google/wiki40b huggingface dataset:
נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג

היסטוריה

נמל התעופה נבנה על גבי אי מלאכותי שנוצר מהרחבת וחיבור שני האיים הקטנים "צ'ק לאפ קוק" ו"לאם צ'או". שטחם המקורי של האיים מהווה כעשרים וחמישה אחוזים מתוך 12.48 קמ"ר - שטחו של נמל התעופה.
שטח האדמה שיובש במהלך בניית השדה הגדיל את שטחה היבשתי הכולל של הונג קונג בכמעט אחוז אחד. 
בניית נמל התעופה הייתה חלק מתוכנית בנייה גדולה (מגה פרויקט), שכללה כביש ומסילת ברזל לחיבור הנמל עם קאולון והונג קונג, בניית גשרים ומנהרות וייבוש שטחי ים נוספים. על פי ספר השיאים של גינס זהו נמל התעופה היקר ביותר שנבנה אי פעם. בועידת ConExpo של שנת 1999 נבחר הפרויקט כאחד מעשרת הישגי הבניה הגדולים של המאה ה-20.
הנמל נפתח ב-6 ביולי 1998. בנייתו נמשכה שש שנים ועלתה 20 מיליארד דולר. משרד האדריכלים פוסטר ושות' היה אחראי על התכנון. לאחר פתיחתו סבל נמל התעופה במשך מספר חודשים מבעיות תפעוליות, טכניות ומכניות קשות, עד כדי כך שלתקופה מסוימת החליטה ממשלת הונג קונג על פתיחתו מחדש של מסוף המטען בנמל התעופה הישן, קאי טאק. התקלות הראשוניות טופלו והחל משישה חודשים לאחר פתיחתו פעל הנמל כמצופה. 
בקרבת הנמל נבנים כעת מספר מיזמי בנייה גדולים, דוגמת העיר החדשה של טונג צ'ונג.

פעילות

נמל התעופה מופעל על ידי רשות שדות התעופה של הונג קונג. מנהל התעופה האזרחית של הונג קונג אחראי לשירותי בקרת התנועה האווירית, רישוי ופיקוח על קיום הסכמי ותקנות התעופה האזרחית בשדה.
בנמל התעופה שני מסלולי המראה ונחיתה מקבילים באורך 3,800 מטרים ורוחב 60 מטרים. ממדי המסלולים מאפשרים לנמל לקלוט מטוסים חדישים דוגמת האיירבוס 380, וקיימים במסוף הנוסעים שערים מתאימים לכך. למסלולים אישור לנחיתות אף בראות מוגבלת של 200 מטרים בלבד. ניתן להפעיל את השדה בקצב של עד 60 המראות או נחיתות בשעה.
אל על מפעילה טיסה יומית מנמל התעופה בן-גוריון להונג קונג. הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 787-9.
ב-26 במרץ 2017  חנכה חברת התעופה קת'אי פסיפיק את הפעלת הקו תל אביב-הונג קונג, הקו מבוצע במטוס איירבוס ‏A350-900‎‏. הקו כרגע עומד על פעילות של 4 טיסות שבועיות, החל מה-1 במרץ 2019 תחל החברה להפעיל טיסה יומית בקו זה.
לוקאס טדאו אזוודו

קריירה

לוקאו החל את קריירת כדורגל החופים שלו בקבוצת פורסה וסעודה (בעברית: "כוח ובריאות") מריו דה ז'ניירו, ברזיל, עימה זכה באליפות ריו דה ז'ניירו בשנת 2012. באותה השנה הוא עבר לקבוצת ואסקו דה גאמה. לאחר שזכה באליפויות רבות ורשם תצוגות מרשימות, הוא זומן לסגל נבחרת ברזיל בכדורגל חופים.
בנוסף לכך, לוקאו שיחק בקבוצות רוטור וולגוגרד, ג'וקר, לוקומוטיב מוסקבה וקריליה סובייטוב (רוסיה), קטניה (איטליה) ומכבי נתניה (ישראל), הן במסגרת הליגות והן במסגרת תחרויות בינלאומיות.
טום קוטון

ביוגרפיה

קוטון נולד בעיר דרדנל שבארקנסו. אביו,  תומאס לאונרד "לן" קוטון היה מפקח מחוזי במחלקת הבריאות של ארקנסו ואמו הייתה מורה בבית ספר. קוטון למד משפטים באוניברסיטת הרווארד ועבד כעורך דין. ב-2005 החליט להתנדב לשירות בצבא ארצות הברית ועבר קורס קצינים. הוא שירת בדיוויזיה המוטסת ה-101, פיקד על מחלקת סיור במהלך מלחמת עיראק ושירת כקצין לוגיסטי במהלך מלחמת אפגניסטן. הוא השתחרר מהשירות הסדיר ב-2009 בדרגת קפטן. במהלך שירותו עוטר בכוכב הארד. ביוני 2006, בעת שהוצב בעיראק, זכה קוטון להתייחסות ציבורית בינלאומית לאחר ששלח מכתב פתוח לעורך "העיתון "ניו יורק טיימס", בו האשים שלושה עיתונאים בהפרת חוקי הריגול אחרי שפרסמו מאמר בו פורטה תוכנית סודית של ממשל ג'ורג' ווקר בוש לפיקוח על התנהלותם הכלכלית של טרוריסטים. ה"ניו יורק טיימס" לא פרסם את המכתב, אך הוא פורסם בבלוג השמרני "פאוור ליין". במכתב קרא קוטון לאסור את העיתונאים האחראים לפרסום המאמר בגין ריגול. הוא טען כי העיתון "סיכן את חייהם של חייליי וכל שאר החיילים והעיראקים התמימים כאן בצורה קשה". המאמר הופץ באופן מקוון והודפס במלואו בעיתונים אחדים.
ב-22 במאי 2010 זכה קוטון במועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של ארקנסו בבית הנבחרים האמריקאי, עם 57.6% מהקולות. הוא זכה לתמיכתו של הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה, ולתמיכת תנועת מסיבת התה והממסד הרפובליקני. בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר 2012 נבחר לבית הנבחרים. קוטון הייתה הרפובליקני השני מאז תקופת השיקום לייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של ארקנסו בבית הנבחרים. ב-3 בינואר 2013 קוטון הושבע לתפקידו בידי יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון ביינר. בהיותו חבר קונגרס בן שנת כוהנה אחת בלבד נחשב קוטון לכוכב עולה במפלגה הרפובליקנית. הוא הפך במהרה למתנגד קולני למדיניות החוץ והפנים של ממשל הנשיא ברק אובמה. הוא הצביע בעד חוק לביטול התאמת השכר הסטטוטורית לשנת 2013 לעובדי פדרליים, שמנע את העלאה בת חצי אחוז בשכרם כל עובדי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. קוטון האשים את אובמה בקיום "בחירה שגויה" על עבודתו למען הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.  קוטון ביקר בישראל ב-2013 כאורח של "Israel Education Foundation", גוף שמזוהה עם אייפ"ק, השדולה הפרו-ישראלית בוושינגטון.
ב-6 באוגוסט 2013 הודיע קוטון באורח רשמי כי יתמודד מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן מטעם ארקנסו, מארק פריור, על מושבו בסנאט של ארצות הברית. במהלך מערכת הבחירות לסנאט דומה היה כי לקוטון יתרון משמעותי על פריור בסקרים, ואכן ביום הבחירות הכלליות בנובמבר 2014 גבר על קוטון על פריור ונבחר לסנאט. קוטון הושבע לתפקידו ב-6 בינואר 2015. גם בסנאט המשיך קוטון את מאבקו העיקש נגד איראן ושאיפותיה הגרעיניות, ומיצב עצמו כתומך בממשלו של דונלד טראמפ. למשל, הוא תמך בצו נשיאותי 13769 ונחשב למועמד אפשרי לתפקיד מזכיר ההגנה של ארצות הברית טרם בחירתו של ג'יימס מאטיס. בדצמבר 2018 הגיש קוטון, ביחד עם הסנאטור מרקו רוביו, הצעת החלטה שמטרתה להכיר בריבונות מדינת ישראל ברמת הגולן. 
קוטון נישא ב-2014 לאנה פקמן ולהם שני ילדים. הוא משתייך לכנסייה המתודיסטית.
סיסל

היסטוריה

תוצרי הסיסל יוצאו לראשונה לאירופה מנמל סיסל במדינת יוקטן ומכאן שם הצמח. בהתאם לכך גם היה מקובל שמקור הסיסל בחצי האי יוקטן. הבוטנאי הווארד סקוט גנטרי העלה את הסברה שמקור הסיסל בצ'יאפס, בהתאם למורשת של שימוש בו באזור.
בסביבות שנת 1834 הובא הסיסל לדרום פלורידה ושם הוא גדל פרא. בעקבות עליה בביקוש לסיבים לאחר שנת 1885, הועבר הסיסל מפלורידה למקומות רבים ברחבי העולם, בהם האיטי, מזרח אפריקה, אלג'יר, הודו והוואי. בשנות ה-40 של המאה ה-20 גודל הסיזאל באופן נרחב בקמפצ'ה, האיטי, קניה, טנגניקה, מוזמביק, טוגולנד, סנגל, ג'אווה וסומטרה. באותה תקופה היה מקובל שגידול הסיזאל כלכלי רק בחוות עם שטח של יותר מ-10 קמ"ר, גישה לכמויות גדולות של מים לניקוי התוצרת, כוח אדם זול ואמצעי תחבורה נוחים להעברת התוצרת לשוק.

תיאור

הסיסל כולל שושנת עלים, של בין 75–150 עלים ירוקים כהים דמויי חרב שמגיעים לגובה של 0.75-1.5 מטר ורוחב של 10–15 סנטימטר. בקצה העלים קוץ באורך של 20–25 סנטימטר ועובי של כ-4–5 מילימטר. לעלים הצעירים יש מספר שיניים חדות בקצוותיהן אך אלו נעלמות בהתבגרות העלים. אורך החיים של הסיסל הוא בין 7–10 שנים ובתקופת חייו הוא מייצר בממוצע 200–250 עלים הראויים לתעשייה. לקראת סוף חייו גדל במרכז הסיסל מקל בגובה של 3–7 מטר המוציא ענפים עם פריחה צהובה. מהפרחים יוצאים בצלצולים ואז הצמח מת.
כל עלה כולל בממוצע כ-1,000 סיבים. הסיבים מהווים כ-4% ממשקל הצמח.
הסיסל הוא צמח טרופי או סוב-טרופי הגדל באופן מיטבי בטמפרטורה של 25 מעלות ומעלה.

ישראל

ניסיון ראשון לגדל את הסיסל בנגב התקיים בשנת 1943, אך אלפי השתילים נבלו. בשנת 1947 הוקצו 10 דונם במשמר הנגב לגידול הסיסל. כן הוקמה משתלה ברעננה לשתילים עבור קיבוץ אורים ומשתלה נוספת ליד גדרה. לאחר הקמת מדינת ישראל נשלח יוסף ויץ להביא שתילי סיסל מקניה או ברזיל. מפני שנאסר על הוצאת השתילים מאותה מדינה הוא הבריח אותם, אך הם נבלו בבטן האונייה בה הוחבאו. בשנה שאחרי כן הצליחו להביא את השתילים לישראל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ניטעו בנגב, בבקעת באר שבע, כ-15,000 דונם של צמחי סיסל, שיועדו לשמש לתעשיית חבלים ושקים. מטרת המיזם הממשלתי היה לפתח מקורות תעסוקה לעיירות הפיתוח שהוקמו באותה עת, דימונה, אופקים ונתיבות. הוקם אף מפעל לעיבוד הסיבים. המיזם נכשל מסיבות מסחריות בשנות ה-60 של המאה ה-20 וחלק משטחי הסיסל הוסבו ברבות השנים לשטחים חקלאיים רגילים, אך ריכוזים של אגבות עדיין קיימים בנגב.
עמודי תפרחות האגבות שנכרתו שימשו את חניכי תנועות הנוער בישראל כ"סֶנָדוֹת" לבניית מתקנים בפעילויותיהם.
זאב ברמן

ביוגרפיה

ברמן נולד בשנת 1862 בעיר מיטאבה שבפלך קוּרלנד, בצפון-מערב האימפריה הרוסית. אביו אליעזר (לאזאר) ברמן היה מחנך משכיל (ולימים מו"ל ועורך השבועון היהודי-רוסי "רוסקי ייבריי). ב-1861 ייסד אביו בעירו בית ספר יהודי, וב-1864 עבר לבירה סנקט פטרבורג, שם ייסד וניהל את בית הספר היהודי הראשון.
בהיותו נער כבן עשר לקח אביו את יהודה לייב קצנלסון להיות מורה בבית הספר היסודי שלו, וברמן למד אצלו. ואחר-כך קיבל חינוך רוסי בגימנסיה השישית בפטרבורג, וב-1881 סיים בקבלו מדליית כסף.
המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ועם תום לימודיו התבסס בעיר כעורך דין. היה בין מייסדי אגודת חובבי ציון בפטרבורג: אחוות ציון. השתתף בוועידה השנייה של חובבי ציון בדרוסקניק וייסד אגודות ליישוב ארץ ישראל בערים שונות ברחבי האימפריה הרוסית. הוא סבר כי הגירה יהודית היא עניין ראשי שצריך להעסיק את יהדות רוסיה, ולפיכך תמך בפעולותיו של הברון הירש בעידוד ההגירה ההמונית של יהודים מרוסיה, שבה ראה חלק מתוכנית ליישוב ארץ ישראל. היה מזכיר של יק"א. עזר לחברי ביל"ו להיאחז בארץ ישראל, כמו כן פעל לייסוד הוועד האודסאי. הוציא שתי חוברות ברוסית לשם הפצת הרעיון של חיבת ציון: "פלשתינה" (Палестина;‏ 1884; עם אקים וולינסקי) ו-"ציון" (Сионъ;‏ 1892). כן פעל לכינון הספרייה חברת מרבי השכלה בישראל בפטרבורג.
ב-1894 חלה בשחפת, ונסע להתרפא במצרים. נפטר בקהיר באביב 1896, בגיל 33. נקבר במצרים. הותיר אישה.
מבני קבורה עגולים בפלמחים

תיאור האתר

מבנים אלה, לרוב בצורה עגולה, עשויים אבני גוויל מכורכר מקומי, וקוטרם כשניים עד שלושה מטרים. בתוך המבנים הונחו גלוסקמאות כורכר, אחת או שתיים במספר, אשר שימשו לקבורה משנית של המת.  בנוסף נמצאו מבני קבורה בעלי מתאר סגלגל ומלבני. באתר ליד פלמחים נחשפו כ-50 מבנים מסודרים בשורות על שטח מרוצף אבני כורכר, לרוב המבנים פתח מלבני חתום בלוח אבן הפונה לכיוון צפון, בהם נחשפו מצבות ממוקמות בתוך נישות הפונות מזרחה. המבנים, חלקם עגולים וחלקם מלבניים, עשויים מאבן כורכר מקומית. הם מסודרים בשורות ישרות והמרווחים ביניהם רוצפו באבני כורכר קטנות, עובדות המעידות על תכנון מראש של האתר. לפי הממצאים, אתר הקבורה היה פעיל במשך כמה דורות. נחשפו ארבע-חמש שכבות של מבני קבורה, שבתוכם גלוסקמאות מטיפוסים שונים, רובן המכריע עשויות כורכר, וכן מצבות ששולבו בקירות המבנים. באתר אחר ליד שקמים נתגלו מספר מבנים נוספים. ייתכן שכל מבנה שימש כאתר קבורה של משפחה גרעינית.
סימני פולחן נוספים הם כלי חרס שנמצאו בגומחות שנחצבו סמוך למצבות, או בגומחות ששולבו בקיר לידן, במקצת המבנים. על רצפת אחד המבנים, קרוב לאחת המצבות, נמצאו סימנים לשריפה. גם בתוך אחד הכלים שהוצאו מהגומחות היו סימני שריפה. גורזלזני ושותפיו ינסו לברר מה שרפו בו.
תארוך המבנים לתקופה הכלקוליתית נעשה באמצעות הבזיכים שנמצאו באתר. הבזיך מהווה "מאובן מנחה" לתקופה הכלקוליתית. ייחודו של בית הקברות בנוסף למצב השתמרותו, הוא בגילוי מבני אבן לראשונה במישור החוף, שבתוכם קבורות עצמות הנפטרים בגלוסקמות כורכר.
מנהגי קבורה כלקוליתיים ידועים מאתרים רבים בישראל, כגון במערת הקבורה בפקיעין וחדרה. המאפיין העיקרי שלהם הוא קבורה בגלוסקמאות מחומרי גלם שונים, בגדלים ובעיטורים מגוונים.
קמרון מניפה

קמרון מניפה הוא סוג של קמרון בסגנון גותי ניצב ששימש לקירוי אולמות באדריכלות גותית אנגלית. בקמרון זה כל הצלעות הן באותה עקמומיות ומפוזרות במרווח שווה זו מזו, הן מסודרות כך שהן יוצרות צורה דמויות חרוט או מניפה. הצלעות והמרווחים שביניהן מקושטים בתחרת אבן מפותחת.
הדוגמה המוקדמת ביותר לקמרון מניפה מתוארכת ל-1351‏ ונמצאת בקלויסטר של קתדרלת גלוסטר. דוגמה טובה אך מאוחרת יותר, מ-1640, היא הקמרון מעל גרם המדרגות בקתדרלת כנסיית ישו (אוקספורד). קמרון המניפה הגדול ביותר בעולם נמצא בקפלת קינגס קולג'.

לידתו של קמרון המניפה

קמרון המניפה פותח בגלוסטר שבאנגליה בשנים 1351-1377,
 כאשר קמרון המניפה הקדום ביותר שעדיין קיים נמצא בארקדה המזרחית של הקלויסטר של קתדרלת גלוסטר. ג'ון הרווי שיער ב-1978 שהקלויסטר המזרחי הושלם תחת תומאס דה קיימברידג' מקיימברידג' (גלוסטרשייר) שעזב ב-1364 לעבוד על בית מועצת הקתדרלה (Chapter House) בקתדרלת הרפורד (חושבים שגם היא קורתה בקמרונות מניפה על בסיס שרטוטים מאת ויליאם סטקלי על שלושת החלקים האחרים של הקלויסטר בגלוסטר התחילו לעבוד ב-1381, כנראה תחת רוברט לסינגהאם.
דוגמאות אחרות של קמרונות מניפה מוקדמים קיימים סביב גלוסטר, דבר המרמז על פעילות של מספר רבי-בנאים מהמאה ה-14 באזור, שיצרו את קמרון המניפה והתנסו בצורותיו השונות בעת שימוש מוקדם ברעיון.
בית מדרש מר"ץ

בית מדרש מר"ץ (מרכז צוותים) המוכר גם בשם כולל מר"ץ, הוא בית מדרש להכשרת מורים תלמידי חכמים, שיצאו בסיום הכשרתם ליישובי הספר ועיירות הפיתוח.

היסטוריה

בית המדרש מר"ץ הוקם בא' באלול ה'תשל"ד במבשרת ציון על ידי הרב אורי כהן (אחיו של ידידיה כהן וחתנו של הרב פנחס קהתי), במטרה להכשיר מורים תלמידי חכמים, שיצאו בסיום הכשרתם ליישובי הספר ועיירות הפיתוח.
צוות הר"מים הראשון כלל את הרב יוסי שריד (אביו של רן שריד), הרב שבתאי זליקוביץ', הרב דוד פוקס (אביו של יהודה פוקס) והרב סופר. בין הר"מים שנוספו במשך השנים: הרב סיני אדלר, הרב צחי להמן, הרב שמואל אליקים קדר, הרב אלתר הילביץ והרב יהושע בכרך.
בית המדרש מר"ץ הכשיר ושלח מיום הקמתו ועד היום מאות רבות של מורים, מחנכים ורבנים, הן בקבוצות והן כיחידים, לכל רחבי ישראל: מקריית שמונה בצפון ועד לאילת בדרום, והיה למעשה הבסיס הראשוני להקמת מפעל הגרעינים התורניים של הציונות הדתית.
בית מדרש מר"ץ נמצא בשנים האחרונות בתהליך של התחדשות והתחברות לצרכים הרוחניים של עם ישראל בדור הזה והתאמה למורכבויות שבהן נתונה החברה הישראלית. מתוך הבנת התמורות שעוברת החברה הישראלית בשנים האחרונות ומתוך נאמנות לדרכו של בית המדרש מר"ץ מזה כארבעים שנה על פי דרכו של ראש בית המדרש ומיסדו הרב אורי כהן ובהנחייתו החל בית המדרש מר"ץ בשנים האחרונות בפיתוח תוכנית ייחודית להכשרת רבני קהילה בעלי הסמכה רבנית מהרבנות הראשית לישראל לצד יכולת מנהיגות חברתית רחבה המחוברת לצורכי הפרט והכלל בקהילה. תוכנית הלימודים בבית המדרש היא תוכנית חדשנית וייחודית שהתפתחה בבית המדרש מר"ץ במהלך השנים האחרונות. התוכנית המקנה לבוגר בית המדרש, כלים וידע נרחב בתחומים רלוונטיים שונים הנצרכים לתפקידו כרב קהילה וכמנהיג חברתי.
בצמוד לבית המדרש קיימת ישיבה תיכונית "קול מבשר" וכן ישיבה לבחורים אמריקאים שמגיעים לשנת לימודים בארץ "שערי מבשרת". סביב המוסדות קיימת קהילה של משפחות המתגוררות במתחם הנקרא "קריית חינוך".
EGNOS

EGNOS (ראשי תיבות באנגלית: European Geostationary Navigation Overlay Service) היא מערכת שמפעילות סוכנות החלל האירופית, הנציבות האירופית ו-EUROCONTROL לשיפור הדיוק של לווייני הניווט של המערכות GPS, GLONASS ו-Galileo. המערכת כוללת משיבים ייעודיים על שלושה לוויינים גיאוסינכרוניים ומרשת של תחנות ייחוס קרקעיות (RIMS), המשרתים את אירופה, והיא מסוגלת להעלות את דיוק המקלטים פי 10, לרמת דיוק של מטר וחצי.
מערכת EGNOS פתוחה לשימוש הציבור באופן חופשי וללא תשלום. נתוני התיקון משודרים על תדר ה-GPS ונדרש מקלט GPS שמאפשר שימוש ב-EGNOS. הבעלות על EGNOS הועברה לנציבות האירופית ב-1 באפריל 2009. חנוכת השירות הרשמית התקיימה ב-1 באוקטובר 2009. מערכת הסיוע לנחיתת מטוסים הפכה להיות זמינה ב-2 במרץ 2011.
ישראל הצטרפה לפרויקט בינואר 2016. עם הקמת תחנת יחוס ראשונה בקמפוס הטכניון.

ארכיטקטורת המערכת

המערכת כוללת מקטע חללי וקרקעי, המשולבים לכדי מערכת אחודה.

המקטע החללי

המערכת עושה שימוש בשלושה לוויינים גיאוסטציונריים המכסים אזור נרחב באירופה, המזרח התיכון ואפריקה. בכל לוויין משיב (טרנספונדר) מיוחד המוקדש למערכת. מהלוויינים משודר המידע על תדר לווייני ה - GPS הנקלט במכשירים אזרחיים נפוצים, בלא צורך בחומרה נוספת לקליטתו.

המקטע הקרקעי

למערכת כ-40 תחנות קרקע המרכזות ומעבדות את נתוני הבקרה ומכינות אותן לשידור מיידי. המערכת מורכבת מתחנות קליטה וייחוס דיפרנציאלי המכונות RIMS‏ (Reference & Integrity Monitoring Stations). תחנות הייחוס הקרקעיות מצוידות במקלטי GPS מיוחדים ושעונים אטומיים לביצוע ניטור רציף של שידורי ה-GPS וחישוב התיקונים הנדרשים לשם שיפור הדיוק. מערכות שידור משדרות את הנתונים אל לווייני התקשורת של המערכת והם בתורם משדרים את הנתונים למשתמשי הקצה.
חטיפת נטשה קמפוש

נטשה קמפוש (בגרמנית: Natascha Kampusch, נולדה ב-17 בפברואר 1988) היא אזרחית אוסטרית אשר נחטפה בשנת 1998 בהיותה ילדה בת 10, והוחזקה על ידי חוטפה וולפגנג פריקלופיל (Wolfgang Priklopil) כשמונה שנים וחצי, עד שנמלטה ב-23 באוגוסט 2006.

החטיפה

החטיפה התרחשה ב-2 במרץ 1998. באותו הבוקר התחוללה מריבה בין נטשה לאמה. מאחר שיום זה הסתיים בחטיפה הועלתה סברה כי היעלמותה של הילדה, קשורה למריבה עם האם. אביה של נטשה אף האשים את בת זוגו לשעבר, כאחראית להיעלמותה של קמפוש, טענה שאחר-כך נאלץ להתנצל עליה. בפועל עזבה קמפוש את בית מגוריה ברובע דונאוושטט לכיוון בית הספר, אליו לא הגיעה מעולם. עדי ראייה דיווחו כי ראו אותה נכנסת למכונית מסחרית לבנה, שאחוריה וחלונותיה שחורים והאותיות G או GF היו רשומות בלוח הרישוי של הרכב. חיפוש מאסיבי התנהל בכל האזור אך ללא תוצאות. מעל ל-700 כלי רכב אשר תאמו על פי העדויות את זה של החוטף נבדקו, כולל זו השייכת לחוטף ושהוחזקה בביתו בשטראסהוף שבצפון אוסטריה, כחצי שעה נסיעה במכונית מווינה. פריקלופיל טען שבאותו הבוקר של 2 במרץ 1998 הוא היה לבדו בביתו. חקירה מתקדמת נוספת בנושא לא הופנתה אליו כיוון שהמשטרה הסתפקה בהסבריו המשכנעים, יתר על כן, הוא היה חסר כל רישום פלילי.

השבי

קמפוש הוחזקה בחדר קטן שנבנה מתחת לאדמה, אטום, עם שתי דלתות ודלת חזקה מפלדה. במשך שנותיה הראשונות בשבי לא הורשתה לעזוב את המרחב הקטן שבו חיה. לאחר כמה שנים, הורשתה לעצב מחדש את החדר לפי העדפותיה וכשגבר ביטחונו של פריקלופיל, הורשתה להסתובב בגינתו (יוני 2005). כמו כן בפברואר 2006 אף יצאה עמו משטח הבית.

הבריחה

קמפוש הצליחה לברוח מביתו של החוטף ב-23 באוגוסט 2006, תוך ניצול חוסר תשומת לב מצד החוטף. היא הקישה בחלונה של שכנה בת 71, בעודה אומרת, "אני נטשה קמפוש". השכנה התקשרה מיד למשטרה, וקמפוש הועברה לתחנת המשטרה בעיירה דויטש ואגרם לצורך חקירה וזיהוי. הזיהוי הושלם על פי צלקת על גופה, דרכון עם שמה שנמצא בחדר החבוי שבו הוחזקה, ובנוסף גם על ידי דגימות DNA. בריאותה הפיזית הייתה תקינה אך המשקל נותר זהה למשקלה בעת חטיפתה. בנוסף גבהה ב-15 סנטימטרים. פריקלופיל, שהבין שהמשטרה בעקבותיו, השליך עצמו למוות על פסי רכבת הפרברים ליד תחנת נורדבאנהוף בווינה.
מארס 3

מקפת

המטרה העיקרית של המקפת הייתה ללמוד את טופוגרפיית פני השטח של מאדים, לנתח את הרכב היסודות באדמת מאדים, ללמוד מאפיינים שונים על האטמוספירה של מאדים, לבדוק את הקרינה הסולארית, הרוח הסולארית והשדה המגנטי של מאדים.
מקפות מארס 2 ו-3 שלחו מידע רב בין 1 בדצמבר 1971 למרץ 1972, אפילו שהתקשורת נמשכה עד אוגוסט. ההכרזה על סיום משימות מארס 2 ו-3 הגיעה ב-22 באוגוסט 1972 אחרי 362 הקפות שבוצעו על ידי מארס 2 ו-20 הקפות של מארס 3. הגשושיות שלחו ביחד 60 תמונות. התמונות והמידע שהתקבל שימשו למיפוי קל יותר של מאדים ונתן מידע על שדה הכבידה והשדה המגנטי של מאדים.

נחתת

הנחתת הייתה מצוידת בשתי מצלמות טלוויזיה עם ראות שטח של 360 מעלות ובספקטרומטר אופטי על מנת ללמוד על הרכב האטמוספירה של מאדים. כמו כן, על הנחתת היו מכשירים למדידת המאפיינים הכימיים והמכנים של פני השטח וחיישני לחץ, רוח וטמפרטורה. הנחתת הייתה גם מצוידת בזרוע מכנית שאספה דגימות מהאדמה כדי לחפש אחר חומרים אורגניים וסימני חיים. על הנחתת היה דגלון עם סמל ברית המועצות.
בקצה הנחתת בלטו ארבע אנטנות שסיפקו תקשורת עם המקפת באמצעות מערכת רדיו. קפסולת הנחיתה של הגשושית עברה חיטוי לפני השיגור על מנת למנוע זיהום סביבתי במאדים.
הנחתת של מארס 3 הופרדה מהמקפת ב-2 בדצמבר 1971, 4 שעות ו-35 דקות לפני הגעתה למאדים. הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים במהירות של כ-5.7 ק"מ/שנייה. מערכות הנחיתה פעלו כמתוכנן והנחתת נחתה נחיתה רכה ומוצלחת על פני מאדים. הנחתת החלה במשימותיה אולם הפסיקה לעבוד תוך 20 שניות בלבד מסיבות שאינן ידועות. ההערכה היא כי סופות אבק שהתחוללו באותו זמן על מאדים פגעו בנחתת. הנחתת הצליחה לשלוח חלק מהתמונה הראשונה של אדמת מאדים. באותו זמן, המקפת סבלה מאובדן חלקי של דלק שלא איפשר לה להיכנס למסלול המתוכנן של 25 שעות להקפה. במקום זאת, מנועי המקפת הכניסו אותה למסלול ארוך של 12 יום להקפה עם זווית נטייה דומה לשל מארס 2.
לשתי הנחתות היו רוברים קטנים שתוכננו להסתובב סביבם על מגלשיים קטנים בעודו מחובר לנחתת עם כבל "טבורי" באורך 15 מטרים. שני מוטות ברזל קטנים שימשו כמגנים מפני התנגשות מפני שלאותות הרדיו מכדור הארץ היה לוקח זמן רב מדי להגיע אל הרובר. לכל רובר היו אמצעים פשוטים לבדיקת צפיפותה וחוזקה של האדמה. הרוברים מעולם לא נכנסו לפעולה בעקבות אובדן הנחתות.
הקונציל הראשון של אורליאן

הקונציל הראשון של אורליאן זומן ב-511 על ידי כלוביס הראשון, זמן קצר לפני מותו.
כלוביס זימן סינוד של הבישופים הגאלים, קבע את סדר היום ואישר את החלטותיו. הסינוד התקיים באורליאן במטרה לערוך רפורמה במבנה הכנסייתי כשמגמת הרפורמה היא חיזוק הקשרים שבין השלטון הסקולרי לבין ההנהגה הדתית בשטחי שלטונו. ההצדקה של כלוביס לכינוס הקונציל הייתה מעשה דומה של הקיסר קונסטנטינוס כאשר כינס את הקונציל בניקיאה ב-325.
32 בישופים נענו לקריאה והעבירו 31 צווים הנוגעים לתחומי פעילותיו וחובותיו של הפרט, זכויותיו של מקום מקודש ועל משמעת כנסייתית. צווים אלה, החלים באופן שווה על הפרנקים ועל הגאלו-רומים היו השוויון הראשון שהוקם בין הכובשים והנכבשים.
בין הצווים השונים, המועצה קבעה כי כנסיות ומעונות בישופים הם מקומות מחסה בסטטוס של עיר מקלט. נקבע כי כומר לא צריך להסגיר נאשם שמצא מקלט ליד המזבח, אלא אם הרודף ישבע על הברית החדשה שלא יפגע בו. קבעה את חובתם של בישופים להשתמש ברכוש הכנסייה לרווחתם של החולים והעניים, מיסדה את מערכות היחסים בין נזירים ואבות המנזרים לבין הבישופים.
מועצה זו מיסדה את הטמעתם של נושאי משרות כנסיתיות אריאנים במערך הכנסייה הקתולית תוך שמירה על מעמדם ורכושם ובתנאי שיצהירו כי הם מקבלים על עצמם את ההלכה האורתודוקסית. צעד זה אפשר את השתלבות הנוצרים האריאנים בכנסייה הקתולית ושם קץ לפילוג שהיה באירופה בין הצפון האריאני (יחד עם ספרד) לבין הדרום הקתולי.
כודורו

הכּוּדוּרוּ (כֻּדֻרֻ) היה סוג של מסמך שנכתב על אבן ושימש כאבן גבול. על האבן תועדו מענקי הקרקע שנתנו מלכי הכשים ששלטו בבבל לוסלים בתקופת שלטונם בבבל בין המאות ה-16 עד ה-12 לפנה"ס.
משמעות המילה כודורו בשפה האכדית היא גבול בדומה למילה בעברית "גדר" או המילה בערבית جدر "jadr" שמשמעותו קיר, הכודורו היו יצירות האמנות היחידות ששרדו מתקופת שלטונם של הכשים על בבל.
הכתובת על האבן תעדה את המענקים ושימשה עדות להחלטות. הקודורו המקורי אוחסן במקדש כעדות להחלטת המלך, בעוד שהוסל קיבל העתק חרס שאותו הוא הציב על גבול הקרקע בבעלותו כדי שישמש כעדות משפטית לבעלותו על הקרקע.
הקודורו הכיל סמלים של אלים אשר הגנו על החוזה ועל הקללה שהוכנסה בחוזה שתוטל על מי שיפר את החוזה. לעיתים הכודורו הכיל גם תמונה של המלך אשר העניק את האדמה.
השימוש באבני הכודורו נעשה גם לאחר התקופה הכשית בבבל.
אבני גבול כודורו נכללות באוספים של מוזיאון הלובר, המוזיאון הבריטי והמוזיאון הלאומי של עיראק.
חיים וולקין (וולוז'ין)

חיים וולקין (תרנ"ח, 1897-תש"א, 1941) היה ראש הישיבה האחרון של ישיבת וולוז'ין.

תולדותיו

נולד בשנת תרנ"ח (1897) בנו של הרב אהרן וואלקין ורחל, בת הרב בן ציון סורוצקין. הוא נולד בעיירה גורזד שבליטא, שם כיהן אביו ברבנות באותם ימים. בצעירותו למד בישיבות קלם, טלז ומיר. נשא לאשה את בילא, בתו של הרב יעקב שפירא, נכדתו של הרב רפאל שפירא מוולוז'ין. לאחר פטירת חמיו התמנה תחתיו כראש ישיבת וולוז'ין, עד לסגירתה בשל מלחמת העולם השנייה. 
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם תלמידי הישיבה לווילנה. בתחילת 1941 קיבל סרטיפיקט לעלות לארץ ישראל, אך לא הספיק לצאת ונרצח שם על ידי הנאצים עם אשתו ובנותיו דרייזל וחיה לאה.
אחיינו, הקרוי על שמו, הוא הרב חיים וולקין, משגיח ישיבת עטרת ישראל בירושלים.
דיר אל-חטב

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: מצפון, על פסגתו המערבית של ג'בל בילאל, מצוי מקאם (ציון) שייח' "בילאל אבן רבאח", אתיופי שהיה המואזין הראשון באסלאם. מדרום, ח'רבת איבן נ'סיר (חורבת אבן נצר), במקום נמצאו חרסים מתקופת הברזל ושרידי מבנים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל והתקופה ההלניסטית, על ידי הארכאולוג רם גופנא במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל בשנת 1968. מדרום מזרח, ב"ח'רבת כפר ביתא" נמצאו 5 מערות קבורה מפוארות בהם עיטורי פרחים ("רוזטות").
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב: "במקום מערכת של בורות מים עתיקים שלא הייתה בשימוש, ואספקת המים לתושבי הכפר הייתה מ"עין אל כבירה" שממזרח".
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 234 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-277 מוסלמים אשר שכנו ב-51 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 370 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 11,532 דונם. בכפר היו גם פרדסים ומטעי בננות.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה דיר אל-חטב משליטה בריטית לירדנית.

לאחר 1967

במלחמת ששת הימים, בחצות ליל ה-7 ביוני 1967, החלה מתקפת חטיבה 37 על אזור שכם. החטיבה נכנסה אל העיר בשעה 10:45 בבוקר והלחימה נמשכה עד הערב, בסיומה נפל כל האזור בידי כוחות צה"ל והכפר עבר משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 הבטיח ראש הממשלה מנחם בגין לחברי "גרעין אלון מורה" שהם יכלו להקים עיר יהודית בגבעות הטרשיות ממזרח לשכם. לצורך כך נוהלו מגעים רבים עם גורמים בממשלה. בספטמבר 1978, בעקבות התחייבות של ראש הממשלה מנחם בגין שלא להקים התנחלויות במשך שלושה חודשים, עלו מתנחלים מגוש אמונים להתנחלות באזור חווארה. בדצמבר 1978, לקראת תום שלושת החודשים, דרשו בגרעין אלון מורה להקים את היישוב ממזרח לשכם וב-31 בדצמבר 1978 יצאו במסע עצמאי להר חווארה. המסע נעצר בידי צה"ל. במאי 1979 נערך גרעין אלון מורה לחידוש המאבק, לאור ההתמהמהות בהקמת ההתנחלות ליד שכם. במחלקה להתיישבות ניסו לאתר אדמות מדינה או אדמות נפקדים שמתאימות להתנחלות, לאחר ששר הביטחון סירב להפקיע אדמות לשם כך. בתחילת יוני 1979 בוצעה הפקעה של אדמות מהכפר הסמוך רוג'ייב, בעקבות עתירה לבג"ץ נגד שימוש בקרקעות המופקעות לצורך הקמת התיישבות, פסק בית המשפט כי ההפקעה אינה חוקית. ממשלת ישראל החליטה להעביר את התנחלות "אלון מורה" סמוך לפסגת ג'בל בילאל (או "הר כביר"), כקילומטר מצפון לדיר אל-חטב, זאת לאחר שהוכרזה כאדמת מדינה על ידי פליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, מאחר שלא הייתה מעובדת.
לאחר הסכמי אוסלו, 42% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B‏ ו-58% הם שטח C.
בשנת 1996 נסלל על אדמות הכפר כביש עוקף להתנחלות אלון מורה - כביש 555. הנסיעה על הכביש אסורה לתושבי הכפר ונמנעת מהם הגישה אל אדמות הכפר שמעבר לכביש. החל מ-2006 השתלטו מתנחלי אלון מורה על אדמה חקלאית פרטית של תושבי הכפר באזור הכביש ונטעו בה גפנים.