סדר השיח

נושא הנאום

פוקו פותח את יצירתו במשאלה שדרכה מועברת הביקורת העיקרית של פוקו על השיח, "לשיח שעלי לשאת היום,..., הייתי רוצה, לו היה הדבר אפשרי, להסתנן בחשאי. יותר משהייתי רוצה לשאת דברים, הייתי רוצה להיעטף על ידי הדברים ולהינשא באמצעותם הרחק מעבר לכל התחלה אפשרית". לכאורה, השיח מייצג בימינו אנו אמצעי תרבותי של חברה מתקדמת הפותרת את מכלול בעיותה בדיון מעמיק וחופשי שמטרתו למצוא, לפשר ולגשר אל האמת, אבל על פני השיח הוא כלי כוחני ואלים אשר מגביל את הפצת מידעו, מגביל את תוכן שיחתו ומנסה לעצב את האינבידואל במוסכמותיו. 
פוקו מנסה לחשוף לקורא עד כמה הנחה זו שגויה בבסיסה, שכן לכל שיח, לטענתו, יש מקור המשמיע את שטף דברים כשהוא כפוף כל הזמן לתדמיתו, הנקבעת בידי הסביבה החיצונית (ה"מוסד"), זו שקובעת את הכללים והחוקים על פיהם מדברים ומגיעים לחקר האמת. לכן מהדהד בראשו של אותו מקור קול מהדהד ואומר, " צריך להמשיך, אין בכוחי להמשיך, צריך להמשיך צריך למר מילים ככל שיש מילים בנמצא, צריך לומר אותן עד שהן תמצאנה אותי...". מפני שהוא נחוש בדעתו להשמיע את סיפורו, האמת שלו, אבל הוא כבול למסגרת, וכאשר הוא נוהג לפי אותה מסגרת הוא מאבד את מהותו מפני שהוא הופך להיות חלק מאותה מסגרת ששואבת ממנו את כוחו. 
פוקו מנסה במהלך ההרצה לברר מדוע בני האדם מפחדים "בעובדה שאנשים מדברים, ושדיבורם הולכים ומתרבים עד בלי גבול?", מדוע הם אינם יכולים לתת לשיח לומר את הדברים ותמיד מחפשים אחר המקור שאומר את אותם דברים? מבחינתו של פוקו האמת היא מכלול כל השיחים.

הליכים חיצוניים של הדרה

הדיבור, טוען פוקו, אינו חופשי, "אני מניח שבכל חברה ייצור השיח עובר פיקוח, ובעת ובעונה אחת גם נברר, מאורגן ומופץ" מפני שהוא פועל לפי חוקי הדרה והרחקה לא רק באמצעות הליכים פנימיים של השיח אלא גם חיצוני, דהיינו באמצעות מנגנוני שימור והפצה מידע.

איסור

בכל שיח קיימים תכניים או רבדים של שיחה שאסור לדבר עליהם. תוכן הדברים שמותר או אסור לומר נקבע על פי המקום, הזמן והאופן בו נאמרים דברים כך לדוגמה השיח בין שני אנשים מבוגרים והשיח בין אדם מבוגר וילד יעסוק ויהדיר תכניים שונים. ומכל לכל, בכל שיח ישנה הדמות הסמכותית שחורצת ומחליטה בנושאים, למשל בבית המשפט יהיה זה השופט, ובגן הגננת וכן הלאה. האיסורים האלו, ההימנעות מלומר את כל מחשבותיך ודעותיך, מרחיקים את השיח, לטענת פוקו, מהאמת האמיתית שלו, מאותו יסוד המבוסס על שקופות ונייטרליות. התחומים הבולטים ביותר בהדרה זו הם הפוליטיקה והמיניות.
האיסור מוכיח כי השיח אינו חסר גבולות ופתוח לעסוק בכל נושא פעוט אלא להפך, הם חושפים את זיקתו של השיח לדובר השיח, לכוחו בשיח ולאובייקט עליו מנסים להשתלט.

תבונה אל מול המשוגע

חלוקה שנייה שחוצה את השיח היא האופוזיציה בין התבונה לשיגעון. המשוגע הוא זה שמשוחח על דברים אשר אינם יכולים להימסר ולהתקבל בידי השומעים כמו יתר האחרים. דיבורו על פי רוב נתפס כבטל, נטול אמת וחסר חשיבות, ופוקו מרחיב, כי אין הוא יכול לשמש עדות במשפט, לקבל תוקף בחוזה, וכן הלאה. לעיתים, דבריו של המשוגע אינם מתיישבים עם השיח, ועל כן הוא נחשב כ"רעש" לשיחה ולא חלק אינטגרלי ממנה. אם כי מסתייג פוקו וטוען שמדי פעם המשוגע יכול להצטייר כ"היגיון התמים" או הבריא בשיחה, אך בשני המקרים המשוגע עדין מתיוג כדמות שוליים וזניחה בחברה. 
פוקו מבדיל את המשוגע לבעל התבונה, "אך יש, לעומת זאת, מי שמייחסים לדיבורו - בניגוד לכל דיבור אחר - סגולות משונות: היכולת לומר אמת נסתרת, היכולת לנבא את העתיד, היכולת לראות מתוך תמימות גמורה את מה שדעתם הצלולה של האחרים אינה מסוגלת לתפוס" 
אמנם עם השנים השיח משתנה, והמשוגע של העבר הוא לא המשוגע של היום, אבל החלוקה הישנה עדין קיימת והשוני הוא קימתם של מוסדות חדשים; כמו למשל מערכת היחסים בין הרופא למטופל, בין בר הדעת, שלכאורה מבין הכל בגופו של האדם, לבין המטופל, שאינו יודע ולו דבר קטן הנוגע לגופו שלו עצמו.

אמת ושקר

חלוקה שלישית שמזהה פוקו ביחסי ההדרה עליהם מכונן השיח הנה אופוזיציה בין אמת ושקר; אמת, טוען פוקו, אינה דבר מוחלט ובלתי תלוי, אלא היא בעצמה תוצר היסטורי, כפוי ושרירותי ביסודו. האמת האבסולוטית, בעיני פוקו, משתנה ומשתנע, אבל הפונקציה שחורצת מה היא ה"אמת", היא תמיד קבועה ותלויה במנגנוני ההדרה: האיסורים (התוכן, הזמן, המקום והאופן, ובעל זכות הדיבור), "תבונה אל מול שיגעון". במילים אחרות, האמת האבסולוטית תמיד נוכחת אבל כל אחד בוחר להציג צד אחד ממנה ועל כן ה"אמת" החדשה שמתקבלת היא משתנה בפרספקטיבה של הזמן ותלויה בבעל הסמכות המצוי "בתוך השיח" שפועל על פי כלליו ומוצאים מתוכו את ה"אמת". 
אם ננסה להרחיב, פוקו טוען כבר בראשית החיבור כי המקור אינו מציג בהכרח אמת אלא יש לו כוח לחרוץ מה היא האמת או יותר נכון מה היא הזווית שבה הוא רואה את האמת. דהיינו המציאות נמדדת על פי עיניו של בעל הסמכות. ואם אדם מאמין לאמת "בדויה" או "שגויה" היא עדין אמת מבחינתו ושנים רבות יכולות לחלוף בעוד בעל הסמכות נחשב "לחכם" וכל המתנגדים ל"טיפשים". וגם כאשר המתנגדים יזכו סוף סוף להציג את הצד ה"אמיתי" שלהם, האמת הקודמת, "הבדיונית" זו שיצרה מציאות שלמה הייתה אמיתית במשך שנים. 
השיח האמיתי אשר לו רחשו הבריות כבוד ופחד, השיח שאליו נתבע אדם להכפיף את עצמו, כי הוא זה שמשל בכיפה - היה השיח שבוטא על ידי מי שהיה זכאי לכך, ועל פי כללי הטקס הנדרש; היה זה השיח שדיבר את הצדק והקצה לגל אחד את חלקו
— מישל פוקו, סדר השיח, תרגום נעם ברוך, 2002, עמ' 15
ובל לאדם שינסה להוכיח או להסביר טענה מסוימת כשהוא אינו נעזר באותם חוקי, כי אז טענתו תחשב שקרית. פוקו מונה מספר דוגמות לתהליך הדרה זה. אחת מהם הוא השיטה המדעית, שהתפתח בעקבות חיפוש אחר אמת אבסולוטית, ומנסה לאמוד את האמת באמצעות הכתבה חומרנית: מה היא הרמת הטכנית שיש להשקיע בידע על מנת שניתן יהיה לאמת אותו ולהפיק ממנו תועלת. נשכח מעיניה של אותה שיטה כוחו של המוסד בשיחה. הרי ביסוס אותו אמת נשען על מוסדות ומנגנונים ולכן מלווה ברבדים שלמים של פרקטיקות כמו מערכת חינוך, מערכת ספרותית, פרסומים, ספריות, חברות ידע ומעבדות. יתרה מזו, לרצון זה מתלווה אופן מסוים בו הידע משמש בחברה, מנוצל מחולק ומיוחס על ידי חבריה. בהקצנה ניתן לטעון כי אותה אמת היא מטבעה "נטאי" ונבואה המגשימה את עצמה. בעולם בו לא כל נושא זוכה לסיקור באופן דומה ובהתייחסות זהה בידי האוכלוסייה, שכן מה שחשוב לאדם אחד יחשב פעוט בעיני אדם אחר, ערך האמת אובד, והסמכות מושל בו.  
לסיכום, ה"אמת" וה"שקר" בשיח הם לא יותר משתי תדמיות מושפעות בידי החברה, שמטרת שניהם להתחפש כמי שרודף אחר האמת, אך בפועל שניהם לחמים בניהם להשיג כוח בשיח בזמן ש"האמת" מפעילה לחץ וכוח של כפיה על הצד האחר באמצעות מנגנוני ההדרה הפנימים של השיח.  
שלושת מנגנוני הדרה אלו משמרים את השיח מבחוץ, וקובעים מה נכנס ומי נכנס לתוך שיח.

הליכי הדרה פנימיים

פוקו מאפיין, בנוסף, את מערכת החוקים הפנימיים לפיהם מפעיל השיח את שליטתו ותיחומו העצמי; חוקים העוסקים בסיווג, סידור והפצה של השיח. חוקים אלו מהווים מימד אחר של שליטת השיח – על המקרה והמקרי. המקורות לכל אותם תהליכים הדרה פנימים, כולם כאחד בלתי נדלים, וחרף זאת, בתוך כל אחד מאותם עקרונות עליהם נרחיב, נראה איך מתבצע פיקוח מתמיד.

מקור ופרשנות

פוקו מבחין בין שני סוגי טקסטים. המקור והפרשנות (le commrntaire) שמתחקה ומבהירה את הטקסט ראשוני - המקור האמיתי. לראות עיניו, הפרשנות היא תחפושת. הרי מצד אחד, הפרשנות מאפשרת ליצור סוגי שיח חדשים ללא הרף אך מנגד היא לכאורה חייבת לסוב סביב אותו מוקד של טקסט ראשוני (כמו למשל, פרשנויות התנ"ך, או "החזרה לפרויד") ולחזור על אותו ההיגד שנאמר קודם כאילו אין לה מה לחדש.
שנית, תפקיד הפרשנות הנו תמיד לומר לבסוף את מה שנאמר בשקט עמוק בתוך ההיגד הקודם. על הפרשנות לומר – באופן פרדוקסאלי אך בלתי נמנע – בפעם הראשונה את מה שכבר נאמר, ולחזור שוב על מה שלא נאמר אף פעם.

מחבר

המחבר הוא המקור הנותן משמעות לסוגי השיח, המקבץ אותן ומלכדם על פי המוסכמות החברתיות של אותה תקופה בה כתב את יצירתו. המושג הורחב בהרצאה אחרת של פוקו, "מהו מחבר?". 
המחבר אינו קיים בכל שיח אלא רק בתחומים מסוימים כמו מדע, ספרות ופילוסופיה. בעוד תחומים מסוימים שמרו על תפקיד המחבר ואף העצימו תפקידו (לדוגמה בספרות), בתחומים אחרים טשטשו אותו בשיח כגון בשיח המדעי.
הפרשנות מגבילה את המקריות של השיח דרך פעולת זהות (identity) שמקבלת צורה של חזרה ושכפול. לכאורה המחבר מדמה לאינדיבידואל והאני הפנימי אבל בפועל הוא פועל על פי אותם מוסכמות ומייצר עמן זהות שמבטלת ממנו את מקוריותו.

דיסציפלינה

הדיסציפלינה מאגדת בתוכה את מכלול השיטות, קורפוסים, כללים והגדרות. האמיתות אלו מהווים מעין מערכת אנונימית העומדת לרשות הכלל מבלי לקשור את הדיסציפלינה אל מקורה, דהינו ממציאה, ובכך נבדלת מעקרון המחבר. הדיסציפלינה נבדלת גם מעקרון הפרשנות. אמנם הן הדיסציפלינה והן הפרשנות מייצרים היגדים חדשים אך הן נבדלות זו מזו מפני שהראשונה אינה חותרת לחזור אל המקור ולשנן מסריו. 
הדיסציפלינה אינה סך כל דברי האמת שיכולים להיאמר בעניין מסוים לדוגמה, ניתן להתייחס לעניין ה"מחלה" לא רק ממבט רפואי אלא גם היסטורי, חברתי ועוד. יתרה מזאת, הדיסציפלינה מכוננת מערכת שליטה על הייצור של השיח, וקובעת אילו מונחים ומילים יכולים להיות בגבולותיה. ועל טענה למלא מערך מורכב של תנאים לפני שהיא יכולה להיות משויכת לדיסציפלינה. ורק כאשר והינך בתוך השיח, אתה יכול להוכיח ולדבר בשפת ה"אמת". בפועל, גם אמת זו אינה אמיתית, כך למשל פוקו מדגים איך במשך שנים הבוטניקאים והביולוגים לא היו מוכנים לקבל את דברי גרגור מנדל כאמת מפני שהוא השתמש בשפה חדשה, בסינון וקטרוג חדש של אותה אמת.

ריטואל

תנאי השימוש הוא אחד מהכלי החזקים לדילול הסובייקטים המדברים בשיח. תנאי השימוש של שיח מתנים כללים על האינדיבידואלים כגישה אליו. הפרט לא יכנס לתוך השיח אם אינו מקיים דרישות מסוימות, אם אין הוא הוכשר מלכתחילה לעשות זאת. חלק מהשיחות פורצות לגמרי וכל אחד נגיש אליהם אולם לחלק אחר יש מנגנונים עבים שמונעים מרבים לקחת חלק בהם. ורק אחרי שהאדם עובר את ה"ריטואל" ומכיר את כל: המחוות, הסימנים, ההתנהגויות, הנסיבות, יעילות הדיבורים, השפעתם על מי שהם מופנים והגבולות, רק אז, דבריו יכולים להיחשב אמת. אנו רואים זאת בשיח המשפטי, האקדמי, הטיפולי ובחלקו גם בפוליטי.

חברוּתא השיח

תפקיד "חברותא השיח" (sociétés de discours) הוא לייצר שיח חדש תוך שמירה על הכללים הקיימים של השיח הישן. במילים אחרות, חברות השיח, אמנם ייצרה ומייצרת חדשים כמו שיח משפטי, כלכלי, מדעי וכן הלאה, אך בכל פעם שנוצר שיח חדש, דואגת חברות השיח לשמר את יחסי הכוחות. בתוך אותה חברות שיח קיימים קשרי ההפצה של השיחים החדשים.

דוקטרינה

הדוקטרינה היא כלל החוקים, השקפות, האמונות וכו' הפועלים לפיו בתחום ידע מסוים. היא נבדלות מחברתא השיח שבכך שאינה מגבילה את מספר האינדיבידואלים בניהם יכול השיח להתקיים ולעבור, להפך, היא שואפת להיות מופצת לכל מי שמקבל על עצמו את הכללים של אותה דוקטרינה. עם זאת היא משעבדת כפליים את חבריה. מצד אחד הדוקטרינה מגבילה את סוגי השיחה בתוכה לאותה דוקטרינה ובכך משעבדת את הדובר, הסובייקט לדוקטרינה. מצד שני היא מגבילה את השיח (ההיגד) לקבוצה מפני שבהגדרתה הדוקטרינה עצמה קושרת במכנה המשותף אנשים ולפיכך היא תלויה בהגדרתם של אותם אנשים.

ניכוס חברתי

בימינו אנו החינוך מצטייר ככלי אשר בזכותו פתוח בפני כל אינדיבידואל בחברה היכולת לגשת אל כל שיח ושיח ואף על פי כן, בשל אופן הפצתו, וכן במידע אותו הוא מפיץ או אינו מפיץ, החינוך מתחקה אחר הניגודים והמאבקים החברתיים כי כל מערכת חינוך היא למעשה אמצעי פוליטי שנעד לשמר ולשמור על הכוחות בשיח ועל המידע המופץ בו.

ההשמטה ההלניסטית והמערבית

הלניסטית בעמוד 15 - להשלים.
המערב הקפיד לצמצם ככל האפשר את הפער בין חשיבה לדיבור. נראה כי הוא ניסה לגרום לפועל "לשוחח" (discourir) להיות ככלי מתווך בין הפועל "לחשוב" ו"לדבר" באופן כזה שמצטייר ש"החשיבה במילים" מתגלמת, לכאורה, לפעולה המייצרת מובן. ניסיון זה להשמיט את מציאות השיח מתלבש על מספר תימות פילוסופיות.

תימת הסובייקט המייסד

מטרת הסובייקט המייסד הוא להחיות את הצרות האובייקטיביות של השפה. הוא נותן המהות, הקונוטציה של המילה בהקשרה לדברים אשר בהמשך תשמש תשתית לטענות אך כדי לבטא אותם אין הוא צריך לעבור דרך הערכאה הייחודית של השיח.

תימת החוויה

התימה הזו מניחה כי עוד מבראשית פיתח וייסד העולם משמעות טרומית להיגד למעננו וכך שוב מושטת המציאות מתוך השיח.

תימת התיווך האוניברסלי

תימת התיווך האוניברסיאלי מנסה למצוא לוגוס שהופך את המקרה הפרטי למושג כללי שמכיל בתוכו את כל הרציונליות שבעולם. במילים אחרות, המאורעות עצמם נעשים לאט לאט לשיח.

פרק חמישי

בפרק חמישי, מישל פוקו מודה ומונה רשימה של מקורות שהשפיעו על צורת חשיבותו.