google/wiki40b huggingface dataset:
איתי צ'מה

ביוגרפיה

צ'מה החל לשחות בגיל 6, והתאמן תחילה במועדון הפועל פארק מים יבנה בהדרכת גל ישראלי. בהמשך בקבוצת מכבי וייסגל רחובות בהדרכת ארנון אבני. בגיל 18 החל לשחות בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכת לאוניד קאופמן. הוא למד ושחה באוניברסיטת המדינה של אוהיו. בישראל, הוא התחרה מטעם אגודת מכבי קריית ביאליק וכיום שוחה בקבוצת הפועל דולפין נתניה.
בתחרות השחייה של המכביה ה-17 שנערכה בשנת 2005 זכה צ'מה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.72 דקות, אחרי יואב גת (2:02.66 דקות).
הישגו המשמעותי הראשון היה באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006, כשהעפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.98 בשלב המוקדמות (העפיל מהמקום ה-10). בשלב חצי הגמר קבע תוצאה של 2:02.38 דקות וסיים במקום 12 הכללי. באותה שנה, באליפות אירופה בשחייה בבריכות קצרות שנערכה בהלסינקי, העפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.48 דקות. נוסף לכך, סיים במקום 16 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.35 שניות (במוקדמות קבע זמן של 25.22 שניות) ובמקום ה-23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.95 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן בשנת 2007 קבע צ'מה תוצאה של 2:00.93 דקות במשחה ל-200 מטר גב והעפיל לשלב חצי הגמר מהמקום ה-14. בחצי הגמר סיים במקום ה-16 הכללי בתוצאה של 2:01.79 דקות ובכך הבטיח את מקומו במשחקים האולימפיים.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן ב-2008 העפיל צ'מה לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.93 דקות (מקום 14), ובשלב חצי הגמר סיים במקום ה-15, בתוצאה של 2:03.48 דקות. בנוסף, סיים במקום ה-28 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.05 שניות ובמקום ה-29 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.38 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים צ'מה במקום ה-27 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.93 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיים צ'מה במקום ה-34 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.86 דקות ובמקום ה-41 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.15 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט באוגוסט 2010 סיים צ'מה במקום 19 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.15 דקות, במקום 28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.95 שניות ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.80 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 סיים צ'מה במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.05 דקות. מאחר שרק שני שחיינים מכל מדינה יכולים להמשיך לשחות בשלב הבא, נמרוד שפירא בר אור סיים במקום 11, 2:00.25  דקות ויעקב טומרקין סיים במקום 13, 2:00.93 דקות, הוא לא שחה בשלב חצי הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום 27 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.34 שניות.
מיה ארבטובה

נעורים, לימודים וראשית קריירה

מיה ארבטובה נולדה ב-1911 בשם מיה הירשוַולד בעיירה דריבין (רו') שבפלך מוהילב שברוסיה (רוסיה הלבנה), הצעירה משלוש בנותיהם של צילה לבית שמוּליאן וזאב הירשוולד, כימאי ועסקן ציוני.
אביה פנה אל הרצל בשאלה אם כדאי לו לעלות לארץ ולהתיישב בה, והרצל ענה שעוד מוקדם ויש לחכות. לאחר מלחמת האזרחים הרוסית ומהפכת אוקטובר השתקעה המשפחה בריגה בירת לטביה, שם המשיכה מיה את לימודיה.
משיכתה לבלט התעוררה כבר בילדות, אך רק בגיל 15 החלה בלימודי בלט, כיוון שהוריה התנגדו שתלמד בלט, אולם התרצו כאשר גילו את כשרונה בתחום.
היא החלה ללמוד אצל אלכסנדרה פיודורובה, הבלרינה הראשית והכוריאוגרפית של האופרה הממלכתית, שהייתה בעלת שם בתחומה עוד בסנקט פטרבורג הצארית. לאחר שנת לימודים אצלה החלה ארבטובה להופיע בלהקת הבלט של האופרה, ובהמשך גם כסולנית, וקצרה שבחים מן הביקורת. בעת הופעתה כסולנית זכתה לעבוד עם מיכאיל פוקין, רקדן וכוריאוגרף בולט. 
ככל הנראה בתקופה זו אימצה את שם הבמה 'ארבטובה' (שאותו בחרה בעקבות שמו של רקדן שהיה אהוב עליה, ארבטוב). 
אולם כיהודייה היחידה בלהקה, סבלה מהתנכלויות חברותיה והעדיפה לעזוב את האופרה של ריגה ולצאת לסיבוב הופעות באירופה, וב-1934 הגיעה בעקבות הזמנתו של משה הופנקו גם לארץ ישראל. את כוונתה להשתקע בארץ דחתה עד שיבשילו התנאים לטיפוח אמנות הבלט ובינתיים המשיכה במסעות הופעות באירופה ובארצות הברית, שבמהלכם המשיכה להשתלם בריקוד אצל מורים נודעים.
ב-1933 נישאה לבן-זוגה לריקוד, ולנטין זאגלובסקי. השניים ערכו מסע הופעות בארץ ישראל, באירופה ובארצות הברית. אולם, בתום מסע ההופעות, התגרשו בני הזוג.

עלייה לארץ ישראל וקריירת הוראת בלט

ארבטובה עלתה לארץ ישראל בשנת 1936.
ב-1938 הופיעה בקפה "סמדר" ושם הכירה את הזמר יוסף גולנד. השניים נישאו באותה שנה ויחד עם מיכאל גור ייסדו קברט בשם "אף-על-פי". היא הצטרפה עם גולנד לאופרה הארצישראלית העממית ושימשה שם כרקדנית וכוריאוגרפית. 
בשנת 1943 ייסדה אולפן לבלט קלאסי ברחוב יונה הנביא. לאחר מספר מעברים התקבע הסטודיו בשדרות קרן-קיימת 72 (כיום שדרות בן-גוריון). בשיאו של הסטודיו למדו בו כ-500 תלמידים והיה בין הבודדים בארץ שצויד ברצפת עץ, בר, מראות ופסנתר. שם טיפחה ארבטובה דור של רקדנים ישראלים, בהם כאלה שעשו להם שם בינלאומי.
במקביל פעלה ככוריאוגרפית בתיאטרון "לי-לה-לו" ולאחר סגירתו בתיאטרון-אופרטה "דו-רה-מי". מאמציה לקדם את הבלט הקלאסי בארץ ישראל נתקלו בקשיים רבים, בזלזול ובלגלוג מצד תושבי הארץ, שראו בבלט מן האסכולה הרוסית דבר שאבד עליו הכלח, ואת הערכתם העדיפו להקדיש לגרטרוד קראוס, רקדנית וכוריאוגרפית שעלתה מגרמניה, וייצגה את אסכולת המחול המודרני. 
בין שאר הקשיים שנתקלה בהם ארבטובה היה היעדרן של נעלי בלט. כדי להתגבר על קושי זה מצאה סנדלר שהסכים ללמוד איך להתקין נעלי בלט.
בשנות ה-60 כתבה בעיתון הקומוניסטי "קול העם" ביקורות על יצירות מחול.
בין תלמידיה ידועי השם: יונתן כרמון, משה אפרתי, נועה אשכול, רנה שיינפלד, ברכה צמח, משה לזרע.
בשנת תשמ"ה-1985, קיבלה את תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
נפטרה בתל אביב, במרץ 1990, בעקבות מחלה ממושכת, והיא בת 79. נקברה בבית העלמין ירקון והותירה אחריה בת.

הנצחתה

בשנת 1989 הקימו נירה פז, אחת מתלמידותיה הבכירות, יאיר ורדי, (מנכ"ל מרכז סוזן דלל), חזי לסקלי וזהרה סימקינס-מנור את "עמותת מיה ארבטובה לבלט". נירה פז שימשה גם כמנהלת העמותה עד סוף שנת 2009.
ב-2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתם של מיה ארבטובה ויוסף גולנד בתל אביב.
בעיית הזזת הספה

בעיית הזזת הספה (באנגלית: Moving sofa problem) היא הפשטה גאומטרית דו-ממדית של בעיה ממשית בעולם האמיתי, הנובעת מהזזת ריהוט בתוך מבנה צר. במוקד הבעיה ניסיון לגלות את שטחהּ המקסימלי A של צורה דו-ממדית ("הספה") אותה ניתן לתמרן דרך אזור מישורי בצורת האות "L" (ה"מסדרון"), שרוחבו יחידה אחת. חישוב הערך המדויק של A הוא בעיה פתוחה במתמטיקה.

היסטוריה

הפרסום הרשמי הראשון של הבעיה היה בשנת 1966, על ידי המתמטיקאי האוסטרי-קנדי ליאו מוסר . ידוע כי עוד קודם לכן היו התייחסויות בלתי-רשמיות לבעיה.

חסמים עליונים ותחתונים

למרות שגודלו המדויק של השטח A לא חושב, חושבו במרוצת השנים חסמים עליונים ותחתונים לגודלו האפשרי.
לדוגמה, ניתן לראות בקלות כי , אם נבחר ספה בצורת חצי עיגול בעל רדיוס יחידה, אותה ניתן לסובב בפינת המסדרון. 
המתמטיקאי הבריטי ג'ון המרסלי  חישב בשנת 1968 את החסם התחתון , תוך שימוש בצורת שפופרת טלפון: שני רבעי-עיגול ברדיוס יחידה בשני קצותיו של מלבן בגודל , ממנו הוסר חצי עיגול ברדיוס  (ראו תרשים מצורף).
בשנת 1992 חישב ג'וזף גרבר חסם תחתון גדול יותר, שערכו , באמצעות שינויים קלים שביצע על צורת הספה שגילה המרסלי.
מאידך, המרסלי חישב חסם עליון לשטח הספה, והוכיח כי הוא לא יכול לעלות על .
יואב קלוס ודן רומיק הוכיחו ביוני 2017 כי החסם העליון לשטח הספה הוא 2.37.
צ'ארלס פרוהמן

צ'ארלס פרוהמן (באנגלית: Charles Frohman;‏ 15 ביולי 1856 - 7 במאי 1915) היה מפיק תיאטרון יהודי-אמריקאי, וממייסדי תיאטראות ברודוויי.

חייו

נולד בשנת 1856 בעיר סנדסקי שבאוהיו למשפחה יהודית, ובילדותו עבר עם משפחתו לניו יורק.
החל קריירה בתחום עסקי הבידור, חבר לניהול חברות להפקת מופעים ומחזות, והצטרף לאחיו דניאל פרוהמן וגוסטב פרוהמן (שנודעו יחד בשם "האחים פרוהמן") בניהול תיאטרון מדיסון סקוור בניו יורק.
בשנת 1886 החל להפיק מחזות בעצמו, ובשנים שלאחר מכן זכו להצלחה מספר מחזות נוספים שהפיק. בשנת 1892 רכש את תיאטרון "אמפייר".
בשנות ה-90' של המאה ה-19 הפיק מחזות ברודוויי רבים, כגון "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד, וכן מחזות זמר, כגון "נערת החנות" ("The Shop Girl").
כמו כן, הפיק מחזות ב"תיאטרון הדוכס מיורק" בלונדון, כאשר הנודע שבהם הוא פיטר פן משנת 1904 (שחזור המחזה נעשה בסרט למצוא את ארץ לעולם לא משנת 2004, בו גילם השחקן דסטין הופמן את דמותו של פרוהמן).
ביחד עם מארק קלו, אל היימן, סמואל ניקסון, פרד צימרמן ואברהם ארלנגר יצר למעשה מונופול בתחום התיאטראות בניו יורק, אשר נשבר רק בשנות ה-10' של המאה ה-20, עם כניסתם לתחום של בני משפחת שוברט.
בסך הקריירה שלו הפיק למעלה מ-700 מחזות, תוך העסקת כ- 10,000 איש בכל עונת מופעים, ונודע בהזנקת הקריירה של שחקנים רבים.
נספה בטביעתה של האונייה לוסיטניה בשנת 1915, כאשר בבעלותו חמישה תיאטראות בלונדון, שישה בניו יורק ולמעלה מ-200 נוספים ברחבי ארצות הברית.
ספר המתים

ספר המתים הוא השם השכיח לטקסטים ממצרים העתיקה ששימשו במהלך הקבורה. במצרית קדומה, נקראו טקסטים אלה ספר ההליכה [או החזרה] ביום. השם ספר המתים הוא המצאה של האגיפטולוג הגרמני קארל ריכרד לפסיוס, שפרסם חלק מהטקסטים בשנת 1842.

רקע

ספר המתים שימש למצרים כמדריך וספר עזר לחיים שלאחר המוות, והוא מורכב בעיקר מלחשים שונים שהיו אמורים לעזור לו. לא כל הלחשים שימשו בכל קבורה, אלא רק מבחר מהם, על פי מעמדו ועושרו של האדם. חלק מהלחשים היו מתנות לאלים, ואילו אחרים שימשו כדי שהאדם יוכל ללכת; היה קיים לחש כדי שלא למות בחיים שלאחר המוות, ואפילו לחש 'כדי שאדם לא ילך הפוך ויאכל צואה' (פרק 189).

גרסאות

הגרסאות המוקדמות ביותר המוכרות לנו הן מהמאה ה-16 לפנה"ס, בזמן השושלת ה-18 של הממלכה החדשה. הספר כלל בתוכו חלקים מספרות דתית מצרית מוקדמת יותר, הידועות ככתבי סרקופגים (בערך 2000 לפנה"ס) וכתבי פירמידות (2300-2600 לפנה"ס). ספר המתים שנועד לסופר אני.
בחודש אפריל 2012 התגלו דפים מספר המתים במוזיאון קווינסלנד באוסטרליה. המוזיאון קיבל את הדפים כתרומה 100 שנים לפני כן, הוא החזיק את הדפים במחסנים ודף פפירוס אחד בתצוגה מבלי להבין את משמעותם של הטקסטים. הדף זוהה על ידי האגיפטולוג ואוצר המוזיאון הבריטי ד"ר ג'ון טיילור.

פפירוס אני

העותק המפורסם ביותר של ספר המתים הוא הפפירוס של אני. עד אז, נמצאו רק חלקי פפירוסים שנגנבו על ידי שודדי עתיקות ונמכרו בשוק השחור. הפפירוס הזה שנמצא על ידי ארנסט וואליס באדג' נמצא בשלמותו בשנת 1887, בעיר לוקסור שבדרום מצרים (תבי לשעבר) ונתן תמונה מלאה, כיצד מורכב ספר מתים. החל מהעלייה לעולם הבא, עבור דרך 42 השערים שבכל אחד מהם עומד אל אחר, ועד לדין הסופי שנערך על ידי אוסיריס בכבודו ובעצמו, ובו נשקל לבו של המת כנגד נוצתה של אלת האמת מע'ת היה במקורו באורך של 28 מטר, והוא חולק ל-37 דפים, בהוראתו השנויה במחלוקת של באדג', על פי חלוקות של פרקים ונושאים.
לעיתים קרובות הטקסט הותאם עבור הנפטר, כך שהטקסט המדויק משתנה מאדם לאדם. אולם, ניתן לחלק את הגרסאות השונות לכמה קטגוריות עיקריות - הגרסה ההליופוליטנית, הגרסה התבאנית, שכללה רק הירוגליפים (השושלת ה-20 עד ה-28); גרסה הירוגליפית והריאטית, הקרובה לזו התבאנית, ללא סדר קבוע של הפרקים (שימשה בעיקר את השושלת ה-20); והגרסה הסאיתית, בה יש סדר קבוע (לאחר השושלת ה-26).

לחש 125

לחש 125 הוא החלק הידוע ביותר של ספר המתים. הוא עוסק בשפיטת נשמתו של האדם על ידי אוסיריס ו-42 אלים אחרים.
על נשמת המת לדקלם את "הכרזת הצדק", המכוונת לאוסיריס, ומורכבת מהכחשות של סדרה של עבירות, על מנת להבטיח לאוסיריס שהוא ניהל חיים תקינים. על המת אז לפנות אל 42 השופטים על פי שמם ולהכחיש 42 עבירות נוספות. אם לאחר מכן הוא ימצא זכאי, הוא ילקח לפני אוסיריס, שיוביל אותו לעולם הברוכים.
פנגולין עצים קטן

מאפיינים

אורך גופו של הפנגולין כ-45 ס"מ כשאורך זנבו הוא 30 ס"מ. משקלו 3-4 ק"ג ומספר הוולדות 1-2. הוא ניזון מנמלים וטרמיטים.
צבע גופו בצידו העליון הוא חום וגחונו לבן. ממצחו עד קצה הזנב והרגליים במחציתם מכוסים קשקשים קשים. בכל קשקש שלושה חודים והם סדורים כרעפים ומשמשים להגנה. הזנב חזק דיו כדי לשמש גם להנסת אויבים. שערות מכסות את החרטום המוארך, השפתיים, תחתית העיניים והגחון. לשונו של הפנגולין גמישה, ארוכה מאוד, ודביקה בקצותיה, והיא מקופלת בתוך פיו. כשהוא מאתר מזון, לשונו נשלפת במהירות והוא מכה בה בחרקים ובכך מצמיד אותם אל לשונו ובולע אותם. הפנגולין חסר שיניים וריסוק החרקים ולעיסתם מתבצע על ידי שיניים קרניות קטנות המצויות בשוער הקיבה.
חוש ראייתו חלש ושמיעתו בינונית משום שהוא חסר כל אפרכסות אוזניים. לעומת זאת, חוש הריח שלו מפותח למדי. רגליו קצרות ובקצות אצבעותיהן טפרים מאונקלים, חזקים וחדים מאוד. בעזרת הטפרים חודר הפנגולין לקני הנמלים ולתלי טרמיטים. לאחר מכן הוא מחדיר לקנים את חרטומו, שולף את לשונו וצד את מזונו.
שחייתו מהירה למדי אך תנועתו על הקרקע איטית, הן בהליכה והן בטיפוס אל צמרות העצים. הוא פעיל בלילה ובשעות היום שוכן בצמרות העצים כשהוא מקופל בין הענפים. הוא מסתייע בלפיתת זנב לשם אחיזה נוספת, בעיקר בשעה שהוא משתמש בגפיו הקדמיות כדי לחדור לקני נמלים וטרמיטים.
הנקבה ממליטה פעם בשנה ונושאת את גוריה על זנבה עד שהם יכולים להלך באופן עצמאי. בעת סכנה היא מצטנפת ומכנסת את הגורים למרכז המעגל שיצרה, ובצורה זו היא מגוננת עליהם בעזרת הקשקשים הקשים והחדים, אותם היא זוקפת עד חלוף הסכנה.
מריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג

ביוגרפיה

מריה אנטוניה נולדה ב-2 ביולי 1797 בבודה, שהשתייכה לממלכת הבסבורג, לפרנץ יוזף קוהארי דה צ'אבראג ולמריה אנטוניה, רוזנת ולדשטיין-ורטנברג, בתם של גאורג כריסטיאן, רוזן ולדשטיין-ורטנברג והרוזנת אליזבתה אולפלדט.
ב-30 בנובמבר 1815 התחתנה מריה אנטוניה עם פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, אשר היה אחיהם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, לאופולד הראשון, מלך בלגיה וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד - אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וממנו נולדו לה 4 ילדים. לאחר מות אביה בשנת 1826 ירשה מריה אנטוניה את נחלותיו בהונגריה, אוסטריה התחתית וסלובקיה, אשר הסתכמו בכ-150,000 דונמים של יערות, אחוזות, מפעלים, בתי קיץ וארמונות, ועוד. בעקבות כך הוסיף בעלה פרדיננד לשם משפחתו את השם "קוהארי", והמשפחה נחשבה עד למלחמת העולם הראשונה, כאחת משלוש המשפחות הכי עשירות בהונגריה.
ב-25 בספטמבר 1862 מתה מריה אנטוניה בווינה, והיא בת 65 שנים.
לברקוזן

היסטוריה

העיר, הקרויה על שמו של הכימאי קארל לברקוז, נוסדה בשנת 1930 על ידי איחוד של מספר כפרים (וִיסדורף, שליבוש, לוצנקירשן, שטיינבוכל וריינדורף), כאשר בשנת 1975 הצטרפו לאיחוד שלושה כפרים נוספים (אופלדן, היטדורף ובריגשס נוייקירשן).
בשנת 1860 נבחר הכפר וִיסדורף (כיום חלק מן העיר) על ידי קארל לברקוז כמקום מושבו של מפעל הצבע שלו. בשנת 1891 עבר המפעל לידי שליטת חברת באייר, ובשנת 1912 העבירה החברה את מקום משכנה לוויסדורף בהופכה את המקום למרכז תעשיית הכימיקלים בגרמניה. במהלך מלחמת העולם השנייה הופצץ מפעלה של חברת באייר.

אתרים בעיר

העיר לברקוזן היא ביתם של כמה מוזיאונים העוסקים במגוון רחב של נושאים כגון המוזיאון העירוני לציור ואמנות מודרנית אשר מציג את עבודותיהם של אמנים עכשוויים. מוזיאון תעשייתי בו ניתן לחוות את סביבת העבודה והחיים במאה ה-19. מוזיאון המושבה בויסדורף בו יש תערוכות מתחלפות, הרצאות וסיורים מודרכים אשר ניתן לראות בהם את מראהו האופייני של הכפר והחיים בו בסגנון 1930. ווילת רומר באופלדן המכונה "בית תולדות העיר", בה יש תערוכות מתחלפות על היסטוריה עירונית ואזורית. מוזיאון לילדים ונוער עם תערוכות שונות על אנרגיה והגנה על איכות הסביבה.
מרסדס בנד

היסטוריה

הלהקה החלה את דרכה בשנת 1998 בירושלים ובאותה השנה עברה לתל אביב והתחילה להופיע. הלהקה הוציאה בשנים הראשונות אלבום שנגנז, ובשנת 2003 הושמע הסינגל הראשון ברדיו והאלבום הראשון נמכר בחנויות. הוא כלל כמה משירי הרוק של הלהקה כמו: "המרסדס", "משנכנס אדר" ו"בואי ונביא לך ת'Fאנק". בשנת 2006 הופיעה הלהקה בפסטיבל בשקל בירושלים.
לאחר הוצאת האלבום הראשון, "מרסדס בנד", עזב את הלהקה הבסיסט אלעד אלחרר. בתחילת שנת 2007 עזב את הלהקה נגן הגיטרה רונן כוכבי במקביל לסיום הקלטות האלבום השני שלהם, שבאותה עת נקרא "היום שבו איבדתי את משקפי השמש". את מקומו של רונן כוכבי מילא נגן הגיטרה גיא שמי שמוכר בעיקר מלהקת "אינפקציה". ההופעה הראשונה עם גיא שמי הייתה במועדון הבארבי וזאת הייתה גם ההופעה האחרונה של אריאל שרבקובסקי.
בשנת 2008 כיכבו חברי הלהקה גל תורן, אורי גת וגיא שמי, בסדרת הטלוויזיה "תעשה לי ילד" ב"הוט 3". שירי הלהקה שימשו פס-קול הסדרה. בסדרה, את תפקיד הבסיסט של הלהקה גילם ספי אפרתי, שחקן ובסיסט להקת Blackfield.
במרץ 2009 הוציאה לאור הלהקה את אלבומה השני, "תביאו בירות", בו השתתפו בכתיבת המילים גל תורן ורן מרום, ובכתיבת הלחנים גל תורן וגיא שמי. בתחילה, ראה אור האלבום במהדורה מוגבלת למכירה בהופעות בלבד, ורק באפריל 2009 הופץ האלבום למכירה בחנויות. יש הטוענים כי האלבום סימן מחדש את כיוונה המוזיקלי של הלהקה, בהיותו בעל סאונד "כבד" יותר הנוטה לכיוון הרוק ופחות לכיוון ה-funk המוכר מאלבומה הראשון, והוסיף לסגנונה המוזיקלי נופך אגרסיבי ומהיר משהו.
בחודש יולי 2011 יצא האלבום השלישי של מרסדס בנד, "זהות", אלבום זה, שהופק יחד עם יוסי פיין, הוא האלבום הראשון של מרסדס בנד שנכתב ובוצע כולו רק על ידי ההרכב החדש (גיא שמי כגיטריסט ויוני כהן כבסיסט). באלבום זה ניכר שינוי בסגנון הלהקה עקב השינויים בהרכב. רוב השירים לא היו בסגנון הפאנק שאפיין את האלבום הראשון ונטו לרוק שהופיע לראשונה באלבום השני. ב-28 במרץ 2011 הופץ סינגל ראשון מאלבום זה, "מה פתאום". סינגל נוסף שהופץ זמן מה לאחר מכן נקרא "וודו". ב-31 במאי הופץ הסינגל השלישי, "פאטה מורגנה". ב-30 באוגוסט, לאחר יציאת האלבום הופץ סינגל נוסף בשם "סופי". לשיר צולם גם קליפ בבימוי קרן חכמה (אשתו של גל תורן). בדצמבר 2012 הוציאה הלהקה סינגל בשם "אל תבכי ילדונת".
בקיץ 2015, עקב חילוקי דעות בנוגע לסגנון המוזיקלי, עזב גיא שמי את הלהקה.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 ניהל את הלהקה אסף גובר, גיטריסט להקת מלכה באיה, שגם הופיע עם הלהקה בתור גיטריסט ליווי ברוב ההופעות.
בינואר 2019 יצא האלבום הרביעי של מרסדס בנד, בשם "מה זה הדבר הזה". חודש אחר כך פורסם קליפ ראשון לשיר מהאלבום, לשיר "אמא", אשר ביים קובי פלישמן.
קבוצת ג'וליה

במתמטיקה, קבוצת ג'וליה היא קבוצה המוגדרת על ידי תנאי איטרביליות של פונקציה הולומורפית על משטח רימן קומפקטי, כך שערכיה רגישים לשינויים: כל הפרעה בתחום הערכים יוצרת, לאחר מספר הפעלות של הפונקציה, הבדל גדול בטווחם. התנהגות מסוג זה מכונה התנהגות כאוטית, ונלמדת באופן נרחב בתורת הכאוס. קבוצת פאטו היא המשלים לקבוצת ג'וליה, והיא מאפיינת התנהגות רגולרית - ללא הפרעות ושינויים דרסטיים. קבוצות אלו בדרך כלל מסובכות מאוד וקשה לתפוש אותן.
קבוצת ג'וליה היא חלק מעבודתם של גסטון ג'וליה ופייר פאטו מראשית המאה ה-20. קבוצה זו מהווה אלמנט בסיסי בתחום המערכות הדינמיות המרוכבות ותורת הכאוס. לקבוצת ג'וליה קשר מעניין לקבוצת מנדלברוט במקרים מסוימים.

הגדרה

יהי  משטח רימן קומקפטי, ותהי  פונקציה הולומורפית לא קבועה. הנקודה  נקראת רגולרית אם קיימת סביבה  כך שקבוצת הפונקציה הנוצרת מאיטרציה על , כלומר , היא משפחת פונקציות נורמלית.
קבוצת פאטו  של הפונקציה  היא אוסף כל הנקודות הרגולריות שלה. קבוצת ג'וליה  היא המשלים של קבוצת פאטו. האיברים בקבוצת ג'וליה מאופיינים בכך שהתנהגות הפונקציה באיטרציות חוזרות על ערכיהן היא כאוטית, כלומר משתנה בקצב מהיר לאחר מספר מסוים של הפעלות של הפונקציה.
במקרה הפרטי בו , כלומר המשטח הוא הספירה של רימן, כל פונקציה הולמורפית היא פונקציה מרוכבת רציונלית, כלומר מנה של שני פולינומים . במקרה זה, קבוצת פאטו מתחלקת לאיחוד של מספר סופי של תתי-קבוצות, המתאימות לכל אחד משורשי הפונקציה.

דוגמה

תהי  מוגדרת על ידי . קל לראות שלכל נקודה במעגל היחידה  קיימת סביבה בה התנהגות האיטרציות של הפונקציה היא רגולרית, וכנ"ל מחוץ לעיגול היחידה . עם זאת, על השפה של עיגול היחידה  בכל סביבה של הנקודה ההתנהגות של העלאה בריבוע איננה חסומה. על כן, מתקיים  ו-.
זו דוגמה מיוחדת מאוד, בה הקבוצות "פשוטות". בדרך כלל, מדובר בקבוצות מסובכות מאוד, שקשה לתפוש את צורתן ואת תכונותיהן. דוגמה לקבוצה כזו נתונה בשרטוט משמאל, עבור הפונקציה

הקשר לקבוצת מנדלברוט

במקרה שבו הפונקציה עליה מפעילים את האיטרציות היא , ישנה הגדרה מעט פשוטה יותר - זוהי השפה של קבוצת הנקודות  עבורן סדרת האיטרציות חסומה.
במקרה זה, לקבוצת ג'וליה ישנו קשר הדוק עם קבוצת מנדלברוט - ג'וליה ופאטו הוכיחו כי אם  שייך לקבוצת מנדלברוט (כלומר אם  חסומה) אז קבוצת ג'וליה המתאימה קשירה, ואם לא אז היא בלתי קשירה לחלוטין. זוהי דרך אפיון נוספת לקבוצת מנדלברוט, בעזרת קבוצת ג'וליה המתאימה, המצביעה על הקשר ההדוק שבין המושגים בתורת הפרקטלים.
נמל התעופה הבינלאומי מלבורן

טרמינלים

בנמל התעופה של מלבורן יש ארבעה טרמינלים, 56 שערי עלייה למטוס: 40 שערים בקווי טיסה פנימיים ו16 שערים בקווי טיסה בינלאומיים.

טרמינל 1

טרמינל 1 משמש לנתיבי טיסה פנימיים בתוך אוסטרליה, בעיקר לקבוצת חברת התעופה האוסטרלית קוואנטס. אולם ההמראות בטרמינל נמצא בקומה העליונה, בעוד שהנחיתות נמצאות בקומה התחתונה. 
הטרמינל נפתח בשנת 1970 ביחד עם השקתו של נמל התעופה בשביל חברת התעופה "Trans Australia Airline", הטרמינל הועבר לשליטת קוואנטס בשנת 1992 כשזו רכשה את החברה. עבודות לשיפוץ הטרמינל החלו בשנת 1997 והושלמו בשנת 1999 בעלות של 50 מילון דולר, שכללו רציף נוסף, 9 מקומות נוספים לחניית מטוסים, כביש גישה משופר והרחבת הטרמינל. 
כיום, יש מגוון רחב של חנויות אאוטלט ואוכל בסוף הטרמינל, קרוב לכניסה לטרמינל 2.

טרמינל 2

מטרמינל 2 ממריאות מספר טיסות פנימיות וכל הטיסות הבינלאומית משדה התעופה, והוא נפתח בשנת 1970. בטרמינל יש 20 שערי עלייה למטוס. 
תוכנית להרחבת הטרמינל בעלות של 330 מילון דולר הוכרזה בשנת 2007 והושלמה בשנת 2012. הפרויקט כלל הקמת טרקלינים חדשים וחנויות קמעוניות.

טרמינל 3

טרמינל 3 נפתח ביחד עם השדה כדי לשרת את חברת התעופה "Ansett Australia", אך כיום הוא בבעלות שדה התעופה עצמו. טרמינל 3 משמש את וירג'ין אוסטרליה. בטרמינל יש 11 חניות למטוסים בשימוש ועוד 8 חניות שאינן בשימוש.
הרחבת הטרמינל אושרה בשנת 1989 והושלמה בשנת 1991. הטרמינל שימש באופן בלעדי על ידי קבוצת "Ansett Australia" לכל הקווים הפנים ארציים שלה באוסטרליה עד לסגירתה בשנת 2001. לאחר ניסיון כושל לקנות את החברה בשנת 2002, הטרמינל נמכר בחזרה לנמל התעופה מלבורן. כתוצאה מכך, נמל התעופה של מלבורן התחייב לבצע שיפוץ ומתיחת פנים לטרמינל, לאחר מכן וירג'ין אוסטרליה עברה להשתמש בטרמינל ממה שנקרא אז "Domestic Express", (כיום טרמינל 4).

טרמינל 4

טרמינל 4 נקרא במקור "Domestic Express" או "הטרמינל הדרומי", מוקדש לחברות תעופה במחיר נמוך, והוא הראשון מסוגו בשדה תעופה באוסטרליה. במקור הטרמינל נבנה עבור וירג'ין אוסטרליה ו"Impulse Airlines". וירג'ין אוסטרליה עברה לטרמינל 3 לאחר סגירתה של "Ansett Australia". שיפוץ בעלות של 5 מילון דולר החל בשנת 2007 בסגנון טרמינל המוקדש לחברות תעופה במחיר נמוך בנמל התעופה צ'נגי בסינגפור ובנמל התעופה הבינלאומי של קואלה לומפור. מחברות התעופה הפועלות בטרמינל נגבים אגרות נחיתה וטיפול בעלות נמוכה בשל המתקנים הבסיסיים, חוסר גשרי עלייה למטוס, ופחות נוחות וחנויות בהשוואה לטרמינל רגיל. עם זאת, המסוף ממוקם בסמוך לבניין הטרמינל הראשי, שלא כמו בסינגפור וקואלה לומפור. הטרמינל נבנה מחדש על ידי "טייגר איירווייז אוסטרליה", שהשתמשה בו כבסיס המרכזי שלה מאז הפעלת טיסות פנימיות בשנת 2007. ג'טסטאר איירווייז אישרה את מעורבותה בדיונים עם נמל התעופה מלבורן לגבי הרחבת מתקני הטרמינל כדי להתאים לצמיחה של החברות התעופה במחיר נמוך הפועלות בנתיבים פנימיים. הרחבת טרמינל 4 כוללת תשתית שתתאים לטיסות של טייגר איירווייז אוסטרליה וג'טסטאר איירווייז. הפיתוח עלה מאות מיליוני דולרים. במרץ 2012 הוכרז כי בחודש אוקטובר באותה שנה טרמינל 4 יבנה מחדש ויושלם בשנת 2014 . עיכובים גרמו לכך שהטרמינל נפתח ב-18 באוגוסט 2015. הטרמינל צמוד ונמצא "תחת קורת גג אחת" עם טרמינל 3. כיום טרמינל 4 משמש את "טייגר איירווייז אוטרליה", "ריג'יונל אקספרס איירליינס" ו"ג'טסטאר".
ניקולאוס פון פאלקנהורסט

קריירה מוקדמת

פון פאלקנהורסט נולד ב-17 בינואר 1885 בברסלאו שבשלזיה למשפחת האצולה יאסטז'מבסקי, וב-1911 גירמן את שם משפחתו לפאלקנהורסט - "קן הבז". ב-1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-7 "המלך וילהלם ה-1" (המערב פרוסי ה-2), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף לפרייקור, ולאחר מכן שירת ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1925 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1928 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-1 (הפרוסי). ב-1 בינואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט. בין 1933 ל-1935 שירת כנספח צבאי בצ'כוסלובקיה, הונגריה ורומניה, ולאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה לראש מטה קבוצת הארמייה השלישית (שהפכה מאוחר יותר לארמייה השמינית). ב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-32, וב-1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-10 באוגוסט 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-21.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה פון פאלקנהורסט מפקד הקורפוס ה-21, שהיה חלק מהארמייה השלישית, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 בפברואר 1940 מינה היטלר את פון פאלקנהורסט לאחראי על תכנון הפלישה לנורווגיה, וזה הגיש להיטלר את תוכנית הפלישה ב-21 בפברואר. על פי התוכנית, תוקצה דיוויזיה גרמנית אחת לשם כיבוש כל אחד מנמליה החשובים של נורווגיה - אוסלו, כריסטיאנסנד, ברגן, טרונדהיים ונרוויק.
ב-9 באפריל 1940 החלו הכוחות הגרמניים בפלישתם לנורווגיה. הפלישה נחלה הצלחה גדולה, ונורווגיה נכבשה על אף לחימה עזה של הצבא הנורווגי וחיל המשלוח הבריטי-צרפתי, אולם הקריגסמרינה ספג אבידות כבדות במהלך הלחימה. ב-30 באפריל 1940 קיבל פון פאלקנהורסט על פעולותיו בנורווגיה את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-19 ביולי הועלה לדרגת גנרל אוברסט.
ב-19 בדצמבר 1940 מונה פון פאלקנהורסט למפקד ארמיית נורווגיה, ובהמשך מונה למושל הצבאי של נורווגיה. בתפקידו זה הורה לחייליו להתייחס לאזרחים בכבוד. בדצמבר 1942 תכנן את מבצע "השועל הארקטי" לכיבוש שוודיה עם 10 דיוויזיות, שלבסוף לא יצא אל הפועל. בדצמבר 1944 הודח פון פאלקנהורסט מתפקידו עקב חילוקי דעות עם יוזף תרבופן - הרייכסקומיסר של נורווגיה. פון פאלקנהורסט קיבל ב-20 בינואר 1945 את עיטור הצלב הגרמני בכסף, ונשאר בעתודת המילואים עד סוף המלחמה, ואז נפל בשבי הבריטים.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נשפט פון פאלקנהורסט בבית דין צבאי בריטי-נורווגי משותף על פשעי מלחמה ונידון למוות ב-2 באוגוסט 1946. עונש המוות הומר מאוחר יותר ל-20 שנות מאסר ב-4 בדצמבר 1946, אך לבסוף שוחרר פון פאלקנהורסט ב-13 ביולי 1953 עקב בריאות לקויה. לאחר שחרורו התיישב פון פאלקנהורסט בהולצמינדן - לשם ברחה משפחתו משלזיה בסוף המלחמה. הוא התגורר שם עד מותו ב-18 ביוני 1968 מהתקף לב.