google/wiki40b huggingface dataset:
פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה

ביוגרפיה

פיליפ נולד ב-31 ביולי 1396, לז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה ולמרגרטה מבוואריה, בתם של אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ומרגרטה מבריג. כשהיה בן 13 שנה בלבד השיא אותו אביו למישל מוולואה, בתם של שארל השישי, מלך צרפת ושל איזבו מבוואריה.
בשנת 1419 אביו נרצח ופיליפ הפך לדוכס בורגונדיה ורוזן פלנדריה ופראנש קומטה, בשם פיליפ השלישי. ב-1422 אשתו נפטרה וב-1424 הוא נישא לבון מארטואה, שגם היא נפטרה כעבור שנה. ב-1430 נישא לאיזבל מפורטוגל שילדה לו שני בנים שמתו בינקותם, ואת שארל שירש את דוכסות בורגונדיה אחרי מותו ב-1467.
פיליפ השלישי האשים ברצח אביו את שארל יורש העצר של צרפת (שארל השביעי מלך צרפת לעתיד). ב-21 במאי 1420 בהסכם טרואה, פיליפ השלישי כרת ברית עם הנרי החמישי מלך אנגליה נגד שארל יורש העצר. בהסכם זה הוכר הנרי החמישי כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת. אך ב-31 באוגוסט 1422 נפטר הנרי החמישי, וב-21 באוקטובר של אותה שנה נפטר גם שארל השישי מלך צרפת. שארל יורש העצר ירש את הכתר בשם שארל השביעי, אולם ממלכת אנגליה ופיליפ השלישי סירבו להכיר בו. אנגליה הכריזה על הנרי השישי, בנו התינוק של הנרי החמישי, כמלך צרפת על פי הסכם טרואה. ב-1423 השיא פיליפ השלישי את אחותו לג'ון הראשון, דוכס בדפורד, אחיו של הנרי החמישי, ששימש כעוצר וכמושל צרפת בשם הנרי השישי מלך אנגליה. 
ב- 1422 נבחר פיליפ השלישי לחבר מסדר הבירית האנגלי, אך סירב להצטרף למסדר זה וב- 1430 הקים את מסדר גיזת הזהב של בורגונדיה לרגל נישואיו עם הנסיכה הפורטוגלית איזבל מאביז.
ב-24 במאי 1430 כוחותיו של פיליפ השלישי תפסו את ז'אן ד'ארק בעיר קומפיין שמצפון לפריז. היא נמכרה לאנגלים שהעלו אותה על המוקד ב-30 במאי 1431. שארל השביעי מלך צרפת המשיך במלחמתו נגד האנגלים, וב-1435 פיליפ השלישי חתם על הסכם שלום נפרד עם צרפת. הוא תקף את העיר קאלה שלחופי התעלה, שהייתה בידי האנגלים, אך נאלץ לסגת לפלנדריה. ב-1440 תמך באצילים שמרדו בשארל השביעי מלך צרפת, ונתן מחסה ליורש העצר לואי (לואי האחד עשר מלך צרפת לעתיד) שמרד באביו.
ב- 1439 חתם על הסכם שלום עם ממלכת אנגליה כדי לחדש את המסחר שהתבסס בעיקר על יבוא צמר אנגלי ועל יצוא אריגים לאנגליה. ב- 1464, בתגובה על איסור שהטילה אנגליה על יבוא אריגים מאירופה, פיליפ השלישי הטיל איסור על יבוא אריגים מאנגליה. הוא נקט בצעדים כדי לחזק את הצי המסחרי של פלנדריה ואת תעשיית הדייג (בעיקר יצוא של הרינג), עודד את התחרות עם ברית ערי הנזה ואת פיתוח נמל אנטוורפן שהחל לתפוס את מקומה של ברוז' כמרכז הסחר הבינלאומי.
פיליפ השלישי דאג להרחיב את נחלותיו. ב-1429 קנה את רוזנות נאמור, ב-1430 ירש את דוכסות בראבנט ולימבורג, וב-1432 הפך לרוזן הולנד, זילנד ופריזלנד. ב-1443 קנה את דוכסות לוקסמבורג. הוא דאג להאדיר את שמה של דוכסותו, ובנוסף על העיר דיז'ון בירת בורגונדיה, קבע את מושבו לסירוגין בערים בריסל, ברוז' וליל. הוא הזמין מרבדים מצוירים ועבודות אמנות אחרות עבור ערי הבירה שלו בצרפת ובפלנדריה. בין הציירים שנהנו מחסותו היו: יאן ואן אייק, רוג'ר ואן דר ויידן והאנס ממלינג. כאשר פיליפ השלישי נפטר ב-1467 הייתה דוכסות בורגונדיה בשיא עוצמתה והשתוותה במעמדה לממלכות מערב אירופה. בנו שארל "האמיץ" ירש את דוכסות בורגונדיה.
גארפילד: הסרט

תקציר העלילה

ג'ון ארבקל קונה חיית מחמד שנייה, כלב בשם אודי. אחרי שגארפילד, החתול העצלן של ג'ון, נועל את אודי מחוץ לבית, אודי בורח וגארפילד מחליט לצאת בעקבותו ולהחזירו בשלום.
פריקוול

פריקוול (באנגלית: Prequel, הלחם המילים Pre ו-Sequel), ובעברית "הֶקְדֵם" או "הקדמון" (על משקל "הֶמְשֵׁךְ" ו"הֶמְשֵׁכוֹן"), היא יצירה קולנועית או ספרותית שנוצרה לאחר קודמתה בסדרה, אך מתארת אירועים שעל רצף הזמן התרחשו לפני קודמתה. כמו הֶמְשֵכוֹנִים, פריקוולים כוללים עלילה שתואמת את זו של קודמיהם, אך עשויים לכלול גם עלילה נוספת שאינה קשורה לסיפור המרכזי. לעיתים הם מסבירים את הרקע שהוביל לאירועים שתוארו בסרט או בספר המקורי, אך החיבור בין היצירות עשוי להיות רופף. לעיתים פריקוולים מנצלים את העובדה שהקהל יודע את מה שעומד להתרחש (כי נחשף כבר ליצירה הקודמת) ויוצרים התייחסויות מכוונות כדי ליצור אירוניה דרמטית.
הפריקוול נפוץ כיום במגוון סוגות, בהן: סרטי קולנוע, יצירות ספרותיות, מחזות, סדרות טלוויזיה ואפילו משחקי מחשב וסרטי אנימה.

היסטוריה

לפי המילון האנגלי של אוקספורד, המילה "פריקוול" הופיעה לראשונה בדפוס בשנת 1958 במאמר מאת אנתוני באוצ'ר במגזין פנטזיה ומדע בדיוני.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 נטבע המונח במגזין שבא לתאר את עלילת הסרט "הסנדק 2", שהיה אומנם הֶמְשֵכוֹן המתאר את המשך עלילותיה של משפחת המאפיה קורליאונה, אך בחלקו תיאר אירועים שקדמו לסרט הראשון בסדרה והמגוללים את ימי צעירותו של אב המשפחה, ויטו קורליאונה.
פרנסיס פורד קופולה, במאי סרטי הסנדק, נתן קרדיט לג'ורג' לוקאס על השימוש במונח, שבו השתמשו מאוחר יותר הוא וסטיבן ספילברג על מנת לתאר את הסרט השני בעלילות אינדיאנה ג'ונס, "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור".
לפי IMDb, הפריקוול הראשון בצורתו הקולנועית היה "אורחי הלילה" (1972), קדימון לסרטים הקודמים בסדרה המבוססת על ספרו של הנרי ג'יימס, "טבעת החנק".
הרעיון לשימוש בפריקוול אינו חדש. הליברטו בארבע היצירות הכוללות את "טבעת הניבלונגים" מאת ריכרד וגנר ("זהב הריין", "הוולקירות", "זיגפריד" ו"דמדומי האלים") נכתב ברצף הפוך, דבר שהפך כל יצירה לפריקוול לקודמתה.
דוגמה נוספת נמצאת בסדרת ספרי "דברי ימי נרניה" של ק.ס. לואיס, שבה הספר "אחיינו של הקוסם" הוא פריקוול ל"האריה, המכשפה וארון הבגדים", שנכתב ראשון. גם הטרילוגיה השנייה של "מלחמת הכוכבים" היא פריקוול – היא מהווה מבוא לאירועי הטרילוגיה הראשונה.
I Wanna Have Some Fun

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי בולנד ובולנד, פרד זר, פול פורס, סטוק אייטקן ווטרמן, סטיב פאוור, סטיב לאוול, כריס צנגרידס, תומאס פנטאנו, ג'וליון סקינר וקווין סאנדרסון. האלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון הדאנס-פופ וההאוס.
כמה עשורים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
עולם אפל

תסריט

קבוצת סטודנטים-פילולוגים נשלחת למשלחת אל הכפרים בצפון רוסיה. לאחר מסע ארוך ברכבת ואוטובוס הם מגיעים לביתה של זקנה בלב היער. לאחר אכזבה בתחום האהבה, אחת מהבנות, מרינה לאונובה, בורחת לעומק היער בליווי צעיר נוסף. הם מגיעים לבקתה נטושה בלב בית קברות עתיק וללב האדמה, שם מבחינים במומיה ולצידה מגן. הקירבה למומיה יוצרת תגובה על טבעית כלשהי ולאובדן הכרה. שאר הסטודנטים מוצאים אותם והם מחייגים אל שירותי החירום הרוסיים ומזעיקים חילוץ.
אולם, במקום אנשי החילוץ מגיעים אנשים אחרים לגמרי, עטויי שחורים ובעלי סמל צלב קרס מעוות. הם מחסלים את יחידת החילוץ שמגיעה ומרסקים את מסוק החילוץ - מה שנותן את האות לסטודנטים להימלט על נפשם כל עוד רוחם בם. אולם עטויי השחורים לוכדים את כולם והם מובלים אל שר המשאבים המינרליים, אלכסנדר וולקוב, שהיה סנאטור במועצת הפדרציה הרוסית.
בשיחה עם גיבורת הסרט, מרינה לאונובה, הוא מתוודה כי הוא בן 2,500 שנים וכי הוא מחפש אחר המגן הזה כבר שנים רבות, מגן ובו כלואה נשמת אביו, שנהרג על ידי מכשפות האגם, בשל פשעיו הרבים. תוך איום על חיי חבריה לכיתה, וולקוב שולח אותה אל מכשפות האגם כדי לדעת מהו הלחש שישחרר את נשמת אביו מן המגן. המכשפות מספרות כי בינן לאנשי השחורים מתנהלת מלחמה עתיקה על הארץ. בעבר, נפל מטאוריט על כדור הארץ ובו רוח אפלה, רבת עוצמה עד מאוד, שהפכה למסוכנת מאוד עבור בני האדם.
אביו של וולקוב היה מכשף שניסה להיאבק ברוח ונכשל, הרוח נכנסה בתוכו ומכשפת האגם נאלצה להיאבק בו ולבסוף כלאה נשמתו במגן. על מנת לדעת את הלחש, על מרינה לעבור טקס הכתרה אצל מכשפת האגם, מאחר שעליה להיות למכשפת האגם. היא עוברת את הטקס אך מסרבת לקבל עליה את גורלה.
הזמן חוזר לאחור, כאילו דבר ממה שקרה לא אירע. הסטודנטים שבים לאוניברסיטה ומרינה מרצה בפניהם אודות אגדות הלאפים. בשלב זה, הפרופסור מביע את תודתו למי שהעניק חסות למשלחת, הלא הוא אותו שר, אלכסנדר וולקוב. סצנה אחרונה: הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה מתפרק והופך למגדל כהה מאיים.
דניאל זיידמן

פרופ' דניאל זיידמן הוא רופא ישראלי המתמחה ברפואת נשים ופריון.
זיידמן הוא בוגר בית הספר לרפואה על שם "הדסה" בירושלים והתמחה ברפואת נשים ופריון באגף הנשים והיולדות במרכז הרפואי שיבא - תל השומר. הוא עבר השתלמות בת שנתיים בכירורגיה של הפריון מטעם "החברה האמריקאית לפריון", המרכז הרפואי של אוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
זיידמן פרסם למעלה ממאתיים וחמישים מאמרים בנושא פריון, הפריה חוץ-גופית, כירורגיה אנדוסקופית מתקדמת ומיילדות.
הוא מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לבת ובן.
לקטין

לקטינים הם חלבונים קושרי סוכר, בעלי ספציפיות גבוהה אל הסובסטרט שלהם. הודות לתכונה זו, ללקטינים תפקיד מכריע בזיהוי הביולוגי של תאים בעזרת חלבונים. 
לדוגמה: ישנם חיידקים מסוימים אשר משתמשים בלקטינים על מנת להיצמד לתאים של הפונדקאי שלהם בזמן הדבקתו.
השם "לקטין" (באנגלית lectin) נגזר מהמילה הלטינית legere, שמשמעותה הוא 'לבחור'.

היסטוריה

לקטינים נתגלו לראשונה לפני יותר מ-100 שנה בצמחים. היום ידוע שהם נמצאים באופן נרחב בכל עולם החי.
התיאור הראשון של השימוש בחלבוני קישור היה של המגלוטינין ונעשה על ידי פטר הרמן סטילמארק (Peter Hermann Stillmark) בעבודת הדוקטורט שלו, שאותה הציג בשנת 1888 באוניברסיטת טרטו – אחת האוניברסיטאות הוותיקות ברוסיה של ימי הצאר. סטילמארק בודד המגלוטינין מזרעים של צמח הקיקיון (Castor Oil Plant). חלבונים אלה היו רעילים מאוד ונקראו ריצין.
גלקטינים הם סוג של לקטינים. בשנת 1975 ביוכימאי ישראלי בשם ויויאן טייכברג גילה את הגלקטין הראשון.

תפקודים ביולוגיים

רוב הלקטינים אינם בעלי תפקוד אנזימטי. לקטינים קיימים בצורה נרחבת בטבע. הלקטינים יכולים להיקשר לפחמימה מסיסה אך גם לפחמימה המהווה חלק מגליקופרוטאין או לפחמימה המהווה חלק מגליקוליפיד.

תפקוד בבעלי חיים

בעוד שבצמחים קיימת ההשערה שלקטינים נקשרים לגליקופרוטאינים על גבי התא, בבעלי חיים קיים קישור חוץ תאי לגליקופרוטאינים וכן קישור תוך תאי.
דוגמה לקישור: קיימים לקטינים אשר נמצאים על גבי תאי כבד של יונקים, שמזהים באופן ספציפי שאריות גלקטוז. משערים כי רצפטורים (קולטנים) חוץ תאיים אלה אחראים על הסרת גליקופרוטאינים מסוימים ממחזור הדם.
לקטינים משמשים לתפקודים ביולוגיים שונים כמו בקרה של אדהזיה של תאים בזמן סנתוז גליקופרוטאינים וכן בקרה על רמות החלבונים בדם.
לקטינים גם ידועים בתפקודם החשוב במערכת החיסון. הם מזהים פחמימות שנמצאות רק בפתוגנים (גורמי מחלות), או שאינם אמורים להימצא בתאי הפונדקאי. דוגמה לכך היא לקטין קושר מנוז.

תפקוד בצמחים

תפקוד הלקטינים בצמחים עדיין אינו ידוע בוודאות. בהתחלה סברו, שהלקטינים הכרחיים לשם קישור חיידקי הרוזוביה לשורשי הצמחים. חיידקים אלה חיוניים לצמחים. סברה זו נדחתה לאחר קיום מספר מחקרים בנושא.
ריכוזי הלקטינים הגדולים, המצויים בזרעים, יורדים עם התפתחות הנבט, מה שיכול אולי להעיד על תפקוד אפשרי של הלקטינים בתהליכי הנביטה וההתפתחות של הנבט. ייתכן אף כי תפקודם נעוץ ביכולת ההישרדות של הזרע עצמו.

שימוש ברפואה ובמחקר רפואי

הלקטינים משמשים ברפואה לזיהוי סוג הדם. חלק מהגליקוליפידים והגליקופרוטאינים, הנמצאים על גבי תאי דם אדומים, יכולים להיות מזוהים על ידי לקטינים. דוגמאות לכך הם לקטינים מסוג מסוים של שעועית המשמשים לזיהוי תאים, השייכים לסוג דם A1 ולקטינים מאולקס (שיח קוצני), המשמשים לזיהוי אנטיגן מסוג דם H.

שימוש בחקר זיהוי פחמימות על ידי חלבונים

לקטינים מצמחי קטנית משמשים כמודלים להבנת הבסיס המולקולרי של איך חלבונים מזהים פחמימות. השימוש בלקטינים אלה נוח, מכיוון שהם קלים להשגה ויש להם מגוון רחב של ספציפיות לסוכר. מבנם הקריסטלי הביא לגילויים חשובים בתחום האינטראקציות בין פחמימות וחלבונים.

שימוש בלוחמה ביולוגית

דוגמה אחת לאפשרויות שימוש בלקטינים בלוחמה ביולוגית היא השימוש בריצין, אשר מבודד מזרעי הצמח קיקיון מצוי. השפעתו של הריצין ניכרת במניעת כניסת חלבונים לתוך התאים וכן בגרימת עיכוב בסינתזת חלבונים, דבר אשר יביא למות התא.
רומן בלתי נשכח

תקציר העלילה

ניקי פראנטה (גרנט), רודף-שמלות ידוע וחובב אמנות, פוגש את טרי מקקיי (קר) על סיפונה של ספינה טרנס-אטלנטית, הנוסעת מאירופה לניו יורק, ארצות הברית. כל אחד מהשניים עתיד להתחתן עם בני זוגם, שנותרו בניו יורק. אף על פי כן, הם מתאהבים על סיפון הספינה, וכאשר הם חוזרים לחופי ארצות הברית, הם מסכימים שיפגשו עוד חצי שנה בדיוק על גג בניין האמפייר סטייט, לאחר שיסיימו את מערכות היחסים הנוכחיות שלהם.
ביום המפגש שלהם, טרי, נרגשת ונסערת בדרכה לגג הבניין, נפגעת ממכונית כשהיא רצה ברחובות העיר. היא נפצעת אנושות ומפונה לבית החולים, שם מתברר שהיא לא תשוב ללכת. בינתיים, ניקי, הממתין לה בקומה 102, לא מודע להתרחשות, ומחכה עד חצות הלילה, בטוח שטרי לא הגיעה כיוון שהיא לא מעוניינת בו יותר.
לאחר התאונה, טרי מסרבת ליצור קשר עם ניקי, מתוך רצון להסתיר את הנכות שלה, ובינתיים מוצאת תעסוקה כמורה למוזיקה. ניקי פתח בקריירת ציור, ויצירותיו מוערכות ומוצגות בתערוכות שונות. חצי שנה לאחר התערוכה, ניקי פוגש בטרי בקונצרט ששניהם נכחו בו, הוא עם ארוסתו לשעבר והיא עם בן זוגה שהבטיחה להפרד ממנו. ניקי לא מספרת לו על מצבה, והם נפרדים.
בערב חג המולד, מוצא ניקי את כתובתה החדשה של טרי ובא לבקר אותה בהפתעה. טרי שכובה על הספה ואינה זזה, אך ניקי לא שם לב לכך, ומנסה בערמה לגרום לטרי להודות שנטשה אותו ודחתה אותו באותו ערב על גג האמפייר סטייט, כאשר לא הגיעה. טרי עונה בעמימות אך לא מספרת לו את הסיבה האמיתית לאי הגעתה. בעודו עומד לעזוב בכעס, ניקי מספר לה על אחד מציוריו, בו צייר את טרי מזכרונו, שהיה אחד מציוריו המוצלחים, אך חברו העניק אותו במתנה לאישה שהגיעה ללא כסף. ניקי כמעט ומוסיף כי האישה שרכשה את הציור הייתה בכיסא גלגלים, אך הוא עוצר, ולפתע שם לב כי טרי לא זזה מהספה במהלך פגישתם. הוא נגש לחדר השינה שלה, פותח אותו, שם הוא מגלה את הציור שלו ואת כיסא הגלגלים של טרי. הוא מבין את הסיבה האמיתית לכך שהיא לא הגיעה לפגישתם. הסרט מסתיים כאשר שניהם מתחבקים ומתוודים על אהבתם.
איירה גיטלר

איירה גיטלר (באנגלית: Ira Gitler;‏ 8 בדצמבר 1928 - 23 בפברואר 2019) היה עיתונאי, מבקר והיסטוריון ג'אז יהודי אמריקאי. כיהן כחבר סגל בבית הספר מנהטן למוזיקה וכאוצר שותף של אוסף הג'אז של הסמית'סוניאן.

ביוגרפיה

גיטלר נולד בברוקלין, ניו יורק. כבר בשנות הארבעים, עת היה תלמיד תיכון, כתב על מוזיקת סווינג והיה מבין הראשונים שגילו את הבי בופ.
בין השנים 1950–1955 עבד כמפיק מוזיקלי בחברת התקליטים פרסטיז' (Prestige). בשנות החמישים טבע את המונח "סדיני צליל" על מנת לתאר את סגנון הנגינה של ג'ון קולטריין.
גיטלר היה כותב קבוע ועורך במגזין דאון ביט ופרסם גם ב-JazzTimes ,Jazz Improv, ניו יורק טיימס, פלייבוי, וילג' ווייס ועוד.
כתב וערך עשרות ספרים אודות ההיסטוריה של הג'אז, חלקם יחד עם לאונרד פד'ר ואחרים.
גיטלר כתב מאות הערות אלבום (liner notes), והיה מרואיין קבוע בתוכניות טלוויזיה וסרטים תיעודיים אודות ההיסטוריה של הג'אז.
בשנת 1974 הוענקה לו מלגת גוגנהיים.
גיטלר נודע גם ככותב מאמרים וספרים בנושא הוקי קרח.
נפטר בניו יורק ב-23 בפברואר 2019.
נירה טסלר

נירה טסלר (נולדה ב-1947) היא מרצה וחוקרת, מתמחה בתולדות האמנות, אמנות מודרנית, אמנות ישראלית, אמנות נשים ומגדר ותולדות העיצוב והאדריכלות. פרסמה ספרים ומאמרים בנושאים שונים בכתבי עת אקדמיים, בספרים ובאתרי אמנות בישראל. מחקריה מתמקדים בתרבות חזותית ובאמנות "האישה החדשה" בעשורים הראשונים של המאה ה-20 – מהיבטים סוציולוגיים, מגדריים ופסיכולוגיים – במסגרת השיח שעוסק בפוליטיקה של זהויות.

ביוגרפיה

נולדה ברמת גן בספטמבר 1947, דור שני בארץ מצד אמה מרים ודור ראשון מצד אביה יעקב, ששירת אז ביחידת שומרי הראש של דוד בן-גוריון במטכ"ל. בשנת 1966 זומנה לשירות צבאי, אך מחזור הגיוס של הבנות בוטל ובמקום זאת שירתה במילואים בתפקידים שונים עד לנישואיה בשנת 1973. עבדה בחברה הלאומית לביטוח ונשלחה על-ידם ללימודים במכון הישראלי לביטוח.  במלחמת ששת הימים גויסה ושירתה בצוות הכתבים הצבאיים באזור ירושלים. בין השנים 1969-1968 התגוררה בלונדון, עבדה כמזכירת מנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר באירופה, ולמדה רישום אופנה בקולג' סן מרטינס (St. Martin's) ושפה וספרות אנגלית בקורסים של ה-LCC לזרים. עם שובה ארצה חזרה לעבודה בתחום הביטוח, התקדמה בתפקידיה בחברת ביטוח "מנורה". בשנת 1973 נישאה לאריה טסלר. המשפחה עברה להתגורר בהרצליה ובמהלך השנים נולדו להם שלושה בנים וששה נכדים. כיום מתגוררים ביפו. בשנת 1987 עזבה את תחום הביטוח והחלה בלימודי אמנות במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון, במסלול ארבע שנתי ומאז ועד היום עובדת בתחום הוראת האמנות. בה בעת המשיכה בלימודי תולדות האמנות וחינוך באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.

השכלה

2006 - תואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D), אוניברסיטת תל אביב, החוג לתולדות האמנות. עבודת הדוקטור בנושא: האיקונוגרפיה של הפרח: "נשים חדשות" אמריקאיות בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, בחסות מלגת "רוטנשטרייך" לדוקטורנטים מצטיינים.  
2001 - תואר M.A בהצטיינות. אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, המסלול הבין-תחומי (תיאטרון, קולנוע ותולדות האמנות). 
1998 -  תואר B.A. בהצטיינות. האוניברסיטה העברית, מסלול דו-חוגי (חינוך ותולדות האמנות).
1991 - תעודת הוראה במקצועות האמנות מבית ברל - המדרשה למורים לאמנות. התמחות בציור, אוצרות ותולדות האמנות אצל האמן רפי לביא ז"ל.

תפקידי הוראה באקדמיה

2010-2015 - המכללה האקדמית לחינוך "תלפיות", בחולון. הוראת קורסים בתחום תולדות האמנות והעיצוב. 
2012-2006 - המכללה להוראת טכנולוגיה וסמינר הקיבוצים (קלישר), מכללת שנקר, מכללת אריאל ומכללת "תלפיות". הוראת קורסים בתחום תולדות האמנות והעיצוב.
העבודה משחררת

העבודה משחררת (בגרמנית: Arbeit macht frei; נהגה: "אַרְבַּיְיט מַאכְט פְרַיְי") היא אִמרה גרמנית שהתנוססה בשערי מספר מחנות הריכוז הנאציים, כחלק ממערך התעמולה הנאצית, הטעייה ואחיזת העיניים שהופנתה כלפי קורבנות גרמניה הנאצית.

מקורות הביטוי והשפעתו עד 1933

האמרה הייתה נפוצה בגרסאות שונות בקרב איכרים גרמנים וגרמנים-שווייצרים כחלק ממוסר העבודה הפרוטסטנטי.
מקורו של הביטוי כפי שהיה מוכר בתחילת המאה ה-20, הוא בשמו של רומן משנת 1873 שחיבר הבלשן הגרמני לורנץ דיפנבאך (Lorenz Diefenbach). במשמעותו המקורית שימש הביטוי ברומן לתיאור הדרך שבה עוברים מהמרים ונוכלים תהליך של "חזרה בתשובה", ואימוץ של נורמות מוסריות של יושר, באמצעות עבודה יצרנית היוצרת ערך ותועלת להם ולסביבתם.
במקביל, ניתן לזהות בביטוי יסודות של רעיונות על ערכה של הפרודוקטיביזציה, ועל ערכה של העבודה במשנות הוגי הדעות במאה ה-19 וברעיונות הסוציאליזם. רעיונות שאומצו בין השאר על ידי הוגי הדעות של הציונות הסוציאליסטית. כך למשל, א"ד גורדון פרסם מאמר שכותרתו "בעבודה לקינו ובעבודה נרפא". כותרת מאמרו של גורדון הייתה פרפרזה או התכתבה עם רעיונות מקובלים באירופה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 נעשה שימוש בביטוי גם על ידי הפסיכיאטר והנוירולוג הצרפתי אוגוסט פורל (Auguste-Henri Forel). 
בשנת 1922 הונפקו תעודות חבר חתומות, שנשאו את הביטוי, בידי ארגון לאומני–גרמני בווינה שבאוסטריה.
ממשלת רפובליקת ויימאר אימצה את הביטוי בשנת 1928 כמסר מעודד למדיניות העבודות היזומות שנקטה במטרה להפחית את רמת האבטלה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.

בתקופת השלטון הנאצי: 1945-1933

למעשה, עם עלייתם לשלטון ב-1933 השתמשו הנאצים בביטוי כחלק מתעמולה בדבר הפחתת רמת האבטלה העצומה שהתקיימה בגרמניה. 
המפלגה הנאצית אימצה את הסיסמה כמכשיר לעידוד מדיניות הבנייה המסיבית והעבודות הציבוריות היזומות שהנהיגה לאחר עלותה לשלטון.
כאשר הוקמו מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה בגרמניה ובמזרח אירופה, הוצבו באחדים מהם שלטים עם סיסמאות תעמולה והטעיה, שאחת הידועות שבהם הייתה "העבודה משחררת". הסיסמאות היו חלק מהתעמולה ומסכת ההטעיה, שכוונה בין השאר לזרוע תקוות שווא בלב הנכנסים למחנה ההשמדה. השלט המסוגנן יצר רושם כי מדובר במחנה עבודה, גם אם בכפייה, ותמורת עבודתם ישוחררו האסירים ביום מן הימים. אולם למעשה יותר ממחציתם של המגיעים אל מחנות ההשמדה (נשים, ילדים וגברים) ששעריהם נשאו את הסיסמה, נשלחו אל המשרפות מיד לאחר הגעתם אל המחנה.  
את הכיתוב ניתן לראות על שערי מחנות הריכוז וההשמדה: דכאו, גרוס-רוזן, זקסנהאוזן, גטו טרזיינשטאט ואושוויץ I.

גניבת השלטים בתקופה המודרנית

השלט "העבודה משחררת" שהיה על השער באושוויץ נגנב בידי אלמונים ב-18 בדצמבר 2009, ונמצא לאחר שלושה ימים כשהוא מנוסר לשלושה חלקים. במקומו הוצב שלט חלופי שהיה במחסני המחנה. לאחר מכן שוחזר השלט המקורי והוחזר אל השער.
ב-2014 נעלמה הדלת עליה השלט "העבודה משחררת" משערי מחנה הריכוז דכאו. הדלת הוחלפה ברפליקה. כעבור כשנתיים הדלת נמצאה בנורווגיה והיא הוחזרה למוזאון המחנה, בו מוצגת כיום.
בראד ווקר

ביוגרפיה

ווקר נולד באברדין, דרום דקוטה. במסגרת לימודיו בתיכון האוניברסיטאי שבוושינגטון הוא התאמן בפוטבול ובאתלטיקה קלה, תחת הדרכתו של רג הולברט. הוא למד באוניברסיטת וושינגטון והיה חבר באחווה פי, גמא דלתא. הוא זכה פעמיים באליפות המכללות באולמות סגורים (NCAA) בקפיצה במוט תחת הדרכתו של המאמן פאט ליקארי.
בשנת 2005 זכה ווקר באליפות ארצות הברית באתלטיקה בקפיצה במוט באולם ובאצטדיון פתוח. 
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה ווקר במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.75 מטר, אחרי רנס בלום מהולנד שקפץ לגובה של 5.80 מטר והיה להולנדי הראשון שזוכה במדליית זהב באליפות עולם. שלישי סיים פבל גרסימוב מרוסיה שקפץ 5.65 מטר. שבועיים לאחר מכן הוא קבע את שיאו האישי בתחרות ברייטי, איטליה כשקפץ לגובה 5.96 מטר.

אלוף עולם באולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2006 זכה ווקר במדליית זהב בתוצאה של 5.80 מטר. ביולי אותה שנה קבע ווקר את תוצאת השנה בעולם כשקפץ לגובה של 6.00 מטר.

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה ווקר במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.86 מטר, לפני רומן מניל מצרפת שקבע אותה תוצאה אך עבר בניסיון השני, והסתפק במדליית הכסף. 
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בולנסיה, ספרד בשנת 2006 זכה ווקר במדליית כסף בתוצאה של 5.85 מטר.

שיאן ארצות הברית

ב-6 ביוני 2008 קבע ווקר שיא אמריקאי חדש בתוצאה של 6.04 מטר. בתחרות שנערכה ביוג'ין, אורגון. 
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) לא הצליח ווקר לעלות לשלב הגמר כשקפץ לגובה של 5.55 מטר בלבד.
בתחרות הכנה לקראת אליפות העולם באתלטיקה שנערכה במונקו ביולי 2009 קפץ לגובה של 5.80 מטר.
אברהם בנדורי

ביוגרפיה

בנדורי נולד בתל אביב בשנת 1928. הוא הצטרף למכבי תל אביב בגיל 13. הוא היה חלק מקבוצת הנוער מכבי מיכאל, שזכתה לאליפות הנוער חזרה באמצע שנות ה-40. בשנת 1946 הוא הועלה לקבוצה הבכירה, ושיחק בה עד סוף העונה 60–1959, הוא זכה ב-6 אליפויות הליגה ו-6 גביעי המדינה.
כשהיה בן 20, נלחם במלחמת העצמאות ביחידת שועלי שמשון, עד שנפצע בחזית המצרית, ליד עיראק סווידאן, כאשר הג'יפ שבו נסע הופצץ. הוא אושפז במשך מספר שבועות, ושוחרר כדי להשתתף בסיור של נבחרת ישראל בארצות הברית. בתקופת משחקו במכבי תל אביב עבד בנדורי בחברת התחבורה הציבורית דן.
בנדורי היה גם חבר נבחרת ישראל בכדורגל, אולם היו לו רק ארבע הופעות רשמיות, כאשר השוער הראשי של נבחרת ישראל בתקופה זו היה יעקב חודורוב. בנדורי שחק במשחק הראשון של נבחרת ישראל אי פעם, נגד נבחרת ארצות הברית. מאז הוא לא ערך הופעה רשמית נוספת בנבחרת עד שנת 1958, כאשר הוא שיחק בשני משחקים בשלב הבתים במשחקי אסיה 1958, מאחר שחודורוב נפצע. במשחק הניצחון 4:0 על נבחרת איראן בכדורגל, ובמשחק הניצחון 1:2 על נבחרת סינגפור בכדורגל, המשחק האחרון שלו במדי נבחרת ישראל היה במשחק נגד נבחרת פולין בוורוצלב, שבו בנדורי ספג 5 שערים והוחלף בדקה ה-64, במשחק בו ישראל הפסידה 2–7, ואשר, נודע בכינוי "חרפת ורוצלב".
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, אימן בנדורי כמה קבוצות, ללא הצלחה מיוחדת, ושימש כמנהל הנבחרת הלאומית.
בשנים האחרונות מקיימת מכבי תל אביב לכבודו של שחקן העבר שלה, בנדורי, טורניר שנתי שנושא את שמו, "טורניר בנדורי".
בנדורי נפטר ב-15 בינואר 2019. בהודעה שפרסם לזכרו, אמר יושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל, משה "שינו" זוארץ: "בנדורי היה אחת מאגדות השוערים של הכדורגל הישראלי, חלק מדור הנפילים שאנחנו מאבדים לאחרונה. תרומתו לנבחרות ישראל, כשחקן ובעיקר כמנהל, הייתה עצומה. יהי זכרו ברוך".
ריק סמיתס

קריירת NBA

לאחר קריירת מכללות בארצות הברית, נבחר סמיתס על ידי אינדיאנה בדראפט ה-NBA של שנת 1988 בבחירה השנייה, כאשר הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הליגה שנבחר שחקן אירופאי באחת משלוש הבחירות הראשונות.
בשנתו הראשונה בליגה פתח סמיתס בחמישייה ב-71 משחקים והעמיד ממוצעים של 11.7 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק. בסוף השנה נבחרת סמיתס לחמישיית הרוקיז של העונה.
תוך מספר עונות ביסס סמיתס את מעמדו כאחד הסנטרים הטובים בליגה ואף נבחר למשחק האולסטאר של שנת 1998. 
לאורך שנותיו בליגה היה סמיתס כוכב משני לצד חברו רג'י מילר שהיה המנהיג הבלתי מעורער של הקבוצה. בעונתו האחרונה בקריירה, עונת 1999/2000, הצליחה הקבוצה להגיע לגמר ה-NBA אך נוצחה על ידי הלוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
סמיתס נאבק לאורך הקריירה בפציעות רבות בכף הרגל, ובסופו של דבר פציעה כזו הובילה לפרישתו. ממוצעי הקריירה של סמיתס הם 14.8 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק.
אמריקן אקספרס

היסטוריה מוקדמת

אמריקן אקספרס החלה את דרכה כשירות דואר אקספרס באולבני, ניו יורק בשנת 1850. השירות הוקם כתוצאה ממיזוג עסקי משלוחי האקספרס של הנרי וולס, ויליאם פארגו וג'ון וורן בטרפילד - אותם אנשים שהקימו מאוחר מכן בשנת 1852 גם את בנק וולס פארגו, כאשר בטרפילד ודירקטורים נוספים התנגדו להתרחבות פעילותה של אמריקן אקספרס לקליפורניה. אמריקן אקספרס תחילה התבססה באזור המכונה היום טרייבקה, במנהטן. במשך שנים נהנתה החברה בפועל ממונופול בתחום משלוחי האקספרס (טובין, ניירות ערך, שערי חליפין וכו') ברחבי מדינת ניו יורק. בשנת 1874 אמריקן אקספרס העבירה את משרדיה הראשיים לשדרת ברודוויי 65, למה שהחל להיות מרכז העסקים של מנהטן.

כרטיסי אשראי

כרטיסי האשראי של החברה מופקים ברמות אחדות, שאותן ניתן לזהות לפי צבע הכרטיס, והן נבדלות זו מזו בהיקף האשראי שמקנה הכרטיס ובהטבות נוספות הנלוות אליו. בישראל מונפקים הכרטיסים (בסדר עולה של גובה האשראי) בצבעים: כחול, טורקיז (קרדיט), ירוק, זהב, פלטינה ושחור (אמריקן אקספרס סנטוריון).

פרסום

בשנת 1975, דייוויד אוגילבי, מי שלעיתים מכונה "אבי הפרסום", וחברת Ogilvy & Mather פיתחו את הסלוגן המצליח אל תעזבו את הבית בלעדיהם, כחלק מקמפיין הפרסום להמחאות הנוסעים של אמריקן אקספרס, בכיכובו של השחקן זוכה האוסקר קרל מלדן. לאחר פטירתו של מלדן, וככל שהחלו לקדם את כרטיס האשראי על פני המחאות הנוסעים, אמריקן אקספרס המשיכה להשתמש בשירותיהם של שחקנים בפרסומותיה, כגון מל בלאנק והבלרינה סינתיה גרגורי. פרסומת טיפוסית לאמריקן אקספרס החלה במפורסם השואל את הצופים "האם אתם מכירים אותי?" על אף שהוא או היא רמזו על זהותם, שמו של המפורסם לא הופיע עד אשר הוא נראה מוטבע על כרטיס אשראי, בעוד שהקריין פיטר תומאס מסביר לקהל כיצד להירשם לשירות. כל פרסומת הסתיימה בכך שהמפורסם הזכיר לצופים "אל תעזבו את הבית בלעדיהם".
אמריקן אקספרס ממשיכה להשתמש באנשים מפורסמים בפרסומות שלה. דוגמה בולטת היא קמפיין הפרסום משנות התשעים המאוחרות, בהשתתפותו של הקומיקאי ג'רי סיינפלד, בשני הפרקים הקצרים שכונו "הרפתקאותיהם של סיינפלד וסופרמן". בשנת 2007, פרסומת בשחור לבן באורך 2 דקות אשר כונתה 'חיות', בכיכובה של אלן דג'נרס, זכתה בפרס אמי עבור פרסומת מצטיינת.