google/wiki40b huggingface dataset:
תחנת שידור תל חיים

היסטוריה

התחנה הוקמה ערב הקמת המדינה בשטח חקלאי שהיה עד אותה עת בבעלות תושביה הגרמנים של המושבה הטמפלרית שרונה, באזור שנקרא תל חיים, במזרח תל אביב. בעקבות החלטת ראשי המדינה שבדרך להקים תחנת שידור רדיו ישראלית, נבחר האתר שהיה נידח באותה עת אך קרוב למרכז תל אביב, כמיקום מיטבי להצבת מתקני השידור. בחירת האתר וייעודו נחשבה לסוד שמור אותו ידעו מעטים.
צוות ההקמה של "קול ישראל" החל לפעול בינואר 1948, תוך כדי המלחמה. לראשות הצוות התמנה המהנדס הלל לנגהולץ, שהיה מנהל התחנה המנדטורית בבית ג'אלה, מדרום לירושלים. בתוך חודשיים הוקם מבנה בעל חזות של מבנה חקלאי, כדי להסוות את ייעודו האמיתי של הבניין, ומתחת לאולם הראשי נחפר בונקר תת-קרקעי. הבונקר בנוי כאולם עגול שקירותיו מורכבים מלבני סיליקט, והרצפה והתקרה מבטון. שלד פלדה הכולל עמודים עגולים וקורות בצורת האות I תומך בתקרה.
ערב הקמת המדינה הורכבו בבונקר שלושה משדרים בעוצמה של 2.5 קילו-וואט, שנלקחו במבצע נועז מתחנת השידור המנדטורית ברמאללה, ובכוחם היה לשדר לכל רחבי הארץ ואף למדינות שכנות. השידור הראשון שתוכנן לחנוך עמו את שידורי "קול ישראל" היה טקס הכרזת המדינה, ששודר בשידור חי. לצורך כך נמתח קו טלפון מבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד, שם התכנסה מועצת העם, ועד לתחנת השידור.
ביום ששי ה' באייר בשעה ארבע תוכנן להתחיל השידור בתדר 6.82 מגה-הרץ, אך דקות ספורות לפני השידור התברר כי שתיים משפופרות יישור הזרם (קונדנסרים) נשרפו. ברגע האחרון סולקו השפופרות השרופות והשידור ההיסטורי יצא לדרך מתל אביב בדיוק כמתוכנן. השידור התת-קרקעי לא נמשך לאורך תקופה ממושכת. ככל שהתקדמה הלחימה, והתברר כי הבניין לא עתיד להיפגע מכוחות אויב, עבר השידור למשדרים איכותיים יותר על פני הקרקע. המשדרים ההיסטוריים, שהירידה אליהם הייתה ממילא קשה, מסוכנת ומסובכת, נשכחו והבונקר נסגר. תחנת השידור המשיכה לפעול במפלס הקרקע ולשרת את "קול ישראל" כתחנת גיבוי. לאחר מכן שירתה את "בזק" עד 2004, לאחר שאת תפקידה ירשו תחנות שידור ביבנה ובקדימה, והאתר ננטש. כיום מקדמת עיריית תל אביב תוכנית לשמור על האתר ההיסטורי והייחודי.
אבולוציה מתבדרת

אֵבוֹלוּצְיָה מִתְבַּדֶּרֶת, או אֵבוֹלוּצְיָה מִסְתַּעֶפֶת, היא תהליך אבולוציוני, שבמהלכו נוצרות תכונות מאוד שונות ביצורים שמוצאם משותף. אבולוציה מתבדרת נוצרת כשעל אוכלוסיות שונות של אותו מין פועלים לחצי ברירה מאוד שונים; או כשתהליכים אקראיים משמרים תכונות שונות באוכלוסיות שאינן מכליאות ביניהן ישירות, ונוצר סחף גנטי.
לדוגמה, גפיים של בעלי חוליות הם תוצר של אבולוציה מתבדרת. על אף מוצאן המשותף, המבנה שלהן והשימוש שלהן שונה ממין למשנהו. ניתן לזהות אבולוציה מתבדרת גם במאפיינים של ביולוגיה מולקולרית. למשל, אפשר לזהות חלבון או סדרה של חלבונים שעברו שינוי וקיבלו תפקידים שונים במהלך האבולוציה, למרות מקורם המשותף. 
כוחות הפועלים על אוכלוסיות של מין אחד הגורמים ליצירה של מספר מופעים או מספר אפשרויות של אותה תכונה, כאשר תוצר הרבייה של אוכלוסיות אלה, המכיל תכונות של שתי האוכלוסיות, מותאם פחות לסביבה. הכשירות של אותו הפרט בן הכלאיים של שתי האוכלוסיות ירודה לעומת הכשירות של פרט "טהור" בעל תכונות הזהות לתכונות של אחת האוכלוסיות.
אוניית סיוע למשחתות

אוניית סיוע למשחתות (בצי ארצות הברית נקראות אוניות אלו Destroyer tender; בצי המלכותי הבריטי הן נקראות "אוניות קרפיף", depot Ship) היא סוג של אוניית עזר שנועדה לספק שירותי תחזוקה לשייטת משחתות או אוניות מלחמה קטנות יותר. אוניות מסוג זה היו בשימוש רב במחצית הראשונה של המאה ה-20, אך עם ההתקדמות הטכנולוגית ועליית אמינותם ויעילותם של אמצעי ההנעה באוניות הצטמצם השימוש בסוג זה של כלי שיט.
סוג אוניות עזר דומה לאוניות הסיוע למשחתות הן אוניות הסיוע לצוללות.

התפתחות

כאשר יצא הצי הלבן הגדול, שייטת אוניות מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית, למסע מסביב לעולם ב-1907, נלוו אליו אוניית סיוע ואוניית תיקונים (Repair Ship). אוניות תיקונים לא נשאו את כוח האדם הנדרש לאוניות שאותן ליוו, כמו באוניית הסיוע, אך מאידך העניקו מגוון רחב יותר של שירותי תיקון, כולל ציוד וכוח אדם לטיפול בתקלות משמעותיות יותר מאלו שאוניית סיוע וצוותה יכולים היו לטפל בהן. לצורך זה היו באוניות תיקון בית מלאכה ובית יציקה, שאפשרו מתן מענה לכל תקלה ובעיה למעט כאלה הדורשות טיפול במבדוק יבש.
המשחתות הראשונות, מסדרת דיירינג, היו בעלות הדחק של מעט פחות מ-300 טון, אך עדמלחמת העולם הראשונה הגיעו המשחתות להדחק של כ-1,000 טון, ובמלחמת העולם השנייה כבר היו משחתות בעלות הדחק של 2,000 טון, בעיקר אלה שנועדו ללוות את כוחות המשימה של נושאות המטוסים המהירות. גם אונייות הסיוע למשחתות גדלו בהתאם: מלוויל, אוניית סיוע למשחתות שנבנתה עבור צי ארצות הברית ב-1915, הייתה בעלת הדחק של 5,250 טון. לעומתה, אוניות הסיוע למשחתות מסדרת שננדואה שנבנו בסוף מלחמת העולם השנייה ומיד לאחריה היו בעלות הדחק של 11,755 טון. אוניות הסיוע במלחמה זו נשאו תחמושת, פצצות עומק וטילי טורפדו עבור המשחתות. צוותיהם ביצעו תחזוקה בטילי הטורפדו, אך התמקדו בעיקר בעבודות תיקונים. באוניות הסיוע מסדרת דיקסי, שנבנו עבור צי ארצות הברית בשנים 1939–1943, היו בתי יציקה, כלים לחישול מתכת, מחרטות ורתכות לעבודות תיקונים גדולות, וכן מעבדת אופטיקה ושענים לטיפול במשקפות, סקסטנטים, כרונומטרים, מדי טווח אופטיים ומחשבי בקרת ירי. משחתות שהגיעו לאוניות הסיוע ונאלצו להשבית מנועים לצורך טיפול קיבלו כוח חשמלי שהופק מגנרטורים שהיו באוניות הסיוע ומים מזוקקים שהופקו באוניות אלו.
עם הגידול בממדי המשחתות במשך השנים היו אלו יכולות לשאת עימן כוח אדם רב יותר וציוד נרחב יותר שעד אז נישא באוניות הסיוע. במהלך המלחמה הקרה הגיעו המשחתות להדחק שהיה שווה בגודלו לזה של סיירות במהלך מלחמת העולם השנייה. בסדר גודל כזה הייתה למשחתות היכולת לפעול אוטונומית, ללא היזדקקות לאוניות הסיוע. אוניות הסיוע הייחודיות למשחתות הפכו למעשה לאוניות תיקון.
הפיגוע ברחוב טשרניחובסקי בכפר סבא

הפיגוע ברחוב טשרניחובסקי בכפר סבא הוא פיגוע שבוצע על ידי מחבל מתאבד בצומת הרחובות טשרניחובסקי-ויצמן בכפר סבא ב-22 באפריל 2001. בפיגוע נרצח אדם אחד ונפצעו כ-40 בני אדם.

הפיגוע

ביום ראשון של השבוע הגיע מחבל מתאבד לתחנת האוטובוס הניצבת בצומת הרחובות טשרניחובסקי-ויצמן בכפר סבא. מעט אחרי השעה 9 בבוקר הוא פוצץ עצמו בעת שעצר בתחנה אוטובוס בקו 29 שנסע לכיוון הרצליה. בפיגוע נהרג ד"ר מריו גולדין, שירד מן האוטובוס ותיכנן להשתתף בהשתלמות בבית חולים מאיר הסמוך.
לאחר הפיגוע הודיעו גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס, כי עימאד זביידי מהעיר שכם הוא המחבל שביצע את הפיגוע בעיר.
הפיגוע אירע כחודש לאחר הפיגוע בתחנת הדלק מפגש השלום שבוצע סמוך לכניסה המזרחית לעיר ובו נרצחו שני נערים. בעקבות הפיגוע ברחוב טשרניחובסקי הודיע השר לביטחון פנים, עוזי לנדאו, כי יוצבו שוטרים נוספים בכפר סבא.
מודאר זהראן

ביוגרפיה

הוריו של זהראן נולדו בירושלים ועברו לירדן בתקופה שבה הגדה המערבית הייתה תחת שליטה ירדנית (1950-1967). יש לו שני תארים ודווח בשנת 2012 על השלמת דוקטורט במימון. לפני שביקש מקלט באנגליה, שימש זהראן כרכז מדיניות בשגרירות ארצות הברית בעמאן. לזהראן שני בנים ובת.
בשנת 2010 כתב זהראן מאמר בג'רוזלם פוסט בו תיאר את ירדן כמדינת אפרטהייד בהתנהלותה נגד הפלסטינים, וטען כי המשטר הירדני מזכיר את משטר האפרטהייד שנהג בדרום אפריקה. המאמר עורר סערה וביקורת מצד ירדנים ופלסטינים כאחד. זמן קצר לאחר פרסום הכתבה, שלח מודאר מכתב התנצלות באמצעות "עמון ניוז", לאחר שאביו, עדנאן זהראן, איים לנתק את הקשר עמו, אם לא יחזור בו מדבריו והגדיר את מודאר כ"כפוי טובה" כלפי אביו וכלפי ירדן. האב תיאר את כתביו של מודאר כרחוקים מהאמת והמציאות. בשנת 2010 הנפיק מודאר מכתב המבטיח "לא לפרסם כל כתבות או דו"חות בכל שפה הקשורה לענייני פנים-ירדניים או זרים". הוא הוסיף: "החלטה זו באה משום שחשתי בבירור כי מאמרי לא הובנו ונוצלו על ידי מספר גורמים נגד המדינה היקרה שלי אם על ידי כוונה רעה או אי הבנה."
לאחר שעזב את עמאן בשנת 2010 כדי לחיות בבריטניה, עיתון מקומי פרסם הודעה שהופקה על ידי בית משפט השלום בעמאן ב-31 במאי 2011, הקוראת למודאר להתייצב בבית המשפט בגין תביעה שהוגשה נגדו על ידי סניף HSBC בירדן. בהודעה נמסר כי הוא נקרא שלא להחזיר את סכומי הבנק בסך של עד 47,000 דינר ירדני (כ-66 אלף דולר).
בדצמבר 2013 הועמד בשנית לדין על ידי בית משפט צבאי ירדני ונמסר כי  הוא נתבע על היעדרות ממשפט בגין ארבעה אישומים נפרדים נגדו: "הסתה לשנאה, סכסוכים עדתיים, העלבת המלך והעלבת שירותי הביטחון". לפי העיתון הירדני אל-ג'אד, "אתרי הרשתות החברתיות של זהראן נושאים מאמרים ומשפטים הפוגעים בירדן ובעמו שלו (פלשתינאים)". בפברואר 2014 דיווח ה"ג'רוזלם פוסט" כי זאהרן הורשע ונדון למאסר בכלא עם עבודות קשות. הדיווחים אודות שנות המאסר בפועל היו שונים, כשלפי סוכנות הידיעות הצרפתית, מודאר עלול היה לעמוד בפני מאסר של עד 15 שנים.
נשא נאום בבריסל בספטמבר 2018 (כשלצידו ידידו יוסי דגן ראש מועצת גוש עציון) בו יצא נגד תנועת החרם BDS, ועיקר טיעונו היה: חרם כנגד ההתנחלויות פירושו חרם כנגד פרנסתם של כחצי מיליון פלסטינים שמדי יום עובדים בישראל. 
https://www.facebook.com/TheShadow69/videos/461867620886421?s=569131811&v=e&sfns=mo
אליעזר שמחה וייס

הרב אליעזר שמחה וייס (נולד בשנת תש"י) הוא רבו לשעבר של כפר הרא"ה ולשעבר רב המועצה האזורית עמק חפר. כיום חבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.

ביוגרפיה

נולד וגדל בעיר מנצ'סטר באנגליה לאביו הרב שלמה וויס רבה של העיר .למד בישיבת גייטסהד באנגליה, לאחר מכן עלה לארץ ולמד בישיבת מרכז הרב בירושלים והמשיך לימודיו במכון הארי פישל. נסמך להוראה על ידי הרב הראשי הרב איסר יהודה אונטרמן. 
הוא חזר לעירו מנצ'סטר לשבת על כס הרבנות שפינה אביו, הרב שלמה וויס, שעלה לארץ ישראל. בנו הצעיר כיהן במקומו מספר שנים. באותה תקופה למד עריכת דין באוניברסיטה המקומית. לימים שימש גם כמנכ"ל לשכתו של הרב ד"ר עמנואל יעקובוביץ ,הרב הכולל ליהודי בריטניה הגדולה, והיה אחראי לענייני ישראל בלשכת הרב הראשי. הרב וויס שימש גם כרב ומורה רוחני לסטודנטים יהודים באוניברסיטאות לונדון ומנצ'סטר.
בשנת תשמ"ו התמנה כרבו של כפר הרא"ה ובכלל זה המשקים הקיבוצים והמושבים הסמוכים לכפר. מאוחר יותר מונה באופן רשמי לכהן כרבה של המועצה האזורית עמק חפר.
היה מבין העורכים הראשים של הספרים של סביו הרב אליעזר שמחה רבינוביץ רבן של סובאלק ולומז'ה.
מחלקת העבודה של ארצות הברית

היסטוריה

במילותיו של החוק לפיו הוקמה המחלקה, שהתקבל ב-4 במרץ 1913, מטרתה היא "לטפח, לקדם ולפתח את רווחת החיים של אנשים עובדים, לשפר את תנאי העבודה שלהם, ולהגדיל את ההזדמנויות שלהם לתעסוקה רווחית".
קונגרס ארצות הברית ייסד את המחלקה לראשונה ב-1884 כחלק ממחלקת הפנים. מאוחר יותר, לשכת העבודה הפכה למחלקה עצמאית אולם ללא סיווג ביצועי. היא הפכה ללשכה פעם נוספת בתוך מחלקת המסחר והעבודה, שנוסדה בתאריך 14 בפברואר 1903.
הנשיא לינדון ג'ונסון ביקש מהקונגרס לשקול את הרעיון של איחוד מחלקות המסחר והעבודה. הוא טען שלשתי המחלקות יש מטרות דומות ושבאמצעות איחוד למחלקה אחת, הן יוכלו לקיים ערוצי תקשורת יעילים יותר. אולם, הקונגרס מעולם לא נענה להצעה זו.
כיום, המחלקה מועמדת לעבור קיצוץ בכוח האדם המנהלי שלה כתוצאה ממכרז שנערך. מהלך זה נתקל בהתנגדות של הענף המשפטי כמו גם של הפדרציה האמריקנית של עובדי הממשלה.
שלמה פלסנר

שלמה פלסנר (נולד ב-1964) באשקלון. הוא במאי, שחקן, רקדן ומורה לתיאטרון ישראלי. הוא עובד בתיאטרון תמונע, מביים הצגות פרינג', והמנהל אמנותי של פסטיבל המחול "אינטימדאנס" בשנים 2006-2005. מלמד בימוי ומשחק בבית הספר "מנוע חיפוש" ובבית הספר לאמנויות הבמה ע"ש סופי מוסקוביץ'. החל משנת 2011 מלמד ומביים בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.

ביוגרפיה

אביו של שלמה פלסנר הוא יליד ברלין שעלה לארץ בגיל שמונה, שירת בצבא קבע, ולאחר פרישתו עבד כמנהל כוח אדם במפעל באשדוד. אמו, ממוצא רוסי, נולדה בקיבוץ גשר, הייתה גננת ומורה בבית ספר מיוחד לבנות. פלסנר צעיר משני אחיו הבוגרים.

פלסנר החל את לימודי התיאטרון, בתיאטרון הטכניון בשנים 1986-1988 כאשר היה עדיין סטודנט מצטיין נשיא בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. הפסיק לימודיו בטכניון והתקבל ללימודי משחק. בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב. שיחק בהצגות "תפילה", "המלך ליר", "עקומים" ועוד. רקד בלהקת המחול של ליאת דרור וניר בן גל. ביים את מופע הסיום: "האביב מתעורר", עם בוגרי מגמת מחול בסמינר הקיבוצים. כתב וביים בשיתוף עם עידו בורנשטיין את ההצגות "כינים" ו"אלוורה" בתיאטרון תמונע, וכן את ההצגה "רעב" שזכתה בפרס "הצגת הפרינג' של השנה" - פרס התיאטרון 2004, מוזיקה מקורית: קורין אלאל. 
בשנת 2006 ביים את ההצגה "דולפינים" מאת מאיה שעיה, שזכתה בפרס פסטיבל פותחים מסך 2006.
פלסנר ביים את הצגות הפרינג' "נעורי ורדה'לה" ו"קרום" מאת חנוך לוין, "גן ריקי" מאת דויד גרוסמן, ואת "נשות טרויה", מאת אוריפידס, עיבוד: ז'אן פול סארטר, בתיאטרון תמונע, בהשתתפות אסתי זקהיים. ביים את "זריחה" מאת עידו בורנשטיין, במסגרת פסטיבל "פותחים במה" בתיאטרון בית ליסין וביים את ההצגה "כלבים" - קומדיה מאת עידו בורנשטיין. בשנת 2009 הקים עם עידו בורנשטיין את "תיאטרון כאן" בתל אביב. בשנת 2011 "תיאטרון כאן" מופיע עם הצגתו "כלבים" בתיאטרון תמונע. בשנת 2012 "תיאטרון כאן" מופיע עם הצגתו "זריחות" (כתיבה: עידו בורשטיין, בימוי: שלמה פלסנר, בהשתתפות אסתי זקהיים), בתיאטרון תמונע. באותה שנה, שלמה פלסנר מביים את ההצגה "הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין, בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה. ב-2013 מחדש את ההפקות: "גן ריקי", "כלבים", "זריחה" בתיאטרון תמונע.
בשנת 2015 פלסנר מביים את ההצגה "פרויקט S" ההצגה מתקיימת בחלל אלטרנטיבי מתחת גבירול - מתחם לתרבות ואמנות. באותה שנה מביים פלסנר את ההצגה "S2: רק סצנות סקס" באותו מתחם, מתחת גבירול.

פלסנר מביים את הצגותיו ב"תיאטרון תמונע", שם הוא נחשב לבמאי בית, וב"תיאטרון יפו", ב"תיאטרון הידית" בישראל וב"פסטיבל הבינלאומי לתיאטרון פרינג׳" בניו יורק.
ארמון סנט אנטון

ארמון סנט אנטון (במלטזית: Palazz ta' Sant' Anton; באנגלית: San Anton Palace) הוא ארמון מוקף גנים השוכן בעיר אטארד (Attard) במלטה, והמשמש, לצד ארמון הגראנד מאסטר בוולטה וארמון ורדאלה בגני בוסקט, כאחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה.

היסטוריה

הארמון הוקם על ידי הגראנד מאסטר אנטואן דה פול, אשר היה ידוע באורח חייו הראוותני. הוא רכש את חלקת הקרקע שעליה הקים את הארמון ליד הכפר אטארד, עוד לפני שנבחר למנהיג המסדר, שכן המקום היה קרוב יותר לבירה ולטה מארמון ורדאלה שבדרום-מערבו של האי. הארמון נבנה בין השנים 1623-1626 כך שיוכל לארח את אורחיו של דה פול, נוסף על מגורי העובדים הרבים, שכללו, בין היתר, נושאי לפידים, אופים ללחם המיוחד ששימש לתזונת כלבי הציד, טועמי מזון, יצרני פאות ומותחי שעונים. דה פול המשיך והגדיל את הארמון, והעניק לו את שמו על שם הקדוש המגן שלו, אנטוניוס הקדוש מפאדובה. הגראנד מאסטרים שלאחר דה פול המשיכו לעשות בארמון שימוש כמעונם הכפרי, ובמשך מאות שנות קיומו הוא הוגדל ועוצב מחדש מספר פעמים. בעת המרד נגד צבאו של נפוליאון, אשר פלש לאי ב-1798, שימש הארמון את מועצת המורדים, בין פברואר 1799 ועד ספטמבר 1800. לאחר מכן, מ-1802 עד 1964, שימש הארמון את המושלים הבריטים של מלטה, ומאז 1974 הוא עומד לרשותו של נשיא מלטה.

הגנים

הארמון עצמו סגור לקהל, אך חלק גדול מגניו המשתרעים ממזרח לו, נפתח לביקור הציבור כבר ב-1882. צורתם של הגנים כשל טרפז באורך של 250 מטרים וברוחב הנע בין 150 ל-210 מטרים. בגנים פרדס גדול של עצי תפוז, וכן עצי אורן ודקל, צמחי בוגנוויליה וצמחים נוספים. בעבר נהגו השליטים להעניק תפוזים מהפרדס כמתנות לאורחים ולנכבדים, ואורחים רשמיים במלטה נהגו לטעת עץ בפרדס בעת ביקורם במדינה. בגנים המתוכננים בפורמליות, משולבים שבילים, מזרקות, כדי אבן, ערוגות פרחים ובריכות נוי שבהן חיים ברווזים וברבורים. בגני הארמון נערכת תערוכת צמחים מידי קיץ וכן מתקיימים בהם מספר אירועי אמנות, כמו הצגות תיאטרון, מחול ומופעי מוזיקה.
דנקוב

יהודי דנקוב

מסוף המאה ה-19 פעל בדנקוב בית מדרש, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את היישוב רבים מתושביו היהודים בשל קרבתו לחזית. בשנות השלושים סבלו יהודי היישוב ממעשי אנטישמיות שונים, ובשנת 1939 נמנו בדנקוב כ-400 יהודים, כשישית מתושבי המקום. צביון יהודי המקום היה חרדי.
עם כיבוש דנקוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוטלו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור קיום קשרים עם לא יהודים, חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים, תוך לקיחת ילדים יהודים כבני ערובה. כמו כן, נאסר על יהודי היישוב לצאת ממנו, תוך ירי במי שעבר על האיסור. ביולי 1941 הגיעו לדנקוב כ-150 פליטים יהודים מקונין, ושוכנו בבתי היהודים ביישוב.
ביוני 1942 הוקם בדנקוב גטו סגור, וצעירים יהודים בו נלקחו לעבודות כפייה שונות. ב-13 באוקטובר 1942 כותר הגטו בידי אנשי משטרה וס"ס, ויהודי המקום הוצאו מבתיהם, תוך שנערכה בהם סלקציה. קבוצת צעירים נלקחה למחנה עבודה, וכ-500 יהודים הובלו לגטו אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה הצליחו מספר מיהודי דנקוב להימלט ליערות.
לאחר הגירוש, הפכו הגרמנים את דנקוב לאחד ממקומות ריכוז יהודי המחוז, טרם העברתם להשמדה. במקרה אחד, שוטר פולני שסייע ליהודים לחמוק מהגירוש הוצא להורג בידי הגרמנים עם אשתו וילדיו. מעט היהודים שהושארו בדנקוב נרצחו כולם בידי הגרמנים מספר ימים לפני שחרור המקום.
תסמונת לזרוס

שיא

ולמה תומאס, 59, ממערב וירג'יניה, ארצות הברית, מחזיקה בזמן שיא להתאוששות ממוות קליני. במאי 2008 נכנסה תומאס לדום לב בביתה. חובשים הצליחו ליצור אצלה דופק קלוש לאחר שמונה דקות של החייאה. לאחר שהגיעה לבית החולים ליבה הפסיק לפעום פעמיים והיא חוברה למכונת הנשמה. הרופאים ניסו להוריד את חום גופה כדי למנוע פגיעה מוחית נוספת. היא הוכרזה כמתה קלינית במשך 17 שעות לאחר שהרופאים לא הצליחו לגלות פעילות מוחית. בנה, טים תומאס, הצהיר כי "עורה כבר התחיל להתקשות, ידיה ורגליה התקשחו (...)". ניתקו אותה כבר ממכונות ההנשמה וסידורי ההלוויה היו בעיצומם. עם זאת, כעשר דקות לאחר שהסירו ממנה את האמצעים הרפואיים שהחזיקו אותה בחיים, היא חזרה לחיים והתאוששה.

השלכות

תסמונת לזרוס מעלה סוגיות אתיות אצל רופאים, שעליהם לקבוע מתי התרחש מוות רפואי ומתי אמורים להסתיים מאמצי ההחייאה, וייתכן כי יתחילו בהליכים לאחר המוות כמו למשל נתיחה שלאחר המוות וקציר איברים.
הספרות הרפואית המליצה להתבונן בסימנים החיוניים של המטופל במשך חמש עד עשר דקות לאחר הפסקת ההחייאה לפני אישור המוות.
משה טייף

קורות חיים

אביו של טייף עבד בחנות, הוא הקנה לבנו את האהבה לספרות. למד בחדר, אך נאלץ לעזוב את הלימודים. החל מגיל 13 הוא עבד במפעל, היה חבר בקומסומול. למד בבית הספר של נוער עובד. היה חבר מערכת עיתון דער יונגער ארבעטער, שם הוא גם פרסם את השיר הראשון שלו. באמצע שנות העשרים עבר למוסקבה, שם עבד בעיתון דער עמעס. הוא החל לפרסם את חיבוריו בעיתונות יהודית של מינסק, מוסקבה וחרקוב. ב-1928 הוא התחיל ללמוד יידיש וספרות יידיש באוניברסיטה הפדגוגית של מוסקבה, הוא סיים את לימודיו ב-1933.
ב-1938 נעצר ונאסר. ב-1941 הוא שוחרר ונשלח לחזית. הוא השתתף במלחמה כולה והצליח לשרוד, אך אמו ובנו נרצחו בשואה. אחרי מלחמה הוא היה פעיל מאוד, הוא כתב, תרגם, שיתף פעולה עם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי. ב-1951 הוא נעצר שוב ונאסר באשמת לאומנות, קיבל 8 שנים במחנות פרך. הוא שוחרר ב-1956 וחוזר למוסקבה, הוא המשיך בכתיבה.
הוא השתתף במערכת סאוועטיש היימלאנד, הוא פרסם בעיתון זה חלק מחיבוריו. חלק מחיבוריו תורגמו לרוסית. בשנות האחורונות רצה לתרגם ליידיש את שיר השירים, אך נפטר טרם הספיק לסיים את המלאכה.
הוא נפטר ב-23 בדצמבר 1966 במוסקבה מהתקף לב.
ארתור לונגמור

קריירה מוקדמת

לונגמור נולד בפרבר מנלי של העיר סידני שבניו סאות' ויילס באוסטרליה. הוא למד במכללה הימית של דארטמות', וקיבל דרגת קצונה בצי המלכותי הבריטי ב-1904. הוא פיתח עניין בתעופה, וקיבל רישיון טיס בשנת 1911. באותה שנה נעזר באוסוואלד שורט, מחלוצי מהנדסי התעופה, כדי לתכנן דרך להציב כריות אוויר על כני הנסע ומתחת לזנב של מטוס שורט S.27. בדצמבר 1911 השתמש במתקן זה, והיה לבריטי הראשון שהמריא מן הקרקע, ונחת במים, כשנחת במימי הנהר מדווי ליד העיירה שירנס, בסמוך לשפך הנהר תמזה במחוז קנט במזרח אנגליה.
ב-1912 הצטרף לשירות האוויר של הצי המלכותי. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כקצין אווירי וימי. בשנת 1920 קיבל דרגת קצונה של קבע ב-RAF, ועלה בסולם הדרגות. הוא שירת בעיקר בתפקידי הדרכה בכירים (מפקד קולג' קרנוול ב-1929 ומפקד קולג' ההגנה המלכותי ב-1936), חבר במשלחת האווירית הבריטית לניו זילנד ולאוסטרליה ב-1939 ובאותה שנה נציג בריטניה בוועידה להגנת האזור הפאסיפי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה בדרגת מרשל אוויר ראשי, המקבילה לדרגת גנרל בן ארבעה כוכבים בצבא היבשה.

מלחמת העולם השנייה

כאשר פרצה המלחמה היה לונגמור בתפקיד האחראי על פיקוד האימונים של ה-RAF. ב-20 במאי 1940 מונה לונגמור למפקד פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF. בתקופה זו סיפק ה-RAF סיוע אווירי למערכה במדבר המערבי, והעניק הגנה לנתיבי התעבורה החשובים במזרח התיכון ובתעלת סואץ, השתתף במערכה במזרח אפריקה ובהגנה האווירית בזמן המצור על מלטה. לונגמור נדרש להעביר מטוסים יקרי ערך מבחינתו לתמיכה במעורבות הבריטית במלחמת איטליה - יוון, בחודש אפריל 1941, שהסתיימה בתבוסה ובאסון צבאי. מכיוון שכך, חש כי הוא חייב לקבל תגבורות, במיוחד כאשר עמד בפני האתגר להביס את העיראקים, המסתייעים בסיוע אווירי גרמני, בשלבי הפתיחה של המלחמה האנגלו-עיראקית באפריל 1941, שהחלו בהטלת מצור על בסיס חיל האוויר המלכותי בחבניה, עליו פיקד סגן מרשל אוויר הארי ג'ורג' סמארט. בשלב זה סר חינו מלפני צ'רצ'יל שהורה על פיטוריו ביוני 1941, והחלפתו בארתור טדר. לונגמור שימש מספר חודשים בתפקיד המפקח הכללי של ה-RAF, שכלל פיקוח על שדות התעופה ותקינות המטוסים.

הפרישה ולאחריה

ב-1942 פרש לונגמור על מנת להתמודד בבחירות משנה במחוז גרנת'ם בלינקולנשייר, מטעם המפלגה השמרנית. הוא נכשל בהתמודדות זו. מכיוון שכך פתח עסק פרטי לתובלה ימית, שהשיג חוזי תובלה חשובים כאשר נבנה כוח הפלישה בדרום אנגליה בשנת 1943–1944 לקראת מבצע אוברלורד. בשנת 1943 נקרא שוב לשירות לחודשים מספר, על מנת להשתתף בצוות חשיבה על מבנה ה-RAF בתקופה שלאחר המלחמה. בדצמבר 1943 נהרג בנו, מפקד כנף ריצ'רד מייטלנד לונגמור, כשהתקיף מן האוויר צוללת גרמנית בעת שליווה שיירה במהלך הקרב על האטלנטי. ביוני 1944 פרש סופית משירות.
זיכרונותיו, בשם "From Sea to Sky 1910-1945" (מהים לשמים 1910 - 1945) פורסמו בשנת 1946. בין 1954 ל-1957 שימש כסגן יושב ראש ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. ב-1970 מת בסארי שבאנגליה.
ההיררכיה של חומסקי

ההיררכיה של חומסקי, היא מיון משפחות של דקדוקים על פי כללי השכתוב שהם מתירים.
ההיררכיה נקראת על שם נועם חומסקי, שהיה הראשון אשר ניסה למיין משפחות דקדוקים לפי כוחם היחסי.
ההיררכיה שחומסקי הציע מסווגת דקדוקים פורמליים לקבוצות שונות על פי כוח הבעה עולה. כלומר, כל קבוצה עוקבת יכולה ליצור מערך רחב יותר של שפות פורמליות מזו שקדמה לה. לטענתו של חומסקי, מודליזציה של הבטים מסוימים בשפה טבעית דורשת דקדוק פורמלי מורכב יותר (כפי שהוא נמדד בהיררכיית חומסקי) מאשר מודליזציה של שפות אחרות. לדוגמה, בזמן ששפה רגולרית חזקה מספיק לתאר מורפולוגיה אנגלית, היא אינה חזקה מספיק כדי לתאר תחביר אנגלי. בנוסף להיותה רלוונטית לבלשנות, יש להיררכיית חומסקי שימוש במדעי המחשב, ויש לה קשרים חשובים גם לתורת האוטומטים.
באופן כללי, כל משפחה מתקבלת על ידי הוספת אילוץ על כללי השכתוב של המשפחה הקודמת, ועל-כן יש יחס של הכלה בין קבוצות הדקדוקים.
כמו כן, כל משפחה מתאימה למשפחת אוטומטים מטיפוס מסוים. כלומר, יש שקילות בין קבוצת השפות שנוצרות על ידי דקדוקים ממשפחה מסוימת לבין קבוצות השפות המתקבלות על ידי אוטומטים מהמשפחה המתאימה.
בית גד פרומקין

היסטוריה

הבית נבנה עבור השופט גד פרומקין, בנו של ישראל דב פרומקין עורך עיתון "חבצלת", ועל שם העיתון נקרא הבית. פרומקין העדיף את שכונת רחביה על תלפיות לאחר שהחליט להפסיק להתגורר בשכירות (קודם לכן התגורר ברחוב הנביאים). פרומקין החליף חלקת אדמה שהייתה בבעלותו בשכונת תלפיות עם חלקת אדמה בבעלות חברת הכשרת היישוב, בונת שכונת רחביה, בשכונה עצמה. לצורך מימון בניית הבית לקח הלוואה מבנק ברקליס.
הבית תוכנן על ידי משרד האדריכלים של וילהלם הקר ואליעזר ילין אולם פרומקין התערב בתוכניות הבנייה ופיקח בעצמו על הבנייה. פרומקין מספר בספרו "דרך שופט בירושלים" כי כאשר שאל הנציב העליון הבריטי, סר הרברט סמואל, מי תכנן את הבית השיב האדריכל הקר: "פרומקין, הקר וילין".
הבית נבנה בין השנים 1924–1925 בסגנון הבינלאומי אולם יש בו מספר מוטיבים מזרחיים - חלונות מקושתים ועמודים עם כותרות אשוריות (בדומה לבית ילין). קירות המבנה היו דקים מהמקובל באותה תקופה (עוביים 50 ס"מ), דבר שהתאפשר בשל שיטות הבנייה המודרניות. בבית הותקנו דלתות הזזה ורדיאטורים לחימום - אלמנטים אלה לא היו מצויים כלל במזרח התיכון באותה עת, והיה צורך להזמינם מברלין. חומרי הבנייה הובאו בעגלות עד לטחנה שבקצה השכונה ומשם הועברו לגב בהמות והובאו לאתר הבנייה בהיעדר דרך סלולה.
ביתו של פרומקין שימש אתר מפגש לנכבדי העיר, בכירי פקידי השלטון הבריטי, הנציב העליון עצמו, וראשי הציבור בירושלים - הן יהודים, הן נוצרים והן מוסלמים. בשנת 1925 התארחה בבית המשלחת המצרית שהגיעה לטקס פתיחת האוניברסיטה העברית.
בשנות החמישים נבנה בצידו הצפוני של הבניין אגף נוסף בתכנונו של האדריכל דוד ברוצקוס. אגף זה משתלב במבנה המקורי. בשנות השישים רכשה את הבית ישיבת "נצח ישראל" אשר הוסיפה לו אגף נוסף שאינו משתלב במבנה.
דייוויד הארבור

ראשית חייו

הרבור נולד בווייט פליינס, ניו יורק לקנת' וננסי הארבור. בנעוריו, למד בתיכון גבעת ביראם בארמונק, ניו יורק. בשנת 1997 סיים הארבור את לימודיו בדארטמות' קולג' בהנובר, ניו המפשיר.

קריירה

בשנת 1999 החל הארבור להופיע לראשונה על בימת ברודוויי במחזה "ריקוד הגשם". באותה שנה הופיע לראשונה בטלוויזיה בסדרה "חוק ומשפט" בה הוא מגלם מלצר. ב-2002 שיחק הארבור שוב בסדרה "חוק ומשפט", הפעם הוא גילם רוצח ילד. ב-2005 היה מועמד לפרס טוני על הופעתו במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
הארבור גם ידוע בגילומו את גרג בים בסרט "קוונטום של נחמה", את שפ קמפל ב"חלון פנורמי" ובתפקידו ב"שם המשחק". הוא גם השיג תשבחות בשל גילומו של רוצח סדרתי בשם פאול דווילדיס באחד הפרקים ב"חוק וסדר: כוונה פלילית". הוא גם שיחק בתפקידים שונים ב"הר ברוקבק", "הצרעה הירוקה", "סוף המשמרת" ו-"Between Us". ב-2013 הוא שיחק בתפקיד משנה בסדרה "אלמנטרי".
בשנת 2014 גילם הארבור את דמותו של ד"ר ריד אקלי בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "מנהטן" . הוא גם מגלם בתפקיד ראשי את דמותו של ג'ים הופר בסדרה "דברים מוזרים".
בשל תפקידו בסדרה, הארבור היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים (2017 ו-2018) ולפרס גלובוס הזהב (2018). ב-2017 הוא זכה בפרס גילדת שחקני המסך יחד עם שאר השחקנים. בטקס הענקת הפרס, חוללו דייוויד וכוכבי הסדרה סערה כשהתבטאו נגד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בסרט "הלבוי" אשר יצא לאקרנים ב-2019, הוא מגלם את הלבוי בתפקיד ראשי.
בעל החלומות

תקציר העלילה

הסרט עוקב אחר יוסף, ומספר את סיפור יוסף וכותונת הפסים המקראי. יוסף ניחן בכשרון לראות בחלומותיו את העתיד, מה שגורם לו ליחסי איבה וקנאה מצד 11 אחיו. הוא נבגד ונמכר לשיירת ישמעאלים. ומגיע לעמדת מפתח בממלכה המצרית.
גיטרה רומנטית

גיטרה רומנטית היא גיטרה שמקורה בתקופה הרומנטית של המוזיקה הקלאסית של המאה ה-19. מקורה במדינות אירופה (איטליה, צרפת, אנגליה, אוסטריה וספרד) והיא מהווה את המקור לגיטרה הקלאסית המודרנית ולגיטרה האקוסטית האמריקאית, והיא ידועה כגיטרה הראשונה בעלת 6 מיתרים.
הגיטרה הרומנטית מתאפיינת בצורה מוארכת וצרה, כאשר מיתריה עשויים מניילון או מעיים (Catgut), ושלושת מיתרי הבס מלופפים בנחושת מצופה בכסף, בדומה לגיטרה קלאסית מודרנית. לעיתים, המיתרים היו מחוזקים באזור הגשר על ידי פינים קטנים.