google/wiki40b huggingface dataset:
בית עליון

בית עליון הוא אחד משני בתי מחוקקים (השני הוא בית תחתון), במדינות בהן הרשות המחוקקת מורכבת משני בתים (להבדיל ממדינות בהן נוהג בית מחוקקים חד-ביתי).

סמכויות

הבית העליון נחשב לבית בעל סמכויות ייעוץ או סמכויות שינוי ההחלטות של הבית התחתון - ועל כן לרוב אין לו סמכות להתחיל בהליך חקיקתי או סמכות לעצור הליך חקיקתי לאורך זמן. אין לבית העליון, לרוב, סמכויות פיקוח על הרשות המבצעת.
כך לדוגמה יכול בית הלורדים לעכב חקיקה בתחום שאינו תחום תקציבי עד שנה, אך לא להטיל עליה וטו לחלוטין. בתקופת העיכוב יכול הבית התחתון לתקן את החקיקה.
בארצות הברית לבית העליון (הסנאט של ארצות הברית) סמכות ייחודית לאשרר אמנות בינלאומיות.

בחירות או מינוי

במדינות שונות חברי הבית העליון אינם נבחרים לחברות בבית זה אלא ממונים (בדרך כלל על ידי ראש הממשלה). מטרת מינויים אלה - ליצור בית מחוקקים של מומחים בתחומם, או של אזרחים שתרמו למדינה בצורה יוצאת דופן, אולם לא יוכלו להיבחר בבחירות פוליטיות. כך לדוגמה, חברי סנאט קנדה ממונים על ידי מלכת קנדה בהמלצת ראש ממשלת קנדה. בשיטות בהן המינויים מקובלים היו לרוב המינויים מועברים בירושה (בית הלורדים בבריטניה עד שנת 1998, ובית החברים ביפן עד ביטולו בשנת 1947).
במדינות הפדרליות של ימינו נבחרים חברי הבית העליון בידי ממשלות המדינות השונות - כך הדבר בבונדסראט הגרמני, וכך היה הדבר בסנאט ארצות הברית עד התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית בשנת 1913. בארצות הברית של ימינו ובאוסטרליה נבחרים חברי הבית העליון ישירות על ידי תושבי המדינות השונות, והבית העליון נועד לייצג את המדינות השונות על בסיס שיוויוני ולא על בסיס גודל אוכלוסיית המדינות.

ביטול הבית העליון

בדנמרק, שוודיה, ונצואלה, ניו זילנד ופרובינציות קוויבק, נובה סקוטיה, אי הנסיך אדוארד, מניטובה וניו ברנזוויק בקנדה בוטלו בתי המחוקקים העליונים ואומצה שיטה של בית מחוקקים אחד. במדינת נברסקה שבארצות הברית בוטל דווקא הבית התחתון (בשנת 1934), ונותר רק הבית העליון כבית מחוקקים אחד.
במדינת קווינסלנד שבאוסטרליה בוטל הבית העליון בשנת 1922.
יחסי ירדן–קניה

היסטוריה

בנובמבר 2014, במהלך ביקורו באיחוד האמירויות הערביות, שוחח נשיא קניה, אוהורו קניאטה עם המלך עבדאללה השני, מלך ירדן כדי להילחם בקיצוניות וביקש את סיועה של ירדן בעניין. מוחמד בן ראשד אאל מכתום, סגן נשיא איחוד האמירויות הערביות, היה מעורב בשיחה. קניאטה גם ביקר בעקבה, ירדן, שם השתתף בפסגה בהשתתפות מנהיגים נוספים. בפסגה הוא דן באותן סוגיות בילטרליות.

סחר

ירדן ביטאה את פתיחתה לסחר עם מדינות אפריקאיות השונות, כולל קניה.
קניה נחשבת לשלישית בגודלה בשוק האפריקאי הלא ערבי ביבשת ולשער עסקים חשוב באזור האגמים הגדולים של אפריקה.
קניה מייבאת מירדן סחורות ובעיקר כימיקלים, דשנים, תרופות, מוצרי פלסטיק, רהיטים ומכונות למיזוג אוויר.
ירדן מייבאת מקניה סחורות שונות ובעיקר קפה, טקסטיל וממתקים.

משלחות דיפלומטיות

שגרירות קניה בקהיר היא האחראית גם על היחסים עם ירדן.
חוף הנסיכה אסטריד

גילוי החוף

האזור התגלה על ידי קפטן ה. האלוורסן (H. Halvorsen) מהספינה סבילה (Sevilla) במרץ 1931 - צייד לווייתנים נורווגי.

מקור השם

בשנת 1932 קרא האלוורסן לחוף על שמה של הנסיכה אסטריד מנורווגיה.

תחנת מחקר

במרכז חוף הנסיכה אסטריד מצוי נווה המדבר שירמאכר, בו הייתה מצויה תחנת המחקר המדעית הסובייטית נאבולאזארווסקאיה (Novolazarevskaia) שהוקמה בשנת 1961.

לקריאה נוספת

• Syed Ainul Hussain, Ajai Saxena, Distribution and status of Antarctic seals and penguins along the  Princess Astrid Coast, East Antarctica, Indian Journal of Marine Sciences Vol. 37(4), December 2008, pp. 455-461
חוזה פרר

חייו

חוזה פרר סיים ב-1933 את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, וב-1935 החל להתפרסם בברודוויי, שם, בין השאר, גילם את יאגו במחזה המפורסם "אותלו" ב-1943. ההצגה הועלתה על במות ברודוויי במשך הזמן הארוך ביותר אי פעם למחזה שייקספירי בברודוויי. ואז ב-1946 הגיע הופעתו הגדולה ביותר על במות ברודוויי, במחזה של אדמון רוסטאן, "סיראנו דה ברז'ראק". על תפקידו במחזה זכה בפרס הטוני בטקס הטוני הראשון.
את הופעת הבכורה הקולנועית שלו ערך פרר ב"ז'אן ד'ארק" (1948), כשבתפקיד הראשי כיכבה אינגריד ברגמן ושויקטור פלמינג ביים. פרר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. כעבור שנתיים כיכב בעיבוד הקולנועי של "סיראנו דה ברז'ראק", וזכה על תפקידו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, ובכך היה לאחד משמונה שחקנים בלבד שזכו בפרס האוסקר ובפרס הטוני על אותו תפקיד, בקולנוע ובתיאטרון. ובנוסף היה לשחקן היחיד שקיבל מועמדות לפרס הטוני, האוסקר והאמי על אותו תפקיד, זאת לאחר שגילם את סיראנו דה ברז'ראק בסדרת הטלוויזיה "Producers' Showcase" בין השנים 1954 - 1957, עליה קיבל מועמדות לפרס אמי ב-1955. בין במאי הסדרה היו דלברט מאן וויליאם ויילר.
שנת 1952 הייתה טובה במיוחד עבור פרר: הוא זכה ב-2 פרסי טוני על הבמאי הטוב ביותר של מחזה, על שלוש מחזות שביים וזכה גם כשחקן הטוב ביותר במחזה על "The Shrike". עוד בהמשך השנה כיכב פרר בקולנוע בסרטו הססגוני של ג'ון יוסטון "מולן רוז'", בתפקיד אנרי דה טולוז-לוטרק, עליו קיבל מועמדות נוספת לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בנוסף גילם בסרט דמות נוספת (The Comte de Toulouse-Lautrec), ובכך היה לשחקן הראשון שמקבל מועמדות לאוסקר לקטגוריית 'השחקן הטוב ביותר' על גילום שתי דמויות באותו הסרט.
ב-1954 כיכב באחד הסרטים המצליחים של העשור, "המרד על הקיין", על פי ספרו של הרמן ווק, לצד המפרי בוגרט. הסרט שגרף 7 מועמדויות לאוסקר, הביא לפרר דווקא מועמדות לפרס הבאפט"א. שנה אחר כך ביים פרר את עצמו בגרסה הקולנועית למחזה "The Shrike", בה השתתף שלוש שנים קודם לכן. בין עבודותיו בקולנוע המשיך פרר לככב בתיאטרון מפעם ולפעם, כשהבולט בתפקידיו משלב זה של הקריירה שלו היה במחזהו של מיגל דה סרוואנטס, במחזמר "איש למנשה", בו גילם את הדמות המפורסמת דון קישוט. מסרטיו המאוחרים נמנים "לורנס איש ערב" (1962) (אותו מחשיב פרר כטוב בתפקידיו), האפוס של ג'ורג' סטיבנס "הסיפור הגדול ביותר" (1965), ב"ספינת השוטים" (1965), "מסע הארורים" (1976), "קומדיה סקסית של ליל קיץ", של וודי אלן בסרט המדע בדיוני "חולית" (1984) ובקומדיה של מל ברוקס "להיות או לא להיות". ב-1985 גילם למספר פרקים את ארתור בסיטקום "ניוהארט" בCBS, בכיכובו של בוב ניוהארט.

משפחתו

לפרר היו חמישה ילדים עם הזמרת-שחקנית רוזמרי קלוני. השניים התחתנו בשנת 1953 והתגרשו כעבור שמונה שנים (1961). ב- 1964 הם התחתנו שוב רק בשביל להתגרש מחדש, שלוש שנים אחר כך. קלוני הייתה אשתו השלישית של פרר מתוך ארבע נשים להן היה נשוי עם השנים. פרר היה הדוד של השחקן ג'ורג' קלוני ואביה החורג של הזמרת דבי בּוּן.
פרר נפטר בגיל 83 מסרטן המעי הגס, בשנת 1992, לאחר שעבד על יומו האחרון.
כתר מלכות

כֶּתֶר מַלְכוּת היא יצירה פיוטית שלה מספר גרסאות שנכתבו על ידי מספר מחברים, חלקם מימי הביניים וחלקם מאוחרים יותר. את הפיוט קוראים ביום הכיפורים.
הראשון שכתב את הפיוט הוא רבי שלמה אבן גבירול, אחריו חיבר הרדב"ז גרסה משלו, והאחרון שכתב את הפיוט הוא הבן איש חי מכיוון שנטען שהגרסה של אבן גבירול סותרת את הקבלה.  ישנה גרסה נוספת שמחברה אינו ידוע שנכתבה בספר כיסא אליהו.
היצירה מחולקת לחלקים והיא פיוטית ופילוסופית הבאה לתאר את גודל הבורא והבריאה ואת קטנות האדם למולו.
דקות של תהילה

עלילה

שישה צעירים, מכל רחבי ישראל, מתקבצים בבית מלון חמישה כוכבים באילת בו הם אמורים לשהות תקופה ממושכת. בפניהם עומדת המשימה להפוך לצוות בידור מגובש ומצליח.
מלבד הדרמה הכרוכה בעיצוב ובהעלאת המופע לאוויר, מהווים החיים המשותפים של הצעירים, המגיעים מרקע שונה, בסיס לאינספור קונפליקטים, חלקם דרמטיים וחלקם קומיים. הסדרה צולמה בבית מלון באילת, כשאזורי המלון השונים היוו את אתרי ההתרחשויות העיקריים. בין אזורים אלה ניתן למנות את הבריכה, הלובי, הבר, חדר האוכל וכיוצא באלה. הדרמה התפרשה גם על פני העיר אילת עצמה, במקומות כמו החוף, הטיילת, אתרי הבילוי ואף עד למעבר טאבה, מעבר הגבול למצרים.
קארדיף

היסטוריה

קארדיף התפתחה במהירות בגלל תעשיית הפחם בשטחי ויילס מסביבה. פחם ממכרות ויילס הובא לקארדיף בתחילה בסירות שהפליגו במורד הנהר טף ולאחר מכן ברכבת. הפחם הובא לנמל של קארדיף ומשם יוצא ליעדים רבים. בעקבות הפחם הוקמה בקארדיף בורסת מסחר בפחם והתפתחה תעשיית ברזל ופלדה. בהמשך התפתחו מפעלי תעשייה בענפים נוספים, בין השאר הנדסה, כימיקלים וחלקי מכוניות. הנמל של קארדיף היה לאחד הנמלים השוקקים ביותר ונמל הפחם החשוב בעולם.
בשנות השמונים של המאה ה-20 נסגרו רבים ממכרות הפחם של ויילס וקארדיף ירדה מגדולתה בתעשיית הפחם. הנמל שהוזנח במשך מספר שנים עבר להוות מרכז לבילויים, אומנים וחיי לילה. על מוצא הנהר אל הים נבנה החל ב-1994 סכר שמפריד בין המים המתוקים למי הים המלוחים, דבר שתרם להתפתחות העיר.
אתרי התיירות של קארדיף כוללים מצודה נורמנית משוחזרת, מרכז עירוני מטופח שבו נמצאים בית העירייה, בתי המשפט, האוניברסיטה והמוזיאון הלאומי של ויילס. בנמל המחודש נמצא גם מרכז מבקרים המוקדש לסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו". העיר העתיקה של קארדיף נפגעה קשה במסגרת הפצצות הבליץ של גרמניה במלחמת העולם השנייה, שיקומה לאחר המלחמה היה מודרני.
בשנים 1972‏-1996 העיר הייתה חלק של מחוז שמור סאות גלמורגן.

יהדות קארדיף

בקארדיף נמצאת קהילה יהודית מאז 1840. רבה הראשון של הקהילה היה הרב אשר גרוניס שהוזמן לקארדיף בשנת 1921 וכיהן בתפקידו עד פטירתו ביולי 1937. בשנת 1968 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ־3,500 יהודים שלהם היו שני בתי כנסת אורתודוקסים וקהילה רפורמית אחת.
מפלי העיר ניו יורק

מפלי העיר ניו יורק או מפלי ניו יורק (באנגלית: New York City Waterfalls) היא יצירת אמנות פיסולית מעשה ידי הפסל אולאפור אליאסון. היצירה כוללת ארבעה מפלי מים הממוקמים לאורך גדות איסט ריבר בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. היצירה הוקמה בעלות של 15.5 מיליון דולרים. היצירה נחנכה ב-26 ביוני 2008.
סמל הנח"ל

סמל הנח"ל, המכונה גם "המגל והחרב", הוא סמלו ההיסטורי של הנוער החלוצי הלוחם על גלגוליו השונים בצה"ל לאורך השנים. כיום, הסמל מופיע על תג היחידה אותו עונדים חיילי הנח"ל הנמצאים במהלך פרק המשימה וכן חיילי נח"ל המשרתים במפקדות חיל החינוך השונות.
חיילי חטיבת הנח"ל עונדים תג היחידה הנושא מוטיבים מסמל הנח"ל (סמל החטיבה מכונה בפי חייליה "התרנגול").
הסמל מורכב ממגל הנשען על חרב בשתי נקודות ומעוטר בעלי זית.

היסטוריה של הסמל

עם הקמת היחידה בשנת 1949, הייתה זו ממשימותיו העיקריות של קצין החינוך דאז, סרן אורי טל, ועימו קצין נוסף, סגן אהרון גלס, לדאוג לסמל היחידה. לפיכך, מונתה וועדה מכינה אשר תפקידה בחירת רעיון לסמל הנח"ל. הוועדה המליצה על סמל המשלב את רעיונות העבודה וההגנה, לפי מסורת הפלמ"ח, לו מהווה הנח"ל כמעין ממשיך רעיוני, ובהתאם למשימות הנח"ל - יישוב הארץ בדרך ההתיישבות העובדת והגנה על גבולותיה.
לעיצוב הסמל נבחר הצייר שלמה ויתקין, אז מורה לציור במוסד בצלאל. ויתקין חיפש עצמים שיגלמו את רעיונות העבודה וההגנה ושישתלבו טוב מבחינה גרפית. כך נולד קונספט המגל, המסמל את העבודה, הנשען על החרב, אותה שאל ויתקין מסמל הפלמ"ח. בהמשך עטף ויתקין את הסמל בחצי עיגול של עלי זית, המסמלים את השאיפה לשלום, שיצרו ביחד עם המגל עיגול שלם. החרב עוצבה כך שתפרוץ את מעגל המגל והעלים, מה שהקנה לסמל, מבחינה גרפית, תחושה על עוצמה וכוח.
עם השנים יושרו עלי הזית (מה שהקנה לסמל את צורת המעוין הייחודית בקרב סמלי היחידות בצה"ל), וזאת לאחר שהובחן כי סמל הנח"ל מזכיר במידה מסוימת את סמלה של חטיבה בצה"ל.
הסמל, כאמור, שימש את כל היחידות הקשורות לנח"ל לאורך השנים. במשך תקופה מסוימת הוא אף נענד כסיכת השיוך החיילי על כומתות חיילי הנח"ל. עם הקמת חטיבת הנח"ל בשנת 1982 עוצב סמל היחידה בהשראת סמל הנח"ל.
כיום, הסמל הוא תג היחידה של בני הגרעינים בפרק המשימה ושל חיילי הנח"ל המשרתים במפקדות חיל החינוך. בני גרעינים נוהגים בנוסף לענוד את הסמל בצורת סיכה (סיכת "הנח"לון") על חפי כיס שמאל בחולצת המדים (בנות - כיס ימין).
אנדרטת הנח"ל בפרדס חנה, המנציחה את זכר חללי הנח"ל וחיל החינוך והנוער אשר נפלו במערכות ישראל, עוצבה על ידי האדריכל חנן הברון בהשראת הסמל. במבט אווירי המבנים יוצרים את סמל המגל והחרב.
מייקל פ. אנדרסון

ראשית חייו

אנדרסון נולד בשנת 1959 לברברה ובובי אנדרסון. אביו היה טכנאי מטוסים בבסיס חיל האוויר בפלטסבורג ליד ניו יורק ולאחר מכן הוצב בבסיס חיל האוויר פיירצ'יילד כ-12 ק"מ מחוץ לספוקיין, וושינגטון, בה אנדרסון גדל.
אנדרסון סיים את בית הספר התיכון "צ'ייני". הוא היה אחד מארבעת האפרו-אמריקאים מכל בית הספר בו למדו 200 תלמידים. בשנת 1981 אנדרסון סיים תואר ראשון במדעים בפיזיקה ובאסטרונומיה, באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. בשנת 1990 קיבל תואר שני בפיזיקה מאת אוניברסיטת קרייטון באומהה.

בחיל האוויר

לאחר השלמת תואר ראשון אנדרסון התגייס לקצונה בחיל האוויר האמריקאי, לאחר השלמת האימונים בבסיס חיל האוויר קסלר במיסיסיפי, הוא הוצב בבסיס חיל האוויר רנדולף בטקסס. בטקסס שימש כראש צוות התמיכה בתקשורת עבור טייסת תחזוקה אווירית 2015, ולאחר מכן היה מנהל מערכת תיקשורת הנתונים בבסיס.
בשנת 1986 הוא נבחר ללכת לקורס טיס בבסיס חיל האוויר ואנס באוקלוהומה. לאחר סיום הקורס הוא הוצב בטייסת 2 של פיקוד ושליטה בבסיס חיל האוויר אופוט (offutt) בנברסקה, כטייס מטוסי בואינג EC-135. הוא הטיס את מטוס השליטה ובקרה "זכוכית מגדלת" ((Looking Glass)) של פיקוד האוויר האסטרטגי. במהלך השירות שם הוא השלים את התואר השני שלו.
החל ינואר 1991 ועד ספטמבר 1992 הוא שירת כמפקד ומדריך טיסה בטייסת תדלוק אווירי 920 בבסיס חיל האוויר וורטסמית' במישיגן. מספטמבר 1992 ועד פברואר 1995 היה מדריך טיסה וקצין טקטי בכנף הטיסה 380 בפלטסבורג, מדינת ניו יורק.
אנדרסון הטיס מספר כלי טיס (בהם בואינג KC-135 סטרטוטנקר ו-T-38 טאלון) וצבר יותר מ-3,000 שעות טיסה. הוא גם תיפקד כמדריך טיסה בסוף שנת 1994, כשנאס"א בחרה בו כמועמד לאסטרונאוט.

בנאס"א

אנדרסון נבחר לכיתת האסטרונאוטים של 1994, כיתה שכללה 19 אסטרונאוטים מתוך 2962 מועמדים. הוא התחיל את האימונים בפברואר 1995, ולאחר ההכשרה הוא הוסמך כמומחה משימה, וקיבל משימות לתמיכת משימות המעבורת במשרד האסטרונאוטים.
אנדרסון ביצע שתי טיסות לחלל, ושהה בחלל 593 שעות.
טיסתו הראשונה לחלל הייתה ב-1998, כשהוא טס כמומחה משימתי על מעבורת החלל אנדוור במשימה STS-89, בין התאריכים 22–31 בינואר 1998. משימה זו הייתה המשימה השמינית של תוכנית מיר ומעבורות החלל. במסגרת המשימה המעבורת הביאה את האסטרונאוטים סאליזן שאפירוב ואנדרו תומאס לתחנה והחזירה את דייוויד וולף. המשימה נמשכה 8 ימים, 19 שעות ו-47 שעות.
טיסתו השנייה עשה כמפקד מטען ייעודי על מעבורת החלל קולומביה במשימה STS-107. המשימה נמשכה 15 יום, 22 שעות ו-22 דקות עד שהמעבורת התפרקה באסון מעבורת החלל קולומביה בה נספה יחד עם שאר אנשי הצוות, 16 דקות לפני הנחיתה.
הותיר אחריו אישה ושתי בנות.
בית תפילה

בית תפילה הוא מבנה המיועד לתפילות ולטקסים דתיים שונים. 
לדתות בדרך כלל יש בית תפילה המיוחד להן. היהודים מתפללים בבתי כנסת (בעבר גם בבית המקדש), הנוצרים מתפללים בכנסייה, המוסלמים במסגד, וכך למרבית שאר הדתות בתי-תפילה משלהן. ישנם טקסים שנערכים במקומות ייחודיים בטבע, כגון טקסים הינדואיסטים על נהר הגנגס שבהודו.
בעבר, עובדי האלילים נהגו לשים פסל של אלוהיהם בבית התפילה, כגון המקדשים ביוון העתיקה. בחפירות שנערכו התגלו פסלים ודמויות בבתי הכנסת השונים המעידים על עבודה זרה שנעשתה במקום]. דוגמה לכך היא הצבת הפסל במרכז הבמה בכיוון התפילה.
בית התפילה הוא מקום שהשתנה באופן ניכר במהלך ההיסטוריה, והותאם לזמן ולתרבות. דוגמה להתפתחות היא נושא כיוון התפילה. ליהדות בתחילה לא היה כל כיוון מיוחד, אך עם הזמן השתרש הנוהג להתפלל לכיוון ירושלים ובית המקדש. בתחילה התפללו גם המוסלמים לכיוון ירושלים, אך לאחר בידול האסלאם מהיהדות שונה הכיוון ופנה למכה.
ביהדות ישנה הלכה האוסרת על יהודי להיכנס לבתי עבודה זרה, כך גם לכנסייה, אך לעומת זאת מותר להיכנס למסגד. זאת משום שהמוסלמים מאמינים באל אחד כמו היהודים, ואילו אמונת הנוצרים נחשבת לרוב הפוסקים כעבודה זרה.
סינקרטיזם

סינקרטיזם (ביוונית: συγκρητισμός, סינקרטיסמוס פירושו "איחוד קהילות כרתים") הוא מונח המתאר ניסיון ליישב בין אמונות שונות ואפילו מנוגדות על מנת ליצור מיזוג בין האסכולות השונות. השימוש במונח זה רווח בייחוד בקשר לניסיון למזג וליצור אנלוגיות בין כמה מסורות שבמקורן נוצרו במקומות שונים, בעיקר בתאולוגיה ובמיתולוגיה של דת, ובכך לטעון לקיומו של בסיס משותף. דוגמה מודרנית לסינקרטיזם אפשר לראות בדת הקנדומבלה בברזיל בעלת הסממנים הפגאניים שמקורה אפריקני, אבל מאמיניה רואים עצמם גם כנוצרים קתולים לכל דבר. דוגמה מודרנית נוספת היא דת הקאו דאי בוייטנאם המשלבת בין דתות מזרחיות ומערביות שונות.
אלכסנדר הגדול ניסה ליצור דת ממוזגת, הדת ההלניסטית. המיזוג התבטא בשילוב בין הדת היוונית לדתות המזרח כמו במציאת קווי דמיון בין משפחות האלים והתכונות של מרכיביהם ]. כך יצא שהתפתחו זהויות מהותיות וחיצוניות בין אלי יוון ודמויות מן המיתולוגיה היוונית לבין אלו שבמזרח.

סינקרטיזם ביהדות

סינקרטיזם ביהדות היה תופעה דתית בתקופת בית ראשון שמשתקף בתנ"ך ובממצאים ארכאולוגיים מהתקופה, המעידים על עבודה של אלים נוספים במקביל לעבודת אלוהי ישראל. הנביאים, חז"ל והוגים יהודיים אחרים התנגדו לסינקרטיזם בכל תוקף, וחשבו שהדרך הנכונה היא להאמין ולעבוד את אלוהי ישראל לבדו.
דוגמאות לתיעוד סינקרטיזם בתנ"ך אפשר לראות בספר מלכים א', פרק יא, פסוק 4: "ויהי לעת זקנת שלמה נשיו היטו את לבבו אחרי אלוהים אחרים..."; ובהמשך הפסוק נכתב "...ולא היה לבבו שלם עם ה' אלוהיו כלבב דוד אביו". במלכים א', פרק י"ח דורש אליהו מהעם להפסיק לדלג מאמונה לאמונה והוא יוצא כנגד התפיסה הזאת. ככלל, ספר מלכים הוא פולמוס כנגד הסנקרטיזם. נאום המחבר מביע את היחס של ה' לסינקרטיזם שרווח בממלכת יהודה ובממלכת ישראל.
בחפירות שנעשו על ידי אוניברסיטת ת"א בכונתילת עג'רוד נמצאה חצר פנימית ובתוכה חרסים עם כתובות בכתב עברי עתיק המתוארכות למאות תשיעית-שמינית לפנה"ס. על אחד הקירות נמצא מעל ציור (ציור א') כתב עברי עתיק: "ברכתי אתכם ליהוה שומרון ולאשרתו". לפי הפירוש שהכוונה היא לאלה אשרה, הכתובת משקפת פולחן סינקרטיסטי של האלים כבני זוג.
בתקופת מלכותו של חזקיהו חל שינוי תפיסתי דתי ביחס לסינקרטיזם. חזקיהו ערך רפורמה דתית על ידי ביטול כל הבמות ועבודת האלילים השונים, והחליפם בקיום פולחני מרוכז במקדש בירושלים, "הוא הסיר את הבמות ושבר את המצבות וכרת את האשרה וכתת נחש הנחושת אשר עשה משה כי עד הימים ההמה היו בני ישראל מקטרים לו ויקרא לו נחושתן" -מל"ב י"ח ד. בנו של חזקיהו, המלך מנשה, ביטל את הרפורמה של אביו והשיב את הפולחן הסינקרטי על כנו, וזה התקיים עד חורבן בית המקדש הראשון ואף תקופה מסוימת מעבר לו.
סוסעץ

עלילה

עמינדב סוסעץ, צייר ישראלי, משאיר את אשתו ובתו בניו יורק, וחוזר לישראל לאחר שנים של היעדרות.
סוסעץ מבקש לפענח את פשר תחושת כישלונו כאדם, כאיש משפחה, כאמן. חבריו הטובים מתו במלחמה, ציוריו נשרפו, את משפחתו נטש, אין לו עבר, אין לו עתיד. סוסעץ פוגש אבא גוסס בבית חולים ואמא שמנסה להבין, ללא הצלחה, את הבן שלה.
הוא פוגש באנסברג, חבר ילדות שהפך לתימהוני חסר בית. אנסברג מנסה בדרכים בלתי-שגרתיות להחזיר את האהבה לתל אביב ומצפה מסוסעץ ה"מצפונאי" שיסייע לו בכך. סוסעץ איננו יכול להיות "מצפונאי", או כל דבר אחר, לפני שיפענח את החידה הפרטית שלו: מיהו, מדוע נולד, מדוע הוא חי. סוסעץ מחליט לעשות סרט, על עצמו, על הוריו, על תל אביב עיר הולדתו, על כל מה שמכיל הפאזל שנקרא חיי אדם. הסרט שלו אינו מצליח לפענח את החידה אבל הופך לסרט מצליח. בסופו של דבר, נשרף הסרט, כמו הציורים.
לואי-מארי קישרא

לואי-מארי קישרא (בצרפתית: Louis-Marie Quicherat,‏ 13 באוקטובר 1799 פריז - 17 בנובמבר 1884) היה בלשן ומורה צרפתי, לטיניסט ומילונאי שנודע בעיקר הודות למילוניו  הלטיני-צרפתי והצרפתי-לטיני.

ביוגרפיה

לואי-מארי קישרא נולד בפריז ב-1799. הוא היה אחיו הבכור של ההיסטוריון ז'ול קישרא. למד בתיכון הקיסרי, לימים תיכון לואי הגדול, בו למד לצדם של אז'ן בירנוף ולואי אשט. בשנת 1819 התקבל לבית הספר היוקרתי "אקול נורמל סופרייר", בחוג לספרות. בשנת 1826 עבר את מבחני ההסמכה (agrégation). הוא עבד כמורה לדקדוק ולרטוריקה ובהמשך בשנת 1842 התמנה כמנהל ספריית סנט ז'נבייב (ז'נבייב הקדושה) בפריז. בשנת 1864 נבחר למכון של צרפת בתור חבר באקדמיה לכתובים ולספרות.
קישרא עמל במסירות נפש רבה על חיבור מילוניו הדו-לשוניים לשפה הלטינית. לדברי בן אחיינו, הלטיניסט אמיל שאטלן, עד יום מותו הקדיש כשש עשרה שעות ביממה לעבודה זו ואף פטירתו יוחסה למאמץ היתר בהכנת מהדורה חדשה (העשרים) של המילון. לדברי שאטלן הועסק קישרא רק במעט בעניינים שאינם קשורים ללטינית ובשנותיו האחרונות רק שיחה בלטינית יכולה הייתה להוציאו מאדישותו הגוברת.
מאיומי (סרט)

עלילה

שני סוכנים חשאיים צפון קוריאניים, המחזיקים בדרכונים מזויפים עם השמות "שינאיצ'י" ו"מאיומי", מתכננים להפציץ מטוס דרום קוריאני בעת שהותו באוויר. הם מסתננים למטוס אחר לאחר שהם מטמינים את הפצצות. לאחר שהמטוס מתרסק וכל הנוסעים נהרגים בעודם באוויר, מתכננים השניים לבצע פיגוע נוסף, הפעם פיגוע התאבדות. הגבר (שינאיצ'י) מצליח להתאבד אך צוותי רפואה באים לטפל בהתאבדותה של האישה (מאיומי). המשטרה תופסת את מאיומי.
במהלך החקירה, כאשר היא עדה לסבלן של משפחות הקורבנות שנותרו בחיים ללא יקיריהם, היא מבקשת שיוציאו אותה להורג, מתוך אמונה שזהו העונש הראוי היחיד למעשיה.
הסרט מבוסס על סיפור חייה של קים היון-ווי, סוכנת צפון קוריאנית שמורתה ליפנית הייתה יאקו טאגוצ'י, חטופה יפני שנחטפה על ידי קוריאה הצפונית. קים שוחררה סופית בשנת 1998 ו-12 שנה לאחר מכן פגשה את בנה של יאקו ובישרה לו שאמו עדיין חיה.
וקאסו מובארק

קריירה

וקאסו התחיל את הקריירה שלו באשנטי גולד מליגת העל הגנאית. ב-2008 חתם באלצ'ה ל-4 שנים. בשנת 2011 חתם בוויאריאל, והצטרף לקבוצת המילואים ששיחקה בליגת המשנה, ב-27 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד ראסינג סנטנדאר. בסיום עונת 2011/2012 ירד עם הקבוצה לליגה השנייה. ב-11 ביולי 2012 חתם באספניול בה רשם 26 הופעות בליגה.
בקיץ 2013 חתם ברובין קאזאן. ב-28 באוגוסט 2014 הושאל לסלטיק. ב-1 בספטמבר 2015 הושאל ללאס פאלמס.
ב-10 ביולי 2016 חתם ל-3 שנים בפנאתינייקוס מליגת העל היוונית. ב-31 בינואר 2017 הושאל לגרנדה עד לסוף העונה.

קריירה בינלאומית

בצעירותו וקאסו היה עם נבחרת הנוער אליפות העולם בכדורגל עד גיל 17. ב-13 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2013 נגד מלאווי. ב-14 בנובמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד כף ורדה. וקאסו השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2013 שנערכה בדרום אפריקה וסיים ביחד עם עמנואל אמניקה הניגרי בראש טבלת מלך השערים של הטורניר עם 4 שערים.
ויטוריו אמדאו השני, נסיך קריניאנו

ביוגרפיה

ויטוריו אמדאו נולד ב-31 באוקטובר 1743 בטורינו, ללואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו ולכריסטינה הנרייטה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאונורה מלוונשטיין-ורטהיים, והוא נקרא על שם דודנו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה. בשנת 1763 התגייס ויטוריו אמדאו לצבא ממלכת סרדיניה, והגיע בו לדרגת לוטננט גנרל.
ב-18 באוקטובר 1768 התחתן ויטוריו אמדאו עם ז'וזפין, נסיכת לורן, בתם של לואי, נסיך בריון ולואיז דה רואן. ממנה היה לו בן אחד - קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו.
בשנת 1778 מת אביו לואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו, וויטוריו אמדאו ירש את תאריו. אולם כעבור פחות משנתיים ב-10 בספטמבר 1780 מת ויטוריו אמדאו, ובנו קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ירש את תאריו.
העשור הראשון של המאה ה-14

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
כנסיית סנט דנסטן שבמזרח

היסטוריה

הכנסייה נוסדה בשנת 1100 בסגנון גותי. היא ניזוקה מאוד בשריפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, ושוקמה בין השנים 1668–1671. צריח, בתכנונו של סר כריסטופר רן, נוסף לכנסייה שלושים שנה לאחר שיקומה. הצריח תוכנן בסגנון גותי כך שיתאים לכנסייה.
מצב הכנסייה התדרדר, והיא נבנתה מחדש בין השנים 1817–1821 על ידי האדריכלים דייוויד לאיינג וויליאם טייט. הצריח של רן שולב במבנה החדש.
בשנת 1941 נהרסה הכנסייה במהלך הבליץ. לאחר המלחמה הוחלט לא לשקמה. ב-1967 החליט האיגוד של לונדון להפוך את הריסות הכנסייה לגן ציבורי, וזה נחנך ב-1971.
הצריח שתכנן רן שרד את הבליץ, ומשמש כיום מרפאה ציבורית. מהכנסייה עצמה נותרו רק הקירות הצפוני והדרומי, וביניהם נשתלו עצים ונבנו מספר מזרקות. הגן נחשב לאחד מהיפים בגני הסיטי.
רכישת גדסדן

רכישת גדסדן (באנגלית: Gadsden Purchase) הייתה רכישה שנעשתה ב-1853, של אזור בשטח 76,770 קמ"ר הנמצא כיום בדרום אריזונה וניו מקסיקו, את האזור רכשה ארצות הברית ממקסיקו. ההסכם נחתם במקסיקו ב-1853 אך עסקה שונה מאוד אושרה על ידי הקונגרס ונחתמה לבסוף ב-24 ביוני 1854 על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס.

הרכישה

לאחר סיום מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ב-1848, נותר סכסוך הגבולות בין ארצות הברית ומקסיקו בלתי מיושב. השטח שנמצא כיום בדרום אריזונה ובניו מקסיקו היה חלק מנתיב שהוצע לרכבת חוצת-יבשת ממזרח למערב. נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס שוכנע על ידי ג'פרסון דייוויס, אז שר המלחמה של ארצות הברית, לשלוח את ג'יימס גדסדן, לו היו אינטרסים בבניית רכבת, למשא ומתן עם מקסיקו על רכישת האזור.
על פי ההסכם שנחתם, שילמה ארצות הברית למקסיקו עשרה מיליון דולר (שווים לכ-230 מיליון דולר ב-2004) בעד השטח. ההסכם כלל סעיף שאפשר לארצות הברית לבנות תעלת מים דרך מצר טהונטפק, אך אפשרות זו לא מומשה מעולם. 
רכישת גדסדן הייתה המהלך שחתם סופית את גבולותיה של ארצות הברית היבשתית.

מטרה

המטרה המקורית של רכישת גדסדן הייתה לאפשר בניית מסילת רכבת מחוף לחוף, ובנוסף, לתת פיצוי כספי למקסיקו על השטחים שנלקחו ממנה במלחמת ארצות הברית-מקסיקו. 
ב-1848, סיים הסכם גואדלופ הידלגו את הקונפליקט הצבאי בין שתי המדינות, אך קבע כי מקסיקו תקבל רק פיצוי סמלי כפיצוי על השטחים הנרחבים שסופחו לארצות הברית. ב-30 בדצמבר 1853, השר האמריקני לענייני מקסיקו, ג'יימס גדסדן, ונשיא מקסיקו אנטוניו לופס דה סנטה אנה הסכימו על סכום של 10 מיליון דולר תמורת השטח, כלומר, 130 דולר לקילומטר רבוע.

מחלוקת

על פי ההסכם המקורי, הקיפה הרכישה שטח גדול יותר, שהשתרע דרומית, וכלל את רוב שטחן של המדינות המקסיקניות קואווילה, צ'יוואווה, סונורה, נואבו לאון וטמאוליפס כמו גם את חצי האי קליפורניה. לגבולות האלו התנגדו לא רק המקסיקנים, אלא גם סנאטורים אמריקאים שהתנגדו לעבדות וראו ברכישה הוספת שטח נוסף בו קיימת עבדות לארצות הברית והחרפת הבעיה. גם חבל הארץ הקטן שלבסוף נרכש היה מספיק כדי להרגיז את העם המקסיקני, שראו במעשיו של סנטה אנה בגידה ונדהמו אף יותר כשבזבז את כספי הרכישה. כמשתמע מכל זאת, רכישת גדסדן זירזה את סיום הקריירה של סנטה אנה.
השטחים שנרכשו סופחו בתחילה לטריטוריית ניו מקסיקו. כדי לבסס את השליטה בשטחים אלו, ב-17 בנובמבר 1856 הקים צבא ארצות הברית את מבצר ביוקנן בנחל סונואיטה, שנמצא כיום בדרום אריזונה. הקושי בשליטה בשטחים החדשים מבירת הטריטוריה סנטה פה גרמו כבר באותה שנה לניסיונות ליצירת טריטוריה חדשה דרומית לניו מקסיקו, שלבסוף לא צלחו.

שייכות למדינה בארצות הברית

ב-1861, זמן מלחמת האזרחים של ארצות הברית, יצרה הקונפדרציה את טריטוריית אריזונה, שכללה גם שטחים שסופחו בעקבות רכישת גדסדן. ב-1863, תוך כדי העברת קו ישר מצפון לדרום, יצרה ארצות הברית את טריטוריית אריזונה שלה בחציה המערבי של טריטוריית ניו-מקסיקו. הטריטוריה החדשה כללה גם היא את רוב השטחים שסופחו ברכישה והפכה לבסוף ב-14 בפברואר 1912 למדינת אריזונה.