google/wiki40b huggingface dataset:
קניון סומידרו

קניון סומידרו (בספרדית: Cañón del Sumidero) הוא אחד מאתרי הטבע החשובים של מקסיקו, והשני בחשיבותו במדינת צ'יאפס. הוא נוצר בתקופה בה נוצר גם הגרנד קניון בארצות הברית, ונחצה על ידי נהר גריחאלבה (Grijalva), שזורם בקרקעיתו. בחלקו הצפוני של הנהר נבנה סכר הידרואלקטרי, ונוצר אגם. קירות הקניון מגיעים לגובה 1000 מטר.
הקניון הוא חלק מהפארק הלאומי של קניון סומידרו, שמשתרע על שטח של 217 קמ"ר (21,789 הקטר). רוב המבקרים בקניון יוצאים להפלגה מהכפר Chiapa de Corzo.
אור העולם

תולדות הציור וגרסאותיו

הציור הוצג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1854, עד אז לא זכה האנט להתייחסות כיוצר חשוב, אך יצירה זו הפכה אותו לאחד הציירים החשובים בתקופה הוויקטוריאנית, בפרט בעקבות ביקורתו המהללת של מבקר האמנות ג'ון ראסקין שהתפרסמה כמכתב למערכת הטיימס במאי 1854, שהפנה את תשומת לב הקהל להתבוננות עמוקה בתמונה ובמסר שלה וסיפר על מסעו של האנט לארץ ישראל.
ב-1872 נתרם הציור לקייבל קולג' באוקספורד, על מנת שיוצב בקפלה שלו.
בין 1851 ל-1856 צייר האנט גרסה נוספת, קטנה יותר, של הציור. היא נרכשה על ידי גלריית מנצ'סטר לאמנות ב-1912.
בין 1900 ל-1904 צייר האנט גרסה שלישית של הציור, גדולה יותר, שנועדה להצגה לציבור גדול ולהתלות בקתדרלת סנט פול בלונדון. תמונה זו הוצגה במהלך השנים 1905 עד 1907 ברחבי העולם הדובר אנגלית, במסע שחלף בערים מרכזיות בקנדה, דרום אפריקה, ניו זילנד ואוסטרליה ומיליונים חזו בה. ביוני 1908 נתלתה התמונה בקפלת מידלסקס בקתדרלה בטקס בו שרה המקהלה מזמור תהילים פרק קי"ט, פסוק ק"ה: "נֵר-לְרַגְלִי דְבָרֶךָ וְאוֹר לִנְתִיבָתִי".

תיאור וניתוח הציור

בציור נראה ישו, המחזיק בידו עששית ונוקש על דלת שלא נפתחה זמן רב, לפי הצמחייה המכסה אותה חלקית. הציור מתאר את הפסוק מחזון יוחנן ג 20: "הִנְנִי עֹמֵד בַּפֶּתַח וְדֹפֵק וְהָיָה כִּי־יִשְׁמַע אִישׁ לְקוֹלִי וּפָתַח הַפֶּתַח אָבוֹא אֵלָיו וְסָעַדְתִּי עִמּוֹ וְהוּא עִמִּי" ומתייחס לפסוק מן הבשורה על-פי יוחנן ח 12: "וַיֹּסֶף יֵשׁוּעַ וַיְדַבֵּר אֲלֵיהֶם לֵאמֹר אֲנִי אוֹר הָעוֹלָם כָּל־הַהֹלֵךְ אַחֲרַי לֹא יִתְהַלֵּךְ בַּחֲשֵׁכָה כִּי־אוֹר הַחַיִּים יִהְיֶה־לּוֹ". הציור מהווה דוגמה מובהקת לאסכולה של הפרה-רפאליטים בציור: נושא חשוב, רציני וגדול בעל אופי מוסרי ודיוק רב בפרטי-פרטים.
ישו לבוש בגלימה פשוטה וצנועה, אך עוטה גם גלימת מלכות מפוארת. בכך מובעת דמותו הכפולה כבן אנוש דל שהוא בד בבד גם מלך. שניות זו מובעת גם בתיאור נזר הקוצים על ראשו, המוזהב ונראה גם ככתר. בניגוד למקובל עד אז, ישו מצויר כבן אנוש חי, יציב, בריא וריאליסטי ולא כדמות רוחנית, מסוגפת ומטושטשת. על מפרק ידו של ישו הנוקש על הדלת ניתן להבחין בסימני הצליבה.
מקור האור העיקרי בציור היא העששית שנושא ישו בידו השמאלית. הכוכבים על מכסה העששית, הדומה מאד למוצר הביתי הרגיל שהיה נפוץ באותה תקופה (ולפיכך קשורה להיותו של ישו אדם ארצי ופשוט), יכולים לרמז לכוכב בית לחם שזרח בעת לידת ישו (ולטבעו האלוהי). גם ההילה מעל כתר הקוצים של ישו מפיצה אור, אך הוא קלוש יותר ומשני לאור העששית הזורח.
הדלת, עליה נוקש ישו בידו הימנית היא דלת עץ ישנה, מכוסה בצמחייה פראית. לדלת אין ידית, כלומר היא יכולה להפתח רק מבפנים. הדלת היא דימוי לנשמה, האטומה לבשורה ויכולה להפתח ואכן תפתח. העדות לכך היא סבלנותו האינסופית של הנוקש עליה. צמחיית הפרא היא סמל לחטאים המקשים על דלת הנשמה להפתח ולקבל את האור. העטלפים הנראים מרחפים בצד שמאל למעלה הם סמל לחשכה ולבורות, אותם בא האור לגרש.
ברקע נראה עץ תפוחים ומספר תפוחים מונחים על האדמה למרגלותיו של ישו. ייתכן שהעץ מסמל את עץ הדעת או את העץ ממנו נלקחו קורות לצלב. התפוחים יכולים לסמל את נפילת האדם וחטאו.

היצירה בתרבות

הציור היה השראה ליצירות רבות נוספות במחצית השנייה של המאה ה-19. בהן מספר פואמות ומספר איורים שהושפעו ממנו בבירור. ב-1873 הלחין ארתור סאליבן אורטוריה בשם "אור העולם".
הציור התלוי בקתדרלת סנט פול הוא בעל חשיבות בספרה של קוני ויליס, Blackout/All Clear.
סיירת מוגנת

סיירת מוגנת היא סוג של סיירת, שהייתה בשימוש בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשנת 1880 מצאו מהנדסי אוניות פתרון לדילמה: כיצד לבנות אוניות מהירות ובעלות יכולת לפעולה עצמאית, המוגנות די הצורך כדי לשרוד בקרב. מעטה שריון עשוי מפלדה סיפק הגנה רבה יותר משריון עשוי מברזל, ובאותו משקל. המתכננים הגיעו למסקנה, שניתן להגן על האונייה על ידי הגנתה באמצעות מעטה דק יחסית של פלדה מעל האזורים החיוניים שבה. שכבת מגן נוספת הושגה באמצעות מיקום מחסני הפחם בצורה שבה יוכלו לבלום פגיעות. בדרך זו, ניתן היה לספק לאונייה מיגון ללא פגיעה רבה מדי במהירותה.
הסיירת המוגנת הראשונה הייתה הסיירת הצ'ילאנית "אסמרלדה", שהייתה בעלת תכנון בריטי פורץ דרך. האונייה נבנתה במספנת אלסוויק (Elswick), באנגליה, ואחריה נבנו קבוצה של סיירות מדגם זה, ונקראו סיירות אלסוויק. קדמת האונייה, סיפון האחרה והסיפון הראשי, שהיו עשויים מעץ הוחלפו בלוחות שריון. האונייה הייתה חמושה בתותחים בקוטר 10 אינץ' (254 מ"מ) בקדמתה ובאחריתה, ובתותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) במרכזה. "אסמרלדה" הונעה בעזרת מנועי קיטור בלבד, מהירותה הגיעה ל-18 קשר, וההדחק שלה פחות מ-3,000 טון. היה זה תכנון פורץ דרך, שהיווה השראה למתכנני אוניות בעשורים הבאים לשילוב חימוש כבד, מהירות גבוהה ותפוסה נמוכה.
עם עליית טיבו של שריון הפלדה, ניתן היה להגיע למיגון טוב יותר במשקל קל יותר; מנועי האוניות השתכללו, והדלק השתנה מפחם לנפט, דבר שהפך את מחסני הפחם למיותרים. הסיירות המשוריינות היו איטיות יותר, ולקראת 1910 יצאו משירות והוחלפו בסיירות בעלות שריון קל יותר.
כיום ידוע על שלוש סיירות מוגנות, שנשמרו בתור אוניות מוזיאון. "אברורה" הרוסית, שעוגנת בסנט פטרבורג, "אולימפיה" האמריקאית שעוגנת בפילדלפיה ו"פוליה" האיטלקית,  שחלקיה הוצבו בפארק Vittoriale degli italiani  באיטליה.
פנחס הכהן רבין

ביוגרפיה

נולד בבוכרה, בחודש סיוון ה'תקמ"ח, לרב יצחק הכהן, אביו היה מורה צדק בבגדאד ובא לבוכרה לשמש שם רב ומו"צ. בגיל 8 הכניסו אביו לישיבתו של רבי יוסף מאמאן "המערבי", והוא היה אחד מן התלמידים הראשונים שפקדו את ישיבתו.
לאחר פטירת רבו, הרב יוסף המערבי בכ"ג בכסלו ה'תקפ"ג (1822) מונה הוא לרבה של בוכרה על פי צוואת רבו, והוא בן שלושים-וחמש שנים. במשך השנים ניהל חלופות מכתבים עם משה מונטיפיורי.

כינויו

נחשב לבעל מופת ואודות הכינוי שהוצמד לשמו "רבי פנחס הגדול" מסופר במסורת העדה, שהאמיר - שליטה של בוכארה, היה מוסלמי קנאי. על פי דיני האסלאם אסור למוסלמי לשתות יין ומשקאות חריפים, ואף ליהודים נאסר למכור יין למוסלמים. הגיעו שמועות שהיהודים הפרו את הצו ומכרו למוסלמים יין, והשופט העליון הזמין את נשיא היהודים רבי פנחס והתרה בו שמעשים כאלו לא ישנו. לימים נתפסו מוסלמים שיכורים, ולאחר חקירה ודרישה התברר שקנו את המשקה מיהודים, מששמע על כך האמיר הוא זימן אליו את הרב ודרש ממנו למצוא את מוכרי היין ולהסגירם למלכות, רבי פנחס שחשש מן העונש הקשה הצפוי להם, סירב, והאמיר שנפגע גזר להפילו ממרומי המגדל הגבוה בעיר שגובהו 38 מטר, נפילה שכמוה כגזר דין מוות. אולם רבי פנחס קיבל עליו את הדין בגבורה. אנשי הקהילה הכריזו צום ותפילה להעביר את רוע הגזירה. במועד גזר הדין הופל הרב מהמגדל, אך התרחש נס והוא לא נפגע כלל, ולתדהמת הצופים קם מיד ועמד על רגליו. האמיר שארמונו היה במקום סמוך צפה באירוע, ובראותו את הנס נתמלא ביראה, והכיר את ערכו של הרב, ומיד ציווה להביאו אל ארמונו ונתן לו מתנות, והורה שמכאן ולהבא יש לנהוג כבוד ביהודים. מאז כונה רבי פנחס בפי הכל רבי פנחס "הגדול".
הרב פנחס נפטר בערב ראש חודש סיוון, כ"ט באייר ה'תרי"ח.
דגל אירופה

עיצוב וסמליות

הדגל הוא דגל כחול בעל מטען של 12 כוכבי זהב מחומשים המסודרים במעגל.

מפרט הדגל

הדגל הוא מלבני ביחס 2:3, ונדרש להניפו בגובה של 1.5 מאורכו לפחות. כלל הכוכבים מחומשים כאשר קודקודם מצביע כלפי מעלה, מסודרים במעגל בעל רדיוס שהוא שליש מאורכו של הדגל, ממוקמים במרחקים שווים זה מזה ובדומה לסידור המספרים בשעון. היקפו של כל כוכב שווה לתשיעית מאורכו של הדגל. עיצובו של הדגל נקבע רשמית במדריך הגרפי לסמליה של אירופה:
כנגד רקע של שמיים כחולים, 12 כוכבי זהב יוצרים מעגל, המסמל את האחדות בין עמי אירופה. מספר הכוכבים קבוע, 12 המסמל שלמות ואחדות... תיאור הרלדי: על שדה כחול מעגל 12 כוכבי זהב, שקודקודיהם לא נוגעים זה בזה.
— Guide graphique relatif à l'emblème européen (1996) בתרגום לעברית
בשפת המקור (צרפתית):
Sur le fond bleu du ciel, les étoiles figurant les peuples d'Europe forment un cercle en signe d'union. Elles sont au nombre invariable de douze, symbole de la perfection et de la plénitude...Description héraldique: Sur fond azur, un cercle composé de douze étoiles d'or à cinq rais, dont les pointes ne se touchent pas
— Guide graphique relatif à l'emblème européen (1996)

סמליות הצבע הכחול

הצבע הכחול, רקע הסמל, סימל במקור את "שמיו הכחולים של העולם המערבי", לפי תמליל ישיבת מועצת אירופה ב-8 בדצמבר 1955, בה אומץ הדגל. לאחר תיקוף עיצוב הסמל ב-1996 שונה ניסוח העיצוב והושמט הביטוי "העולם המערבי" והוחלף ב"עמי אירופה". את הבחירה בצבע הכחול ניתן לפרש כייצוג לאמת וחכמה, אך גם כצבע שמסמל את הבתולה מריה.

דמיון לדגלים נוספים

עיצוב הדגל דומה מאוד לדגל האיחוד הפאן אירופי – ארגון שנוסד במחצית הראשונה של המאה ה-20 לשם עידוד אחדות אירופית. דבר זה הוביל לתאוריות קונספירציה נוספות], שכן נשיא הכבוד של הארגון, עד מותו בשנת 2011, היה אוטו פון הבסבורג, אשר היה במקביל ראש בית הבסבורג, ממנו יצאו 19 מקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
Con Calma

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דדי יאנקי ב-23 בינואר 2019, בסמוך לצאתו כסינגל. קליפ השיר בוים על ידי מרלון פנה וצולם בלוס אנג'לס וטורונטו. בקליפ ניתן לראות אנימוג'י של דדי יאנקי יחד עם צוות רוקדים.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-670 מיליון צפיות.

הצלחה

מבחינה מסחרית, השיר הגיע למקומות גבוהים ביותר מ-15 מדינות, ונכנס לטופ 10 בשבע מדינות נוספות. בארצות הברית הסינגל קיבל את המקום ה-48 במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי - אשר הופך את הזמר סנואו המתארח בשיר לשיר הראשון שלו שנכנס למצעד זה אחרי יותר מ-25 שנה, ולמקום השני במצעד Hot Latin Songs.
ספרטק מוסקבה במפעלים האירופיים

היסטוריה

ספרטק היא הקבוצה הרוסית המצליחה ביותר באירופה לאחר שהייתה הקבוצה הרוסית הראשונה שהעפילה לשלב רבע גמר ליגת האלופות, היא עשתה זאת בעונת 1980/1981, זאת מבלי לכלול את הישגיהן של דינמו קייב, דנייפר דנייפרופטרובסק, דינמו מינסק ואררט ירוואן שהיו קבוצות סובייטיות אך לא רוסיות. 
בעונת 1988/1989 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל העפילה לשמינית גמר הטורניר. אך בעונת 1990/1991 העפילה עד לשלב חצי הגמר בליגת האלופות אחרי שגברה על נאפולי בשמינית ועל ריאל מדריד ברבע, במה שמהווה להישג שיא עבור קבוצה רוסית, בליגת האלופות.
בעונת 1995/1996 בליגת האלופות העפילה לרבע הגמר אך הפסידה לנאנט ובעונת 2010/2011 העפילה לרבע גמר ליגה האירופית אך הפסידה לפורטו.
בעונת 2018/2019 השיגה שיא שלילי כשסיימה במקום הרביעי בבית בשלב הבתים בליגה האירופית והפכה לקבוצה הרוסית הראשונה בהיסטוריה שהגיעה למצב זה ובעונת 2019/2020 אכזבה עוד יותר כשהודחה כבר בשלב הפלייאוף של הליגה האירופית ולא העפילה לשלב הבתים.
דון חואן

דון חואן (בספרדית: Don Juan, נקרא גם דון ז'ואן על פי ההגייה הספרדית הקדומה או דון ג'ובאני על פי הצורה האיטלקית) הוא דמות דמיונית, שמקורה כנראה בסיפור עם, ועלילותיה מתוארות על ידי סופרים רבים בגרסאות שונות. נהוג להשתמש בכינוי "דון ז'ואן" כדי להצביע על אדם הידוע ביכולתו לפתות נשים, או על מאהב מושך והפכפך.
יש הסוברים שעלילותיו של דון חואן נפוצו ברחבי ספרד בסיפורי עם.
המחזה הראשון שנכתב עליו הוא הרמאי מסביליה והאורח מאבן, מאת המחזאי טירסו דה מולינה בסביבות שנת 1630. מחזה זה, שנכתב כטרגדיה, ושעלילתו היא ספרות אימה מוקדמת, מביע את ביעותי עונש הגיהנום בעקבות החטא, על פי התפישה הנוצרית המקובלת בספרד באותה תקופה, את דרכו של השטן להטעות את קרבנותיו, איסור ריבוי הנשים התנ"כי (של המלך) הגורם למפולת מוסרית (דוגמת מפלתו של שלמה המלך) ובעיקר את מוסר ההשכל התנ"כי שאין לקחת את סיכון החטא, שמא תמות לפני שתספיק לבקש מחילה.
המחזה מתאר אדם השוכב עם נשים לאחר שהתחפש למאהביהן, רוצח את אביה של אחת מהן ומפליל את מאהב הנערה שאליו התחפש, וממנו שאל את בגדיו. במותו האב מבטיח שרוחו תשוב לרדוף את דון חואן, הממשיך ומנצל את מעמדו הרם, נואף, ובעיקר מרמה נשים צעירות. אלו נאספות אט אט יחד, במסע אל ארמון המלוכה על מנת להתלונן עליו. סופו המבעית של המחזה בסעודת בשר עטלפים ועקרבים שרוח האב בדמות פסל אבן עורכת על גבי קברו. דון חואן, שנענה להזמנה, אוכל אותם באומץ. האב לפתע אוחז במפרק כף ידו של דון חואן, והורג אותו בכך. קול רעם נשמע והדמויות נעלמות בעשן. קרבנותיו, השומעות על כך בארמון המלוכה, מקבלות בחזרה את מעמדן וחופשיות להינשא.
המחזה זכה להצלחה רבה ולתפוצה נרחבת בזמנו, ושימש כבסיס לחיקויים רבים ולגרסאות שונות של הסיפור באיטליה, צרפת, אנגליה וארצות אחרות. בין העיבודים מחזה של מולייר ב-1665 - שהורד מן הבמה בעקבות מחאות על חילול קודשי הנצרות, בעיקר מכך שדון חואן מכריז בעיבוד זה שאינו מאמין בעונש כלל, האופרה דון ג'ובאני של מוצרט מ-1787, בו דון חואן גאה בחטאיו ומסרב להתחרט עליהם, שיר של הלורד ג'ורג' ביירון מ-1821, מחזהו של חוזה דה-אספרונצדה (משורר חתרני, מאבות השירה הרומנטית בספרד) ב-1840, בו דון חואן צועד מרצונו אל שערי הגיהנום, וכן "דון חואן טנוריו" - עיבודו של חוזה ת'ורילה (José Zorrilla) שיצא לאור בשנת 1844. בסופו של המחזה בעיבוד זה, בקבר מתגלה שעון חול, ואילו דון חואן עצמו, הנותר בחיים, מבקש ומקבל מחילה שמימית.
עיבוד זה, "דון חואן טנוריו", שזכה להצלחה עצומה בספרד, מועלה על הבמות באופן מסורתי ב-1 בנובמבר - יום כל הקדושים ברחבי ספרד כולה עד היום. המושג "דון ז'ואן" במונחו העכשיוי, שואב מהדמות בגרסה זו של המחזה.
ב-2008 בארגנטינה החלו בצילומי טלנובלה בשם "דון חואן והגברת הנאוה", בכיכובם של השחקנים חואקין (יהויקים) פוריאל, ורומינה גאיטני. בשנת 2010 החלו בישראל לשדר את הסדרה בויוה-הוט ובוואלה-ויוה בשם "דון חואן". גיבורת הסדרה חוספינה, חופשיה לנדוד בין בני זוג ומנווטת את הקורות אותה, ואיתה את דון חואן והאחרים. הסדרה רוויה מיניות, ומציגה את נושא הזוגיות בעידן של עידוד ציבורי למימוש עצמי, הובלה נשית, וחוסר מחויבות משפחתית.
בהגדרת האקזיסטנציאליזם על פי סרן קירקגור, "דון חואן" - לפחות בגרסת מוצארט כדון ג'ובאני - תופס מקום חשוב ומרכזי כמייצג הנהנתנות שאינה בת קיימא, הנקרא אצל קירקגור: "האדם האסתטי". דרך חיים זו של דון חואן, לא רק שאינה משיגה דבר, אלא מובילה את האדם האוחז בה לדיכאון, ייאוש ואובדן.
סולם גוטמן

סולם גוטמן   הוא מדד לעריכת שאלונים שפותח על ידי פרופ' אליהו גוטמן. המדד מאפשר לחוקרים ליצור שאלונים שבהם המדרג של השאלות הוא קשור, כלומר הסכמה לסעיף מסוים מעידה על הסכמה לסעיף קודם בשאלון או יכולת לבצע פעולות או שאלות יותר פשוטות. יתרונו הוא בכך שהציון המסכם של כל נבדק מבטא באופן מדויק את דפוס התגובות שלו, כך שניתן להסיק את פרופיל התגובות על סמך הציון המסכם.
שימוש נפוץ של סולם גוטמן הוא במבחנים שבהם מתחילים מרמת קושי מסוימת אשר מעידה כי הפותר את המבחן יכול לפתור מבחן ברמה יותר פשוטה אם הפותר הצליח לענות על השאלות במבחן נכונה (לדוגמה במבחן שבו יש חיבור של מספרים תלת ספרתיים לא יהיה צורך להוסיף ערכים דו ספרתיים כי ההנחה לפי סולם גוטמן היא שהפותר יוכל לפתור את השאלות עם הערכים הדו ספרתיים).
מרצדס-בנץ SLS AMG

רקע

המכונית הוצגה לראשונה בשנת 2009 בתערוכת המכוניות פרנקפורט. ה-SLS AMG היא המכונית הראשונה של חברת מרצדס-בנץ אשר עוצבה על ידי חטיבת AMG, עוצבה בהשראת המרצדס-בנץ 300SL המיתולוגית משנת 1954, ומחליפה את דגם המרצדס-בנץ SLR מקלארן. SLS הוא הקיצור של "Sport Light Super" (ספורט סופר-קל). מרצדס בנץ SLS AMG מורכבת בעיקר ביד, עם קליפת השלדה וגוף האלומיניום שלה מיוצר על ידי Magna Steyr בגראץ, אוסטריה ולאחר מכן מועבר לזינדלפינגן, לצורך הרכב, המנוע שלה אשר נבנה ביד על ידי AMG באפלטרבאך, גרמניה.
ה-SLS AMG מיוצרת בגרסאות כביש רגילות, גרסאות מרוץ וגרסאות במהדורות מיוחדות בייצור מוגבל. המכונית הראשונה אשר הושקה בשנת 2009 הייתה במרכב קופה עם דלתות כנפי השחף בסגנון המרצדס-בנץ 300SL. המכונית החלה להימכר באמצע 2010 באירופה ומאמצע 2011 בארצות הברית.
זו הייתה המרצדס הראשונה שתוכננה ונבנתה מתחילתה ועד סופה על ידי AMG. עם השקתה ה-SLS AMG הפיקה 563 כ"ס ב-420 קילוואט.
בין השנים 2014-2010 שמשה מכונית ה-SLS כרכב הבטיחות ( Safety car) במירוץ הפורמולה 1.

SLS AMG Roadster

גרסה זו בעלת גג פתוח הוצגה לראשונה ב-5 במאי 2011. היא בעלת אותם נתונים, ממדים ויחידת כוח כמו גרסת הקופה, אך בעלת גג מתקפל מבד ודלתות רגילות. הגרסה הזו שוקלת 40 ק"ג יותר מהגרסה הרגילה וניתן להעלות או להוריד את הגג במהירות של עד 50 קמ"ש.

SLS AMG GT

גרסה זו הוצגה ב-5 ביוני 2012 דרך האינטרנט. בזמן הצגתה זו הייתה הגרסה החזקה ביותר של הדגם בעלת 583 כ"ס ועם אותו מומנט. הגרסה הזו צפויה להימכר בגרסה רגילה או גג נפתח החל מאוקטובר 2012. בנוסף לתוספת הכוח המכונית צפויה להאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-0.1 שניות מהיר יותר.

SLS AMG GT3

בשנת 2010 הושקה ב[תערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק]] גרסת המירוץ SLS AMG GT3 אשר מתמודדת במירוצי מכוניות בקטגוריית ה-GT3 של ה-FIA. גרסה זו שוקלת 1,350 ק"ג ובעלת 548 כ"ס. סה"כ יוצרו 25 מכוניות בגרסה הזו כאשר רק אחת לא מתחרה באירופה.

SLS AMG אלקטריק דרייב

זוהי גרסה חשמלית של ה-SLS AMG שצפויה לצאת ביוני 2013. המכונית מונעת על ידי 4 מנועים חשמליים שביחד מספקים 740 כ"ס ומומנט של 102 קג"מ. הסוללה היא סוללת ליתיום 400V בעלת הספק של 60 קילו-ואט לשעה. כל אחד מארבעת המנועים יכול להסתובב עד ל-13,000 סל"ד, ושוקל 45 ק"ג. בנוסף, התמסורת מאפשרת לכל מנוע בנפרד להניע את כל 4 הגלגלים. המכונית צפויה להאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.9 שניות.

SLS AMG Black Series

זוהי הגירסת כביש הכי ספורטיבית של ה-SLS. היא הוצגה ב-9 בנובמבר 2012. הגרסה משתמשת באותו מנוע 6.2 ליטר V8, הפעם עם 622 כ"ס ומומנט של 64.8 קג"מ. 
הגרסה השחורה שוקלת 70 ק"ג פחות ביחס לגרסה הרגילה. הדבר הושג באמצעות שימוש מוגבר של סיבי פחמן ורכיבים המכניים, בפנלים ובשלדה. כמו כן האגזוז הוחלף מפלדה לטיטניום, דבר שהוריד 17 ק"ג. 
השינויים החיצוניים הושפעו מה-SLS AMG GT3. הדבר מתבטא בכל מיני תוספות כמו פתחי אוורור צדדיים, צמיגים רחבים יותר וספוילר אחורי.

SLS AMG GT Final Edition

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
גרסת ה-SLS AMG GT Final Edition זמינה במרכב קופה ורודסטר. סך כל היחידות שיוצרו הן 350 בעולם, ו25 ביפן. מכסה המנוע של גרסה זו נחשף עם סיבי פחמן.
מדוכות עשן

מדוכות עשן הן אמצעי על גבי רכב קרבי משוריין המשגר רימוני עשן על מנת למסך את הכלי ולהקשות על הפגיעה בו, בין השאר על ידי שיבוש לייזר של טילי נ"ט. המדוכות באות בדרך כלל בקופסאות המחוברות לדפנות הכלי (אם מדובר בטנק, אז לדפנות הצריח) ומתופעלות באופן חשמלי מתוך הכלי. בניגוד למיסוך באמצעות המנוע, האפשרי בטנקי מערכה מודרניים, שלוקח זמן עד שיוצר עשן, המדוכות משגרות רימוני עשן היוצרים מיסוך עשן תוך פרק זמן של שניות בודדות ואפילו פחות.
רוב מדוכות העשן בעולם מתבססות על מיסוך באמצעות זרחן לבן המתלקח במגע עם החמצן באוויר ויוצר במהירות עשן לבן.
בישראל, התעשייה הצבאית וחיל החימוש פיתחו מערכת מדוכות עשן בשם "פטל", המאפשרת יצירת מסך עשן מיידי והפעלה בטוחה יותר.
נקמת המורד

הרקע לרומן

ז'ול ורן טען כי הגרף שנדור הוא בן דמותו של המוציא לאור שלו, אֵצֶל, שגם הוא גלה ממולדתו. שנדור הוא פטריוט נלהב ובעל חוש צדק מפותח. דוקטור אנטקירט הוא שילוב של אצל ובִיקסיוֹ - אחד מידידי המוציא לאור. אחרים מצאו דמיון לדמויות של לוחם החופש ההונגרי לאיוש קושוט ושל הנסיך האוסטרי לואי סלוואטור.
העלילה מתחילה בטריאסטה לחוף הים האדריאטי, עוברת לאי סיציליה ולחופי צפון אפריקה. ז'ול ורן הסביר לאצל מדוע העלילה מתפרשת על פני עשרים מקומות בים התיכון: "אני מקווה כי קוראי ילמדו כל מה שניתן לדעת על ארצות אגן הים התיכון".  שיאי העלילה הם: הבריחה מהאי מלטה תוך כדי סערה חזקה על ידי אונייה, החולפת במקרה ליד ספינתם הטרופה, ובה הם מגלים ידיד שחיפשו, הטיפוס על הר האטנה בסיציליה, במרדף אחרי כנופית פושעים, בראשות אחד המלשינים, כאשר הלוע הלוהט של הר הגעש נוטל חלק במסע הנקמה והקרב על האי המבוצר, המותקף על ידי צבא שכיר, המאורגן על ידי המלשין האחרון שנותר בחיים ונהדף למעמקי הים.

תמצית כל העלילה

תוכן שני החלקים הראשונים, המופיעים ב"שלושת המורדים", הוא כדלקמן: 
בשנת 1867 בטריאסטה מוצאים שני פושעים, סַרְקָנִי וזִירוֹנֵה, יונת דואר על חוף הים. הם מגלים כי היא נושאת איגרת ובה תוכנית של קבוצת מורדים לשחרר את הונגריה מעול שלטון בית הבסבורג. הם פוגשים בבנקאי מושחת, בשם סִילַס טוֹרוֹנְטַל. שלושתם מחליטים למסור את האיגרת לשלטונות כדי שהמשטרה תוכל לתפוס את הקושרים והם יזכו בפרס נכבד. התוכנית יוצאת לפועל. שלושה קושרים נלכדים: הגרף מטיס שנדור, אישטוון בַּטוֹרִי ולַדִיסלַס סַטְמַר. לאחר שנודע להם על ההלשנה, הם נשבעים לנקום במלשינים ומנסים להימלט, אך שניים מהם נתפסים. רק הגרף לא נתפס, אך הוא נורה ונחשב למת. חבריו מוצאים להורג. המלשינים זוכים בחצי מרכושו הרב של הגרף. החצי השני הוקצה על ידי השלטונות לבתו התינוקת של הגרף, לכשימלאו לה 18, אך התינוקת נעלמה.
חמש עשרה שנה אחר כך, ד"ר אנטקירט, רופא עשיר בעל רקע מסתורי, מגיע לעיר רַגוּז (כיום דוברובניק שבקרואטיה), שם ניצלת ספינתו מתאונה בזכות שני לוליינים צרפתים, פֵּסְקַד ומַטִיפוּ. הד"ר מתרשם מן השניים ומגייס אותם לשירותו. בעיר מתגוררות שתי משפחות המוכרות מתחילת העלילה, טורונטל ובטורי. פטר בטורי (בנו של אישטוון המורד) וסַוָה טורונטל (בתו של סילס המלשין) מאוהבים, אך סילס טורונטל מתנגד לקשר זה ומתכנן להשיא את בתו לשותפו לשעבר סרקני. פטר בטורי נדקר בקטטה וד"ר אנטקירט נקרא להצילו. הוא מטפל בו בדרך מסתורית, אך למרות זאת, מת פטר בטורי. בעקבות מסע הלוויה שלו, מתמוטטת סווה טורונטל, ונישואיה עם סרקני מתבטלים. הד"ר, יחד עם פסקד ומטיפו, מחלצים את גופתו של פטר מהקבר ועוזבים בחשאי על ספינתו המהירה. הד"ר מעיר את פטר (שלמעשה רק הופנט על ידיו כדי שייחשב למת) ומגלה לו את זהותו האמיתית - מטיס שנדור.
בשלב זה של העלילה נפתח הספר "נקמת המורד" - הנמשך מהחלק השלישי עד החלק החמישי של הספר המקורי, וכולל 17 פרקים.
גורם נוירוטרופי מוחי

תפקידים

BDNF פועל על נוירונים במערכת העצבים המרכזית ובמערכת העצבים ההיקפית, ותורם להישרדות הנוירונים הקיימים ומסייעים לגדילה ולדיפרנציאציה של נוירונים חדשים ושל סינפסות.
במוח, ה-BDNF פעיל בהיפוקמפוס, בקליפת המוח ובפרוזאנצפל הבסיסי - אזורים חיוניים בשביל הלמידה, הזיכרון
 והחשיבה.
ה-BDNF ממלא תפקיד חשוב בזיכרון לטווח ארוך.
הגורם הנוירוטרופי המוחי היה הגורם הנוירוטרופיני השני שנתגלה אחרי גורם הגדילה העצבי NGF.
המבנה שלו נתגלה על  ידי ר.ס. רובינסון, ס. רדז'ייבסקי, ס. סטיוארט וא.וו.  ג'ונס בשנת 1995.
למרות שרוב רובם של הנוירונים במוחם של היונקים נוצרו לפני הלידה, חלקים מסוימים של המוח הבוגר שומרים על היכולת להצמיח נוירונים חדשים על בסיס תאי גזע נוירליים בתהליך הנקרא נוירוגנזה. הנוירוטרופינים הם מולקולות המסייעות לגרות ולבקר את תהליך הנוירוגנזה. BDNF  הוא אחד הנוירוטרופינים הפעילים ביותר.
 

עכברים שנולדו ללא היכולת ליצור BDNF סובלים מהפרעות בהתפתחותם של המוח ושל מערכת העצבים התחושתית ולעיתים קרובות מתים זמן קצר אחרי לידתם. עובדה זו תומכת בהשערה כי BDNF משחק תפקיד חשוב בהתפתחות הנוירונלית.

הפיזור ברקמות

BDNF נמצא  בריכוז גדול בהיפוקמפוס ובקליפת המוח. למרות שמו, הוא נמצא ברקמות ובסוגי תאים רבים ולא רק במוח. הוא פועל גם ברשתית, במערכת עצבים המרכזית, בנוירונים המוטוריים, וכן בכליות, בערמונית וברוק של בני אדם.

מנגנון הפעולה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. 
BDNF מתחבר לפחות לשני קולטנים על שטחם של התאים:
Track B ,TrkB,
low-affinity nerve growth factor receptor ,LNGFR, קולטן בעל זיקה חלשה לגורם הגדילה  של העצבים, הידוע גם כ- p75. הוא יכול לבצע מודולציה בפעילותם  של קולטנים רבים של מתווכים עצביים, ובמיוחד של הקולטן האלפא-7 ניקוטיני.
ה- TrkB  הוא קולטן תירוזין קינז (כלומר פעילותו מתוּוכת על ידי הוספת מולקולות של פוספט לתירוזינים מסוימים של התא, מה שמשפעל את התקשורת בין-תאית. קיימים עוד  קולטנים Trk נלווים - TrkA ו TrkC. קיימים גורמים נוירוטרופיים נוספים המקורבים ל-BDNF, דהינו:ה- NGF (גורם הגדילה העצבית), NT-3 (נוירוטרופין-3), ו- NT-4 (נוירוטרופין-4). בעוד  TrkB הוא קולטן ראשוני של BDNF ושל  NT-4, ה- TrkA הוא קולטן ראשוני עבור NT-3.  NT-3 מתחבר ל TrkA ול TrkB  גם יחד, אבל עם זיקה פחותה.
הקולטן השני ל-BDNF, ה p75, ממלא תפקיד פחות ברור.
טירת מונסורו - מוזיאון לאמנות עכשווית

היסטוריה

ההלוואה הראשונה לטווח הארוך של אוסף Philippe Méaille עם MACBA הוא הנושא של תערוכה רטרוספקטיבית אמנות ושפה לא הושלמה: אוסף פיליפ מאיי, באוקטובר 2014. קטלוג הופק בשיתוף פעולה הדוק עם אמני אמנות ושפה (מייקל בולדווין ומל רמסדן ), כמו גם אנשי אקדמיה כמו קרלס גררה (אוצר ראשי ב- MACBA) ומתיו ג'סי ג'קסון (פרופסור במחלקה לאמנות חזותית והיסטוריה של אמנות, באוניברסיטת שיקגו) ).
פיליפ מאיי, שחי 15 שנה באנג'ו, עבד במקביל לכריסטיאן ג'ילט, נשיא מחוז מן ולואר, כדי ללמוד את האפשרות ליצור מוזיאון לאמנות עכשווית באנג'ו ולמקם את האוסף שלו בטירת מונטסורו, נכס ממשלתי. לאחר שישה חודשים של לימוד בנושא, הנושא הודלף לעיתונות ויצר פולמוס פוליטי בין הימין לשמאל. ב 19 ביוני 2015 כריסטיאן ג'ילט, נשיא מחוז מן ולואר מסר את מפתחות הטירה של מונטסורו לפיליפ מאיי על פי חוזה שכירות של 25 שנים, עובדה שהציבה את האומנות העכשווית, כעדיפות תרבותית ותיירותית בפיתוח המחוז.

אוסף

אוסף פיליפ מאיי, המהווה את אוסף המוזיאון, מוצב בשתי הקומות הראשונות של המוזיאון. האוסף מורכב אך ורק מיצירות של קבוצת האמנים אמנות ושפה.הסכם עם Tate Modern מלונדון מאשר את הקרנתו של סרט ,שהופק במשותף על ידי מוסד זה וקרן בלומברג שיוצג בתוך שאטו  מונסורו-מוזיאון לאמנות עכשווית. התנועה Art & Language, שנוסדה בשנת 1968, לקחה את שמה מעיתון המכונה Art-Language - מורכבת מבריטים, אמריקאים ואוסטרלים. התעסקות בשאלות המטרידות על מעמדו של האמן, יצירת האמנות או אפילו הממסד עצמו ,הציבה אותם  כהדמויות הרדיקליות ביותר בתולדות האמנות במחצית השנייה של המאה העשרים. הקולקטיב הזה, שמקורו במה שמכונה כיום אמנות קונספטואלית, עדיין פעיל ומיוצג כיום על ידי מייקל בולדווין ומל רמסדן.

תערוכות מתחלפות

מחזור של תערוכות מתחלפות מאפשר למבקרים גישה אמנות עכשווית משנות השישים ועד ימינו.
2016: אגנס ת'ורנאר, היסטוריה של ציור.
2017: אטורה סוטסאס, מעצב עולמית. 
2018: אמנות ושפה, מציאות (כהה) שברים (אור) .
2018: תערוכה קבוצתית, 1968: ספרטה חולמת על אתונה.
2019: מפת העולם.
2019: רומן סיגנר.