דיסלקסיה

ביטויי הלקות

ככלל, לקות למידה היא מצב בו אדם מתקשה ללמוד או להפעיל ידע קיים, ביחס למצופה מאנשים בגילו, במנת משכלו והשכלתו. בהתאם לזה, אדם בעל דיסלקסיה יקרא פחות טוב מאנשים אחרים בעלי משכל וגיל דומה לשלו, שעברו הליך הוראת קריאה דומה לשלו.
תהליך רכישת הקריאה ילווה בקשיים כבר מכיתה א' ויכול להמשך מספר שנים, כאשר הקריאה נותרת מצרפת, איטית ורצופת שגיאות. הדיסלקסיה אינה נעלמת עם הגיל, כך שגם דיסלקטים בוגרים אשר הצליחו להגיע לרמת קריאה נורמלית מבחינת קצב ודיוק, מראים ליקויים הפוגמים באוטומציה של הקריאה.
דיסלקטיים מתקשים ביותר בקריאה גם בהינתן תנאי לימוד אופטימליים, הכוללים שיטת הוראה נכונה, כיתה שקטה, מורה טוב וסיוע של הוראה מתקנת.
על מנת לקרוא בצורה יעילה יש לקשר בין צורת האות לצלילה וכן לצרף את הצלילים הללו למילים.
ליקוי ברכישת הקריאה מתבטא בעיקר בקשיים ניכרים בלמידת כללי המיפוי של סימני כתב להגאים. כלומר, ישנה פגיעה ביכולת לקשר בין הצורה החזותית של אות או סימן ניקוד מסוים לצליל שהם מייצגים בשפה המדוברת. הקושי מתמקד באופן ספציפי בפונמות שהן היחידות השפתיות הקטנות ביותר שמהן מורכבות ההברות של המילים, וקשורה להנמכה במודעות פונולוגית המאפיינת את הדיסלקסיה.
בהתאם לכך, אופי הביטוי של הלקות משתנה בהתאם למאפיינים הספציפיים של שיטת הכתב הנהוגה עבור שפה מסוימת. כך נראה הבדל משמעותי בין קשיי קריאה בשפות אלפביתיות כמו עברית ואנגלית, לבין שפות לוגוגראפיות כמו סינית.
כאמור, הקושי הנגרם בעקבות הדיסלקסיה מתמקד רק ביכולת הקריאה הטכנית, הבאה לידי ביטוי בפענוח הקוד הגרפי והקישור בינו לבין הייצוג הצלילי של המילים. לכן, לקות קריאה אינה משפיעה ישירות על היכולת להבין מילים דבורות וטקסטים מושמעים.
זאת משום שבתהליך הפיענוח של מילים דבורות קיימים גורמים נוספים שאינם תלויים בכושר ההפרדה בין צלילים, כגון: מעטפת גל הקול, תנועות שפתיים וידיים של הדובר, הבעות פנים, הנסיבות בהן נאמרים הדברים ועוד.

אבחון

מאחר שתסמיני הדיסלקסיה באים לידי ביטוי בעיקר בבית הספר עם תהליך רכישת הקריאה, לצוות החינוכי תפקיד מפתח בגילוי קשייו של התלמיד. כאשר הצוות החינוכי בבית הספר חש בקשייו של התלמיד, הוא עורך עבורו תוכנית לימודים שנועדה לשפר את הישגיו. אם אין התקדמות, ימליצו על הפנייה לאבחון שיעשה על ידי גורמים מקצועיים. עם זאת, במקרים רבים ההורים הם אלה שחשים לראשונה בקושי של ילדם והם הגורם המפנה לאבחון.
אבחון ראשוני צריך להתבצע בגיל מוקדם שבו הילד אמור להתחיל ולפתח את מיומנויות הקריאה והכתיבה. הסימפטומים הנפוצים הם: דיבור מאוחר, קשיי הסתגלות, בלבול בין ימין לשמאל, היפוך והשמטת אותיות ומספרים, קשיים בסימני ניקוד, קושי בלזכור דברים, קשיים בהעתקה, קשיים בלימוד האלף-בית ומספרים, בלבול בצבעים ובצורות. ניתן לאבחן דיסלקסיה באמצעות אבחון דידקטי או אבחון פסיכודידקטי.
בתהליך האבחון יש לשלול את קיומם של גורמים נוספים פרט לדיסלקסיה, העשויים להשפיע על יכולת הקריאה, כגון: לקות ראייה, לקות שמיעה, הפרעת קשב, לקות שפה ועוד. גורמים אילו יכולים להופיע בנפרד או בנוסף ללקות הקריאה. במקרה בו עולה חשד לקיום מקור נוסף או אחר המסביר את ההנמכה ביכולת הקריאה, המאבחן יפנה להמשך הבדיקה אצל איש המקצוע המתאים.

השפעת מנת המשכל על האבחון

לקות קריאה התפתחותית אינה תוצאה של יכולת אינטלקטואלית כללית נמוכה.
דיסלקסיה, כמו כל לקות למידה אחרת, יכולה להופיע אצל אדם עם כל מנת משכל אפשרית.
לאור זאת, ישנם מצבים קיצוניים של אנשים בעלי אינטליגנציה גבוהה מאוד או נמוכה מאוד, אשר יכולים להקשות על איתור ואבחון הלקות.
במקרים של מחוננות בהם תלמיד דיסלקטי הוא בעל יכולות קוגניטיביות גבוהות במיוחד, עלולה לקות הקריאה להתגלות רק בכיתות הגבוהות של בית הספר היסודי.
בקיצוניות השנייה, קיימת נטייה שלא להפנות אנשים עם משכל נמוך לאבחוני ליקויי למידה מתוך אמונה שכל קשייהם נובעים אך ורק ממשכלם הנמוך. יש מפגרים קלים ואפילו מפגרים קשים שאובחנו כדיסלקטים וגם אם מספר המאובחנים זעום, זה לא בהכרח מעיד על מספר זעום של בלתי מאובחנים.
באופן כללי מבחני מנת משכל צריכים להיות מותאמים ללקויות שונות של האוכלוסיות הנבחנות. המבחנים מכווננים מראש כך שההתאמה לא תיתן חיסרון או יתרון לאוכלוסייה לקויה זו או אחרת, כל זמן שמתכנני המבחן מאמינים שללקות אין קשר למשכל. לכן הטענה שלאוכלוסייה זו או אחרת יש מנת משכל זהה לזו של האוכלוסייה הכללית עשויה להיות טענה מעגלית.

ADHD ודיסלקסיה

באופן כללי לקויות למידה ובניהן גם דיסלקסיה מהוות תחלואה נלווית להפרעת קשב.
לאדם המאובחן באחת התופעות האלה יש סיכוי גבוה יותר מאשר לאוכלוסייה הכללית להיות מאובחן גם בשנייה . הפירוש שרוב החוקרים נותנים לממצא הסטטיסטי הזה הוא שאין קשר בין התופעות  אולם יש קשר בין המודעות לשתי התופעות. פירוש הדבר הוא, שהמדענים מאמינים, שלגבי שתי תופעות אלה, אוכלוסיית המאובחנים אינה מייצגת את האוכלוסייה הכללית של הלוקים בהפרעות אלה.
אנשי המדע טוענים ששתי ההפרעות מתגלות בבית הספר ומתאבחנות אצל אותם מטפלים. לכן מי שיש לו משתי ההפרעות האלה סביר יותר שבית הספר יישלח אותו לאבחון מאשר מי שיש לו רק אחת מהן ומי שמגיע לאבחון בגלל אחת מהן סביר יותר שיימצאו אצלו גם את השנייה. לאחרונה החלו חוקרים שונים לחפש קשר סיבתי בין התופעות בעזרת מחקר ניסויי  אולם מחקרים אלה עדיין בראשית דרכם והם מייצגים דעת מיעוט.

דיסלקסיה ובעיית מיקוד ראיה

מקובל לחשוב שסיכוי האבחון הגבוה של שתי בעיות אלה באותם אנשים אינו נובע מקשר פתולוגי ביניהן אלא מהעובדה שכל אחת מהן מחריפה את התסמינים של השנייה. אנשים עם בעיית מיקוד יכולים להצליח בבדיקות עיניים שמחפשות קוצר או רוחק ראיה, אולם כשהם אינם משתדלים להביט היטב, הם נוטים להתמקד (לעשות פוקוס) במרחק מה מהעצם עליו הם מביטים ולראות את העצם הרצוי במטושטש. דיסלקטי שלוקה גם בבעיית מיקוד עשוי לקבל מיגרנה כתוצאה של כמה דקות של קריאה.

דיסלקסיה ומתמטיקה

דיסלקסיה במתמטיקה היא מגבלה לימודית כפועל יוצא של דיסלקסיה, הגורמת לקושי מולד בתהליך הלימוד וההבנה במתמטיקה, עקב קשיים ביכולת ההתמודדות עם סמלים]. דרך לימוד חומר מתמטי (סמלי) עבור אדם דיסלקטי נעשית על ידי אסטרטגיית פיצוי]. לימוד ויזואלי בלבד כמו לוח הכפל אינו אפקטיבי בכלל היות שתהליך הלמידה דורש הפנמת הכתוב. הם חווים קשיים בחישובים מותני צד (חיבור חיסור וכפל- צד שמאל, חילוק- צד ימין) ובגלל הבעייתיות של דיסלקטים ברכישת השפה קיימים קשיים בהבנת הרעיון המתמטי. דסלקציה במתמטיקה היא קושי ביכולת לתרגם סמלים לשפה אולם אינו קיים קושי בהבנת הטכניקה ואינו נחשב לדיסקלקוליה.

מחקר

מחקרים רבים בתחום זה שראשיתם במאה ה-19 (היינשלווד, סטנלי מורגן) עסקו ראשית לכל בניסיון להבנת הכשל הקוגניטיבי הספציפי המכשיל רכישת הקריאה. מסיבה זו עסקו מחקרי הבסיס ולפי הצעתו של מייקלבוסט בניסיון לבודד נבדקים לקויי קריאה אשר נתוני המשכל שלהם, תפקודם הרגשי, תפקוד המערכות בהם הם חיים (בית, בית הספר) מוגדרים כתקינים. הגדרת המדגם הרצוי אינה הגדרת הלקות אלא אמצעי מתודולוגי לצמצום אפקטים של משתנים מתערבים אשר יקשו על זיהוי הכשל במנגנון האחראי לרכישת מיומנות הפענוח של מילים כתובות. הרעיון המדעי שמאחרי מחקרים אלה היה שמדגמים מסוג זה יאפשרו דרך בידוד החסרים הבנת מנגנון הפעולה השלם. אין ספק כי מחקרי הדיסלקסיה ההתפתחותית והנרכשת (אבדן חלקי או מלא של יכולת פענוח מילים כתובות לאחר פגיעה מוחית ולאחר שקודם לפגיעה, נרכשה מיומנות פענוח תקינה) במהלך המאה ה-20 תרמו תרומות מסוימות לצד שגיאות קלוסליות בהבנת תהליך הפענוח ורכישתו. התנופה האמיתית והחשובה ביותר להבנת מנגנון זה הגיעה בשנות ה-80 של המאה הקודמת ולאחר התפתחות מהירה של ענף מדעי המוכר כיום כחישוביות עצבית.