google/wiki40b huggingface dataset:
ננו-צינורית פחמן

ננו-צינורית פחמן (Carbon nanotube) היא אלוטרופ (מבנה מרחבי מסוים) של פחמן, השייך למשפחת הפולרנים. במשפחה זו נכללים גם כדור באקי, סידור כדורי של אטומי הפחמן.
ננו צינוריות פחמן הן ננו-חומרים, אשר בהן יש תיחום קוונטי בשני ממדים, מה שמקשר אותן למשפחת הננו-חוטים. ניתן לתאר את הצינוריות כמשטחי גרפן שהסתדרו בצורת גליל, וסגרו על עצמם. אטומי הפחמן יוצרים צינוריות קצרות וקטנות ביותר; לעיתים באחד או בשני הקצוות יש כיפה בצורת חצי כדור.
שמן של הננו-צינוריות נעוץ בגודלן, מכיוון שקוטר הצינוריות הוא כמה ננומטרים (בערך 1 חלקי 50,000 מרוחב שערה אנושית) ואילו אורכן יכול להיות כמה מילימטרים. יש שני סוגים עיקריים של ננו-צינוריות: בעלות שכבה אחת (Single Walled Nanotube - SWNT), ובעלות שכבות רבות (Multi-Walled Nanotube - MWNT) - צינורית בתוך צינורית, וכן הלאה, למספר שכבות.
ננו-צינוריות מורכבות לגמרי מקשרי sp², דומים לאלה שבגרפיט. מבנה זה, החזק יותר מקשרי sp³ המאפיינים יהלומים, מספק למולקולות את חוזקן הרב.
ננו-צינוריות אנאורגניות נוצרו אף הן; כשמן, הן מבוססות על חומרים שונים מפחמן, דוגמת טונגסטן וגופרית.

תכונות ושימושים

הצינוריות מפגינות חוזק יוצא דופן, תכונות חשמליות ייחודיות ומוליכות חום גבוהה. תכונות אלה הופכות אותן לבעלות פוטנציאל רב בתחומים מגוונים כמו: ננוטכנולוגיה, אלקטרוניקה, אופטיקה והנדסת חומרים.
בשל המבנה שלהן, הן משמשות כקצה חוד של מיקרוסקופ מנהור סורק, על מנת להבטיח שלחוד לא יהיה יותר מקצה אחד.
מיכאל בן חורין

מיכאל בן חורין (נולד בט"ז באייר ה'תש"ח, 25 במאי 1948) הוא פעיל ימין-קיצוני בולט בישראל. הגה את יוזמת "מדינת יהודה" והוציא לאור את הספר ברוך הגבר.

ביוגרפיה

נולד בצרפת בשם מיכאל קנכט כילד השני מבין ארבעה ילדים ליעקב (ז'אק) וחנה (אנני) קנכט, ילידי גרמניה וניצולי שואה. אחת מאחיותיו, דבורה, נשואה למתמטיקאי אליהו ריפס. 
בן חורין התגייס במאי 1966 ושירת בחטיבת הצנחנים כמאגיסט. בהמשך יצא לקורס קצינים וחזר לשרת בבית אל. מתגורר היום במושב נוב שברמת הגולן. הוא למד אוירונאוטיקה בטכניון ונשוי לאראלה רפפורט, בתו של גבריאל רפפורט ("גברוש"), שחזרה בתשובה. 
בימי המאבק נגד הנסיגה מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, היה ממקימי חצר אדר ורכז היישוב. הוא הורשע בהחזקת שישה קראוונים של הסוכנות היהודית שנלקחו בלי רשות ממושב פרי גן.
בשנת 1989 הכריז על יוזמת "מדינת יהודה", על פיה תינתן אוטונומיה ליהודים ביהודה ושומרון וחבל עזה.
לאחר טבח מערת המכפלה הושם במעצר מנהלי למשך חצי שנה.
הוציא לאור את הספר ברוך הגבר ובעקבות כך הורשע בפרסום הסתה לגזענות ובעידוד לאלימות. פרסם מאמרים בעלון שבת "דרכה של תורה" המזוהה עם רעיונות תנועת כ"ך.
כנסיית סנט אוגוסטין שברחוב ווטלינג

תולדות הכנסייה

מועד ייסוד הכנסייה אינו ידוע, והיא מוזכרת לראשונה בתיאור מ-1148. הכנסייה נשרפה בשריפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ושוקמה מחדש ב-1680 לערך, בסגנון פשוט עם עמודים יוניים. בחזית הכנסייה נבנה מגדל, כנראה לפי תוכניתו של ניוקלס הוקסמור בשנת 1690 לערך. המגדל שופץ בשנת 1830.
לאחר שנהרסה הכנסייה כליל בבליץ, נבנה במקום ב-1967 בית הספר למקהלות בסגנון ברוטליסטי מודרני. מגדל הכנסייה נבנה מחדש כפי שהיה, דבר היוצר ניגוד בין המגדל הבנוי בסגנון בארוק לבין מבנה בית הספר המודרניסטי.
אנטיפריסטזיס

אנטיפריסטזיס (מיוונית: άντιπερίστασὶς), בפילוסופיה, הוא מונח כללי עבור מספר תהליכים, אמתיים או מבויימים, שבהם תכונה אחת מחזקת תכונה אחרת הופכית. היסטורית, הסבר זה יוחס למספר תופעות, החל מתגובת סיד למים קרים, למקורם של הרעם והברק.
מקור המונח ביוונית הוא ἀντί ("מתנגד") ו-περίστασις ("עומד סביב").
המונח שימש להסביר את טענת הפילוסופים שקור, במקרים רבים, מגביר את טמפרטורת הגוף, ויובש מגביר את לחותו. לפיכך, נאמר, סיד (תחמוצת סידן) לוהט כאשר מוסיפים לו מים (תופעה שהוסברה אחר כך כתגובה אקסותרמית). רעיון זה שימש גם כהסבר לכך מדוע מי הבארות חמים יותר בחורף מאשר בקיץ (תופעה המוסברת כהסתגלות עצבית). גם הרעם והברק הוסברו כתגובה לקרירות הרקיע.
פילוסופים מן האסכולה הפריפטטית, כדוגמת תלמידי אריסטו, עשו שימוש נרחב ברעיון זה.
רוברט בויל בחן רעיון זה בעבודתו "New Experiments and Observations upon Cold", ומצא אותה לא תקפה מדעית.
שעבודא דרבי נתן

מקור ההלכה

הגמרא במסכת כתובות מביאה את הדין האמור בשם רבי נתן המחדש הלכה זו:
"תניא, אמר רבי נתן מניין לנושה בחבירו מנה וחבירו בחבירו מניין שמוציאין מזה ונותנים לזה, תלמוד לומר: (נשא ה, ו) ונתן לאשר אשם לו "

דעת הרמב"ם

הרמב"ם מפרש את אופי ההלכה באור אחר. צד ראשון חייב לצד שני ומחייב לצד שלישי. העונה למקרה שראובן היה חייב לשמעון כסף, ולוי היה חייב לראובן. הדין הוא, שמוציאים מלוי ונותנים לשמעון.
השלכות השקפה זו באות לידי ביטוי באופן שלראובן אין נכסים אבל יש לו שטרי חוב על לוי, ובא שמעון להוציא באותו השטר השוכן אצל ראובן מלוי שהוא הלווה, ואמר לוי שאותו השטר - הוא שטר פרוע, ובנוסף גם ראובן המלווה מודה בכך. הדין הוא שאין משגיחים כלל לדברי ראובן מחשש לקנוניא שאותה עשה עם לוי, וצריך שמעון להישבע (כדין טורף שאינו נוטל אלא בשבועה).
יוליוס רודל

ביוגרפיה

רודל נולד בווינה שבאוסטריה, והתחיל את לימודיו באקדמיה למוזיקה שם, אבל עזב את אוסטריה בשנת 1938, בגיל 17, אחרי הסיפוח לגרמניה הנאצית והיגר לארצות הברית ללמוד בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק.
אחרי סיום לימודיו הצטרף לאופרה של ניו יורק בשנת 1944 ונשאר שם למשך 35 שנים, עד 1979. אחרי שהתמנה למנצח ראשי ולמנהל כללי, יצר שותפות עם בוורלי סילס, שהייתה לסופרן הראשונה במעלה באופרה של ניו יורק. והיה מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של באפאלו. ב-1978 ניצח לראשונה על המטרופוליטן אופרה, על "ורתר".
יוליוס רודל ניצח על תזמורות ולהקות אופרה חשובות ברחבי העולם. ב-1979 הסכים למינוי של מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של באפאלו, כמחליפו של מייקל טילסון תומאס. הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של בוסטון בעונת 1985 והיה המנהל המוזיקלי הראשון הן של מרכז קנדי בוושינגטון והן של "פסטיבל מלכודת הזאבים".
נפטר במנהטן, ניו יורק, ב-26 ביוני 2014, בגיל 93.
יצחק עקביהו

יצחק עקביהו (1913–1999), משורר עברי, מתרגם ועורך.

ביוגרפיה

נולד בעיר ברסלאו, ברסלוי, שהייתה אז שייכת לגרמניה, בשנת 1913. נפטר בארץ בשנת 1999.
יצחק עקביהו השלים את לימודי בית הספר שלו בעירו והמשיך בלימודיו באוניברסיטת ברסלאו. בשנת 1939 קטע את לימודיו ועלה לארץ ישראל. בתחילה השתקע בירושלים, והמשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית. משנת 1944 היה מורה למקצועות הספרות והלשון בבתי ספר תיכוניים בעיר.
יצחק עקביהו היה בין עשרות הסופרים ואנשי הרוח, שנענו לקריאתו של אבא חושי, ראש עיריית חיפה, לבוא ולהתיישב בעיר, ובראשית שנות החמישים קבע את מושבו בחיפה. שיריו העבריים הראשונים נתפרסמו אצל המשורר והעורך יצחק למדן, בכתב העת שלו "גליונות", בשנת 1949. מאז פרסם ספרי תרגום עיון ושירה.
יצחק עקביהו תרגם גם שירים בודדים של משוררי העולם הגדולים, שלא כונסו בספר.
אוניברסיטת בר-אילן קבעה פרס דו שנתי, למפעל חיים בתחומי השירה וביקורת השירה, על שמו של יצחק עקביהו, סכום הפרס הוא כמה עשרות אלפי שקלים חדשים. בין הזוכים בפרס ע"ש עקביהו בשנים האחרונות נמנים: עליזה גרינברג, דן מירון, זיוה שמיר, נעמי שמר, דליה רביקוביץ' ואחרים.
שוליה

שוליה הוא אדם (צעיר בדרך כלל), הרוכש מקצוע, אוּמנות, מלאכה או מיומנות מסוימת בדרך של התלמדות אצל בעל מקצוע שהוא אומן מיומן. במסגרת ההתמחות משמש השוליה כעוזר לבעל המלאכה ולעיתים אף כמשרת. 
בעבר נרכשו מיומנויות רבות בדרך זו של הכשרה תוך כדי עבודה. בעולם המערבי החליפה את שיטת השוליות שיטת החניכות, המשלבת לימודים עיוניים וחניכות אצל בעלי מלאכה במסגרת חוקית ומבוקרת. בדרום מזרח אסיה עדיין נלמדות מיומנויות רבות על ידי התמחות כשוליה.

התפתחות השיטה באירופה

התפתחות השיטה קשורה בהתאגדות אמנים בגילדות בימי הביניים. אומנים מומחים ("מאסטרים") הורשו להעסיק וללמד שוליות. השוליה (או האפוטרופוס שלו) שילם עבור לימודיו בכסף או בעבודה וזכה בהכשרה, תרגול ולעיתים גם במגורים. לעיתים נדדו שוליות לעיר מרוחקת ממקום מגוריהם על מנת ללמוד אצל בעל מלאכה נודע. 
בסיום תקופת ההכשרה כשוליה (כשבע שנים בדרך כלל) המליץ בעל המלאכה בפני הגילדה שניתן לבטוח בשוליה כי ישמור על סודות הגילדה. אחרי שביצע עבודת מבחן ראויה, הוא הוסמך לדרגת "אומן יום", אומן שהכשרתו הושלמה ובאפשרותו להתפרנס מעבודתו אך אין באפשרותו עדיין לכונן עדיין סדנה או חנות משלו. אומני היום, כשמם, מצאו את פרנסתם בעבודה בשכר יומי אצל אוּמן אחר ובמעברם בין האומנים השונים סייעו להפיץ ידע וטכניקות חדשות באופן בלתי רשמי. אט אט התקדם השוליה למעמד של "אומן" ו"רב-אומן" שביכולתו להכשיר שוליות אחרים. אולם חלק מהשוליות נותרו במעמד של עוזרים בלבד, או נאלצו לנדוד בחיפוש אחר מורה אחר משנכשלו ברכישת המקצוע.

בדרום מזרח אסיה

שוליות בדרום מזרח אסיה נפוצים בלימוד מיומנויות של אמנויות לחימה ומוזיקה. השוליה נותר אצל ה"מאסטר" במשך שנים רבות, כאשר בשנים הראשונות איננו עוסק כלל בתחום אותו הגיע ללמוד אלא עובד כמשרת ולומד להכיר את מנהגי המאסטר, סדר היום וכיוצא בזה.
ג'סטין ת'רו

ביוגרפיה

ת'רו נולד בוושינגטון לעיתונאית פייליס ת'רו ולעורך הדין יוג'ין ת'רו. הוא אחיינו של הסופר פול ת'רו ובן דודם של הסופר מרסל ומגיש הטלוויזיה לואי ת'רו. הוא למד ב"בית ספר השדה" המקומי. למד משחק ב"בית ספר בוקסטון" שבמסצ'וסטס, סיים בהצלחה את לימודיו ב"מכללת בנינגטון" שם בחר ללמוד דרמה ואמנות חזותית.
ערך את הופעת הבכורה שלו ב-1996 בתפקיד זוטר בסרט "מי ירה באנדי וורהול". ב-1998 התארח בסדרות "ספין סיטי", "אלי מקביל" ו-"ניו יורק בהסוואה". ת'רו התפרסם לראשונה ב-1999 במותחן האימה הספרותי "אמריקן פסיכו" בתפקיד טימותי פרייס, חברו של איש העסקים הפסיכופת פטריק בייטמן (כריסטיאן בייל).
בשנת 2000 שיחק בסרט "מועדון הלבבות השבורים: קומדיה רומנטית". ב-2001 לוהק על ידי דייוויד לינץ' לקאסט הראשי בסרטו "מלהולנד דרייב" בתפקיד הבמאי ההוליוודי אדם קשר. באותה שנה החל גם את שיתוף הפעולה שלו עם בן סטילר, שהחל בסרטים "זולנדר" ו"דופלקס" ונמשך בסרטו המוצלח ביותר של סטילר "רעם טרופי" אותו כתב ת'רו ביחד עם סטילר.
ב-2003 שיחק בשובר הקופות "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" וגילם את שיימוס אוג'ריידי האקס הרשע של המלאכית דילן סנדרס (דרו ברימור).
ב-2006 חזר לשתף פעולה עם דייוויד לינץ' במותחן הפסיכולוגי "אינלנד אמפייר" בתפקיד השחקן דוון ברק, כמו כן הופיע בתור הבלש לארי זיטו בעיבוד הקולנועי של מייקל מאן לסדרת הפשע הקלאסית של שנות ה-80 "מיאמי וייס", ושיחק בקומדיה "זרים עם ממתקים" לצד שרה ג'סיקה פרקר. 
ב-2008 התפרסם בזכות תפקידו כג'ון הנקוק מהאבות המייסדים של ארצות הברית בסדרה "ג'ון אדמס".
ת'רו ביים את סרטו הראשון הקומדיה "הקדשה" ב-2007. ב-2010 היה אחראי על התסריט לסרטו של ג'ון פאברו "איירון מן 2" לאחר שקיבל המלצה מכוכב הסרט רוברט דאוני ג'וניור איתו עבד ת'רו ברעם טרופי.
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת המתח "הנותרים" ברשת HBO אשר זכתה בפרס פיבודי. באוקטובר 2015 שב לעונה השנייה, ובאפריל 2017 שב לעונה השלישית. 
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי במותחן "הבחורה על הרכבת". ב-2017 דיבב את דמותו של הלורד גרמדון בסרט האנימציה "סרט לגו נינג'גו". ב-2018 שיחק בסרטים "המרגל שזרק אותי" ו"המין החזק". באותה שנה דיבב את דמותו של דרופקיק בסרט "באמבלבי".

חיים אישיים

ממאי 2011 ניהל ת'רו מערכת יחסים עם ג'ניפר אניסטון. ב-10 באוגוסט 2012 השניים התארסו.
ב-6 באוגוסט 2015 השניים נישאו,
בסוף שנת 2017 השניים התגרשו.
סוניה גנדי

סוניה גנדי (נולדה ב-1946) היא פוליטיקאית הודית ואלמנתו של ראש הממשלה לשעבר של הודו, רג'יב גנדי.

ביוגרפיה

גנדי נולדה באיטליה בכפר לוזיאנה, בבית קתולי. ב-1964 היא נסעה לאנגליה כדי ללמוד אנגלית, ושם פגשה את רג'יב גנדי, אשר למד בקיימברידג'. הזוג נישא ב-1969, ועבר לגור בבית אמו של רג'יב, ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי. סוניה גנדי קיבלה אזרחות הודית ב-1983.
ב-1981 נכנס רג'יב גנדי לחיים הפוליטיים, ובשנת 1984 נבחר לראש ממשלת הודו. בתקופה זו סוניה נשארה לרוב לא מעורבת פוליטית. לאחר ההתנקשות בחייו של בעלה ב-1991, הופעל עליה לחץ ציבורי להיכנס בעקבותיו לפוליטיקה. גנדי סירבה תחילה, אבל לאחר תבוסת מפלגת הקונגרס הלאומי בבחירות של 1996, והתערערות ההנהגה של סיטרם קסרי, היא הצטרפה לפוליטיקה ב-1997 ונבחרה לפרלמנט ההודי.
ב-1999 היא נבחרה למנהיגות האופוזיציה. בבחירות בשנת 2004, האופוזיציה ניצחה את הברית הלאומית הדמוקרטית, אבל גנדי בחרה שלא לקבל את ראשות הממשלה, והמליצה על מינוי מאנמוהאן סינג במקומה.
ב-2004 הכתיר אותה המגזין פורבס כ"אשה השלישית הכי חזקה בעולם". בשנים 1998–2017 כיהנה כמנהיגת מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ולאחר מכן העבירה את ההנהגה לידי בנה רהול גנדי.
טיפת מזל

עלילה

ז'וז'ו בן שושן (זאב רווח), זמר יהודי מצליח במרוקו מחליט לעלות לישראל יחד עם אשתו (ברי סימון) ובתו ויוי. לילה לפני המסע לישראל, אשתו מחליטה לעזוב אותו יחד עם מאהבה לצרפת. ז'וז'ו נאלץ לעלות עם בתו לישראל ללא אשתו ונתקל בקשיים של העולים החדשים בישראל הצעירה של שנות ה-50. הוא מתבייש לספר לבתו את האמת על אמה, ואומר לה כי היא הייתה חולה ומתה במרוקו. בתו גדלה והופכת  לזמרת בעלת קול נדיר (זהבה בן) וכאשר ז'וז'ו נופל למשכב היא מחליטה לעבוד אצל אמרגן שפל (אריה מוסקונה) על מנת לממן לו ניתוח יקר בצרפת. כאשר ז'וז'ו מגלה זאת, הוא מגרש אותה מהבית. כשויוי מופיעה בחתונה בו נוכח החבר של אביה מוריס (ז'אק כהן) היא מובילה אותו אל אביה ומוריס מגלה שהוא התעוור ומחליט לממן ולצאת עימם לצרפת לניתוח המסובך. כאשר הם מגיעים לשם, ז'וז'ו עובר את הניתוח ומופיע לצד חברו במופע מוזיקלי. שם נתקלת האם האובדת בבתה, אותה לא ראתה מאז עזבו את מרוקו.
מיכאל וינגרטן

קורות חייו

וינגרטן נולד בלונדון, בן למשפחה יהודית פליטת גרמניה הנאצית. התחנך בבית הספר של עיריית לונדון, במוסד ללימודי רבנים (Jew's College, אוניברסיטת לונדון) ובאוניברסיטת אוקספורד (Merton College) שם גם הוסמך לתואר שני בפיזיולוגיה. למד רפואה באוניברסיטת לונדון (University College Hospital). ב-1973 עלה לישראל, והחל התמחות ברפואת המשפחה במסגרת המחלקה לרפואת המשפחה בבית חולים בילינסון, כמתמחה צעיר שימש כיועץ פנימאי ליחידת הכויות שטיפלה בפצועי תעלת סואץ ממלחמת יום-הכיפורים. אחרי המלחמה עבד כמתמחה במרפאה בבית שאן. שרת במילואים ביחידת החילוץ והפינוי בהטס. כמומחה עבד במרפאת ראש העין 32 שנים, מהן 14 כמנהל המרפאה. כאשר נכח באי יכולתם של מטופליו העניים לקנות תרופות הקים קרן גמילות חסדים למתן תרופות חינם לנזקקים. ב-1992 פרסם את הספר "העדה התימנית בישראל - תמורות תרבותיות ובריאותיות".
במקביל לעבודתו כרופא, עסק במחקר אקדמי נרחב כחבר הפקולטה לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב, עמד בראש המחלקה לרפואת משפחה של שרותי בריאות כללית בשנים 1993–2003 וחינך במהלך התקופה מאות מתמחים. בשנים אלו כיהן פעמיים כיושב ראש החוג לרפואת משפחה של אוניברסיטת תל אביב, ובין שתי תקופות אלו כיהן כיושב ראש המחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור וינגרטן שימש כיועץ לפקולטה לרפואה בגליל בעת הקמתה ב-2010 ועבר לצפת לשם כך. נטל חלק מרכזי בהקמת הפקולטה ושימש כסגן דקאן להוראה עד לצאתו לגמלאות. וינגרטן היה אחראי לפיתוח תוכנית הלימודים בפקולטה, המבוססת באופן ייחודי על הוראה בקהילה. בנוסף, היה גם בין מקימי הפורום האזרחי לקידום הבריאות בגליל. בשנותיו האחרונות עסק רבות בתחום האתיקה וחקר גם את נושא הסָפֵק - הרפואי, ההילכתי והקיומי, עליו הספיק לתת הרצאה אך לא לפרסם מאמר.
מיכאל וינגרטן נפטר ונקבר בירושלים בח' באדר תשע"ח (23 בפברואר 2018). נטמן בהר המנוחות.

פרסומים אקדמיים

עבודותיו עסקו במגוון רחב של שאלות רפואיות, כדוגמת תפקיד רופא המשפחה, יחסי רופא-מטופל ואינטואיציה רפואית, מאפייני ייעוץ טלפוני עם מטופלים ובקשות 'עצה רפואית מהשרוול', עמדות של רופאים בענייני טיפול רפואי שונים, חלוקת התפקידים הנכונה במרפאה, הרפואה בתימן ומאפיינים מעבדתיים של בני עדות שונות, השפעת לבוש על מדידת לחץ דם, מעקב משקל, סקירת ספרות מדעית במסגרת ארגון קוכריין, מיחשוב התיק הרפואי, חינוך רפואי, מאפייני התיעצות רפואית עם רבנים ועוד. בכתיבתו בתחום האתיקה שילב את אמונתו וידיעותיו בנושאי דת עם מבט מודרני וליברלי על המימשק בין אתיקה רפואית מודרנית לבין זו המסורתית היהודית, עסק גם באתיקה של הזנה בכפייה של אסירים פוליטיים בשביתת רעב, בהתנהגות אתית במקצועות טיפול שונים ובפיתוח מבט ישראלי ייחודי על האתיקה הרפואית. וינגרטן התנגד לכך שאחריות לביצוע רפואה מונעת שיטתית תהיה חלק מתפקידי הרופא הראשוני, מאחר שלא נמצאו ראיות לכך שהיא מועילה יותר מרפואה קוראטיבית (ריפוי מחלות קיימות) או מרפואה תומכת.

פרסים

ב-1983 זכה בפרס המועצה המקומית ראש העין על פועלו למען הקהילה, ב-2007 זכה בפרס עירית ראש העין על שירותו ההתנדבותי יוצא הדופן וב-2010 זכה בפרס איגוד רופאי המשפחה על מפעל חייו לקידום המקצוע.
הפירמידה האדומה

העלילה

הספר עוסק באח ובאחות ממשפחת קיין, בשם קרטר וסיידי, שמתראים באופן קבוע פעמיים בשנה. קרטר התלווה אל אביו, הארכאולוג ג'וליוס, בנסיעותיו וסיידי גרה עם סבה וסבתה. באחת הפעמים בהן נפגשו, ב-24 בדצמבר, לקח אותם אביהם למוזיאון הבריטי כדי לפוצץ את אבן רוזטה, ולשחרר את אוסיריס מהדואת (עולם מיתולוגי שבו נמצאים האלים שמתו) כדי להפוך לגוף המארח של אוסיריס (לקבל על עצמו את אחת הישויות שלו ). אביהם משחרר בטעות מהדואת חמישה אלים, במקום אחד. חמשת האלים האלה נולדו בחמשת הימים שנות השיגה מחונסו לאחר משחק, על מנת להוסיף לשנה במיוחד כדי לעקוף את שבועתה לא ללדת בימי השנה. חמשת הימים האחרונים בשנה, 27-31 בדצמבר, נקראים "ימי השדים".
אחד מהאלים שהשתחררו, סת', אל המדבר הרשע, שמנסה להחריב את העולם, כלא את ג'וליוס, ואת אוסיריס כדי שהוא לא ישעבד אותו, בסרקופג, וברח יחד איתו כדי שלא ייתפס, למצרים, שם הוא מתחיל לבנות פירמידה שצבעה הוא אדום שתהווה את מקור הכוח שלו- ביום הולדתו, יום השדים השלישי (29 בדצמבר). קרטר וסיידי מחליטים לצאת לפירמידה האדומה כדי להציל את אביהם, יחד עם אלת החתולים המצרית, בסתת (ג'וליוס ורובי הם שהוציאו אותה מהדואת כדי לשחררה לפני שאפופיס ינצח אותה ובתמורה היא משגיחה על סיידי בתור החתולה שלה מאפין. אמם של סיידי וקרטר הקריבה את עצמה כדאי לסגור את היציאה מהדואת).
בדרכם, תוקפות אותן מפלצות משונות, שנשלחו על ידי סת' על מנת להרוג את קרטר וסיידי. לאחר שקרטר וסיידי ניצחו אותם בעזרת כוחותיהם, יחד עם בסתת, הם נלחמים באלה הלביאה סחמת', שסת' שלח כדי לעצור אותם. הם מכינים לה משקה חריף העשוי מרוטב סלסה, המזכיר בצבעו דם, שבו היא חושקת. וכשהיא שותה אותו, בדומה למסופר במיתולוגיה המצרית (בה נעשה שימוש במיץ רימונים ובירה)שבה להיות האלה חתחור, אלת היופי בעלת קרני הפרה שנרגעת מזעמה. לאחר מכן, הם נלחמים באל התנין סובק, והוא מצליח לנצחם ולהחזיר את בסתת לדואת.
בדרך לפירמידה האדומה הם מבקרים בביתו של אל הידע תחות, ששולח אותם לארץ המתים כדי להשיג את נוצת האמת לכישוף. שם הם פוגשים גם את אנוביס - אל המוות, הוא מגלה להם שכדי לנצח את סת' עליהם להגיד בקול את שמו הסודי בכישוף שישמיד אותו ויחזיר אותו לדואת. קרטר וסיידי מבקרים בנום הראשון, כדי לקבל כלים ללחימה בסת'. הנום הראשון הוא מעין אוניברסיטה של חרטומים, שם הם לומדים לשלוט בכוחותיהם. לאחר שמצווים להוציא את קרטר וסיידי להורג- הם בורחים, וכשהם מגיעים לפירמידה, הם מגלים שאביהם כבר אינו בחיים. כשהם נפגשים עם סת', נפתיס אשתו מגלה להם את שמו האמיתי: יום הרשע (ככינוי ל-29 בדצמבר). הם גורמים לסת לחזור לצד הטוב, על ידי כך שהם אומרים לו שיגרשו אותו לדואת בעזרת שמו הסודי, אם ימשיך להחזיק את אביהם, ולנסות להחריב את העולם. בזמן שהם בפירמידה האדומה, קרטר וסיידי תופסים שד מרושע, שמספר להם שאפופיס, אל הנחש ואדון הכאוס, מתכנן לבלוע את השמש, ושאפופיס הוא אויבם האמיתי.
בסוף הספר, כשקרטר וסיידי חושבים שאביהם כבר אינו בין החיים, הם נשלחים לביקור בדואת, שם הם פוגשים את ג'וליוס. הוא מספר להם שאל המוות המצרי, אוסיריס, בחר בו בתור הגוף המארח שלו, ולכן ג'וליוס ימשיך לחיות ולעזור לקרטר ולסיידי מהדואת. לאחר הביקור, הם מגיעים לביתו של דודם, איימוס, ומגלים שם שבסתת חזרה מהדואת כמתנה מהאלים .
מלחמת ליגת קמברה

מלחמת ליגת קַמְבְּרֶה, הידועה לעיתים גם בשם מלחמת הליגה הקדושה ובשמות אחדים נוספים, הייתה אחד העימותים המהווים יחד את המלחמות האיטלקיות. הצדדים הנצים העיקריים במלחמה, שניטשה מ-1508 עד 1516, היו צרפת, מדינת האפיפיור והרפובליקה של ונציה; הצטרפו אליהם בשלבים שונים של העימות כמעט כל המעצמות והמדינות החשובות במערב אירופה, ובהן ספרד, האימפריה הרומית הקדושה, אנגליה, סקוטלנד, דוכסות מילאנו, פירנצה, דוכסות פרארה ושכירי חרב שווייצריים.
הליגה של קמברה הוקמה על ידי האפיפיור יוליוס השני כדי לרסן את השפעתה של ונציה בצפון איטליה. הייתה זו ברית אנטי-ונציאנית שכללה, מלבדו, את לואי השנים עשר, מלך צרפת, את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופרננדו השני, מלך אראגון. הברית נחלה הצלחה בתחילת דרכה, אך לאחר זמן נתגלעו חיכוכים בין יוליוס השני ללואי ה-12 שגרמו בסופו של דבר להתפרקות הברית ב-1510 ולהתחברותו של יוליוס השני בברית עם ונציה נגד צרפת. 
הברית בין ונציה והאפיפיור התרחבה לאחר זמן והפכה למה שמכונה "הברית הקדושה". ב-1512 הצליחו חברות הברית לסלק את הצרפתים מאיטליה, אך בשל חילוקי דעות בדבר חלוקת השלל פרשה ונציה ועברה לצדה של צרפת. תוך וכדי כך ירש פרנסואה הראשון את כסאו של לואי ה-12, ובהנהגתו נחלו הצרפתים והוונציאנים ניצחון בקרב מריניאנו ב-1515 והצליחו להשיב לעצמם את הטריטוריות שאיבדו קודם. חוזי נויון ובריסל, שחתמו את המלחמה שנה אחר כך, החזירו למעשה את מפת איטליה למצבה בשנת 1508.
יחסי דומיניקה–שווייץ

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה ההלווטית לבין קהיליית דומיניקה כוננו ב-1988 - עשר שנים לאחר קבלת עצמאות מלאה של המדינה מהממלכה המאוחדת. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים, אך מוגבלים ואינם נרחבים בהתאם לגודלה של המדינה".
אין הסכמים מיוחדים בין דומיניקה לבין שווייץ.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 18 שווייצרים חיו בדומיניקה. הסחר שבין המדינות הוא קטן. הסחר שבין שתי המדינות הוערך בשנת 2018 בשווי של 2.1 מיליון פרנקים שווייצרים כאשר כל הסחורה היא ייבוא דומיניקני משווייץ.
דורגל

דורגל (מקור המושג הוא דו־רגל, אך בפועל נהגה "dorgal") הוא מתקן תומך, מעין חצובה בעלת שתי רגלים המחובר לכלי ירי באופן שאינו מפריע לניידותו והמספק יציבות משמעותית לאורך שני כיווני תנועה (אופקי ואנכי).
הדורגל מורכב על רובים ומקלעים, ומקנה להם יציבות במהלך הירי. הוא יכול להיפרס על הקרקע, על חומה נמוכה וכיוצא בזה.
רמת פנקס

רָמַת פִּנְקָס היא שכונה בתחומה של עיריית אור יהודה בבקעת אונו. השכונה שוכנת על כביש 461 המוליך מצומת מסובים לאור יהודה ויהוד. לפני שכונתה השכונה רמת פנקס, היא כונתה גבעת חמד וגבעת מרדכי.
השכונה הוקמה בשנת 1952 כיישוב עבור עולים מלוב ומעיראק ממעברות כפר ענה, סקיה וחיריה, על קרקעות של רשות הפיתוח. בסוף 1954 הודיע ועד היישוב על הרחבה והקמת בתים חד משפחתיים עם משקי עזר, באמצעות חברת  רסקו, והיישוב הגיע להיקף של כ-150 יחידות דיור. היישוב נקרא על שמו של דוד צבי פנקס, ממנהיגי הפועל המזרחי ושר התחבורה השני. בשנת 1955 הוא חובר לרשת החשמל.
עד שנות השבעים המוקדמות הוכר היישוב כישוב דתי אשר הכניסה אליו לא הייתה מותרת בימי שבתות וחגים. מצב זה השתנה וכיום מתגוררת בשכונה אוכלוסייה מגוונת. בתחילת שנת 1996 אושרה תוכנית מתאר המאפשרת הכפלת היישוב לכיוון מערב, אולם ההרחבה טרם מומשה. 
ילדי היישוב לומדים בבתי הספר של אור יהודה.
היישוב נתקל בקשיים כלכליים בשנת 1969 והועלתה אז ההצעה לספח את היישוב לאור יהודה, הצעה שלא יצאה אז אל הפועל. בשנת 1971 הציע יחזקאל קזז להקים איגוד ערים שיטפל במשותף בחלק מהשירותים המוניציפליים של אור יהודה, רמת פנקס, נוה מונוסון ויהוד, אך גם הצעה זאת לא הבשילה. בשנת 2003 המליצה הוועדה לאיחוד רשויות מקומיות לאחד את היישוב עם אור יהודה הסמוכה, אך תושבי היישוב התנגדו לכך וההמלצה לא יושמה. בתחילת 2008 פורקה מועצה אזורית אפעל ורמת פנקס סופחה לאור יהודה ביחד עם כל שטחי המועצה שמדרום לכביש 461.
לורנצו פלגריני

קריירת מועדונים

לורנצו שנולד בעיר הולדתו, רומא, וסבל כילד מהפרעה בקצב הלב הצטרף לאקדמיית הנוער של רומא בגיל 9. הוא ייצג את המועדון במסגרת ליגת האלופות לנוער ולאחר מכן ניתנה לו ההזדמנות לערוך את הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת עוד בגיל 18 על ידי המאמן דאז, רודי גרסיה, כשנכנס כמחליפו של סליח אוצ'אן בניצחון הליגה 1-0 על צ'זנה ב-22 במרץ 2015.
ב-30 ביוני פלגריני חתם על חוזה עם קבוצת ססואולו בעבור סכום המשוער בכ-1.25 מיליון יורו. אחד הסעיפים בחוזה היה אם וכאשר רומא תרצה לקנות בשלב מסוים בחזרה את פלגריני, היא יכולה לעשות זאת בעבור סכום שייאמד בין 8 ל-10 מיליון יורו. את הופעת הבכורה שלו במדי ה"נרו ורדי" ערך ב-8 בנובמבר. חודש לאחר מכן כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 3-0 על סמפדוריה. בעונת 2016/17 פלגריני רשם 34 הופעות בכל המסגרות, כבש שמונה פעמים ובישל שבעה. בסוף העונה נקנה פלגריני בחזרה לרומא.
ב-30 ביוני 2017 השתמשה רומא במימוש סעיף הרכישה בחזרה בחוזה של פלגריני בעבור סכום של כעשרה מיליון יורו והשחקן חתם לחוזה לחמש שנים. ב-1 בדצמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה מבישול של המגן השמאלי הסרבי, אלכסנדר קולארוב, בניצחון רומא 3-1 על ספאל.

נבחרת איטליה

פלגריני ייצג את נבחרת איטליה בגילאים שונים. במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עד גיל 19 נגד נבחרת גרמניה. כמו כן, בשנה החולפת שיחק בנבחרת עד גיל 20 ולאחר זמן קצר הוקפץ לנבחרת עד גיל 21.
את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ערך בניצחון הידידות 8-0 על נבחרת סן מרינו בסוף מרץ 2017, לאחר שנכנס במחצית השנייה כמחליף. את הופעת הבכורה הרשמית בהרכב ערך שבועיים לאחר מכן בניצחון הביתי 5-0 על נבחרת ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.