google/wiki40b huggingface dataset:
השיבה לחיפה (סרט)

רקע

"השיבה לחיפה" היה ספרו האחרון של כנפאני והוא עוסק במפגש בין פליטים ערבים שחזרו לביתם שבחיפה לאחר מלחמת ששת הימים, ובין משפחה יהודית ניצולת שואה המתגוררת בביתם. הסרט הופק במימון פלסטיני ונחשב לסרט הפלסטיני העלילתי הראשון, על אף שהבמאי קאסאם הוואל אינו פלסטיני אלא עיראקי. הסרט צולם בצפון לבנון במחוז טריפולי. שלושה חודשיים לפני תחילת הצילומים, ההפקה הפיצה קמפיין מודעות לגבי הסרט במחנות נהר אל-בארד וב-"אל בדאווי". הצילומים לסרט לוו בשיתוף פעולה נרחב בין כל תושבי האזור. בסצנת הפתיחה המתארת את הגירוש השתתפו כ-4000 ניצבים מכל הגילאים שהם תושבי האזור תוך כדי שהם מביאים עימם תלבושות ואביזרים: פלסטינים מהמחנות הביאו עימם בגדים ישנים מלפני הגירוש, אזרחים תרמו מכוניות ישנות ודייגים לבנונים תרמו את סירותיהם לצילומים.

תקציר העלילה

סעיד וצפיה הם זוג פלסטינים שנאלצו לנטוש את ביתם ואת תינוקם בשכונת חליסה אשר בחיפה במאורעות 1948. לביתם נכנסת לגור משפחה יהודית ניצולי שואה המאמצת את התינוק בן החמישה חודשים ומגדלת אותו בתור יהודי. כאשר ישראל כובשת את הגדה המערבית מחליטים הזוג לחזור לבקר בדירתם בחליסה ולבדוק מה עלה בגורל התינוק. בדירתם מקבלת את פניהם מרים, בעלת הבית החדשה, היא מקבלת את פניהם בלבביות ואף מבטיחה להם לפגוש את בנם, ח'לדון-דוב, ולאפשר לו לבחור עם מי לחיות עם משפחתו הביולוגית או משפחתו המאמצת. בפגישתו עם הוריו, ח'לדון-דוב מתעמת עם הוריו על כך שהפקירו אותו ואת ביתם ושלא נשאו נשק ונלחמו. במקביל לעלילה המרכזית מתקיימת עלילת משנה שבמרכזה עומד פארס אללבדה. אללבדה עזב את ביתו שביפו ב-1948. גם הוא חוזר לבקר את ביתו הישן לאחר השתלטות צה"ל על הגדה. להפתעתו הוא מגלה שמשפחה ערבית גרה בביתו והיא שמרה על תמונתו של אחיו השהיד בדר, וקראה לאחד הילדים על שמו.

הערכה

במאמרו, מחמוד כיאל מציין שיצירה זו היא מן החשובות שביצירות הפלסטיניות, והיא עוסקת במספר סוגיות המעסיקות את החברה הפלסטינית לאחר 1948. הסוגיה הראשונה היא "התבוסה" ב-1948 ואובדן הבית, נושא זה בא לידי ביטוי בעלילה בעימותים של סעיד עם בניו, ח'לדון-דוב וח'אלד, המאשימים את דור הוריהם בכניעה. הסוגיה השנייה היא המאבק על ארץ אחת הבא לידי ביטוי בעלילה בדמותו של ח'לדון-דוב, ילדם הפלסטיני של ציפה וסעיד שגדל וחונך כיהודי במשפחה יהודית. הסוגיה השלישית באה לידי ביטוי בדמותו של אללבדה ומדברת על הקשר בין הפלסטינים בפזורה לבין אלו שנשארו לגור בתוך מדינת ישראל.
טייסת 144

היסטוריה

הטייסת הוקמה ב-1972 בכנף 10 של חיל האוויר, ששכנה אז בבסיס עציון שבצפון מזרח סיני, לא רחוק ממפרץ אילת. המטוסים הראשונים שנקלטו בטייסת "שומרי הערבה" היו מטוסי נשר שהיה מטוס הקרב הראשון שייצרה התעשייה האווירית לפי תוכניות של המטוס הצרפתי מיראז' 5.
שישיית המטוסים הראשונה נחתה בשדה עציון בתאריך 6 בספטמבר 1972.
הגעתם של חמישים מטוסי מיראז' 5 נבלמה עקב האמברגו שהטילה ממשלת צרפת על סחר בנשק עם ישראל ב-1967. הדבר האיץ מהלך פיתוח תוכנית מטוס הנשר בתעשייה האווירית כדי למלא את הצורך המבצעי של חיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הטייסת סא"ל מנחם שרון. במהלך המלחמה הפילה הטייסת 44 מטוסי אויב, ללא איבוד מטוסים או אבידות בנפש של לוחמי הטייסת.
בתחילת 1982 הושלמה בנייתו של בסיס עובדה החדש, מרחק של מספר קילומטרים מעציון, מעבר לגבול בשטח ישראל בתוך בקעת עובדה. בסיס זה וכן בסיסי רמון ונבטים נבנו על ידי ארצות הברית כפיצוי לפינוי סיני על שטחי האימון העצומים שלה ועזיבת ארבעה שדות תעופה: איתם, רפידים, אופיר ועציון.
טייסת 144 עברה למשכנה החדש שבערבה כשהיא מצוידת במטוסי הכפיר C-2 שהם פיתוח המשך למטוס הנשר. באמצע שנות השמונים הגיע הכפיר המשופר C-7 לטייסת "שומרי הערבה". ב-1988, לאחר הקיצוצים הגדולים בכוח הצבאי החליטו לסגור את בסיס עובדה ככנף מבצעית ובית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת) הועבר לבח"א 10 החדש. 
טייסת 144 יחד עם אחותה, טייסת 149 הצפינו למשכנן החדש בבסיס חצור. שם תפשו את מקומן של שתי טייסות כפיר שנסגרו זה עתה, טייסת 113 וטייסת 254.
טייסת 144, שהייתה האחרונה להפעיל את הכפיר נבחרה להיות טייסת ה-F-16A/B ("נץ") האחרונה של החיל, כאשר ב-1994 החלו להגיע אליה המטוסים, מתנת ארצות הברית עבור המאמץ הישראלי לשלום ולביצור ביטחון המדינה שהסכימה לוותר על שטחים תרומת שלום. אז תמו 18 שנות כפיר בחיל האוויר ונפתח עידן ה"נץ" של הטייסת שנמשך קצת יותר מעשור נוסף. בסוף שנת 2005 נסגרה הטייסת.
בין מפקדי הטייסת: אורי אבן ניר (מפקד הטייסת הראשון), מנחם שרון (אוגוסט 1973 - אוגוסט 1974), גיורא גורן (אוגוסט 1974 - 1977), אמנון גוריון (1977 - ), אבירם כהן
ניו רושל

היסטוריה

בשנת 1688, 33 משפחות הקימו את העיירה la Nouvelle-Rochelle (צרפתית: לה רושל החדשה). פארק הדסון שבעיר הוא נקודת ההתיישבות המקורית של ההוגנוטים, בפארק עומדת אנדרטה שבה כתובים שמותם של המתיישבים. 31 שנים לפני כן, מכרו האינדיאנים את אדמתם לתומאס פל שבשנת 1689 תרם 25 קמ"ר עבור הקמת קהילה הוגנוטית.
מפקד האוכלוסין הראשון של העיירה היה בשנת 1790, באותה שנה התגוררו במקום 692 תושבים, מהם 136 היו אפרו-אמריקנים.
במהלך המאה ה-18, ניו רושל עדיין נשאר כפר צנוע שהחזיק בשפע של אדמות חקלאיות. אולם, במאה ה-19, עם קצב הגידול המהיר של אוכלוסיית ניו יורק עקב הגירה בעיקר מאירלנד וגרמניה, עוד ועוד משפחות אמריקאיות עזבו את העיר ניו יורק לטובת מעבר לניו רושל. אף על פי שאוכלוסיית ההוגנוטים הצטמקה במהירות באופן יחסי מבחינת בעלות על אדמות, עסקים, בנקים ותעשיות ייצור, הם שלטו בחיים הפוליטיים והחברתים בעיירה.
עד שנת 1900, אוכלוסיית ניו רושל מנתה 14,720 תושבים. בשנת 1909, השחקן ומפיק הקולנוע, אדווין ת'אנהאוזר, הקים את חברת אולפני הקולנוע Thanhouser Film Corporation, מחברות הקולנוע היחידות שהוקמו בעיר. בשנת 1930, אוכלוסיית ניו רושל הגיעה ל-54,000 תושבים, 10 שנים לאחר שהאוכלוסייה בעיר עמדה על 36,213 תושבים. במהלך שנות ה-30 הייתה ניו רושל לעיר העשירה ביותר במדינת ניו יורק והשלישית בארצות הברית. עד לסוף המאה, העיר פתחה בחידוש של מרכז העיר. בשנת 1999, חלק ממרכז העיר שופץ ונבנה מחדש בעלות של 190 מיליון דולר, בשיפוץ, נבנה קומפלקס בידור המכיל בית קולנוע, מרכז IMAX, היכל הוקי קרח, מיני גולף, אזור קארטינג, מסעדות, בית מלון, מגה-סופרמרקט.

גאוגרפיה ואוכלוסין

ניו רושל נמצאת בנקודה הדרום-מזרחית של מדינת ניו יורק. העיר גובלת בפלהאם, פלהאם מנור, איסטצ'סטר וסקארסדייל מצפון ובממרונק ולארצ'מונט ממזרח. העיר שוכנת 3.2 ק"מ צפונית לגבול העיר ניו יורק. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 34.3 קמ"ר. לעיר יש צורה של משולש, בערך 16 ק"מ מצפון לדרום העיר ו-2 ק"מ ממזרח למערב העיר.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, אוכלוסיית ניו רושל מנתה 72,182 תושבים, 24,275 משקי בית, ו-17,546 משפחות בעיר. צפיפות האוכלוסייה הייתה 2,692.7 נפש לקמ"ר. היו בעיר 26,995 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 1,007 דירות לקמ"ר. 68% מהתושבים הם לבנים (מהם 47.9% לבנים שאינם היספנים), 19% אפרו-אמריקאים, 0.20% אינדיאנים, 4% אסייתים, 6% מגזע אחר ו-3% משני גזעים או יותר. 20% מכלל האוכלוסייה הם ממוצא היספני.
קרן השקעות פרטיות

קרן השקעות פרטיות (באנגלית: Private Equity) היא קרן שמוקמת למטרה של ביצוע השקעות. הקרן מנוהלת על ידי מנהל הקרן שיכול להיות אדם פרטי או חברה ייעודית שהוקמה לשם כך. בדרך כלל מדובר באיש או בקבוצה של אנשי עסקים שפועלים לגייס הון מגופים שונים, כגון קרנות פנסיה, חברות ביטוח, בנקים ומשקיעים פרטיים אמידים במיוחד, הנחשבים מבחינה משפטית לשותפים מוגבלים. המשקיעים מתחייבים להזרים לקרן ההשקעות הפרטית סכומי כסף, שיהוו בסיס לפעילות ההשקעה שלה. הקרן פותחת באיתור השקעות לפי מדיניות מוסכמת מראש, ופועלת לממש אותן בתום תקופה שנקצבה לה מראש. לקרן השקעות פרטיות יש מועד תפוגה שבו היא חדלה להתקיים - לרוב כעשר שנים, עם אפשרות הארכה במספר שנים נוספות. פעמים רבות, ימשיך מנהל הקרן בתפקודו ויגייס קרן חדשה שתמשיך את קודמתה. 
תעשיית הקרנות הפרטיות להשקעות החלה לפעול בשנות ה-60' בארצות הברית. מאז היא התפשטה למדינות נוספות וכיום מונה אלפי קרנות המנהלות השקעות במאות מיליארדי דולרים. בישראל פועלות מספר קרנות השקעות פרטיות מקומיות שמתמחות בכלכלה הישראלית- כגון קרן פימי, קרן מרקסטון,  קרן פייט, קרן שמרוק, קרן טנא, קרן ריאליטי קרן איתן וקרן קציר. כמו כן, פועלות בישראל קרנות בינלאומיות שעסקו ברכישות של גופים גדולים כחלק מהמדיניות שלהן, כמו קרן אייפקס.

אסטרטגיות פעולה

מנהל קרן ההשקעות נוהג בדרך כלל להתחייב לדרך פעילות עקבית שבה תנהג הקרן - אסטרטגיית הפעולה שלה. ישנן קרנות שמתמחות בהשקעות בחברות תעשייתיות גדולות באסטרטגיה שמכונה Leveraged Buyout) LBO - רכישה ממונפת). באסטרטגיה זו רוכשת הקרן תוך השקעת הון עצמי בשיעור נמוך ואז מגייסת חוב תוך ניצול נתוניו האיתנים של המאזן (בדרך כלל). בין אם מדובר בהנפקה ציבורית של מניות ואגרות חוב, או הנפקת אגרות חוב, בסופו של התהליך הקרן מנצלת את המבנה של החברה הנרכשת כדי למנף אותו ולגייס הון חיצוני כדי לשלם את תג המחיר לרכישה. 
אסטרטגיה אחרת היא "שינוי מגמה" (Turnaround) שבה הקרן מחפשת חברות שסובלות מקשיי נזילות, תפקוד לקוי של ההנהלה, סכסוכים בקרב בעלי השליטה, בעיות תפעוליות וכדומה. היא משתלטת על החברה ומנסה להשביח את תפקודה ולגרוף רווחים תוך השלמת המהלך. 
 קרנות הון סיכון עשויות להיחשב כמקרה מסוים של קרנות השקעות פרטיות, והן נחשבות לקרנות בעלות הסיכון הרב ביותר משום שהן משקיעות בטכנולוגיות או רעיונות שטרם הוכחו. לכן מצפים מהן המשקיעים לתשואה הגבוהה ביותר עבור השקעתם, אך בשונה מקרנות השקעות פרטיות, קרנות הון סיכון מגדילות את כמות ההשקעות כדי לצמצם סיכונים. סוגים אחרים של קרנות השקעה הן קרנות רכישה, קרנות מימון ביניים, קרנות שניוניות (Secondary funds) הרוכשות תיקי השקעות של קרנות הון סיכון בסוף דרכן, קרנות צמיחה וקרנות נדל"ן או תשתיות.
יחסי איראן–עומאן

היסטוריה

בשונה מרוב שכנותיה, עומאן הצליחה לקיים יחסים דיפלומטיים גם עם איראן וגם עם עיראק במהלך מלחמת איראן-עיראק. עומאן תמכה בתוקף בהחלטות מועצת הביטחון של האו"ם לשים קץ לסכסוך. שיחות להפסקת אש חשאיות בין שני היריבים התקיימו במסקט במהלך המלחמה, מהן לא עלה הסכם. לאחר המלחמה, עומאן לקחה חלק בתיווך שיחות לשחזור את היחסים הדיפלומטיים של איראן עם ערב הסעודית והממלכה המאוחדת.
במהלך מלחמת המפרץ, יחסי איראן-עומאן נפגעו לאחר שאיראן החלה בהתקפות על תנועות ימיות במפרץ הפרסי בנוסף להצבת משגרי טילים וספינות לאורך מצר הורמוז. 
הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד נסע לאיראן בשנת 2009 בפעם הראשונה מאז המהפכה האיראנית בשנת 1979. הסולטאן הביע חששות מהתוכנית הגרעינית של איראן, אך אמר כי התוכנית לא תפגע ביחסים בין שתי המדינות.
איסור משכב עם אשת הבן

מקור האיסור והעונש

המקור לאיסור משכב החם עם כלתו הוא בפרשת אחרי מות, בה נאמר: "עֶרְוַת כַּלָּתְךָ לֹא תְגַלֵּה אֵשֶׁת בִּנְךָ הִוא לֹא תְגַלֶּה עֶרְוָתָהּ". העונש על השוכב עם כלתו במזיד ללא התרעה הוא כרת, כפי שנאמר בסיום הפרשה: "כִּי כָּל אֲשֶׁר יַעֲשֶׂה מִכֹּל הַתּוֹעֵבֹת הָאֵלֶּה וְנִכְרְתוּ הַנְּפָשׁוֹת הָעֹשֹׂת מִקֶּרֶב עַמָּם". ולמדו חכמים במשנה, שכל איסור שחייבים על זדונו כרת, על עשייתו בשגגה חייבים קרבן חטאת: "על אלו [שלושים וששה איסורי הכרת שנמנו קודם לכן] חייבים על זדונם כרת ועל שגגתם חטאת".
אמנם אם חטא אדם בשכיבה עם כלתו אל מול עדים שהתרו בו על הצפוי לו אם יעשה כן, עונשו בסקילה: "וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת כַּלָּתוֹ מוֹת יוּמְתוּ שְׁנֵיהֶם תֶּבֶל עָשׂוּ דְּמֵיהֶם בָּם". למדו חכמים בגזירה שווה שכאשר כתוב 'דמיהם בם' בעונש המוות, הכוונה לעונש מוות בסקילה.

גדרי האיסור

איסור משכב עם אשת הבן הוא גם לאחר מות הבן. וקיים רק כאשר הבן היה נשוי לאשה, אך אם פיתה או אנס אותה למשכב, אין אביו אסור לשאת אותה לאשה, וכן אם הייתה האשה שפחה כנענית או נכרית, שאין היא יכולה להתקדש לאדם מישראל, והבן נהג בה כבאשתו, אין אביו מתחייב על המשכב עמה באיסור סקילה או כרת.
איסור התורה הוא רק בכלתו, אך כלת בנו מותרת לו מן התורה (לאחר מות נכדו) אולם חכמים אסרו זאת שמא יבוא לשאת את כלתו.

טעם העונש

התורה מנמקת את סיבת עונש המוות החמור במשכב עם כלתו, באומרה: "מוֹת יוּמְתוּ שְׁנֵיהֶם תֶּבֶל עָשׂוּ דְּמֵיהֶם בָּם". כמה הסברים נאמרו בפרשנים למילה תבל, וממילא לסיבת חומרת האיסור.
יש אומרים ש'תבל' הוא מלשון תבלול, כלומר בלבול ועירוב זרע האב עם זרע הבן.
בתלמוד הבבלי מובא שהוא מלשון תבלין שנותן טעם לשבח במאכל, וכאילו התורה תמהה: "תבלין יש בה? מי שניא הדא ביאה מן כולהון ביאות? [וכי שונה ומיוחדת ביאה זו מביאות אחרות]". 
יש מפרשים שתבל הוא מלשון בלה או בלל, שהוא מובן של השחתה וכליון.
יתושים

משפחת הכולכיתיים

משפחה זו כוללת כ-3000 מינים, מתוכם מעל 45 בישראל. הבוגרים ניזונים מצוף פרחים, אולם הנקבות זקוקות גם לדם מבעלי חיים אחרים כדי להשיג את החלבונים הדרושים ליצירת הביצים. לנקבות חוש ריח מפותח, הן רגישות בעיקר לפחמן דו-חמצני המתנדף בתהליך הנשימה, כמו גם לחומרים הנמצאים בזיעה כדוגמת חומצת חלב. יתושים מסוגלים לזהות חום, ובכך מוצאים בעלי חיים חמי-דם בקלות רבה ברגע שהם קרובים מספיק.
הטלת הביצים של הכולכיתיים נעשית במקום עם מים עומדים, ולכן האוכלוסייה משגשגת באזורים של ביצות, נהרות ובקרבת חופים. לגולם כושר תנועה החיוני כדי להגיע לפני המים לצורך נשימה. רוב מיני הכולכיתיים אשר מחוץ לאזור הטרופי מעבירים את החורף במים. בצורת הזחל, ניזונים רוב מיני הכולכיתיים ממיקרואורגניזמים הקיימים בבריכות המים העומדים.

עקיצת היתוש

בעת עקיצת נקבת היתוש, שנעשית במטרה למצוץ דם, מועבר חומר מונע קרישת דם למקום העקיצה. העקיצה תופחת בדרך כלל לאחר מספר שעות, והיא יכולה לגרד ימים. הגירוד נגרם בעקבות אותו חומר מונע קרישה המגיב עם העור. עקיצות אלו יכולות להעביר גורמי מחלות כמו טפיל הפלסמודיום הגורם מלריה ווירוסים כמו וירוס הנילוס המערבי, ולכן רשויות באזורים רבים בעולם נוקטות צעדים כגון יבוש ביצות כדי למזער את אוכלוסיית היתושים.
מספר האנשים המתים בשנה בגלל מחלות המועברות על ידי היתוש מוערך בכ-3 מיליון, ולפיכך זהו בעל החיים שממית הכי הרבה בני אדם בעולם.

היתוש ביהדות

בגמרא היתוש הוא סמל לקטנותו של האדם (שהוא יציר האל כמו היתוש) והמחשה לחוסר הטעם שבגאווה האנושית:
אדם נברא בערב שבת ומפני מה? ...שאם תזוח דעתו עליו (=שאם יתגאה) אומר לו יתוש קדמך במעשה בראשית (=נברא לפניך).
— מסכת סנהדרין דף לח עמ' ב
בספר התניא מובא המאמר 'יתוש קדמך' כהמחשה לריחוקו של האדם החוטא מאלוהים בהשוואה ליתוש ושאר בעלי חיים הטמאים... "שאינם משנים תפקידם ופקודתו ית'...":
אף יתוש שמכניס ואינו מוציא שהיא קליפה היותר תחתונה ורחוקה מבחינת הקדושה המשפעת בתכלית הריחוק - קודמת לאיש החוטא בהשתלשלות וירידת החיות מרצון העליון ברוך הוא.
— ליקוטי אמרים דף ל עמ' ב
יתוש שימש ככלי להענשתו של טיטוס על גאוותו והתרסתו כלפי האל לאחר חורבן בית המקדש:
יצתה (=יצאה) בת קול ואמרה לו רשע בן רשע בן בנו של עשו הרשע בריה קלה (=יצור בעל חשיבות מעטה) יש לי בעולמי ויתוש שמה. אמאי קרי לה בריה קלה? (=מדוע יתוש נחשב ליצור בעל חשיבות מעטה?) דמעלנא אית לה ומפקנא לית לה (=משום שיש לו כניסה ואין לו יציאה. כלומר, יש לו פה להכניס מאכל, ואין לו מוצא דרך בית הרעי, רש"י) עלה ליבשה ותעשה עמה מלחמה עלה ליבשה בא יתוש ונכנס בחוטמו (=לאף שלו) ונקר במוחו שבע שנים.
— מסכת גיטין דף נו עמ' ב
ויקטוריה קצמן

ביוגרפיה

קצמן נולדה ברוסיה ועלתה לישראל בגיל ארבע וגדלה בנהריה.
ב-2005 היא זכתה בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי הדוגמניות, לאחר זכייתה הובילה את הקמפיינים לחברות האופנה "בוניטה, "מייבלין ניו-יורק" ו"אינטימה" והצטלמה בעירום חלקי למגזין בגדי הים של בלייזר, ב-2007 עזבה את סוכנות "לוק" ועברה להות מיוצגת על ידי סוכנות "יולי", ב-2008 הובילה את הקמפיין לרשתות "העין השלישית" וScoop, ב-2009 השתתפה בתצוגת אופנה של דיור שנערכה בסין.
קלינט איסטווד

ביוגרפיה

איסטווד נולד בסן פרנסיסקו, בקליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא בריטי והולנדי. הוריו הם רות' ווד וקלינטון איסטווד האב. התגייס לצבא בשנת 1951 והשתחרר בשנת 1953. נרשם למכללת לוס אנג'לס ללמודי מנהל עסקים אך נשר לאחר זמן קצר. לאחר מכן, חתם על הסכם לשישה חודשים עם אולפני יוניברסל וכיכב בתפקידים משניים בסרטים סוג ב' כמו "נקמת היצור" ו"ליידי גודייבה".
הפריצה הגדולה של איסטווד התרחשה בעקבות המערבון "בעבור חופן דולרים" (1964), שביים סרג'ו לאונה, תפקיד שהפך אותו לכוכב בינלאומי. סרטים נוספים בטרילוגיה הם "הצלפים" (1965) ו"הטוב, הרע והמכוער" (1967).
ב-1971 החל את קריירת הבימוי שלו בבימוי הסרט "מיסטי" (על שדרן רדיו מנומנם ומעריצה אובססיבית). ב-1992 ביים ושיחק בסרט "בלתי נסלח" וזכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר. סרט זה שבר את התבנית הקלאסית של המערבון האמריקאי (הטוב, הרע והנערה), ונחשב כיום למסמל את סיום תקופת המערבונים. בשנת 1995 הפיק וביים את הסרט הגשרים של מחוז מדיסון בשנת 2005 זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר בשנית, על סרטו "מיליון דולר בייבי". ב-2008 ב"גראן טורינו" נפרד איסטווד מדמות הפטריוט שגילם בסרטים קודמים.
לאיסטווד שמונה ילדים משש נשים שונות, אך היה נשוי רק פעמיים, בסוף אוגוסט 2013 התגרש מאשתו מזה 17 שנה דינה מריה רואיז.
בנו, סקוט איסטווד, הוא שחקן ודוגמן. בתו פרנצ'סקה איסטווד , מהשחקנית פרנסיס פישר,  אף היא שחקנית, דוגמנית, מנחת טלוויזיה ואשת חברה.

עמדותיו הפוליטיות

בשנות ה-80 של המאה ה-20 כיהן איסטווד שנתיים כראש עיריית כרמל שבקליפורניה, ארצות הברית. באוגוסט 2012, הציג קטע תיאטרלי בכנס לגיוס כספים עבור מיט רומני, מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, שנערך בסאן וואלי, איידהו, והצהיר על תמיכתו ברומני במירוץ לנשיאות. בתשובה לשאלה מדוע הוא תומך ברומני, השיב איסטווד בציטוט מהסרט "הארי המזוהם", כי "המדינה זקוקה לזריקת מרץ". איסטווד נוטה לליברטריאניזם.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 היה בין השחקנים הבודדים שתמכו במועמד דונלד טראמפ שלבסוף זכה.

פרסים

5 פרסי אוסקר: שני פרסים כבמאי, שניים כמפיק ופרס הוקרה אחד. איסטווד הוא הבמאי המבוגר ביותר אי פעם שזכה באוסקר-בשנת 2004, כשהיה בן 74. 3 פרסי גלובוס הזהב. זכה גם בפרס אריה הזהב ופרס דקל הזהב על מפעל החיים.
טנה פרנץ'

טנה פרנץ' (אנגלית: Tana French; נולדה ב-1973) היא סופרת החיה באירלנד.

ביוגרפיה

טנה פרנץ' נולדה בורמונט ארצות הברית, להלנה הוסטופ-לומברדי ודוד פרנץ'. ילדותה עברה עליה במספר מדינות ביניהן: אירלנד, איטליה ורפובליקת מלאווי. 
אביה היה כלכלן, שעבד בניהול משאבים, בעיקר עבור מדינות מתפתחות. לכן עברה המשפחה ממדינה אחת לשנייה בהתאם לעבודת האב. עובדה זו אפשרה לה להכיר ולספוג מגוון רב של תרבויות שהשפיעו על כתיבתה. פרנץ' קבלה תואר בוגר מטעם קולג' טריניטי בדבלין במשחק ובאנגלית. כשחקנית תיאטרון שחקה מגוון דמויות: מדמויות כמו טטיאנה, מעודדת ההופכת לרוצחת שכירה ועד לתפקיד של ילד בן עשר. כמו כן השתתפה במספר סרטים. משנת 1990 היא תושבת אירלנד וחיה עם בעלה ובתה בדבלין, בעלת אזרחות כפולה אמריקאית ואירית. תחום כתיבתה העיקרי הוא ספרות מתח. :ספרה הראשון "בלב היער", רב מכר של הניו יורק טיימס, עוסק בבלש (רוברט ריאן) העוסק בפתרון של חידת רצח נערה צעירה ועבודתו זו מעוררת בו זיכרונות כאובים מילדותו. ספרה השני "דומות", גם הוא רב מכר של הניו יורק טיימס, מספר את סיפורה של הבלשית קאסי מדוקס המפענחת רצח בחורה צעירה הנראית ככפילה של הבלשית עצמה.
אליזבת ארדן

חיים אישיים

ארדן נולד ב-1878 בוודברידג', אונטריו, קנדה למשפחה קשת יום. ארדן סייעה בנעוריה בפרנסת המשפחה. הוריה היגרו לקנדה מקורנוול, בריטניה בשנות השביעים של המאה ה-18. אביה, ויליאם גרהם, היה ממוצא סקוטי ואמה, סוזן, הייתה ממחוז קורנוול. דודתה העשירה של אמה מימנה את חינוך ילדי המשפחה]. אולם, ארדן נשרה מבית ספר לסיעוד בטורונטו.
ארדן נישאה פעמיים. לראשונה ב-1918 לבנקאי, תומאס לואיס. הנישואים הקנו לה אזרחות אמריקאית. לואיס שימש כמנהל העסקי של החברה עד שהתגרשו ב-1935. ב-1942 היא התחתנה בשנית עם הנסיך מייקל אבלונוף (Prince Michael Evlonoff), אך הנישואים נמשכו רק שנתיים.

אליזבת ארדן החזיקה בדעות שמרניות ותמכה במפלגה הרפובוליקנית. מעבר לעסקי הקוסמטיקה המשגשגים של ארדן, היא הייתה הבעלים של סוסי מרוצים. ב-1966, ארדן נפטרה במנהטן. היא קבורה בניו יורק, בשם אליזבת נ. גראהם.

הקמת חברת אליזבת ארדן

ארדן עזבה את קנדה הצטרפה לאחיה הבכור במנהטן, שם עבדה לתקופה קצרה כמנהלת חשבונות בחברת תרופות. ארדן למדה במעבדות החברה רקיחת חומרים. בהמשך עבדה בחברת קוסמטיקה אלינור אדייר. לאחר שצברה מספיק ניסיון עזבה והחליטה להקים סלון קוסמטיקה. בשנת 1909, ארדן הקימה שותפות עם אליזבת האברד. אך השותפות החזיקה מעמד שישה חודשים. גראהם, שרצתה שם מסחרי לעסק שלה לא ישתנה למרות פירוק השותפות, בחרה להשאיר את "אליזבת" כדי לחסוך כסף על השילוט בסלון ובחרה להוסיף את שם המשפחה, "ארדן". כך נוצר השם המסחרי "אליזבת ארדן". ארדן הקימה, ב-1910, את סלון הדלת האדומה בשדרה החמישית במנהטן, אשר נשאר מזוהה עם השם שלה, מאז. ב-1914 היא שכרה כימאים להפיק קרם פנים ותחלבים. אלו היו המוצרים הראשונים שהחברה ייצרה שהתרחבו לסדרה של 300 מוצרי טיפוח שונים. ב-1915 פעילות החברה התרחבה מעבר לגבולות ארצות הברית והחלו להיפתח מכוני יופי ברחבי העולם: אירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
ארדן לא רק שיווקה ומכרה מוצרי קוסמטיקה וטיפוח, בגישתה היא כללה הדרכה לשימוש במוצרים בצורה מיטבית לנשים. אליזבת ארדן אחראית, במידה רבה, לשינוי בגישה לאיפור. היא הפכה את האיפור למרכיב חשוב ואף הכרחי בהופעתה של אשה בעלת מראה נשי. כאשר לפני כן האיפור היה, לעיתים קרובות, מזוהה עם העמדות נמוכים ונשים שעסקו בזנות. היא שיווקה את האיפור כמוצר שמבטיח נעורים ומראה נאה והתמקדה בפלח השוק של בגיל נשים בגיל העמידה.
בשנת 1934, "קרם הפלא 8 השעות" הושק על ידי החברה לטיפול בפגמים בעור והפך למוצר הנמכר ביותר של המותג מזה למעלה מ-70 שנה].
ב-1962, ממשלת צרפת העניקה ארדן את אות לגיון הכבוד כהוקרה על תרומתה של תעשיית הקוסמטיקה].
חיים אופנהיים

חיים אופנהיים (ביידיש: אפפענהיים; בגרמנית: Joachim Oppenheim או Joachim Heinrich Oppenheim) היה רב במספר עיירות.
נולד ב-29 בספטמבר 1832, באייבנשוץ שבמוראביה לרבי ישכר בר אופנהיים, רבה של אייבנשוץ.
למד בווינה אצל רבי אלעזר הורוויץ.
ב-1858 נבחר למלא את מקומו של אחיו דוד כרבה של ימניץ, וב-1860 למלא את מקומו של אביו כרבה של אייבנשוץ. ב-1868 נבחר לכהן כרבה של טורון, תפקיד שמילא עד פטירתו.
נפטר ב-27 באפריל 1891, בברלין.
מאמריו נדפסו בכתבי עת שונים כמו "Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums", "ישורון", "המגיד", "הכרמל", "השחר", ו"בית תלמוד".
ספרו "תולדות המשנה" נדפס בפרסבורג, תרמ"ב (1882).
יאן אורט

חייו

אורט נולד בעיר פרנקר בפריסלנד ולמד באוניברסיטת חרונינגן. נושא הדוקטורט שלו היה The stars of high velocity. בשנים 1922–1924 עבד באוניברסיטת ייל. בשנת 1927 הוא אימת את תאוריית התנועה הסיבובית של שביל החלב. בשנת 1935 התמנה לתפקיד פרופסור במצפה הכוכבים של אוניברסיטת ליידן. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה בין חלוצי תחום חדש באסטרונומיה - רדיו-אסטרונומיה. בתמיכתו ובהנחיותו נבנה רדיו-טלסקופ ב-Dwingeloo שבמזרח הולנד.
בשנת 1970 נבנה רדיו-טלסקופ נוסף בווסטברוק. הוא כולל 12 טלסקופים קטנים.
בשנת 1946 הוא קיבל מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה. בשנים 1958–1961 היה נשיא האיגוד האסטרונומי הבינלאומי. בשנת 1987 קיבל את פרס קיוטו.
נפטר בליידן בגיל 92.
אנדריאה פטקוביץ'

ביוגרפיה

בטורניר מיאמי שנערך במרץ 2011 זכתה פטקוביץ' להישג הגדול ביותר שלה בקריירה, לאחר ששיחקה בשלב חצי גמר בטורניר ברמת פרמייר. היא ניצחה בשלב שמינית הגמר את קרוליין ווזניאקי מדנמרק (1 בעולם) ובשלב רבע הגמר את ילנה יאנקוביץ' מסרביה (7 בעולם). בשלב חצי הגמר היא הפסידה למריה שראפובה מרוסיה (13 בעולם) ב-3 מערכות. לאחר הטורניר היא עלתה לדירוג השיא שלה, 19 בעולם. במאי היא זכתה בטורניר שטרסבורג לאחר ניצחון בגמר על מריון ברטולי מצרפת שפרשה במערכה השנייה עקב פציעה. באוקטובר הפסידה בגמר טורניר בייג'ינג לאגניישקה רדוונסקה בשלוש מערכות.
מסילות הברזל הרוסיות

היסטוריה

הממשלה באימפריה הרוסית החלה לדון בהקמת מסילות ברזל ברוסיה כבר מתחילת המאה ה-19, כשהבסיס להקמת גוף לניהול רכבות ברוסיה הייתה מחלקת הקישור הימי (Департамент водных коммуникаций) שהוקמה ב-1789 על פי צו קיסרי של פאבל הראשון. את הארגון ניהל ניקולאי רומיאנצב גם כשזה הפך ב-1809 למינהל התחבורה והוא כיהן כשר התחבורה הקיסרי. באותה שנה הוא הביא להקמת מכון התחבורה הצבאי.
מסילות הברזל הראשונות ברוסיה הונחו לראשונה בשנות 1830. ב-1834 הגיע לביקור ברוסיה המהנדס האוסטרי, פרנץ אנטון פון גרסטנר שהציע לקיסר ניקולאי הראשון להקים קו רכבת. ב-1836 הצאר הורה להקים את קו הרכבת סנקט פטרבורג-צארסקויה סלו. העבודות על בניית הקו נמשכו עד סוף 1837 ובקיץ אותה שנה יצאה לדרך הרכבת הרוסית הראשונה.
משרד הרכבות של רוסיה הוקם ב-15 ביוני 1864 כיורש מחלקת הרכבות של משרד התחבורה שהוקמה ב-1842. המשרד פעל ברציפות עד שנת 1917 עת פורק והוחלף על ידי הקומיסריון העממי לענייני תחבורה. עד שנת 1932 בוצעו שינויים רבים בתשתית מסילות הברזל ואלה היו באחריות משרד התחבורה הסובייטי. בשנת 1954 הוקם המשרד לבניית התחבורה שהפך לתאגיד טרנססטרוי.
בשנת 1991 משרד התחבורה הסובייטי פורק ומשרד הרכבות של רוסיה הוקם מחדש בתור הגוף האחראי להפעלת מסילות הברזל. בשנת 2003 המשרד פורק והוחלף על ידי חברת מסילות הברזל הרוסיות.
בשנת 2017 נחנך מוזיאון מסילות הברזל הרוסיות במתכונתו המודרנית.

הנהלת החברה

מחזיקת המניות היחידה בחברה היא ממשלת הפדרציה הרוסית, הממנה ומפטרת את נשיא החברה וחברי הדירקטוריון.
הר ביהייב (רכס היי רוק)

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'ורג' מ. דוסון, בשנת 1886, והוא קרוי על שם דמיון צוקיו לחלת דבש.

הטיפוס על ההר

הראשון שטיפס על פסגת ההר היה מוריסון פ. בריגנד (Morrison P. Bridgland), בשנת 1913, שהיה חלק מוועדת הגבולות הבין-פרובינציאלית.
דב-בר קרלר

דב-בר קרלר (ביידיש: דוב-בער קערלער; באנגלית: Dov-Ber Kerler; נולד ב-1958 במוסקבה) הוא משורר יידי ופרופסור באוניברסיטת אינדיאנה.

ביוגרפיה

קרלר נולד במוסקבה, בנו של המשורר היידי יוסף קרלר וגדל בסביבה המעורה בתרבות היידיש. בשנת 1971 עבר עם משפחתו לירושלים. סיים תואר ראשון בספרות יידיש ובלשנות הודו-אירופית באוניברסיטה העברית (1983) החל ללמוד לדוקטורט בלימודי יידיש באוניברסיטת אוקספורד (והיה לתלמיד הדוקטורט הראשון ליידיש באוניברסיטה זו). בין השנים 1989 ל-2000 לימד באוקספורד בקולג' לינקולן. את עבודת הדוקטורט שלו עשה על מקורות ספרות היידיש המודרנית במזרח אירופה (1988). בשנת 1999 פרסם את הספר Origins of Modern Literary Yiddish על בסיס מחקרו.
בשנת 2001 עבר לארצות הברית כדי לשמש כראש תוכנית ללימודי יידיש באוניברסיטת אינדיאנה. משנת 2002 עומד בראש פרויקט "Yiddish Ethnographic Project" העוסק בתיעוד של דוברי יידיש באוקראינה ובחלקים אחרים של מזרח אירופה.
משנת 1993 משמש כעורך ב"ירושלימער אלמאנאך" ומשנת 2003 משמש כעורך בפועל.
קרלר כתב מספר ספרי שירה ביידיש והוא מפרסם שירה ביידיש תחת שם העט "באָריס קאַרלאָוו" (בוריס קַרלוֹב).
חמוס מבאיש

מאפיינים

מראהו הוא חום כהה, בטנו בצבע צהוב בהיר ויש לו זנב ארוך ורגלים קצרות. במשקל של 700 גרם לנקבות ו-1.7 קילוגרם לזכרים, סמור הבר האירופי גדול יחסית לסמורים אחרים אך הוא קטן מהלוטרה. התת-מין חמוס הבית בוית ממין זה לפני כ-3,000 שנה. לרוב סמור הבר האירופאי הוא פוליאנדרי, אך הנקבות מתנהגות לעיתים בצורה פוליגינית.