google/wiki40b huggingface dataset:
טומאת יולדת

הטומאה

מדין התורה, אישה שילדה זכר נטמאת לשבוע, לאחר מכן טובלת וכל דם שתראה לאחר מכן בתוך שלושים ושלושה ימים יהיה דם טהור ולא יאסור אותה על בעלה. כן הדין אף ביולדת נקבה, אך בכפילות של הימים - היא נטמאת למשך שבועיים ולאחר שטובלת כל דם שתראה בתוך שישים ושישה ימים יהיה טהור. הלכות אלו כתובות בפרשת תזריע:
וַיְדַבֵּר ה' אֶל מֹשֶׁה לֵּאמֹר: דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר אִשָּׁה כִּי תַזְרִיעַ וְיָלְדָה זָכָר וְטָמְאָה שִׁבְעַת יָמִים כִּימֵי נִדַּת דְּו‍ֹתָהּ תִּטְמָא... וּשְׁלֹשִׁים יוֹם וּשְׁלֹשֶׁת יָמִים תֵּשֵׁב בִּדְמֵי טָהֳרָה בְּכָל קֹדֶשׁ לֹא תִגָּע וְאֶל הַמִּקְדָּשׁ לֹא תָבֹא עַד מְלֹאת יְמֵי טָהֳרָהּ: וְאִם נְקֵבָה תֵלֵד וְטָמְאָה שְׁבֻעַיִם כְּנִדָּתָהּ וְשִׁשִּׁים יוֹם וְשֵׁשֶׁת יָמִים תֵּשֵׁב עַל דְּמֵי טָהֳרָה
— ספר ויקרא, פרק י"ב
לפי ספר היובלים (ג', 14-8), הסיבה וזמני הטהרה של היולדת, מקורן בזמני כניסת האדם הראשון וחווה לגן עדן, שכן האישה נוצרה מהאדם שבוע אחריו בריאתו. הסבר זה מובא גם במדרש תדשא.

טהרת היולדת

למעשה, מכיוון שלאחר לידת זכר יש להמתין רק כשבוע, ובכל מקרה האישה צריכה להמתין שבוע לאחר הלידה מפני שבלידה עצמה יצא דם המטמא אותה כי "אין פתיחת הקבר ללא דם", נמצא שמעשית כיום אין השפעה מעשית לטומאת היולדת על היולדת, והחילוק המעשי היה רק בעבר,  כאשר לאחר ראיית דם נידה לא היו על הנשים  לספור שבעה נקיים, והיו צריכות  רק להמתין שבעת ימים מהיום שבו החל דם הנידה לזוב, וממילא אם הלידה הייתה ביום השביעי הייתה היולדת יכולה לטבול  באותו יום מיד לאחר שקיעת החמה, למרות שיצא מנה דם באותו יום עצמו, לולי דיני טומאת יולדת.
לאחר לידת זכר האישה יכולה לעשות בדיקת הפסק טהרה מיד, להמתין שבעה נקיים ולטבול. לאחר לידת נקבה היא גם כן יכולה לעשות זאת, אלא שאסור לה לטבול עד שבועיים מהלידה. כל דם או כתם שתראה במהלך הימים הללו, בשבעת הנקיים, לפני הטבילה או לאחריה - יאסור אותה על בעלה ויצריך היטהרות מחודשת לפי הסדר המפורט.
בפועל, תהליך ההיטהרות של האישה לאחר הלידה אורך ברוב המקרים בין חודש לחודשיים. עניין זה מקשה מעט על חייהם של בני הזוג המעוניינים בקשר פיזי ובגלויי חיבה לאחר הלידה, אך נאלצים לשמור על ריחוק כפי שמחייבות הלכות טהרת המשפחה. עם זאת, יחסי אישות עלולים להיות קשים וכואבים ליולדת בשבועות הראשונים, ובאיסור על קיומם אין קושי רב.
פושצ'ה-וודיציה

פושצ'ה-וודיציה (באוקראינית: Пуща-Водиця) היא שכונה כפרית של קייב, השוכנת בפארק מיוער באותו שם. השכונה נמצאת בפינה הצפון-מערבית של שטח השיפוט של העיר קייב, מתאפיינת בבנייה נמוכה צמודת-קרקע ונפרדת משאר העיר. המקום מאכלס מספר בתי הבראה, פנימיות ודאצ'ות (וילה או בית קיץ לעשירים ובכירי שלטון). הפארק מיוער בעצי אורן ואלון, אשוח ואדר ומכיל אגמים, בהם גם חופי רחצה עירוניים.

שם המקום

פושצ'ה הוא אזור מיוער. וודיציה מתייחס לנחל שזרם באזור עד המאה ה-19 ואינו קיים יותר כיום.

היסטוריה

השטח המיוער השתייך למנזרים. בהוראת פיוטר הגדול מ-1724 הוגדר המקום כאזור ציד מלכותי. ב-1793 הועבר לרשות העיר קייב והתיישבות כפרית במקום מתועדת מן השנים 1794–1798. העברת השטח לרשות העיר שמה קץ לסכסוכים בין המנזרים על הבעלות על השטח וחלוקתו. חלקות נמכרו לבורגני העיר לשם הקמת בתי קיץ.
באמצע המאה ה-19 חלה תנופת פיתוח עם הקמת בתי מרגוע ובתי הבראה לחולי שחפת (סנטוריום). ב-1893 תוכננה תוכנית הכפר בשטח 2,700 מטר מרובע, עם שבעה רחובות אורך, אותם חוצים 16 רחובות רוחב ממוספרים ברוח הרעיון של "עיר גנים". הבעלות על הקרקע נותרה בידי מועצת העיר, שהחכירה מגרשים לתקופות ארוכות לבודדים.
דרך אזור זה פרצו כוחות הצבא האדום ב-6 בנובמבר 1943 אל עבר העיר קייב, במסגרת קרב דנייפר.
ב-1981 קיבל הכפר מעמד של יישוב עירוני וב-2002 הוכלל בשטח רובע אובולון של קייב.

הפארק

הפארק המיוער מקיף 11.73 דונם ובו שני אגמים לאורך ערוץ הנהר קוטורקי. בפארק גני שעשועים, חופי רחצה ומתקני ספורט. יער פושצ'ה-וודיציה משתרע מעבר לגבולות הפארק המוכרז.

תחבורה

באופן יוצא דופן לעיר קייב, רחובות הכפר מסודרים ברשת רחובות שתי וערב, הכוללת שבע שדרות אורך אותן חוצים 16 רחובות רוחב, כאשר רחובות הרוחב הקצרים ממוספרים.
את המקום משרת קו החשמלית הוותיק ביותר בקייב שעדיין פעיל, קו 12. המסילות הונחו ב-1900 והמערכת חושמלה ב-1904. הקרוניות האדומות, בעלות המראה העתיק הייחודי, נעות בקצב של אחת ל-10–30 דקות ומחברות את פושצ'ה-וודיציה לאזור פודיל. כן מחובר הכפר בשירות אוטובוסים לתחנת הרכבת התחתית של קייב "אקדמצ'ייקו".

כנסיית סרפים הקדוש מסרוב

במרכז הכפר ניצבת כנסיית סרפים הקדוש מסרוב (Церква св. Серафима Саровського). ראשיתה בתהארגנות בעלי הווילות מ-1903. הכנסייה נבנתה מעץ לפי תכנונו של האדריכל ולדיסלב גורודצקי בין השנים 1908 ל-1910. הכנסייה שוקמה ב-1992, לאחר שסבלה הרס ממלחמת האזרחים ברוסיה דרך שנות השלטון הקומוניסטי ומלחמת העולם השנייה. ב-2007 נערך במקום שיפוץ מקיף.
רמת הנשיא (חיפה)

רמת הנשיא היא שכונת מגורים חדשה הנבנית במערב חיפה. השכונה ממוקמת במורדות המערביים של רכס הכרמל, על רמה המשקיפה לים. השכונה שוכנת במבואה של נחל עמיק, ולמורדות רחוב דרך הים המחבר בין הכניסה לחיפה לבין מרכז הכרמל ובסמוך לשכונת נווה דוד הוותיקה.

הקמת השכונה

השכונה נבנתה בשיתף פעולה של גב ים מקבוצת נכסים ובניין של איי די בי וחברת רסקו מקבוצת ישרס.
בעבר נקראה השכונה "רמת חביב", על שמו של חביב כיאט, אך לאחר קבלת ההחלטה להקים את השכונה שונה שמה ל"רמת הנשיא" על ידי היזמים, ובכך נתקבע שם זה כשם השכונה. על אף שוועדת השמות העירונית לא קבעה כי זהו שמה של השכונה, שם זה משמש אותה בפועל גם על ידי הרשויות עצמן. כיום (2016) ממתינה מועצת העיר חיפה להמלצתה הסופית של ועדת השמות העירונית בעניינה של השכונה. 
השכונה משתרעת על פני כ-200 דונם, שמתוכם כ-60 דונם מיועדים להקמתם של כ-18 מגדלי מגורים בגבהים שונים ובסך הכל כ-1,060 יחידות דיור, פארק מרכזי ומרכז מסחרי.
בינואר 2011 החל שיווק דירות המגורים בשכונה, ובחודש יוני 2013 החל אכלוס הדירות, ובאותה השנה החלה בנייתם של מרכזי החינוך ושל המרכז המסחרי בשכונה אשר נפתח לקהל בחודש ספטמבר 2014.
מדרום לשכונה נבנה במקביל אצטדיון סמי עופר, הממוקם במבואות הדרומיים של הכרמל בשכונת נאות פרס אשר נמצאת גם היא בבנייה. שתיהן מצויות בקרבת מתחם תעשיות ההיי-טק פארק מתם. סיום בניית האצטדיון ושכונת נאות פרס, כמו גם שכונת רמת הנשיא, שינו את המבנה הטופוגרפי של המבואה הדרומית לעיר חיפה.
בשכונה כיום שני רחובות, רחוב אלמוג אשר פונה לצד הדרומי של השכונה, ורחוב שונית אשר פונה לצד הצפוני-מזרחי של השכונה כך שבעתיד אמור רחוב זה להתחבר לשני בנייני המגורים אשר נבנו בשכונת רמת חביב וגם הם נמצאים ברחוב שונית. בסך הכל עתידים להיות ברחוב שונית כעשרה בניינים רבי קומות, חלקם כבר נבנו.

מבני החינוך בשכונה ומבנים קהילתיים

בשכונה קיימים שמונה מבנים המיועדים לגני ילדים, כאשר ארבעה מהם מיועדים למעונות ילדים בגיל הרך, וארבעה מבנים המיועדים לגנים בגילאי הטרום חובה וגן החובה.
בשנת הלימודים תשע"ז פועלים במבנים אלו שני מעונות, של ארגון נעמ"ת ומעון נוסף, שני גני טרום-חובה ושני גני חובה.
מתוכננת בנייתו של בית ספר יסודי ומרכז קהילתי.

פארק "הפרפר"

פארק "הפרפר" נמצא בחלקה הפנימי של השכונה. הפארק משתרע על כ-20 דונם אשר מהם כ-12 דונמים של שטחים ירוקים, מתקני משחק אתגריים, מתקני כושר, מתקני טיפוס, משחקים לגיל הרך ומתקנים נוספים. במרכז הפארק הוקמה מזרקה אשר מאפשרת רחצה במים ובשעות הערב מוארת המזרקה באורות מתחלפים. בפארק הותקן מתקן צלחות קול לשימוש הקהל, מתקני כושר לגיל הרך ופינות ישיבה.
בפארק מתקן ענק בצורת ספינה, והוא המתקן הציבורי הגדול ביותר בעיר חיפה. בפארק ישנו אמפיתיאטרון המכיל כ-200 מקומות.
הפארק נבנה בצורת פרפר בהיותו ממוקם בנתיב נדידת פרפרים, כך שמרחוק נראה הפארק כפרפר פרוש כנפיים.
על עיצוב הפארק הופקד משרד האדריכלים מילר בלום, הוא מאופיין בצמחייה ים תיכונית, עצי זית, עצי דקל ועצים נוספים אשר מהווים את "גן הנשיא" הנמצא בפארק.

המרכז המסחרי

בכניסה לשכונה הוקם, על שטח של 4.5 דונמים, מרכז מסחרי בן שתי קומות, ולו חניון תת-קרקעי בן קומה אחת. המרכז נרכש בשנת 2015 על ידי חברת הנדל"ן וילאר בכ-80 מיליון ש"ח.
במרכז ניתנים שירותים רפואיים באמצעות מרפאות של קופת חולים מכבי שירותי בריאות כללית, ובצמוד אליהם נמצא בית מרקחת של רשת סופר פארם, שטחי מסחר שונים וסניף שופרסל. כמו כן יש במקום סניף בנק, ומרכז שירות לאזרח של עיריית חיפה הממוקם בקומה השנייה של המבנה.
אפרים הרצנו

אפרים הרצנו (1912 - ספטמבר 1987) היה מפתח משחקי שולחן ישראלי. המשחק המפורסם ביותר של הרצנו הוא רמיקוב, המשחק הפופולרי השלישי בתפוצתו בעולם.

אודות

הרצנו נולד ברומניה. הוא התפרנס במקור ממכירת מברשות שיניים ודברי קוסמטיקה.
הרצנו התחיל לפתח את רמיקוב בשנות הארבעים ברומניה, כאשר חל איסור גורף על משחקי קלפים תחת המשטר הקומוניסטי במדינה.
הרצנו עבר לישראל בשנות החמישים לאחר מלחמת העולם השנייה, והמשיך בפיתוח הרמיקוב בחצר ביתו בבת-ים ולבסוף יצא המשחק לשוק הישראלי והצליח, וב-1977 יוצא לארצות הברית ומשם לרחבי העולם. הרמיקוב היה משחק השולחן הנמכר ביותר בארצות הברית ב-1977.
בשנת 1978 הקים הרצנו את חברת "למדע תעשיות קלות בע"מ" אשר מתמחה בפיתוח וייצור של משחקי העשרה חינוכיים ומשחקי קופסה עבור ילדים ומבוגרים. מפעל החברה ממוקם בערד ומעסיק כ-60 עובדים, המייצרים יותר מ-6 מיליון משחקים בשנה, בעיקר לייצוא. בשוק הישראלי המקומי מוצרי החברה נמכרים תחת שם המותג "קודקוד". החברה נמצאת בבעלות ילדיו של הרצנו, מריאנה ומיכה.
נפטר בספטמבר 1987.
ז'אן-באטיסט שארל בובה דה לוזייה

חייו

בובה דה לוזייה התייתם בגיל שבע. הוא גדל ולמד בפריז ואחר נשלח לסן מאלו ללמוד ניווט. בשנת 1731 התמנה ללייטנאנט בחברת הודו המזרחית הצרפתית. הוא הצליח לשכנע את מעסיקו להעמיד לפיקודו שתי ספינות ולשלוח אותו למשימת חקר וגילוי בדרום האוקיינוס האטלנטי. 
עם ספינותיו, "אייגל" ו"מארי" גילה ב-1 בינואר 1739 אי זעיר, שלו העניק את שמו, האי בובה. זמן קצר לאחר מכן נאלץ להפסיק את מסע המשלחת, משום שרוב צוותו חלה. הוא חזר לכף התקווה הטובה ולאחר זאת לצרפת.
האי בובה, שכל רוחבו 6.5 ק"מ, הוא יחיד במינו, ועצם גילויו על ידי בובה שווה ערך למציאת מחט בערימת שחת. זה האי הנידח והמבודד ביותר בעולם - היבשה הקרובה ביותר מרוחקת ממנו 1600 ק"מ. מיקומו האמיתי, בניגוד להערכתו של בובה, הוא '25 54° דרום ו-'24 3° מזרח.
עשר שנים לאחר משלחתו, התמנה בובה דה לוזייה למושל איי מסקארן, משרה בה כיהן פעמיים, תחילה מ-1750 עד 1752 ושוב מ-1757 עד 1763.
ריטה דומיניק

תחילת דרכה

ריטה דומיניק הוא בת למשפחת המלוכה נווטורואוצ'ה של אבוה מבייס, באזור מדינת אימו. היא הצעירה מבין ארבעה אחים. הוריה המנוחים היו שניהם בתחום הרפואה - אביה היה רופא ואמה קצינת סיעוד. דומיניק למדה באוניברסיטת פורט הארקורט, שם היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון באמנות התיאטרון ב-1999.

קריירה

דומיניק התחילה להופיע כשהייתה ילדה, בהצגות ילדים ובתוכניות בערוץ הטלוויזיה של מדינת אימו. ב-1998 היא כיכבה בסרט הראשון שלה, A Time to Kill. היא זכתה בפרס City People לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2004. היא כיכבה ביותר מ-100 הפקות נוליווד.
פרנץ ציראייס

פרנץ ציראייס (13 באוגוסט 1905 - 24 במאי 1945), קצין אס אס ששימש כמפקד מחנה הריכוז מאוטהאוזן.

ביוגרפיה

ציראייס נולד בשנת 1905 בעיר מינכן שבבוואריה. הוא הצטרף לרייכסווהר בשנת 1924 לאחר שמגיל צעיר הפגין פטריוטיות רבה. לאחר מכן ציראייס הצטרף למפלגה הנאצית ונהפך לחבר בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה. משום שהיה מובטל לעיתים התגייס לצבא הגרמני בחוזה ל-12 שנים. בשנת 1936 השתחרר מהצבא בדרגת סמל. לקח חלק בטיהור האס אה בשנת 1934 בליל הסכינים הארוכות. בשנת 1938 מונה להיות מפקד האס אס בתורינגיה. בשנת 1939 מונה על ידי היינריך הימלר למפקד מחנה הריכוז מאוטהאוזן, ובשנת 1944 אף הועלה בדרגה עקב "הישגים מיוחדים" כמפקד מחנה.
לאחר שחרור המחנה ברח ציראייס יחד עם אשתו ובנו. ב-23 במאי אותה שנה התגלה ציראייס על ידי חיילים אמריקאים בבקתת הצייד שלו באוסטריה. ציראייס ניסה להימלט מהחיילים, אך נורה, נפצע באורח קשה ונתפס. לאחר תפיסתו הוא הועבר לבית חולים צבאי, שם מת מפצעיו יום לאחר מכן. גופתו נתלתה על גדר המחנה על ידי אחד מהשבויים לשעבר.
קרול אלט

ביוגרפיה

אלט נולדה בניו יורק, אמה מוריאל הייתה עובדת חברת תעופה ודוגמנית לשעבר ושתי אחיותיה הן הדוגמניות כריסטיאן וקארן אלט ובנוסף יש לה גם אח. היא התחילה לדגמן בגיל 18 במהלך חופשת הקיץ על מנת לחסוך כסף ללימודים באוניברסיטה.
ב-1979 הופיעה על שער המגזין הרפרס בזאר והתפרסמה שהייתה דוגמנית השער של גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ובמהלך שנות ה-80 הופיעה על יותר מ-500 שערי מגזינים והייתה אחת הדוגמניות הידועות בעולם ובנוסף כונתה "הפנים" על ידי אנשי מגזין לייף.
היא הובילה את הקמפיינים של חברת הקוסמטיקה קאבר גירל ופפסי דיאט ושיחקה במספר גדול של סרטים אמריקאים ואיטלקיים.
אלט הייתה מתמודדת בעונת הידוענים של התוכנית המתמחה של דונלד טראמפ ובגרסה האיטלקית של רוקדים עם כוכבים, היא טבעונאית וכתבה שני ספרים אודות קידום תזונה זו, היא גם התראיינה בפרק של הסדרה התיעודית "סיפורי הוליווד" בפרק העוסק בדוגמניות על.
היא מבעלי מניות המיעוט בקבוצת ההוקי קרח החדשה בליגת ה-NHL, וגאס גולדן נייטס.
שרה טל

שרה ליס (טל) היא לשעבר דוגמנית ישראלית, מלכת היופי לשנת 1956. נדבנית המתגוררת בארצות הברית.

ביוגרפיה

נולדה כשרה בינשטוק. למדה בתיכון חדש, ובגיל 20, בהיותה סטודנטית לכלכלה, זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל. ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל 1956 שנערכה בלונג ביץ', והעפילה לשלב חצי הגמר, אליו הגיעו 15 המועמדות הסופיות.
במשך שנתיים, באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 התרימה למען ישראל מטעם הבונדס בסכומים מצטברים של מיליוני דולרים.
היא נשואה פעם שנייה, ואם לשתי בנות מבעלה הראשון, איש עסקים אמריקאי.
תרמה יחד בעלה השני, המיליונר האמריקאי ביל ליס, מלגות לסטודנטים ישראלים ומיליוני דולרים להקמת מרכז בניו יורק לטיפול בסרטן השד, לאחר שטל החלימה מהמחלה, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
פרנמבוקו

גאוגרפיה

מרבית שטחה של פרנמבוקו מכוסה בסבך קוצני יבש המכונה קצ'ינגה. הנהר סאו פרנסיסקו הוא מקור המים העיקרי באזור זה. קו החוף פורה, ובעבר היה מכוסה ביער אטלנטי. כיום ניתן למצוא שם מטעי קנה סוכר.
מזג האוויר נוח יותר בפנים הארץ בזכות רמת בורבורמה. כמה עיירות ממוקמות בגובה של 2000 מטרים מעל לפני הים, והטמפרטורות בהן יכולות לצנוח ל-5 מעלות צלזיוס בחורף.
האי פרננדו די נורוניה שבאוקיינוס האטלנטי, 535 ק"מ מצפון מזרח לרסיפה, שייך לפרנמבוקו מאז 1988.

היסטוריה

פרנמבוקו יושבה לראשונה על ידי מתיישבים פורטוגזים. מלך פורטוגל ז'ואו השלישי הפך את האזור, שכונה עד אז "לוסיטניה החדשה", לקפיטניה של פרנמבוקו, והעניק אותה לאציל דוארטה קואליו, כאות תודה על מאמציו למען הכתר הפורטוגזי בהודו. קואליו הגיע לאזור בשנת 1535 ולאחר שגבר על האינדיאנים משבט קאאטה, אשר כרתו ברית עם הצרפתים, ביסס את אחיזת השלטון הפורטוגזי וייסד, בשנת 1537, את הערים אולינדה - שהייתה לבירת הקפיטניה, ואת איגראסו.
מאותו זמן שגשגה פרנמבוקו בזכות גידול קנה הסוכר והכותנה. בתמיכת חברת הודו המערבית ההולנדית נבנו טחנות סוכר ותעשיית הסוכר התפתחה מאוד. בשנת 1612 ייצרה פרנמבוקו 14,000 טון של סוכר. בשנות הארבעים של אותה מאה - יותר מ-24,000 טון סוכר יוצאו ממנה לאמסטרדם מדי שנה.
פרנמבוקו נכבשה על ידי ההולנדים בשנת 1630 ויחד עם חלקים אחרים של ברזיל כונתה "הולנד החדשה" ונשלטה בידי הרוזן מנסאו, יוהאן מוריץ ואן נסאו זיגן. ההולנדים בנו את העיר מריטניה, או מאוריסטאד, שהפכה ברבות הימים לרסיפה, על איי דלתה הדומים לטופוגרפיה ההולנדית. צעד זה העתיק את המוקד הפוליטי מאולינדה לרסיפה. השלטון ההולנדי היה אחראי להתקדמות הרבה בעיורו של האזור, כמו גם לפיתוחו התרבותי והמדעי. המורשת ההולנדית ניכרת עדיין באנשי פרנמבוקו, במבטאם ובארכיטקטורה של המקום. 
פורטוגל כבשה את רסיפה שוב בשנת 1654 והשיבה לאולינדה את מעמדה הרשמי; אף על פי כן, נותרה רסיפה המרכז הכלכלי ועיר הנמל העיקרית.
אחרי עליית השלטון הפורטוגזית יהודים רבים, אשר תמכו בהולנד, ברחו צפונה לארצות הברית והשתקמו בעיר ששמה היה ניו אמסטרדם, שבעתיד תקרא ניו יורק.
על פי אחת הסברות, שמה נגזר מן המלה העברית "רציף", והוא ניתן לה על ידי סוחרים יהודים שהגיעו אליה בדרך הים.
בשנת 1817 התרחשה בפרנמבוקו המהפכה הפרנמבוקנית, תנועה בדלנית שהביאה ליצירתה של הרפובליקה של פרנמבוקו. מורת הרוח מן השלטון הקולוניאלי הייתה הסיבה העיקרית לצעד הזה. המהפכה דוכאה כחודשיים לאחר שפרצה, אבל דגלה של אותה מהפכה הוא דגלה של פרנמבוקו כיום.
פרנמבוקו הייתה אחת מן המדינות שחברו בחודש יולי של שנת 1824 להקמת הקונפדרציה של קו המשווה, אשר התעמתה עם הקיסרות שנפרדה מפורטוגל שנתיים קודם לכן. בסוף נובמבר של שנת 1824 נכנעו כוחות הקונפדרציה הבדלנית לצבאו של הקיסר דום פדרו הראשון. 
גם בשנת 1848 הייתה פרנמבוקו זירה של מאבק - באותה שנה פרץ בה המרד הרפובליקני של פריירה, שלא היה אלא תגובה ברזילאית לאביב העמים האירופי. הקצין אשר דיכא את המרד היה דאודורו דה פונסקה, שמאוחר יותר היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה הברזילאית.

מוזיקה

בפרנמבוקו חיו במהלך המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה פורעי חוק ובוקרים הנקראים "וקיירו". תרבותם היא המקור למוזיקה העממית של אזור זה, שאיננה סמבה - שמקורה בעבדים השחורים, אלא ז'אנר הקרוי "נורדסטו" ,כלומר שירי צפון המזרח, בהם גם הפוחו (forró) המפורסם.
ברסיפה נולד וגדל הזמר והמלחין לניני (Lenine).
מנוחה רחל סלונים

הרבנית מנוחה רחל סלונים (שניאורסון) (י"ט בכסלו ה'תקנ"ט, 27 בנובמבר 1798 - כ"ד בשבט ה'תרמ"ח, 6 בפברואר 1888) הייתה בתו של האדמו"ר האמצעי מליובאוויטש. היא מכונה "אם היישוב היהודי בחברון" ו"סבתא".

ביוגרפיה

מנוחה רחל נולדה לרבי דובער שניאורי, בנו של רבי שניאור זלמן מלאדי, האדמו"ר הראשון מחב"ד. היא נולדה ביום שבו שוחרר רבי שניאור זלמן מבית הסוהר. הוא התבשר שנולדה לו נכדה והעניק לה את השם מנוחה רחל. רחל, על שם בתו שנפטרה קודם לכן, ומנוחה, משום שאמר: "מנוחה תהיה לנו". בעלה היה הרב יעקב כולי סלונים.
בשנת תקע"ה (1815) שלח אביה קבוצות חסידים כדי לחזק את היישוב היהודי בחברון. הוא יזם את קניית בית הכנסת הקטן שליד בית הכנסת אברהם אבינו וחלקות נוספות במקום. לאחר פטירת אביה קיבל גיסה, הצמח צדק, את נשיאות חב"ד. בעצתו עלתה לשם גם סלונים בשנת תר"ה (1845) עם משפחתה. התגוררה במבנה המוכר כבית שניאורסון.
היישוב היהודי בחברון היה קטן ומשפחת סלונים תפסה בו מקום מרכזי. הרבנית מנוחה רחל התפרסמה כבעלת מופתים ורבים באו לבקש את ברכתה. מסופר כי אף תושבי חברון הערבים ביקשו את ברכותיה, והיא התנתה אותן בכך שהם לא יפגעו בשכניהם היהודים.]
הרבנית מנוחה רחל נפטרה בכ"ד בשבט ה'תרמ"ח, ונטמנה בבית העלמין העתיק בחברון. ציון קברה נהרס בידי ערבים אחרי פרעות תרפ"ט. מקומו זוהה על ידי פרופ' בן ציון טבגר, שבנה מחדש את תל האבנים מעל קברה. הקבר שוקם על ידי מחדשי היישוב היהודי בחברון, בתרומתו של יוסף יצחק גוטניק. ביוזמת איגוד צאצאי רבנו הזקן. 
החל מתשמ"ב עולים מאות מצאצאיה על קברה ביום פטירתה.
שדה אלקטרומגנטי

שדה אלקטרומגנטי הוא שדה פיזיקלי המורכב משדה חשמלי ומשדה מגנטי. השדה מתאר את הכוח האלקטרומגנטי (כוח לורנץ, אחד מארבעת כוחות היסוד של הטבע) הפועל על מטען חשמלי, ליחידת מטען. בכל מקום שיש קרינה אלקטרומגנטית או גל אלקטרומגנטי קיימים שדות אלקטרומגנטיים שמרכיבים אותו.
כל גוף טעון חשמלית משרה מסביבו שדה חשמלי. אם הגוף נע, הוא משרה סביבו גם שדה מגנטי. במקרה הטיפוסי (שמתקיים במקרים רבים של חלקיקים טעונים, בעיקר אלקטרונים), המטען נע באופן מחזורי-הרמוני, ואז המטען (או המטענים) משרים שדה אלקטרומגנטי, שהוא תוצאה של ההרכבה של השדה החשמלי והשדה המגנטי. אחת התוצאות של משוואות מקסוול היא, ששדות חשמליים ומגנטיים המשתנים באופן מחזורי הם למעשה שני ביטויים של אותה תופעה, ולכן לא מדובר בשני שדות נפרדים. מכאן שניתן להתייחס לכך כ"שדה אלקטרו-מגנטי". השדה האלקטרומגנטי בנקודה מסוימת במרחב מגדיר את הכוחות (המגנטיים והחשמליים) שיפעלו על גוף טעון במטען חשמלי, אם יימצא בנקודה הזאת, במהירות מוגדרת. אם לא פועלים כוחות אחרים על הגוף, השדה מגדיר (כתוצאה מהפעלה פשוטה של חוקי ניוטון) גם את המתקף (השינוי בתנע) שלו. אם אנו יודעים מהי המסה של הגוף, נוכל לדעת מהי התאוצה שלו - כלומר, מה יהיה השינוי בגודל ובכיוון של המהירות של הגוף. אי לכך, די לדעת מהו השדה האלקטרומגנטי באזור מסוים בחלל ריק כדי לדעת כיצד ינוע אלקטרון שנשים שם במנוחה. כך ניתן לחשב, למשל, את מהירות ההתנגשות של חלקיקים טעונים במאיץ חלקיקים.
מנקודת מבט קלאסית, השדה האלקטרומגנטי מתואר על ידי שני שדות וקטוריים. הראשון הוא השדה החשמלי, הנוצר על ידי כל מטען חשמלי, והשני הוא השדה המגנטי הנוצר על ידי מטען חשמלי שנמצא בתנועה. השדה האלקטרומגנטי מתואר באופן מלא על ידי טנזור השדה האלקטרומגנטי, ועל ידי משוואות מקסוול. קרינה אלקטרומגנטית היא תנודה מחזורית של השדה האלקטרומגנטי.
מנקודת מבט מתמטית, שדה אלקטרומגנטי קלאסי הוא שדה חלק ורציף.
באלקטרודינמיקה קוונטית השדה האלקטרומגנטי הוא שדה קוונטי מסוג בוזון כיול הנוצר כתוצאה מדרישה לשימור סימטריית כיול ומטען חשמלי. קרינה אלקטרומגנטית בתורה הזו היא פוטון, שהוא חלקיק בוזון כיול, שמהווה עירור של השדה - כלומר מצב קוונטי עם אנרגיה הגבוהה מאנרגיית הריק ועם תנע.
הן בתיאור הקלאסי והן באלקטרודינמיקה קוונטית, השדה האלקטרומגנטי (והפוטון) מגיבים רק עם חלקיקים טעונים חשמלית.
השראה אלקטרומגנטית היא תהליך שבו שדה חשמלי שמשתנה בזמן גורם להופעה של שדה מגנטי, או שדה מגנטי שמשתנה בזמן גורם להופעה של שדה חשמלי. משוואות מקסוול מתארות את הקשרים בין המטען החשמלי, הזרם החשמלי, השדה החשמלי והשדה המגנטי. בשל צימוד זה בין השדה החשמלי והשדה המגנטי, בתנאים מסוימים מקיימת מערכת את משוואת הגלים.
אדם וחוה

על-פי ספר בראשית, אָדָם וְחַוָּה היו האיש והאישה הראשונים. אדם מכונה גם אדם הראשון.

חייהם של אדם וחוה

על פי המקרא, אדם וחוה הוצבו עם בריאתם בגן העדן, וצוו מפי אלוהים לטפח את הגן אולם נאסר עליהם לטעום מפרי עץ הדעת (הציווי ניתן לאדם לפני שהופרדה ממנו חוה). לאחר שחטאו אדם וחוה באכילה מעץ הדעת הם גורשו מגן עדן, וקוללו מפי אלוהים. שלושה מילדיהם של אדם וחוה נזכרים בשמותיהם במקרא: קין, הבל ושת וילדים נוספים נזכרים כ"בנים ובנות" (בראשית, ה', ד'). על פי המסורת היהודית הבנות הנוספות, היו נשותיהם של הבנים. לפי בראשית רבה נולדה עם קין תאומה אחת ועם הבל שתי תאומות. רבי יצחק אברבנאל מביא בשם "ספרי האומות" ששמות נשותיהם היו קלמנה ובלבירה. בספר היובלים הן נקראו און ועצורה. מקין ושת (למעט הבל שנרצח באבו על ידי קין), התפצלה האנושות כולה עד לדור המבול, אז נותרה רק משפחת נח שמצאצאי שת, ואשתו נעמה שמצאצאי קין.
על פי המקרא חי אדם 930 שנים. במדרש מובא שלאחר חטא עץ הדעת קצב לו אלוהים את חייו לאלף שנים, אולם הוא העניק 70 שנה משנותיו לדוד המלך, שלא נגזרו עליו חיים עד אז.

מותם וקבורתם

כאמור, אדם מת בן 930 שנה, כלומר בשנת תתק"ל לבריאת העולם.
על פי מדרש בראשית רבה, והתלמוד נקברו אדם וחוה במערת המכפלה שבחברון כזוג הראשון מבין ארבעה הזוגות: אדם וחוה, אברהם ושרה, יצחק ורבקה ויעקב ולאה - אבות ושלוש מתוך אמהות שנחשבים, לפי המסורת היהודית, ליהודים הראשונים. במערת המכפלה נמצאת גם טביעת כף רגל המיוחסת לאדם הראשון].
על פי ספר חנוך השני, המתוארך למאה הראשונה לפני הספירה, קבורים אדם וחוה תחת מקום המזבח בהר הבית, במקום בו נוצר האדם.
על פי המסורת המוסלמית, האדם הראשון נקבר בהר ערפאת הנשקף מעל מכה או במכה עצמה וזאת בשל חשיבותה וקדושתה של מכה. חוה נקברה בעיר ג'דה, שתיהן בערב הסעודית.
המסורת הנוצרית ממקמת את קבר אדם וחוה בתוך גבעת הגולגולתא - אתר הצליבה שבכנסיית הקבר בירושלים. המסורת הנוצרית מציינת כי ברגע צליבת ישו נבקעה הגבעה וסדק נפער בה והגיע עד לגולגלתו של אדם (וזהו הסבר אחד לשמה של הגבעה). מתחת לקפלת הצליבה שבכנסייה ממוקמת קפלה המכונה "קפלת אדם" ובה ניתן לראות סדק בסלע הגבעה.

קבורתם

בספרות האגדה היהודית מצויות דעות שונות בשאלה מי קבר את אדם: הקב"ה; שת בנו; או חנוך. ובספר הישר מסופר:
וימת אדם... ויקברו אותו שת ובניו וחנוך ומתושלח בנו בכבוד גדול כקבור את המלכים במערה אשר דבר להם ה'. ויעשו כל בני האדם במקום ההוא מספד ובכי גדול על אדם על כן הייתה לחוק בבני האדם עד היום הזה.
גם באשר לשאלה מי קבר את חוה קיימות כמה דעות במדרש: אדם או חנוך.
סולת הכף

תיאור

סולה זו דומה לסולה צפונית במראה, למעט הזנב הלבן, והיא בעלת ראש וצוואר צהובים וגוף לבן עם שולי כנפיים וזנבות שחורים ומקורים אפורים עם עיניים מוקפות בשחור כחולות וקטנות אך חדות ראייה. המקור בעל תלמים שחורים ומחודד והצוואר מוארך מעט ובעל צורת ברבור. אורכה יכול להגיע ל-84-94 ס"מ, מוטת הכנפיים ל-171-185 ס"מ ומשקלה ל-2.6 ק"ג. הזכרים גדולים יותר מהקבות אך בצבעים דומים. האפרוחים בוקעים מהביצים בספטמבר-אוקטובר ומשקלם בלידה כ70 גרם. הם עירומים ועיוורים אך מתבגרים במהירות ותוך 3 שבועות מגיעים לשליש ממשקל הוריהם, כשבתחילה נוצותיהם שחורות ובסוף מקבלות דפוס של בוגרים.

אקולוגיה

הסולות דואות מצוינות בעלות כנפיים חזקות המעופפות בלב הים ומחפשות דגים ואז אוספות את הכנפיים וצוללות מגובה רב לעבר הים בשביל לתפוס את הדגים. לאחר הצלילה הם נחים על המים ומעכלים את המזון לפני שיעופו חזרה לחוף.
הם חיים בזוגות במשך כמה עונות ויחדיו מטילים ביצה יחידה כחלחלה. הם מטילים אותה בלהקות באיים מרוחקים בחופו המזרחי של האוקיינוס האטלנטי, ליד דרום אפריקה ונמיביה, בין השאר על האי מלגס, שם חיה האוכלוסייה הגדולה ביותר של 140,000 סולות. רובם של הסולות (88%) חיות לחופי דרום אפריקה.
הסולות מצויות בסכנה עקב פגיעה באתרי הדיג וכן מהפרעות לקהילות הרבייה.
תצורת הל קריק

תצורת הל קריק (באנגלית: Hell Creek Formation, מילולית: "נקיק הגהנום") היא תצורה גאולוגית בארצות הברית מתקופת הקרטיקון העליון, הידועה באוסף הרב של המאובנים שלה ומהווה "גן עדן" לפלאונטולוגים. הנקיק משתרע במדינות מונטנה, ויומינג, דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית. במונטנה התצורה חופפת לתצורת פוקס הילס והיא החלק האחרון של תקופת הקרטיקון.
תצורת הל קריק מורכבת מחרסית, אבן בוץ (מורדוק) ואבן חול ששקעו בזמן המאסטריכט (החלק האחרון בקרטיקון שאחריו חלה הכחדה המונית בה נכחדו הדינוזאורים ובעלי חיים רבים אחרים) על ידי זרימה וסחף (Fluvial) שנגרמו על ידי שינויים בערוצי הנהר והדלתאות והביצות סביב המדף היבשתי המזרחי שממול הים הפנימי המערבי. האקלים בתקופה זו היה נוח ומתון, ונוכחות תנינאים מרמזת על אקלים תת-טרופי ללא תקופה קרה ממושכת. גבול K-Pg המפורסם, שמפריד בין הקרטיקון לפלאוגן (שלישון לפי חלוקה גאולוגית ישנה), נוכח בסלעים שם כשכבה דקה ובולטת ליד השכבה העליונה ביותר בתצורה.
בתצורת הל קריק נמצאו מאובנים רבים, המפורסמים שבהם הם של דינוזאורים (למשל הסטיגימולוק). האוסף הגדול ביותר של מאובנים מהל קריק נמצאים ומוצגים במוזיאון הרי הרוקי בבוזמן, מונטנה. פריטים אלה נאספו כתוצאה מ"מיזם הל קריק" - מאמץ משותף של המוזיאון, אוניברסיטת המדינה מונטנה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת דקוטה הצפונית ואוניברסיטת דקוטה הדרומית - שהחל ב-1998. תצורת הל קריק היא גם אתר פופולרי לחפירת מאובנים מסחרית.

פלאוביוטיקה

תצורת הל קריק הניבה שפע מאובנים של חסרי חוליות, צמחים, יונקים, דגים, דו-חיים, זוחלים ודינוזאורים. מאובנים רבים של טריצרטופס נמצאו בתצורה זו, לצד מאובנים שמורים היטב של טירנוזאורוס רקס שנמצאו באותו אזור ואותה שכבת גיל של הטריצרטופס, המרמזים שהשניים חיו באותה תקופה ואותו אזור, וכנראה אף נלחמו אחד בשני. מאובנים ידועים נוספים הם השלד השלם ביותר של הדרוזאור שאי-פעם נמצא ונתגלה בהל קריק ב-2000 והוצג בתוכנית מדע פופולרי של נשיונל ג'יאוגרפיק ב-2007. כמו כן נמצאו מספר מאובנים של עופות, יונקים ופטרוזאורים. שיני כריש ומנטה ריי שנמצאו בנהר מרמזים שחלק מסוגי הכרישאים עמידים גם למים מתוקים.
ניתן למצוא את הרשימה המלאה של מינים שנתגלו בתצורת הל קריק כאן.