google/wiki40b huggingface dataset:
פומיהיטו, נסיך אקישנו

ביוגרפיה

פומיהיטו נולד ב-30 בנובמבר 1965 בבית החולים של הארמון הקיסרי ברובע צ'יודה שבטוקיו. אביו הוא אקיהיטו, קיסר יפן ואמו היא מיצ'יקו, קיסרית יפן. יש לו אח גדול בשם נארוהיטו, ואחות קטנה בשם סאיקו. בילדותו הוא קיבל את השם "הנסיך איה" (礼宮 איה נו מיה). הוא התחנך בבתי הספר של הגאקושין. באפריל 1984 הוא החל ללמוד משפטים וביולוגיה באוניברסיטת גאקושין. לאחר שהשלים תואר ראשון, נרשם ללימודים בסנט ג'ון קולג' באוניברסיטת אוקספורד, ומאוקטובר 1988 עד יוני 1990 למד טקסונומיה של הדגים. ב-1989 מת סבו הקיסר הירוהיטו, ואביו הפך לקיסר החדש. 
ב-29 ביוני 1990 הוא נישא לקייקו קאוואשימה, בתו של פרופסור לכלכלה באוניברסיטת גאקושין. כמו אמו של פומיהיטו, גם קייקו באה ממשפחה פשוטת עם. הנישואים גררו מחאה מצד סבתו של פומיהיטו, הקיסרית נאגקו. בעקבות נישואיו, הוענק לפומיהיטו התואר "אקישנו נו מיה", אשר מתורגם בדרך כלל כ"נסיך אקישנו". תואר זה עובר בירושה לצאצאיו. באוקטובר 1996 הוא קיבל תואר דוקטור לאורניתולוגיה. לצורך עבודת הדוקטורט שלו הוא ערך מסעות מחקר באינדונזיה בין השנים 1993-1994, וגם שהה במחוז יונאן שברפובליקה העממית של סין. כיום משמש פומיהיטו כנשיא "מכון ימאשינה לאורניתולוגיה", ו"האגודה היפנית לזואולוגיה ואקווריומים". הוא גם משמש כנשיא הכבוד של הסניף היפני של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, איגוד הטניס היפני, ואגודת יפן-הולנד. הוא אף משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת טוקיו.
באוגוסט 2009 הוזמנו פומיהיטו וקייקו בידי ממשלת הולנד לציון 400 שנות מסחר בין הולנד ליפן. ביאטריקס, מלכת הולנד אירחה אותם בהאג. פומיהיטו גם ממלא את חלק מתפקידיו הציבוריים של אביו כאשר הוא אינו מתפקד. במרץ 2011 ביקר באזורים שנפגעו בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי.
ב-1 במאי 2019 אחיו נארוהיטו הפך לקיסר יפן והוא עצמו הפך בכך ליורש העצר.

תואר

מיום לידתו, קיבל את התואר "הוד מעלתו הקיסרית הנסיך איה". לאחר נישואיו שונה תוארו ל"הוד מעלתו הקיסרית הנסיך אקישנו".
רופא

רופא (נפוץ גם הכינוי דוקטור ובכתיב מקוצר: ד"ר, על אף המשמעות הכללית יותר של מושג זה) הוא אדם העוסק במקצוע הרפואה, אשר נקרא גם רפואה קונבנציונלית.
רופא מטפל בחולים ובפצועים על-מנת לרפא אותם וכן עשוי לסייע גם לאנשים בריאים להימנע ממחלות (רפואה מונעת). חלק מהרופאים עוסקים גם במחקר רפואי.
הרופא מוסמך לקבל החלטות מורכבות וגורליות למצבו הבריאותי של החולה כמו כריתת איברים, פעולות כירורגיות מסובכות וכדומה.
מיעוטם של הרופאים הם רופאים כלליים. רוב הרופאים משלימים לפחות התמחות אחת ומוגדרים כמומחים לתחומים מסוימים, כגון רפואה פנימית, כירורגיה, רפואת ילדים, רפואת עיניים, אנדוקרינולוגיה וכיוצא בזה.
האיש הנחשב כראש וראשון מבין הרופאים המפורסמים הוא היפוקרטס, "אבי הרפואה" שתורת ארבע הליחות שלו החזיקה מעמד כאלפיים שנה.

העיסוק ברפואה בישראל

עיסוק ברפואה בישראל מצריך רישיון מטעם משרד הבריאות. הכשרה לקראת קבלת הרישיון ניתנת בבתי הספר לרפואה. לימודי רפואה בישראל מתקיימים בשישה בתי ספר לרפואה, באוניברסיטאות הבאות (לפי סדר הקמתם): האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי, של אוניברסיטת בר-אילן בצפת ואוניברסיטת אריאל בשומרון. ישנה גם תוכנית אקדמית עוקפת תעודת בגרות משותפת של האוניברסיטה הפתוחה ואוניברסיטת תל אביב; המעוניין נדרש להשלים מספר קורסים בסטטיסטיקה, פיזיקה, כימיה, וביולוגיה באוניברסיטה הפתוחה, ואם עברם בציונים ראויים, יוכל להגיש מועמדות ללימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב. באופן כללי הלימודים נמשכים שש שנים, שלאחריהן באה שנת סטאז' (הכשרה מקצועית) בבית חולים, אך ייתכנו גם, למשל, מסלולי השלמה לבעלי תואר ראשון באחד מתחומי המדעים, שהם קצרים יותר (4 שנים לערך).
בתום לימודיו מקבל הרופא תואר דוקטור לרפואה. רישיון לעסוק ברפואה בישראל ניתן גם למי שלמד באוניברסיטאות שלא בישראל, לאחר שעמד בבחינה מתאימה. רופא המעוניין בכך יכול לעבור תקופת התמחות, שאורכה ברוב המקצועות ארבע עד שש שנים, והכוללת שתי בחינות מקיפות (בכתב ובעל-פה), ובסופה הוא מקבל את התואר "מומחה" במקצועו.
הטיפול הרפואי ניתן במרפאות, בבתי חולים, בקליניקות פרטיות ולעיתים אף בבית החולה. לעזרת הרופא עומדים כלי עזר רבים: מכוני מחקר, מכוני רנטגן, מעבדות, טכנאיים ועוד. רופאים רבים בישראל מחזיקים בשתי משרות: משרה כשכיר בבית חולים או בקופת חולים, ומשרה כעצמאי בקליניקה פרטית.

לקריאה נוספת

דוד האלוב, פרדס דוד או תולדות רופאי ישראל: כולל תולדות קורות וחיי רופאי בני עמנו ותולדות ספריהם ... גם נתוסף בו תולדות ימי העתים ... ותולדות הליטעראטור העברית בכלל. וינה תרל"ח-תרמ"ב.
ואוגר

גאוגרפיה

שטחו של האי 178 קמ"ר, והוא השלישי בגודלו מבין האיים (אחרי סטריימוי ואסטורוי). מתגורים באי 2,820 תושבים (נכון לפברואר 2005). צורתו של האי דומה לראשו של כלב, כאשר היישוב סורבאגספיורור בפיו של הכלב, ופיאלאבאטן בעין. האגם הגדול באי (ובאיי פארו כולם) הוא אגם סורבאגסבאטן, והנקודה הגבוהה ביותר היא הארנאפיול שגובהו 722 מטרים. באי 41 הרים.

תחבורה

באי נמצא נמל התעופה ואוגר שהוא שדה התעופה היחיד באיי פארו. שדה התעופה נבנה על ידי הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה לא השתמשו בשדה התעופה במשך 20 שנה, בטרם הפך להיות שדה תעופה אזרחי. כיום עוברים בשדה התעופה כ- 170,000 נוסעים מדי שנה.
מנהרה תת-ימית שאורכה 5 ק"מ מקשרת את האי עם האיים הקרובים והבירה טורסהאבן.

יישובים

כיום מצויים בוואוגר שלוש עיירות ושלושה כפרים. 
העיירה הגדולה ביותרה היא מיאואגור בה 1,025 תושבים (2003), הנמצאת במרכז האי, והפכה למרכז המסחר של האי. בעיירה נמצא מוזיאון הממוקם בבית העתיק ביותר באיי פארו.
מזרחית למיאואגור נמצא הכפר סאנדאבאגור בו 716 תושבים (2003). גם כפר זה הוא כפר היסטורי, ובמקום נמצאים שרידי ישוב משנת 1200 הכוללים מציבה ועליה רונות.
הכפר השלישי בגודלו הוא סורבאגור בו 980 תושבים (2003), והוא נמצא במערב האי. ליד כפר זה נבנה במהלך מלחמת העולם השנייה שדה התעופה של האיים. בתקופת מלחמת העולם התגוררו בכפר למעלה מ-5,000 חיילים בריטיים.
בוואוגר שני כפרים נוספים: בואור, 4 ק"מ מערבית לסורבאגור, בו מתגוררים 69 תושבים (2003), וגאסאדאלור, מערבית לבואור, על גדות פיורד מייקינס בו 16 תושבים.
כפר חדש בשם ואטנסויראר, בו מתגוררים 41 תושבים, נבנה בשנת 1921, על ידי שלוש משפחות חוואים.
בקצה הצפוני של האי נמצאים שרדי הכפר סלאטאנס שנוסד בשנת 1835. בכפר התגוררו 70 משפחות, אולם הוא נעזב בשנת 1964.
כפר נוסף שנוסד בשנת 1833 - ויקאר, בצפון האי, נעזב בשנת 1910.
קוסם

קוסם הוא אדם העוסק בקסמים ומבצע כביכול מעשים מופלאים ועל טבעיים באמצעות אלמנטים משלים הנסתרים מעיני הקהל. בתרבויות מסוימות, הקוסמים משחקים תפקידי מפתח ומוכרים בשם "שמאנים" (תפקיד זה מכיל גם אלמנטים דתיים). בתרבויות המערב, הקוסמים הם לרוב בדרנים, המבצעים קסמים - תעלולים המבוססים על זריזות ידיים ו"פטנטים" למיניהם, להנאת הקהל. לעיתים, הכינוי קוסמים משמש גם למי שביכולתו לבצע מעשים על טבעיים, כדוגמת מכשף.

קוסמים בתרבות

מושג הקסם והעוסקים בו נפוץ ביצירות תרבות רבות מכל הזמנים. בין הקוסמים הבדיוניים הידועים ביותר ניתן למנות את מרלין, מגיבורי אגדות המלך ארתור, וכן יצירה פופולרית מודרנית יותר - הארי פוטר, גיבור ספריה של הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג. עם זאת, הקוסמים לא היו תמיד גיבורי ספרים, ואף ביצירות הללו היו עושי קסמים אשר שימשו כאנטי-גיבורים ואף כנבלים (מורגן לה פיי ולורד וולדמורט, בהתאמה). ביצירות אחרות הקוסמים הם כלי להעברת ביקורת או סאטירה על החברה, כך ב"הקוסם מארץ עוץ" או באופן כללי יותר ב"עולם הדיסק".
הקוסם המיתולוגי היה גם לדמות פנטסטית כמעט קבועה במשחקי תפקידים שונים, כגון "מבוכים ודרקונים" או "מרוצללים". לימים היא הפכה לייצוג במשחקי מחשב שונים אשר עסקו בנושאים פנטסטים או שהתבססו על משחקי תפקידים בדרך זו או אחרת, כגון דיאבלו, The Elder Scrolls: Morrowind ועוד.
אך לקוסמים המתוארים לעיל יוחסו לרוב יכולות על טבעיות שונות. מאידך, היו יצירות רבות אשר עסקו בקוסמים מציאותיים, מאחזי עיניים או לפחות כאלו אשר נתפסו על ידי הציבור ככאלו, גם אם לעיתים היצירות ביקשו לרמוז על אפשרויות אחרות. מהעת האחרונה ניתן למנות את הסרטים "יוקרה" ו"אמן האשליות". כמו כן נעשו גם יצירות ביוגרפיות רבות אודות קוסמים אמיתיים, כגון הארי הודיני.
לידיה קוזניצקי

ד"ר לידיה קוֹזֶנִיצקי (13 בספטמבר 1937 - 26 בינואר 2013 - ט"ו בשבט תשע"ג) הייתה רופאה וציירת ישראלית.

קורות חיים

קוזניצקי נולדה בעיירה וילה ברטט (Villa Berthet) שבפרובינציית צ'אקו בארגנטינה, למשפחה יהודית מסורתית. למדה ציור, נגינה בפסנתר והוראת מוזיקה. בהיותה בת 17 החלה את לימודי הרפואה באוניברסיטת רוסריו בארגנטינה. בשנת 1962 סיימה את לימודיה בהצטיינות ונישאה לד"ר ישראל קוזניצקי, כיום מומחה לרפואה גרעינית. בני הזוג עלו לישראל. לזוג שתי בנות ובן.
בארץ התגוררו בני הזוג בתחילה בבאר שבע, והיו מהגרעין המייסד של בית חולים סורוקה. במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה שימשה קוזניצקי כרופאה כירורגית ותרמה להצלת חייהם של חיילים רבים. בשנת 1969, עם סיום התמחותה ברפואת אף אוזן גרון, עברה למרכז ועבדה בבית חולים בילינסון. בשנות השבעים נרתמה לייסד את הקונסרבטוריון העירוני בפתח תקווה.
אחרי אסון מעלות (1974) ייסדה וארגנה את מערך השמירה בבית ספר "עין גנים" בפתח תקווה, שממנו התפשט מפעל השמירה בבתי הספר לכל הארץ. קוזניצקי פעלה בשנים 1990–1992 במחקר אימונולוגי באוניברסיטת בר-אילן ובשנים 1993–1994 במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל בהתאמת והשתלת מח עצם לחולי סרטן.

אמנות

בשנת 1994, לאחר הסכם השלום עם ירדן, חצתה קוזניצקי את הגבול עם דגל ישראל בידה, ועלתה להר נבו, שם גמלה בליבה ההחלטה לצייר את התנ"ך, שבלימודיו היה לה עניין מיוחד. מאז היא ציירה מספר רב של ציורים בנושאים הקשורים לתנ"ך, והציגה במספר רב של תערוכות, בהן תערוכת קבע בבית התנ"ך בתל אביב שבה מוצגים שלושה מציוריה.
שתי עבודות במכלול יצירתה המנציחות את האסטרונאוט הישראלי אילן רמון הן יוצאות דופן. על עבודות אלה הוענקה לה תעודת הוקרה מבית התנ"ך. 
לאחר מכן הוציאה לאור ספר עם 101 תמונות של פרשות השבוע, הפטרות, שיר השירים עם מבוא של פרופ' שלום רוזנברג, והסברים אמנותיים של מבקרת האמנות חנה ברק-אנגל. ברק-אנגל סוברת כי "למקבץ העבודות של ד"ר קוזניצקי על התנ"ך, באופן כה שיטתי, איו אח ורע בעולם האמנות..". עוד היא סוברת כי "מדובר בפרשנות מסורתית של המקרא שנעשתה באמצעים פיגורטיביים ויש בה מהרעננות של תקופתנו העכשוית". הציורים צוירו בטכניקת שמן על בד, ומצורפים להם ציטוטים של פסוקי התנ"ך בארבע שפות, שאותם ליקט בעלה ישראל. 
במהלך חידון התנ"ך העולמי בשנת 2007 הוקרנו ציוריה. ספר ציורי התנ"ך צוין לשבח על ידי אנשי ציבור רבים, ביניהם הרב הראשי לישראל, האפיפיור בנדיקטוס ה-16, נשיא המדינה ויו"ר אגודת הסופרים העבריים.
בשנת 2007 הוכתרה ליקירת העיר פתח תקווה.
קתרסיס

קתרסיס: כתב עת לביקורת במדעי הרוח והחברה הוא כתב עת הרואה אור פעמיים בשנה ועוסק בביקורת מחקרית של מדעי הרוח והחברה בישראל ויוצא לאור בהוצאת כרמל. את כתב העת ייסדה בשנת 2004 עמותת "מצרף", והעורכים הראשונים היו יוחנן גלוקר, דורון מנדלס ומשה שוקד. עד 2017 התפרסמו 27 גליונות.
כל חוברת נפתחת במאמר המותח ביקורת על צד זה או אחר של התנהלות מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל ולעיתים גם בעולם האקדמי הבינלאומי. רוב המאמרים עוסקים בספרי מחקר שונים שרואים אור בשפה העברית. מאמרים אלה מנתחים את הטקסט ומבקרים את המתודולוגיה המחקרית בה השתמש המחבר ונכתבים על ידי מומחים בתחומם. מטרת כתב העת היא להעלות את הרמה האקדמית בישראל על ידי חשיפת טעויות, כשלים ועוותים בספרים שהמבקרים רואים כבעלי רמה מחקרית נמוכה. בצד זאת, גם משבחים ספרים בעלי רמה גבוהה. כל גיליון מסתיים במאמר "זיכרון לראשונים" שבו נסקרים חייו ותרומתו המדעית של אחד מגדולי החוקרים במדינת ישראל שהלך לעולמו ולאחריו מתפרסם מאמר מאת אותו חוקר. בכל גיליון יש מספר עמודים ובהם מצוטטות אמירות שכתב איש תקשורת או אקדמיה, המגלות אי-ידיעות בסיסיות בתחומי ידע שונים, ולאחריהן מועמדות הטעויות על תיקונן.
חברי המערכת הם הפרופסורים דורון מנדלס, יוחנן גלוקר, אלון הראל, יהודה פרידלנדר ועמוס אדלהייט. במועצת המערכת חברים: דוד בר-גל, איל זמיר, דניאל שפרבר, ששון סומך, עמנואל סיון, אסא כשר, רחל בירנבאום, מנחם פרידמן, משה גיל, אלישע קימרון, אהרון קנטורוביץ', חנה רוזן, משה שוקד, מאיר שטרנברג, וראובן שיינדלין.
אריאל (הוצאת ספרים)

אריאל היא הוצאת ספרים ירושלמית אשר מטרתה המוצהרת היא לפרסם ספרות פופולרית בידיעת ארץ ישראל. הפרסומים נועדו לחובבי ידיעת ארץ ישראל ומורי דרך. 
במרכז הפרסומים של ההוצאה עומדת ירושלים, כעדות לשמה: "אריאל", שהוא שם נרדף לירושלים. ההוצאה נוסדה בשנת 1975 על ידי אלי שילר. הפרסומים של ההוצאה מתחלקים לסוגים המאפשרים לקורא למצוא מידע מקיף על נושא החוברת: מסקירה היסטורית, דרך ניתוח גאולוגי, תיאור גאוגרפי, רשימת אתרים לביקור ואפילו לקט ביביליוגרפי.
פרסומי ההוצאה מתחלקים לאזוריים, מקומיים ונושאיים, וחלקם עוסקים בירדן. להוצאה כתב עת בשם "אריאל". לעיתים הוא מקיף נושא מסוים והוא נכלל בפרסומים לעיל, ולעיתים הוא מאגד קובץ מאמרים על מחקרים אקטואליים.
הפלישה הבריטית

הפלישה הבריטית הוא כינוי לתקופה בתולדות המוזיקה שהחלה בשנת 1964 ונמשכה עד סוף המאה, בה יוצרי רוק'נ'רול רבים מבריטניה חצו את האוקיינוס האטלנטי והחלו להופיע ולהשפיע על המוזיקה בארצות הברית. במהלך "הפלישה", הושפעו הבריטים מהמוזיקה האמריקאית והשילוב יצר את מגוון הסגנונות המוזיקליים של המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20. גלים נוספים של השפעה בריטית הגיעו לחופי ארצות הברית והעולם בעשורים שלאחר מכן.

הכנת הקרקע לפלישה

בשנת 1962 להקת ה-Tornados הבריטית הפתיעה בלהיט האינסטרומנטלי "Telstar" שהגיע לראש מצעדי הפזמונים הן בבריטניה והן בארצות הברית. זו הייתה הפעם הראשונה שאמן בריטי זכה להצלחה בסדר גודל גדול גם בארצות הברית מכיוון שבאותה תקופה ארצות הברית ובריטניה היו ביחסים מדורדרים. בעקבות ההצלחה של התקליטון בארצות הברית תוכנן גם מסע הופעות שם, אך בעיות חוזיות שמקורן בבריטניה מנעו את קיומו.

הפלישה הראשונה

תחילתה הדרמטית של הפלישה הבריטית הייתה בביקור המתוקשר הראשון של הביטלס בארצות הברית בפברואר 1964. הביטלס הגיעו זמן קצר לאחר רצח הנשיא קנדי, כשארצות הברית התאוששה מההלם. היסטוריונים מוזיקליים טוענים שזו הייתה שיאה של תקופת קיפאון במוזיקה האמריקאית מאז הפסיק אלביס פרסלי להקליט בעקבות גיוסו לצבא ב־1958.
הביטלס נחתו בניו יורק ב־7 בפברואר 1964, שלושה שבועות לאחר שיצא אלבומם הראשון בארצות הברית ולאחר שכבר הופיעו בהצלחה בבריטניה (ובקצת פחות הצלחה בצרפת). ההערצה ההמונית החלה כמעט מיידית. ב־9 בפברואר הם הופיעו בתוכניתו של אד סאליבן, המופע של אד סאליבן. זו הייתה תוכנית הטלוויזיה הניצפית ביותר בארצות הברית עד אותה תקופה, 73 מיליון צופים. שיא זה נשבר רק פעמים ספורות מאז. באותו סיור, שארך עשרה ימים, הם הופיעו חמש פעמים. חודשיים אחר כך, ב־4 באפריל, כל השירים בכל שלושת המקומות הראשונים של מצעד הבילבורד האמריקאי, היו של הביטלס, הישג ששוחזר מאז רק על ידי אריאנה גרנדה ב-20 בפברואר 2019.
הצלחתם של הביטלס פתחה דלתות לאמנים בריטים רבים. בין הבולטים ביניהם היו הבי ג'יז, פינק פלויד, הרולינג סטונז, לד זפלין, המי, הזומביז, ציפורי החצר, קצפת, הקינקס והחיות (The Animals).
הפלישה הבריטית לא הייתה חד-כיוונית. רוב המוזיקאים הבריטים שהגיעו כדי לכבוש את אמריקה היו נתונים תחת השפעה כבדה של מוזיקה אמריקנית, ובמיוחד סגנונות מוזיקליים כמו רוקנרול ובלוז. האנימלס לדוגמה, הפכו את השיר העממי האמריקאי "בית השמש העולה" (The House of the Rising Sun) ללהיט פולק רוק גדול. גם הביטלס הושפעו רבות מהרוק'נ'רול האמריקאי. בתחילה מהרוקנרול המוקדם של יוצרים כמו צ'אק ברי, באדי הולי ולהקות הבנות של מוטאון ומאוחר יותר מבוב דילן. המושפע הראשי מדילן, ג'ון לנון, עבר בשנות השבעים להתגורר בניו יורק, שם נרצח ב-8 בדצמבר 1980 מול בניין "דקוטה" שבו התגורר.
ההשפעה של הפלישה הבריטית על המוזיקה האמריקאית הייתה עצומה. סגנונות חדשים כמו פולק רוק היו תוצר כמעט ישיר שלה, וסוגה שלמה של להקות ניסתה לפצח את סוד ההצלחה הביטלסי. הקופים למשל הוקמו בתור המקבילה האמריקאית לביטלס בתור תוכנית טלוויזיה. לעומת זאת היו סגנונות מקומיים ומקוריים שניסו להתחרות בפלישה -- גראג' רוק ורוק גולשים ממנו יצאה המתחרה האמנותית והמסחרית הגדולה לביטלס - The Beach Boys.

הפלישה השנייה

תקופה שנייה של השפעה בריטית חזקה על המוזיקה האמריקאית החלה בשנת 1983 והגיעה לשיאה בשנת 1986. המניע העיקרי לגל זה היה החשיפה הרבה שנתנה רשת MTV לאמנים בריטים כגון פיקס, וואם, דוראן דוראן ו-דפש מוד. אמנים בריטים השתלטו באותן שנים על המצעדים האמריקאים.
פייר אטניין

פייר אטניין ( בצרפתית: Pierre Attaingnant ; נולד ב-1494 לערך. נפטר ב-1551 או ב-1552), מדפיס תווים צרפתי שפעל בפריס.

ביוגרפיה

פייר אטניין נחשב המו"ל הראשון בתפוצה רחבה של דפוס מוזיקלי מטלטל, אשר אפשר הדפסה מהירה וזולה הרבה יותר מאשר אצל קודמיו כמו אוטביאנו פטרוצ'י. 
אטניין נחשב לעיתים קרובות (בטעות) כראשון לפתח טכניקה זו, אבל עדויות מצביעות על כך שג'והן ראסטל, מדפיס אנגלי מלונדון, היה הראשון שהשתמש בהדפסה חד-שלבית ב 1520. 
אטניין פרסם מעל 1500 שאנסונים מאת מלחינים רבים ושונים, כולל המלחינים הפריזאיים קלודן דה סרמיזי, פייר סנדרן ופייר סרטון.
במיוחד בולטים 5 כרכים שפרסם של שאנסונים מאת קלמאן ז'אנקן. אטניין קיבל פריבילגיה מלכותית על ספרי המוזיקה שלו, שיצאו בהוצאות מחודשות פעמים רבות. 
אטניין כונה בתקופתו "מדפיס המוזיקה המלכותי" (imprimeur et libraire du Roy en musique).
שלומי אמוני ישראל

שלומי אמוני ישראל או בשמה המוכר יותר שלומי אמונים היא סיעה פנים מפלגתית בתוך מפלגת אגודת ישראל. 
"שלומי אמונים" הוקמה על ידי מנחם פרוש, לקראת הבחירות הפנימיות שנערכו באגודת ישראל בשנת תשל"ו - 1976. הסיעה נועדה לייצג את הירושלמים בני היישוב הישן וחלק מן הליטאים בתוך המסגרת המפלגתית של אגודת ישראל. שמה של הסיעה נגזר מן הפסוק בשמואל ב (כ יט).
באותן בחירות פנימיות זכתה הסיעה במקום השני במישור הארצי, עם כ-25% מקולות המצביעים. במישור המקומי זכתה הסיעה ברוב קולות הבוחרים במחוז ירושלים של התנועה, וקיבלה את השליטה בסניף זה.
במשך השנים שינתה "שלומי אמונים" את צביונה הירושלמי, היות שחלק גדול מחבריה אשר השתייכו לקהילות הפרושים-הליטאים, עזבו את אגודת ישראל ב'קרע הגדול' של תשמ"ט - 1988, ועברו למפלגת דגל התורה. הסיעה החלה לייצג את הקהילות החסידיות הקטנות שלא היו מיוצגות על ידי הנציגים הפוליטיים של החסידויות הגדולות גור, ויז'ניץ ובלז. בין החסידויות הקשורות בסיעה: צאנז, קרלין-סטולין, ברסלב, חסידות ערלוי, סערט-ויז'ניץ, ביאלא ובוסטון, כמו גם קהילת מתמידים. מלבד מנחם פרוש, כיהנו במהלך השנים כחברי כנסת מטעם הסיעה גם מאיר פרוש ויהושע פולק.
בבחירות למועצת אלעד שנערכו באלול תשס"ד - ספטמבר 2004, התמודדו נציגי הסיעה לראשונה באופן עצמאי שלא במסגרת אגודת ישראל, והשיגו 2 מושבים במועצה המקומית.
בבחירות למועצת ביתר עילית שנערכו בחשוון תשס"ח - אוקטובר 2007, התמודדו נציגי הסיעה ברשימה משותפת עם ש"ס, ונציגם הרב מאיר רובינשטיין נבחר לראשות העיר, במועצת העירייה השיגה הסיעה 5 מושבים מתוך 9 בהם זכתה הרשימה המשותפת. לכך התוסף מושב שישי של ראש העיר שרץ למועצה ברשימה נפרדת. מצד שני איבדה הסיעה את תמיכתה של חצר גדולה שהלכה עמה כברת דרך - חסידות בויאן, שרצה במפלגה למועצת העיר בנפרד ואף זכתה ב-2 מושבים. בבחירות 2008 נכשל מאיר פרוש במירוץ על ראשות עיריית ירושלים. בבחירות 2013, זכו נציגי הסיעה בראשות עיריית ביתר עילית (רובינשטיין) ואלעד (ישראל פרוש). כמו כן, הסיעה התמודדה בנפרד בבית שמש.
נציגי הסיעה נבחרו גם לחברי מועצה בירושלים, בני ברק, בית שמש, מודיעין עילית, אלעד, פתח תקווה, עמנואל וגבעת זאב.
המרד על סטורוז'בוי

המרד על הספינה סטורוז'בוי  (ברוסית: Сторожевой - שומר או זקיף) היה אירוע בו השתלט קצין מורד בצי הסובייטי על פריגטה נגד צוללות מסוג בורביסטניק בים הבלטי, בנובמבר 1975. האירוע היווה השראה לספר "המרדף אחר אוקטובר האדום" מאת טום קלנסי.

המרד על הפריגטה סטורז'בוי

המרד על האוניה הובל על ידי הקומיסר הפוליטי רב-סרן ולרי סבלין שרצה למחות על השחיתות הרבה שאפיינה את ברית המועצות בתקופת ליאוניד ברז'נייב. כוונתו הייתה לתפוס אוניה להשיטה אל מחוץ למפרץ ריגה אל לנינגרד דרך נהר נייבה, לעגון לצד אוניית המוזיאון אברורה ולשאת נאום לאומה הסובייטית משם.
תוכן הנאום אינו ידוע במדויק אך קיימת סברה כי סבלין תכנן לומר את אשר היה אסור לומר באותה בעת בברית המועצות בציבור, אך נאמר בחדרי חדרים, כי הסוציאליזם והמולדת מצויים בסכנה; רשויות השלטון נגועות בשחיתות רבה וכי המדינה סוטה ממסלול המהפכה שהוביל לנין.
בערב ה-9 בנובמבר 1975, הונה סבלין את מפקד האונייה והובילו לסיפוניה התחתונים בטענה כי אחד מקציני האוניה פועל באופן לא תקין. כאשר רב החובל הגיע לסיפון התחתון, כלא אותה סלבין יחד עם קצינים נוספים בחדר הסונר הקדמי ותפס פיקוד על הספינה. לאחר השתלטותו, זימן סבלין את 15 הקצינים והמפקדים הנותרים, פרס בפניהם את תוכניתו ובסוף הדיון ערך הצבעה בזה זכה לתמיכה של שבעה קצינים נוספים. הקצינים הנותרים, שלא רצו לקחת חלק במרד, נכלאו אף הם בבטן האונייה.
לאחר תום השלב הראשון בתוכניתו, פעל סבלין לזכות בתמיכתם של כ-150 המלחים ששירתו באונייה. הוא ניצל את עובדת היותו קצין פופולרי ומוערך בקרב החיילים וזכה בתמיכתם. אולם, אחד מהקצינים, אשר הצביע תחילה בעד המרד, הצליח לברוח מהאנייה ולהפעיל את האזעקה, אך השומרים לא האמינו לקצין ולא סגרו את שערי המעגן.
לכשהתגלה דבר בריחתו של הקצין, ומתוך חשש כי תוכניתו תסוכל, הורה סבלין לצוות האונייה לעזוב את המעגן ולשוט מיידית אל מחוץ למפרץ ריגה תוך שהוא מכבה את מכשירי הקשר והמכ"ם על מנת למנוע את גילוי הספינה.
עם הגעת הידיעה בדבר המרד לפיקוד הסובייטי, כחצי מהצי הבלטי נשלח ליירט את הספינה. הכוח כלל 13 ספינות וכ-60 מטוסים, שתקפו במקלעים ובפצצות את הפריגטה. כתוצאה מהתקיפה, מערכות ההיגוי של הספינה ניזוקו והספינה נעצרה. לבסוף כוחות קומנדו של חיל הנחתים הסובייטי עלו על הספינה ודיכאו סופית את המרד. מוביל המרד ולרי סבלין, נורה בידי חבריו לספינה אשר גם שחררו את רב החובל.
כל משתתפי המרד נעצרו על ידי כוחות הביטחון הסובייטים, אך רק סבלין וסגנו נשפטו והורשעו. ולרי סבלין נמצא אשם בבגידה בנסיבות מחמירות והוצא להורג בירייה ב-3 באוגוסט 1976 בעוד שסגנו נידון למאסר ושוחרר כעבור 8 שנים. שאר המשתתפים במרד שוחררו עם קלון מהצי.

המרד בתרבות הפופולרית

דבר המרד נשמר כסוד מדינה במשך שנים רבות ופורסם ברבים רק בשנות ה-90 לאחר נפילת ברית המועצות. עם זאת, ידיעות בדבר המרד דלפו למערב והיוו השראה לספר המרדף אחר אוקטובר האדום של טום קלנסי ולאחר מכן לסרט בכיכובם של שון קונרי ואלק בולדווין.
רוביגו

היסטוריה

רוביגו (בלטינית: Rodigium או Rhodigium) מוזכרת ככל הנראה לראשונה במסמך שמקורו מרוונה מה-24 באפריל 838. מקורו של שם העיר לא ברור. ב-920 היא נבחרה לשמש כמקום מושבו הזמני של הבישוף של אדריה, לאחר שעירו נהרסה על ידי פולשים מדיארים. הביצורים של רוביגו שהבישוף החל בבנייתם הושלמו בשנת 945. הויקונטים של רוביגו בנו חומת לבנים בשנות השלושים של המאה ה-12. המגדל הניצב ברוביגו עד היום (Torre Donà), הוא שריד ממצודה שנבנתה בתקופה זו. מגדל זה הוא בגובה של 66 מטרים.
ב-1194 נעשתה רוביגו לנחלתו של אצו דל אסטה (Azzo VI ), דוכס פרארה, שקיבל את התואר של רוזן רוביגו. שלטונו של אסטה הסתיים ב-1482 כאשר הוונציאנים כבשו את העיר על ידי מצור והחזיקו בה עד לשנת 1484. למרות שאסטה קיבל את העיר בחזרה במהלך מלחמת ליגת קמברה, הוונציאנים שבו ב-1514 והחזיקו בעיר עד למהפכה הצרפתית. ב-1806 מינה נפוליאון את אחד הגנרלים שלו כדוכס רוביגו. ב-1815 הפכו האוסטרים את רוביגו לעיר מלכותית.
ב-1866, עם נפילתה של ממלכת לומברדיה-ונטו, סופחה רוביגו לממלכת איטליה. באותה שנה קושרה העיר למסילת הרכבת לפדובה, פרארה, ורונה (דרך לגנאגו –Legnago) ולקיוג'ה (דרך אדריה). בעשור הראשון של המאה ה-20 הוקמו בעיר מפעלי התעשייה המודרניים הראשונים, כשהמפעל החשוב ביותר בהם היה מפעל לייצור סוכר. ב-1927 הורחב שטחה של העיר לממדים של היום, כולל ערים שכנות שסופחו אליה. ב-1937 הוסט התוואי של תעלת אדיגטו לשוליים המערביים של העיר ושדירה ארוכה (Corso del Popolo), נבנתה על תוואי התעלה הישנה. בשנים 1943-1945 רוביגו הייתה לחלק מהרפובליקה הסוציאלית האיטלקית ומאז 1946 היא חלק מאיטליה. בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 חוותה רוביגו תנופת התפתחות וקצב תהליך העיור שלה היה הגבוה מבין אלה של כל הערים במחוז ונטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
פאולו סבולדלי

מאפיינים כרוכב

כאמור, יחודו הגדול של סבולדלי היה כושר הגלישה שלו במורדות ההרים. במקרים רבים הוא ניצל את עליונותו זו לתקיפה במורד שהיא טקטיקה שאינה מקובלת בדרך כלל. יכולתו זו הקנתה לו גם כינוי נוסף "הקמיקזה". בנוסף, סבולדלי נחשב כמטפס לא רע וגם כרוכב נגד השעון ברמה סבירה. תכונה נוספת שלו שבלטה שוב בניצחונו בג'ירו ד'איטליה ב-2005 היא יכולת השרידות הפיזית והמנטלית בתנאים קשים וללא תמיכה. בעת שרכב בסאקו בסוף שנות התשעים הייתה הקבוצה בנויה סביב המאיץ המפורסם מריו צ'יפוליני וכל תמיכתה הוקדשה במרוצים לצ'יפוליני. סבולדלי נאלץ להסתגל ולרכוב למעשה כרוכב בודד נטול תמיכה קבוצתית. בקבוצת אינדקס אלקסיה, שהייתה קבוצת דרג שני, היה סבולדלי מוקף ברוכבים שהיו ברמה נמוכה ביחס לשאר הדבוקה וגם כאן נאלץ לרכוב בקטעים המכריעים של המרוץ ללא תמיכה קבוצתית. גם ב-2005, רוכבי קבוצת דיסקברי שהתלוו אליו במרוץ לא היו רוכבים מהשורה הראשונה וגם כאן, בקטעים המכריעים נאלץ לרכוב סבולדלי ללא תמיכה קבוצתית והצליח לנצח במרוץ הודות לקור רוחו.
דייוויד קרקוב

דייוויד קרקוב (אנגלית: נולד ב-1968) הוא צייר, אנימטור ופסל אמריקני הידוע במיוחד בזכות פסלי הלוני טונס הממוסגרים שיצר, ופסלי הקיר המתכתיים שלו.

חייו ויצירתו

דייוויד קרקוב נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. בגיל 12, לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות יצירה, הפך קרקוב לאחד האמנים הצעירים ביותר להציג את עבודותיו במוזיאון בוסטון לאמנות. ב-1990, לאחר קבלת תואר מבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, עבר קרקוב ללוס אנג'לס על מנת לפתח קריירה כאנימטור. לאחר כמה שנות עבודה עבור אולפני דיסני, קיבל פנייה מאולפני וורנר ברד'רס בבקשה שייצור מהדורה מוגבלת של לוחות ודמויות שחמט תחת הכותרת "לוני-טריילס" עבור הגלריות של אולפני וורנר. כל 50 הסטים, שיצירתם ארכה למעלה משבעה חודשים, נמכרו בתוך יומיים. בעקבות הצלחתו הראשונית, קרקוב המשיך לעבוד עם אולפני וורנר, עד שבשנת 1998 רכש את הזכויות על כל דמויות הלוני-טונס, והפך לפסל המורשה הבלעדי שלהם. כמו כן הוא בעל זכויות בלעדיות ביצירת פסלים המבוססים על דמויות של האנה-ברברה, בטי בופ, ודמויות מתוך חתונת הרפאים של טים ברטון.
בשנת 2011 נתבקש קרקוב על ידי חברת קוקה-קולה ליצור פסל פרפרים מתכתי, בגודל מטר וחצי, לרגל יום-ההולדת ה-125 של החברה, כחלק מקמפיין "Open Happiness" שלה.
בשנים האחרונות קרקוב צובר פופולריות גוברת בקרב האליטה ההוליוודית, ויצירותיו נמצאות, בין השאר, באוספים הפרטיים של סטיבן ספילברג, וופי גולדברג ומאט דיימון.
לוי יצחק לייפר

הרב לוי יצחק לייפר (ג' בתשרי תרנ"ה אוקטובר 1894 - כ"א בתמוז תשכ"א, 5 ביולי 1961) היה האדמו"ר מנדבורנא אראד

ביוגרפיה

נולד לרבי יחיאל לייפר, ונישא לריצא בתו של הרב מאיר ויסבלום דיין בנדבורנא.
לאחר פטירת אביו כיהן באדמו"רות באראד ולאחר מכן בחיפה.
נפטר בחיפה בכ"א בתמוז ה'תשכ"א. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
חיבר את הספר קדושת יצחק. יצא לאור על ידי צאצאיו בשנת תשע"א.