מיסה סולמניס (בטהובן)

מיסה סולמניס (לטינית: Missa solemnis) ברה מז'ור, אופוס 123 – יצירה של לודוויג ואן בטהובן מהשנים 1817-1823 הנחשבת לאחד מהישגיו הכבירים של המלחין. חשיבותה כמוזיקה לטקסט הפולחני עולה על זו של כל מיסה אחרת שנכתבה באותה תקופה, פרט למיסה בסי מינור של באך.
בטהובן עצמו, בשנותיו האחרונות, התייחס אליה כמעולה ביצירותיו, ואף כי לא הצליחה להגיע לאותה מידת פופולריות שהשיגו רבות מן הסימפוניות והסונאטות, היא מייצגת את בטהובן בשיא כוחותיו. זו היצירה השנייה שבטהובן כתב לטקסט המיסה, אחרי המיסה בדו מז'ור, אופוס 86, יצירה הנופלת ממנה בהרבה במידת ההערכה שזכתה לה.
המיסה כתובה לתזמורת קלאסית מלאה (כוללת טרומבונים), מקהלה בארבעה קולות וסולנים בקולות סופרן, אלט, טנור ובס.

ביצוע

הצורה המוזיקלית של המיסה סולמניס קרובה יותר לסימפוניה מלווה מקהלה מאשר למיסה כוראלית "מסורתית". הכתיבה מציגה את התעלמותו האופיינית של בטהובן מן המבצע ובמקומות אחדים היא מחמירה ביותר בתביעותיה, הן טכנית והן פיזית, רצופה שינויים פתאומיים בדינמיקה, במשקל ובטמפו. קשיים אלה נמשכים בעקביות לכל אורך היצירה, החל ב"קיריה" הפותח, שם ההברות קי-רי מושרות או בפורטה או בספורצאנדו, אך ההברה הסופית היא בפיאנו.
כפי שצוין לעיל, הרפריזה של הפוגה Et vitam venturi מפרכת במיוחד, הן בשל השינויים הדקים לעומת ההצגה הקודמת של הנושא ושל הנושא הנגדי, והן משום שמהירותה גבוהה בערך כפליים.
גם תפקידי התזמורת כוללים קטעים תובעניים רבים, ביניהם סולו הכינור ב"סנקטוס" וכמה מן הקטעים הקשים ביותר לביצוע ברפרטואר לבסון ולקונטרבסון.
מחמת הקושי שביצירה, והדרישה לתזמורת מלאה הכוללת כנר ראשי סולן, אין מבצעים אותה לעיתים קרובות במקהלות חובבים ומקצועיות למחצה, האחראיות על רוב הביצועים האורטוריים.

תגובת הביקורת

אי-אילו מבקרי מוזיקה מוטרדים מן הבעיה, כפי שהציג אותה תיאודור אדורנו, כי: "במיסה סולמניס יש משהו משונה ויוצא דופן." מבחינות רבות, זו יצירה חריגה, אפילו לגבי בטהובן. היא חסרה אותה חקירת נושאים רצופה ומתמשכת באמצעות פיתוח, שהיא מסימני ההיכר המובהקים של בטהובן. הפוגות המאסיביות בסוף הגלוריה והקרדו מציבות אותה בשורה אחת עם יצירותיו המאוחרות - אבל העניין שגילה בו בזמן בצורת הנושא ווריאציות בולט בהיעדרו. תחת זאת, מציגה המיסה סיפור מוזיקלי רציף, כמעט ללא חזרה, בעיקר בפרקי הגלוריה והקרדו, העולים באורכם על כל אחד משלושת האחרים. הסגנון, כפי שמציין אדורנו, קרוב לטיפול בנושאי בדרך החיקוי שאפשר למצוא אצל רבי-האמנים הפלמיים, כמו ז'וסקן דה פרה ויוהנס אוקכם, אבל לא ברור, אם בטהובן חיקה ביודעין את הטכניקות שלהם או שמדובר פשוט באבולוציה מתכנסת לענות על הדרישות המיוחדות במינן של טקסט המיסה. דונלד פרנסיס טוביי קישר את בטהובן למסורת המוקדמת בדרך שונה:
אפילו באך או הנדל אינם יכולים להציג תחושת מרחב ומצלול גדולה יותר. אין כתיבה כוראלית מוקדמת יותר, המתקרבת כל כך לשחזור משהו מן הסודות האבודים של סגנון ג'ובאני פלסטרינה. אין עוד כתיבה כוראלית ותזמורתית, קודמת או מאוחרת יותר, החדורה בתחושה מסעירה יותר של צבעם הייחודי של כל אקורד, כל פוזיציה, כל טרצה כפולה או דיסוננס.
הדרך הטובה ביותר, אולי, להבין את חשיבותה של המיסה ביצירתו של בטהובן היא להכיר בייחודה ולראות את המגוון המרשים והאינדיבידואליות רבת העוצמה שלה כהשתקפות קשריו של בטהובן עצמו עם האלוהי.
יש אומרים, שטיפולו בטקסט - לרבות הוספת האות a בקטע ה"מיזררה" בגלוריה וההיפטרות המהירה מכמה שורות טקסט בקרדו, תחת כובד משקלם של שני תפקידי המקהלה אחרים והתזמורת - מצביע על התעלמות עקשנית מן התפיסות הדוגמטיות יותר של הכנסייה, בעוד שאחרים רואים בביטוי הרגשי העז של שני הפרקים המרכזיים כנות, שאי אפשר לראותה אלא כתולדה של אמונה אמיתית.
מה שברור הוא, שהמיסה סולמניס היא יצירה קשה ושנויה במחלוקת. בכך אפשר לראותה כמשקפת את אמונתו של בטהובן עצמו.