google/wiki40b huggingface dataset:
Tidal

בעלות

נכון לעכשיו Tidal נמצאת בבעלותו של ג'יי זי, ומגוון רחב של אמני מוזיקה אחרים הפורשים ז'אנרים מרובים בתחומם. זהו שירות ההזרמה הראשון בעולם שנמצא בבעלות של אמן. אמנים שונים השתמשו בסיסמה "Turn the tide" ו-"#TIDALforAll" ברשתות החברתיות במהלך יצרת התדמית למסיבת העיתונאים, שם התקיימה השקתו המחודשת של השירות. הרעיון של פלטפורמת הזרמה שנמצאת בבעלות של אמן הוסבר כ"להחזיר את הערך למוזיקה על ידי השקת שירות בבעלות אמנים". במהלך מסיבת העיתונאים שצוינה, הוזמנו לבמה האמנים הבאים כ"הבעלים של Tidal": ג'יי זי עצמו, ביונסה, ריהאנה, קניה וסט, ניקי מינאז', דאפט פאנק, ג'ק וייט, מדונה, ארקייד פייר, אלישה קיז, אשר, כריס מרטין, קלווין האריס, deadmau5, ג'ייסון אלדין וג'יי קול. אריק הרוויי מפיצ'פורק ציין על האמנים שמחזיקים בבעלות משותפת של השירות, "אלה הם האחוז האחד של מוזיקת פופ בעולם כרגע, אלה אמנים שלא עונים לחברות תקליטים, לא עונים לתאגידים".
פיבי טונקין

ביוגרפיה

כאשר הייתה בת 4, טונקין השתתפה בשיעורי ריקוד בבלט קלאסי, היפ הופ, מחול מודרני וסטפס. בגיל 12, החלה בשיעורים בתיאטרון האוסטרלי לנוער (Australian Theatre for Young People) ובתיאטרון ווארף (Wharf Theatre). טונקין הופיעה במספר פרסומות וחתמה בסוכנות Chic Management. במהלך קריירת הדוגמנות שלה הופיעה במגזינים Girlfriend, ‏Teen Vogue ו-Dolly. היא הופיעה גם בקליפ השיר "Don't Let Go" של מיילס פישר. בשנת 2012 פתחה טונקין יחד עם חברתה טרסה פאלמר אתר בשם Yourzenlife העוסק בבריאות.

קריירה

בדצמבר 2005 התקבלה טונקין לתפקיד קליאו סרטורי בתוכנית הטלוויזיה האוסטרלית H2O, העוסקת בסיפורן של שלושה נערות שהפכו לבנות ים. טונקין שיפרה את כישורי השחייה שלה לפני תחילת הצילומים לסדרה. הסדרה שודרה לראשונה ב-7 ביולי 2006 ומאז שודרה בארצות רבות, עם קהל בינלאומי של יותר מ-250 מיליון צופים. כדי לקדם את הסדרה, היא וחבריה השחקנים הראשיים הגישו את פרס הלהקה הטובה ביותר בתחרות Nickelodeon UK Kids' Choice Awards באוקטובר 2007. ב-2008, טונקין הייתה אחת המועמדים לפרס "השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה" מטעם האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה . הסדרה חודשה לשלוש עונות ופרק סיום העונה שודר ב-16 באפריל 2010.
טונקין הופיעה גם בסדרות הטלוויזיה האוסטרליות קרוב רחוק ו-Packed to the Rafters. בספטמבר 2010, ערכה טונקין את הופעת הבכורה שלה בסרט, בסרט הפעולה האוסטרלי מחר, בפרוץ המלחמה (Tomorrow, When the War Began). בסרט שיחקה טונקין את תפקידה של פיונה מקסוול העשירה והמתוחה. בדצמבר 2010 הוכרז על סרט המשך וטונקין צפויה לשחק בו.
בינואר 2011, טונקין עברה ללוס אנג'לס על מנת לקדם קריירת משחק כשחקנית בינלאומית. במרץ 2011, היא נבחרה לשחק את תפקידה של פיי צ'מבלין בסדרת הטלוויזיה "המעגל הסודי" של רשת The CW האמריקאית. הסדרה, השייכת לסוגת הדרמה העל-טבעית, שידרה את פרק הבכורה ב-15 בספטמבר 2011 ליותר מ-3.5 מיליון צופים. הסדרה עוסקת בקבוצת מכשפים צעירים והתאגדותם יחד כמעגל. טונקין קיבלה שבחים מהביקורות, שתיארו אותה כשחקנית פורצת הדרך של הסדרה, אשר החלה בתפקיד מצומצם יחסית בפרקים הראשונים והפכה לדמות מרכזית בהמשך. היא הוצגה במגזין וראייטי כ"פנים חדשות לצפייה". E! Online הכתיר אותה כאחת השחקניות פורצות הדרך של שנת 2011. למרות זאת, הסדרה "המעגל הסודי" בוטלה בתאריך 11 במאי 2012, לאחר עונה אחת בלבד.
באוגוסט 2010, לוהקה טונקין לסרט תלת-המימד Bait 3D. הצילומים נערכו בגולד קואוסט שבאוסטרליה והציגו קבוצה של זרים הנקלעת לסופרמרקט לאחר צונאמי יחד עם להקת כרישים לבנים. באוגוסט 2012, הצטרפה טונקין לצוות השחקנים של הסדרה יומני הערפד בתפקיד היילי, חברתו של טיילר. היא הצטרפה לחברתה השחקנית מסדרת H20, קלייר הולט, אשר מגלמת את דמותה של רבקה מייקלסון בסדרה.
ב-2013 החלה לשחק בסדרת משנה לסדרה יומני הערפד, המקוריים. זו הסדרה השלישית בה משחקות יחד הולט וטונקין.
בספטמבר 2013 החלה לצאת טונקין עם פול ווסלי, אך הזוג נפרד באוקטובר 2017 .
תולדות המוזיקה

מוזיקה פרה-היסטורית

חוקרים מעריכים, בהתבסס על קיומה של מוזיקה בכל תרבויות העולם, כולל תרבויות החיות חיי ציידים-מלקטים, כי מקורה עתיק מאוד. קיימים ממצאים ארכאולוגיים ספורים של כלי נגינה פשוטים מהתקופה הפלאוליתית. הדוגמה העתיקה ביותר היא חליל עשוי על עצם ארוכה של נשר שנתגלה במערה בגרמניה מהתרבות האוריניאקית, לפני כ-40,000 שנה. הכינוי "מוזיקה פרה-היסטורית" (או לעיתים גם "מוזיקה פרימיטיבית") מתייחס לכל סוגי המוזיקה בתרבויות אשר לא פיתחו תיעוד בכתב של המוזיקה שלהן. אנתרופולוגים מעריכים כי המוזיקה התפתחה בתקופות מוקדמות, בתחילה כחיקוי לקולות של חיות. בתרבויות אשר לא פיתחו היסטוריה כתובה ושומרות על חלק מן המסורות של קבוצות הציידים-מלקטים (כמו למשל תרבות האבוריג'ינים באוסטרליה ותרבותם של חלק מן הילידים באמריקה), קיימת מוזיקה פרה-היסטורית; אם כי המונח מתייחס לעיתים קרובות להיסטוריה של המוזיקה באירופה לפני התפתחות הכתב ביבשת. במקרים רבים, מוזיקה של תרבויות במקומות אחרים מכונה "מוזיקת עולם", מוזיקה ילידית או "מוזיקה מסורתית".

מוזיקה עתיקה

השלב הבא בהתפתחות המוזיקה הוא זה שבו היה קיים כבר כתב, ומצוין כ"מוזיקה עתיקה". ה"שיר" הכי עתיק בעולם הוא לטענת אן דראפקורן-קילמר שחקרה את הנושא, נכתב בכתב יתדות ומקורו באור לפני כ-4,000 שנים. דראפקורן-קילמר מצאה מקצב משולש (שנמצא גם בשירה מצרית עתיקה) שנכתב בסולם דיאטוני. יש מספר עדויות מן העת העתיקה המצביעות על שימוש בכלי נגינה שונים - ציורים על כדים ותיאורים כתובים של מוזיקה מצביעים על שימוש בכלי נגינה כמו צינורות כפולים, שהם כמו חמת חלילים פרימיטיבית, ועל פוליפוניה. תיאורים של התפתחויות דומות מופיעים גם בתרבות עמק האינדוס וגם בכתבי אריסטו.
שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית

שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית ב-3 באוגוסט 1981 נחשבת לאחד הרגעים המכריעים בתקופת נשיאותו של רונלד רייגן ולאחת ההתרחשויות החשובות ביותר בתולדות יחסי העבודה בארצות הברית. הפקחים, שאוגדו בארגון פקחי הטיסה המקצועיים (PATCO), הכריזו על שביתה בדרישה להעלאת שכרם, לאפשרות לפרישה מוקדמת ולשבוע עבודה מקוצר בן 32 שעות. שביתתם שיתקה את התעופה בארצות הברית, והייתה מנוגדת לחוק שאסר שביתות של איגודי עובדים בארגונים ממשלתיים. 
הנשיא רייגן טען כי השביתה מסכנת את הביטחון הלאומי, דרש מהשובתים לשוב לעמדותיהם, ואיים כי אם לא יעשו כן בתוך 48 שעות, יסולקו מתפקידם.
האיגוד, בראשות נשיאו רוברט פולי, סירב, והנשיא רייגן מימש את איומו: רובם הגדול של פקחי הטיסה בארצות הברית שסירבו לשוב לתפקידם, למעלה מ-11 אלף במספר, פוטרו מתפקידם. לאחר מכן התאפשרה הפעלת התעופה בארצות הברית, גם אם בנפח מופחת, על ידי גיוס פקחים מהצבא, פקחים שלא היו בתפקיד, ופקחים שהועברו זמנית ממגדלי פיקוח פרטיים. רייגן החליף את השובתים בפקחים צעירים ובכך נטל סיכון גדול, שכן חוסר ניסיונם של אלו עלול היה להוליד אסון. פקחי הטיסה של קנדה גילו באותה תקופה סולידריות עם השובתים האמריקניים וסירבו לפקח על טיסות מארצות הברית.
הנשיא רייגן אף הפעיל את סעיף החוק שקבע שהשובתים לא יוכלו לשוב עוד לתפקיד ממשלתי. מאוחר יותר הגמיש עמדתו ואיפשר להם לשוב לתפקידים ממשלתיים, אך לא לתפקיד של פקח טיסה. רק בתקופת הנשיא ביל קלינטון, 12 שנה מאוחר יותר, התאפשר ל-800 מהמפוטרים לשוב לתפקידם.
ארגון פקחי הטיסה, שבתחילה קיים יחסים טובים עם רייגן ותמך בבחירתו לנשיאות, פורק אחרי השביתה בידי הממשלה, ונקנס ב-150 מיליוני דולרים שהביאו אותו לפשיטת רגל.
בעשורים שלאחר שבירת השביתה בידי הנשיא רייגן ירדה באופן דרמטי מידת השימוש בשביתה ככלי בסכסוכי עבודה בארצות הברית. 
הפרשן הכלכלי נחמיה שטרסלר כתב על האירוע, מנקודת מבט היסטורית: "מאותו רגע הכל התייחסו אליו ברצינות. לא עוד שחקן מהוליווד, אלא מנהיג. פרשנים שניתחו לימים את צעדו זה אמרו, שזה היה גם הצעד הכי משמעותי מבחינת מדיניות החוץ. כי מאותו רגע החלה גם ברית המועצות (ממלכת הרשע) להתייחס אליו ברצינות".
גריין (יחידת מידה)

גריין (Grain, באנגלית: גרגר) היא יחידת משקל עתיקה המבוססת על משקלם של גרגירי דגן, לרוב אורז. כיום יחידת המידה כמעט ואינה בשימוש, אך היא משמשת לתיאור משקלם של כדורי אקדחים.
מאטה אויביץ'

חייו

אויביץ' סיים את הגימנסיות בסיני ובספליט ולמד ספרות בזאגרב. הוא השיג תואר ראשון בליובליאנה וסיים עבודת דוקטורט על המשורר ג'ובאן ראנילוביץ' (Jovan Hranilović) בזאגרב. בשנת 1941 מונה לתפקיד מנהל המכון האחראי על האנציקלופדיה הקרואטית, בו עבד עד מאי 1945.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הציל אויביץ' אנציקלופדיסט יהודי שהיה חברו הקרוב, וכן שתי אחיות יהודיות מגירוש למחנה הריכוז יאסנובאץ. בעקבות פעולות אלה העניק לו יד ושם את אות חסיד אומות העולם.
בשנת 1950 החל אויביץ' לעבוד במכון הלקסיקוגרפי היוגוסלבי (כיום Miroslav Krleža Lexicographical Institute), שם עבד עד פרישתו בשנת 1965. הוא נפטר בזאגרב.
המלכה (סרט)

עלילה

הסרט מתחיל ביום שלאחר הבחירות בבריטניה ב-1997, כשטוני בלייר (מייקל שין), יושב ראש מפלגת הלייבור, השיג את הרוב להרכיב ממשלה. בלייר מגיע למלכה אליזבת (הלן מירן) במטרה להתבקש להרכיב ממשלה. המלכה מביעה באוזניו חשש מסוים לגבי רעיונו "לחדש" את המדינה, אך בלייר מבטיח שהוא יכבד את המונרכיה.
לאחר מספר חודשים, הנסיכה דיאנה נהרגה בתאונת דרכים במנהרה ברחוב Pont de l'Alma בפריז. המלכה מחליטה להתייחס לאירוע כאל אבל פרטי בניגוד לדעת בנה, הנסיך צ'ארלס (אלכס ג'נינגס), שסובר שצריך לפתוח את הלוויתה של הנסיכה לציבור. ככל שהזמן עובר כך גוברת התרעומת על משפחת המלוכה עקב התנהגותה המנוכרת. למרות הפצרותיו של בעלה, הדוכס פיליפ (ג'יימס קרומוול), שלא להתייחס לתקשורת המלכה מחליטה לצאת בשידור טלוויזיה ולנחם את העם בעצתו של בלייר.
מספר חודשים לאחר מכן, בלייר והמלכה נפגשים שנית. במפגש בלייר מעריך שאהדתו של הציבור כלפי המלכה ומשפחתה התחזק בעקבות הפרשה. והמלכה מביעה רצון "לחדש" את המונרכיה.

ביקורות והכנסות

הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 97%. הופעתה של הלן מירן זכתה לביקורות מהללות. הסרט הופיע לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה ששם מירן קיבלה קימת כבוד במשך כחמש דקות. בנוסף, הסרט קיבל מספר רב של מועמדויות וזכיות לפרסים יוקרתיים.
הסרט זכה להצלחה קופתית מרובה ברחבי העולם. נכון ל-2011 הסרט הכניס כ-56,441,711 מיליון דולר בארצות הברית וכ-66,942,417 מיליון דולר בחוץ לארץ.
הבונים דרור

הבונים דרור היא  תנועת נוער יהודית, ציונית-סוציאליסטית עולמית. התנועה הוקמה בשנת 1980 כאיחוד של שתי תנועות נוער ציוניות - הבונים, שקמה בבריטניה ופעלה בעיקר במדינות דוברות האנגלית, ודרור, ששורשיה במזרח אירופה.
התנועה דוגלת בערכי העבודה, הציונות והסוציאליזם. מטרותיה הן חיזוק הקשר של יהודי התפוצות עם ישראל והכשרת צעירים שיגשימו את עקרונות הצדק החברתי, השוויון והדו-קיום בישראל ובתפוצות.

היסטוריה

תנועת הבונים נוסדה בלונדון, בשנת 1929, על ידי אהרון וולסלי (Aron Wellseley). מטרותיה היו טיפוח התרבות היהודית והלשון העברית, וחינוך חבריה להחשת התחייה הלאומית דרך הגשמה אישית-חלוצית ברוח תנועת העבודה. ב-1930 נוסד סניף הבונים בדרום אפריקה, וב-1935 נוסד הבונים צפון אמריקה. התנועה קנתה אחיזה ברחבי העולם היהודי הדובר אנגלית, ובהמשך בארצות נוספות. היא דגלה בהתיישבות בארץ ישראל בדרך של קיבוץ, והייתה קשורה לאיחוד הקבוצות והקיבוצים. חברי התנועה ייסדו, בין היתר, את הקיבוצים גשר הזיו, ברור חיל, כפר בלום, כפר הנשיא, בית העמק, מבוא חמה ותובל וכן היו בין מייסדי המושב השיתופי הבונים שבמישור חוף הכרמל.
בשנת 1958 קמה תנועת "איחוד הבונים", פרי התמזגות הבונים עם תנועות נוער שונות בעולם, ובכך הייתה לגדולה בתנועות הנוער של תנועת העבודה הציונית.
בשנת 1980 התאחדה הבונים עם תנועת דרור ששורשיה במזרח אירופה ופעלה בעקרונות דומים של ציונות, סוציאליזם ועלייה התיישבותית. ברקע האיחוד הייתה הקמת התק"ם (התנועה הקיבוצית המאוחדת) כאיחוד של איחוד הקבוצות והקיבוצים שבו הייתה קשורה "הבונים", עם הקיבוץ המאוחד שבו הייתה קשורה "דרור". כיום פועלת הבונים-דרור ב-21 מדינות בעולם.
גיומנדרד

תולדות העיר

העיר גיומה מוזכרת במסמכים משנת 1332 בתור כפר בו חיו כ-150 נפש. בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי סבלה העיר מהצפות. בתחילת המאה ה-18 נפגעה העיר בהתקפות של סרבים. ב-1830 קיבל היישוב מעמד של עיר. בתקופה זו הייתה גיומה העיר הגדולה ביותר באזור. בסוף המאה ה-19 היו בעיר כ-10,800 הונגרים, 90% מהם פרסביטריאנים, וכ-600 גרמנים. כמו כן התיישבו במקום מספר סלובקים.

יהודי גיומנדרד

ב-1941 היו בגיומנדרד כ-90 יהודים ניאולוגים. עם כיבוש הונגריה על ידי גרמניה, במרס 1944 רוכזו יהודי גיומנדרד בגטו שהוקם במחסן מקומי. הם גורשו לגטו אחר ומשם למחנות ריכוז ושילוח שונים. רובם גורשו לבסוף לאושוויץ.
נח קרלינסקי

נח קרלינסקי נולד בשנת תרל"ב בניז'ין. הוא פעל רבות למען גאולת אדמות כפר סבא בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשנת תרנ"א, עלה לארץ כדי לחקור את נסיבות מות אחיו יעקב, שהיה מגואלי רחובות. בשהותו שם נישא לנחמה, ביתו של רבי יחיאל מיכל פינס. בנוסף, ביחד עם מרדכי הויזדרוף ולייב סולומון הוא השקיע כסף ועמל רבות להשגת בעלות על אדמות כפר סבא. כתוצאה מקניית האדמות הסתבך מאוד ונכנס לעשרות משפטים עם אנשי הכפר.
בשנת תרנ"ו, "קצה נפשו בעמלו הרב" והוא נסע לרוסיה עם משפחתו. תחילה הוא התיישב בניז'ין עיר הולדתו, אחר כך בפינסק ולבסוף בקייב. משפחתו גדלה לחמש נפשות, ארבעה בנים ובת אחת.
אביגדור אוחנה

אביגדור אוחנה, מנכ"ל המשרד לשירותי דת לשעבר ופעיל מפלגת ש"ס. כיום, משמש כמנכ״ל ״יוזמת אורות״. אוחנה, בעל תואר ראשון במינהל עסקים מהקרייה האקדמית קריית אונו ותואר שני במינהל עסקים מטורו קולג', הוסמך לרבנות בבית המדרש הגבוה להוראה שבירושלים. הוא החל לפעול בתנועת ש"ס בשנים הראשונות לקיומה, בהיותו המנכ"ל המייסד של ארגון "בני חיל" של אל המעיין בראשית שנות התשעים להפצת שיעורי תורה בקרב ילדים ונוער.
אוחנה שימש מאוחר יותר סמנכ"ל תנועת ש"ס, יועץ ליו"ר התנועה אלי ישי, עוזר פרלמנטרי, וכן יועץ לראש המועצה המקומית אלעד צביקה כהן. בבחירות לכנסת ה-17 מוקם אוחנה במקום ה-15 ברשימת מועמדי ש"ס לכנסת. בשנים 2006–2008 היה אוחנה יועץ בכיר לשר יצחק כהן שהופקד על המועצה לשירותי דת במשרד ראש הממשלה. לאחר הקמתו של המשרד לשירותי דת, בשנת 2008, מונה אוחנה למנכ"ל המשרד וסיים את תפקידו לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה.
מחסנית קריאות

במדעי המחשב, מחסנית קריאות (באנגלית: call stack) היא מבנה נתונים מסוג מחסנית, המשמש לאחסון מידע אודות השגרות הפעילות של תוכנית מחשב. סוג זה של מחסנית נקרא גם execution stack (מחסנית ביצוע), control stack (מחסנית שליטה), run-time stack (מחסנית זמן ריצה) או machine stack (מחסנית מכונה), ובדרך כלל קוראים לה בקיצור פשוט "המחסנית" (the stack). אף על פי שתחזוקת מחסנית הקריאות חשובה לתפקודן התקין של מרבית התוכנות, בדרך כלל הפרטים שלה מוסתרים מהמתכנת והטיפול במחסנית מבוצע באופן אוטומטי בשפות תכנות עיליות.
מחסנית קריאות משרתת מספר מטרות קשורות, אבל הסיבה העיקרית לשימוש בה היא לצורך מעקב אחר הנקודה שאליה כל שגרה אמורה להחזיר את השליטה כאשר הביצוע שלה הסתיים. שגרה פעילה היא שגרה שנקראה אבל עדיין לא סיימה את הריצה שלה, שלאחריה השליטה אמורה להיות מועברת חזרה לנקודה שממנה נקראה השגרה. הפעלות כאלו של שגרות יכולות להיות מקוננות (קריאה לשגרה מתוך שגרה, כאשר קריאה רקורסיבית היא מקרה פרטי לכך), ולכן נעשה השימוש במבנה של מחסנית. לדוגמה, אם שגרה בשם DrawSquare (צייר ריבוע) קוראת לשגרה DrawLine (צייר קו) מארבעה מקומות שונים, השגרה DrawLine אמורה לדעת לאיזו נקודה לחזור בכל פעם שהביצוע שלה מסתיים. על מנת לעשות זאת, הכתובת בזיכרון יחד עם הוראת הקריאה – "כתובת החזרה" (return address), מתווספת על גבי המחסנית עם כל קריאה.
בנוסף, רוב שיטות הקריאה הרשמיות משתמשות במחסנית לצורכי העברת פרמטרים בין הקוד הקורא לפונקציה הנקראת.

תיאור

מאחר שמחסנית הקריאות בנויה כמחסנית, הקורא (מי שקרא לשגרה) דוחף (push) למחסנית את כתובת החזרה, והשגרה שנקראה, כאשר סיימה לרוץ, שולפת (pop) את כתובת החזרה מהמחסנית ומחזירה את השליטה לאותה כתובת. אם השגרה שנקראה קוראת לשגרה נוספת, היא תדחוף עוד כתובת חזרה על גבי מחסנית הקריאות, וכך הלאה - מידע מצטבר על המחסנית ומרוקן ממנה בהתאם למה שמכתיבה התוכנית. אם הכתיבות למחסנית מנצלות את כל שטח הזיכרון שהוקצה עבור מחסנית הקריאות, מתרחשת שגיאה שנקראת גלישת מחסנית (stack overflow), אשר בדרך כלל גורמת להתרסקות התוכנית. באנגלית, הוספת רשומה של שגרה למחסנית הקריאות לעיתים נקראת winding (ליפוף), ואילו הסרת רשומות נקראת unwinding.
בדרך כלל יש מחסנית קריאות אחת המשויכת לכל תוכנית רצה (או ליתר דיוק, לכל משימה (task) או תהליכון בתהליך), אך יכול להיות שמחסניות נוספות ייווצרו לצורך טיפול בסיגנלים או לריבוי משימות שיתופי. מכיוון שבהקשר זה בכל זאת תמיד יש רק מחסנית עיקרית אחת, ניתן לקרוא לה "המחסנית" (של ה-task).
בשפות תכנות עיליות, פרטי מחסנית הקריאות בדרך כלל מוסתרים מהמתכנת, אשר מקבל גישה רק לסט פונקציות מוגדרות מראש, ולא לזיכרון שעל המחסנית עצמה. זה נקרא אבסטרקציה. לעומת זאת, רוב שפות הסף דורשות מהמתכנת להיות מעורב בניהול המחסנית. פרטי המימוש של המחסנית בכל שפת תכנות תלויים בסוג המהדר, במערכת ההפעלה ובסט הפקודות הזמין.
מיכאל הנדלזלץ

חייו

הנדלזלץ נולד בשנת 1950 בוורשה שבפולין, בן לרופא ד"ר אברהם הנדלזלץ. סבו, ישראל-אליהו הנדלזלץ, היה העורך של שבועון לילדים בשם צפרירים והמתרגם הראשון לעברית של פינוקיו מאת קרלו קולודי. עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה בשנת 1957. בוגר תיכון עירוני ה' בתל אביב. בעל תואר ראשון בתיאטרון ובתורת הספרות הכללית מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1969 החל לכתוב ביקורת תיאטרון בעיתון "למרחב". בשנים 1971–1981 שירת בגלי צה"ל. ב-1975 החל לפרסם ביקורת תיאטרון ב"הארץ", וב-1981 הצטרף למערכת "הארץ" כמבקר תיאטרון וכעורך. ערך ב"הארץ" את המדורים "אמנויות" (1992-1981), "מלים ומו"לים" (1992-1985) והמוסף "ספרים" (1993 עד 2005). ב-2005 החל לכתוב מדור שבועי בשם "המילה האחרונה".
זוכה פרס סוקולוב לעיתונאות.
עסק גם בתרגום ספרים מפולנית ומאנגלית.
על עבודתו כמבקר תיאטרון אמר:
כתיבה על משחק בתיאטרון היא אחד הדברים הקשים ביותר, מפני שזהו עיסוק המערב מיומנות ורגש, כשהכלי הוא גופו ונפשו של אדם. זהו מסתורין שאני מודה כי לא ירדתי לחקרו, אבל אני תמיד מלא התפעלות כשהוא מתרחש לעיני. הביקורת אינה אמורה להיות עצה ידידותית לצופה, ואפילו לא פידבק לבמאי, אלא תיאור חוויה מורכבת, במספר מלים מצומצם, אחרי ערב הבכורה. אני בהחלט משתדל לא להתעלם משחקנים ולמצוא את הדרך לתאר את חוויותי למראה עבודתם.
— מתוך מדור שאלות ותשובות של "הארץ"
ב-29 במרץ 2017, עם הגיעו לגיל פרישה, פרסם טור פרידה מתפקידו כמבקר התיאטרון של "הארץ", תפקיד אותו מילא במשך 42 שנים.
הנדלזלץ נשוי, ואב לשלושה ילדים. בגיל מבוגר הפך לנכה הנעזר בקלנועית, פרט שהוא מתייחס אליו לעיתים כאשר הוא כותב על בעיות בנגישות לאולמות תיאטרון.
הטיעון הקוסמולוגי

הטיעון הקוסמולוגי הוא טיעון להוכחת קיום האל. ידוע גם בשם טיעון הסיבה הראשונית. לטיעון שלוש גרסאות: הטיעון הסיבתי לקיום (in esse), הטיעון התלוי ועומד (in fieri) והטיעון על פי ההיתכנות. 
תומאס אקווינאס, פילוסוף של ימי הביניים אימץ טיעון שמצא בכתבי אריסטו בדבר "הסיבה שאין לה סיבה" וטען כי היקום היה חייב להגרם (להיווצר) על ידי משהו שהוא עצמו לא נגרם (נוצר) וזהו האל. תומאס אקווינאס גם בחן את האפשרות שהיקום התקיים מאז ומעולם (אפשרות שאותה פסל מנימוקים שונים), אך גרס כי הדבר אינו משנה את העקרון או השאלה מדוע היקום קיים מאז ומעולם.
אבן סינא, פילוסוף אסלאמי של ימי הביניים השתמש גם הוא בטיעון הקוסמולוגי, אך בצורה שונה מזו של תומאס. לשם ההוכחה חוקר אבן סינא את מושג הקיום. הוא מחלק בתוך מושג הקיום בין שני מושגים: אפשרי המציאות והכרחי המציאות. אובייקטים הם אפשרי המציאות אם יש הפרדה בין מהותם לבין קיומם - אם אפשר לתפוש אותם גם בלי שיהיו קיימים (לדוגמה: חד-קרן). לעומת זאת, הכרח המציאות הוא אובייקט שעצם מהותו היא קיומו. לכל אחד מהאובייקטים שהם אפשרי המציאות, אם הם קיימים, היה דבר מה שהוציא אותם מן הכוח אל הפועל, מן האפשרי אל הנמצא. אבל חייב להיות אובייקט אחד שהוא הכרח המציאות כי אחרת תתקבל שרשרת אין סופית של סיבות, מבלי שתהיה סיבה ראשונה שתוציא את אפשרי המציאות מן הכוח אל הפועל מלכתחילה. אבן-סינא מזהה את אותו הכרח המציאות כאלוהים. הוא מבטל את האפשרות שקיים יותר מהכרח המציאות בעזרת הטיעון שבמצב כזה של כפילות אחד מהם חייב להיות סיבת האחר.
גוטפריד לייבניץ, פילוסוף גרמני, העלה טיעון דומה ב"עקרון הסיבה המספקת" שלו משנת 1714: "אין בנמצא עובדה נכונה או קיימת, או הנחה נכונה, בלי שתהיה סיבה מספקת להיותה כך ולא אחרת, על אף שאיננו יכולים לדעת סיבות אלו ברוב המקרים." הוא תמצת את הטיעון הקוסמולוגי כך: "מדוע יש משהו במקום לא כלום? הסיבה המספיקה... נמצאת במהות אשר... היא ישות הכרחית שסיבת קיומה מוכלת בתוך עצמה." 
הטיעון של תומאס אקווינאס אינו מבקש להוכיח דבר מעבר לעצם קיום האל, אך פילוסופים סכולסטיים ניסו להרחיבו כדי להוכיח לוגית תכונות כמו היותו כל יכול, היותו פשוט (כלומר, לא מורכב מחלקים בסיסיים יותר), ועוד. לא ניתן היה לדעתם להקיש דברים נוספים אודות האל באמצעות ההגיון אלא רק באמצעות התגלות אלוהית, כמו האמונה הנוצרית בשילוש הקדוש.
שאטו שבאל בלאן

שאטו שבאל בלאן (צרפתית: Château Cheval Blanc, משמעות הביטוי היא "טירת הסוס הלבן") היא אחוזת יין בסנט אמיליון באזור היין של בורדו שבצרפת. היין הנושא את שם האחוזה הוא אחד משני היינות היחידים שקיבלו את המעמד הגבוה של פרמייר גראן קרו סוג א' Premier Grand Cru Classé (A) בדירוג היין של אזור סנט אמיליון ב-1955, ביחד עם שאטו אוזון.
היין השני של האחוזה מכונה לה פטיט שבאל (Le Petit Cheval).

היסטוריה

בשנת 1832 מכר שאטו פיז'אק 150 דונמים למ. לוסאק-פורקו, בכללם חלק מרכס החצץ שמשתרע לאורך פיז'אק והכרמים הסמוכים ומגיע לשאטו פטרוס מיד בגבול פומרול. חלקת אדמת זו הפכה להיות שאטו שבאל בלאן שבתערוכות העולמוית בלונדון ובפריז ב-1862 וב-1867 זכה היין במדליות. השאטו נותר בבעלות אותה המשפחה עד שב-1998 הוא נמכר לברנארד ארנו, יושב-ראש התאגיד הגדול בעולם למוצרי המותרות LVMH, ואיש העסקים הבלגי אלבר פרר. ארנו מינה למנהל האחוזה את פייר לורטון, בדומה לאחוזה חשובה אחרת שבבעלות התאגיד שאטו ד'יקאם

הכרמים

הכרם נחשב כבעל שלוש מעלות: האחת היא מיקומו על גבול פומרול, השנייה היא מיקומו בגראב והקרקע הסלעית שלו, והשלישית הוא היותו בעל סגולות אופייניות לסנט אמיליון

אזור הכרם משתרע על פני 41 הקטאר, כאשר 37 הקטאר נטועים גפנים של הענבים 57% קברנה פראן, 40% מרלו, וכמויות קטנות של מאלבק וקברנה סוביניון. התפוקה השנתית הממוצעת היא 6000 ארגזים (כל ארגז מכיל תריסר בקבוקי יין) של שאטו שבאל בלאן היין הראשון (Grand vin) ו-2500 ארגזים של היין השני לה פטי שבאל.
ישכר לייב וינברג

ביוגרפיה

נולד לרבי שמואל וינברג מסלונים, נכדו של היסוד העבודה, ונשא את בתו של רבי שלום פרלוב מבראהין. התפרסם בין הגויים בשל שנינותו הרבה. 
לאחר פטירת אביו בי"ט בשבט תרע"ו פנו רוב החסידים אל אחיו הצעיר רבי אברהם שהתגורר בביאליסטוק, ומיעוטם מינו את רבי ישכר לייב לממלא מקום אביו בסלונים. למרות זאת שמרו השניים על קשר הדדי וכיבדו מאוד זה את זה. מסופר כי בראש השנה הראשון אחרי מינויו לאדמו"ר, תלה רבי ישכר לייב פתק בבית מדרשו בו הודיע כי מי שנמנע מליסע לביאליסטוק בשל כבודו הוא אינו מוציא ידי חובה בתקיעותיו. אחת בשנה ניהלו האחים טיש משותף בהיותם בוורשה ביום הילולת אביהם. 
יחד עם אחיו עמד בראש כולל רייסין ופעל רבות למען היישוב החסידי בארץ ישראל.
נפטר בכ"ח בניסן תרפ"ח (1928). בנו רבי אברהם יהושע העשיל וינברג מילא את מקומו בסלונים, עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ה (1935) ופתח בית מדרש בתל אביב. חיבר ספר תורני-אנציקלופדי "אוצר ערכי התורה - אהלי יששכר". נכדו שמואל וינברג כיהן כראש העיר בני ברק.
חתנו רבי יוחנן מלובצקי מלעכוויטש, נרצח בשואה.
בית איג'זא

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית. סמוך לכפר נמצאת "ח'רבת בד אבו מועמר", בית קברות חצוב בסלע, ששימש את תושבי היישוב בגבעה הסמוכה "ח'רבת אל עדסה" (או "חדשה") שבקרתבה התרחש "קרב חדשה" בין הממלכה הסלאוקית לממלכת החשמונאים. במקום מערת קבורה מפוארת ובה כוכי קולומבריום רבים (בתרבות הרומית שימשו קולומבריה לקבורת אפר משריפת מתים, ולפולחן).
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בבית איג'זא  הייתה אוכלוסייה של 59 מוסלמים. מספר זה ירד מעט במפקד 1931 ל 54 מוסלמים, אשר שכנו ב-14 בתים.
ב-1945 הייתה בבית איגז'ה אוכלוסייה של 70 מוסלמים, שלהם היו 2,550 דונם אדמה. מתוך אדמות אלו, 122 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 922 של גידולי דגנים, ואילו 8 דונם היה שטח בנוי. 
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה בית-איג'זא לשליטה ירדנית.
בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית בית איג'זא 129 נפש.

לאחר 1967

במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967, בית איג'זה עברה לשליטה ישראלית. קרקעות הופקעו על ידי ישראל לצורך בניית יישובים, ובהם גבעת זאב וגבעון החדשה. 
בשנת 1977 התיישב במחנה הצבאי הנטוש הסמוך לכפר (ששימש כבית ספר לקצינים של הצבא הירדני עד 1967), גרעין של מתיישבים יוצאי ברית המועצות. הדבר התאפשר על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים". באוקטובר 1979 התקבלה החלטת ממשלה, במסגרת המגמה לעבות את ירושלים, על הקמת "מצפה גבעון" (גבעת "חדשה") כיישוב קבע. זאת על סמך הטענה שהקרקע במקום הייתה בבעלות חברת "נחלת ישראל - רמה" ההיסטורית משנת 1921. בינואר 1980, עלו 35 מאנשי הגרעין להתנחל על שטח בן 70 דונם. תושב בית איג'זא, צברי מחמוד אע'רייב, ממנו הופקעו קרקעות לשם הקמת בריכת מים ליישוב, עתר לבג"ץ נגד ההפקעה. במהלך הדיון המשפטי בבית המשפט העליון התברר שבטאבו לא רשומה קרקע על שם חברת "נחלת ישראל - רמה", כי אם  כ"רכוש ממשלתי" ירדני, כיוון שהקרקע הופקעה על ידי ירדן בשנות ה-60 לצורכי המחנה הצבאי הסמוך, אך הותר לתושבים במקום להמשיך ולעבד את האדמות. 
בראשית השליטה הישראלית נתפסה הקרקע הירדנית על בסיס "צו מס' 59", צו צבאי שהוצא לפיו כל הקרקעות והנכסים שהיו בבעלות השלטון הירדני יעברו לידי השלטון הצבאי הישראלי. אע'רייב נאלץ לוותר על קרקע בשטח של 45 דונם, עם זאת הכיר הממשל הצבאי בבעלותו על 24 דונם ו-200 מ"ר ובתי ההתנחלות הוקמו מסביב לבית משפחת אע'רייב. 
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 60% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.

גדר ההפרדה

בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. צברי מחמוד אע'רייב, עתר לבג"ץ נגד תוואי הגדר שמנתק אותו מהכפר. מצד שני עתרו תושבי גבעון החדשה נגד הצבת שער בגדר הביטחון, במקטע שבין יישובם לבין בית איג'זא. ב-31 ביולי 2006 נדחו העתירות על ידי בית המשפט העליון,  לאחר שקבע כי היות שבני המשפחה דחו את הצעת
מערכת הביטחון לקבל פיצויים ולעזוב את ביתם, התוואי הנוכחי מידתי וראוי. בית משפחת אגרייב הוקף ונכלא בגדר גבוהה, והם יכולים להגיע לכפר רק דרך שרוול צר, המוקף בגדר נוספת שמתחברת לתוואי גדר ההפרדה.
עקב גדר ההפרדה, כש-980 דונמים (או 38.1% מכלל שטח הכפר) נותרו מעברו השני של הגדר והגישה של התושבים אליהם הוגבלה (בעיקר שטחים חקלאיים ומעיין "עין א-שמייה", ששימש את תושבי הכפר במשך מאות שנים).  
ב-26 בפברואר 2004, שני תושבים נהרגו וכ-70 נפצעו בעימות עם צה"ל והמשטרה, בעת הפגנות נגד הקמת גדר ההפרדה באזור.