google/wiki40b huggingface dataset:
סטארי סמביר

תולדות היישוב

סטארי סמביר נזכרת לראשונה בשנת 1378, ובשנת 1553 הוענקו לה זכויות עיר. מחלוקת פולין בשנת 1772, ועד תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית.

יהודי סטארי סמביר

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1544. בשנת 1659 הוצא צו האוסר על ישיבת יהודים ביישוב, אך חרף האיסור המשיכו היהודים להתגורר ביישוב. במהלך המאות ה-18 וה-19 גדל מספר היהודים בעיירה, ובשנת 1890 נמנו בה 1,613 יהודים. עוד משנות ה-80 של המאה ה-19 עזבו את העיירה רבים מיהודיה, וחלקם היגרו לארצות הברית.
במהלך הכיבוש הרוסי של העיירה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ערכו הקוזקים פרעות ביהודיה, ופרעות אלה נשנו בתקופת הרפובליקה האוקראינית המערבית, שקמה עם תום המלחמה, תוך חילול בתי הכנסת המקומיים. שריפה גדולה שפרצה ביישוב באפריל 1923 פגעה קשות בקהילה היהודית במקום. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,562 יהודים, קרוב -40% מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.

בשואה

בתחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה העיירה באופן זמני בידי הגרמנים, ואלו חטפו את יהודיה לעבודות כפייה ורצחו כמה מהם. עם כניסת הסובייטים לעיירה, הגיעו אליה כמה מאות פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר היהודים במקום הגיע לכ-2,500 איש. בתקופה הסובייטית נאסרה הפעילות הציבורית היהודי בעיירה, הולאמו עסקי היהודים בה, וחלק מיהודיה הוגלו לעומק ברית המועצות.
ב-2 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, שבו הגרמנים לעיירה, והקצו לאוכלוסייה האוקראינית המקומית פרק זמן של 24 שעות לפרוע ביהודי היישוב. בזמן זה רצחו האוקראינים באכזריות כמה עשרות יהודים מהעיירה בשטח בית העלמין היהודי ביישוב, בנוכחות הכומר המקומי. לאחר מכן, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה, לרבות ינובסקה.
בין ה-5 ל-6 באוגוסט 1942 גורשו היהודים שנותרו בעיירה לגטו סמביר הסמוך, ומשם שולחו כעבור זמן מה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בקארדי בריזר

ערך תזונתי

הרכיבים העיקריים של המשקה, כפי שמצוין על הבקבוקים הם: מים מוגזים, רום בקארדי, סוכר וחומצת לימון. כמו כן, צבעי מאכל שונים נוספים למשקה, על מנת להעניק לו את הצבע הפרותי.
המשקה מכיל 60 קלוריות ל 100 גרם (כ-135 קלוריות לבקבוק 275 מיליליטר).
טורח ציבור

טורח ציבור (בארמית: טירחא דציבורא) הוא שיקול בהלכה לפיו יש למנוע מן הציבור טירחה מרובה. הטירחה האמורה איננה רק מאמץ פיזי כלשהו, אלא גם עיכוב ובזבוז זמן של הציבור מוגדר כ"טירחה" שיש למונעה. לשם כך אף הקלו חכמים לעיתים בקיומן של הלכות מסוימות כדי למנוע טירחה מרובה ובזבוז זמן מן הציבור.
טנסי (נהר)

מסלול הנהר

מקורותיו של הנהר בנחלים היורדים מהרי האפלצ'ים. הנהר עצמו נוצר ממפגש של הנהרות הולסטון והנהר הצרפתי הרחב (French Broad River) בצידה המזרחי של העיר נוקסוויל. מנוקסוויל הנהר זורם דרום-מערבה, דרך מזרח טנסי לעבר צ'טנוגה, שם הוא חוצה את הגבול לאלבמה. הנהר זורם בעיקול גדול בצפונה של אלבמה, שם הוא מהווה את ההגבול הטבעי בין המחוזות לודרדייל וקולברט. לאחר מכן עולה הנהר צפונה על גבול מדינת מיסיסיפי ונכנס שוב לטנסי. מנקודה זו הנהר מהווה למעשה את הגבול הגאוגרפי בין מרכז טנסי למערבה. סמוך למפגש הגבולות בין טנסי, אלבמה ומיסיסיפי יוצאת מן הנהר תעלת טנסי-טומברידג', אשר הפכה את נהר טומברידג' לתעלה המקשרת בין נהר טנסי לנמל מוביל באלבמה, על חוף מפרץ מקסיקו. תעלה זו קיצרה במאות קילומטרים את נתיב השיט מנהר טנסי למפרץ מקסיקו. הקטע האחרון בנהר טנסי הוא בגבולות מדינת קנטקי, הוא נשפך לתוך נהר אוהיו בעיר פדוקה שבקנטקי.

סכרים

ערוץ נהר הטנסי עבר שינויים גדולים בשמונים השנים האחרונות. בין שנות העשרים לשנות השישים של המאה ה-20 נבנו על הנהר והערוצים המזינים אותו 49 סכרים, רובם בידי רשות עמק טנסי. הסכרים על ערוץ הנהר נועדו להפקת חשמל, לאפשר שיט בטוח במעלה הנהר ולמנוע הצפות בעונות הגשומות. על הנהר תשעה תאי שיט המאפשרים לספינות לעקוף את הסכרים בדרכן. דוברות עד למשקל של 1,500 טון יכולות לשוט במעלה הנהר.

דגה

נהר הטנסי ידוע בשפע ובמגוון הדגה שבו, בנהר כ-240 סוגי דגים שונים. יחד עם זאת, חלקו התחתון של הנהר, חשוף לסכנת זיהום ורבים ממיני בעלי החיים באזור נמצאים בסכנת הכחדה. לאורך נהר הטנסי קיימת גם אוכלוסיית הצדפות המגוונת ביותר בצפון אמריקה.
וילמיין ון דר חוט

וילמיין ון דר חוט  (בהולנדית: Willemien Hendrika van der Goot;‏ 1897, פרטוריה‏ - 1989, אמסטרדם) הייתה סופרת, עורכת, מוציאה לאור וחסידת אומות העולם מהולנד.

קורות חיים

ון דר חוט נולדה בפרטוריה שבדרום אפריקה וגדלה בהודו המזרחית ההולנדית ‏. בין היתר למדה בג'קרטה ובפנימיה בשווייץ. היא למדה באוניברסיטת רוטרדם ובשנת 1930 קיבלה תואר דוקטור בכלכלה - האישה הראשונה בהולנד שקיבלה תואר דוקטור בכלכלה. היא יצאה נגד הצעת חוק שנועד להגביל את הכנסתה של אישה נשואה מעבודתה והחלה להיות פעילה בתנועה הפמיניסטית. בין חברותיה הייתה אלטה יאקובס , פמיניסטית ופעילה למען זכות בחירה לנשים.
בשנת 1931 נישאה ון דר חוט לניקולאס (ניין) וילהלמוס פוסטהומוס. היא הייתה מעורבת במאבקים לשוויון זכויות לנשים, מאבקים שהיו אז בראשיתם. בינואר 1935 הייתה מיוזמותיו של כינוס בנושא, בעיר דה בילט  בהולנד והייתה הנשיאה הראשונה של עמותה לבדיקת תנאי העסקתם של ילדים. היא הייתה עורכת השבועון "De Groene Amsterdammer"  ומפיקה ברשת הרדיו ההולנדית "Algemene Vereniging Radio Omroep" . בני הזוג חיו באמסטרדם ושם נולדה בתם קלייר (Claire) בשנת 1938.

פעילות הצלה בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, עברה משפחת פוסטהומוס לנורדוויק  בצפון הולנד שם הצטרפה למשפחה אחותה של ון דר חוט, אני, עם בתה ליזבט. אב המשפחה שהה בצרפת ולא יכול היה לחזור עקב המלחמה. השלטונות הגרמניים השתלטו על בית המשפחה כדי לשכן בו חיילים גרמנים, והמשפחה עברה לאזור ליידן. 
ביוני 1943 פנתה אל ון דר חוט ובעלה אחותה של הסטר ון לנפ (Hester van Lennep) שהייתה פעילה במחתרת ההולנדית ולימים הוכרה בתואר חסידת אומות העולם. ון לנפ הבריחה ילדים יהודים ממחנה מעבר שממנו גורשו יהודים למחנות השמדה במזרח. ון לנפ הצליחה להבריח מהמחנה את בפ קוסטר בת העשר וביקשה עבורה מקום מקלט. אביה של בפ גורש למאוטהאוזן ונספה שם. אמה גורשה לאושוויץ אך שרדה.
ון דר חוט ובעלה קיבלו את בפ לביתם והתייחסו אליה כאל בתם. הם ידעו על יהדותה אך כלפי חוץ הציגוה כיתומה מרוטרדם. בפ הצטרפה לאחיותיה המאמצות בלימודיהן בבית הספר וגם שם ידעו המורים על זהותה האמיתית. ון דר חוט נחקרה על ידי רשויות הכיבוש הגרמניות בנוגע לחומרי ארכיון שהחזיקה, ורבים מהם הוחרמו והועברו לגרמניה. 
במהלך הרעב בהולנד בחורף 1944–1945 שרדו בני המשפחה והמסתתרים על מרקי פקעות צבעונים ועל שורש סלק סוכר. בפ נותרה עם בני משפחת פוסטהומוס עד השחרור במאי 1945.

לאחר המלחמה

בשנת 1948 יצא לאור ספרה של ון דר חוט על תנועת הנשים ההולנדית. ון דר חוט סברה שלנשים יכול להיות תפקיד משמעותי בקידום השלום בעולם, ולכן ייסדה ב-1967 מכון מחקר לעידוד השתתפותן של נשים - International Scientific Institute for Feminine Interpretation ‏- ISIFI ‏- בתוך האגודה הבינלאומית לחקר השלום  והמשיכה בפעילותה לקידום השתלבותן של נשים בכלכלה, באקדמיה ובתקשורת, במגוון מסגרות וארגונים. 
בשנת 1982 קיבלה ון דר חוט את אות מסדר אורנז'-נסאו . בשנת 2008 הכיר יד ושם בוון דר חוט, בבעלה ובאחותה, אני דיאץ ון דר חוט (Annie Diaz-van der Goot) בתור חסידי אומות העולם.
מאק סנט

חייו

סנט נולד בקנדה, וגדל והתפתח בארצות הברית.
מק סנט החל את דרכו בקולנוע ב-1908, במקביל לד.וו גריפית'. ושניהם עבדו אז בחברת ההפקות ביוגרף. סנט החל את פועלו כשחקן ואף השתתף פעם בהפקה של גריפית'. 
ב-1910 החל לביים סרטים וב-1912 הקים חברת הפקה משלו בשם 'קיסטון'.
תחת חברת ההפקות שלו הוא גילה וטיפח את צ'ארלי צ'פלין (שהחל את דרכו ויצר ב'קיסטון' כ-70 סרטים קצרים), באסטר קיטון, הארי לנגדון (אנ') ורבים אחרים, שלימים נהיו גדולי הכוכבים בראינוע ובקולנוע. 
בפועלו בקולנוע היה סנט מפיק, תסריטאי, שחקן ובמאי.
סנט נפטר בחוסר כל, אף שזכה שנים קודם לכן בפרס האוסקר על מפעל חייו.
סנט אמנם לא המציא את קומדיית הסלפסטיק שהחלה מההקרנות הראשונות של האחים לומייר, אך הוא היה הראשון להרחיב אותה ולהפוך אותה לז'אנר קולנועי.
ישראליזציה

ישראליזציה הוא מונח בסוציולוגיה, במחקר התרבות או בפוליטיקה המתייחס לתהליך המתרחש בקרב קבוצות מיעוט במדינת ישראל. בתהליך זה מאמצות קבוצות המיעוט, במידה כזאת או אחרת, את אורח החיים, השפה, התרבות הפוליטית ומאפיינים אחרים של הקבוצה הדומיננטית בישראל - יהודים חילונים ילידי הארץ.
המונח "ישראליזציה" משמש בעיקר לתיאור השינויים באורח החיים ובתרבות של ערביי ישראל מאז הקמת המדינה. בהקשר הזה מקובל להשתמש במונח "פלסטיניזציה" לתיאור התהליך המנוגד - התרחקות מהקבוצה הדומיננטית בישראל וחיזוק הקשרים הפוליטיים והתרבותיים עם הפלסטינים החיים מעבר לגבולות הקו הירוק, אולם הסוציולוג מג'ד אלחאג' מציע שאין אלה תהליכים סותרים, ואת התגבשותן של שתי זהויות אלה במקביל בקרב הערבים אזרחי ישראל הוא מכנה "פוליטיזציה". המונח המקביל בערבית הוא "אַסְרַלַה" (أسْرَلَة) הנגזר משמה של ישראל בערבית (إسرائيل - איסראאיל).
במונח "ישראליזציה" נעשה שימוש מדי פעם גם לתיאור השינויים החברתיים והפוליטיים בחברה החרדית בישראל, בפרט לתיאור השתלבות החרדים במערכת הפוליטית הישראלית, שימושם הגובר באמצעי התקשורת הכלליים בשפה העברית, השתלבותם בשוק העבודה הישראלי וכדומה. המונח "ישראליזציה" משמש לפעמים גם לתיאור היטמעותם של עולים חדשים בקרב ילידי הארץ והעולים הוותיקים.

פוליטיקה

החוקר סמי סמוחה משתמש לעיתים קרובות במונח "ישראליזציה" לתיאור השינויים הפוליטיים העוברים על ערביי ישראל. על-פי מחקריו של סמי סמוחה, ערביי ישראל אימצו את השיטה הפוליטית הישראלית והשתלבו בה בשני מובנים: הם הקימו מפלגות ומוסדות פוליטיים על-פי השיטה הנהוגה בקרב יהודים ציונים בישראל, וכמו כן החלו להשתלב במפלגות היהודיות הציוניות, הן בדרך של חברות במפלגות האלה והן בדרך של תמיכה בבחירות או במסגרות אחרות.

שפה

קהילת ערביי ישראל היא קהילה רב לשונית המתנהלת בשלוש או בארבע שפות במקביל - ערבית ספרותית, ערבית פלסטינית, עברית ישראלית ואנגלית. שפת אמם של רוב ערביי ישראל היא ערבית פלסטינית או ניב סורי דרומי אחר (יש גם מיעוט גדול הדובר ערבית בדואית), אך השפעת השפה העברית על שפה זו גדולה מאוד. השפה המדוברת בפי ערביי ישראל משופעת במילים שמקורן בעברית ישראלית, והשפעת העברית חודרת גם למבנים התחביריים של הערבית המקומית ובמידה מסוימת אפילו לסגנון הכתיבה של ערביי ישראל כשהם כותבים בערבית ספרותית. רוב ערביי ישראל מתחנכים במוסדות לימוד ישראליים שבהם נלמדת השפה העברית מגיל צעיר, כולל יצירות עבריות קלאסיות כמו קטעים מהתנ"ך ומהשירה העברית. יש גם לימוד אינטנסיבי של השפה האנגלית. אין בישראל אוניברסיטאות או מכללות המלמדות בערבית, כך שלימודים גבוהים מחייבים שליטה בעברית ובאנגלית, והידע המקצועי נרכש בשתי השפות האלה. המשכילים הערבים הישראלים, אם כן, מעדיפים לעיתים קרובות לכתוב מאמרים מקצועיים בעברית או באנגלית ולא בערבית.
ג'ובני גוארסקי

קורות חיים

נולד ברוקאביאנקה  שבנפת פארמה למשפחה ממעמד הביניים. ב-1926 פשטה משפחתו את הרגל, והוא לא יכול היה להמשיך בלימודיו באוניברסיטת פארמה. לאחר שעבד במספר עבודות שוליות וקטנות, החל לכתוב בעיתון מקומי ששמו "Gazzetta di Parma". ב-1929 היה לעורכו של המגזין הסאטירי "Corriere Emiliano", ומ-1936 ועד 1943 היה עורכו של מגזין אחר, דומה באופיו, בשם "Bertoldo".
ב-1943 התגייס לצבא, מעשה שככל הנראה עזר לו להימנע מחיכוכים עם השלטון הפשיסטי במדינה. בסופו של דבר היה לקצין ארטילריה. כאשר איטליה חתמה על הסכם שביתת נשק עם כוחות בעלות הברית ב-1943, נעצר ונכלא במחנות שבויים למשך שנתיים, לצד שבויים איטלקיים אחרים.
לאחר המלחמה חזר גוארסקי לאיטליה והקים ב-1945 את "Candido", שבועון סאטירי מלוכני. כשהפכה איטליה לרפובליקה היה לתומך המפלגה הדמוקרטית-נוצרית. במגזין נהג למתוח ביקורת על הקומוניזם והציגו בצורה סאטירית. אחת הדוגמאות לכך היא קומוניסט בעל נחיר נוסף שהופיע באחד מציוריו המפורסמים. כאשר הקומוניסטים הובסו בבחירות 1948, לא חסך את שבט לשונו גם מהמפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
ב-1950 פרסם "Candido" קריקטורה סאטירית שלגלגה על לואיג'י אינאודי, נשיא הרפובליקה, אשר נראה בקווירינאלה.

דמותו של דון קאמילו

גוארסקי התפרסם הודות לסדרת סיפורים קצרים, בהם מככב הכומר הכפרי דון קאמילו לצד חברו/יריבו פפונה (Peppone) - ראש הכפר הקומוניסט. עלילת הסיפורים מתרחשת בשנות ה-50 המוקדמות במאה הקודמת בעמק הפו בצפון איטליה, על רקע תוכנית מרשל. בעוד שדון קאמילו תומך בתוכנית, פפונה מתנגד לה בכל מאודו, ורואה בה תוכנית אפלה להשתלטות האימפריאליסטים על משאבי העם. דון קאמילו ופפונה מתגוררים בכפר קטן, שגוארסקי אינו מציין את שמו המפורש, אלא מכנה אותו כ"העולם הקטן" ("el piccolo mondo"). דון קאמילו הוא גבר חזק ומגודל המתלהב בקלות. כשהרוחות מתחממות איננו טומן ידו בצלחת, וכמותו גם פפונה. חברותם החלה כאשר נלחמו יחדיו בשורות הפרטיזנים במלחמת העולם השנייה כנגד הפשיסטים. לאחר שפנו לפוליטיקה התגלעה ביניהם יריבות, אך ברגעי האמת נשכחים מהם חילוקי הדעות האידאולוגיים. לצד שני הגיבורים מתייצב גיבור נוסף, והוא ישו, המתנוסס על הצלב בכנסייתו של דון קאמילו. דון קאמילו שופך בצר לו את ליבו, ואילו ישו עונה ומוכיח אותו על דעותיו הקדומות וקשי ליבו. גוארסקי נהג לאייר בראש סיפוריו קריקטורה קלילה ויש לראות בה חלק בלתי-נפרד מהסיפור. בין השורות של הסיפורים ההומוריסטיים ניתן לקרוא ביקורת נוקבת של גוארסקי, הן על הממסד הקומוניסטי והן על הממסד הקתולי.

דמותו של דון קאמילו התפרסמה וזכתה לאהדה נוספת בעקבות סדרת סרטים קומיים בכיכובו של השחקן הצרפתי פרננדל, אשר גילם את דמותו של הכומר.
צ'ספיק ביי רטריבר

הופעה

מאפיינים בולטים אצל הצ'ספיק ביי רטריבר כוללים עיניים ברורות מאוד בצבע צהבהב או ענבר, שממוקמות באותו גובה או קצת יותר גבוה מהכתפיים. מאפיין נוסף הוא הפרווה בעלת הנטייה הגלית באזור הכתפיים, הצוואר, הגב ובאזור חלציו. הפרווה העמידה למים מרגישה מעט שמנונית ומתקשרת לעיתים קרובות עם ריח גברי קל. שלושה צבעים בסיסיים נצפים בדרך כלל אצל הצ'ספיק ביי רטריבר: חום, אשר כולל את כל גווניו - מהבהיר אל הכהה, צבעי האירוס הענף, שמשתנה בין צהוב-אדמדם דרך אדום בהיר ועד גוון ערמוני, ודשא יבש בכל גווניו, שמשתנה בין חום-זהוב דהוי ועד צבע קש משעמם. תקן הגזע קובע גם לבן יכול להתאים אבל הוא חייב להיות מוגבל לאזור החזה, הבטן, האצבעות ואחורי הרגליים. ראשו של הצ'ספיק ביי רטריבר עגול ורחב, ובמרכזו חוטם בינוני. השפתיים דקות, והאוזניים קטנות והן מעור בינוני. הרגליים הקדמיות צריכות להיות ישרות ובעלות עצם חזקה. אחוריו חזקים במיוחד ואצבעותיו הקרומיות מזכות את הצ'ספיק ביי רטריבר ביכולת שחייה מצוינת שחשובה לו מאוד. גזע זה נודע גם בזכות החזה הגדול והחזק שמשמש לשבירת קרח בעת צלילה לתוך מים קרים בזמן ציד ברווזים.

מזג

הצ'ספיק ביי רטריבר מוערך בשל מזגו השמח והחכם. חלקם יכולים להיות קולניים למדי כשהם שמחים, וחלקם 'יחייכו' על ידי חשיפת השיניים הקדמיות שלהם בחיוך מוזר - זה אינו איום אלא סימן של שמחה או הכנעה.
כמו כלבים אחרים, הצ'ספיק ביי רטריבר יכול ליצור משפחת כלבים מצוינת כאשר מצא בת זוג ראויה. חלק מהצ'ספיק ביי רטריבר יכולים להיות יותר אסרטיביים, זדוניים ויכולים לשמור מפני זרים, בעוד אחרים פסיביים וחברותיים בחברת אנשים. כל זה תלוי באישיותו של הכלב.

אימון

הצ'ספיק ביי רטריבר הוא גזע רב-גוני המתחרה בתחרויות שדה, ציד, מבנה, צייתנות, זריזות ומעקב, ובכל זאת נשאר נאמן לשורשיו, ככלב ציד בעל יכולת וסיבולת רבה. הצ'ספיק ביי רטריבר הוא גזע חכם הלומד במהירות גבוהה. מבחינה היסטורית הוא נחשב עיקש וקשה לאימון, ומאמנים רבים חשבו שלזן זה נדרשת משמעת גופנית רבה יותר מאשר לגזעי רטריבר אחרים. כמה מאמנים כיום ממליצים לבעלי הצ'ספיק ביי רטריבר להשתמש באימוני צייתנות יומיים עקביים יחד עם זמן משחק לפני ואחרי על מנת לשמר את רצון הכלב לעבוד ללא או עם מעט משמעת גופנית.
קובה (יפן)

היסטוריה

האזור מוזכר לראשונה בספר "ניהון שוקי", בו מתואר ייסוד מקדש השינטו איקוטה על ידי הקיסר ג'ינגו בשנת 201 לספירה. לאורך מרבית ההיסטוריה שלה, העיר לא נשלטה על ידי ישות פוליטית אחת, אף לא בתקופת אדו, בה שלטה שוגונות טוקוגאווה ישירות על הנמל בעיר. היא הייתה אחת הערים הראשונות שנפתחו לסחר עם המערב בשנת 1868. העיר נוסדה בצורתה הנוכחית ב-1889, ושמה נגזר מהמונח "kanbe", כינוי למגני מקדש איקוטה שבעיר. היא צורפה כאחת מ-17 "הערים המיועדות" של יפן ב-1956.
בשנת 1923, תושבי נגסאקי רבים מצאו מפלט בקובה לאחר רעידת האדמה שאירעה בעירם. בשנת 1995 אירעה בעיר רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר, בה נהרגו כ-5500 אנשים; בעקבותיה נפגע מעמדה כאחת מערי הנמל הבולטות ביפן, אך היא נותרה הרביעית בחשיבותה מביניהן.

כלכלה

בעיר שוכנים משרדיהן הראשיים של חברות יפניות ידועות רבות (כגון תעשיות כבדות קווסאקי), וגם מספר חברות בינלאומיות קבעו בה את מקום מושבן של הנהלות סניפי יפן או אסיה שלהן (כגון נסטלה ופרוקטר אנד גמבל).

תחבורה

בין העיר לבין האי אוואג'י מחבר הגשר התלוי אקשי-קייקיו כחלק מן הכביש המהיר בין הונשו לשיקוקו. זהו הגשר התלוי הארוך בעולם נכון ל-2014.

תרבות

העיר ידועה בשל בשר בקר קובה שמוצאו בה והוא קרוי על שמה.
בעיר מצוי אחד מאתרי המעיינות החמים הידועים ביפן, ארימה אונסן.

יהדות העיר

בקובה הייתה קיימת קהילה יהודית קטנה שאורגנה בשנות ה-30 על ידי ניסים טאוויל שהגיע למקום בענייני מסחר והביא ספר תורה מירושלים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו לקובה אלפי יהודים מליטא ובהם המורים והתלמידים של ישיבת מיר, שקיבלו ויזות מידי צ'יאונה סוגיהארה. עם פרוץ המלחמה בין יפן לארצות הברית עזבו כל הפליטים, רובם לשנחאי. כיום יש בעיר מספר מועט של יהודים, אותם משרת בית כנסת פעיל.
קולט (סופרת)

ביוגרפיה

קולט נולדה בכפר סן-סובר-אן-פואיסה, במחוז יון שבחבל בורגון בצרפת. ב-15 במאי 1893 נישאה לסופר אנרי גוטייה-וילאר שהיה מבוגר ממנה בחמש עשרה שנה. באמצעותו התוודעה לחוגים הספרותיים והמוזיקליים של פריז. כאשר בעלה גילה את כישרון הכתיבה שלה, הוא ביקש ממנה להעלות על הכתב את זכרונותיה מבית הספר, ופרסם זאת בשמו בספר שנודע בשם "קלודין בבית הספר" (1900). בעקבות ספר זה הופיעה סדרת ספרים בשם "ביתה של קלודין", "קלודין בפריז", "קלודין עקרת הבית" וכו' שנכתבו בשיתוף עם בעלה, אך הופיעו תחת השם "ווילי" שהיה שם העט שלו.
לווילי היו מאהבות ובהן מארי-לואיז סרבה, (אשתו של הקריקטוריסט אמיל קול), שילדה לווילי בן. קולט, שהייתה מסוגרת בביתה בתפקיד בת זוג נלעגת, השתחררה אט-אט מאפוטרופסות זו, ובעידודו של ז'ורז' וואג החלה בקריירה של חיקוי פנטומימה מזרחית. היא הופיעה בתיאטראות שונים בפריז ובהם מולן רוז'. ב-1906 התגרשה מווילי, והיו לה מספר מאהבות, ובהן מתילדה דה מורני שהופיעה איתה בהצגות הפנטומימה. היא קיימה יחסים רומנטיים גם עם הסופרת האמריקאית נטאלי קליפורד בארני שהתגוררה בפריז (שנשארה ידידתה עד מותה של קולט), עם המשורר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו ועם אוגוסט אריו שהיה יצרן מכוניות מפורסם.
ב-1912 נישאה לאנרי דה ז'ובנל שהיה עורך העיתון "לה מטן", ונולדה להם בת שנודעה בשם קולט דה ז'ובנל ונמסרה להשגחתה של מטפלת אנגלייה. ב-1914 התבקשה לכתוב את הליברטו לבלט עבור האופרה של פריז, ובחרה במוריס ראוול לכתוב את המוזיקה לאופרה שנודעה בשם "הילד והקסמים" והוצגה לראשונה ב-21 במרץ 1925. במרוצת מלחמת העולם הראשונה הפכה את טירתו של בעלה בעיר סן-מלו לבית חולים לפצועי מלחמה, ובשל כך קיבלה את אות ליגיון הכבוד הצרפתי ב-1923. קולט התגרשה מבעלה השני בגלל שמועות שניהלה רומן עם בנה החורג ברטראן דה ז'ובנל שהיה בן שש עשרה שנה בלבד. ב-1935 היא נישאה למוריס גודקה שפרסם ספר על אודותיה בשם "דמותה האינטימית של אישה גאונית".

יצירתה הספרותית

הקריירה שלה התפתחה בעיקר אחרי פרסום ספרה "שרי" ב-1920. הסיפור מתרכז בפרשת אהבים בין לאה, פרוצה לשעבר, לבין גבר צעיר בשם שרי. שרי העונד את מחרוזת הפנינים של לאה, והלובש פיג'מה עשויה משי, מהווה את מרכז העלילה. לאה עושה שימוש בכל אמצעי ההישרדות שקולט מייחסת למין הנשי. הסיפור נמשך בספר נוסף בשם "שרי - אחרית דבר" 1926 שבו הניגוד בין עוצמתה של לאה לבין שבריריותו של שרי תופס מקום מרכזי.
קולט נכנסה לעולם השירה והציור המודרניים, ועשתה זאת סביב אישיותו של ז'אן קוקטו. הם כתבו בשיתוף את הספר "הגנים של פלה רויאל" (1930), המתאר את היחסים ביניהם ואת אורח חייהם. הספר זכה להצלחה מרובה ולביקורת אוהדת בכתבי עת לספרות, וקולט נחשבה לסופרת הצרפתייה הגדולה ביותר של תקופתה. היא פרסמה כחמישים נובלות שחלק מהן מהוות את האוטוביוגרפיה שלה. הנושאים עוסקים במאבק הכרוך ביחסים רומנטיים ובאהבה על רקע של יפי הטבע. הנובלה המפורסמת ביותר שלה "ז'יז'י" עובדה למחזה שהוצג בברודוויי ולסרט קולנוע בכיכובו של מוריס שבלייה.
קולט, שנחשבה לדמות שנויה במחלוקת, הייתה גאה ביחסיה עם נשים. היא עזרה לידידתה היהודיה והחביאה את בעלה בעליית גג ביתה במשך מלחמת העולם השנייה. הייתה חברת האקדמיה המלכותית הבלגית מאז 1935. ב-1945 נבחרה לחברת אקדמיית גונקור, וב-1949 הפכה לנשיאת אקדמיית זו.
כאשר מתה בפריז ב-1954 נערכה לה הלוויה ממלכתית, אם כי הכנסייה הקתולית סירבה לערוך לה טקס אשכבה בגלל גירושיה. קולט נקברה בבית הקברות פר לשז.
סטיבן טיילור

קריירה

טיילור, יליד גריניץ', היה חלק מכל הנבחרות הצעירות של אנגליה החל מגיל 16 ובגיל 21 הפך לקפטן הנבחרת הצעירה של אנגליה.כמו כן נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת אך מעולם לא שיחק במדיה.
טיילור הצטרף לאקדמיית הנוער של ניוקאסל יונייטד עמה זכה באליפות הנוער לעונת 2001-02.
כשמלאו לו 17 חתם טיילור על חוזה מקצועני בניוקאסל יונייטד והושאל לקבוצת ויקומב וונדררס מהליגה השלישית כדי לצבור ניסיון ודקות משחק.
ב-2003 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה נגד נוטס קאונטי.
משחזר לניוקאסל מיעט לשחק בקבוצה הראשונה ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של הקבוצה.
ב-25 במרץ 2004, במשחק גביע אופ"א נגד מאיורקה, ערך טיילור את הופעתו הראשונה במדי ניוקאסל יונייטד במשחקים האירופיים.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בפרמייר ליג כשפתח בהרכב נגד קבוצת בולטון וונדררס.
טיילור הוצב בתפקיד המגן הימני שהיה זר לו, וניוקאסל שילמה על כך ביוקר לאחר ששער הניצחון של בולטון נכבש אחרי טעות בהגנה של טיילור.
אחרי אותו משחק לא פתח יותר בהרכב הקבוצה עד סוף העונה ,אך נכנס מדי פעם כמחליף.
את העונה הבאה פתח טיילור עם פציעה שהשביתה אותו לזמן ארוך, אך כשחזר תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה.
סך הכל פתח טיילור ב-17 משחקים בעונת 2004-2005, ונכנס כמחליף לעוד 5 משחקים בכל המסגרות.
את רוב עונת 2005-2006 טיילור לא שיחק לאחר שנפצע בכתף בזמן אימוני הנבחרת.
מעונת 2006-2007 נחשב טיילור לשחקן הרכב לגיטימי ופותח בהרכב הקבוצה באופן קבוע.
חקירות פילוסופיות

מבנה הספר

כאמור, ניתוח המובן וההקשר(-"משחק הלשון") של מושגים רבים, ושל "שפה" מהווים את עיקר הספר.
הטקסט מחולק לשני חלקים, ומורכב ממה שקורא ויטגנשטיין, בהקדמה, "Bemerkungen", בתרגום של Anscombe - "הערות". בחלקו הראשון, הערות אלו הם יחסית קצרות ורק לעיתים נדירות גדולות יותר מסעיף ארוך, וממוספרות ברצף. בחלק השני, ההערות ארוכות יותר, וממוספרות בספרות רומיות. בהתאם לכך, במפתח, נושאים מהחלק הראשון מצוינים על ידי מספר הסעיף שלהם ולא ע"פ מס' דף; לעומת זאת נושאים מהחלק השני מצוינים לפי מספר עמוד.
האופי השונה של החלק השני נובע מהעובדה שהוא כולל הערות שויטגנשטיין אולי התכוון לשלב מחדש בחלק הראשון. כשפורסם הספר לאחר מותו החלק השני יצא כ"חלק ב'" במהדורות הראשונה, השנייה והשלישית. עם זאת, לאור אי ודאות מתמשכת בנוגע לכוונותיו של ויטגנשטיין לגבי חומר זה, המהדורה הרביעית (2009) קראה לחלק הראשון "חקירות פילוסופיות" ולחלק השני "פילוסופיה של פסיכולוגיה - רסיס"
בניגוד לספרו הראשון שבנוי בצורה מסודרת ובמבנה יהלומי, ספר זה הוא בעל מבנה פרגמנטאלי ו"זורם". יש פרשנים המקשרים זאת לכך שבניגוד לטרקטטוס, 'חקירות' אינו מנסה להתגבר על השאלות הפילוסופיות במהלך אחד. ויטגנשטיין מדמה שאלה פילוסופית למחלה ולאובדן דרך. שאלה פילוסופית אינה דורשת תשובה ישירה, אלא כזו שתאפשר לשואל להסתכל בדברים באופן שלא ייראו לו מפתיעים או חידתיים. ניתן לאבד את הדרך ביותר מאופן אחד, והחזרה לדרך המלך עשויה לדרוש שיטות ומתודות שונות. לפי פרשנים אלו, ויטגנשטיין אינו מציע תאוריה אלטרנטיבית לזו שהציע בטרקטטוס (שכן כלל לא הוצעה תאוריה בטרקטטוס). עם זאת, על אף שהטרקטטוס אינו מציע תאוריה, הוא עדיין שבוי בתפיסה כוללנית לגבי תפקידה של הפילוסופיה. הטרקטטוס מנסה, כביכול, לקעקע כל יומרה פילוסופית תאורטית שהיא במכה אחת, במהלך אחד; לחשוף את האשליה הפילוסופית פעם אחת ולתמיד. 'חקירות' מציג תפיסה שונה לגבי תפקידו של הפילוסוף - תפקיד סבוך יותר, מסורבל יותר, שיטתי פחות. על הפילוסוף לעקוב אחר הבלבולים שלו ושל אחרים, לאתר את מקורותיו של כל אחד מהם, ולנסות לפתור אותו באופן פרטני.
אבן הזוחלת

אֶבֶן הַזֹּחֶלֶת הוא שמו של אתר הסמוך לעין רוגל בסביבות ירושלים בתקופת המקרא. 
ישנם חוקרים הטוענים שאבן הזוחלת הייתה אבן מקודשת לפולחן הנחש שהיה נהוג בתקופה הכנענית.

תולדותיו

בספר מלכים מסופר על זבח בקר וצאן שערך אדוניהו באתר כאשר הומלך למלך.
"וַיִּזְבַּח אֲדֹנִיָּהוּ צֹאן וּבָקָר וּמְרִיא עִם אֶבֶן הַזֹּחֶלֶת אֲשֶׁר אֵצֶל עֵין רֹגֵל וַיִּקְרָא אֶת כָּל אֶחָיו בְּנֵי הַמֶּלֶךְ וּלְכָל אַנְשֵׁי יְהוּדָה עַבְדֵי הַמֶּלֶךְ"
רש"י, אשר חי בימי הביניים בצרפת, פירש ש"אבן הזוחלת" היא: "אבן גדולה שהיו הבחורים מנסין בה את כחם להזיזה ולגררה לשון מים זוחלין זוחלי עפר. תרגום יונתן תרגם "אבן סכותא שעומדין עליה וצופין למרחוק". "מצודת ציון" פירש שאבן הזוחלת נקראת כך בגלל שמים היו זוחלים סמוך לה. וכך כתב גם הפרשן רד"ק.
במאה ה-20 הציעו חוקרים לזהותה במספר אתרים בסביבות ירושלים; האחת, באבן גדולה בכפר השילוח הקרויה זחוילת; השנייה, באבן גדולה הנמצאת ליד עין רוגל.