google/wiki40b huggingface dataset:
אריה ליבנה

ביוגרפיה

ליבנה השתחרר מצה"ל בדרגת סגן ב-1976 והתגייס לשירות הביטחון הכללי. במהלך שירותו כיהן כראש אגף החקירות וכראש מרחב הדרום. פרש מהשירות ב-2003. 
בינואר 2007 נבחר למנהלה הראשון של הרשות להגנה על עדים, ועמד בראשה מהקמתה ועד לכניסתה לתוקף של התפטרותו באוגוסט 2010. 
ליבנה כיהן כיו"ר מזכירות עמותת אומ"ץ בשנים 2004 עד 2007. ב-2011 נבחר ליו"ר המועצה הציבורית שליד אומ"ץ. מכהן כחבר בוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית.  
ליבנה בעל תואר שני בלימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, נשוי ואב לשלושה.
חורבת מנות

היסטוריה

בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית התקיים יישוב בגבעה הקרויה כיום חורבת סוגר, שמזוהה עם ביברה מהתלמוד הירושלמי. מתקופה זו נשארו שרידי מבנים, בהם שרידי כנסייה, מערות, גתות וחציבות. מאוחר יותר נעזב המקום מיושביו. היישוב התחדש בתקופה הצלבנית בגבעה סמוכה בשם חורבת מנות – גבעה קטנה בגדה הדרומית של נחל כזיב, במקום שבו הנחל עוזב את הרי הגליל ויורד אל מישור החוף. הגבעה מכוסה בחורש טבעי שמטפחת קרן קיימת לישראל.
מנות נזכרת לראשונה במקורות הצלבניים במחצית השנייה של המאה ה-12 בשם האחוזה הפיאודלית מנואט (Manueth). האביר ז'ופרואה לה טור חכר את החווה מכנסיית סן סלבטורה שבהר תבור. הוא גידל בסביבה קני סוכר ובחוותו הפיק מהם סוכר. בשנות ה-80 של המאה ה-12 נקנתה הנחלה, יחד עם נחלות אחרות, בידי ז'וסלן דה-קורטני, אדוניה של מעיליא. לאחר תבוסת הצלבנים בקרב קרני חיטין ב-1187, נפלה המצודה בידי צלאח א-דין, אך זמן קצר לאחר מכן נכבשה בידי הצלבנים והושבה לבעליה, ומבצרה נמכר בשנת 1212 למסדר הטמפלרים. מבצר זה נכבש בשנת 1260 בידי הסולטאן הממלוכי ביברס. המבצר נכבש על ידי מסדר ההוספיטלרים, שהחכיר אותו למסדר הטבטוני. החווה הייתה בשימוש כנראה עד המאה ה-16, אז שימש המקום כחווה לגידול ג'מוסים. אחר כך נעזב המקום.

שרידי החווה

חורבת מנות היא דוגמה נדירה למפעל סוכר צלבני שהשתמר על כל מרכיביו. בחורבה נותרו שרידי המתקנים של המפעל להפקת סוכר. קירות המבנים נשמרו עד גובה של שבעה מטרים. מפלס הקרקע הנוכחי גבוה ממפלסו המקורי בשלושה מטרים בערך, בשל מפולות וסחף שכיסו את המפלס המקורי, המסתירים בחובם חלקים נוספים של המפעל. בשנת 2001 ביצעה רשות העתיקות, בניהולה של הארכאולוגית עדנה שטרן, חפירת הצלה בחלקו המערבי של האתר. קק"ל גזמה שטח נרחב של הצמחייה שכיסתה את השרידים, וכיום ניתן להבחין באתר בשרידי אמה שהוליכה מים מנחל כזיב. המים שהובאו למפעל סובבו גלגל כנפות, שהפעיל אבני רחיים; האבנים המסתובבות ריסקו את קני הסוכר והפכו אותם לעיסה. אחר כך, באולם הזיקוק הגדול (35X8 מטרים) בעל התקרה המקומרת, בושל מיץ קנה הסוכר בתוך סירים גדולים. הפתחים באולם, שדרכם הזינו את האש בחומר בעירה, נמצאים בקיר הצפוני של האולם. בגמר הבישול שפכו את התבשיל לכלי חרס, שם התגבש הסוכר. בכלי החרס האלה ייצאו את הסוכר לאירופה. באתר נותרו שרידי אולם נוסף מצפון וקמרון תת-קרקעי מדרום לאולם הזיקוק.
קטכול

בטבע

כמויות קטנות של קטכול מצויות באופן טבעי בפירות וירקות. כשפרי או הירק נחשף לחמצן האנזים פוליפנול אוקסידאז (polyphenol oxidase) מזרז את חמצון הקטכול חסר הצבע לקווינון שמתפלמר לתת פיגמנט אדמדם-חום כך מתקבלת השחרה של תפוח אדמה או אבוקדו חתוך. קטכול הוא אחד הפנולים הטבעיים הנפוצים בשמן ארגן ובפטריה פקועה דו-נבגית.

כקבוצה פונקציונלית

קטכול כקבוצה פונקציונלית מופיע בממגוון רחב של מערכות ביולוגיות. מעטפת החרקים בנויה מכיטין הקשור לחלבון באמצעות קטכול. קטכולאמינים הם הורמונים ונוירוטרנסמיטורים חשובים הבנוים מקבוצת קטכול אליה קשור אמין
שחרזאדה

שחרזאדה (מערבית: شهرزاد, מפרסית: شهرزاد قصه‌گو) או שהראזאד היא הדמות העיקרית ומספרת הסיפורים (הדמיונית) מהספרות המזרח תיכונית של "סיפורי אלף לילה ולילה". 
לפי סיפור המסגרת, המלך שארייאר, מלכה האגדי של סמרקנד, גילה שאשתו בגדה בו. בעקבות זאת היא הוצאה להורג, והמלך דרש לשאת כל יום אישה בתולה חדשה ולמחרת היום היה מצווה להוציאה להורג. 3,000 ימים (וגופות) לאחר-מכן מופיעה שחרזאדה, בת הווזיר הגדול. הווזיר הגדול סיפר לבתו על הקשיים במציאת בתולות לנישואי לילה בודד ובתו התנדבה להיות הבאה בתור.
בניגוד למחאותיו של אביה, התנדבה שחרזאדה לבלות לילה אחד עם המלך, חרף הידיעה על הצפוי לה בבוקר המחרת. בליל כלולותיה ביקשה שחרזאדה מהמלך לאפשר לה לספר לאחותה הצעירה ממנה, דוניאזאדה, סיפור לילה, שבלעדיו היא אינה נרדמת. המלך הסכים, האחות זומנה לחדר הכלולות ושחרזאדה סיפרה לה סיפור בעוד המלך שכב ער והקשיב קשב רב. בהגיע עלות השחר לא סיימה שחרזאדה את הסיפור ואמרה למלך, שלצערה הרב היא תצטרך להפסיקו באמצע. המלך, שרצה לשמוע את סוף הסיפור, השאיר אותה בחיים עוד יום אחד. גם בליל אותו יום, לאחר שגמרה את הסיפור הקודם התחילה שחרזאדה סיפור חדש ונעצרה באמצעו. באופן הזה, בעודו מצפה בכיליון עיניים להשלמת הסיפור הקודם מדי לילה בלילה, השאיר המלך את שחרזאדה בחיים, עד שלאחר 1,001 לילות של סיפורי הרפתקאות ושלושה בנים שנולדו לו, לא רק שזכה לבידור ולהשכלה מוסרית רחבת אופקים, אלא גם הפך לאדם אדיב וידידותי ושחרזאדה הייתה לרעייתו ולמלכתו. 
בין הסיפורים הנכללים במחרוזת סיפורי שחרזאדה נכללים עלי באבא וארבעים השודדים, סינבד המלח, אלאדין ומנורת הקסמים ועוד.
גרעין הסיפורים הללו עוצב על ידי ספר פרסי עתיק הקרוי בשם "הזר אפסאנה" או "אלף מיתוסים".
המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב חיבר את שחרזאדה, סוויטה סימפונית תוכניתית לפי סיפור המעשה, שהינה פופולרית עד היום. הכוראוגרף מיכאל פוקין חיבר בלט למוזיקה של רימסקי-קורסקוב ללהקת הבלט רוס של סרגיי דיאגילב ובמיוחד בשביל רקדן הסולו המהולל, ואצלב ניז'ינסקי. הבלט עלה בהצגת בכורה לאחר מות המלחין ולמורת רוחה של אלמנתו, נדיז'דה רימסקאיה-קורסקובה, שהתנגדה לשימוש שנעשה במוזיקה של בעלה.
רן בן נון

קורות חיים

נולד ב-1965 ברמת גן וגדל בגבעתיים. למד לימודים קוגניטיביים (פסיכולוגיה, פילוסופיה, ספרות ובלשנות) באוניברסיטת תל אביב. נשוי ומתגורר בדרום תל אביב.
בין השנים 1991–1993 והיה כתב תרבות בעיתון "חדשות". בהמשך היה כתב תרבות ואז עורך תרבות במקומון "תל אביב" מרשת ידיעות תקשורת.
בשנות ה-90 היה מראשוני ומובילי סיקור סצנת הדאנס ותרבות המועדונים של התקופה במקומוני תל אביב.
בשנת 2000 עבר ל"ידיעות אחרונות" כעורך במוסף "זמנים מודרניים" ומ-2015 גם "זמנים בריאים". במקביל היה למבקר הספרים של המוסף היומי "24 שעות". כיום הוא משמש גם כספק תכנים לאתר הספרים הדיגיטליים "עברית".
בתחילת שנות ה-2000 כתב ביקורות טלוויזיה וראיונות למוסף 7לילות, ובהם הכתבה "101 שאלות לדודו טופז" שקטעים ממנה צוטטו בהרחבה לאחר התאבדותו של מלך הרייטינג.
בין השנים 2000–2017 היה מבקר הטלוויזיה של יומני התרבות ברשת ב'.
בספטמבר 2017 יצא לאור ספרו הראשון, "עכשיו יותר ברגש" (בהוצאת ידיעות ספרים). הרעיון שמאחורי הספר החל בעצם ב"זמנים מודרניים", כאשר במשך תקופה מסוימת בן-נון כתב בו קטעי לייף סטייל קצרים תחת הפסבדונים הנשי "מיכל שרון". בעלילת הספר הפסבדונים, דמות בשם גאיה פאנק, משתלטת על תודעתו של הגיבור, רובי ירחי, ומשנה את חייו ללא הכר.
לבד בעדר

2011-2013: "כלבה תל אביבית"

בשנת 2011 הלהקה הוקמה על ידי לביא יוספזון (גיטרה), צבי וקנין (בס) ודותן לוי (תופים). צבי ודותן ניגנו ביחד בלהקת פאנק בשם "תופעות הלוואי", ולביא גם שיתף פעולה עם דותן בלהקה אחרת. לביא באותם ימים היה גם גיטריסט להקת הפאנק "Got no shame". בהתחלה השלושה לא מצאו שם ללהקה, וגם עבדו באופן אינסטרומנטלי, עד שכמה חודשים לאחר מכן השלושה צירפו ללהקה את אלעד ביתן בתור סולן הלהקה. אלעד וצבי הכירו מאשדוד, העיר בה גרו, ואף לוי הכיר את אלעד כשהגיע עם וקנין לפאב באשדוד ושמע את ביתן שר בערב במה פתוחה.
בסוף שנת 2011 נכנסו הארבעה להקליט אי.פי הכולל חמישה שירים, אשר נשא את השם "כלבה תל אביבית" (שמו של אחד השירים הקיימים באי.פי). כל חמשת השירים נכנסו גם לאלבום בשנים שלאחר מכן. האי.פי הוקלט והופק באולפני AG סטודיו על ידי ויטלי ואלכס זבולון ובליוויו הצמוד של ישי ברקוביץ', חברם של וקנין ולוי מימי "תופעות הלוואי". במהלך הקלטות האלבום חברי הלהקה כבר נאלצו למצוא לעצמם שם, ובסופו של תהליך הוחלט כי הלהקה תיקרא "לבד בעדר".
בקיץ 2012 עזב דותן את הלהקה ובמקומו הצטרף לירי כץ, שהיה בעברו מתופף להקת המטאל Solitary. בחורף 2013 הודיע ביתן כי הוא עוזב את הלהקה, אך נשאר למלא את תפקיד הסולן בהופעות שנקבעו לתקופה.

2013-2015: "יותר מדי זה לא מספיק"

בחורף 2013 הלהקה התחילה לעבוד עם תומר שוחט (הידוע בכינויו תוקי) כמחליף לביתן בעמדת סולן הלהקה. יוספזון, וקנין וביתן הכירו את תוקי במהלך עבודתם המשותפת במופע המחווה ללהקות פאפא רואץ' ו-3 Days Grace, שנוהל על ידי יגאל רן דואק ותוקי עצמו. לאחר מספר חודשי עבודה מאומצים, ביולי 2013 נכנסה הלהקה לאולפן שוב, הפעם כדי להתחיל לעבוד על אלבום הבכורה.
בינואר 2014, במהלך העבודה על האלבום באולפן, פתחה הלהקה בפרויקט קליפים בשם "פרויקט 12 קליפים ב-12 חודשים". מטרת הפרויקט הייתה להוציא לכל אחד מ-12 השירים באלבום קליפ ייחודי לו, כאשר במשך שנה שלמה ייצא קליפ בכל חודש. במהלך הקיץ הפרויקט הופסק זמנית בשל הרצון לכבד את נופלי "צוק איתן", אך מיד לאחר סיום המבצע חזרה הלהקה לפרויקט, וביום האחרון של חודש דצמבר שוחרר הקליפ ה-12 והאחרון לשיר "אין לאן לחזור".
בתחילת ינואר 2015 ראה אור אלבום הבכורה של הלהקה, "יותר מדי זה לא מספיק".

2016 - פירוק

בקיץ 2016, תוך כדי שחברי הלהקה מנסים לעבוד על גיבוש חומרים לאלבומם השני, החליטו לחדול מפעילות הלהקה. חברי הלהקה פעילים בהרכבים שונים, כאשר ראוי לציין את חברותו של כץ בלהקה "Skarate Kid" ושל יוספזון בלהקות "Project Revival" ו-"Wolfist".
אפונסו השישי, מלך פורטוגל

ביוגרפיה

אפונסו השישי נולד בליסבון ב-21 באוגוסט 1643, לז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל ולואיסה דה גוסמן, בתם של חואן מנואל פרס דה גוסמן, דוכס מדינה-סידוניה השמיני וחואנה לורנצה גומז דה סנדובל אי לה סרדה.
בגיל שלוש אפונסו, שהיה ידוע בילדותו כדוכס ברגנסה, חלה במחלה שהשאירה אותו משותק בכל הצד השמאלי של גופו ומעורער נפשית לשארית חייו. בגיל 10, עם מותו של אחיו הבכור תאודוסיו, אפונסו הפך ליורש העצר לכס המלוכה הפורטוגלי וקיבל את התואר נסיך ברזיל.
בשנת 1656, כשאפונסו היה בן 13, מת אביו, ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל, אך משום גילו הצעיר אימו, לואיסה דה גוסמן, מלכה במקומו כעוצרת. אולם גם כאשר אפונסו הגיע לבגרות אימו המשיכה למלוך בשמו בשל מצבו הנפשי ואי התעניינותו בפוליטיקה.
אולם בשנת 1662 הפוליטיקאי לואיש, רוזן קסטלו מלור, ניסה להגביר את כוחו על ידי התחברות עם אפונסו. הוא הצליח לשכנע את המלך הצעיר שאמו מנסה לגזול ממנו את הכתר ולהגלות אותו מפורטוגל. כתוצאה מכך אפונסו גירש את אמו למנזר והחל למלוך בעצמו, בעודו ממנה את לואיש לראש הממשלה.
במהלך תקופת שלטונו הפורטוגלים השיגו שני ניצחונות חשובים על הספרדים שגרמו לספרד להכיר לראשונה בעצמאותה של פורטוגל בשנת 1668. באותה תקופה פורטוגל הפסידה את מושבותיה בבומביי וטנג'יר לידי האנגלים, כחלק מהנדוניה של אחותו של אפונסו, קתרינה, עם הינשאה לצ'ארלס השני, מלך אנגליה. עם עזרתם של האנגלים ההולנדים הכירו בשלטון הפורטוגלי בברזיל בתמורה ליציאתה של פורטוגל מסרי לנקה.
אפונסו נישא בשנת 1666 למריה פרנצ'סקה מסבויה, בתו של קרלו אמדאו, דוכס נמור, אך לאחר שנה בלבד מריה ביקשה מהכנסייה לבטל את הנישואים בשל אי-אונו של המלך. הכנסייה העניקה למארי את הביטול והיא נישאה לאחיו הצעיר של אפונסו, פדרו (לימים פדרו השני, מלך פורטוגל). באותה השנה פדרו השיג מספיק תמיכה כדי להכריח את המלך לוותר על השלטון ולהגלות אותו לאיים האזוריים לשבע שנים. פדרו מונה לעוצר הממלכה עד למותו של אפונסו בשנת 1683.
סינטניה

בגנטיקה קלאסית, המושג סינטֶניה (synteny; מיוונית: "מאותו קטע") מתאר את הימצאותם של גנים על גבי אותו כרומוזום. כיום המושג משמש גם לתיאור לא רק עצם הימצאותם אלא גם לתיאור הרצף הספציפי של הגנים על גבי הכרומוזום, ולשם כך משמש גם המונח "סינטניה משותפת" (shared synteny).
המושג הקלאסי התבסס על צימוד גנטי בין גנים, כלומר גנים הם בסינטניה כאשר תדירות הרקומבינציה ביניהם היא נמוכה מהצפוי באופן אקראי. יחד עם זאת ייתכן מצב שבו שני גנים הם בסינטניה גם אם תדירות הרקומבינציה אינה נמוכה, למשל כאשר הם מרוחקים מאד זה מזה. לכן השאלה האם שני גנים הם בסינטניה נחקרת בתחום הגנומיקה המודרנית בשיטות אחרות מלבד תדירות הרקומבינציה, כגון ריצוף DNA,‏ Genome walking ו-Happy mapping.
מכיוון שמינים שונים של יצורים חולקים סינטניה דומה בהתאם למרחק האבולוציוני שלהם, חקר הסינטניה מהווה גישה לבניית עצים אבולוציוניים. במרוצת הזמן אירועי טרנסלוקציה שונים יכולים לשנות את הסינטניה, ולכן יצורים מרוחקים יותר אבולוציונית מציגים סינטניה שונה ולהפך. כמו כן סינטניה הדוקה בין שני גנים יכולה לרמוז על פונקציונליות משותפת ביניהם כלומר לרמוז על קיומו של ערך אדפטיבי להופעתם יחד.
המושג synteny index, או באופן פורמלי SIₖ, עבור גן מסוים מהווה מדד לדמיון בקרב k שכניו (הגנים הסמוכים לו במרחק k מימין ומשמאל) בין גנומים של יצורים שונים שונים. כאשר מדד זה שווה לאפס משמעות הדבר היא שאין כל גנים משותפים בין שני הגנומים בסביבה של הגן הנבדק. כאשר המדד שווה ל-1 הרי שלגן הנבדק יש אותה סביבה בדיוק בשני הגנומים. המושג genome rearrangement משמש גם הוא להערכת המרחק בין גנומים של יצורים שונים ומשמעותו סך השינויים שיש לבצע בשני הגנומים המושווים על מנת להגיע ל- synteny index השווה ל-1.
מדד דומה נוסף הוא "Gene content", אשר משמעותו נרמול synteny index ביחס לסך הגנים המשותפים בשני הגנומים.
מצמן את מרוץ

היסטוריה

יסודות הרשת הם בחנות מצמן לאופניים שנוסדה בשנת 1939 בתל אביב והייתה גם יבואנית אופניים, הראשונה שייבאה לארץ ישראל אופניים מקצועיות, אופני המותג RALEIGH. החברה נוהלה על ידי משפחת מצמן עד לשנת 1996. לאחר שהחברה נקלעה לקשיים כספיים, מכרה המשפחה את העסק לאייל ברהמס שהיה ספק של החברה, וחברת מצמן נותרה חייבת לו כספים. ב-1997 שינה ברהמס את שם החברה ל"מצמן סחר".
בשנת 2001 התמזגה חברה מצמן סחר שעסקה באופניים ממותגים ויקרים, עם חברת מרוץ שעיסוקה היה באופניים לא ממותגים וזולים יותר. 
בשנת 2002 מיזגה החברה לתוכה את יבואנית מותגי האופניים "מוטופאן", ובשנת 2005 רכשה החברה ומיזגה לתוכה את חברת "ציר מרכזי" שעסקה בתחום אופני היוקרה.
בשנת 2008 קנה בית ההשקעות DBSI, בעל השליטה בחברת טלדור, שליש מהחברה.
כיום (2017) מפעילה הרשת 19 סניפים, אשר שניים מהם פועלים במתכונת "מצמן בעיר". כל הסניפים למעט שניים פועלים בזכיינות. החברה היא יבואנית בלעדית של מותגי אופניים וציוד נלווה, ומשווקת את מוצריה לעשרות נקודות מכירה ברחבי הארץ. החברה היא נותנת החסות לאיגוד התריאטלון ולטריאתלט רון דרמון
דוקטור ז'יוואגו

רקע

על אף שהספר מכיל פסקאות שנכתבו עוד בעשור הראשון ובשנות ה-20 של המאה ה-20, הוא לא הושלם עד 1956. לאחר שפסטרנק שלח את הספר לפרסום בבטאון "נוביי מיר" הוא נדחה בגלל השקפתו הפוליטית שנגדה את השקפת השלטון. ב-1957 הבריח ג'אנג'אקומו פלטרינלי, בעל בית הוצאה לאור, עותק של כתב היד של הספר לאיטליה, שם הוא הדפיס את הספר בשפת המקור, רוסית. שנה לאחר מכן פורסמו תרגומים של הספר לאנגלית ואיטלקית, פרסומים שהביאו להכרזת פסטרנק כזוכה פרס נובל לספרות לשנת 1958. ממשלת ברית המועצות ביקשה מוועדת הפרס שלא להעניקו לפסטרנק מאחר שהספר נוגד את השקפת העולם הסובייטית, בקשה זו, ולחץ שהופעל על פסטרנק הביאו אותו לוותר על הפרס. הוא נפטר מסרטן ריאות ב-30 במאי 1960.
דוקטור ז'יוואגו התפרסם ברוסיה רק בשנת 1988, קרוב לשלושים שנים לאחר מות מחברו, בבטאון שדחה אותו לפנים, "נוביי מיר". מספר מהדורות סאמיזדאט של הספר נפוצו עוד לפני כן בברית המועצות.

תקציר העלילה

יורי ז'יוואגו הוא אדם רגיש ופואטי, כמעט מיסטי. האידיאלים והעקרונות של יורי עומדים בניגוד לזוועות מלחמת העולם הראשונה, מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים הרוסית שבאה בעקבותיה. נושא מרכזי בספר הוא הניגוד שבין האידיאלים למימושם, בין אם על ידי הבולשביקים המורדים ובין אם על ידי הצבא הלבן. יורי עד להתפרקות החברה האזרחית ולסבלה במהלך המהומות, אפילו אהבת חייו, לריסה, נלקחת ממנו.
יורי יוצא למסע ברחבי רוסיה השסועה, על-פני סיביר וחזרה למוסקבה, על-מנת למצוא מקום אליו לא הגיעו אימי המהפכה. במהלך המסע הוא הוגה ביכולתה המפלצתית של המלחמה לגרום לבני-אדם לנהוג בחוסר הגיון, ולחברות רציונליות בדרך כלל לצאת אחת כנגד השנייה. המראות הנגלים אליו במהלך המסע מעמיקים את הניגוד בין המלחמה לנפשו של יורי שלא הושחתה על ידי האלימות. מחשבות יורי מהוות למעשה את ביקורתו של פסטרנק נגד רעיונות הלניניזם, בעיקר נגד "בניית אדם חדש"
פיגוע הירי בבית הכנסת בהאלה

פרטי הפיגוע

החשוד נסע בצהרי 9 באוקטובר ברכב שכור מול בית הכנסת בהאלה, ברחוב הומבולדט (Humboldtstraße) בהאלה. הוא העביר בשידור חי את מעשיו בפלטפורמת הסטרימינג טוויץ', ובה הסביר את מעשיו, בגרמנית ובאנגלית. במהלך דבריו הכחיש את השואה, הביע עמדות אנטישמיות, גידף יהודים וזרים, והתבטא כנגד פמיניזם. בהמשך התיעוד ניתן לראות, כי הוא החזיק ברכב רובים נוספים, תחמושת, מטעני חבלה ובקבוקי תבערה; בחיפושי המשטרה ברכב נמצאו ארבעה קילוגרמים של חומר נפץ.
האירוע החל בסביבות השעה 13:15 בצהרי יום הכיפורים ה'תש"ף, עת התפללו בבית הכנסת בין 70 ל-80 מבני הקהילה היהודית. החמוש ירה כמה יריות על דלת בית הכנסת, ואף עשה שימוש במטען נפץ, אך לא הצליח להיכנס להיכל בית הכנסת. הוא ניסה להיכנס לבית הכנסת דרך שלוש כניסות; שלושתן היו סגורות. משלא הצליח, ירה בתת מקלע שבידו לעבר עובר אורח ברחוב הסמוך לבית הכנסת, וגם לעבר צמיג מכוניתו של עובר האורח. כאשר עובר אורח נוסף התקרב אליו, ניסה לירות גם לעברו, אך בכלי הנשק שבו השתמש היה מעצור, שבגללו הצליח עובר האורח להתחמק. לפי דיווחים נוספים, החמוש השליך רימון יד לעבר בית הקברות היהודי בהאלה הסמוך.
הוא כשל בנסיונו להיכנס לבית הכנסת, ולכן נסע במכוניתו לרחוב שילר (Schillerstraße) בדרכו עצר במסעדת דונר ברחוב לודוויג ווכרר (Ludwig-Wucherer-Straße). תחילה ניסה לזרוק אל מסעדת המזון המהיר חומר נפץ, אך החומר נתקע בדלת המסעדה והתפוצץ ברחוב. אז ירה בסועדים במקום עד להגעתם של כוחות הביטחון. בהמשך נמלט לכיוון היציאה מהעיר; בדרכו עצר במוסך ודרש מהנוכחים באיומים וביריות כלי רכב חדש. החשוד בפיגוע נעצר על ידי המשטרה בסמוך לאתר בנייה על הכביש הפדרלי 91 (גר'), לאחר שגרם לתאונת דרכים.
פאולו לינס

פאולו לינס (פורטוגזית: Paulo Lins; נולד ב-1958, ריו דה ז'ניירו) הוא סופר ברזילאי ומחבר רב המכר "עיר האלוהים".

חייו

כאשר היה בן 7, עבר לינס לגור בפאבלה סידאג'י ג'י דאוש (Cidade de Deus, עיר האלוהים), אשר ממערב לריו דה ז'ניירו. בילדותו היה מתוסכל והרגיש כי הוא שונה מחבריו בשל הקושי לשחק כדורגל ולרקוד סמבה. על זכרונות ילדותו נוהג לינס לספר שבגיל צעיר היה כותב כעונש חינוכי, וכן את זכרונותיו מכך שבתמונות המחזור הוא היה ה"שחור" היחיד.
בוגר לימודי ספרות, עבד כמורה בחטיבת בינים, תיכון ואוניברסיטה. בשנת 1986 כתב את הספר "על השמש" (Sobre o sol). לאחר מכן השתתף לינס בעבודה סוציולוגית שארכה 10 שנים על הפשיעה בריו דה ז'ניירו. תוך כדי כך כתב את הספר "עיר האלוהים", אשר ראה אור בשנת 1997. 
בספרו זה השתמש לינס בשמות של אחדים מתושבי הפאבלה ועל כך נתבע על ידי אחדים מהם. להגנתו טען לינס כי על אף שהספר מבוסס על המציאות, כפי שהייתה לפני 25 שנים, יש לראותו כפרי דמיונו. כמו כן, בראיונותיו לעיתונות טען כי השתמש בשמות התושבים בתקווה לעורר אצלם עניין בקריאת ספרים, בלי קשר לדמויות בספר, שהן פיקטיביות. טענתו התקבלה והתביעות נדחו.
בשנת 2002 עבר הספר עיבוד קולנועי ובשנת 2003 היה פרננדו מאירלס למועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
לינס הוא פרופסור באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו (Universidade Federal do Rio de Janeiro) ומחזיק בקתדרה על שם מריו דה אנדרדה לתרבות ברזילאית במרכז ללימודי אמריקה הלטינית אשר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כמו כך, משמש לינס כיועץ במזכירות לקידום שוויון גזעי, המקנה העדפות לסטודנטים שחורים.
אפקט מהרישי

בין חסידי מהרישי מהש יוגי, יש המאמינים שתרגול קבוצתי של מדיטציה טרנסנדנטלית עשוי להשפיע על איכות החיים של אנשים החיים בקרבת מקום לקבוצה המתרגלת. להשפעה זו הם קוראים אפקט מהרישי.
מהרישי האמין שבעולם מצויה "תודעה קולקטיבית", שהיא "יותר מסכום התודעות הפרטיות המרכיבות אותה". בהתאם לכך, הוא סבר, "כל האלימות, התופעות השליליות, העימותים, המשברים והבעיות בכל חברה הם תגובה לגידול בעקה של התודעה הקולקטיבית". רעיונות אלה מגיעים מן המסורות הוודיות של הודו, אותן הוא כינה דרך קבע "המדע הוודי".
מכיוון שכך, מאמינים חסידיו, מעשים ("טכניקות") הנוגעים ביסודות הוויתה של אותה תודעה קולקטיבית עשויים להיטיב את החיים בעולם, גם ללא ידיעתם או השתתפותם של מרבית האנשים באותם מעשים. ביתר פירוט, חברים ב"אוניברסיטה הבינלאומית של מהרישי" מצפים שתרגול קבוצתי של מדיטציה יביא לתוצאות מדידות על הסביבה החברתית, משעה שמספר המתרגלים יקיים את הנוסחה הבאה: , כאשר  הוא מספר האנשים המתרגלים מדיטציה טרנסנדנטלית בסיסית (אחוז אחד מכלל האוכלוסייה),  הוא מספר האנשים המתרגלים בקבוצה (באותו מקום ובאותו זמן), תעופה יוגית שהיא אחת מטכניקות ה-"סידהי", ו-  הוא מספר האנשים עליהם מבקשים להשפיע. את הטכניקה המתקדמת הם מדמים להשפעה של חלקיקים המצויים במצב תהודה, המתגברים זה את זה בדומה לפוטונים בקרני לייזר, דבר שאמור להסביר את הגורם הריבועי בנוסחה. בפרט, החסידים טוענים שלתרגול של אחוז אחד מן השורש הריבועי של אוכלוסיית העולם (כ-8000 איש) צריכה להיות השפעה כלל-עולמית. למספר 100 המופיע בנוסחה לא ניתן כל הסבר.
נעשו כמה וכמה ניסיונות לבדוק את השפעת התרגול על תנאי החיים, ובהם רמת הפשיעה, הלוחמה והתאונות. במחקרים אחדים אף נמצא מתאם בין מספר המתרגלים לבין מדדים של איכות החיים. עם זאת, מדענים אינם מקבלים את הטענות על קיומו של האפקט, בגלל בעיות מתודולוגיות באותם מחקרים, ובעיקר בגלל העדרו המוחלט של כל מנגנון שאמור להסביר כיצד פעילות המתבצעת באולם סגור ובלא ידיעת הציבור, אמורה להשפיע על רמות האלימות והפשע.
במאמר מ-1988, מונים המחברים (שכולם חברים באוניברסיטת מהרישי) את ארבעת הכוחות הידועים בפיזיקה (הכח האלקטרומגנטי, הגרביטציה, הכח החזק והכח החלש) ושוללים אותם אחד לאחד כמתווך אפשרי לאפקט שעליו הם מדווחים. כתחליף, הם משערים, ללא כל עדות מסייעת, שאולי אפשר יהיה להסביר קשרים לא מודעים בין אנשים באמצעות תהליכים שיתרחשו באורך פלאנק, כ-  מטרים; אז, על-פי התאוריה המודרנית, מתאחדים כל הכוחות בטבע. מצב אנרגטי שכזה היה בתוקף בפעם האחרונה בזמן המפץ הגדול.
בשנת 1990 פורסם באותו כתב עת מאמר ביקורתי המצביע על כשלים מתודולוגיים במחקר שפורסם שנתיים קודם לכן.
ארץ קייזר וילהלם השני

ארץ קייזר וילהלם השני או חוף וילהלם השני או אדמת קייזר וילהם השני (באנגלית: Kaiser Wilhelm II Land) הוא הקטע של אנטארקטיקה שנמצא בין כף פנק ב-'43 87° מזרח לכף פילכנר, ב-'54 91° מזרח. 
אוסטרליה תובעת עליו חזקה כחלק מן הטריטוריה שלה באנטארקטיקה, אם כי תביעה זו איננה מקובלת על כלל העולם.

גילוי האזור

האזור התגלה ב-22 בפברואר 1902, במהלך משלחת גאוס (1903-1901), בהנהגת חוקר האזור הארקטי והפרופסור לגאולוגיה, אריך פון דריגאלסקי. 
במפרץ שבו שכן המחנה של משלחת דריגאלסקי עד 8 בפברואר 1903 מתנשא הר גאוס, הר געש כבוי בגובה 370 מטרים, שנקרא על שם המתמטיקאי והפיזיקאי קרל פרידריך גאוס, שעל שמו נקראה גם אוניית המשלחת.

מקור השם

דריגאלסקי כינה את האזור שגילה על שם וילהלם השני, קיסר גרמניה, שמימן את המשלחת בסך 1.2 מיליון גולדמרק.
קתדרלת באוו הקדוש

קתדרלת באוו הקדוש, הידועה גם כ-Sint-Baafs Cathedral או בהולנדית: Sint Baafskathedraal) היא קתדרלה רומית-קתולית בגנט הבנויה בסגנון גותי. היא מוקדשת לבאוו הקדוש.
המבנה מבוסס על קפלת יוחנן המטביל, שנבנתה מעץ. היא נחנכה על ידי טרנסמארוס, בישוף טורנה ונואיון. שרידים מהמבנה המקורי נמצאים בקריפטה מ-942.
הקפלה הורחבה בסגנון רומנסקי ב-1038 ושרידים לכך נמצאים בקריפטה.
במהלך המאה ה-14 ועד המאה ה-16 הורחבה הקתדרלה באופן רציף, בסגנון הגותי. בית מקהלה חדש ושווה נוספו למבנה, הטרנספט הורחב, נבנה בית מועצה לכנסייה וספינות משניות. כמו כן, נבנה מגדל יחיד במרכז חזית המבנה. עבודות אלה על הכנסייה הושלמו ב-7 ביוני 1569.
ב-1539, כתוצאה ממרד נגד קרל החמישי, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, פורק מנזר באוו הקדוש. אב המנזר והנזירים הפכו לקאנונים במועצת הכנסייה, שהוקדשה לבאוו הקדוש. כאשר הוקמה הדיוקסיה של גנט ב-1559 הפכה הכנסייה לקתדרלה. בכנסייה הוטבל גם הקיסר קרל החמישי.
הקתדרלה ידועה בזכות יצירות האמנות שלה, בהן ציור המזבח בקפלת Joost Vijd הידוע כ"הערצת השה" מאת הוברט ואן אייק ויאן ואן אייק. ציור זה נחשב ליצירת מופת של ואן אייק וכאחד מהיצירות החשובות ביותר ברנסאנס של ארצות השפלה. בקתדרלה נמצאת גם יצירת האמנות "באוו הקדוש נכנס למנזר גנט" מאת פטר פאול רובנס. יצירות המזבח נבזזו במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים והוחזרו בידי צוות אנשי המונומנטים.
מוסתערבים

מוּסְתערבּים (בעברית: מִסְתַּעַרְבִים, בערבית: اليهود المستعربة) היה כינוי לקהילות יהדות המזרח העתיקות ודוברות הערבית שחיו בצפון אפריקה, במזרח התיכון, ובארץ ישראל, אשר ישבו בארצות אלו לפני המאה ה-15. הכינוי נטבע על ידי יהודים ספרדים (וגם מפורטוגל) דוברי-לאדינו שהשתכנו בארצות ערב לאחר גירוש ספרד, מאחר שבעיניהם, דמו יהודי המזרח המקוריים בתרבותם לשכניהם הערביים.
בתחילה חיו אלה לצד אלה בקהילות ובבתי כנסת נפרדים אך הנטייה הטבעית של שתי הקהילות היהודיות הללו להיטמע אחת בשנייה הביא לכך שבסופו של דבר יהודי ספרד ויהודי המזרח החלו להתערבב אלה באלה, וגם לאחד בין הלכותיהם, למרות שנשתמרו בעיקר נוסח התפילה ומנהגיהם של יהדות ספרד.
עדויות לכך אפשר למצוא ברוב המדינות דוברות הערבית דאז.

בארץ ישראל

בארץ ישראל נמצאו מוסתערבים בירושלים ובישובים בגליל כמו פקיעין, עלמא, סכנין וכפר יסיף, שהיישוב היהודי בהם לא פסק מימי חורבן בית שני. אחרי חורבן הבית נשארו בארץ ישראל "כפרים עבריים רבים ויושביהם עיבדו את האדמה". הם החזיקו מעמד בתקופות הערבית והצלבנית. רק בתקופה  העות'מאנית הוכרחו חלק מהיהודים לעזוב את הכפרים ונאלצו למכור את אדמתם לשכניהם הערבים.
בעת התעוררות היישוב היהודי בירושלים, בשנת 1516, אחת העדות בעיר הייתה של מוסתערבים ובראשם  שייח' (זקן) יצחק. יחד עמם מוזכרות העדות הנוספות: רב הספרדים - ר' דוד שושן, רב האשכנזים - יוסף קולון.
על קיומם בגליל מעיד רבי משה באסולה, מחכמי איטליה, שעלה לרגל לארץ ישראל ושהה בה ובסביבתה (סוריה וקפריסין) למעלה משנה ומחצה (1521-1523) וחגג את חג הפסח של שנת רפ"ב (1522) בצפת ובסביבתה. בח' בניסן הגיע לצפת, "ולקחתי בית מעין זייתון ואשב שם". בחול המועד טייל במקומות הקדושים שבקרבת צפת, והיה בכפר ענן, שם מצא כ-30 משפחות של "קהל מסתערבים" (יושבי הארץ מדור דור)".
בראשית ההתיישבות היהודית המתחדשת בארץ הופיעו במושבות יהודים בלבוש ערבי, אשר דברו ערבית שוטפת והציגו עצמם בתור יהודים. ביניהם היה אחד משישה השומרים הראשונים של פתח תקווה.