google/wiki40b huggingface dataset:
מוסי מיימנה

בשנים הראשונות, חינוך ומשפחה

מיימנה נולד ב-6 ביוני 1980 בבית החולים לראטונג שבקרוגרסדורפ. אמו אתל גידלה אותו לבדה בקופימוואבה שכף המזרחי, קסוסה ומוצאה משבט סידלויי. אביו, סיימון מיימנה, נולד בסווטו, והוא ממוצא שבט באפוקנג. הוריו נפגשו בשנת 1977, הם נישאו ב-1980 בדובסונוויל, סווטו.
מיימנה גדל בוואקום ולמד בבית הספר תיכון עד 1997. הוא סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה של דרום אפריקה (בפסיכולוגיה) ולמד גם באוניברסיטת ויטוואטרסראנד (תואר במנהל ציבורי), אוניברסיטת בנגור, ויילס (תואר בתאולוגיה).

הקריירה הפוליטית

בשנת 2010 מיימנה הורץ כמועמד למועצת העיר יוהנסבורג מטעם הברית הדמוקרטית  לבחירות לראשות העיר של יוהנסבורג. בבחירות עצמן התנועה השיגה 34.6% מהקולות עם 752,304 קולות. בעוד מועמד אחר נבחר לראשות העיר מיימנה הפך לראש האופוזיציה בעיר. במועצה, מיימנה שימש בוועדת הכספים, ובוועדת ממשל שאורגנה ביוזמתו האישית.
מאוחר יותר הוא נבחר בתור הדובר הארצי של הברית הדמוקרטית בשנת 2011.
ב-2012 הקונגרס הפדרלי של המפלגה בחר בו כסגן ליושב ראש הפדרלי של הברית הדמוקרטית.
מיימנה הורץ גם כמועמד לראשות מחוז חאוטנג ב-2013 וב-2014.
ב-18 באפריל 2015, בקונגרס הכף המערבי מיימנה הודיע כי הוא ירוץ לתפקיד המנהיג הפדרלי של הברית הדמוקרטית בבחירות הפנימיות במפלגה במאי 2015 והוא נבחר לבסוף ברוב קולות ב-10 במאי 2015, עם תמיכה של כמעט 90% מהמצביעים.

חייו האישיים

מיימנה נשוי לנטלי מיימנה, לבנה דרום אפריקאית, מאז 2005. יש להם שני ילדים.
הררו

ההררו היא קבוצה אתנית, המהווה חלק מאומת הבנטו המתגוררת באפריקה הדרומית, מרביתה בנמיביה ומיעוטה בבוצואנה ואנגולה. על הקבוצה נמנים כ-250,000 בני אדם, הקבוצה מדברת את שפת ההררו, שהיא חלק משפות בנטו. הקבוצה מתייחדת גם בסגנון לבוש המושפע מהתקופה הוויקטוריאנית ומן המתיישבים הגרמניים שחיו באזור במהלך המאה ה-19.

תיאור כללי

בשונה ממרבית הבנטו היושבים בכפרים חקלאיים ומעבדים את אדמתם, ההררו הם רועים, אומנות אותה רכשו ככל הנראה - יחד עם הבקר המבוית - ממזרח אפריקה. כך גם החליבה ואורח החיים נלמד, על פי עדויות לשוניות שונות, מעמים כושיתיים.
לעיתים המונח הררו כולל בתוכו גם קבוצות אתניות כמו ההימבה, הקרובים אליהם מבחינה לשונית ואורח החיים וכן שבטים אחרים.

היסטוריה

ההררו היגרו אל האזורים בהם מתגוררים הם כעת בראשית המאה ה-17 ובמהלך המאה שלאחריה. עם הזמן, החל סכסוך מתמשך ביניהם לבין שבטים אחרים שנמשך לאורך מרבית המאה ה-19. עם כניסת סוחרים גרמניים אל האזור, נרכשו אדמות מן ההררו ומושבות נוסדו על ידי המתיישבים, דבר שהוביל לקולוניאליזם גרמני באזור, תחת השם דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
סכסוכים רבים נוצרו בין ההררו והמתיישבים הגרמניים, בעיקר על גישה לאדמות ומקורות מים, אך גם על אפליה קבועה נגד ההררו מצד המתיישבים הגרמניים. סדרת קרבות בשם מלחמות ההררו פרצו בראשית המאה ה-20, שהובילו לרצח העם של ההררו והנאמה. מעשי האיבה הסתיימו רק עם כיבוש האזור על ידי כוחות בריטיים מדרום אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-16 באוגוסט 2004, התנצלה ממשלת גרמניה באופן רשמי על מעשיה באזור במאה הקודמת, אך הדברים משכו תשומת לב מועטה של הציבור.

קבוצות ההררו

הקבוצה מתחלקת לתתי-קבוצות, שהגדולה והמרכזית שבהם נמצאת במרכז נמיביה. קבוצה זו הושפעה רבות מן התרבות המערבית, בייחוד מן התרבות הגרמנית בעקבות המתיישבים הגרמניים שפעלו באזור. הדבר מתבטא, בין השאר, בתכשיטים ובלבוש ובאורח חיים המושפע מסגנון החיים הקולוניאלי. אך קבוצות אחרות שמרו על אורח חייהם וסגנון לבוש הדומה יותר לאורח חייהם קודם להתיישבות האדם הלבן באזור, אם כי השפעת ההתיישבות הגרמנית מורגשת במידה מסוימת בכל חלקי האוכלוסייה.
ממלכת ברניקיה

גאוגרפיה

שטחה המדויק של ממלכת ברניקיה אינו ידוע כיום. משערים כי שטחי הממלכה השתרעו על פני מחוזות נורת'מברלנד, דורהאם, ברוויקשייר ומזרח ולת'יין של ימינו, היינו בין הנהר פורת' לבין הנהר טיז.

מקור השם

ממלכת ברניקיה מוזכרת ב"היסטוריה בריטונום" מהמאה התשיעית בשם "ברניך" (Berneich) או "בירנייך" (Birneich), שמה הוולשי העתיק של הממלכה. לא ברור אם שם זה היה הצורה הוולשית של שם הממלכה, או אם מאוחר יותר, השם האנגלי התבסס על הכינוי הוולשי למקום בו הייתה ממוקמת הממלכה.
המלומד קנת' ג'קסון סבור כי משמעות השם "ארץ מעברי ההרים" (Land of the Mountain Passes).

היסטוריה

האזור בו הייתה ממוקמת הממלכה היה האזור ביו ישבו הווטאדיני. אזור זה כונה בוולשית "ייר הן אוגלד" ("הצפון הישן" - Yr Hen Ogledd). בירת הממלכה הייתה ככל הנראה במקום בו ממוקמת כיום העיר במבורג. 
ייתכן והמתיישבים האנגלים הראשונים, התיישבו באזור של ברניקיה עוד בשלהי התקופה הרומית, והיו שכירי חרב שהגנו על חומת הדריאנוס. סברה אחרת כי המתיישבים האנגלים הגיעו למקום מממלכת דיירה בראשית המאה השישית.
המלך המתועד הקדום ביותר של הממלכה הוא אידה אשר עלה לשלטון בשנת 547. לאחר מותו שלטו אחריו בניו, אשר לחמו בממלכות הבריטוניות שסביבם. בהמשך החלו האחים הלוחמים להילחם זה בזה ופרצה בממלכה מלחמת אזרחים.

האיחוד עם ממלכת דיירה

נכדו של אידה, אתלפירת' איחד את ממלכתו עם ממלכת דיירה, בשנת 604 ושלט בשתי הממלכות כממלכה מאוחדת ששמה נורת'מבריה. אתלפירת' הובס ונהרג על ידי ראדוולד, מלך ממלכת מזרח אנגליה (אשר נתן מחסה לאדווין, בנו של אלה, מלך דיירה שהובס על ידי אתלפירת') בשנת 616. לאחר נפילתו של אתלפירת' בקרב עלה אדווין לשלטון ושלט על ממלכת נורת'מבריה המאוחדת. אדווין יצא כנגד השבטים הברטונים שסביב ממלכתו, ניצח אותם בקרבות רבים, והגדיל את שטחי ממלכתו לכיוון צפון ומערב (ובכך התקרב לשטחי ויילס). אדווין הובס ונהרג בקרב אטפילד צ'ייס ב-12 באוקטובר 633 על ידי קאדוואלון אפ קאדאפן, מלך גווינד ועל ידי בן בריתו פנדה מלך ממלכת מרסיה, ונורת'מבריה התחלקה שוב לשתי ממלכות נפרדות.
לאחר פירוד הממלכות נשלטה הממלכה על ידי אאנפירת' בנו של אתלפירת', אולם לאחר שנת שלטון אחת יצא לקרב נגד קאדוואלון, בו הובס ונהרג. אחיו של אאנפירת', אוסוולד תקף את קאדוואלון והביסו בקרב הייוונפילד בשנת 634. לאחר ניצחונו השתלט על ממלכת דיירה, ואיחד בשנית את הממלכות. החל מתקופה זו נחשבת ממלכת נורת'מבריה לממלכה אחת, אף שבמשך מספר שנים משלו מלכים הכפופים למלך נורת'מבריה בממלכת דיירה.
ח'שם

חֶ'שְם (בפרסית אמצעית: xēšm; באווסטה: aēšəma; בפרסית: خشم), ישות דמונית במיתולוגיה הזורואסטרית.
משמעות שמו היא "זעם" או "חימה", והוא מתפקד גם כישות אלוהית במובן המופשט וגם במובן הגופני. הוא משתייך לקבוצת הדיווים, התומכת באהרימן ונאבקת נגד אהורה מאזדה ועוזריו, האמשה ספנטס. הוא פועל נגד הדת וטקסיה באמצעות אלימות, חוסר כבוד ושכרות שהוא משרה על בני האדם. ח'שם הוא גם אחד מהדיווים המענים את נשמות המתים בעוברם את גשר צ'ינוואט.
אויבו של ח'שם הוא הישות האלוהית סרוש, האחראי על צייתנות וכבוד לדת.

ח'שם ביהדות

בתלמוד מופיע אשמדאי כמלך השדים ("אשמדאי מלכא דשידי") וייתכן כי מקור המילה בדיוו ח'שם. עם זאת, הצירוף aēšmō.daēva*, שיכול היה להיות המקור למילה, לא מופיע באווסטה. במקורות מעובדים ומאוחרים בפרסית אמצעית כן מופיע הצירוף Xēšm Dēw, מה שיכול להעיד כי המקור האווסטי אבד.
בפנג

גאוגרפיה

העיירה ממוקמת על גדות נהר הניון . העיירה נמצאת כ-47 ק"מ מבירת המחוז באפוסם וכ-203 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה נמצאת כ-150 קילומטרים מהגבול של קמרון עם ניגריה.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 18 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא ינואר (20 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יוני (16 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,412 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (277 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (10 מ"מ גשם).

דת

מה-26 במאי 2012, בפנג הוא מושבו של הבישוף הקתולי.

תנועה ותחבורה

העיירה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N5 והכביש המחוזי P15.
מוזיאון דוקטור סון יאט-סן

הקמה

סן יאט-סן התגורר בהונג קונג, ובין השנים 1887–1892 למד במכללה הבריטית לרפואה שהקים ד"ר ג'יימס קנטלי בהונג קונג. שם קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1892. סון יאט-סן סיים במקום השני בין עשרים בוגרים. בעת לימודיו עסק גם בפעילות פוליטית מהפכנית. בשנת 1892 עבר סון יאט-סן למקאו, אולם המשיך לפעול בהונג קונג על מנת לעודד את ההפיכה כנגד השלטון הקיסרי בסין.
באזור בו התגורר ופעל הוקם המסלול ההיסטורי סון יאט-סן, ובית קום טונג הנמצא לצד מסלול זה נבחר על ידי ממשלת הונג קונג לשמש כמוזיאון לזכרו.

בית קום טונג

בית קום טונג הוא מבנה היסטורי אשר הוכרז בשנת 1990 כמבנה היסטורי לשימור וכאנדרטה מוכרזת. המבנה נבנה בשנת 1914 (לאחר שסון יאט-סן עזב את הונג קונג), ונקרא על שם בונהו - הו קום-טונג. משפחת הו הייתה המשפחה הסינית הראשונה שהורשתה להתגורר בשכונת המיד-לוולס בתקופה הקולוניאלית (במהלך המאה ה-19 הייתה הפרדה בין השכונות הסיניות לשכונות המערביות בהונג קונג).
בשנת 1960 רכשה כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים את המבנה לשימושה והקימה בו כנסייה ומרכז תרבותי. בעקבות גידול רב במספר המאמינים המורמונים בהונג קונג, עברה הכנסייה למבנה חדש בן 14 קומות בדרך גלוסטר שבשכונת ואן צ'אי.
הכנסייה העדיפה להרוס את המבנה ולמכור את המגרש (דבר שהיה מעלה את עלותו) אולם ממשלת הונג קונג אסרה על הריסת המבנה ורכשה אותו בשלמותו בשנת 2004 במטרה להפוך אותו למוזיאון המוקדש לסון יאט-סן.
המוזיאון נפתח רשמית ב-12 בדצמבר 2006.
למבנה שלוש קומות וחזיתו בנויה בסגנון נאו קלאסי יווני, אולם פנים המבנה בנוי בסגנון אדוארדי.

מוצגים

בין מוצגי המוזיאון תעודות ותמונות הנוגעות לחייו של דוקטור סון יאט-סן ובהם תעודת נישואין שסון יאט-סן היה אחד מעדיה, מבחנים מתקופת לימודיו באוניברסיטה ותפריט ארוחת הערב שנערכה לטקס סיום לימודיו.
במוזיאון אולם הרצאות, אולם קריאה וכיתות לימוד.
אלי אברמוב

ביוגרפיה

אברמוב נולד בירושלים. בשנת 1980 ייסד את להקת הקליק עם דני דותן. לאחר שהלהקה הפסיקה להופיע, עבר להתגורר בארצות הברית. ב-1995 חזר לישראל והשתלב בתעשיית המוזיקה המקומית, כשהפיק אלבומים לזמרים מובילים. ב-1999 וב-2003 הוציא אברמוב שני אלבומי סולו תחת השם "Pitchbend". בשנת 2007, הפיק את השיר "סרט הודי", של דנה אינטרנשיונל, עם עידן יניב, וכתב והלחין את "Love Boy" ו-"את מוכנה", מתוך אלבומה השמיני הכל זה לטובה.
היה חבר בדירקטוריון אקו"ם.
אברמוב הלך לעולמו ב-24 בנובמבר 2015 בעקבות מחלת הסרטן.
מירטל קורבין

חייה ועבודתה

הוריה של מירטל היו וויליאם ה. קורבין, שהיה בן 25 בעת לידתה, וננסי קורבין, שהייתה בת 34. הרופאים שבחנו את מירטל זמן קצר לאחר לידתה תיארו את ההורים כבעלי מראה דומה מאוד, "לשניהם היה שיער אדמוני, עיניים כחולות וגוון עור בהיר מאוד". הדמיון ביניהם היה כה רב עד שהרופאים הרגישו בצורך לבדוק שאינם קרובי דם. לבני הזוג היו ילדים נוספים, ארבעה בנים וארבע בנות, כולל בת אחת מנישואיה הקודמים של ננסי. לדברי אימה, לידתה של מירטל לא תוארה "יוצאת דופן בהיריון או בלידה", למרות שפועל המצב היה שונה: רופאים שבחנו את התינוקת לאחר הלידה העירו שלידת העכוז "הייתה יכולה להיות הרת אסון לתינוקת וככל הנראה גם לאם". מירטל גדלה להיות תינוקת בריאה, ושלושה שבועות לאחר לידתה שקלה כ-4.5 ק"ג. בכתבה שפורסמה כשנה לאחר לידתה נאמר שהיא "יונקת בצורה בריאה".
בגיל 13, מירטל החלה לעבוד במופע שוליים תחת השם "הילדה בעלת ארבעת הרגליים מטקסס". היא הייתה כה אהודה בקרב מופעי השוליים עד שאמנים התחזו לה והציגו גפיים תותבות כגפיים נוספות שלהם.
בגיל 19 התחתנה עם קלינטון ביקנל, ולזוג נולדו ארבע בנות ובן.

בספרות הרפואית

טרטולוגים ורופאים שונים נוספים ניסו לאבחן את מצבה של מירטל. כל אחד מהם סיווג אותה לפי מחלה או לפי מונח רפואי אחר שונה ומשונה.
באביב 1887, כשנה לאחר נישואיה לקלינטון, מירטל נכנסה להיריון לראשונה בחייה. ההיריון התגלה על ידי רופא בשם ד"ר לואיס וואליי, שהוזמן לטפל במירטל לאחר שהחלה לסבול מכאבים בצידה השמאלי, צמרמורות, כאבי ראש ואובדן תיאבון. הרופא תיעד בנוסף שהיו "הקאות ואל-וסת במשך חודשיים רצופים". הריונה גרם לה להיות מאוד חולה, ולאחר שד"ר וואליי התייעץ עם עמיתיו הוא החליט לבצע הפלה מלאכותית שמונה שבועות לאחר גילוי ההיריון (בשלב זה היא הייתה בחודש השלישי או הרביעי של ההיריון). היא החלימה לחלוטין, ותהליך ההפלה וכן האנטומיה הייחודית שלה לא מנעו ממנה מלהרות בעתיד.
הספרות הרפואית גילתה בה עניין מחודש לאחר הלידות והיא תוארה כ"נאה בפנים, בריאה פיזית ומסוגלת לדאוג לכל צורכי ביתה". במקומות אחרים נכתב שהיא "מאוד אינטליגנטית" ו"אישה עדינה בעלת טעם במוזיקה".
טאסילי נאג'ר

גאוגרפיה ואוכלוסייה

אורכו של הרכס הוא כ-800 ק"מ מצפון לדרום ורוחבו המרבי הוא כ-60 ק"מ. שטחו של הפארק הלאומי הוא כ-72,000 קמ"ר, גובהו הממוצע כ-1,500 מטר ושיאו בהר אדראר אפאו המתנשא לגובה של 2,158 מטר. בצפון-מערבו הוא מסתיים בצוקים תלולים והוא מחורץ בערוצים רבים שהעניקו לו את שמו. הרכס עשוי מאבן חול ופעילות בליה גרמה להיווצרותן של כ-300 קשתות טבעיות. בשל איכויות הקרקע וגובהו של הרכס, הצמחייה בו עשירה יחסית לזו של המדבר הסובב אותו.
תושבי הרכס הם בני טוארג המתפרנסים ממרעה, וחלקם נוודים. הם מונים כ-2,000 איש בתחומי הפארק הלאומי, וכ-20,000 נוספים בסביבתו העיר המרכזית באזור היא ג'נט ומתגוררים בה כ-15,000 תושבים.
אודישה

היסטוריה

באודישה התגלו ממצאים ארכאולוגים רבים מהתקופה הפרהיסטורית. אשוקה מהאימפריה המאורית כבש את אודישה בשנה השמינית למלכותו (261 לפנה"ס). על פי כתביו, נהרגו במלחמה כ-100,000 איש. לדבריו, שפיכות הדמים שנגרמה בכיבוש אודישה גרמו לו להפוך לפציפיסט ולאמץ אמונה בודהיסטית.
מלכים שונים החלו לאחד את האזור לאחר המאה ה-11. בשנת 1751 האזור עבר מידי האימפריה המונגולית לידי האימפריה המרתית. בשנת 1760 הבריטים כבשו את האזור. בשנת 1866 חל רעב המוני שגרם למותם של כמיליון איש. בשנת 1903 החלו להישמע קולות הקוראים לאיחוד אזורים דוברי אורייה לכדי מדינה אחת, וכך קרה בשנת 1912. ב-1 באפריל 1936 אודישה וביהר פוצלו לשתי ישויות שונות.

פוליטיקה וממשל

לאור חוקת הודו, שיטת השלטון באודישה היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית. הפרלמנט במדינה הוא חד-ביתי ומכהנים בו כ-147 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים. המושל ,ראש המדינה הרשמי, ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט.
המדינה שולחת 21 נציגים הנבחרים על ידי הציבור ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ו-10 נציגים הנבחרים על ידי הפרלמנט המקומי לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
אודישה מורכבת מ-30 חטיבות המרוכזות בשלוש חטיבות גאוגרפיות.

כלכלה

כלכלת אודישה חוותה בשנים האחרונות צמיחה יציבה וגבוהה במעט מהממוצע הארצי. לאור קו החוף הארוך יחסית ושפע המשאבים הטבעיים, השלטון מנסה לשווק את אודישה כיעד להשקעות זרות. באודישה ישנם חמישית מהפחם בהודו, רבע מעפרות ברזל, שליש עתודות הבוקסיט ורוב הכרומיטים.

דמוגרפיה

נכון למפקד האוכלוסין הארצי שנערך בשנת 2011, גרים באודישה כ-41,947,358 תושבים, מתוכם 50.54% גברים ו-49.46% נשים. הצפיפות היא 269 נפש לקמ"ר. השפה הרשמית היא אורייה, אשר מדובר כשפת אם על ידי 81.8% מהאוכלוסייה. שפות מרכזיות נוספות הן: בנגלית, הינדית, אורדו והטלוגו.
שיעור האוריינות הוא 73%, או בפילוח מגדרי—82% מהגברים ו-64% מהנשים. שיעור האנשים החיים מתחת לקו העוני בשנים 1999-2000 עמד על כ-47.15%—כמעט כפול מהממוצע ההודי. נתוני השנים 1996-2001 הראו כי תוחלת החיים במדינה הייתה 61.64 שנים, מעל הממוצע הארצי.
יעקב פולוצקי

ביוגרפיה

פולוצקי נולד בשנת 1905 בציריך בירת שווייץ, בן להורים ממוצא יהודי רוסי מקרים, שעברו לציריך בשל גל הפוגרומים שגאה ברוסיה במהלך מהפכת 1905. אביו היה כימאי ואמו הייתה מורה לשפות. את רוב שנות ילדותו עשה בגרמניה, ובעיקר בבירתה ברלין.
לדבריו, את הכישרון לשפות ירש מאמו. כבר מגיל צעיר התעניין פולוצקי בשפות, ועוד בנעוריו למד רוסית, לטינית, צרפתית ואנגלית. לימים סיפר כי אחת החוויות המעצבות שהובילו אותו ללימודי מצרית הייתה עיון בספר על רומא וימי קדם; בספר הופיע תבליט של קלאופטרה ולצדו שמה כתוב בהירוגליפים. פולוצקי הוקסם מצורתם ופנה למוזיאון המצרי בברלין, שם רכש את הספר "ההירוגליפים" מאת אדולף ארמן, וזכה להיכרות ראשונה עם קיצור הדקדוק המצרי. כשסיים את לימודיו התיכוניים כבר היו לו ידיעות במצרית קלאסית, במצרית רעמססית, בקופטית ובסורית.
בשנות העשרים הועסק על ידי האקדמיה למדעים בברלין כמפענח ספרי פפירוס מניכאיים בשפה הקופטית. בתקופה זו גם כתב את הערך "מניכאיזם" שפורסם באנציקלופדיה לעולם הקלאסי (הידועה גם בשם "פאולי-ויסובה", Pauly–Wissowa). למד באוניברסיטת ברלין, שם היה תלמידו של קורט זתה, וכעבור שנה עבר לאוניברסיטת גטינגן, שם קיבל תואר דוקטור בשנת 1926. באוניברסיטת גטינגן עסק במחקר והשתתף ב"מפעל תרגום השבעים", אז טיפל בחומר יווני, קופטי, סורי וערבי. בעקבות עליית הנאצים לשלטון עלה לארץ ישראל והצטרף לאוניברסיטה העברית בשנת 1934, שם הקים את החוג לבלשנות ולימים כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח.
בירושלים חזר לעסוק בשפה המצרית, והתחיל לעסוק גם בשפות השמיות החיות, ובעיקר באקסצנטריות שבהן – הן מבחינתן ריחוקן הגאוגרפי מהמרכז והן מבחינת המבנה הדקדוקי שלהן. בירושלים גם התחיל ללמוד חבשית עתיקה מפי נזיר חבשי, אשר עודד אותו ללמוד גם אמהרית.
פולוצקי היה מחשובי החוקרים המודרניים של הלשון המצרית והלשונות השמיות. בשנת 1936 זכה לפריצת דרך מכרעת בתחום הפועל במצרית, שאותה זקף בין היתר לידיעותיו באמהרית. פריצת דרך זו היוותה תגלית בולטת ומהפכנית ביותר בתחום הדקדוק המצרי, והיא שהובילה לאחד מהישגיו המשמעותיים ביותר של פולוצקי - פרסום "Études de syntaxe copte" בשנת 1944, אשר הניח את יסודותיה של שיטת הניתוח התחבירי-מבני הנקוטה באסכולת ירושלים של חקר הבלשנות המצרית. פרסום זה הביא לשינוי יסודי ומהותי בבסיס המדעי של הבנת המבנה התחבירי של השפה המצרית העתיקה והשפה הקופטית. במחקריו עסק בלשונות העברית, היוונית ובלשונות מזרחיות - בראש ובראשונה מצד מבנן התחבירי. התמחותו המיוחדת הייתה במצרית, קופטית, סורית חדשה וניבים אתיופיים.
בשנת 1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 1962 זכה בפרס רוטשילד במדעי הרוח, בשנת 1966 זכה בפרס ישראל למדעי הרוח וב-1982 בפרס הארווי.
לאחר שפרש לגמלאות המשיך ללמד בביתו עוד כעשר שנים קופטית, אמהרית, ארמית חדשה וטורקית.
פולוצקי הלך לעולמו ב-1991, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בשכונת גילה בירושלים נקרא רחוב על שמו.
סוניטה ויליאמס

ביוגרפיה

ויליאמס (שם נעוריה - פנדיה (Pandya)) נולדה במדינת אוהיו, הצעירה בשלושת ילדיהם של אב ממוצא הודי ואם ממוצא סלובני. היא למדה באקדמיה הימית של ארצות הברית, שהעניקה לה תואר ראשון בפיזיקה ב-1987. ב-1995 סיימה לימודים לתואר שני בניהול הנדסה במכון הטכנולוגי של פלורידה.

שירות בצי ארצות הברית

ויליאמס הוסמכה לקצינה בצי ארצות הברית ב-1987. ב-1989 סיימה קורס טיס והחלה להטיס מסוקי CH-46 Sea Knight. היא שירתה בין השאר במזרח התיכון, בים סוף, במפרץ הפרסי ובעיראק והשתתפה במלחמת המפרץ.
ב-1993 סיימה קורס לטייסי ניסוי של הצי ושירתה כטייסת ניסוי. ב-1995 מונתה למדריכה בקורס טיסי הניסוי של הצי. בהמשך הוצבה על סיפון אוניית הסער סאיפן כעוזרת קצין הטיסה של האונייה עד שהתקבלה ב-1998 לתוכנית האסטרונאוטים של נאס"א.
ויליאמס הגיעה לדרגת קפטן וצברה בסך הכל למעלה מ-3,000 שעות טיסה תוך הטסת למעלה מ-30 דגמי כלי טיס.

שירות בנאס"א

ויליאמס החלה את קורס ההכשרה הבסיסי בנאס"א באוגוסט 1998. במהלך הקורס התאמנה עם האסטרונאוט הישראלי אילן רמון.
ב-9 בדצמבר 2006 יצאה ויליאמס לתחנת החלל הבינלאומית על סיפון מעבורת החלל דיסקברי (משימה STS-116) במסגרת המשלחת ה-14 לתחנה. ויליאמס השתתפה גם במשלחת ה-15 ושהתה בחלל בסך הכל 192 ימים, עד לשובה לכדור הארץ במעבורת אטלנטיס (משימה STS-117) ב-22 ביוני 2007. במהלך שהותה בתחנת החלל הבינלאומית יצאה ארבע פעמים לפעילות חוץ רכבית. ב-16 באפריל 2007 השתתפה במרתון בוסטון בריצה על גבי מסילת כושר - הפעם הראשונה שבה ערך אדם ריצת מרתון בחלל. שנה אחר כך השתתפה ויליאמס באותו מרתון על כדור הארץ.
ב-15 ביולי 2012 יצאה ויליאמס שוב למשימה בתחנת החלל הבינלאומית (משלחות 32 ו-33) על גבי רכב החלל סויוז (Soyuz TMA-05M) ששוגר מקוסמודרום בייקונור שברוסיה, אשר עגן בתחנת החלל יומיים לאחר מכן. ב-17 בספטמבר 2012, בתחילת משימה 33, הייתה ויליאמס למפקדת צוות התחנה - האשה השנייה ששימשה בתפקיד זה. ב-19 בנובמבר שבה לכדור הארץ על גבי סיפון רכב חלל רוסי, לאחר 127 ימים בחלל. במהלך שהות זו ערכה עוד שלוש משימות של פעילות חוץ-רכבית. כמו כן הייתה לאסטרונאוט הראשון שהשתתף בתחרות טריאתלון בחלל. היא השתמשה במסילת הכושר ואופני הכושר של התחנה ובמקום שחייה עשתה מאמץ שקול לכך באמצעות הרמת משקולות ותרגילי כוח.
במהלך משימותיה שהתה ויליאמס בחלל בסך הכל 319 ימים והשתתפה בשבע משימות פעילות חוץ-רכבית, שאורכן המצטבר היה 50 שעות ו-40 דקות. בכך הייתה לשיאנית הזמן בפעילות חוץ-רכבית לאסטרונאוטיות והחמישית במשך הזמן לפעילות חוץ-רכבית לאסטרונאוטים בכלל. שיא זה נשבר במרץ 2017 על ידי פגי ויטסון שביצעה את הליכת החלל השמינית שלה.
ביולי 2015, נאס"א הכריזה כי ויליאמס תהיה חלק מצוות האסטרונאוטים שיתאמנו לטיסות המסחריות לאספקת תחנת החלל הבינלאומית במסגרת תוכנית 2 CCDev. ויליאמס, דאג הארלי, אריק בו ורוברט בנקן, כולם אסטרונאוטים עתירי ניסיון, נבחרו לעבוד ולהתאמן בצמוד עם אנשי חברות בואינג וSpaceX המתכננים את החלליות.
ויליאמס עוטרה בעיטורים שונים, לרבות עיטורים מרוסיה, הודו וסלובניה.
ויליאמס נשואה למייקל ויליאמס, שוטר וטייס מסוקים בעברו.
אנדריי מייגקוב

חייו

מייגקוב נולד בעיר לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). אביו, וסילי מייגקוב, היה פרופסור ועבד בתור מרצה באקדמיה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג. מייגקוב הצעיר גילה עניין בתיאטרון בגיל 14, כאשר הצטרף לחוג דרמה בבית הספר בו למד. למרות זאת, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בחר ללמוד כימיה, אך התחרט ופרש מלימודי הכימיה לאחר כשנה. בשנת 1961 החל לימודיו באקדמיה לאומנויות התיאטרון במוסקבה. בשנת 1964 סיים את לימודיו והחל לעבוד, בתחילה בתור שחקן, בתיאטרון סוברמניק במוסקבה. בתיאטרון שיחק לצד שחקנים מפורסמים כגון אולג טבקוב ו-ולנטין גאפט. מייגקוב התקדם במהרה וכבר בשנת 1965 הפך לאחד המפיקים הראשיים של התיאטרון וכבר באותה שנה ביים שני מחזות. בשנת 1967, כאשר כבר היה מייגקוב במאי ידוע בתיאטרון, הזמין אותו אלדר ריאזנוב לשחק בסרט שהפיק. במהרה התגלה מייגקוב גם כשחקן קולנוע מוצלח, ועד שנת 1973 שיחק בכ-7 סרטים, בעיקר של ריאזנוב.
הסרט שהפך את מייגקוב למפורסם בכל רחבי ברית המועצות היה הסרט של אלדר ריאזנוב "צחוק הגורל" שיצא ב-31 בדצמבר 1975. על משחק בסרט הזה בתפקיד ראשי, זכה מייגקוב ביחד עם ברברה ברילסקה בפרס ברית המועצות ובעוד שני פרסים יוקרתיים.
בשנת 1977 פרש מייגקוב סופית מתיאטרון סוברמניק ועבר לעבוד בתיאטרון האומנותי של מוסקבה בתור במאי ראשי, במקביל המשיך לשחק בסרטי קולנוע. בשנת 1990 החל לעבוד בתור מרצה באקדמיה לאומנויות התיאטרון במוסקבה, בה למד 30 שנה קודם לכן. בשנת 1992 קיבל את התואר "פרופסור לאומנות התיאטרון". מייגקוב שיחק בכ-50 סרטים וביים כ-10 מחזות בתיאטרון. מאז שנת 1991 מייגקוב הוא המנהל האומנותי של התיאטרון האומנותי של מוסקבה.
מייגקוב נשוי מאז שנת 1964 לשחקנית הקולנוע אנסטסיה ווזנסנסקיה. לזוג מעולם לא היו ילדים. מייגקוב ממעט מלהתראיין וב-15 השנים האחרונות ממעט מלהופיע בטלוויזיה, למעט בסרט "צחוק הגורל 2" בו שיחק בשנת 2007.
מיוזין

מיוזין (Myosin) הוא חלבון מוטורי, אשר פעילותו דורשת השקעת אנרגיית ATP ומהווה לצד מולקולת האקטין חלק ממערך השלד הציטופלמסטי של התא.

סוגי המיוזין

בין חלבוני המיוזין, ניתן להבחין במספר סוגי מבנים:

מיוזין I

מצוי בכל התאים, בציטוזול (נוזל תוך תאי).
חלבון המיוזין I מורכב מ"ראש" האחראי על הפעולות המוטוריות ו"זנב" קצר המהווה אתר קשירה לקרום התא או לחלבון האקטין (חלבון בעל תפקיד מרכזי בשלד התא, בעיקר בייצוב מבני). קיימים סוגים שונים של חלבון מסוג מיוזין, הנבדלים זה מזה באזור ה"זנב" שלהן.

מיוזין II

מצוי בתאי שריר, בשכבה החיצונית של הציטופלסמה.
בנוי משני "ראשים" ו"זנב" אחד ארוך במבנה צר. ה"זנב" הוא בעל מבנה אלפא הליקס (בדומה למבנה השניוני של החלבון) וה"ראשים" נמצאים בקצה המולקולה ומתקיימים בהם פעילות ATPpase ופעילות מוטורית.
למעשה מולקולת מיוזין II היא מונומר המורכבת משתי מולקולות מיוזין המלופפות באזור זנבותיהן, בעוד ראשיהן פונים לכיוונים מנוגדים.
פילמנט (סיבי) מיוזין – מספר מולקולות מיוזין המלופפות באזור זנבותיהן, כאשר ראשיהן פונים לכיוונים מנוגדים.
טייס חלל

טייס חלל הוא אדם שטס לחלל, או שהקריירה שלו היא טיסה לחלל. ברחבי העולם נועדו שמות תואר שונים לטייסי חלל ממדינות שונות. כך מתייחסים לטייסי חלל רוסיים בתואר קוסמונאוט (ברוסית: Космона́вт); לאמריקאים אסטרונאוט (באנגלית: Astronaut); לסינים טייקונאוט; ואילו לצרפתים בתואר ספאסיונאוט.
הקריטריון לקבוע מי שהה בתחום החלל משתנה. בארצות הברית, מי שטס בגובה של מעל 80 קילומטרים מעל האדמה, נחשב לאסטרונאוט, בעוד הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה מחשיבה רק טיסה מעל לגובה של 100 קילומטרים.
נכון למרץ 2019, הגיעו לחלל 568 אנשים, בשהות מצטברת של 146 שנות אדם, זאת על פי ההגדרה המקילה של חיל האוויר האמריקאי, לפי ההגדרה המחמירה של ה-FAI רק 560 אנשים שהו בחלל, מהם 557 הגיעו למסלול הקפה יציב סביב כדור הארץ או אף מעבר לו (הקפה / נחיתה על הירח)  ו-3 הגיעו לגובה החלל אך נשארו בגובה זה דקות ספורות בלבד בטרם נחתו .
רשימת האסטרונאוטים כוללת בעיקר את אזרחי ארצות הברית ורוסיה (ובעבר ברית המועצות) אך יש בה גם אזרחים מ-38 מדינות רחבי העולם, ובהן גם ישראל.

שיאי שהייה בחלל (2019)

האדם שמחזיק בשיא השהייה הרצופה הארוכה ביותר בחלל הוא הקוסמונאוט ולארי פוליאקוב ששהה בתחנת החלל מיר 437 ימים בשנים 1994-5
האדם שמחזיק בשיא השהייה הארוכה ביותר בחלל במצטבר הוא הקוסמונאוט גנדי פדלקה ששהה 878 ימים בחלל ב-5 טיסות נפרדות.

היסטוריה

שיגור אנשים לחלל החל בתקופת המלחמה הקרה וסיבותיו היו מלחמת יוקרה בין המעצמות יותר מאשר צורך מדעי טהור. שיגור אנשים לחלל תרם בעיקר בפיתוח הטכנולוגיות הנלוות הדרושות למסע שכזה.
מאז משוגרים אנשים לחלל על מנת לבצע ניסויים ביולוגיים ופיזיקליים בתנאים של אפס כבידה (חוסר משקל) כמו גם חקר כדור הארץ, האקלים והשפעות הסביבה של האדם ועוד מחקרים רבים התורמים רבות למדע. בארצות הברית השתמשו במעבורות חלל רב-פעמיות ואחרי לא מעט אסונות ועלות גבוהה הוחלט לעצור את שיגור המעבורות. ברוסיה משתמשים בחלליות הסויוז הישנות והחד־פעמיות. בטיחות, יעילות ואמינות יחסית תורמת להמשך השימוש בהן עד היום. טייסי חלל אמריקאים החלו לטוס בהן מאז 14 במרץ 1995 כאשר נורמן ת'אגארד נחשב לקוסמונאוט האמריקאי הראשון שטס לחלל בסויוז וכך היום ממשיכים טייסי חלל אמריקאים להשתמש בסויוז וטסים לתחנת החלל הבינלאומית יחד עם קוסמונאוטים רוסים ואחרים.
שיגור אנשים לחלל היה תמיד תחום מסוכן, וגם היום אין ערבויות שאנשי צוות החלל ששוגרו יחזרו בשלום.

הכשרה

בארצות הברית ובברית המועצות, נטו טייסי החלל הראשונים להיות בעלי רקע של טייסי ניסוי (טייסי קרב מצטיינים) בצבא. לפני הטיסה לחלל עוברים טייסי החלל הכשרה ממושכת, הנמשכת למעלה משנתיים.
בתנאים של חוסר כבידה נזקקים האסטרונאוטים למכלול של התאמות בהם מזון שהוכן במיוחד.

מות טייסי חלל בעת מילוי תפקידם

נכון לשנת 2019, 18 טייסי חלל נהרגו במהלך משימות בחלל (לפי הפירוט הזה: 1 בהתרסקות סויוז 1 בשנת 1967, 3 כששסתום האוויר של סויוז 11 נפתח בטרם עת בשנת 1971, 7 בהתפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר בשנת 1986, 7 כאשר מעבורת החלל קולומביה התפרקה בכניסה לאטמוספירה בשנת 2003), בהם הטייס הישראלי אילן רמון. בנוסף, עשרה נוספים נהרגו במהלך אימונים בכדור הארץ.