google/wiki40b huggingface dataset:
הגדת ונציה

הגדת ונציה היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח שנכתבה בונציה שבאיטליה בשנת שס"ט (1609). ההגדה מתורגמת וכוללת פירושים לטקסט העברי בשלוש שפות: לדינו, יידיש ואיטלקית על מנת לשמש את הקהילות היהודיות המגוונות באירופה. נוסחים שונים של ההגדה נמצאים כיום במוזיאון יהדות איטליה ובמוזיאון ישראל.

היסטוריה

בשנת 1609 עיצב את ההגדה המדפיס ישראל הצפרוני מגוואסטלה, והיא הודפסה בבית הדפוס של ג'יובני דה-גארה בוונציה. ההגדה יצאה לאור בתרגומים ללדינו, יידיש ואיטלקית, ובשל כך הייתה נפוצה ביותר ברחבי אירופה במאה ה-17. בשנת 1629 הוציא בית הדפוס הוונציאני של בריגדין מהדורה נוספת של ההגדה בתבנית דומה למקורית והיא הודפסה פעמים רבות ללא שינויים עד לסוף המאה ה-18. הדפסות אלו היו באיכות פוחתת והולכת נוכח הבלאי הגובר של אותיות הסְדר וגלופות האיורים. האיורים עצמם, חזרו והועתקו בהגדות שהודפסו באגן הים התיכון, ובמיוחד בליוורנו. גם כיום מועתקים הציורים מתוכה להגדות שונות.
בשנת 1974 פרסם החוקר וההיסטוריון בצלאל נרקיס הוצאה חדשה ומעוטרת של ההגדה בצירוף מבוא שכתב:
הגדת ונציה היא אחת משלוש ההגדות המצוירות המוקדמות ביותר שהופיעו בדפוס. אחרי הגדת פראג שהוצאה לאור בשנת 1526 והגדת מנטובה שנדפסה ב-1560, מהוה הגדת ונציה את השיא בהתפתחות ההגדה המעוטרת בחיתוכי עץ.
— מדברי המבוא של הפרופ' בצלאל נרקיס להגדה

עיצוב ההגדה

קישוט ההגדה כולל סדרת איורים קטנים על דף ההקדמה המתארים את השלבים השונים של מנהגי המסורת היהודית בליל הסדר וכן דף אחר עם איורים (מקבילים בצורתם) המתארים את עשר המכות. בנוסף, תפיסת הקומפוזיציה של המהדורה שברשות מוזיאון ישראל שונה מקודמותיה במתווה המונומנטלי של הדף. מבנה העמוד מורכב ממסגרת מעוטרת שמורכבת משני עמודים, המעוטרים בגמלון, ואיור המתאר את הטקסט בתחתית העמוד. ההגדה נחשבה לפורצת דרך, ומשנת פרסומה הפכו שני מאפיינים אלה להיות מוטיבים מקובלים בהגדות מאוירות.
וסילי גוליצין

וסילי גוליצין (1643 - 2 במאי 1714) (ברוסית: Василий Васильевич Голицын) היה נסיך רוסי, בין המדינאים הבולטים ברוסיה של המאה ה-17 ובין ראשי הממשל בתקופת שלטונה של סופיה אלכסייבנה רומנובה בשנים 1682–1689.
ב-1676 השתתף במלחמה נגד ח'אנות קרים. בתקופת כהונתו של פיודור השלישי מונה למספר תפקידי מפתח בממשל וקיבל תואר בויארין. בתקופה בה תפקדה סופיה רומנובה כעוצרת התמנה רשמית לראש משרד החוץ.
המצב הגאופולטי של רוסיה הצארית באותה תקופה היה די קשה. למרות חתימת הסכם שלום עם האימפריה העות'ומאנית היחסים היו מתוחים, השלום עם האיחוד הפולני ליטאי היה לא יציב, בשנת 1682 החלו פלישות של ח'אנות קרים לשטחי רוסיה הצארית. גוליצין היה בדעה שיש לחמם את היחסים עם הפולנים. כתוצאה מכך רוסיה ויתרה בשלב זה על שאיפותיה להחזיר לעצמה מוצא לים הבלטי. לאחר משא ומתן ארוך, בשנת 1686 נחתם הסכם של שלום נצחי עם האיחוד הפולני ליטאי. ההסכם אישרר את ההסכמות של הסכם אנדרוסובו וגם השאיר את קייב בשליטה רוסית. בהתאם להסכם זה, רוסיה הצארית התחייבה להתחיל במלחמה נגד האימפריה העות'ומאנית. כשלב מקדים, בשנים 1687 ו-1689 גוליצין אירגן שתי פשיטות נגד ח'אנות קרים. המערכות הצבאיות לא היו מוצלחות וגרמו לאבידות משמעותיות לרוסים. רק לאחר מאמצים רבים, הנסיכה סופיה הצליחה לשכנע את פטר הגדול להכריז על גוליצין כמפקד שניצח במערכה. עם זאת, הפשיטות תרמו לכך שח'אנות קרים לא הייתה יכולה לעזור לטורקים בלחימה נגד פולין ואוסטריה.
בשנת 1689 פטר הגדול סילק את סופיה רומנובה מכל תפקידיה. גוליצין נשלח לגלות במחוז ארכנגלסק ונפטר שם בשנת 1714.
מסו-אמריקה

מֶסוֹ-אמריקה או מסואמריקה (בספרדית: Mesoamérica) הוא שמו של אזור ותרבות במדינות אמריקה המרכזית. האזור משתרע ממרכז מקסיקו לבליז, גוואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה, וקוסטה ריקה ובתוכו מספר קהילות מהתקופה הפרה-קולומביאנית שפרחו לפני הקולוניזציה הספרדית של אמריקה במאות ה-16 וה-17. קבוצות פרהיסטוריות באזור מאופיינות בכפרים חקלאיים לצד בירות בעלות טקסים פוליטיים דתיים גדולים. באזור זה התקיימו כמה מן התרבויות המורכבות והמתקדמות שבאמריקות, בהן בין היתר האולמקים, האצטקים, המאיה והטאוטיווקאן.

אטימולוגיה והגדרה

המונח "מסו-אמריקה", שפירושו ביוונית 'אמריקה האמצעית', נטבע בשנת 1943 על ידי האתנולוג הגרמני פאול קִירְכְהוֹף (Kirchhoff), אשר ציין כי קיים דמיון בין התרבויות הפרה קולומביאניות בתוך האזור שכלל את דרום מקסיקו, גוואטמלה, בליז, אל סלבדור, מערב הונדורס, ושפלת החוף המערבי של ניקרגואה וכן צפון-מערב קוסטה ריקה. במסורת ההיסטוריה התרבותית ובתאום לתאוריה הרווחת אצל ארכאולוגים מתחילת אמצע המאה ה-20. קירכהוף הגדיר את האזור כאזור תרבות המבוססת על קווי דמיון תרבותיים שנוצרו על ידי אלפי שנים של אינטראקציה בין האזורים. (כלומר, דיפוזיה).
הקשר התרבותי כלל קשר אנתרופולוגי במעבר בין עמים ושבטים נוודים ליושבי קבע. קשר חקלאי, בעיקר בהסתמכות על גידול של תירס, השימוש בשני לוחות שנה שונים. האחד בן 260 ימים והשני המבוסס על שנה סולארית והוא 365 יום. מערכות קרובות בכתב ההירוגליפי, ודמיון במושגים בשפה ובהתייחסות לקרבה. האזור הוגדר לשונית על ידי מספר תכונות דקדוקיות שהתפשטו על ידי הדיפוזיה.
זאיבצו

זאיבצו (ביפנית: 財閥) הוא מונח יפני הנוגע לקונצרנים תעשייתיים וכלכליים שפעלו בתקופת האימפריה היפנית, ושהשפעתם וגודלם איפשרו להם לשלוט בכלכלת יפן מראשית תקופת מייג'י ועד סוף מלחמת העולם השנייה.

טרמינולוגיה

אף על פי שהמילה זאיבצו הייתה קיימת במאה ה-19, היא לא הייתה בשימוש רב לפני מלחמת העולם הראשונה. בהגדרתה, משמעות המילה היא מונופול בעל אינטגרציה אנכית בבעלות משפחה אחת, שבראשו חברת אחזקות, ובבעלותו בנק המספק צרכים פיננסיים. בנוסף, חולשת החברה על ענפי תעשייה שונים, בבעלות מוחלטת או באמצעות חברות בת.

השפעה

הזאיבצו היו במרכזה של הפעילות הכלכלית והתעשייתית של האימפריה היפנית, והחזיקו בהשפעה רבה על הפוליטיקה של יפן. מפלגות שונות היו מזוהות באופן מובהק עם זאיבצו, וכך גם הצבא והצי הקיסרי היפני. בראשית מלחמת העולם השנייה, חלשו ארבעה זאיבצו על חלקים גדולים בכלכלה ובתעשייה היפניות.
עם זאת, מפלגות אחרות התייחסו בחשדנות לזאיבצו בשנות ה-20 וה-30. אף על פי שהעולם היה שרוי בעיצומו של משבר כלכלי, שגשגו הזאיבצו בזכות ספקולציות, שמירה על שכר עובדים נמוך ועסקים עם התעשייה הצבאית. המתח הגיע לשיאו במרץ 1932, עם ההתנקשות במנכ"ל הזאיבצו מיצואי ובשר האוצר לשעבר.

ארבעת הגדולים

ארבעת הזאיבצו הגדולים (四大財閥, תעתיק: שידאי זאיבצו) היו מיצובישי, יאסודה, מיצואי וסומימוטו. שני האחרונים נוסדו בתקופת אדו, ושני הראשונים בתקופת מייג'י. לכל אורך תקופת מייג'י, ועד לתקופת שווה, שכרה ממשלת יפן את שירותיהם של הזאיבצו במספר תחומים, כגון גביית מסים, ייצור ציוד צבאי, וסחר בינלאומי.

זאיבצו חדשים

מעבר לארבעת הגדולים, לאחר מלחמת רוסיה-יפן קמו מספר תאגידים, שנקראו "זאיבצו מהדרג השני," וקמו בזכות האפשרויות העסקיות שהופיעו בעקבות הניצחון. עם זאת, עד שנות ה-30 נותר מספרם של הזאיבצו קטן יחסית. ההתפשטות הקולוניאלית של יפן ליבשת אסיה בשנות ה-30 אפשר לזאיבצו נוספים לקום שם, ובהם ניסאן. ההבדל בין הזאיבצו החדשים לראשונים היה בכך שהחדשים לא היו בשליטה משפחתית.

פירוק

בתקופת הכיבוש האמריקאי נעשה ניסיון לפרק את הזאיבצו. לרבים מיועציו הכלכליים של המפקד העליון של כוחות הברית היה ניסיון עם תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין רוזוולט, והתייחסו בחשדנות רבה כלפי מונופולים והגבלות על פעילות כלכלית, אותם הם ראו כסימנים לקורפורטיזם.
במהלך תקופת הכיבוש עמדו שישה עשר זאיבצו בפני פירוק, ועשרים ושישה נוספים עמדו בפני ארגון-מחדש. נכסיהן של המשפחות השולטות הוחרמו, חברות האחזקות נסגרו ודירקטוריון השולט על מספר חברות נאסר על פי חוק. חברת מצושיטה (לימים פנסוניק), אף על פי שלא נחשבה לזאיבצו, נועדה גם היא לפירוק, אך עצומה חתומה בידי 15,000 חברי איגודי פועלים ובני משפחותיהם מנעה את הסגירה.
מכל מקום, פירוקם הסופי של הזאיבצו לא יצא לפועל בסופו של דבר, בעיקר בשל העובדה שממשלת ארצות הברית רצתה להחיש את שיקום התעשייה ביפן, כמחסום בפני התפשטות הקומוניזם באסיה. באופן כללי, נחשבו הזאיבצו בעלי תרומה רבה לכלכלת יפן, ותוכניות הפירוק לא זכו לתמיכת הציבור היפני.

השפעת הזאיבצו

ניתן לראות את השפעתם של הזאיבצו בקבוצות פיננסיות, במוסדות ובתאגידים גדולים הקיימים כיום ביפן, ולהם שורשים המגיעים לתקופת הזאיבצו, ורבים מהם נושאים שם זהה. עם זאת, תופעת המשפחה השולטת בשוק מסוים נעלמה, וכיום ניתן לראות בעלות משותפת של מספר גורמים שונים, כאופייני לקיירצו (系列).
סיעור מוחות

סיעור מוחות (או סיעור מוחין) הוא במהותו תהליך של חשיבה בקבוצה, נוהל לגיוס משאביה היצירתיים של הקבוצה לפתרון בעיות ופיתוח רעיונות. קבוצות יכולות להיפגש, לבצע סיעור מוחות, ולהפיק במהירות רעיונות ופתרונות אפשריים לבעיות. את אלה ניתן להעריך, למחוק את הבלתי-שימושיים וללטש וליישם את הרעיונות המבריקים. 
את שיטת "סיעור מוחות" (Brainstorming) הגה בשנות 1939 אלכס פ. אוסבורן (Alex F. Osborn) כשניהל חברת שיווק בשם BBDO. הוא המשיך לפתח את השיטה בשנות ה-50 כשהיה שותף במשרד הפרסום האמריקאי הגדול, "ברטון, דארסטין ואוסבורן", והוא פרסם אותה בשנת 1957 בספרו של אוסבורן Applied Imagination.ארגונים הגיבו בהתלהבות לגישה, בשל צורך גובר ברעיונות חדשניים לזירוז פיתוחם של מוצרים, תהליכים ושירותים חדשים. עבור רבים, גישתו של אוסבורן נראתה כמו מתת שמיים. לא היה עוד צורך להסתמך על ההשראה בחיפוש אחר תשובות. כמו אופנות אחרות בניהול, ההתלהבות מן הגישה מיצתה את עצמה והפופולריות שלה דעכה מעט.
ביצוע נכון של התהליך מחייב הכרה עם שלביו, וניהול נכון של הישיבה. אחרת, קיים סיכוי רב להתבדרות הישיבה ללא תוצאות.

ביקורת על סיעור מוחות

במבחן האמפירי הראשון של סיעור מוחות הופרכה התאוריה שסיעור מוחות יעיל יותר מעבודה בנפרד. חוקרים באוניברסיטת ייל השוו התמודדות של  סטודנטים עם חידות יצירתיות. קבוצה אחת השתמשה בסיעור מוחות על פי ההנחיות של אוסבורן. בקבוצה שנייה עבד כל סטודנט לבד. ממצאי החוקרים היו שאלה שעבדו ביחידות העלו פי 2 יותר רעיונות מאשר קבוצת סיעור מוחות. שופטים מצאו כי הפתרונות של יחידים היו יותר "מעשיים" ויותר "יעילים".

מחקרים שניסו להסביר את התופעה שנמצאה במחקר באוניברסיטת ייל כילו כי קבוצות מעלות יותר רעיונות מיחידים אבל סך הרעיונות שהעלו קטן מסך הרעיונות שהעלו יחידים. ככל שהקבוצה גדלה התפוקה היחסית שלה נמוכה יותר. ככל שניתן למשתתפים זמן רב יותר כך עלתה פוריות העלאת רעיונות בקבוצה אבל גם במצב זה יחידים העלו יותר רעיונות. ממצא נוסף מראה כי המשתתפים בסיעור מוחות נהנו יותר, מה שמסביר את הפופולריות של השיטה.
בון איבר

פעילות הלהקה

אלבומה הראשון של הלהקה, For Emma, Forever Ago, יצא בהוצאה עצמית בשנת 2007, ועל ידי חברת התקליטים Jagjaguwar בשנת 2008. רוב האלבום נכתב כאשר ג'סטין ורנון, סולן הלהקה, בילה מספר חודשים בבקתה מבודדת בויסקונסין לאחר פרידה מחברתו לחיים והתפרקות להקתו הקודמת DeYarmond Edison. עם הוצאתו, האלבום משך תשומת לב רבה ממספר גופי מוזיקה בארצות הברית, ולאחר מכן יצא מחדש על ידי לייבל המוזיקה Jagjaguwar, ובאירופה ובריטניה על ידי חברת התקליטים 4AD.
האלבום זכה לביקורות משבחות, ואף הוגדר על ידי מגזין הרולינג סטון כ"אחד מאלבומי הפרידה הטובים אי-פעם" ודורג במקום ה-92 ברשימת "100 האלבומים הטובים של שנות האלפיים". האלבום הוכלל לא פעם ברשימת האלבומים הטובים של שנת 2008 וזכה להצלחה רבה - הוא מכר מעל 130,000 עותקים בארצות הברית ומעל 400,000 עותקים ברחבי העולם.
ב-20 בינואר 2009 הוציאה הלהקה מיני-אלבום בשם Blood Bank המכיל ארבעה שירים. שיר הנושא של האלבום נכתב במקור לאלבום הראשון של הלהקה, אך לבסוף לא נכנס אליו. השיר "Woods" סומפל על ידי קניה ווסט בשירו "Lost in the world". 
אלבום האולפן השני של הלהקה, Bon Iver, Bon Iver, יצא ב-17 ביוני 2011. האלבום מכיל 10 שירים ונחשב כשינוי כיוון מוזיקלי עבור הלהקה.
האלבום קיבל ביקורות מהללות. באתר מטקריטיק מחזיק האלבום ממוצע של 86/100 המתבסס על 42 ביקורות מקצועיות. האלבום הוגדר על ידי אתרי מוזיקה רבים, דוגמת פיצ'פורק ופייסט כאלבום הטוב של השנה. האלבום נמכר בשבוע הראשון לצאתו ב-104,000 עותקים בארצות הברית, וסה"כ נמכרו 357,811 עותקים ממנו בארצות הברית בלבד.
בשנה זו הלהקה הייתה מועמדת לארבעה פרסי גראמי: שיר השנה (עבור השיר Holocene), האמן החדש הטוב ביותר, האלבום האלטרנטיבי הטוב של השנה והקלטת השנה. הוא זכה בקטגוריות האמן החדש הטוב ביותר והאלבום האלטרנטיבי של השנה.
ב-30 בספטמבר 2016 יצא אלבום האולפן השלישי של הלהקה 22, A Million. אלבום זה היה שינוי מוזיקלי משמעותי מאוד מקודמיו ושולבו בו אלמנטים אלקטרונים ואלמנטים של מוזיקת היפ הופ. למרות שינוי הסגנון, האלבום היה מועמד ל2 פרסי גראמי: לפרס האלבום האלטרנטיבי לשנת 2017 ולפרס הBest Recording Package. נוסף על כך, אתרי מוזיקה רבים כמו פיצ'פורק, הרולינג סטון והמירור טענו שהוא אחד מאלבומי השנה של 2016.
ב-2 ביוני 2019 הלהקה הוציאה 2 שירים חדשים - "Hey, Ma" ו"(Man (U Like￼". השירים הושמעו לראשונה בפסטיבל All Points East שבלונדון. 2 השירים יהיו באלבום שיקרא "I, I" ועתיד לצאת ב-2019
הלהקה ביצעה שיתופי פעולה רבים, ביניהם עם קניה ווסט, ג'יימס בלייק ואנאיס מיטשל.
מאחזק מצנחים

מאחזק מצנחים, ובגרסה נפוצה יותר מקפל מצנחים, הוא אדם העוסק בתחזוקה של מצנחים, לשם שימוש בטוח בהם. על מאחזק המצנחים להכיר את המאפיינים הטכניים של המצנח ואת הרגולציה והטכניקה הכרוכה בקיפול המצנח ובתחזוקתו.
קיפול מצנחים הוא משימה תובענית וקפדנית, הנעשית למטרות צניחה צבאית וצניחה ספורטיבית. בריתמת צניחה קיימים שני מצנחים, ראשי ורזרבי. את המצנח הראשי יכול לקפל צנחן מוסמך או מקפל מצנחים מוסמך; את המצנח הרזרבי יכול לקפל רק מקפל מצנחים המוסמך לקיפול מצנחים רזרביים.
על פי הנהלים, תוקף הקיפול של מצנח מחומרי ניילון מתקדמים (בניגוד למשי) הוא 120 יום. לאחר שפג תוקף הקיפול יש לפתוח ולקפל את המצנח שנית לפני הקפיצה. גם בצבא וגם באזרחות קיפול מצנחים מהווה מקצוע בפני עצמו, הנפרד מן הצניחה.
קיפול מצנח על ידי אדם לא מנוסה יכול לקחת אפילו שעה וחצי ולאחר שנצבר ניסיון סביר ניתן לקפל את המצנח בכ-20 דקות.

קיפול מצנחים צבאי

צבאות בעולם מכשירים מקפלי מצנחים, לתמיכה בכוחות הצנחנים שלהם ובמשימות של תובלה אווירית מוצנחת. פעמים רבות מקפלי המצנחים עוברים קורס צניחה, כדי לסייע להם להבין טוב יותר את פעולת המצנח ולהניע אותם לשמור על רמת בטיחות גבוהה.

בצבא ארצות הברית

צבא ארצות הברית הקים את יחידת הצנחנים הראשונה שלו ב-1940. ביחידה קטנה זו כל צנחן קיפל בעצמו את מצנחו. עם הקמת הדיוויזיות המוצנחות במלחמת העולם השנייה הפסיק הצבא לאמן את הצנחנים בקיפול מצנחים, והקים יחידות תמיכה העוסקות בקיפול מצנחים. ראשוני המקפלים קיבלו את הכשרתם בפורט בנינג שבמדינת ג'ורג'יה. מאז 1951 נערכת הכשרה זו בפורט לי שבמדינת וירג'יניה.
מקפלי המצנחים עוברים קורס צניחה, ועל פי המסורת הם נדרשים לצנוח בכל מצנח שיוגש להם, בלי לבדוק מי עסק בקיפולו. מוטו היחידה הוא "I will be sure always" ("אהיה בטוח תמיד").

קיפול מצנחים אזרחי

מקפלי מצנחים לצניחה ספורטיבית אזרחית עוברים בדרך כלל רישוי של רשויות התעופה האזרחית, איגודי תעופה אזרחית או איגודי צניחה. מערכת הרישוי משתנה ממדינה למדינה, אך בדרך כלל ישנן רמות אחדות של הסמכה.
במועדוני צניחה חופשית בישראל, כאשר צנחן שוכר מצנח של המועדון, באפשרותו לשלם למקפל המצנחים של המועדון בתמורה לקיפול המצנח או לקפל את המצנח בעצמו, כאשר הצנחן עובר ביקורת של מקפל מקצועי בשלוש נקודות בדיקה קבועות.
יפתח רייכר-עתיר

ביוגרפיה

רייכר-עתיר נולד וגדל בקיבוץ שובל. עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. רייכר-עתיר עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. כקצין צעיר בצנחנים לחם במלחמת ההתשה וב-20 בפברואר 1973, השתתף במבצע ברדס 54–55, שכלל פשיטה מהים על בסיסי מחבלים לחופי טריפולי. באפריל 1973 השתתף במבצע אביב נעורים בכוח תחת פיקודו של עמוס ירון. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה מדריך בבה"ד 1, הצטרף לגדוד צנחנים כמפקד פלוגה ולחם בחזית הדרומית. בשנים 1974–1975 פיקד על סיירת צנחנים כשהוא מחליף בתפקיד את שאול מופז. ב-6 בדצמבר 1974 פיקד על פריצה לבית בקיבוץ ראש הנקרה בו התבצר מחבל. רייכר-עתיר הצליח להרוג את המחבל, ועל כך זכה לתעודת הוקרה מאלוף פיקוד הצפון רפאל איתן. משם עבר לסיירת מטכ"ל כמפקד פלגת האימונים במבצע אנטבה היה סגנו של מפקד הסיירת, יוני נתניהו ולאחר מכן כיהן כסגנו של עמירם לוין
רייכר-עתיר שימש בתפקידי פיקוד רבים ובהם מפקד מערך המבצעים המיוחדים באמ"ן בשנים 1984 עד 1990 בתפקידו זה היה מפקד החפ"ק הימי במבצע הצגת תכלית לחיסולו של אבו ג'יהאד ב-1988 ב-1989 נמנה עם מתכנני מבצע חטיפתו של שייח' עובייד, מנהיג החזבאללה בדרום לבנון על ידי לוחמי סיירת מטכ"ל כן שירת כנספח צה"ל ביפן.
בשנת 1994 השתחרר מצה"ל בדרגת תא"ל. הוא פנה לעסקים ושימש מנהל משותף בקרנות הון הסיכון של אוורגרין, סמנכ"ל בכיר בקונצרן כור ומנהל קרן הון הסיכון כור ונצ'ר קפיטל, אותה עזב בשנת 2002
רייכר-עתיר הוא בעל תואר שני במנהל עסקים למנהלים מאוניברסיטת תל אביב, וכן בעל תואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עבודת הגמר שלו (תיזה) עוסקת בשבוי הערבי בספרות מלחמת העצמאות.
נשוי לרבקה ולהם ארבעה ילדים.
מגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ

ביוגרפיה

מגדלנה זיבילה נולדה בשנת 1631 בטירת גוטורפ, לפרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולמריה אליזבת, דוכסית סקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה.
ב-28 בדצמבר 1654 התחתנה סופיה אוגוסטה עם גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ממנו נולדו לה 11 ילדים. בשנת 1695 מת בעלה ללא בנים, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין אדולף פרידריך, דוכס מקלנבורג-שטרליץ לאחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין. לאחר מאבק ירושה למעלה מ-5 שנים, הגיעו השניים בשנת 1701 להסכם; אדולף פרידריך ייסד את דוכסות מקלנבורג-שטרליץ, ואילו פרידריך וילהלם קיבל את דוכסות מקלנבורג-שוורין. מגדלנה זיבילה המשיכה לגור בטירה בגיסטרו, עד מותה בשנת 1719.
רונה דורון

רונה דורון היא מעצבת תלבושות לקולנוע ולטלוויזיה, זוכת שישה פרסי אופיר.

קורות חייה

רונה דורון נולדה וגדלה עד הצבא בקריית היובל, ירושלים. לאביה ואמה הייתה חנות בגדים בירושלים שנהפכה אחר-כך לחנות הצעצועים של אחותה. בצעירותה חלמה להיות ציירת. בצה"ל שירתה בקיבוץ אייל במסגרת הנח"ל. בתום שירותה הצבאי הלכה ללמוד ציור בבית הספר לאומנות בעין הוד (1978-1975). בין מוריה היו מיכאל ארגוב, יצחק דנציגר, מיכאל גרוס, יוסף שאלתיאל. בשלב זה לא הייתה מוכנה לצייר כדי להתפרנס וחשבה לעסוק בעיצוב תפאורה (Art). היא הגיעה לראיון עבודה בטלוויזיה הישראלית, שם נקבע עתידה כשהופנתה לעסוק בעיצוב תלבושות. ברשות השידור עבדה בשנים 1980–1982, במחלקות: דת, דרמה, ילדים, שם למדה היבטים שונים של המקצוע.
סרט הקולנוע הראשון לו דורון עיצבה תלבושות היה "מבצע שטריימל", בבימויו של בני שוילי (1984), שצולם בירושלים. זוהי קומדיה שמתרחשת בישראל של שנות הארבעים. אבי נשר שצפה בסרט, אהב את עבודתה והזמינה לעצב תלבושות לסרטו "זעם ותהילה" (1985). הסרט עסק במחתרת הלח"י והיה משופע בתלבושות. בעקבות הסרט הזה עברה דורון לתל אביב. עד היום היא עיצבה תלבושות ללמעלה משישים סרטי קולנוע וללמעלה מעשרים סדרות ודרמות טלוויזיה.
מאז העשור הראשון של המאה העשרים ואחת החלה דורון לעצב תלבושות לסרטי תעודה של מוזיאונים רבים הסוקרים את ההיסטוריה של עם ישראל. בהם: מוזיאון הפלמ"ח, היכל הספר במוזיאון ישראל (סרט שמתאר את החיים של האיסיים), מוזיאון הרצל בירושלים, מוזיאון ההרודיון, "חמאם אל-באשה" בעכו (מצגת אור-קולית בשם "הבלן האחרון"), מוזיאון אסירי המחתרות - עכו, מרכז מורשת מנחם בגין בירושלים, הבית השרוף ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, פארק תמנע באילת, מוזיאון באר אברהם (נבנה כיום בבאר שבע) ומרכז המבקרים "תל שילה" בשילה.
דניס ראדר

ביוגרפיה

הוא נולד ב-9 במרץ 1945 בפיטסבורג, קנזס להוריו וויליאם ודורותיאה ראדר, יש לו שלושה אחים, ג'ף, ביל ופול. ב-1971 הוא נישא לפאולה דייץ' ונולדו לבני הזוג בן ובת, בריאן וקארי. לאחר תפיסתו ב-2005 התגרשה ממנו אשתו.

הרציחות

ראדר רצח בעיקר נשים. סדרת רציחותיו החלו ב-15 בינואר 1974, אז רצח את ג'וזף אותרו, אשתו ג'ולי וילדיהם ג'וזפין (11) וג'וזף (9). מספר מעשי הרצח הכולל שביצע אינו ידוע עדיין, אך משערים שמספר הקורבנות הוא 13. הוא נהג לפרוץ לביתם ולהתחבא בארון הבגדים שלהם ולתקוף אותם, ולאחר מכן לחנוק אותם למוות. אחת מהנשים ניצלה כיוון שאיחרה להגיע לביתה, ובמכתב ששלח למשטרה כתב הרוצח "חיכיתי חיכיתי ולא באת". מעשה הרצח האחרון התרחש ב-1991 ומאז הוא נעלם מהאופק למשך 18 שנים. במשך כל שנות פעילותו נהג לבקר בכנסייה ואף התקדם בסולם הדרגות בהנהגת הקהילה.

תעתוע במשטרה

ראדר נהג לשלוח מכתבים למשטרה המקומית כדי להתגרות בהם וכמו כן גם תמונות של הקורבנות. באחד המכתבים ששלח למשטרה בתחילת הפרשה, כתב הרוצח "כמה נשים עוד אצטרך להרוג, עד שהרציחות יתפרסמו במדיה?!". ה-FBI הקצה תקציב מיוחד כדי ללכוד את הרוצח, אך ללא הצלחה. הוא גם היה נוהג לטלפן למשטרה ובאחת הפעמים אפילו התקשר למוקד החירום האמריקני, 911, כדי לדווח על רצח שביצע - שכנתו המתגוררת רחובות ספורים מביתו. הוא נהג להותיר פרטים מזהים אודותיו כמו למשל שאביו נהרג במלחמת העולם השנייה ואת שמה של אשתו. החוקרים היו בטוחים אז שהפרטים הם דיס-אינפורמציה שנועדה לבלבל אותם אך לאחר לכידתו התברר שכל הפרטים שמסר היו נכונים.

המכתבים

במרס 2004, 14 שנה לאחר שתמו הרציחות, נשלחה מעטפה לעיתון המקומי ובה רישיון נהיגה של אחת מקורבנות הרצח, והדבר העלה שוב את הצורך בתפיסת הרוצח. הוא החל שוב בסדרה של התגרויות מכוונות ואף התראיין טלפונית לתחנת טלוויזיה מקומית. כדי להוכיח שהוא אכן הרוצח BTK הוא נהג להשאיר חפצים של קורבנותיו במקומות מסוימים ולאחר מכן לטלפן לדווח עליהם.

הלכידה

ראדר נתפס בשבת, 26 בפברואר 2005, לאחר ששלח למשטרה מכתב בדיסק מחשב קשיח. המשטרה איתרה את מקור הדיסק בכנסייה אזור וייצ'יטה, לאחר חקירה ממושכת המשטרה טמנה מארב לראדר - שכיהן כנשיא הכנסייה, בעירו פארק סיטי. דניס נתפס והודה בכל הרציחות ואף סיפק מידע פרטני על כל אחת ואחת מהן. בעת לכידתו, מלבד היותו איש הכנסייה הלותרנית, היה הרוצח פקח עירוני, חובב שירה, וכללית אדם נחמד והידיעה על מעשיו הותיר את הקהילה הלותרנית הקטנה של פארק סיטי בהלם מוחלט. אחד הפסיכאטרים שעבד עם צוות החקירה אמר לתקשורת: "עם כל הכבוד לטכנולוגיה, ראדר הוא שסייע לנו לתפוס אותו".

כיום

דניס הואשם בעשרה סעיפי רצח, הוא טען כי רצח למען סיפוקו המיני. ראדר עמד למשפט אבל לא הוצא להורג כי בשנים בהם ביצע את פשעיו (1986-1974) עונש מוות עדיין לא היה חוקי בקנזס. על ראדר נגזרו עשרה עונשי מאסר עולם רצופים וללא אפשרות חנינה עד גיל 175.
מעגל מור

מעגל מוהר הוא דרך גרפית - חישובית בתורת החוזק להצגה חזותית של מאמצי המתיחה והלחיצה ומאמץ הגזירה בחתך גוף לצד המאמצים הראשיים. השיטה פותחה על ידי קריסטיאן אוטו מוהר בשנת 1882 ונקראת על שמו. מוהר (אוקטובר 1835 עד אוקטובר 1918 ) חי בגרמניה, עבד כמהנדס אזרחי והיה פרופסור למכניקה בפוליטכניון של שטוטגרט ושל דרזדן. מעגל מור מתאים למצב מאמצים מישורי עם מעגל אחד ולמצב מאמצים מרחבי עם שלושה מעגלים. לפעמים מועיל להתבונן במעגל מוהר בהקשר של תאוריות הכשל של חומרים שונים (לפעמים נקראות גם היפותזות החוזק).
סמלים אנרכיסטיים

Circle-A

Circle-A הוא ככל הנראה הסמל המפורסם ביותר כיום המתאר אנרכיזם. הסמל מורכב ממונוגרמה של האות A אשר מוקפת באות O. האות A נגזרת מהאות הראשונה במילה "אנרכיזם" (anarchism) או "אנרכיה" (anarchy) ברוב השפות האירופאיות, בלטינית ובאלפבית הקירילי. ה-O נגזר מ"סדר" (Order) וביחד זה יוצר את המשפט "אנרכיה זה סדר", המיוחס לפייר-ז'וזף פרודון.

היסטוריית הסמל

הפעם הראשונה שפורסמה האות A מוקפת בעיגול הייתה בשנת 1615 בספר של סטפן מישלפשר (Stephan Michelspacher) "Spiegel der Kunst und Natur" (המראה של האמנות והטבע). זהו ספר אלכימיה שהושפע באופן בולט מהשקפת העולם של היינריך קורנליוס אגריפה בנוגע לקבלה.

היסטוריית הסמל בהקשר לאנרכיזם

הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בסמל זה בהקשר לאנרכיזם הייתה בשנת 1868 כחלק מהאינטרנציונל הראשון על ידי "המועצה הפדרלית של ספרד", שנוסדה על ידי גיאספה פנלי (Giuseppe Fanelli) מארגון הבונים החופשיים.
הסמל שימש קבוצה אנרכיסטית במלחמת האזרחים בספרד (1936-1939) ישנה תמונה בה נראה בבירור הסמל מצויר על קסדה של אחד מחברי מיליציה.
לקראת סוף שנות השבעים הסמל נמצא בשימוש רחב בקרב קבוצות אנרכו-פאנק (זרם בתוך הפאנק (Punk)), ואף בקרב אנשים שלא מגדירים עצמם פאנקיסטים.

סמלים נוספים

בנוסף לסמלים הכלליים שנכתבו לעיל, ישנם עוד סמלים רבים שמיוחסות לזרמים ספציפיים בתוך האנרכיזם.

דגל שחור-אדום

דגל שחור-אדום בדרך כלל מיוחס לאנרכו-סינדיקליזם ולאנרכו-קומוניזם. האנרכו-סינדיקליזם, אשר מהווה חלק מאיגוד מקצועי, שאב את האידאולוגיות מן האנרכיזם ומן הסוציאליזם, יותר מהרבה קבוצות אנטי-קפיטליסטיות אנרכיסטיות אחרות. לאור זה, השחור בדגל לקוח מהאנרכיזם, והאדום מהסוציאליזם. ישנו שוויון בין השחור והאדום בדגל, והם מחולקים על ידי קו אלכסוני המפריד ביניהם. הדגל מסמל את הדו-קיום שקיים בין האנרכיזם לסוציאליזם, ומראה את זה שאין סתירה בין שתי הגישות.

דגל שחור ירוק

דגל שחור ירוק הוא שינוי של הדגל השחור-אדום האנרכיסטי. דגל זה משמש את האקולוגים חברתיים, אקו-אנרכיסטים, אנרכיסטים המתנגדים לציוויליזציה ופרימיטיביסטים. הצבע הירוק מסמל חזון אנרכיסטי שמתמקד בהגדרה העצמית של כל צורות החיים (בעלי חיים, בני אדם, ויצורים חיים בכלל) ולא רק בזו של בני האדם, והוא יכול לסמל גם חזון לחברה אנרכיסטית מקיימת.

חתול שחור

חתול שחור, אשר נקרא גם "חתול פראי" בדרך כלל עם גב מקומר ועם ציפורניים ושיניים חשופות, גם מסמל אנרכיזם, ובדרך כלל אנרכו-סינדיקליזם. הסמל עוצב על ידי ראלף צ'פלין.
סבא בהפרעה

עלילה

הסרט עוסק בנכד וסבא לאחר הלוויית אשתו, כשאר הסבא מבקש מנכדו עורך הדין והמשעמם שיצאו יחד לחופשת גולף בפלורידה, במה שמתברר כתחבולה וניסיון לקחת את הנכד למסע הוללות בחוף דייטונה שבפלורידה. הלוויה מתקיימת שבועיים בלבד לפני חתונתו של הנכד, ג'ייסון, והסבא (בגילומו של רוברט דה-נירו) שמתברר כגמלאי של הכוחות המיוחדים רוצה להציל אות נכדו מאשתו העצבנית והלא נחמדה, על ידי לתת לו הצצה אל חיים כפי שהוא היה רוצה לחיות אותם.

ביקורת

הסרט זכה לביקורת שלילית מאוד מצד המבקרים. האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון 7%. אתר Deadline גינה את הסרט וטען שהוא הסרט הגרוע ביותר בכל הקריירה של רוברט דה-נירו .
תמר פטרוליום

היסטוריה

תמר פטרוליום הוקמה בשנת ביולי 2017 כחלק ממהלך של מכירת הזכויות במאגר הגז "תמר" בהתאם למתווה הגז, שבו התחייבה קבוצת דלק למכור עד 2021 את מלוא זכויותיה (31.25%) במאגר, כחלק מהניסיון להגביר את התחרות בענף. לאחר שדלק קידוחים השלימה מכירה בבורסה של 9.25% מהזכויות בתמר (באמצעות החברה), נותרו לה לממש עוד 22% אחוזים נוספים. בינואר 2018, רכשה תמר פטרוליום גם 7.5% מהחזקות נובל אנרג'י במאגר תמר, כך שבסך הכל היא מחזקיה 16.75% בתמר. נובל אנרג'י נדרשה בהתאם למתווה הגז לדלל את החזקותיה מ-36% ל-25% עד 2021. עבור ההחזקות שילמה תמר פטרוליום במזומן כ-560 מיליון דולר באמצעות הנפקת אג"ח בבורסה.

בעלות

נכון ליולי 2018, נובל אנרג'י מחזיקה 43% דלק קידוחים מחזקיה 6% ושאר המניות מוחזקות על ידי משקיעים מוסדיים. ביניהם קופות גמל ותעודות סל בניהולם של: הראל, מנורה מבטחים, אלטשולר שחם, פסגות בית השקעות מגדל שוקי הון ואקסלנס נשואה.