בדואים

שמם

בערבית הבדואים נקראים בַדְוְ (بَدْو), או בַדַוִיּוּן (بَدَوِيُّون); ביחיד: בַדַוִיּ (بَدَوِيّ). השם נגזר מהמילה הערבית בָאדִיַה (بَادِيَة), שפירושה מדבר.
הבדואים מכנים את עצמם ערבים (عَرَب).
לעיתים משתמשים בכינוי זה גם כהתייחסות לקבוצות לא ערביות של נוודים, למשל הבג'ה, שרובם שוכנים במרחב שבין הנילוס והים האדום בסודאן והיתר באריתראה ובדרום המדבר המזרחי של מצרים.

כלכלה

חלק חשוב מכלכלת הבדואים, ובעיקר הבדואים הנודדים, מבוסס על גידול גמלים וצאן. הגמל מסתפק במועט בתנאי המדבר הקשים, ומביא תועלת רבה לבדואים, לא רק בשרותו אלא גם בתוצרתו: חלב, בשר, ושיער המכונה "ובר" המשמש ליצירת בגדים ואוהלים. כמו כן, גם את עורו של הגמל מנצלים הבדואים ליצירת נאדות מים, נעליים וסנדלים. הגמל משמש בעיקר במסעות ובנדודים, ועל אוכפו מעמיסים הבדואים את האוהלים, הכלים והמתקנים השונים בשעת הנדידה. בגלליו של הגמל עושים הבדואים שימוש - כחומר הסקה לחימום ולבישול ארוחות והרתחת קפה.
אצל הבדואים הנודדים למחצה ממלא גידול הצאן תפקיד רב חשיבות. ענף גידול הצאן הוא יסוד ומשען עיקרי. הכבשים משמשות לבשר ומחלבן מכינים גבינה, לבן וחמאה. מהצמר מכינים הבדואים אריגים, שטיחים, בגדים, שמיכות, כרים ומזרנים. גם שערה של העז משמש את הבדואים לטוויתם ואריגתם של החלקים השונים במבנה האוהל, ומעורן מכינים כלי קיבול לנוזלים. בנוסף, בדואים רבים מגדלים סוסים.
במאה ה-20 התחילו בדואים לעבוד כפועלים שכירים בפרויקטי בנייה, שדות נפט, מתן שירותים לצבא, נהיגה, חפירות ארכאולוגיות ואף כפועלים חקלאיים אצל פלאחים.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 החלו יזמים בדואים (או יזמים אחרים שהעסיקו בדואים) לפעול גם בתחום התיירות והאירוח.
תמורות המאה ה-20 והופעתן של מדינות לאום להן גבולות מגודרים וחוקי מכס שונים, הקשו על חיי הבדואים, אולם מאידך הביאה בדואים רבים לנצל את הכרת השטח ויכולת המעבר בשטחים בעלי עבירות נמוכה לשם הברחות. התופעה בולטת, למשל, בגבול בין ישראל למצרים בו מוברחים בני אדם, סמים, חומרי חבלה, סיגריות ועוד.

נדידה

נדידת הבדואים נעשית לפי עונות השנה בתחום מוגבל (לכל משפחה או שבט בדואי תחום נדידה מוגדר), כדי לנצל את המרעה ואת מקורות המים באופן הטוב ביותר בתנאים הקשים של המדבר. במקומות שבהם האקלים מאפשר זאת, נוהגים הבדואים לעבד אדמות כחקלאים.
כמעט כל הבדואים כיום הם מוסלמים (בישראל כל הבדואים מוסלמים), וכמעט כולם דוברים ניבים שונים של ערבית. בדרך כלל אפשר להבחין בהבדלים בולטים בין הניבים הבדואים לניבים של שאר דוברי הערבית באזור, ואפשר למצוא מאפיינים משותפים לניבים בדואים באזורים שונים.
עד תחילת המאה העשרים, ישבו רוב השבטים הבדואים מחוץ לתחום שלטונן של מדינות, ממלכות ואימפריות ששלטו באזור. האזורים המדבריים נחשבו מסוכנים וחסרי עניין לשלטון המרכזי, ולפיכך הם פיתחו מערכת שלטון חלופית עצמאית. בסופה של התקופה העות'מאנית ועם קביעת גבולות בינלאומיים במזרח התיכון ובצפון אפריקה הוגבלה נדידת הבדואים והוטלה עליהם מרות השלטון המרכזי, דבר שעורר התנגדות נחרצת ואף אלימה. כיום הבדואים משולבים בדרך כלל במערכת המדינות של המזרח התיכון. בערב הסעודית ובירדן שולטות משפחות ממוצא בדואי. במצרים עדיין יש מתיחות מסוימת בין הבדואים לבין השלטון המרכזי.
חלק מהריחוק משלטון מרכזי והצורך לשמור על ביטחון אישי ועל קדושת הרכוש גרמו למנהגים שכיום משויכים לתרבות הבדואית, בהם נקמת דם, חסות לאורח, וקנאות לכבוד המשפחה.
מנהגים נוספים נובעים מהבדידות של הקבוצות השבטיות ובהם הכנסת האורחים - במנהג הזה הבדואים מכבדים כל מי שנכנס בדבר מאכל כדי להפגין את כבודם.

שינויים בחיי הבדואים

תמורות בחיי הבדואים חלו עם התמוטטות המסגרת האחת והבלעדית של צורת החיים הבדואית והחלו צורות חיים משניות. התמורות הראשונות החלו עם הנדידה למחצה ונמשכו עד היותם למתיישבים כמו המתיישבים של בדואי הנגב בישראל.
מצבו החברתי של השבט הבדואי גובש עקב התנאים הכלכליים שפקדו אותו. הפלישה מן המדבר באה כתוצאה מן ההתערערות הכלכלית כלומר חוסר שטחי מרעה. המרעה והמים הם שני הגורמים המכריעים בחייו של הבדואי והם הקובעים את הקו האופייני ביותר לאורח חייו – הניידות.
בעבר ההיסטורי היו כל השבטים נודדים אך בהשפעת התנאים הכלכליים שפקדו אותם הפכו חלקם להיות נודדים למחצה, לפעמים קבעו גם תהליכים היסטוריים.

התיישבות קבע

אצל בדואים רבים תקופת הנדודים היא במידה רבה נחלת העבר. בצפון ישראל נעלמו כמעט כליל אוהלי הבדואים. בעיירות בדואיות חדשות הבית מתוכנן לפי האופי המיוחד של המשפחה הבדואית, קצב גידולה מובא בחשבון וניתנת אפשרות להרחיב את הבית בעתיד. כל קבוצת בתים שייכת למשפחות משבט אחר ובמרכז שאר השירותים הנחוצים לעיירה.

מאבק חאן אל אחמר

חאן אל אחמר הוא שמו של ישוב בדואי ביהודה ושומרון, הכפר ממוקם כעשרה ק"מ ממזרח לירושלים, בין כפר אדומים למישור אדומים. במקום מתגוררים כ-350 תושבים בני שבט הג'האלין.
בית המשפט העליון קבע כי המבנים במקום אינם חוקיים ממספר סיבות.
א. ישיבה בלתי חוקית על אדמות רשומות של כפר אדומים.
ב. משום קרבת מגורים אל כביש בין עירוני ראשי(כביש 1), שהותו של הכפר מסוכנת ממספר סיבות. פלישת העדרים אל הכביש, עצירת מכוניות להורדת נוסעים בשוליים וכו'.
בגץ אישר מספר פעמים צו הריסה נגדם. רוב תושבי חאן אל אחמר מוגדרים כפליטים פלסטינים ויש להם תעודות פליטים של אונר"א. הכפר אינו מחובר למערכת החשמל ואין בו תשתיות מים, אך תושבי הכפר מנצלים את קרבתם אל כביש מספר 1, ירושלים ים המלח, על מנת לגנוב חשמל מעמודו התאורה.
בפברואר 2017 חילק המנהל האזרחי כ-40 צווי הריסה לכל המבנים בחאן אל־אחמר, כחלק ממהלך של פינוי הכפר. במאי 2018 פסק בג"ץ שאין עילה להתערב בהחלטת שר הביטחון לממש את צווי ההריסה האמורים. על הפינוי המיועד נמתחה ביקורת מצד מדינות באירופה ומצד מחוקקים בארצות הברית.
בתחילת אוקטובר 2018 צה"ל הודיע לתושבי הכפר הלא חוקי חאן אל אחמר שבשטחי יהודה ושומרון שעליהם להרוס את הכפר.
ניקולאי מלאדנוב, שליח האו"ם למזרח התיכון, ביקר את החלטת בג"ץ וטען כי מדובר בעבירה על הדין הבינלאומי. "האו"ם קרא בעבר לישראל לעצור את הריסת הכפר והניסיונות להעביר ממקומן אוכלוסייה בדואית בגדה המערבית". עוד הוא הוסיף כי "ההריסות הללו חותרות נגד פתרון שתי המדינות והן מנוגדות לחוק הבינלאומי".
עתירת התושבים הבדואים הוגשה אחרי מאבק משפטי ארוך שנמשך שנים, שבסופו אישר בית המשפט למדינה להרוס את הכפר ולהעתיק את התושבים שלו לשטח חלופי בנוי, בשונה ממגוריהם כעת, שנבנה במיוחד עבורם, על יד אבו דיס