הקהילה היהודית במרגיטה

עדויות ראשונות על חיים יהודיים

לא ידוע על ראשית הקהילה היהודית במרגיטה, אך מה שברור הוא שהמתיישבים הראשונים הגיעו מהכפר פֶּטְרִי (או פֶּטְרָה). העדות הראשונה היא בדו"ח מתוך קובץ "האגרות אל הממשל בפרסבורג" מתאריך 1 בנובמבר 1721 (י"א בחשוון תפ"ב) בחתימת ידו של ליפוט פורטסנר, פקיד "מחוז מרגיטה" דאז, וזה לשונו: "ב-1.11.1721 מודיע פורטסנר ללשכת הממשל שהיהודים ברחו ממרגיטה מאימת המורדים הרומנים, ומצאו לעצמם מקלט ארעי בערים נאגי-קרולי ונאגי-ורד. כשם שמרד הקוזקים בראשות חמלניצקי באדוניהם הפולנים פגע בראש ובראשונה ביהודי אוקראינה, כך מרד האיכרים הרומנים באדוניהם ההונגרים פגע בעיקר ביהודים.
לא ברור מתי חזרו היהודים אך התגלה שבתק"ב (1742) הוקם בית הכנסת מעץ. כשהחלו בהקמת בית כנסת חדש בתרכ"ב (1861) ופירקו את מבנה העץ של בית הכנסת הישן, נמצאה מגילה מתחת ליסודות ובה נכתבה שנת הקמתו.
העדות הראשונה על רב בעיירה היא מצבה משנת 1820 שבה כתוב: 'פ"נ הרב גבריאל הכהן נפטר בשנת תק"פ. הוא שימש כנראה כדיין ומורה צדק. עוד לפני שהחלו חיי קהילה מסודרים שימש כרב העיירה הרב שלמה זלמן מינצנט שהיה רב מפורסם בדורו, והיה הראשון שידוע שהיה רבה של מרגיטה.

מתחילת חיי קהילה מסודרים עד הנאציזם

חיי קהילה מסודרים החלו רק בסביבות שנת ה'ת"ר (1840) ובה'תר"ד (1844) נוסדה חברא קדישא של מרגיטה.
העדות הראשונה על מניין תושבי מרגיטה ובהם היהודים היא תעודה שנכתבה על ידי קארול פאלפי, סרן בדימוס בצבא הונגריה שבה מפורט מניין בתי העיירה ומניין התושבים בהתפלגות דתית ביוני 1872 (אייר-סיוון תרל"ב): 621 בתים ו-3,900 תושבים שמהם 2,400 קלוויניסטים, 800 קתולים ו-700 יהודים. וכן מובאים פרטים נוספים על הקהילה היהודית: מוזכר שבניין בית הכנסת הוא בניין נאה ושקיים בית ספר יהודי, ומובא שבקהילה שלושה סוחרים בשם אברהם אלטמן, חיים וייס ומוריס קאלוש, שני רופאים שאחד הוא ד"ר גלבשטיין המשמש כרופא פנימי והשני ד"ר מוריס ולנשטיין המנתח, וגזבר חוג קוראי ספרים, ד"ר ליפוט גלבשטיין.
כתוצאה מאביב העמים בתר"ח (1848) קיבלו יהודי הונגריה שוויון זכויות מלא שניתן להם בתרכ"ז (1867) על ידי הקיסר פרנץ יוזף הראשון כחלק מנתיניו היהודיים בקיסרות אוסטריה הונגריה. שוויון זכויות זה הביא להתגברות תנועת ההשכלה ועלייה גדולה בהתבוללות על חשבון שמירת הדת והזהות היהודית. אף על פי שוויון הזכויות הן לא הוכרו כמיעוט לאומי על ידי הממשל ההונגרי, ונרשמו במרשם התושבים כיהודים בני דת משה בני הלאום ההונגרי כדי לשפר את אחוז ההונגרים בקיסרות.
ב-תרמ"ה (1885) הפכה הקהילה היהודית במרגיטה למרכז ליהודי הסביבה ורבה של מרגיטה היה לרב מרגיטה והגליל. בתר"ס (1900) גרו בעיר 940 יהודים מ-5,200 תושבים (18%) ובתר"ץ (1930) עלה מספר היהודים ל-1,623 מתוך כ-6,100 תושבים (26.7%).
בעשור השני של המאה העשרים החלו חסידים להתיישב במרגיטה. בתחילה חששו האשכנזים הוותיקים מפילוג ומריבות בקהילה בגלל שבאו לבית הכנסת בלבוש החסידי השונה ואף פתחו בית כנסת משלהם שבו התפללו בנוסח ספרד לעומת נוסח אשכנז שהיה מקובל עד כה בקהילה. החששות נתבדו ושתי הקהילות חיו בשלום ובאחווה זה לצד זה, והחסידים נטלו חלק פעיל בכל עניין ציבורי וחברתי. בית הכנסת החסידי גדל במשך הזמן עם התרחבות הקהילה והגיע למאות מתפללים (50 בתי אב).
במלחמת העולם הראשונה נהרגו אחד-עשר מיהודי העיירה ששירתו בצבא ההונגרי (שמונה מהם בשדות הקרב ושלושה מתו מפצעיהם), ושבעה נפצעו בדרגות שונות. אחדים מהם קיבלו אותות הצטיינות, והמשפחות של מאיר גרינפלד וברנט וייס שהיו להם דרגות נכות של 75%, לא נכללו בגירוש היהודים בשואה.
רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 גברה ההכרה הלאומית היהודית של יהודי הונגריה שהתבטאה בתמיכה בציונות (למעט הקהילה החרדית שרובה ככולה הייתה נגד הציונות, אך הייתה בעלת זהות יהודית עמוקה מעצם שמירת המצוות), וכן בהצבעה לרשימת "המפלגה היהודית" בבחירות לבית הנבחרים ההונגרי. בראש המפלגה עמדו תאודור פישר, מאיר אבנר ויוסף פישר.
עד תקופת עליית הנאצים לשלטון כמעט ולא היו בה רדיפות יהודים, ולעומת קהילות רבות אחרות חיי הקהילה היהודית היו בדרך כלל שקטים ושלווים ואף ללא מריבות. בכל מקרה, כמו בכל אירופה, יהודי טרנסילבניה סבלו בתקופות של שינויי משטר כמו בין שלטון הקיסר פרנץ יוזף לרודנות הקומוניסטית והמשטר הלאומני של הורטי. זאת לא רק בגלל יהדותם, אלא גם בגלל נאמנותם המופגנת לשליטים הקודמים. לאחר החלפת הממשל הצבאי בשלטון אזרחי, השתפר המצב במידה ניכרת. השלטון הרומני קשר קשרי ידידות עם היהודים והשאיר את האוטונומיה הקהילתית בטרנסילבניה על כנה, בניגוד למה שהיה מקובל בחלקי רומניה האחרים.
היחס ליהודים היה שונה מאשר למיעוטים האחרים ובייחוד למיעוט ההונגרי: הרומנים שלחמו לצד מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, קיבלו כאות תודה שטחים על חשבון מדינות המרכז כאוסטריה והונגריה (שהיו בזמן המלחמה עדיין בשלטון קיסרי אחד), אך בהן היו בני מיעוטים שהיוו 40% מרומניה לאחר סיפוח השטחים החדשים. הרומנים חרדו מהם ובעיר מכשלושת מיליון ההונגרים בטרנסילבניה שמטרתם המוצהרת הייתה השבת החבל להונגריה. כדי להחליש את המיעוט ההונגרי אסרו הרומנים על רבע מיליון היהודים דוברי ההונגרית להירשם כהונגרים. היהודים שהעדיפו בכל מקרה להיחשב כמיעוט לאומי, נרשמו רשמית כיהודים. מסיבה זו הרומנים העדיפו את היהודים על פני המיעוט ההונגרי.
כמו במדינות הקומוניסטיות האחרות, גם ברומניה יהודים רבים נהו אחרי התנועה הקומוניסטית והתא הקומוניסטי היהודי במרגיטה היה מהגדולים והחזקים. בתרפ"ד (1924) הוצאה התנועה הקומוניסטית אל מחוץ לחוק ברומניה, שאמנם לא הייתה דמוקרטית אך לא רצתה ללכת לפי משטרם של אחרים ולהיות כמו מדינת-בת של ברית המועצות כפי שהיו למשל פולין וצ'כסלובקיה. כדי להסוות את פעילותם, הקימו הקומוניסטים היהודים ברומניה את "גוש העובדים". תכסיס זה לא הוליך שולל את השלטונות הרומניים שעקבו אחר כל צעד של פעילי התנועה. פעילים אלו נאסרו מדי ונחקרו, כשהקומוניסטים במרגיטה נחקרו במשטרת אורדאה. בתקופה מאוחרת יותר השלטונות נקטו בצעדים חריפים יותר ודנו פעילים קומוניסטים למאסר ממושך.
האווירה השקטה נעכרה מדי פעם על ידי פרעות אנטישמיות ובייחוד בערים הגדולות, כולל אורדאה במחוז ביהור. למשל, בתחילת דצמבר 1927 (כסלו תרפ"ח) הסתיימה ועידה ארצית של סטודנטים בגרוסוורדיין בפרעות ובהריסת מוסדות הקהילה היהודית, הריסת בתי כנסת ושריפת ספרי תורה וניפצו חלונות ראווה של חנויות יהודים, אך לא היו פגיעות בנפש. כך עשו גם בבאנפי הוניאד ובקלויזנבורג. רבה של גרוסוורדיין גזר תענית ציבור ואמירת סליחות ביום י"ג בכסלו מדי שנה על הריסת בתי הכנסת ושריפת ספרי התורה (באותה שנה י"ג בכסלו חל ב-7 בדצמבר).
על אף ההתפלגות הרבה של השקפות יהודי מרגיטה שהיו בהם חרדים שאינם חסידים, חסידים במסגרת אגודת ישראל, חסידים בלתי מפלגתיים, חילונים סוציאליסטים, קומוניסטים, ציונים שומרי מצוות, ציונים חילוניים, לא נפגעו כלל יחסי האחווה ושותפות הגורל בין יהודי העיירה. פרנסי הקהילה וראשי המוסדות נבחרו לפי כישוריהם ללא קשר להשקפת עולמם, והנזקקים קיבלו תמיכה לפי צורכיהם ולא לפי עמדתם הפוליטית.

בתקופת הנאציזם

ממשלת גוגה-קוזה ששלטה בין סוף דצמבר 1937 (טבת תרצ"ח) ל-10 בפברואר 1938 (ט' באדר א' תרצ"ח) הייתה אנטישמית ותכננה לגרש ולהשמיד את היהודים, אף לא הספיקה לפגוע כלל ביהודים וברכושם עקב שלטונה קצר הימים שנבע מקשיים כלכליים שהערימו עליה מדינות מערביות ודמוקרטיות. כדי למצוא תירוץ לגירוש המתוכנן הוציאה הממשלה הזו פקודה שלפיה כל 900,000 יהודי הממלכה חייבים להמציא תעודה המאשרת את אזרחותם הרומנית שלושה דורות לאחור.
לאחר נפילת הממשלה, הוכרזה רודנות מלוכנית והרחוב היהודי נרגע, אך פקודת האזרחות לא שונתה, והיהודים התרוצצו וכיתתו רגליהם ברחבי רומניה כדי להשיג את התעודה, וזו הושגה גם באמצעות מתת שוחד לפקידים. בתוך כשנה כל היהודים השיגו את תעודת אישור האזרחות.
בשנתיים האחרונות של הכיבוש הרומני לפני הכיבוש ההונגרי בצפון טרנסילבניה בחסות הנאצים, התגברה האנטישמיות ברומניה ובטרנסילבניה בכלל, אך עדיין היה זה מעט לעומת הצפוי בהמשך.

בשלטון ההונגרי בחסות הנאצים

ההונגרים והרומנים היו בני ברית של גרמניה הנאצית, אך ללא היישוב הסכסוך ביניהן על טרנסילבניה, הגרמנים לא היו יכולים להגיע לשיתוף פעולה מלא איתם, והיטלר החליט לחלק ביניהן את החבל הזה. ועידת ההכרעה של "מדינות הציר" החליטה ב-30 באוגוסט 1940 (אב ת"ש) ש-43,492 קמ"ר בצפון טרנסילבניה המאוכלס ברובו בהונגרים יוחזר להונגריה, במה שמכונה תכתיב וינה או הבוררות השנייה של וינה. מרגיטה נמצאת בחלק זה כמו גם אורדאה, סאטמר ווישאו דה סוס. ב-6 בספטמבר (ג' באלול) נכנס הצבא ההונגרי למרגיטה, ובחודשיים הראשונים של הממשל הצבאי הוחמרה האפליה נגד יהודים והרדיפות כנגדם.
חוקי האפליה שהגבילו את זכויות היהודים יושמו במלוא חומרתן, קמו איגודים מקצועיים אנטישמיים כמו "ברית בארוש" והחלה דחיקת היהודים מענפי הכלכלה השונים. עובדי מדינה ואקדמאיים, נפגעו מהגזרות ובין יהודי מרגיטה היו מעטים כאלה. אך בעלי המלאכה, הסוחרים, המתווכים וכדומה, במרגיטה ובמקומות אחרים, התפרנסו בכבוד כיוון שהשלטונות לא היו יכולים לוותר בימי מלחמה על יוזמת היהודים בתעשייה ובמסחר ועל בעלי המלאכה היהודיים. אמנם מספר הנזקקים הלך וגדל, והיו כאלו כדי שנקטו תחבולות שונות נגד החוקים החדשים לפרנס את משפחתם, ולרוב יצאו בשלום מעסקיהם.
עם הקמת הממשל האזרחי חלה רגיעה משמעותית ברדיפת היהודים והממשל לא הציקו במיוחד ליהודים והאסירים הפוליטיים היהודיים שוחררו, אך עדיין חוקי האפליה נגד יהודים המשיכו להתקיים והמשיך היחס האנטישמי. הרגיעה במרגיטה נמשכה כשנה וחצי עד אביב תש"ב (1942).
המצרכים הבסיסיים כמו קמח, שמן, סוכר, מלח וכו' היו קצובים במנות קטנות לפי מספר הנפשות בכל בית. לבעלי החנויות היהודיים לא הייתה גישה למצרכים האלו אלא רק לסוחרים נוצריים ניתנה הזכות לחלק ולמכור מצרכים קצובים, ורק דרכם יכולים היו המוצרים להגיע לשוק השחור, מה שהיה נגד החוק. בתחילת מאי 1942 (אמצע אייר תש"ב) תפסו השלטונות במרגיטה כמות גדולה של סוכר בשוק השחור שהוברח מהקואופרטיב "האנגיא". מפני שכמה מבין קבוצת המבריחים היו יהודים, העלילו על כל יהודי העיירה שהם אוגרים כמויות מזון גדולות. בכ"ב באייר (9 במאי) שחל בשבת, כעשר קבוצות פקחים בליווי ז'נדרמים ערכו חיפוש יסודי ביותר בבתי היהודים ובחצרותיהם והעלו חרס בידיהם, ולא נמצא מזון בסיסי מעבר לכמות שהוקצבה ולו בבית יהודי אחד.
הם החליטו לנקום ביהודים על כישלונם והכריחו את הרב לחלל את השבת ברבים לבוא לחקירה על כד השומן אווזים שראו אצלו עם ה"קורפוס דילקטי" בידו כשמתחילת שלטון ההונגרים אין עירוב ביישובי היהודים שתחת שלטונם. זאת אף על פי שאין בכך כל עברה והנוצרים מחזיקים כמויות גדולות יותר של שומן אווזים. באותה שבת לא התקיימו תפילות בבתי הכנסת כיוון שהיהודים פחדו להיראות ברחובות ולא ידעו את סיבת החיפושים הפתאומיים. מבצעי החיפושים דיווחו לממונים עליהם ולראשי המועצה המקומית שאמנם לא נמצא אף בבית אחד כמות מזון קצוב שתצדיק משפט פלילי, אך עם זאת אפשר לקבוע באופן כללי שיש ליהודי די מזון לזמן ממושך. על סמך הודעת המחפשים הוחלט להטיל עונש קיבוצי על יהודי מרגיטה ולא לספק להם מזון קצוב במשך שבועיים.
בהמשך ניחתה על היהודים גזרה קשה נוספת: היהודים גילאי 42-24, בעיקר אמידים, אינטלקטואלים והשמאלנים מבין העניים והפועלים, חויבו להתגייס לשירות עבודה צבאית בחזית הרוסית. המטרה של חוק שירות העבודה הייתה חיסולה של השכבה המשכילה והעשירה של יהדות הונגריה. כ-70,000 יהודים נלקחו לשירות העבודה בין ה' בתמוז תש"ב שחל בשבת (20 ביוני 1942) לתש"ד (1944) ומעטים חזרו, כשרבים נרצחו בידי מפקדיהם, וכך היה עם כמעט כל מגויסי פלוגות העבודה 110/1 ו-110/2.
בסוף 1943 (ראשית תש"ד) עד הכיבוש הנאצי של הונגריה עוד הייתה תקווה ביהדות הונגריה שימי הנאצים קרבים לקיצם בעקבות התקדמות הרוסים ופריצת כוחות המערב בעיקר בחזית האיטלקית, אך התקוות התבדו לחלוטין.

ימי הכיבוש הנאצי

הנאצים כבשו את הונגריה ובכלל זה צפון טרנסילבניה בכ"ד באדר תש"ד (19 במרץ 1944). לו הבינו היהודים את המצפה רבים היו יכולים לברוח לרומניה, להשיג ניירות מזויפים או להסתתר בבונקרים, אך רק מעטים עשו זאת. כשרצו לברוח כבר היה מאוחר מדי, גם כי מעטים ידעו שאחרי הפרעות ביאסי ובבוקרשט בתש"א (1941), נרגעו הרוחות ברומניה באופן משמעותי, אף שהייתה אנטישמיות רבה. יהודי רומניה יצאו מהשואה באבדות מעטות יחסית ואף הגישו עזרה ליהודים שהגיעו אליהם.
איסוף יהודי מרגריטה והסביבה בגטו שהוקם בפרברי אורדאה, בירת מחוז ביהור, בבית הספר לרכיבה, החל בי' באייר תש"ד (3 במאי 1944) ונמשך שבוע ימים. כל יום נאספו 200–300 נפשות. במשך שבועיים חוסל הגטו וכולם נשלחו למחנות הנאצים, למחנות ריכוז, עבודה ולמחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. הצעירים והצעירות נשלחו למחנות העבודה בגרמניה כשגם מהם מעטים חזרו ובהם כ-15% מיהודי מרגיטה שגורשו למחנות אלו. השאר נשלחו למחנה המוות בירקנאו ומהם חזרו מעטים עוד יותר. 
כ-2,100 יהודים תושבי מרגיטה שהיוו כרבע מ-8,600 התושבים, נשלחו למחנות הנאצים וכ-1,650 ניספו באושוויץ 2 בתחילת סיוון תש"ד (סוף מאי 1944) כשרוב הקהילה עם רבה, הרב מרדכי עזריאל ויינברגר, נספתה בג' בסיוון (25 במאי). התאריך העברי נקבע כיום זיכרון לקדושי מרגיטה.
גזירת הגירוש לא חלה על מגויסי שירות העבודה. אלו שמפקדיהם התנהגו כבני אדם ניצלו. במפקדה הטרנסילבנית של שירות העבודה קלט המפקד אימרה רויצקי שדרגתו מקבילה לסגן-אלוף והיה חסיד אומות העולם, לשירות העבודה בפיקודו יהודים רבים ככל שיכול היה, שלא היו אמורים להיות בין המגויסים כדי להצילם מהשמדה.

לאחר השואה

הצבא האדום כבש את מרגיטה כבר ב-20 באוקטובר 1944 ואף זאת לאחר עיכוב של כחצי שנה מפברואר בהרי הקרפטים סמוך לגבול רומניה. לאחר שהרומנים פנו עורף לבני בריתם הגרמנים באוגוסט 44' ועברו לשיתוף פעולה עם הרוסים, שני הצבאות התקדמו במהירות וכבשו את טרנסילבניה הצפונית וחלק משפלה ההונגרית בכחודשיים.
האוכלוסייה המקומית חששה שתצטרך לתת את הדין על התנהגודם כלפי היהודים והקומוניסטים ונאמונתם למשטר הפשיסטי ההונגרי ששיתף פעולה עם הגרמנים. אימרא שבו שהיה ראש העיר בימי הכיבוש הגרמני והיה אנטישמי שהתעלל ביהודים, התאבד בתלייה ביום כניסת הצבא האדום.
ימים ספורים לאחר שחרור העיירה, החלו להופיע יהודים בחוצותיה, משוחררים מהמחנות ומסתתרים שיצאו ממחבואיהם. לאחר חודשיים-שלושה התאספו 50–60 גברים יהודים עד גיל 40 וקהילת מרגיטה הוקמה מחדש ללא נשים, זקנים וילדים שלא נותרו מהם בחיים.
היהודים השבים שיקמו את בתיהם וחיפשו מקור פרנסה, ועדיין היו להם תקוות להיפגש עם בני משפחותיהם. רק בשבט-אדר תש"ה (פברואר 1945) החלו לשמוע יהודי מחוז ביהור על תאי הגאזים ומחנות ההשמדה. מעדויות של יהודים שניצלו מאושוויץ. בתחילה לא האמינו יהודי מרגיטה שחזרו לדברים שקראו באחד העתונים באורדאה עדות של יהודי שניצל מאושוויץ, אך היהודים הראשונים ממרגיטה ששוחררו באושוויץ בידי הצבא האדום אישרו את הדברים בחזרתם לעיירה.
לאחר נפילת הנאצים גבר מספר היהודים שחזרו לבתיהם ועד ראשית תש"ו (סתו 45') חזרו כ-400 יהודים למרגיטה, ו-50 נוספים שלא רצו לחזור ולבנות את ביתם על אדמת טרנסילבניה, היגרו אל מעבר לים או עלו לארץ. בתש"ז (1947) מנתה הקהילה כ-500 נפשות. רוב יהודי מרגיטה התארגנו לעלייה לארץ-ישראל והשתתפו במפעל עליית 15,000 יהודיה רומניה לישראל באוניות מבולגריה בעלייה שנחשבה בלתי חוקית בעיני הבריטים ששלטו אז בארץ.
המפלגה הקומוניסטית דרבנה את היהודים להירשם כחברים בשורותיה כי לא היו לה שורשים בציבור הלא יהודי ברומניה בכלל ובטרנסילבניה בפרט. תועמלניה הטיפו ליהודים שזו חובתם המוסרית לרוסים ששחררו אותם מעול הנאצים והפאשיסטים ההונגרים, והיהודים היוו בתחילה את הרוב באספות המפלגה ובישיבותיה. לאחר התחזקות המפלגה הקומוניסטית הבינו גם הרומנים וההונגרים הלא יהודים כי כדי להסתדר בחיים כדאי להם להיות חברים במפלגה. המפלגה לא הכירה טובה ליהודים שעזרו לה בראשית דרכה וסילקה משורותיה כמעט את כולם כולל כאלו שהיו בעמדות ומפתח ולא נרשמו לעלות לישראל.
ב-1948 כשגברה השפעת המפלגה הקומוניסטית נאסרה כל התארגנות פוליטית ולאומית אחרת, כולל התנועה הציונית, ונעצרה העלייה לארץ. רק לאחר כשנתיים הותר לבקש לעלות לארץ וחלק גדול מהבקשות אושרו, וכחמישים משפחות עלו למדינת ישראל הצעירה במשך כשנה וחצי על סוף 1951. לאחר מכן סוף נסגרו השערים ו-90 המשפחות היהודיות שנותרו החלו להתייאש מהיתר העלייה לישראל. בסתיו 1958 הכריזו השלטונות כי במשך ארבעה ימים יכולים היהודים להגיש בקשות לעלייה לארץ, וכ-80% מיהודי מרגיטה נרשמו לעלייה. רק לאחר כשנה החלו להתקבל האישורים הראשונים, ומתן האישורים על הבקשות האלו נמשך במשך שנים.
בתשכ"ה (1965) נותרו במרגיטה כ-20 משפחות יהודיות, בתש"ל (1970) נשארו כעשרה משפחות יהודיות מכ-12,000 נפשות (לא יותר מחצי אחוז מהתושבים), בתשל"ו (1976) מספר היהודים לא עלה על אלפית מ-12,000 התושבים, ובסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נותרו שישה יהודים לכל היותר. רובם ככולם של היהודים עלו לישראל ומיעוטם היגר למדינות אחרות.

רבנים ודיינים

הרב הראשון הידוע של יהודי מרגיטה היה הרב שלמה זלמן מינצנט, שרוב שנות רבנותו בה היו עוד לפני שהייתה קהילה יהודית מאורגנת. הוא היה מהרבנים הידועים בדורו שכיהן בתפקיד בשנים תקפ"ה-תר"ה (1845-1825), ולאחר מכן כיהן כרבה של מיהאליפאלווה עד פטירתו בז' בטבת תרכ"ט (21 בדצמבר 1868).
הרב הלל ליכטנשטיין מונה לתפקיד בתר"י (1850) בהמלצת חברו לספסל הלימודים בישיבת החת"ם סופר בפרשבורג, הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר, שהיה הרב אחריו והחל את שושלת רבני מרגיטה ממשפחת ויינברגר. בתחילה רצו בני מרגיטה למנות כיורשו של הרב מינצנט את הרב ויינברגר שהיה מוכר להם מהיותו חתנו של הגביר הנדיב ואיש החסד הרב יעקב דוב הלוי פלדמן מהכפר פטרי הסמוך למרגיטה, אך הוא סירב לשמש ברבנות בגלל שהיה הסכם בין הרב פלדמן לחתניו שלא יקבלו עליהם משרת רבנות בחייו, והוא המליץ כאמור על הרב ליכטנשטיין. הרב ליכטנשטיין הקים את הישיבה הראשונה במרגיטה בזמן שמעט מקהילות הונגריה החזיקו בישיבות (מרגיטה הייתה אז בשלטון הונגרי).
לאחר כמה שנים מונה הרב ליכטנשטיין לרבנות קלויזנבורג, בירת טרנסילבניה, אך נאלץ לברוח משם בגלל שנרדף קשות על ידי הרפורמים בגלל שרצה שהקהילה היהודית בעיר תחזור לדרך הדתית המסורתית שהייתה לפני קיומה של התנועה הרפורמית. לאחר זמן מה של חיי דחקות באורדאה חזר בה'תרי"ט (1859) לשמש כראב"ד מרגיטה והגליל במשך 3 שנים. בה'תר"ך (1860) נפטר חותנו העשיר של ידידו הרב ויינברגר שנשאר בחוסר כל, והרב ליכטנשטיין העביר לו בתרכ"ב את רבנות מרגיטה והסביבה והוא עצמו עבר לכהן ברבנות סיקסו, ובהמשך התפרסם כרבה של קולומיה.
הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר שידוע בכינוי מהריא"ץ ("מורנו הרב יהושע אהרן צבי") כיהן ברבנות מרגרטן והגליל כ-30 שנים עד לפטירתו בכ"ח בכסלו תרנ"ב (1891). הוא נשא לאישה בתקצ"ו את בתו של הרב פלדמן, ורעייתו זו נפטרה בצעירותה, ובתרל"ה נשא את לאה-יוטא, ביתו של הנגיד נחמיה רוזמן שכחותנו הקודם, גם הוא התפרסם במעשי החסד שלו. במרגיטה התפרסם שמו בכל רחבי המדינה ורבנים רבים, בהם מחשובי רבני הדור, הפנו אליו שאלות הלכתיות בעניינים מסובכים.
בנו הרב שמואל זלמן כיהן בתפקיד 40 שנים עד פטירתו בי"ד בכסלו ה'תרצ"ד (1934). הוא נולד במרגיטה בשנת תרכ"ג ולמד בישיבת פרשבורג כאביו, אצל הרב שמחה בונם סופר, נכדו של הרב משה סופר. כשנה לאחר פטירת אביו וויתורו של האח הבכור, הרב עקיבא יוסף על משרת הרבנות, מונה הרב שמואל זלמן לרבה של מרגיטה והגליל. כוחו הרב היה בהשכנת שלום ורבים מדיני התורה שבאו אליו הסתיימו בפשרות. בתקופתו הוקם המקווה שהיה המפואר ביותר בטרנסילבניה, וכן הוקם עירוב.
אחריו מונה בנו הצעיר של הרב שמואל זלמן, הרב מרדכי עזריאל, שנספה בשואה בה'תש"ד בגיל 37 יחד עם רבים מהקהילה. למעשה מי שהיה אמור להיות רבה של מרגיטה לאחר פטירת הרב שמואל זלמן, הוא הבן הבכור, הרב יהושע פנחס ש-4 שנים קודם לכן קיבל מידי אביו את משרת הרבנות בספלאק שעד אז הייתה תחת הסמכות הרבנית של מרגיטה כחלק מגליל מרגיטה שבו היו 46 כפרים הכפופים למרגיטה כשספלאק הכפר הגדול שבהם.
 
מפני שהאב נפטר בליל שבת, הבן הגדול היה יכול להגיע למרגיטה רק בצאת השבת. לאחר שהגיע לעיירה גילה שמיד אחרי יציאת השבת התקיימה אספה כללית מאולתרת שבה בחרו פרנסי הקהילה את אחיו הצעיר הרב מרדכי עזריאל לרב החדש של מרגיטה מתוך שיקולים כלכליים ומשפחתיים ובהמלצת האם, וזאת כשהוא עדיין לא מוסמך לרבנות ורווק, דבר שלא מקובל כלל. כפיצוי לאח הבכור הוענקה לו הסמכות הרבנית על 45 הכפרים הנוספים שהיו בסביבת מרגיטה והיו שייכים לסמכות הרבנית של הרב של מרגיטה. כך שהרב מרדכי עזריאל היה הרב של היישוב מרגיטה בלבד והרב יהושע פנחס היה הרב של ספלאק וגליל מרגיטה.
 
אך הרב יהושע פנחס ראה באי מינויו לרבנות מרגיטה פגיעה בכבודו, אך לא תבע מיד את הקהילה מיד כדי לא לפגוע באבל. אחרי חצי שנה תבע את קהילת מרגיטה לדין תורה שבו ישב בית הדין המיוחד בראשות אב"ד אורדאה ובהשתתפות הרבנים החשובים מריסקיבה ומסיביו. בית הדין פסק שרבנות מרגיטה מגיעה עקרונית לאח הבכור מכוח החזקה, אך יש להתחשב בנסיבות משפחתיות מסוימות. לכן ביטל בית הדין את הבחירה החפוזה של הבן הצעיר וקבע בחירות חדשות שבהם ייבחר אחד משני האחים. כאן האח הבכור הודיע שעצם פסק הדין מספק אותו ומחזיר את כבודו שנפגע, ואינו מעוניין שיהיה מאבק בינו לבין אחיו, והוא מוותר לאחיו הצעיר על רבנות מרגיטה. הרב מרדכי עזריאל שב להיות רבה של מרגיטה והרב יהושע פנחס המשיך להיות רבה של ספלאק וגליל מרגרטן. שניהם נספו בשואה.
לאחר השואה כשהתארגנה הקהילה מחדש מונה לרב הקהילה חתנו של הרב שמואל זלמן, הרב אברהם קליינמן ששימש בתפקיד במשך כשלוש שנים עד שעזב לצרפת ואחר כך לארצות הברית. החליפו בתפקיד הרב אלעזר קליין בנוסף לתפקידו כמזכיר הקהילה.
ידוע על שניים בלבד שכיהנו בוודאות כדיינים במרגיטה: הרב מרדכי בריסק, בנו של הרב יהושע בריסק (הרב של טיסה-אדה), וחתנו של הרב שמואל זלמן ויינברגר משנשא את גיטל, בתו הבכורה. הוא שימש בתפקיד הדיין כ-8 שנים לפני שמונה לראב"ד טשנד בתרי"ט (1919) שבה כיהן עד שנספה בשואה, ושם עמד בראשות הישיבה הגדולה ביותר בטרנסילבניה. הדיין השני הוא הרב יעקב צבי קאופמן שהיה גם הוא חתנו של הרב שמואל זלמן ומונה לתפקידו כדיין במרגיטה בתרפ"ו (1926), כשנה לאחר נישואיו בגיל 24, ושימש בו במשך 18 שנים עד שנספה בשואה. למד בישיבת פרשבורג כמו חותנו ואבי חותנו, אצל הרב עקיבא סופר, נין החת"ם סופר. רב בשם אהרן צבי פריד כיהן כמורה צדק במרגיטה, ולא ידוע עליו דבר. ככל הנראה גם הרב גבריאל הכהן שקבור במרגיטה ונפטר בתק"פ (1820) שימש כדיין.
גם הרבנים וגם הדיינים עמדו בראש ישיבות משלהם, כשהישיבה המרכזית הייתה של רב העיירה, והיא הוקמה על ידי הרב הלל ליכטנשטיין.
רבנים חשובים נוספים שהתגוררו בעיירה או נולדו בה: הרב חיים צבי וינקלר מראצפט שהתגורר במרגיטה, הרב שלמה זלמן אולמן שהיה ראב"ד ביסטריץ ומגדולי הרבים בטרנסילבניה שנולד בה לרב משה אולמן, הרב מאיר קליין שנודע כרבה של האלמין, ושני אדמו"רי חסידות ראזלה (או רוזדול) משושלת קאליב: הרב פנחס מנחם טאוב שהיה גם רבה של ראזלה ובנו הרב יהודה יחיאל טאוב, אביו של הרבי מקאליב בארץ, ר' מנחם מנדל טאוב שנולד במרגיטה.
 
הרב פנחס מנחם הוא נינו של מייסד חסידות ראזלה, רבי משה חיים שהוא בנו של רבי יצחק אייזיק מקאליב, מייסד חסידות קאליב וראשון מפיצי תנועת החסידות בהונגריה. הוא הגיע למרגיטה כפליט מלחמת העולם הראשונה בתרע"ה (1915) בעקבות בנו, הרב יהודה יחיאל שהגיע לעיירה שנתיים קודם לכן. לאחר 8 שנים במרגיטה שב לראזלה והמשיך לשמש בפועל כאדמו"ר מראזלה ורבה של העיירה עד פטירתו בתרצ"ו (1936). בנו המשיך להתגורר במרגיטה, אך אביו ביקש לפני פטירתו שבנו ימלא את מקומו, והרב יהודה יחיאל עבר לראזלה, אך עקב בריאות רופפת משפחתו נשארה במרגיטה, וכשגברה עליו מחלתו נאלץ לשוב למרגיטה. הוא נפטר בעיר המחוז אורדאה בי"ט באב תרצ"ז ונקבר במרגיטה.

מנהיגי הקהילה

מאיר ואברהם מאן, אב ובנו, היו שני ראשי הקהילה הראשונים הידועים. הם היו עשירים מאוד ובעלי אחוזות גדולות. מאיר שימש בתפקיד למעלה מ-20 שנים ובנו כיהן כראש הקהילה כ-25 שנים.
אחריהם נבחר ב-1922 הד"ר ועורך-הדין משה פרידמן שנשא בתפקיד 10 שנים. בתקופתו התחוללו בקהילה שיפורים ושינויים מרחיקי לכת: הוא הנהיג בניהול הקהילה שיפורים ושיטות חדשות, ותיקן תקנות חדשות, יזם את הקמת העירוב במרגיטה בסיוע ראש הקהילה הקודם (אברהם מאן)שהפעיל את קשריו הטובים עם השלטונות לאישור הקמתו, יזם בניית מקווה מפואר שנודע ביופיו בכל הארץ. על פועלו זכה לאהדת כל הקהילה. אך לאחר בניית המקווה התברר כי עלותו עלתה הרבה מעבר למתוכנן, והקהילה שקעה בחובות כבדים והייתה על סף פשיטת רגל. הקהילה נאלצה בעקבות כך להטיל מיסים כבדים, ומדובר היה בתקופת המשבר הכלכלי של שנות ה-30 במאה ה-20.
ב-1932 נבחר לראשות הקהילה משה גולדברגר ששימש בתפקיד 4 שנים. בשנים 1942-1936 כיהנו בתפקיד משה וולבוביץ, צבי קליין ויהודה לייב וינקלר. ב-1942 נבחר שוב משה גולדברגר לתקופה של שנתיים. בחול המועד ה'תש"ד (אפריל 1944) לא התקיימו הבחירות שהיו אמורות להתקיים בגלל החשש מהבאות כשאז הונגריה וטרנסילבניה היו כבר בכיבוש בנאצי והיהודים נשאו את הטלאי הצהוב. ואכן, חודש לאחר מכן כבר הייתה ריקה מרגיטה מתושביה היהודיים.
בקהילה שהתחדשה לאחר השואה נבחר כראש הקהילה זאב טלצ'ר ואחריו יצחק לרנר. לאחר מכן התמנו ראשי קהילה מטעם המפלגה הקומוניסטית. שנים רבות שימש אברהם חיים גליק כסגן ראש הקהילה, כשנשאו בתפקיד לפני השואה גם הינריך ואמוס, יוסף כ"ץ ומרדכי וייס. לאחר השואה סגני הקהילה היו דוב וייס ודוד מנדלבאום.
בתפקיד גבאי הקהילה כיהנו שנים רבות אלעזר רובין ויעקב ברגר, ומלבדם שימשו בתפקיד יצחק פלדהיים, חיים מוזס, יהודה יעקב. לאחר השואה גבאי הקהילה היו יהודה ולקוביץ, שמואל יצחק פישר וזליג וייס.
מזכיר הקהילה הראשון היה שמואל שרייבר כשבנו וולף החליפו במשך עשרות שנים עד פטירתו ב-1928. אחריו התקבל לתפקיד ישראל ברנט שהיה גם מזכיר "חברת תלמוד תורה" והחברא קדישא. כמשה פרידמן שהיה ראש הקהילה וחפף 4 שנים למזכיר ברנט, הוא תיקן שיטות מנהל חדשות וכן תיקן שיטות חדשות בגביית מיסים והגאבלא. לאחר השואה נבחר לתפקיד הרב אלעזר קליין ששימש גם כרב הקהילה לאחר עזיבתו של הרב קליינמן.

מוסדות הקהילה

בקהילה היו באחריות הנהגת הקהילה המוסדות: בית הכנסת הגדול, מקווה, משחטה, מאפיית מצות ובית ספר יסודי שנסגר בתרצ"ה (1935). מקורות ההכנסה של הקהילה היו מההיטלים של שחיטת עופות ובהמות (גאבלא), מיסים ישירים שהוטלו על כל בית אב לפי המצב הכלכלי, והנדרים והנדבות מהעליות לתורה בבית הכנסת הגדול. המקווה ומאפיית המצות לא הניבו כל רווחים כיוון שהקהילה רצתה ששירותים אלו יינתנו בזול. משרדי הקהילה היו בבניין בית הכנסת הגדול ושם התנהלו כל הישיבות, האספות והבחירות.
בניית בית הכנסת הגדול הסתיימה בתרכ"ג (1863), ובית הכנסת הזה היה בית התפילה היהודי היחיד במשך כיובל שנים. הוא הרחב בתר"ע (1910). בעשור הראשון של המאה העשרים הוקם בית המדרש של חסידי סיגט שככל בית מדרש, שימש גם כמקום תפילה. בהמשך הוקמו בתי מדרש ובתי כנסת נוספים בהתאם לגדילת הקהילה היהודית, בהם: בית המדרש לבחורים, בית המדרש לחסידי ויז'ניץ, ובית הכנסת שברחוב מאלום, המרוחק מרחק ניכר מבית הכנסת הגדול, בו התפללו בכל החגים וגם בימות החול. כמו כן היו בתי תפילה נוספים בהם התפללו רק בשבתות ומועדים.

בימי השואה בית הכנסת הגדול שימש כמחסן לצבא הגרמני ובית המדרש של חסידי סיגט שימש לאורווה. הניצולים שחזרו מהשואה ניקו ושפצו את בית הכנסת ובית המדרש הפעילו את שניהם מחדש. אחרי העלייה המונית לארץ בשנות ה-50 של המאה ה-20 נסגר בית המדרש החסידי והתפללו רק בבית הכנסת הגדול כ-20 שנים. בתשל"ז (1977) הרסו השלטונות את בניין בית הכנסת הגדול.
בנוסף היו בניהול ותקציב עצמאיים "חברת תלמוד תורה" וחברא קדישא, כש"חברת תלמוד תורה" קיבלה תוספת הקצבה שנתית מקופת הקהילה.

"חברת תלמוד תורה" במרגיטה נוסדה בתר"ע 1910 ביוזמתו ועידודו של הרב בריסק כמה שנים לפני מלחמת העולם הראשונה והוקם "חדר" במבנה בן ארבעה חדרים בסמטה היהודית. העניים לא שילמו.

החברא קדישא במרגיטה הוקמה בתר"ד בזמן הרב שלמה זלמן מינצנט. שמה הרשמי היה "חברא קדישא וגומלי חסדים" כיוון שהיא עסקה גם בעזרה לנזקקים כפי שהיה מקובל בקהילות היהודיות בטרנסילבניה. העזרה למעוטי היכולת התבטאה גם במימון טיפול רפואי ותרופות של חולים עניים, והפעלת חדרים ללינת לילה לעוברי אורח חסרי אמצעים.
בית הספר העממי הוקם כנראה במחצית הראשונה המאה ה-19 עם תחילתם של חיי קהילה מסודרים, כשחוק חינוך חובה הופעל באזור ברומניה רק ב-1924. הצורך בבתי ספר יהודיים כזה נבע מכך שרוב בתי הספר הממשלתיים היו בחסות כנסיות. וכדי שהילדים היהודיים יקבלו ידע בסיסי במקצועות הכלליים ולא יושפעו מהחינוך הנוצרי, הייתה חובה להקים בית ספר יהודי עם התארגנות הקהילה. בתחילה היו בבית הספר 4 כיתות, אך מ-1924 (תרפ"ד התקבל ברומניה חוק חינוך חובה ל-7 כיתות. בעקבות חוק זה נפתח במרגיטה בית ספר ממשלתי והשלטונות הציקו לבית הספר בכל מיני תואנות כי רצו להגדיל את מספר התלמידים של בית הספר הממשלתי. ב-1932 לאחר פטירת מנהל בית הספר היהודי באותו הזמן, משה רוזנברג, שעמד איתן נגד ההתנכלויות של השלטונות, הלאימו השלטונות את בית הספר והפכו אותו למחלקה היהודית של בית הספקר הממשלתי ומינו למנהל רומני לא יהודי. לאחר כ-3 שנים נסגר בית הספר וילדי היהודים נאלצו לעבור לבית הספר הממשלתי. מבנה בית הספר הועבר לרשות "צעירי אגודת ישראל".
 
במסגרת בית הספר היה "חדר" מיוחד ללימוד קריאה ותפילה וחומש ראשי ביידיש, שבו למדו כל התלמידים לפני ייסוד "תלמוד תורה" רציני שהוקם, כאמור לעיל, רק עשרות שנים מאוחר יותר. לאחר הקמת התלמוד תורה, למדו ב"חדר" זה התלמידים שלא ביקרו בתלמוד תורה. לימוד זה לא הספיק להתקבל לישיבות, לכן היו הורים ששכרו מלמד פרטי שילמד את בניהם גמרא, וחלקם המשיכו ללמוד בישיבות. אלו שהיו כבר ברמה המתאימה ורצו ללמוד בישיבות, יכולים היו לעשות זאת בעיירה בישיבת הרב או הדיין (בזמן שמולא תפקיד הדיין). חילונים נאלצו לנדוד למקומות אחרים כדי ללמוד במוסדות חילוניים. רוב הנערים ממשפחות חילוניות למדו בגימנסיה היהודית בגרוסוורדיין.
במרגיטה התקיימו 3 ישיבות: הישיבה בראשות רבני העיירה שהוקמה בידי הרב ליכטנשטיין, והישיבות של הדיינים הרב בריסק והרב קופמן. ישיבת רב העיירה הייתה הישיבה המרכזית ומניין תלמידיה הגיע לפני השואה לכ-130 תלמידים. ישיבה זו, אף שלא הייתה מהגדולות ביותר בטרנסילבניה, התפרסמה הודות לכך שהוקמה בזמן שמעט קהילות בהונגריה החזיקו ישיבות. אחרי השואה פעלה הישיבה במשך כ-3 שנים בראשות הרב אברהם קליינמן. בישיבות הדיינים היו כ-20 תלמידים.

סדר הלימוד כמקובל בישיבות הונגריה שילב בין לימוד בקיאות, עיון והלכה וכלל את כל ימי השבוע: בימי שני-רביעי עסקו בלימוד בקיאות של דברי הגמרא ופירושי רש"י ותוספות, ביום חמישי עסקו בלימוד עיון של סוגיות מיוחדות עם פירושי ראשונים ואחרונים, ובלימוד דברי השולחן ערוך ומפרשיו השייכים לסוגיה הנלמדת, ובימי שישי ושבת למדו את פרשת השבוע בחומש עם פירוש רש"י, הלכות שבת בשולחן ערוך טור אורח חיים וטור יורה דעה חלק א'. זמן הלימוד בשנה היה קצר מהמקובל כיום והיה שמונה-תשעה חודשים בשנה בשתי תקופות לימוד: "זמן חורף" התקיים בין חשוון לראש חודש אדר ובשנה מעוברת עד ראש חודש אדר ב', ו"זמן קיץ" התקיים בחודשים אייר-אב.
כן פעל במרגיטה בית ספר בית יעקב לבנות.
מצות היד שנאפו ב"בית אפיית המצות" במרגיטה נודעו בטיבן ובכשרותן וקהילות רבות בכל רחבי רומניה הזמינו מצות ממרגיטה כמו טימישוארה, ויז'ניץ, צ'רנוביץ, קישינב.

חיי הקהילה

היהודים במרגיטה היו מפוזרים על פני כל רחובות העיירה, וכמעט לא היה רחוב ללא יהודים. אך הריכוז הגדול ביותר של יהודים היה ברחוב הראשי, שנקרא רחוב פטרי (פעטרי) בשלטון ההונגרי כחלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרי לפני מלחמת העולם הראשונה, ובסמטה שבינו לרחוב קרטויש, וגם ברחוב מאלום היו רוב התושבים יהודים. הרחוב הראשי נקרא פעטרי כיוון שהוליך לכפר פעטרי הסמוך. עם שינו המשטרים, שונה גם שם הרחוב, אך בפי העם שם הרחוב נותר רחוב פעטרי. רחוב זה היה העורק הראשי של חיי התרבות והמסחר, וברחוב ובסמטת היהודים הסמוכה התרכזו כל החנויות, המשרדים והמוסדות של היהודים. ברחוב פטרי שכנו בית הכנסת ומשרדי הקהילה, בית הספר העממי, תלמוד התורה, החברה קדישא, אטליז בשר ועוד.
בתי המגורים ששכנו בצד שמאל של הרחוב הראשי, היו צמודים משני צדיהן של חצרות. בחצר היו מבנים נחוצים למשק בית כפרי למחצה כמו תמור לאפיית לחם, לולי עופות, מחסן עצי הסקה, באר עם דלי. בשנות ה-70 במאה הקודמת נהרסו בתים ברחוב הראשי ונבנו במקומם בתים משותפים ונסללו כבישים. מערבה לחצרות היו גני ירק ומגרשי הבתים השתרעו למרחוק עד שוק התבואה, הבהמות והמרכולות שבו נערכו הירידים השבועיים. צריפי הסוחרים ובעלי המלאכה היו מבנים קבועים.
לסמטה שבין שני הרחובות העיקריים לא היו שם קבוע בפי היהודים, והשם הרשמי התחלף עם כל חילוף משטר. היו מהיהודים שקראו לה "סמטת וולנר" על שמו של חיים יוסף חיים וולנר שהתגורר ברחוב הראשי בפינה הקרובה לסמטה, ובית המלאכה לנעליים שלו נמשך לאורך מחציתה, ובבעלותו היו עוד שני בתים בסמטה. לאחר בניית המקווה החדש בקצה הצפוני בפינת רחוב קרטויש, היו שקראו לה "סמטת המקווה". הגויים קראו לה "סמטת היהודים" בגלל הריכוז של היהודים שגרו בה, ושל העסקים והמוסדות היהודיים ששכנו בה. ברחוב קרטויש שחיבר בין הרחוב הראשי ל"סמטת היהודים" התגוררו בעיר נכבדי המקום הלא יהודיים.
על יד המקווה הוקם בית מגורים לבלן, וסמוך להם שכנו מאפיית המצות ובית המגורים למזכיר הקהילה, הרשום על שם החברה קדישא. אולם אפיית המצות היה משמש במשך השנה כבית "לינת צדק" לאורחים נזקקים. לידו נמצא בית תלמוד התורה ששניים מששת חדריו שימשו כבתי תפילה בשבתות ומועדים. מול מאפיית המצות, בית מגורי המזכיר ובניין תלמוד התורה פעל בית המדרש הגדול של חסידי סיגט וסאטמר שהיה מרכז תורה ותפילה עיקרי לתושבי הרחובות הסמוכים.
במרגיטה לא היו מעולם קהילות של ניאולוגים וקונסרבטיבים אלא רק קהילה מהזרם האורתודוקסי, ועד תחילת המאה העשרים הקהילה כולה הייתה חרדית ומקפידה במצוות וכול שעניין אותה הם החיים הדתיים.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה החלה ההשכלה לתת את אותותיה, ותוך עשר שנים התגבש מנחה חילוני. הנוער החילוני התפצל בין לימוד מקצוע ללימוד בגימנסיה, כשהנוער הדתי למד בעיקר בישיבות, כשחלקו פנה ללימוד מקצוע. מבחינה פוליטית בני הפועלים ומיעוטי היכולת החילוניים פנו למפלגות השמאל. עם תחילת הציונות רבים מהם הצטרפו אליה. הדתיים לא פנו ימינה או שמאלה אלא התעסקו בלימוד תורה או חלקם בלימוד מקצוע, והחלו להתעניין במדיניות וגורל העם היהודי רק מייסוד סניף "צעירי אגודת ישראל" במרגיטה. החסידים, ובמיוחד חסידויות סאטמר, מונקאץ' וסיגט, התנגדו בחריפות לכל התיישבות יהודית בארץ ישראל וגם של חרדים, כיוון שסברו שצריך לחכות למשיח שיוביל את בני העם שבגולה לארץ ישראל. לכן אגודת ישראל פסולה בעיניהם כמו הציונות.

פרנסת היהודים

כמחצית מהיהודים התפרנסו במסחר, מהם בסיטונאות, מהם בקמעונאות, חלקם בתיווך ואחרים ברוכלות. במסחר היין, לדוגמה, עסקו כ-20 משפחות, ויין מרגיטה נודע בטיבו וכשרותו, כשהעיירה מוקפת כרמי ענבים רבים שהניבו יבול רב. כרבע מיהודי העיירה היו בעלי מקצוע כמו נגרים, חייטים, סנדלרים, פחחים וספרים, ובתעשייה זעירה. היו מיהודי מרגיטה שהיו פועלים פשוטים במקצועות שדרשו מאמץ גופני קשה, בעלי אחוזות גדולות ובעלי משקים בינוניים.
השפעתם של היהודים על חיי המסחר היה כה רבה עד ששבתו חיי המסחר בימי שבת וימים טובים, וכשהיריד שלרוב התקיים ביום שישי חל בתאריך של חג יהודי, הוא הועתק ליום אחר. מתוך 120 חברי לשכת המסחר ביישוב, 108 היו יהודים, וכן רוב הנהלת לשכת המסחר הייתה יהודית.
בדור שלפני השואה היו בבעלות יהודית שלושה בנקים, שני בתי מרקחת, שני בתי קולנוע, טחנת קמח, תחנת חשמל, מלון "מרגוט" ומסעדת "כשר". כן החזיקו היהודים בתי מלאכה כמו בית המלאכה לנעליים של וולנר ובית המלאכה לייצור מטאטאים של אפשן, סדנת ואקסמן לסריגת גרביים, ובתי חרושת לייצור סודה, בירה וחומץ שבהם הבעלים היו גם העובדים ורק לעיתים רחוקות העסיקו פועל נוסף או שניים.
מהעבודה השכירה התפרנסו כ-50 משפחות. בנוסף, כ-20 איש הועסקו כבעלי תפקידים בקהילה ומוסדותיה, ובהם: רב, דיין, שוחטים, מנקרים, מלמדים, מורי בית הספר, מזכיר,בלן, שמש וכו'. כעשרה עבדו כעוזרים בבתי עסק גדולים, ואחרים כעוזרים לבעלי מלאכה כנגרים, חייטים סנדלרים וספרים.
בתי חרושת גדולים ומפעלי תעשייה רציניים לא היו במרגיטה, לכן מי שלא רכש מקצוע וגם נעדר חוש מסחרי, לא יכול היה לפרנס את משפחתו. זו הסיבה לכך שהיו לא מעט עניים בעיירה למרות חיי המסחר התוססים והשגשוג הכלכלי בין שתי מלחמות העולם. האפשרות היחידה שלהם הייתה לעבוד בבציר ענבים ובייצור יין כשר, ובתקופת אפיית המצות. עונת הבציר שנמשכה כחודש וחצי הבטיחה מחייה צנועה לשלושה חודשים, ואפיית המצות, שנמשכה זמן דומה של שישה שבועות, הייתה בשכר שהספיק בקושי למחיית העובד. לרווחת העניים פעלו קופות הצדקה של מוסדות הקהילה ושל אנשים פרטיים.
העזרה ההדדית היהודית ומעשי החסד באו לידי ביטוי גם בשטח התעסוקה: בעלי המלאכה היהודיים שהעסיקו פועלים העדיפו את צעירי הקהילה שהתמחו בעבודתם. כך היה בכל ענפי התעשייה הזעירה, שכללה גם בתי זיקוק קטנים לייצור יין שרף ייחודי שנעשה משזיפים, מחרצנים ושימורי יין.
ארבעת הרופאים בעיירה היו יהודים וכך שלושה מששת עורכי הדין. משפחות אחדות עסקו במכירת שמן ובפיטום אווזים, כשבחורף היו שולחים אווזים שחוטים לערים הגדולות.
לעומת זאת משרות הפקידות הממשלתית ושירותי הציבור היו שמורות לנוצרים.

פעילויות תרבות וספורט

עד מלחמת העולם הראשונה יהודי מרגיטה היו חרדים שכל שכל מעייניהם היו נתונים לחיי הדת ולמשפחתם ומהם עסקו גם בפעילות ציבורית למען הקהילה היהודית. לא עניינה אותם התרבות החילונית ובתוכה הספורט. התרבות הזו הייתה בעיניהם כפירה, מושב לצים וביטול תורה. הפעילות הלא דתית היחידה שעסקו בה היא קריאת עתונים. לרוב הקהילה, למעט העוסקים בפעילות ציבורית, קריאת העתונים הייתה הקשר היחיד עם העולם החיצון.
השפעת ה"השכלה" שהגיעה למרגיטה לאחר מלחמת העולם הראשונה, גרמה לכך שרבים, בעיקר מבין הצעירים נוספו לקוראי הספרות החילונית. ואף בקרב אלו שלא הנו אחרי החילון של תנועת ההשכלה ונשארו שומרי מצוות נפוצה קריאת ספרות יפה ששכנו בספריות הביתיות לצד ספרי הקודש. אלה שהיו להם כישורי משחק וזמרה הצטרפו לחבורת שחקנים חובבים או למקהלת הזמר המקומית. בשנות העשרים של המאה העשרים מניוש פרידמן ואונו שרייבר הקימו בעיירה להקת שחקנים חובבים מהנוער היהודי. הלהקה התבססה והתפתחה לחבורת שחקנים ברמה מקצועית שהציגה מחזות שהיו קרובים ללב היהודי. אולם "מרגוט" היה מלא עד אפס מקום ביהודים ולא יהודים כשהלהקה הציגה בעיירה, ושמה של הלהקה יצא לתהילה בכל רחבי טרנסילבניה וקיבלה הזמנות מעיר המחוז גרוסוורדיין וערי שדה נוספות. בין השאר הציגה הלהקה את המחזות "עמוקים השורשים" ו"המשורר ליגון לבה". עד לשואה כיכבו בלהקה אוטו רודן, דוד מנדלבוים, יוסף גרוס, אלישבע שפיגל ואירנה גרוס. הלהקה התארגנה מחדש לאחר השואה עם שחקנים אחרים, והציגה למשל את המחזה "טימושה" שקצר הצלחה רבה.
הנוער הדתי הופיע רק בפורים כשאז הבידור הוא מצווה (עם מגבלות הלכתיות). בין השאר הציגו הנוער הדתי בימי הפורים את "מכירת יוסף", ובה'תרצ"ח (1938 את "ועידת השולחן העגול" שעסקה במדיניות הבריטים בארץ ישראל. צעירי אגודת ישראל הציגו לקהל הרחב את ההצגות "לאה ליון" ו"הנשמה מבעד לקפוטה". ההכנסות הוקדשו להקמת ספרייה עבור צעירי אגודת ישראל. את הנשים הציגו בחורים בהצלחה רבה.
יהודי העיירה הרבו לקרוא עתונים ובעיקר בהונגרית: יומונים שהופיעו בעיר המחוז כ"אשטילאפ" ו"נוידווארוד" (השם ההונגרי של עיר המחוז) והיומון הציוני אוי קלט שהופיע בקלויזנבורג, שבועונים כמו "ניפונק" שהוציא בהונגרית הפועל המזרחי בגרוסוורדיין, "האמת" שפרסמה בקלויזנבורג הלשכה האורתודוקסית של החרדים האנטי-ציוניים, ו"שבילי ישראל" שהוציא לאור ביידיש מרכז אגודת ישראל בגרוסווארדיין ושהודפס בדפוס מושקוביץ במרגיטה ונערך ברובו על ידי חברי סניף התנועה במרגיטה.
השבועון המקומי הראשון נערך והודפס בעשור הראשון של המאה העשרים על ידי לאיוש פולאק. בין שני מלחמות העולם התפרסמו במרגיטה שני שבועונים בהונגרית: "מורגיטו" שבו היה דף אחד ברומנית ונערך על ידי ד"ר אלכסנדר ריטי הרומני, ו"מורגיטאי אוישאג" שעורכו היה ינו וסי. הראשון הודפס בדפוס וולנר והשני בדפוס פישר.
פעילות הספורט במרגיטה הצטמצמה לכדורגל וענפי ספורט אחרים לא התקיימו בה. בקבוצת "טורקוויש" המקומית היו שחקנים יהודיים איכותיים. קבוצת הכדורגל הזו נחשבה לבינונית-טובה והפתיעה לעיתים קבוצות בעלות מוניטין.

ציונות במרגיטה

התנועה הציונית התפשטה במהירות בעיקר במדינות מזרח אירופה בגלל הרדיפות האנטישמיות, אך לא בתחומי הקיסרות האוסטרו-הונגרית בכלל ובטרנסילבניה בפרט, וזאת משתי סיבות מנוגדות: החרדים באוסטרו-הונגריה ובמיוחד בהונגריה היו קיצונים שהתנגדו לכל פעילות בידי אדם לגאולת ישראל, וסברו שצריך לחכות למשיח ולו לעשות דבר. מצד שני היהודים המשכילים שעזבו את חיי הדת, ראו בהצטרפות לציונות בגידה במולדת שנתנה להם שוויון זכויות ולא רדפה אותם, בניגוד למדינות אחרות. הם ראו עצמם כהונגרים "בני דת משה" ולא ראו עצמם כלאום יהודי, ולמעשה גם לא שמרו על קיום הדת היהודית.
המפנה בטרנסילבניה חל בעקבות חוזה טריאנון ב-1920 (תר"פ שבו הוחלט על מסירת חבל ארץ זה לרומניה. הרומנים היו מעוניינים בהחלשת המיעוט הרומני הגדול, ולכן הכירו ביהודים כמיעוט אתני בפני עצמו. ד"ר חיים וייסבורג וד"ר ארנסט מרטין, מנהיגי התנועה הציונית בטרנסילבניה ניצלו שעת כושר היסטורית זו והקימו את ההסתדרות הציונית ליהודי טרנסילבניה וייסדו את היומון אוי קלט.
במרגיטה תהליך ההצטרפות לציונות היה ארוך יותר מבמקומות רבים אחרים. המשכילים והזקנים עדיין ציפו לשובה של הימים הטובים כמו בזמנו של הקיסר פרנץ יוזף, והחרדים היו מתנגדים לציונות, כרובה ככולה של היהדות החרדית בהונגריה.
בשנים הראשונות של התפתחות הציונות במרגיטה, רק אדם אחד בשם יצחק (לאיוש) פולק נמנה עם הציונים. זמן קצר לפני שעלה לארץ בתרפ"ב (1922) הקים פולק שתי תנועות נוער ציוניות במרגיטה: "בריסיה" לבחורים ו"אביבה" לבחורות, כשלכל אחת מהתנועות הצטרפו כעשרים נפשות. אמנם "בריסיה" שהקים פולק לא האריכה ימים, אך התנועה קמה מחדש בתרפ"ו (1926) עם שמונָה חברים. באותה שנה הוקם קן ציוני במרגיטה עם מועדון וספרייה וקויימו קורסים ללימוד עברית ותולדות הציונות. לסניף הצטרפו מראשיתו 30 צעירים. מפני שתנועת "השומר" הייתה תנועת הנוער הציונית הכל-ארצית היחידה בטרנסילבניה, קן זה היה לסניף של תנועת "השומר".
השפעת התנועה הציונית הלכה וגברה ועימה גברה גם הפוליטיזציה. ותנועת השומר הלא מפלגתית החלה לאבד מכוחה. הקן הציוני במרגיטה הצטרף לתנועת "הנוער הציוני". במסגרת "הנוער הציוני" גברה הפעילות הציונית בכל המישורים: מסיבות בחנוכה ופורים, עצרות זיכרון להרצל בכ' בתמוז עם מאות משתתפים, העלאת הצגות ומחזות בידי החוג הדרמטי של התנועה. בבתים רבים יותר ויותר החזיקו בקופסה הכחולה של הקרן הקיימת לישראל. הצעירים היו אחראים על הארגון והעבודה המעשית, המבוגרים היו אחראים על התרומות, קניית "השקל הציוני" והשתתפות בפעילויות. קבוצה מ"הנוער הציוני" החליטה שהיע הזמן לתרגם את הרעיון הציוני למעשים ולעלות לארץ, שהיא בסופו של דבר מטרת הציונות. הם יצאו לחוות הכשרת של התנועה ובתום שירותם עלו לארץ לאחר שקיבלו רישיונות עלייה. בתרצ"ה (1935) נוסד סניף של תנועת בית"ר במרגיטה שמנה כעשרים חברים שהפיצו את קופסאות קרן תל חי.
השלטונות הרומניים לא ראו בעין יפה את הפעילות הציונית של הנוער היהודי. הם חששו מהסתתנות יסודות מרקסיסטיים כדי לעשות תעמולה לתנועה הקומוניסטית שהייתה אז מחוץ לחוץ ברודנות המלוכנית ששלטה אז ברומניה. אמנם תומכי הקומוניסטים הסתננו למועדונים הציוניים, אך זאת לשם הפגישות בינם לבין עצמם, אך לא העזו לעשות נפשות בקרב הנוער. ב-1939 (תרצ"ט) הוציא השלטון הרודני צו האוסר על כל פעילות מפלגתית וארגונית שאינה במסגרת השלטון. זו הייתה מכה קשה לציונות, בעיקר בערים הגדולות ופחות ביישובים קטנים יותר כמו מרגיטה. הפעילות הגלויה נפסקה, אך המשיכו לשוחח בענייני ציונות בקבוצות קטנות בבית הכנסת, ברחוב ובחיק הטבע. היומון הציוני "אוי קלט" המשיך להופיע עד כניסת ההונגרים לצפון טרנסילבניה בספטמבר 1940.
לאחר השואה כשההחלה הקהילה להתארגן מחדש ונשמעו הדי מאבק היישוב היהודי בארץ ישראל לעלייה חופשית והקמת מדינה עצמאית, חודשה הפעילות הציונית במרגיטה, כשרובם ככולם של יהודי מרגיטה הניצולים הצטרפו לאחד משלושה ארגונים ציוניים: "האיחוד הלאומי היהודי בטרנסילבניה" שאליה הצטרפו למעלה ממחצית מהיהודים, הפועל המזרחי ופועלי אגודת ישראל. סניף תנועת "האיחוד" במרגיטה עמד בקשר הדוק עם מרכז התועה בטימישוארה, והפעילות התרבותית הציונית חודשה ועלתה על זו שהייתה לפני השואה. חוות ההכשרה שהקימו חברי "האיחוד" היה מרשים יותר מאלו שהוקמו בידי קהילות גדולות יותר.
הגבלות הבריטים על העלייה היהודית לארץ, הקישו מאוד על הפעילות המעשית של הציונות. אך באוגוסט-ספטמבר 1947 (אב תש"ז-אלול תש"ח) הגיעה הסוכנות היהודית להסכם עם ממשלות רומניה ובולגריה על יציאתן של שתי אוניות משא ענקיות מחופי בולגריה עם כחמישה-עשר אלף מיהודי רומניה. מועד יציאתן נקבע לתחילת טבת תש"ח (אמצע דצמבר 47'). כדי למנוע מחלוקות בין הסיעות השונות בתנועה הציונית הוחלק לקבוע את חלוקת המקומות באונייה לפי תוצאות מפקד בכל סניפי המפלגות הציוניות ברומניה. המפקד במרגיטה ובייחוד בסניף "האיחוד" נחל הצלחה רבה ואף המרכז הציוני בארד) העניק לחברי "האיחוד" במרגיטה מקום נוסף באונייה מעל המכסה. האוניות הפליגו באיחור של שבועיים ויצאו לדרכן באמצע טבת (סוף דצמבר). על סיפוניהן היו 61 נפשות ממרגיטה שמהן שלושים וחמישה חברי "האיחוד", 20 חברי "פועלי אגודת ישראל" ושישה חברי "הפועל המזרחי".
לאחר עלייה גדולה זו נחלשה ביותר הפעילות הציונית ברומניה בכלל ובמרגיטה בפרט. המפלגה הקומוניסטית שכבר שלטה ברומניה שלא התעסקה עד עתה עם הציונים, פתחה בשורת לחצים על היהודים ובייחוד על הציונים. 60 יהודים שהיו חברים גם במפלגה הקומוניסטית וגם בתנועה ציונית, הועמדו בפני הברירה לוותר או על החברות במפלגה הקומוניסטית או על החברות בתנועה הציונית. רק שתי נשים מהן הצהירו שהן מעדיפות את הציונות. השאר שילמו מס למפלגה הקומוניסטית בגלוי ושמרו על קשרים על הארגונים הציוניים בסתר. לאחר כשנה כל פעולה ציונית נאסרה.

אגודת ישראל במרגיטה

אגודת ישראל נוסדה בתרע"ב בפולין בועידת קטוביץ. היא תמכה ביישוב ארץ ישראל אך בהתארגנות נפרדת מהציונות החילונית. בהונגריה שלפני 1918 (תרע"ח) נתקלה התארגנותם של סניפי אגו"י בקשיים רבים: העובדה שהקהילות החרדיות היו נפרדות מהניאולוגיות גרמה לרבנים רבים לחשוב שדי בזה לשמירת הדת ואין צורך בארגון נוסף. בנוסף טענו מתנגדים רבים כי התנועות הציוניות בהונגריה חלשות ולא ישפיעו על הנוער החרדי. ולא רק זו אף זו, חלק נכבד מרבני הונגריה התנגד בחריפות לכל פעולה למען גאולת ישראל וטענו שיש לחכות לביאת המשיח, ולכן התנגדו ל"אגודת ישראל" כמו לציונות. בוועידה הארצית של הקהילות האורתודוקסיות בהונגריה שהתקיימה בבודפשט בתרע"ג (1913) הוחלט להשאיר לשיקול דעתן של הקהילות אם לייסד סניפי אגו"י, ורק בהסכמת המרא דאתרא. מפני שרוב מכריע של הרבנים התנגד לרעיון אגו"י, הוקמו מעט סניפים בטרנסילבניה.
לאחר שטרנסילבניה עברה לשליטת רומניה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, התחזקה התנועה הציונית והכמיהה לעלות לא"י גברה. מפני שכבר הייתה סכנה ממשית לפגיעה בחינוך החרדי ולהידרדרות הנוער, רבנים רבים הסירו את התנגדותם להקמת סניפי אגו"י ברחבי טרנסילבניה הוקמו עשרות סניפים של אגו"י ו'צעירי אגו"י'. במרגיטה הוקם סניף של "צעירי אגודת ישראל" בתרצ"ב (1932). רב מרגיטה והגליל באותו זמן, הרב שמואל זלמן ויינברגר תמך ועודד את פעילות סניף 'צעירי אגו"י' ושלח עשרות מתלמידיו להשתתף בשיעורים התורניים שארגנו מייסדי סניף 'צעירי אגו"י' עוד לפני הקמתו הרשמית של הסניף, ואף שלח את בנו מרדכי עזריאל את השיעור בדף היומי. תמיכת בית הרב חיזקה מאוד את הסניף במרגיטה ותרמה רבות להפיכתו לגורם רב השפעה בקהילה היהודית.
לאחר 3 שנים בהם פעל הסניף בשני משכנים קטנים יותר, שאחד מהם היה דירת חדר ששימשה בעבר כבית מדרשו של הרב הלל ליכטנשטיין, עבר הסניף בתרצ"ה (1935) למבנה המרווח של בית הספר היהודי לשעבר, ובו הורחבה פעילותו במתן שיעורים, וקיום אספות עם ומסיבות רבות משתתפים.
עם ההצלחה המרובה של סניף צעירי אגו"י, הוקמה תנועת ילדים מקומית בשם "פרחי אגודת ישראל" שבה לימדו את ילדי התלמוד תורה על תולדות היהדות, יישוב א"י, פירושי תפילות ושרו איתם שירים שונים. וכן מבוגרים שהזדהו עם רעיונותיה של אגו"י הקימו את סניף "אגודת ישראל", כשהם משתתפים בכל הפעילויות של 'צעירי אגו"י' ותורמים להם ביד רחבה.
"צעירי אגו"י' במרגיטה הקימו את קופת גמילות חסדים שהייתה לעזר רב לסוחרים ובעלי מלאכה. זאת לאחר שקראו בעיתון של אגו"י שיצא בוורשה על קיומו של גמ"ח כזה בפולין. וכן הפיצו את קופסאות "קרן היישוב" להתרמה למען יישוב הארץ.
גולת הכותרת של הפעילות החינוכית של סניף צעירי אגו"י במרגיטה הייתה היוזמה להקמת בית ספר "בית יעקב" לילדות בעקבות סגירתו של בית הספר היהודי. פעילות חשובה נוספת הייתה הקמת ספרייה שכללה חוץ מספרי קודש, את כל ספרי מאיר להמן ביידיש וחלק מהתרגומים לעברית, סיפורי חסידים, קובץ עתונים וירחונים של אגו"י מכל רחבי תבל.
בעקבות האיסור של הרודנות המלוכנית ברומניה בחורף תרצ"ט על כל פעילות מפלגתית וארגונית במדינה שאינה קשורה בשלטון, נאלצה להתפרק גם הסתדרות אגודת ישראל על כל חלקיה.
לאחר ההתארגנות מחדש של הקהילה היהודית במרגיטה לאחר השואה, הקימו אנשי אגודת ישראל שניצלו את סניף פועלי אגודת ישראל (תמכו ברעיון הציוני, הגם שבפסיקה ההלכתית נשמעו לרבני אגודת ישראל). הפעילות התרכזה בעזרה לניצולים ושיקומם ובהשגת רישיונות עלייה בערת המרכז הציוני באראד. מנהלי סניף פאג"י הקימו בית יתומים לילדים שהוריהם נספו ובו היו הילדים ששלח הרבי מסקולן, ברובם יתומים מהורים שנספו בפוגרום ביאסי. האדמו"ר מסקולן שלח אותם לפני הקמת בית היתומים בתמיכת הג'וינט, ועד הקמת בית היתומים חולקו הילדים בין משפחות. בשתי אוניות המעפילים שיצאו לארץ ישראל בתחילת טבת תש"ח מבולגריה, הוקצו לסניף פא"י במרגיטה עשרים מקומות ובהם חמישה מקומות לילדי בית היתומים.
לאחר פעילות ההעפלה הזו שבה עלו על האוניות חלק מהפעילים דעכה הפעילות בסניף עד שהפסיקה לגמרי.

החסידות במרגיטה

מראשיתה נהגו יהודי מרגיטה לפי מנהגי החת"ם סופר ותלמידיו והתפללו בנוסח אשכנז, ועד ראשית המאה ה-20 בתאריך האזרחי לא הכירו את מנהגי החסידות. החסידות החלה להתפשט בהונגריה במאה ה-19 לאחר שהגיעה אליה בסוף המאה ה-18 עם בואו לקאליב של יצחק אייזיק טאוב, והגיעה לטרנסילבניה בתקפ"ג (1823) עם מינויו של רבי יחזקאל פנט, תלמידו של רבי מנחם מנדל מרימנוב, לרבה של קרלסבורג ושל טרנסילבניה כולה. אך למרגיטה הגיעה רק כ-80 שנים לאחר תחילת תפוצת החסידות בטרנסילבניה. החסיד הראשון שהגיע לעיירה היה אברך חסידי ומגדולי חסידי סיגט, הרב אברהם חיים גליק שבא להתגורר בה. הוא היה נכדו של הרב משה אריה פריינד ותלמידו של הרב חנניה יום-טוב ליפא טייטלבוים, שניהם מגדולי הרבנים החסידיים. כשהגיע כעשר שנים לפני מלחמת העולם הראשונה, חיו בקהילה כ-150 משפחות.
כשראו מתפללי בית הכנסת הגדול אותו עם שטריימל וקפוטה בשבת הראשונה לבואו הייתה השתוממות רבה, והגבאים ניגשו אליו וביקשוהו שלא יופיע יותר בבית הכנסת בלבוש הזה בחושבם שפריטי לבוש כמו שטריימל וקפוטה מתאימים רק לרבנים ולא ליהודים מן השורה. הרב גליק ניסה להסביר כיכל החסידים לבושים כך. הוא המשיך ללכת בלבוש החסידי שלו, ואחד ממתפללי בית הכנסת שרצה "לקדש את השם ברבים" זרק את השטריימל מראשו החוצה. הרב גליק תבע את האיש לדין תורה שהגיע לבית משפט אזרחי הונגרי שפסק שלושה חודשי מאסר בפועל ל"מקדש השם ברבים" על פגיעה בקדושת בית הכנסת ופגיעה ברכוש פרטי.
לאחר כמה זמן הגיעו חסידי סיגט נוספים להתגורר בעיירה בעקבות הרב גליק. כשהגיעו החסידים למניין פתחו בית מדרש חסידי. בתחילה שכרו חדר, וכשהתאפשר להם רכשו מגרש בסמטת היהודים ובנו עליו בית מדרש מפואר. בית המדרש נרשם בספרי האחוזה כ"סינגוגה ספרדית" וכונה בפי הציבור הרחב "דאס ספרדישע בית מדרש" ("בית המדרש הספרדי"), מפני שהיה מקום התפילה הראשון במרגיטה שהתפללו בו בנוסח ספרד. לבית המדרש באו להתפלל מכל הסביבה, ולא מעט מהמפללים לא היו חסידי סיגט או אף לא מהחסידים כלל. בהמשך הגיעו להתגורר במקום קבוצה של חסידי ויז'ניץ וספינקא וגם הם התפללו בבית המדרש החסידי. כאן התפלל הרב יהודה יחיאל טאוב מראזלה במשך 24 שנות מגוריו בעיירה עד פטירתו, וכן אביו הרב פנחס חיים ב-8 השנים שגר כאן.
החסידים הזמנו לשבתות, מועדים ושמחות את האדמו"רים שלהם או אדמו"רים חשובים אחרים, וכמעט כל יהודי מרגיטה וחסידים רבים מהסביבה באו לתפילות, לדרשות ולעריכת השולחנות המסורתית. ביניהם היו רבי חיים צבי טייטלבוים מסיגט שהיה האדמו"ר הראשון שהוזמן למרגיטה כשעוד התגורר כאן רק חסידי סיגט, אחיו רבי יואל טייטלבוים מסאטמר שבא לעיתים קרובות, רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט (בנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז), רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג, רבי ישעיה מקראקא, רבי אברהם יהושע פריינד מנסויד, רבי ישראל הגר שהיה הרבי מויז'ניץ בגרוסוורדיין, ועוד.
הרב מרגיטה והגליל, שהיה אז הרב שמואל זלמן, היה מתפלל בית המדרש החסידי פעם בשנה, בשבת שירה שבה קוראים בתורה את פרשת בשלח שבחומש שמות. החסידים מצידם כיבדו אותו בכבוד רב והקדימו את זמן תפילת שחרית בשבת שובה ושבת הגדול כדי שהמתפללים יוכלו ללכת לשמוע את דרשת הרב בבית הכנסת הגדול.
במשך הזמן התרבות החסידים מכל הזרמים ועם המתפללים הלא מעטים שאינם חסידים, המקום היה צר מלהכיל את הבאים בשעריו, ובתרפ"ז הורחב והוגבה הבניין כך שיוכל להכיל למעלה ממאתיים מתפללים קבועים. חסידי ויז'ניץ החליטו בתרפ"ח לפתוח לעצמם שטיבל נפרד. אך כיוון שלא היה להם כסף לבניית בניין חדש, הם פנו להנהלת תלמוד התורה וביקשו חדר למקום תפילה בשבתות וחגים. בימי חול המשיכו להתפלל בית המדרש של חסידי סאטמר (חסידי רבי חיים צבי מסיגט עברו לאחר פטירתו להיות מחסידיו של אחיו רבי יואל מסאטמר).
החסידים היו הראשונים לכל דבר של צדקה וחסד, והצטיינו בייחוד במתן בסתר ובהכנסת אורחים.
בימי השואה הגרמנים השתמשו בבית המדרש החסידי כאורוות סוסים. לאחר השואה כשהקהילה התארגנה מחדש חידשו את פעילות בית המדרש. אחרי העלייה ההמונית לארץ בשנים תש"ט-תש"י (1950-1949) עברו המעטים שנותרו ממתפללי בית המדרש הגדול ולומדיו לבית הכנסת הגדול, ופעילות בית המדרש נפסקה.
בשנת תשי"ב (1952) התקלקלו מכונות המקווה ולא ניתן היה להפעיל אותו. אנשי הקהילה המעטים שנותרו לא יכולים היו לעמוד בהוצאה הכספית של התיקונים, ובקשה לסיוע אל הפדרציה של הקהילות היהודיות שבבוקרשט לא נענתה. בינתיים נודע להם שהשלטונות מתכוונים להלאים את בית המדרש ולהפוך אותו למועדון לנוער. הנהלת הקהילה החליטה שכדי למנוע את ביזיון המקום וגם לממן את תיקון המקווה, יש להרוס את בניין בית המדרש ולמכור את העצים והאבנים. הבעיה ההלכתית של הריסת מקום קדושה נפתרה בכך שהעידו אנשים שכשייסדו את בית המדרש חתמו המייסדים על מסמך שבו הם מצהירים כי בטלה קדושת המקום אם ירצו למוכרו למטרה אחרת.
היו קשיים בהשגת היתר הריסה מהשלטונות, ובסופו של דבר, גוי מחסידי אומות העולם בשם לאיוש בורדאש שהיה ממונה על ענייני הבנייה במחוז הבין שמדובר על מניעת חילול מקום קדוש ליהודים ובהשגת כסף להפעלת המקווה מחדש, הוציא צו הריסה בנימוק שבניין בית המדרש מט ליפול ומהווה סכנה לעוברים ושווים. כן פקד על הקהילה להתחיל בהריסה מיד אחרי הוצאת הצו כדי שפקיד ממשלתי אחר לא יוכל לבטלו. הבניין אכן נהרס והמגרש גודר, והמקווה תוקן ושופץ. המקווה המשיך לשמש את היהודים במשך כ-15 שנים, עד שכמעט כולם עזבו את המקום, והמבנה עבר לידי המועצה המקומית שהפכה אותו לבית מרחץ.

יהודי היישובים בגליל מרגיטה

אמנם, מרגיטה, כמו כל יישובי מחוז ביהור, כפופה לעיר המחוז, אך לכל עיירה יישובים קטנים יותר בתחום שיפוטה המנהלי וכן היה גם לגבי הסמכות הרבנית של רבה של מרגיטה עד הרב המרדכי עזריאל, הרב האחרון לפני השואה, שבתקופתו הוא היה רבה של מרגיטה בלבד ואחיו הגדול יותר הרב יהושע פנחס היה רבם של הכפרים בגליל מרגרטן.
למרגרטן היו כפופים 46 כפרים שבהם התגוררו כ-500 יהודים (כמאה משפחות) שכמחצית מהן התרכזו בכפרים הגדולים סיפלאק וטויטי שבכל אחד מהם התגוררו כ-25 משפחות. בשניהם היו שוחט קבוע, מקווה ובית כנסת שהיה פעיל כל הזמן. גם בכפרים הגדולים כמו באליוק, סוניוגד, אבראני ובודסלוי היו בתי כנסת, אך תפילה בציבור התקיימה רק בשבתות וחגים כאשר המתפללים באו מכמה כפרים וחוות בסביבה הקרובה יותר לבית הכנסת. וכן היו בכפרים הגדולים שוחטים שנדדו בין יהודי הסביבה הקרובה לכפר.
יהודי היישובים הקטנים יותר בסביבות מרגיטה כמו בשאר יישובי הפזורה בהונגריה עשו מאמצים לא להתבולל בסביבה הנוכרית ומי שיכול היה עזב את כפרו ועבר למרגיטה. אלו שלא יכולים היו לעזוב את הכפר, השתדלו והתאמצו לקיים את מצוות התורה בכל יכולתם. קבוצות של משפחות התחברו ושכרו מלמד לילדיהם שהיה גר בכפר עד שסיים את תפקידו. לטבילה במקווה, לאמירת הסליחות ולקריאת מגילת אסתר בפורים, נסעו המשפחות בעגלות לאחד משני יישובים הגדולים יותר מיישובי הלוויין של מרגיטה, סיפלאק וטויטי, או למרגיטה עצמה. רוב תושבי יישובי הסביבה, שהיו רובם ככולם כפריים, עסקו בחקלאות, אך נמצאו ביניהם גם בעלי מקצועות חופשיים.
הכפר הגדול סיפלאק נמצא בקצה אזור מרגיטה ושנים רבות לא הייתה שם קהילה מסודרת ועצמאית עם רב. בשנות העשרים של המאה העשרים רצו יהודי הכפר להיות קהילה מסודרת כמו הכפר הנמצא שנים עשר קילומטרים מזרחה, נאגי-פאלו שבאזור שימלוי קרוב למחוז סילאגי שגרו בו כחמישים משפחות יהודיות. ייחודה של קהילה זו בכך שלמרות היות קהילה קטנה שלא שכנה במרכז אזורי זכתה להיות קהילה עצמאית עם תקנות מאושרות. הסיבה לכך היא כי הקהילה התארגנה לפני שהקהילות היהודיות בהונגריה קיבלו מעמד חוקי.
ליישובים שהיו בתחום שיפוט של יישובים גדולים יותר לא היה פשוט לקבל מעמד עצמאי. היה צורך בקבלת הסכמת קהילת האם או פסק דין של שלושה רבים או של בית משפט מחוזי שבו נכתב כי הקהילה האזורית אינה מסוגלת לספק כראוי את הצרכים הדתיים של הקהילה המבקשת עצמאות. קהילת סיפלאק פטרה את העניין באופן פשוט: היא מינתה לתפקיד הרב את הרב יהושע פנחס ויינברגר, בנו הבכור של הרב שמואל זלמן, שוויתר לבנו על סיפלאק ואף הוסיף לו כעשרים כפרים סמוכים. אמנם קהילת סיפלאק לא הוכרזה רשמית כעצמאית, כי ינקה את סמכותה מרצונה של קהילת האם, מרגיטה, אך היא פעלה כקהילה עצמאית לכל דבר.
אך זו גם הסיבה שהשלטונות לא ידעו שקהילת סיפלאק רשאית לספק שירותי דת לבני הקהילה וליהודי הכפרים הסמוכים, וכך קרה שז'נדרמים החרימו עגלת עמוסת מצות שיצאה מטויטי שבה קהילת סיפלאק אפתה את המצות בעבור היהודים שבתחום רבנותה. לאחר פנייה לבית המשפט שבה צוין שאפיית המצות הייתה חוקית כיוון שהיא נעשתה על ידי בני קהילת סיפלאק שמספקת שירותי דת בהסכמתה המלאה של הקהילה האזורית מרגיטה, שוחררו המצות.
הרב החדש ייסד את "חברא קדישא" במקום, הקים ישיבה ודאג לחינוך הילדים והנוער.
לאחר ויתורו של הרב יהושע פנחס והמינוי הסופי של אחיו הצעיר הרב מרדכי עזריאל לרבה של מרגיטה, המשיך הרב יהושע פנחס להיות רבה של סיפלאק והסביבה עם 45 כפרים נוספים תחת סמכותו הרבנית.