google/wiki40b huggingface dataset:
טרקטור

היסטוריה


עוד לפני המצאת הטרקטור ואף לפני שהאוטומוביל הפך לנפוץ, היו ניסיונות מיכון של העיבוד החקלאי. אחד מהם שנעשה במאה ה-18 ביצע באופן מעשי את הפעולה שמאוחר יותר עשה הטרקטור. הציבו מנוע קיטור גדול בצד השדה, חיברו אליו חבל או כבל שבקצהו להב מחרשה. את הסכין (סכין בודדת נקראה סוק) היו נועצים בצד המרוחק של השדה והמנוע (בעזרת גלגל) היה מושך את הכבל ובעקבותיו את הסכין וכך היה מתבצע חריש. היו אף ניסיונות לשכלל את הפעולה על ידי סיבוב הכבל על תוף בקצה המרוחק ושימוש בשתי סכינים (כמו במחרשת ביסוק) ואף בשני מנועים משני צידי השדה.

לוקומוביל

הטרקטורים הראשונים שהיו מונעים על ידי מנוע קיטור ונקראו לוקומוביל (קטר דרכים), מלשון לוקומוטיב, החליפו, החל בשנות ה-50 של המאה ה-19 את השוורים שמשכו את המחרשות בשדה ואת סוסי העבודה שמשכו ציוד כבד בדרכים. אותן מכונות היו איטיות, כבדות, רועשות אולם בעלות כושר גרירה רב.
בשל משקלם הכבד, על מנת להתגבר על קרקע בוצית או קרקע רכה הטרקטורים היו מצוידים בגלגלים גדולים העשויים ברזל, או בזחלים או בשילוב של זוג גלגלים בחזית להיגוי וזחל מאחור (זחלי למחצה). לטרקטורים אלו היה מוט חיבור אליו חיברו את הכלים החקלאיים.
הטרקטורים התפתחו והפכו גדולים יותר, חזקים יותר ובעלי עבירות גבוהה יותר.
לחלק ניכר מהטרקטורים של אותה תקופה היה גלגל תמסורת (לרוב בצד המנוע) אליו חיברו חגורות לשם העברת הכוח לציוד נייח כמו מכונות דיש ואף למנסרה.

טרקטור מנוע בעירה פנימית

בסוף המאה ה-19, במקביל לפיתוח המכונית פותחו טרקטורים בעלי מנוע בעירה פנימית. במהלך מספר שנים בתחילת המאה ה-20 שווקו הן טרקטורי מנוע קיטור והן טרקטורי מנוע בעירה פנימית עד שמנועי הבעירה הפנימית השתלטו על השוק.

טרקטור חקלאי

השימוש הנפוץ ביותר עבור הטרקטור הוא במשקים חקלאיים. הטרקטור מיועד להפעלת כלים חקלאיים שונים כגון מרססים שונים, מלגזות אחוריות במטעים, מכסחות, מרסקות גזם ועוד, וגם לעיבודים שונים בגידולי שדה כגון מחרשה, דיסקוס, מזרעה. טרקטור יכול למשוך או לדחוף כלים שונים (עגלות, אפרונים ונגררים שונים אחרים) בעזרת היצול האחורי או הקדמי המותקנים בו.
ולטר לנטיין

תחילת דרכו

לנטיין נולד ב-15 ביולי 1899 בעיר יאנגון שבבורמה הבריטית. אביו בנג'מין לנטיין, היה שופט. אחיו צ'ארלס היה אדמירל בצי הבריטי אשר התפרסם בשל פיקודו על הספינה אה"מ גורקה. ב-2 באוקטובר 1918 התגייס לצבא הודו הבריטית והוצב כלוטננט שני בגדוד הגורקה ה-4 (הנסיך מוויילס). בשנת 1919 הוא לחם במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית. בין 1919-1924 הוא מילא תפקידי מטה שונים בבורמה ובהודו, ובין 1935-1936 למד במכללה צבאית בבריטניה. בשנת 1938 לסגן אחראי האפסנאות הכללי של צבא הודו הבריטית, והחזיק בתפקיד עד 1941. בין 1941-1942 היה מדריך במכללה צבאית בהודו.

אחריתו

לאחר המלחמה הועלה לנטיין לדרגת לוטננט גנרל ומילא תפקידי מנהל ומטה שונים בצבא הבריטי. ב-18 בפברואר 1947 מונה לראש אגף המבצעים במטכ"ל והחזיק בתפקיד עד 14 במאי. לאחר מכן מונה לראש אגף האפסנאות בהודו, וב-1948 מונה למפקד מכללת שירותי ההגנה בהודו, וב-1955 נאלץ לפרוש מתפקידו בשל בריאות לקויה. הוא נפטר בלונדון ב-24 ביוני והוא בן 55.
Earth (אלבום, ואנגליס)

Earth הוא אלבום מוזיקה אלקטרונית ורוק מתקדם מאת האמן היווני ואנגליס. האלבום יצא בשנת 1973.

המילים בשירים של האלבום נכתבו על ידי ריכל דאסין. האלבום עוסק בסגנון של מוזיקה אלקטרונית ורוק מתקדם ומשלבת גם צלילים מן הטבע.
שר החוץ של רוסיה

הגדרת התפקיד

שר החוץ של רוסיה הוא שר ממשלתי העומד בראש משרד החוץ ותפקידו הוא לייצג את ממשלת רוסיה בעולם וליישם את מדיניות החוץ שמתווה על ידה. מאחר שנשיא המדינה הוא הגורם המרכזי שקובע את מדיניות החוץ, נתפס שר החוץ כמי שמייצג אותו אישית, במיוחד בעת שזה נפגש עם שרים וראשי מדינות זרים.
שר החוץ נדרש להיות דמות ייצוגית בתחומי המדינה ומחוצה לה ובתור מי שנחשב לדיפלומט הבכיר והראשון של רוסיה הוא מרבה לייצג את המדינה ועמדותיה בכנסים, פגישות אישיות ופגישות פסגה, שבהם נוכחים אישים בכירים מעצבי מדיניות ודעת קהל.
שר החוץ הוא אחד התפקידים המשפיעים במדינה והיו כאלה שכיהנו בתפקיד שר החוץ ולאחר מכן כיהנו גם כראש ממשלת רוסיה בתקופה אחרת בחייהם, כדוגמת יבגני פרימקוב.
סטיוארט ליטל 3: הזמנה לטבע

תקציר העלילה

סטיוארט ומשפחתו (כולל מונטי שהתגנב למכונית) נוסעים למחנה. כשהגיעו לשם סטיוארט וג'ורג' התיידדו עם ילדה בשם ברוק אשר סיפרה להם על "החיה" וסטיוארט התיידד עם בואש בשם ריקו המנסה להשיג אוכל בשביל "החיה". סטיוארט וג'ורג' הצטרפו ל"צופי האגם" יחד עם הילדה ברוק ועוד ילדים נוספים בעוד אבא שלו הוא עוזר המדריך. ג'ורג' הצליח מאוד בכישוריו אולם סטיוארט הסתבך בעקבות היותו עכבר אולם בזכות ריקו, סטיוארט למד איך לשרוד בטבע ובתמורה סטיוארט הזמין אותו לארוחה עם כל המשפחה. 
ריקו עשה עסקה עם החיה כאשר הוא מביא את סנובל כדי לתפוס אותו וסטיוארט יוצא להרפתקה כדי להצילו. סטיוארט וסנובל ניסו לברוח אולם החיה כמעט תפסה אותם, למרבה המזל ריקו הגיע וניצח את החיה באמצעות הפצת ריח. לאחר שהחיה הועברה לגן החיות, ריקו הודה לסטיוארט על זה שהוא לימד אותו שהוא (ריקו) טעה שניצל אותו. סטיוארט נפרד מחברו החדש, וג'ורג' נתן לברוק את משחק הווידאו שלו וקיבל נשיקת פרידה ממנה. לאחר מכן כל משפחת ליטל (ומונטי) חזרו הביתה מאושרים.
יוחנן התשעה-עשר

ביוגרפיה

רומנוס נולד בשנת 975 ברומא, כבן לגרגוריו הראשון, רוזן טוסקולום, ואחיינו של האפיפיור יוחנן השנים עשר. בצעירותו הוא פנה ללימודי כמורה, ועד מהרה טיפס בסולם הדרגות בכנסייה, וב-7 ביולי 1017 מונה לקרדינל על ידי אחיו האפיפיור בנדיקטוס השמיני.
לאחר מותו של אחיו בנדיקטוס השמיני, נבחר רומנוס כאפיפיור ב-14 במאי 1024. יוחנן התשעה-עשר מילא תפקיד חשוב בפילוג הכנסייה הנוצרית, לאחר שסירב להגדיר את תחום השפעתו של פטריארך קונסטנטינופול במזרח, ולאחר שחזר בו מכוונתו לתת שוחד גדול ולהעניק לפטריארך את התואר ה"אקומני".
לאחר מותו של היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1024, תמך יוחנן התשעה-עשר בקונרד השני, מלך גרמניה, ואף הכתירו לקיסר בשנת 1027. בשנת 1025 הוא תמך בהכתרתו של בולסלאב הראשון, דוכס פולין למלך, ואף שלח לו את כתר ההכתרה.
ב-6 באוקטובר 1032 מת יוחנן התשעה-עשר ברומא. במקומו מונה כאפיפיור אחיינו בנדיקטוס התשיעי.
פתחיה לב-טוב

פתחיה לב-טוב (גוטהארץ) (4 במאי 1882 - 10 בדצמבר 1963) היה מורה ומחנך, איש העלייה השנייה. ניהל את בית הספר העממי הראשון במושבה הרצליה.

ביוגרפיה

לב-טוב נולד וגדל במקרוב במחוז קייב שבאוקראינה. אביו היה רב ומלמד גמרא. עד לגיל 13 למד בחדר ולאחר מכן בעזרת מורה פרטי שהיה מחובבי ציון והעשיר ידיעתו בשפה ובספרות העברית והלאומית במקביל ללימודי רוסית וגרמנית.
בשנת 1903 נשא לאשה את שרה. בשנות הפרעות ברוסיה 1905-1904 היה פעיל בהגנה העצמית היהודית במקרוב.

הוקרה על פועלו

לב-טוב נבחר לאזרח-כבוד של העיר הרצליה. לזכרו יצא ספר זיכרון וניטעה חורשה ביער הקק"ל.
על שמו נקרא בית הספר היסודי "לב-טוב" בשכונת הרצליה הצעירה.
משפטי כהן-סיידנברג

במתמטיקה, ובעיקר באלגברה קומוטטיבית, משפטי כהן-סיידנברג (Going up and going down theorems) קובעים שאם חוג קומוטטיבי R הוא שלם אלגברית מעל תת-חוג C, אז כל אידיאל ראשוני בחוג הקטן "ניתן להרמה" לחוג הגדול. המשפט הוכח על ידי אברהם סיידנברג ואירווין כהן
באופן פורמלי, נניח כי R הוא חוג חילופי וכי S הוא תת-חוג של R. נניח כי R שלם אלגברית מעל S (כלומר כל איבר בR הוא שורש של פולינום מתוקן עם מקדמים מS). נניח כי P הוא אידיאל ראשוני בS. מסקנת המשפט היא שקיים אידיאל ראשוני  בR הנמצא מעל P, כלומר מתקיים .
מטעמה קשתי

ביוגרפיה

קשתי נולדה ב-
28 בנובמבר 1934 (כ"א בכסלו ה'תרצ"ה) בישראל להורים יוצאי פולין, וגדלה בתל אביב. ב-1954, לאחר סיום לימודיה בסמינר למורים בגבעת השלושה, החלה לעבוד כמורה במעברת אבו כביר, ולימדה בכיתות א'-ב' בבית הספר היסודי שהוקם במקום. סיפוריה הראשונים ראו אור בשנת 1955 ב"דבר לילדים". בהמשך החלה לנהל מדור בשם "עצתי לכם", בו השיבה לילדים וילדות על שאלות בענייני חברה ומשפחה. מבחר מרשימותיה אלה כונס לאחר מכן בספר בשם זה.
ב-1957 עברה ללמד בכפר הנוער אלוני יצחק, במשך חמש שנים. בשובה לגבעתיים, הקימה ספרייה חינוכית בבית ספר יסודי בעיר, והתמחתה בהוראה טיפולית.
ב-1963 התמנתה למנהלת בית ספר יסודי באור יהודה, וכעבור שבע שנים מונתה למפקחת על בתי ספר יסודיים בבת ים.
ב-1980 החלה לשמש לאחראית על הרווחה במחוז תל אביב של משרד החינוך, וב-1990 מונתה למפקחת על מערכת החינוך היסודית בגבעתיים, עד לפרישתה ממשרד החינוך ב-1998.
לאורך כל תקופת עבודתה במערכת החינוך, פרסמה קשתי דברי ספרות בעיתונות ילדים ובספרים, אשר התמקדו בנושאים הקשורים בעבודה חינוכית ובבעיותיהם של ילדים ובני נוער.
קשתי הייתה כלת פרס יציב לשנת תש"ך, 1961, על ספרה "השמש אורית". בנימוקי הפרס נכתב:
"סיפוריה, המצטיינים בדקות הרגש ובבהירות המבנה והצליל, יש בהם חדירה אמנותית לעולם הילד והזדהות חווייתית עמו, עד כדי טשטוש תחומי הגיל שבין הכותבת וקוראיה".
קשתי נפטרה ב-23 בספטמבר 2019. הותירה אחריה בעל - יצחק קשתי, פרופסור אמריטוס לחינוך באוניברסיטת תל אביב, ושלושה ילדים, כולם עוסקים בחינוך; טל, מפקחת חינוכית במשרד החינוך, גיל, מורה ומחנך בתיכון, ובנם הצעיר אור קשתי, פרשן החינוך והחברה של עיתון "הארץ".
שער שכם

מבנים קודמים

שער שכם העות'מאני נבנה על גבי חורבות קדומות. מתחתיו נמצאים רבדים אחדים של מבנים קדומים.
ברובד התחתון נמצאים שרידי מגדל שער מהמאה ה-1 לפנה"ס שבנה המלך הורדוס בתקופת בית שני. מעליהם, שרידי שער ניצחון, שעמד בגבולה הצפוני של ירושלים בתקופה הרומית, כאשר העיר נקראה איליה קפיטולינה. העיר הרומית נבנתה לפי החלטתו של הקיסר הרומי אדריאנוס במאה ה-2. השער הרומי וחלק ניכר מהכיכר נחשפו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתקופת המנדט הבריטי. הוא כלל שלושה פתחים, מהם נותר שלם רק המזרחי שבהם. המסדרון שמאחוריו מוליך אל חלקו הפנימי של מגדל השער המזרחי, אחד משני המגדלים שניצבים משני צדי השער. המגדל השתמר למלוא גובהו, 12 מטרים, ורק תקרתו היא תוספת מאוחרת. גרם המדרגות שהוליך לראש המגדל השתמר בצורתו המקורית (וכיום מוביל לטיילת החומות).  
במאות ה-7 עד ה-10, בתקופה הערבית הקדומה, חלו שינויים במבני השער ובאזור שלידו. חלק מן הפתחים נסתם, המגדלים הפכו לבתי בד לתעשיית השמן, חדרי המדרגות הפכו לבורות מים, ונבנו בורות מים גדולים לפני השער מבחוץ. במאה ה-12, בהתקופה הצלבנית, נסתם השער, ושער אחר חדש נבנה במפלס גבוה יותר צפונה ממנו. בכיכר שממול השער בין החומות נבנו בתים ורחוב. בתים אלו שופצו במאות ה-13 עד ה-15 בתקופה הממלוכית, וכן נוספו מבני קמרונות בהמשך הרחוב דרומה.

השער העות'מאני

בשנת 1538, בתקופה העות'מאנית, נבנה השער הנוכחי, כחלק מהחומה העות'מאנית, כאמור על גבי השער הרומי שחלק ממנו נהרס. המגדלים הרומיים שימשו כיסודות למגדלים העות'מאניים, ובחדרים הצלבניים-ממלוכיים נבנו קירות עבים, אשר שימשו כיסודות לשער העות'מאני. מבנה השער מפותל, כמו בשערים קדומים רבים, כאשר על הנכנסים נכפית הליכה מפותלת, פנייה שמאלה וימינה, וזאת על מנת למנוע מאויב המסתער על השער להיכנס במהירות אל תוך העיר.

במאה ה-21

בתחילת המאה ה-21 נבנתה כניסה חדשה דמוית אמפיתיאטרון על ידי החברה לפיתוח מזרח ירושלים בחזית השער. הכניסה כוללת מערכות של מדרגות לכניסה וליציאה מהעיר העתיקה וכ-500 מקומות ישיבה מול השער. בשנת 2011 סיימה הרשות לפיתוח ירושלים, בשיתוף עם רשות העתיקות ובמימון משרד ראש הממשלה, מיזם כולל לשיקום שער שכם, ובמסגרתו שוחזר הכתר המפואר שבראש השער שניצב עד לפני 460 שנה.
במסגרת גל הטרור הפלסטיני (2015–2016) שער שכם הפך למוקד טרור שהתרכזו בו פיגועים רבים. במהלך גל הטרור נעשו בסביבתו 11 פיגועים וניסיונות לפיגועים, שבהן נרצחה ישראלית (שוטרת  מג"ב הדר כהן) ובנוסף נפצעו 7 ישראלים. מרבית המחבלים חוסלו בידי כוחות הביטחון שבמקום.
כמו כן, ביוני 2017, ביצעו 3 מחבלים ערביים פיגוע משולב בו נפצעו 5 בני אדם, בהם שוטרת מג"ב הדס מלכא שנפצעה אנוש, ומאוחר יותר מתה מפצעיה.
לרכבת הקלה יש תחנה מול שער שכם.

קילומטר האפס הראשון בארץ

בכיכר שכנה בעבר "רחבה פנימית" בין החומות מול השער. בעבר ניצב בעת העתיקה עמוד ניצחון רומי, המופיע במפת מידבא, ובגללו נקרא השער בערבית "באב אל-עמוד". מעמוד זה מדדו את המרחק אל ערים אחרות (אבן מיל) ובגלל הסיבה ששער זה פונה אל כיוון הצפון.
לאחר מכן בתקופת "המנדט הבריטי" נקבעה נקודת המדידה בשער יפו הסמוך.

חשיבותו כיום

השער משמש בעיקר כשער המקשר בין העיר העתיקה ושכונות מזרח ירושלים שמחוצה לה, והוא פתוח לשימוש הולכי רגל בלבד. בימי שישי עוברים בשער עשרות אלפי פלסטינים בדרכם מרחבי יהודה ושומרון אל תפילות במסגד אל-אקצה שעל הר הבית. בשבתות ובחגים, עוברים בשער יהודים רבים בדרכם אל הכותל, וכן בליל שבת בחזרתם מתפילת ערבית בכותל.
דימויו של שער שכם הופיע בשטר של 50 לירות (עוצב ב-1973), שהנפיק בנק ישראל והילך בשנים 1978-1984, וכן הופיע דימויו בשטר של 5 שקלים (עוצב ב-1978) שהילך בשנים 1980-1986.
ספנסר קומפטון

ראשית חייו

קומפטון היה בנו השלישי של ג'יימס קומפטון, הרוזן השלישי מנורת'האמפטון. הוא חונך בבית הספר סנט פול בלונדון ובקולג' טריניטי באוקספורד. לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר למשפטים מידל טמפל. הוא נבחר לבית הנבחרים בפעם הראשונה ב-1698 כנציג מחוז הבחירה איי (Eye) שבסאפוק. אף על פי שמשפחתו הייתה מחוגי המפלגה הטורית, הוא הצטרף לוויגים לאחר ריב עם אחיו, הרוזן הרביעי מנורת'האמפטון. בבית הנבחרים בלט בין הצירים הוויגים והיה שותף עם רוברט וולפול במשך 40 שנה.

קריירה פוליטית

ב-1707 מונה כאחראי על תשלומי הקצבאות המלכותיות (Paymaster of Pensions) והחזיק במשרה זו במשך 6 שנים, אף על פי שפרש מהפרלמנט ב-1710 עקב חילוקי דעות בינו לבין הלורד קורנוואליס. ב-1713 נבחר מחדש לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה איסט גרינסטד (East Grinstead) וכאשר עלו הוויגים לשלטון ב-1715 הוא קיווה לזכות במשרה בכירה.
במקום המשרה הבכירה שקיווה לקבל, מונה קומפטון כמנהל הכספים של נסיך ויילס, לימים המלך ג'ורג' השני וזמן קצר לאחר מכן נבחר פה אחד כיושב ראש בית הנבחרים, וכיהן בתפקיד מ-1715 ועד ל-1727. שנה לאחר תחילת כהונתו נכנס למועצה המלכותית. המשיך למלא את תפקידו למרות הפיצול בשורות הוויגים ב-1717, שבמסגרתו הצטרף לברית בין וולפול לבין טאוסנד וכך היה באופוזיציה לממשלה. הוא המשיך למלא את תפקידו עד ל-1720, כאשר הפילוג הסתיים.
כאשר אחד מחברי הפרלמנט התלונן בפניו שחברי הבית מפריעים לנאומו הוא ענה לו: "לא אדוני, לך יש זכות לנאום, אך לחברי הבית יש זכות להחליט אם הם מעוניינים לשמוע אותך".
כאשר וולפול מונה כראש ממשלה ב-1721 התנהל דיון על כך שכאשר יעבור כס המלוכה מג'ורג' הראשון לבנו, ימנה זה האחרון את קומפטון כראש ממשלה במקומו של וולפול. כדי למנוע מצב כזה, שאף וולפול להציב את קומפטון בתפקיד שולי בממשלה וכך הוא מונה להיות האחראי על תקציב הצבא משנת 1722 ועד 1730. ב-1725 נכנס קומפטון לממשלתו של וולפול בתפקיד הלורד שומר החותם וקיבל את התואר אביר מסדר האמבט.
ב-1727 עלה לכס המלכות ג'ורג' השני ובדעתו היה לבצע את השינוי בהנהגה הפוליטית. יחד עם זאת קומפטון לא נתפס כאדם עם יכולות גבוהות. הוא תואר כ"אדם המתהלך בכבדות, שקדן אך חסר כישרון". בייחוד הוא לא היה מסוגל ליישם את הצעותיו של וולפול בנוגע לקצבאות של המלך. בפגישה בהשתתפות השלושה הכריז קומפטון שהוא לא מסוגל לנהל את הממשלה. הוא שנא את וולפול בגלל ההשפלה שחווה ממנו. בכך איבד את הסיכוי האחרון שלו להיות דמות משפיעה על מדיניות הממשלה. הוא היה מאוד מקורב למלך, אך הזמנים בהם המלך יכול היה למנות שרים בניגוד לדעתו של הפרלמנט, כבר חלפו להם.
כדי להוציאו מבית הנבחרים, דאג וולפול שקומפטון יקבל תואר אצולה ב-1728. שנתיים לאחר מכן  קיבל את תפקיד הלורד נשיא המועצה. בשלב זה החל להיות קשור לוויגים הפטריוטיים והמשיך בתפקידו עד 1742.
ב-1742 מונה קומפטון כלורד הראשון של האוצר במקומו של וולפול ולמעשה היה זה שעמד בראשות הממשלה, אם כי הדמות הדומיננטית בממשלה היה הלורד קרטרט (John Carteret). בריאותו של קומפטון הייתה כבר רופפת והמינויים האחרים בממשלה התקבלו בלי התייעצות בו. הוא המשיך למלא את התפקיד עד ליום מותו, אז מונה תחתיו הנרי פלהם. קומפטון מת ערירי מבלי שהעמיד צאצאים. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחתו בווריקשייר.
דואג האדומי

דֹּאֵג הָאֲדֹמִי (שמו נכתב גם כדויג) הוא דמות מקראית. נודע לשמצה עקב הריגת כהני נוב באשמת סיוע לדוד בהמלטותו מפני שאול.

הסיפור התנ"כי

על דואג מסופר בספר שמואל א' פרקים כ"א-כ"ב. כמו כן מזמור נ"ב בתהילים נכתב אודותיו.
משמו של דואג ניתן להסיק שמוצאו ככל הנראה מאדום. על פי יוסף בן מתיתיהו בספרו קדמוניות היהודים, היה דואג ממוצא סורי וזאת כנראה בעקבות הגרסה "ארמי" תחת "אדמי" המתועדת בתרגום השבעים. דואג היה "אַבִּיר הָרֹעִים, אֲשֶׁר לְשָׁאוּל", כלומר השר הממונה על הרועים בממלכתו של שאול. ניתן להבין כי דואג היה איש אדוק - מתואר כ"נֶעְצָר לִפְנֵי ה'" במשכן נוב. בעת שהותו במשכן נוב, היה עד לעזרה שהגיש הכהן הגדול אחימלך בן אחיטוב לדוד בברחו מפני שאול. דואג סיפר על כך לשאול אשר גזר מוות על אחימלך ובית אביו. כאשר סירבו עבדי שאול לבצע את גזר הדין, פנה שאול  לדואג והורה לו לפגוע בכוהנים. דואג ביצע את צו המלך באכזריות רבה: הרג שמונים וחמישה כוהנים והכה בעיר נוב "מֵאִישׁ וְעַד אִשָּׁה, מֵעוֹלֵל וְעַד יוֹנֵק וְשׁוֹר וַחֲמוֹר וָשֶׂה, לְפִי חָרֶב".

מדרש שמו

לדעת משה גרסיאל קיימת זיקה בין שמו לבין מעשהו. ייתכן כי המחבר המקראי יוצר זיקה בין שמו לדאגתו לאחימלך. חז"ל ייחסו את שמו למעשהו בשונה: "כתיב דואג וכתיב דויג - אמר רבי יוחנן: בתחילה יושב הקב"ה ודואג שמא יצא זה לתרבות רעה" (סנהדרין ק"ו, ע"ב).
יד קנדי

היסטוריה

האתר נחנך ב־4 ביולי 1966, במעמד עם רב ובנוכחות השופט ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. האתר תוכנן על ידי האדריכל דוד רזניק וביצוע התוכנית נוהל בידי ידידיה איזנשטט, אדריכל קרן קיימת לישראל. הרעיון להקמת יער ההנצחה הקרוי על שם הנשיא, ובמרכזו אתר ההנצחה היה רעיון של מקס ברסלר, ראש הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית בעת הרצחו של הנשיא.
צורתו של האתר ייחודית: הוא בנוי כגזע עץ כרות, הבא לסמל את הירצחו של הנשיא או כהר געש, המסמל את כוחו ומרצו של הנשיא. המבנה בנוי מ-53 עמודי בטון, שגובה כל אחד מהם 7.2 מטרים - כל עמוד מייצג אחת ממדינות ארצות הברית גם על ידי סמל המדינה המוטבע על כל אחד מהעמודים, כולל מחוז קולומביה, ושני עמודים עם סמל הקק"ל. שטח הרחבה שסביב המבנה כ-1,500 מ"ר והיא משמשת לאירועי הנצחה ואירועי ידידות בין ישראל וארצות הברית.
בתוך אתר ההנצחה דולק נר זיכרון לזכר הנשיא.
קראצ'י

היסטוריה

ישנן עדויות ארכאולוגיות רבות בסביבת קראצ'י המצביעות על התיישבות בסביבת העיר עוד מימי העת העתיקה. ישנן אף הערכות כי אלכסנדר הגדול חנה באזור.
קראצ'י עצמה נוסדה בשנת 1729. חברת הודו המזרחית הבריטית כבשה את אזור קראצ'י ב-3 בפברואר 1839 והרסו את המבצרים המקומיים. העיר סופחה להודו הבריטית בשנת 1843. עד מהרה הבריטים הכירו בחשיבותה האסטרטגית של העיר ובנו בה נמל בשנת 1854. הבריטים אף בנו בעיר בסיסים צבאיים רבים, ששימשו אותם במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה. במהלך המרד ההודי הגדול בשנת 1857 כמספר מורדים כבשו את העיר והחזיקו בה לזמן קצר, עד אשר הבריטים כבשו אותה שוב. לאחר המרד הכושל השלטון הקולוניאליסטי הבריטי המשיך לפתח את העיר ובשנת 1878 העיר חוברה לרשת הרכבות של הראג' הבריטי
בשנת 1899 הפכה קראצ'י לייצואנית החיטה הגדולה ביותר במזרח. צמיחתה הכלכלית של העיר הביאה אליה מהגרים רבים. 
ב-1947, עם הכרזת עצמאותה של פקיסטן, הוכרזה קראצ'י כעיר הבירה של המדינה.  באותה עת חיו בה רק 400,000 בני אדם. למרות האלימות הגואה בכל רחבי הארץ, קראצ'י נשארה יחסית שקטה. בזמן המלחמה יושבו בעיר פליטים ומהגרים מוסלמים רבים, דבר שגרם לנסיקה בגודל האוכלוסייה. 
ב-1958, בשל רצונה של ממשלת פקיסטן להעביר את מרכז הכובד של הכלכלה במדינה לאזורים נוספים, הועברה הבירה לעיר החדשה אסלאמאבאד.
במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20 הגיעו לעיר פליטים רבים ממלחמת אפגניסטן. בתקופה זו חלו גם משברים פוליטיים וחברתיים בתוך העיר והפשע גאה.

כלכלה ותרבות

קראצ'י נחשבת ל"עיר האורות" – "העיר שאינה ישנה לעולם". בתקופה של חמישים שנה הפכה עצמה מעיירה קטנה למטרופולין בעל תערובת של תרבויות. יש הרואים בה מעין מדינה בתוך מדינה. העיר היא טבורה הכלכלי והמסחרי של פקיסטן.
שיעור יודעי קרוא וכתוב בעיר הוא הגבוה בפקיסטן, ויש בה מוסדות חינוכיים מהשורה הראשונה.

אוכלוסייה

מבחינה לשונית, אתנית ודתית, קראצ'י היא העיר הכי מגוונות בפקיסטן. מאז שנת 1998 השלטון הפקיסטני לא ערך מפקד אוכלוסין, ולכן מאז יש שימוש בהערכות בלבד בכל הקשור לאוכלוסיית העיר.
השפות הכי מדוברות בעיר הן אורדו (48.52%), פנג'אבי (13.94%), פשטו (11.42%) וסינדהי 7.22%.
מבחינה דתית, כמעט כל האוכלוסייה (96.5%) בעיר היא מוסלמית. הנוצרים מהווים כ-2.4)% מהאוכלוסייה וההינדים- 0.86%.  דתות אחרות מהוות כ-0.4% מהכוח הדתי בעיר. עם זאת, קראצ'י היא אחת הערים החילוניות ביותר בפקיסטן. כ -65% מהמוסלמים בקראצ'י הם סונים, בעוד 35% הם שיעים. מבחינה הלכתית, הזרם הסוני מתבסס על האסכולה החנפית, עם השפעות סופיות. מרבית מהשיעים משתייכים לזרם האיסמאעיליה. מבית הנוצרים משתייכים להכנסייה הקתולית ואוכלוסייה זו נחשבת לאמידה ומשכילה יותר. אמנם הרוב המכריע של ההינדים עזב את העיר עם חלוקת הארץ, עדיין ישנה כמות מזערית של הינדים בעיר, וכמות זו הולכת וקטנה, כתוצאה מהגירה וריבוי טבעי נמוך.
ישנה בעיר אף קהילה קטנה של זורואסטרים.

יהודים

היהודים הראשונים, בעיקר מקהילת הבני ישראל (הודו) הגיעו לעיר בשנת 1818, לפני גל ההגירה הגדול אל העיר בשנת 1839, והקימו בה בית כנסת בשנת 1893. כיום כמעט ולא נותרו יהודים בפקיסטן (קיימת הערכה כי ישנם עשרה עד 15 יהודים בכל המדינה). בעבר מנתה הקהילה היהודית בקראצ'י כ-2500 איש ואישה עד חלוקת הודו בשנת 1947, בעיר קיים בית עלמין יהודי אשר אינו פתוח למבקרים. 
בית הכנסת המרכזי של העיר, בית הכנסת מגן שלום, חדל לתפקד לאחר עליית יהודי העיר לישראל בשנות ה-70, ובשנת 1988 נהרס עד הייסוד לאחר בקשה רשמית לשימור בית הכנסת כאתר מורשת על ידי יוצאי הקהילה בישראל והוקם במקומו מרכז קניות.
Hibernate

סקירה

הייברנייט מאפשרת persistence "שקוף" עבור POJOs. הדרישה היחידה ממחלקה התומכת ב-persistence היא שיהיה לה קונסטרקטור שאינו מקבל ארגומנטים (לא חובה שהוא יהיה public). בחלק מהיישומים, למען תפקוד תקין נדרשות גם אנוטציות מיוחדות למתודות ()equals ו-()hashCode.
ניתן להשתמש ב-Hibernate ביישומי Java עצמאיים (standalone) כמו גם ביישומי Java EE המשתמשים ב-servlets ,EJB session beans ו-JBI service components. כמו כן ניתן להשתמש בהייברנייט כשירות מתוך שפות תכנות אחרות. לדוגמה, Adobe שילבה את הייברנייט בגרסה 9 של ColdFusion (אשר רצה על גבי שרתי יישומים של Java EE) עם שכבת אבסטרקציה של תחביר ופונקציות חדשות שהתווספו ל-CFML.
הייברנייט מספקת שפה הדומה לשפת SQL הנקראת (Hibernate Query Language (HQL, אשר מאפשרת לכתוב שאילתות דומות לשאילתות SQL כנגד אובייקטי הנתונים של הייברנייט.

entities ו-components

בז'רגון של הייברנייט, entity (יישות) הוא אובייקט עצמאי שמכניזם ה-persistence של הייברנייט יכול לטפל בו בנפרד מאובייקטים אחרים. לעומת זאת, component (רכיב) הוא אובייקט הכפוף לישויות אחרות. לדוגמה, אובייקט Album ("אלבום מוזיקה") יכול לייצג ישות, אבל אובייקטי Track ("שיר") המשויכים לאובייקטי Album ייצגו רכיבים של ישות ה"אלבום" (בהנחה שניתן לשמור או לאחזר "שירים" מבסיס הנתונים רק דרך אובייקט ה"אלבום").
קלארין

קלארין (בספרדית: Clarín; בעברית: ביוגל) הוא עיתון יומי היוצא לאור בארגנטינה בשפה הספרדית. העיתון נוסד ב-28 באוגוסט 1945 על ידי רוברטו נובל ומאז 1969 מנהלת אותו אלמנתו ארנסטינה הררה דה נובל. העיתון מזוהה עם המרכז הפוליטי במדינה.
העיתון מופץ בכ-500,000 עותקים בכל רחבי ארגנטינה ובכך נחשב לעיתון הנפוץ ביותר במדינה. הוא נחשב לאחד ממובילי הדעה בעיתונות בדרום אמריקה. הגרסה המקוונת של העיתון היא הנפוצה ביותר בקרב דוברי הספרדית בדרום אמריקה.
זידנתש הראשון

זִידַנְתַש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1560 - 1550 לפנה"ס. הוא היה חותנו של חנתיליש הראשון ואף עזר לו להשתלט על כס המלוכה על ידי רציחת המלך הקודם, מורשיליש הראשון בכך שלקראת סוף חייו של מורשיליש הראשון, רצח זידנתש את כל בניו של המלך ואת כל משרתיהם, מה שהבטיח לחנתיליש את המלוכה. 
בהיותו מלך, לקח זידנתש הראשון לאשה את בתו של חנתיליש הראשון כך שאילן היוחסין נשמר מהצד הנשי.
זידנתש הראשון נרצח בשנת 1550 לפנה"ס על ידי בנו ויורשו אמונש.
ליטל ביי

גאוגרפיה

ליטל ביי ממוקם 14 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל מדרום בלה פרוז, מצפון במלבר וצ'יפלי, ממערב בפיליפ ביי וממזרח בים טסמן. בחופו המזרחי של הפרוור מפרץ קטן בשם ליטל ביי. חלק גדול מהפרוור מוקצה לטובת מסלול הגולף The Coast. הדרך הראשית החוצה את הפרוור מצפון לדרום היא שדירת אנזאק, שמגיעה מצ'יפלי וממשיכה ללה פרוז. דרך באנרונג (Bunnerong Road) תוחמת את הפרוור ממערב וממשיכה צפונה לעבר מטרוויל.

היסטוריה

בשנת 1881 אירעה התפרצות של מגפת אבעבועות שחורות בקרב האוכלוסייה האירופאית במושבת סידני. על מנת להפחית את התפשטות המחלה ולמגרה, הוקמה במקום מושבת חולים. באותו זמן היה ליטל ביי פרוור מרוחק, ללא ישוב. במקום הוקם בית חולים החוף (The Coast Hospital), שחשיבותו עלתה עם התפרצות הדבר בתחילת המאה ה-20, ועם חזרתם של הלוחמים ממלחמת העולם הראשונה כשהם נושאים עימם מחלות כגון שפעת. בשנת 1934 נקרא בית החולים רשמית על שם הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר, דודה של המלכה אליזבת השנייה.

תרבות

בפרוור ממוקם בית החולים הנסיך הנרי, מבתי החולים הגדולים באזור. 
בפרוור חוף קטן בצורת חצי סהרון, על שפת מפרצון ליטל ביי, המשמש לרחצת הקהל. זה החוף הדרומי ביותר ברצועת החופים בין מפרץ ג'קסון ומפרץ בוטאני. בחצי השני של המאה ה-20 היה החוף מזוהם בשפכים, אך מאמצי ניקוי החל בשנות התשעים הפכו את החוף לאחד הנקיים בסידני.
מגרשי הגולף The Coast וסיינט מייקל ממוקמים בפרוור, עם כרי דשא נרחבים ונוף לאוקיינוס.
בשנת 1969 הוקמה בחוף העיירה על ידי זוג האמנים קריסטו וז'אן-קלוד יצירת הנוף חוף עטוף - 2.4 קילומטר של חוף שנעטפו בבד. היצירה הייתה הגדולה ביותר מסוגה שהוקמה בעולם עד אותו מועד. הבד הוסר מהחוף ב-1970.