google/wiki40b huggingface dataset:
בית ספר של יום ראשון

בית ספר של יום ראשון (באנגלית: Sunday school) הוא מוסד חינוכי הפועל ביום ראשון (יום המנוחה השבועי בנצרות), ובו לומדים בעיקר לימודי דת.

היסטוריה

ראשיתם של בתי הספר של יום ראשון ביוזמה משנת 1780 של רוברט רייקס - עורך העיתון "גלוסטר ג'ורנל" אשר חשש מהיקף הפשיעה הגובר והולך בשכונות העוני באנגליה של המאה ה-18, והחליט להקים מערך לימודי דת על מנת לשמור את הילדים של שכונות העוני על דרך הישר, ולמנוע הסטתם לדרך רעה. בשנת 1831 התחנכו בבתי הספר הדתיים של יום ראשון 1,250,000 ילדים (כ-25% מאוכלוסיית אנגליה באותה עת).
בתי הספר של יום ראשון הפכו פופולריים יותר ויותר בקרב הכנסיות הפרוטסטנטיות הן באנגליה והן בארצות הברית, אף שמעולם לא הפכו לחלק ממערך החינוך הרשמי של המדינה. מטרתם היחידה הייתה ללמד את הילדים את עיקרי הנצרות.
הלימוד מתבצע בכל שבוע, בו לומדים הילדים פרק תנ"ך לאחר טקס התפילה הפרוטסטנטי הנערך מדי יום ראשון. המורים ברובם הם מתנדבים - ואינם בעלי השכלה פורמלית בתחום הדת או התנ"ך.

בתי ספר של יום ראשון יהודיים

בהשפעת בתי הספר של יום ראשון הנוצריים, החלו יהודים לאמץ מנהג זה. בית הספר מכונה בדרך כלל Hebrew School (בית ספר לעברית) או Synagogue School. גם בבתי הספר היהודיים לומדים בדרך כלל בימי ראשון, הואיל וזה יום פנוי מלימודים בדרך כלל. בבתי הספר לעברית לומדים את השפה העברית, עיקרי היהדות והיסטוריה יהודית והם מיועדים לתלמידים הלומדים בבתי ספר כלליים (לא יהודיים).
תקיעת כף

תקיעת כף היא מושג עתיק יומין הבא לבטא התחייבות משפטית בין שני אנשים. כוחה המשפטי בהלכה שנוי במחלוקת.
במשפט העברי שימשה תקיעת כף כאות לגמר קניין, וכתחליף למעשה קניין. בנוסף, שימשה תקיעת הכף כמעשה התחייבות הדומה לשבועה, שיש הסבורים שהיא חזקה יותר משבועה והיא דומה לברית בין הבתרים ויש הסבורים שכוחה היחיד הוא מדין "שארית ישראל עוולה ולא ידברו כזב", שלפיו על יהודי לקיים את מה שהבטיח.
אדוניס (משורר)

חייו

אדוניס נולד בסוריה, בכפר סמוך ללטקיה, למשפחה מהעדה העלאווית. ב-1954 השלים את לימודי הפילוסופיה שלו באוניברסיטת דמשק. שנה לאחר מכן נעצר לשישה חודשים בשל פעילותו במפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, מפלגת ימין קיצוני הקוראת להקמת אימפריה סורית על שטחי לבנון, ישראל, עיראק, ירדן, כווית וקפריסין. לאחר ששוחרר עבר לגור בביירות, שם ייסד, בשיתוף עם המשורר הסורי יוסוף אל-ח'אל, את מגזין השירה שִׁעְר (שירה). בתקופה זו גם נטש את השקפותיו הלאומניות הקיצוניות. בעקבות מלחמת האזרחים עזב אדוניס את לבנון בשנת 1975 ועבר לפריז, שם החל לשמש כמרצה לערבית בסורבון. אדוניס ידוע כמבקר של הסגירות של העולם הערבי כלפי תרבות המערב. במפגש אנשי רוח ישראלים וערבים, שנערך בספרד ב-1993, התבטא בעד ביטול החרם התרבותי על ישראל ובעד יצירת קשרי תרבות בין ערבים ליהודים. בעקבות דברים אלו סולק מהתאחדות הסופרים והמשוררים הערבים שבדמשק. כיום הוא מתגורר בפריז. בשנת 2011 זכה בפרס גתה.

שירתו

אדוניס פרסם יותר מעשרים ספרי שירה. בשירתו הוא משתמש בתבניות מסורתיות של שירה ערבית קלאסית, על אף שהוא מכניס לתוכן תכנים מודרניים. הוא משלב בשירתו מוטיבים מהתרבות הפיניקית העתיקה, ומכאן גם לקוח כינויו הספרותי, על שמו של האליל הפיניקי אדוניס. אדוניס מקורב למשורר הישראלי נתן זך והשניים אף הוציאו אסופת שירים משותפת. אדוניס נחשב כמועמד לקבלת פרס נובל לספרות.

דבריו של נתן זך עליו

הוא גולה פוליטי כבר עשרות שנים. הוא היה בלבנון בזמן ההתקפה הישראלית בלבנון, הוא ייסד שם את האסכולה הכנענית, הדומה למה שרטוש ייסד כאן. אני אוהב אותו כנפשי. בספר האחרון שלי יש שיר שלו שאני תרגמתי. אני חושב שהוא אחד מגדולי המשוררים בעולם היום.
— דברי המשורר פרופ' נתן זך על אדוניס

פרסים

בשנת 1999 זכה אדוניס בפרס נונינו הבינלאומי.
בשנת 2011 זכה אדוניס בפרס גתה הגרמני לאמנויות.
אריק סלובאקן

ביוגרפיה

סלובאקן נולד בדרום נורווגיה ולמד עיתונאות באוניברסיטת וולדה.
הוא החל לעבוד ברשות השידור ב-2004 ושם הגיש מספר תוכניות טלוויזיה לילדים וביניהם את תוכנית חידון הילדים "Krem Nasjonal".
ב-2010 הוא הנחה את האירוויזיון, ב-2011 הנחה את תחרות הריקודים "Eurovision Young Dancers" ואת משחק הטלוויזיה "Popstokk" ובאותה שנה ביצע את הדיבוב הנורווגי של טינטין בסרט הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן.
לאונהרד פרנק

לאונהרד פרנק (Leonhard Frank;‏ 4 בספטמבר 1882 - 18 באוגוסט 1961) היה סופר גרמני.
פרנק נולד בווירצבורג שבגרמניה בשנת 1882, ולמד ציור וגרפיקה במינכן. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לשווייץ, חזר לגרמניה ושוב היגר ממנה. בשנת 1950 חזר לגרמניה.
יצירתו של פרנק מתאפיינת בתיאור ריאליסטי בעל סגנון דחוס, וגם אקספרסיוניסטית (מדגישה הבעה של מהות, תוך עיוות המציאות).
פנטקוסטליזם

אמונה

במסגרת הפנטקוסטליזם קיימים שלושה זרמים יסודיים.
חסידי מרבית הכנסיות הפנטקוסטליות מאמינים שיכולים להגיע לגאולה, למחילת החטאים ולהתקבלות על ידי אלוהים, באמצעות האמונה בישו כאדון ומושיע.
בדומה לאוונגליסטים אחרים, באופן אופייני, הפנטקוסטלים מאמינים שלכתבי הקודש (ביבליה) סמכות מכריעה בנושאי אמונה. בקרב הזרם הפנטקוסטלי המרכזי "הדיבור בלשונות" הוא סימן לטבילה על ידי רוח הקודש אך אינו קשור לגאולת היחיד. חסידיה מאמינים שהטבילה על ידי רוח הקודש היא השראה על-טבעית לשליחות דתית המופקדת על מישהו רק אחרי שהוא קיבל את האמונה הנוצרית.
שתי הקבוצות האחרות של פנטקוסטלים מתייחסים לבשורת הגאולה שב"מעשי השליחים" ב, ל"ח, לפיה על האדם לחזור בתשובה ולהיות מוטבל בשם האדון ישו ולקבל את רוח הקודש. בעיני חסידי הזרמים האלה, קבלת רוח הקודש היא הכרחית לגאולה האישית והיא כוללת את הדיבור בלשונות.
כנסיות פנטקוסטליות אלה מתחלקות לארבעה סוגים: "השם ישוע", "הראשון" "אחדות" ו"יחידיות", לפי צביון טקס הטבילה - בשם ישו בלבד, או בשם האב, הבן ורוח הקודש.
מכיוון שרבות מהכנסיות הפנטקוסטליות נולדו מתוך המתודיזם או מתוך תנועת הקודש המתודיסטית, הסוטריולוגיה  הפנטקוסטלית היא בדרך כלל יותר ארמיניאנית  מאשר קלוויניסטית, מבוססת על האמונה שהיכולת להאמין בישו היא תלויה ברצון החופשי של האדם.
בתי הספר הפולניים-העבריים

בתי הספר הפולניים-העבריים (הדו-לשוניים; בלועזית: האוּטרַאקוִויסטיים (Utraquist)) היו בתי ספר יהודיים-ציוניים שפעלו ברחבי פולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. דו-לשוניותם של בתי ספר אלה התבטאה בכך ששפת הוראת המקצועות ה"כלליים" הייתה פולנית, בעוד שהוראת המקצועות ה"יהודיים" הייתה עברית.

הרקע להקמת בתי הספר

תהליכי החילון וההתערות בחיי החברה הכללית של מעמד הביניים היהודי מחד, והתחזקות הלאומנות והאנטישמיות הפולנית מאידך, עוררו צורך בחינוך יהודי חילוני אך בעל זיקה למורשת היהודית, שאינו מונע אפשרות לניעות חברתית, באמצעות קבלת תעודת בגרות מוכרת מטעם המדינה.
זרם החינוך העברי-פולני נוסד על ידי ד"ר מרדכי זאב ברוידא, שהקים את בית הספר העברי-פולני הראשון כבר בשנת 1911 בלודז'. לאחר כיבוש רוב אזורי פולין הקונגרסאית על ידי גרמניה ואוסטרו-הונגריה ב-1915, ובעיקר לאחר הקמת פולין העצמאית בשנת 1918, הוקמו מוסדות נוספים ברחבי המדינה: בעיקר בפולין הקונגרסאית, וכן בגליציה.
בשנת 1921 הוקמה "אגודת החברות" על ידי ועדי המוסדות הדו-לשוניים. האגודה פעלה בראשות ברוידא עד לשנת 1939. לפי רוזנהק, בשנת הלימודים 1933–1934 למדו בבתי הספר שבחסות האגודה 4,785 תלמידים, ב-18 בתי ספר עממיים, 21 בתי ספר תיכוניים ושני בתי ספר מקצועיים, עם 230 מורים. רוזנהק מעריך כי ערב מלחמת העולם השנייה למדו כ-7,000 תלמידים במוסדות הדו-לשוניים הציוניים.

הלימודים בבתי הספר

בתי הספר – או ה"גימנסיות", כפי שנקראו – היו בתי ספר תיכוניים שמונה-שנתיים (כיתות ה' עד י"ב), כאשר בצמוד אליהם פעלה לרוב "מכינה", כלומר בית ספר יסודי ארבע-שנתי (אף שהתחילו כשלוש-שנתיים).
כאמור, המקצועות ה"יהודיים" – בכללם לשון, ספרות, מקרא, היסטוריה יהודית, ידיעת העם היהודי בהווה, גאוגרפיה של ארץ ישראל, ולעיתים גם "דת" – נלמדו בעברית. התלמידים חויבו לחבוש כיפה בשעורי התנ"ך בלבד, ובאירועים רשמיים של בית הספר הקפידו על שמירת כשרות ושבת. הוראת המקצועות ה"כלליים" בשפה הפולנית נבעה משיקולים מעשיים, בראשם – השאיפה לניעות חברתית באמצעות קבלת תעודת בגרות ממלכתית, המאפשרת קבלה ללימודים גבוהים.
מורי בתי הספר היו בעלי השכלה אוניברסיטאית, רבים מהם יוצאי תנועות נוער ציוניות ובעלי גישות ליברליות בחינוך. מכיוון שיצאו נגד תופעת ההתבוללות, הקפידו המחנכים על הקניית ערכים יהודיים-ציוניים במוסדות החינוך. תוכניות הלימודים של המקצועות היהודיים פותחו עצמאית, ללא התערבות השלטונות, ואף פורסמו ספרי לימוד.
מרבית התלמידים בבתי הספר הדו-לשוניים היו בני המעמד הזעיר בורגני, בעלי רמה כלכלית נמוכה יחסית, על אף שהלימודים בבתי הספר הלא-ממלכתיים, בכללם הדו-לשוניים, היו כרוכים בתשלום שכר לימוד גבוה יותר.
השלטונות הפולניים לא אהדו את רעיון בית הספר היהודי, ויחסם אליו נע בין עוינות בולטת לבין נייטרליות קרירה. עם זאת, בהשוואה למוסדות החינוך היהודיים האחרים, היה יחס השלטונות אליהם עוין מעט פחות.

הביקורת מצד זרמי החינוך האחרים

דוגמה ליחסם של זרמי החינוך היהודי האחרים אל זרם החינוך הדו-לשוני ניתן לראות בדבריו של חיים שלמה קאזדאן, אחד ממנהיגי ציש"א, שראה בכך "דילול של האידאה האבסולוטית", הבאה לידי ביטוי אצל ציש"א (חינוך מלא ביידיש) או אצל תרבות (חינוך מלא בעברית).
ביקורת נוספת גרסה כי בהשפעת המודל הדו-לשוני הופעלו לחצים מצד השלטונות בערי הספר על בתי הספר של תרבות, לזנוח את החינוך העברי המלא.
זברי

היסטוריה

הלהקה הוקמה על ידי רומה זבר (רוסית: Рома Зверь), סולן הלהקה, בשנת 2002. אל זבר הצטרפו הגיטריסט ולדימיר חורוז'י, נגן גיטרת הבס קוסטיה לאבנקי, הדי ג'יי קיריל אנטוננקו והמתופף, מישה קראייב. אלבומה הראשון של הלהקה "גולוד" (מרוסית - "רעב") יצא בפברואר 2003 וזכה להצלחה מסוימת בקרב חברי קהילות רוסיות ברחבי העולם. מעודדים מההצלחה, חברי הלהקה הקליטו את אלבומם השני אשר יצא במרץ 2004 תחת השם "ראיוני קבארטאלי" (מרוסית - "שכונות, מחוזות"), אשר זכה אף הוא להצלחה. במרץ 2006 אלבומה השלישי של הלהקה "קאקדה מי ומייסטה, ניקטו נה קרוצ'ה" (מרוסית - "כשאנחנו ביחד, אף אחד לא מגניב יותר") יצא לאור והמשיך את האהדה לה זכו האלבומים הקודמים.בנובמבר 2006 הופיעו זברי בעיר חיפה שבישראל, וקיבלו אהדה שאמנם לא הייתה שווה לאהדה לה זכו באירופה, אבל גדולה למדי.
האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל

האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל (באנגלית: Israel Society for the Promotion of Classical Studies) היא עמותה המאגדת בתוכה ישראלים המתעניינים בחקר התרבות היוונית והרומית העתיקה. רוב החברים הם מרצים או סטודנטים, אבל החברות פתוחה לכל המתעניין בתחום.
האגודה הוקמה בשנת 1971 ביוזמתו של בנימין שימרון מאוניברסיטת תל אביב, אשר גייס את תמיכתם של הפרופסורים אלכסנדר פוקס וחיים וירשובסקי מן האוניברסיטה העברית, אשר יוקרתם הגדולה תרמה להצלחת הכנס הראשון. מטרתה המוצהרת של האגודה הייתה ונשארה "לקדם את לימודי השפות והתרבויות הקלאסיות בישראל ולהעמיק את הקשרים בין חוקרים ישראלים וחוקרים מרחבי העולם". 
האגודה עורכת כנס שנתי באחת האוניברסיטאות בארץ בסוף סמסטר ב' של השנה האקדמית. בכנס (שהוא בן יומיים) מתקיימת האספה השנתית של האגודה וניתנות הרצאות של חוקרים מן הארץ ומחו"ל. בכנס מוענק פרס לחיבור מצטיין בנושא קלאסי של תלמיד לתואר ראשון.
הצלחתם של הכנסים הראשונים עודדו את חברי האגודה ליזום בשנת 1974 כתב עת שנתי, בינלאומי, בשם Scripta Classica Israelica (תוכנית שנראתה יומרנית בתחילת דרכה). המאמרים מופיעים באנגלית ובשאר השפות האירופיות. (המאמר הראשון, מאת פרופ' יוחנן גלוקר, הופיע בלטינית.) הסקריפטה מפרסמת מאמרים מכל תחומי הלימודים הקלאסיים, עם דגש מיוחד על ארץ ישראל והעם היהודי באותה תקופה ושואפת לספק במה לחוקרים צעירים. בין מדוריה מופיעות רשימות של תרגומים ופרסומים בעברית בלימודים הקלאסיים, של עבודות דוקטור בהכנה באוניברסיטאות השונות שבארץ, וכן תוכנית הכנס של השנה הקודמת.
ניות

אטימולוגיה

שם השכונה, "ניות", נגזר מהמילה "נווה" ומוזכר שש פעמים בתנ"ך. בספר שמואל א' הוא מוזכר כחלק מהסמיכות "ניות ברמה", כפר שהיה ממוקם ככל הנראה מצפון לירושלים. השם הוצע על ידי פרופ' שלמה מורג אשר התגורר בשכונה שנים רבות.

היסטוריה

ניות הייתה הפרויקט הראשון שהוקם בירושלים עבור עולים אנגלו-סקסים מארצות הברית וקנדה, באמצעות "התאחדות עולי ארצות הברית וקנדה" (AACI). עד שקיבלה השכונה את שמה הרשמי בשנת 1963, היה שמה ידוע כ"שיכון האנגלו-סקסי". קבוצת עולים דוברי אנגלית אשר חיפשו דיור בירושלים בשנות ה-50, הקימו ועדה בשנת 1957, וחכרו 16 דונם של אדמה מקרן קיימת לישראל, למרגלות האזור ההררי בו ממוקמים כיום מוזיאון ישראל, קריית הממשלה והכנסת- מחוץ לגבולות ירושלים דאז. הארכיטקט שנבחר להקים את הפרויקט היה דוד רזניק, כשהמדינה סייעה כספית לרוכשי הדירות. 
שמות הרחובות בשכונה נקראו על שם סופרים ומשוררים: בורלא, שמי, אלזה, דוידזון, ועוד.
התורן

התורן (הַתֹּרֶן) (Hatoren) היה כתב עת ל"ספרות, מדע וציונות", כפי שהצהיר בראש כל אחד מגיליונותיו, שיצא לאור בעברית בארצות הברית. כתב העת יצא כשבועון בין השנים ה'תרע"ד (1914) ועד ה'תרפ"א (1921), על ידי ההסתדרות הציונית באמריקה ("הסתדרות אַחיעבֶר"). לאחר מכן הפך להיות ירחון עצמאי, בלתי תלוי בגוף כלשהו,  שיצא לאור באמצעות חברת ההוצאה לאור "ספרות", עד שהפסיק להופיע בה'תרפ"ה (1925). עורכי "התורן" בראשיתו היו מרדכי ליפסון, ד"ר ש"מ מלמד ודניאל פרסקי, לאחריהם י"ד ברקוביץ' ושמריהו לוין ומ-1918 ועד הפסקת הופעתו, ראובן בריינין. כתב העת הצטיין בפלורליזם מפלגתי ודתי (כתבו בו גם אישים הקשורים ליהדות רפורמית וקונסרבטיבית), בתוך המחנה הציוני.
בכתב העת פורסמו מאמרים בנושאי השעה הבוערים בתחום הציונות, השפה והתרבות העברית וכן סיפורים מקוריים ומתורגמים, סקירות עיתונות זרה (אמריקאית, אנגלית, איטלקית, ערבית, צרפתית, גרמנית ורוסית), מאמרי מדע פופולרי בעיקר בתחומי מדעי החברה למשל בתחומי בלשנות השפות השמיות, גאוגרפיה, פילוסופיה הודית, מדעי הדתות ועוד.
עם הכותבים בירחון נמנו פסח גינזבורג, אשר ביילין, מנחם שיינקין, נחמן סירקין, דוד ניימרק, יהושע ברזילי, פנחס חורגין, אבא אחימאיר, שאול טשרניחובסקי, חוה שפירא ועוד.
התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה

תולדות

תחת מטריית ארגון גג אחד, האיגוד הלאומי של היהודים ההונגרים (MIOK). בעקבות שינוי המשטר בשנת 1989 הוקמה ההתאחדות בשנת 1991. נשיא ומנכ"ל ההתאחדות נבחרים על ידי האספה הכללית כל שנתיים. האספה כוללת 12 חברים מהקהילות הכפריות ממחוזות בודפשט ומרבנים. יושב הראש היה פטר פלדמייר מיום הקמת ההתאחדות בשנת 1991 עד 1999 וכן משנת 2004 עד 2013. התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה מייצגת את יהדות הונגריה בארגונים יהודיים בינלאומיים, כולל הקונגרס היהודי העולמי (WJC), הקונגרס היהודי האירופי (EJC), ועידת התביעות, הג'וינט והסוכנות היהודית. במסגרת ההתאחדות קם בשנת 1993 איגוד עבור הקהילה היהודית האורתודוקסית. בשל מיעוט חברים לאיגוד יש חבר יחיד, הקהילה היהודית האוטונומית-אורתודוקסית של בודפשט.
קבוצה נוספת של שלא הסכימה עם פעולותיה ומדיניותה של ההתאחדות, הקימה בראשות הרב שלמה קובש  את הקהילה היהודית המאוחדת ההונגרית (EMIH), ארגון כלל ארצי, שאינו קשור להתאחדות ומייצג את הזרם של הסטטוס קוו אנטה, שהוא בין הזרם הניאולוגי לבין האורתודוקסי (אך יותר אורתודוקסי מקודמו ההיסטורי). הקהילה היהודית האוטונומית-אורתודוקסית ההונגרית, שפועלת מאז 1993, הפכה כזרם דתי היסטורי מוכר בהונגריה ב-30 בדצמבר 2011. כתוצאה מכך, בשנת 2012 הפכה לבלתי תלויה לחלוטין בהתאחדות ולארגון דתי עצמאי. עם קבלת העצמאות של הקהילה האורתודוקסית, קם מחדש בהונגריה המצב שנוצר אחרי הקונגרס היהודי ההונגרי בשנת 1868, דהיינו שבמקום ליצור תגובה דתית משותפת בעקבות האמנציפציה היהודית באותה תקופה, נחלקה יהדות הונגריה לשלושה זרמים (הניאולוגי, האורתודוקסי והסטטוס קו אנטה).
שנים עשר כיסאות

רקע

הרעיון לעלילת הספר היה של ולנטין קטייב (אח של יבגני פטרוב) שהציע לחבריו לכתוב טיוטה, מתוך כוונה שהוא ילטש אותה. לאחר סיכום עקרוני קטייב נסע לעיירת הנופש בטום (כיום בטומי) על שפת הים השחור. כאשר חזר לאחר מספר חודשים אילף ופטרוב הראו לו את מה שכתבו. קטייב ראה שהם הרחיבו את הרעיון שלו ולמעשה אין צורך בשיפורים משמעותיים. בהתאם לכך הסיכום שונה וקטייב ביקש שספר יוקדש לו ומהתמלוגים הוא יקבל מתנה יקרת ערך. עד היום בהוצאות הספר על הדף הראשון כתוב "מוקדש לוולנטין קטייב".
הספר פורסם בירחון ספרותי וכלל 37 פרקים. המהדורה השנייה כללה 40 פרקים וזה הנוסח שמתפרסם עד היום.
על בסיס הספר צולמו מספר סרטים וסידרות טלוויזיה על ידי לאוניד גאידאי, מארק זכרוב ומל ברוקס.
הספר תורגם לעברית מספר פעמים.

עלילה

השנה היא 1927. איפוליט וורוביאנינוב הוא פקיד, בן למשפחת אצולה שירדה מנכסיה בעקבות המהפכה הרוסית (1917). על ערש דווי מגלה לו החותנת שלו, כי הסתירה תכשיטים יקרי ערך בתוך הריפוד של אחד מבין 12 כיסאות זהים שהיו לה בבית. וורוביאנינוב יוצא לחפש את האוצר. בדרך הוא פוגש בנוכל אוסטפ בנדר, אשר מאלץ אותו להיות שותפו. אוסטפ מעיד על עצמו שהוא "מכיר כ-400 שיטות חוקיות יחסית להוצאת כספים מאנשים תמימים". בדרכם הם צריכים להתחרות באב פיודור, כומר, אשר יודע גם הוא על האוצר בזכות וידויה של החותנת. החיפושים מובילים את השלושה לפינות שונות בברית המועצות כולל מוסקבה, צפון קווקז, ועיירות על נהר הוולגה. 11 הכיסאות הראשונים שהם מוצאים אינם מכילים את האוצר. כאשר מאותר הכיסא האחרון, מתברר שהתכשיטים כבר התגלו קודם, במקרה, ובזכותם נבנה מרכז קהילתי מפואר.
קארס (נפה)

גאוגרפיה

הנפה גובלת בארמניה ממזרח, בנפת אארי ובנפת איאדיר מדרום, בנפת ארזורום ממערב ובנפת ארדהאן מצפון, וסמוכה מדרום לגבול עם גאורגיה. שטח הנפה 9,442 קמ"ר, וברובו הררי. חלק מפסגות ההרים מגיעות ליותר מ-3,000 מטרים, ורק 11% מהשטח מוגדר מישור. הנהרות החשובים הם האראס והארפה הזורם לאורך הגבול הבינלאומי. אקלים הנפה יבשתי מובהק, ומשרע הטמפרטורות קיצוני (עד מינוס 40°C בחורף ו-45°C בקיץ). כמות המשקעים הממוצעת עומדת על כ-500 מ"מ לשנה.

היסטוריה

הנפה שוכנת על קו התפר שבין הקווקז ואסיה הקטנה, ולכן נכבשה פעמים מספר לאורך ההיסטוריה. במשך המחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס השתייך האזור לממלכת אוררטו. בשנת 961 לספירה הקים המלך הארמני אשוט השלישי את בירתו באני, כ-45 ק"מ מזרחית לעיר קארס. חורבותיה של אני ניצבות עד היום על הגדה הטורקית של נהר ארפא, המהווה את הגבול הבינלאומי בין טורקיה וארמניה. 
האימפריה הביזאנטית שלטה באזור מ-1045 עד 1064 עת נכבש על ידי הסלג'וקים והחל תהליך התאסלמות התושבים. ב-1124 עברה הנפה לשליטת הגאורגים, וב-1239 שטפו אותה המונגולים בדרכם מערבה. בשנת 1534 כבשו העות'מאנים את מזרח אנטוליה ושלטו באזור עד 1878 (למעט תקופות של כיבוש רוסי קצר ימים ב-1829 ו-1856). ב-1878 כבשו הרוסים את הנפה והחזיקו בה עד 1919, עת הועברה השליטה בה לארמניה. מאוחר יותר, במסגרת הסכם קארס מ-23 באוקטובר 1921, ויתרה ברית המועצות על השליטה בנפה, וזו שבה לשליטה טורקית. עד 1994 היוו נפת ארדהאן ונפת איאדיר חלק מנפת קארס.

אוכלוסייה

אוכלוסיית הנפה מנתה 294,409 בשנת 2005, וכשליש מהם התגוררו בעיר הבירה (בשנת 2000 חיו בנפה כ-325,000 תושבים). אוכלוסיית הנפה מגוונת מבחינה אתנית וכוללת, נוסף על הרוב הטורקי, ארמנים וגאורגים, וכן קבוצות קטנות של יוונים, רוסים, ואזארים, בני קרפאפק בצפון הנפה וכורדים בדרומה. רוב האוכלוסייה עוסק בחקלאות.
מיקי קרצמן

ביוגרפיה

מיקי קרצמן נולד ב-1959 בארגנטינה ועלה לארץ בשנת 1971. הוא למד צילום במכללה לצילום, קריית אונו. עבד כצלם מערכת בעיתון "חדשות" עד לסגירתו והחל משנת 1995 הוא צלם מערכת עיתון "הארץ". בין היתר קרצמן צילם בכל שבוע את התמונה למדור "אזור הדמדומים" אותו כותב גדעון לוי. מדור זה מתעד בעיקר סיפורים של פלסטינים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הנושא המרכזי בעבודותיו של קרצמן הוא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. נושאים דומיננטיים נוספים הם אדריכלות, מרחב וגבולות. קרצמן שיתף פעולה עם אמנים רבים, בין היתר דוד ריב ובועז ארד. קרצמן לימד צילום בין היתר ב"קמרה אובסקורה" ובבית הספר לצילום גאוגרפי. בין השנים 2002 ל-2006 לימד קרצמן צילום בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה עד מינויו לראש המחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. קרצמן מיוצג על ידי גלריה שלוש.
קרצמן הוא יו"ר הדירקטוריון של שוברים שתיקה וחבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
קרצמן הוא אב לשתי בנות, בת זוגו היא מעצבת האופנה דורין פרנקפורט.
לורי קנדי

ילדות ונעורים

אירווין רוברט לורי קנדי (הוא בחר להשתמש בשם לורי בלבד) נולד ברנדוויק, ניו סאות' ויילס, פרבר של סידני, לאב אנגלי ולאם אוסטרלית. הוא למד אצל הרברט ואלן בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, ואצל פאול ברומר בווינה. הזמרת האוסטרלית דיים נלי מלבה הבחינה בכשרונו ועודדה אותו להמשיך בלימודיו בארצות הברית.

קריירה מוזיקלית

קנדי טבע את חותמו בארצות  הברית בשנות ה-20' של המאה ה-20, כשהתמנה לצ'לן הראשי בתזמורת הפילהרמונית של ניו-ירק בהזמנתו האישית של ארטורו טוסקניני. הוא ניגן מוזיקה קאמרית עם נגנים כדוגמת ארתור רובינשטיין ויאשה חפץ. בבריטניה ניגן ברביעיית פסנתר נודעת, "נגני המוזיקה הקאמרית", עם אלברט סאמונס, ליונל טרטיס וויליאם דייוויד מרדוק. כמו כן הופיע במשך שנים אחדות עם זמר הטנור ג'ון מק'קורמק, הן בהופעות חיות והן בהקלטות.
הוא התמנה לצ'לן ראשי בתזמורת הסימפונית של ה-BBC עם מנצחה אדריאן בולט עם הקמתה בשנת 1929 והמשיך שם עד 1935. קנדי כיהן גם כפרופסור בקולג' המלכותי למוזיקה.
אשתו, דורותי קנדי הייתה פסנתרנית, שליוותה גם היא את ג'ון מק'קורמק ולימדה את ילדיו של אנריקו קארוזו. לורי ודורותי הופיעו יחד בכמה הקלטות. השניים ערכו סיור הופעות מצליח ביותר באוסטרליה, בשנת 1938. אז יצאו שוב לארצות הברית, שם הצטרף לורי להתזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית של ארטורו טוסקניני. הוא העתיק את מושבו להוליווד ונגינתו נשמעת במספר סרטי קולנוע, בהם פנטסיה, סרטו של וולט דיסני משנת 1940.
בשנת 1944 חזרו בני הזוג קנדי לישיבת קבע באוסטרליה. הם קנו בתי מלון בטארי שבניו סאות' ויילס ובסידני, ולורי לימד צ'לו במחנות מוזיקה ובהמשך, ב-1966, בבית הספר למוזיקה בקנברה. הוא פרש מעבודתו שם לאחר שנה בלבד עקב בריאות לקויה.  
דורותי קנדי מתה בשנת 1972. לורי קנדי מת ב-26 באפריל 1985, בסקרמנטו, קליפורניה, שם התגורר עם בנו הבכור, דייוויד.
בנם, ג'ון קנדי, היה גם הוא צ'לן נודע ואביו של הכנר נייג'ל קנדי.
דודנית של לורי קנדי הייתה הכנרת דייזי קנדי.
חצי מדינה

רקע וכתיבה

השיר נכתב, הולחן והופק על ידי דולב רם ופן חזות שבעבר עבדו עם עדן בן זקן על להיטים כמו "מלכת השושנים", "תאמין לי", "לזאת שניצחה" וכולי. יוסי חרסונסקי סקר את השיר והעניק לו שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
השיר מדבר על התמודדותה של בן זקן עם פרשת העירום שעברה עליה - באותה השנה הופץ סרטון שלה ברשתות החברתיות בו היא מחליפה בגדי ים בחנות בגדים שבבעלות השותפות נטע אלחמיסטר ונועה בני (שם ניתן לראות אותה ערומה).
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של בן זקן ב-11 באפריל 2019. בתחילת הקליפ ניתן לראות את בן זקן יורדת במדרגות ביתה, מכינה לעצמה קפה, ולאחר מכן מתיישבת על כיסא עליו מכוונות מצלמות.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-3.7 מיליון צפיות.
בנתוריט

הרכב כימי וקריסטלוגרפיה

נוסחת המבנה הכימי של הבנתוריט היא (Ca₆(Cr,Al)₂(SO₄)₃(OH)₁₂•26(H₂O
הבנתוריט מתגבש במערכת ההקסגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "דיהקסגונלית דיפירמידלית" , וחבורת סימטריות מרחבית P6₃/mmc. הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=22.35‏ ו-c=21.41.‏

תכונות פיזיקליות

הגבישים קצרים עבים ומשושים עד 0.25 מ"מ, בדרך כלל במקבצים סיביים, גרגריים או כסרטים דקים. לבנתוריט פצילות מושלמת על {1010}, ובלתי מובחנת על {0001}. הקשיות של המינרל נמוכה, 2 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.025 גרם לסמ"ק.

תכונות אופטיות

אופטית המינרל הוא חד-צירי חיובי. מקדמי השבירה של הבנתוריט הם: nε=1.484‏ ו-nω=1.478.‏  גבישי הבנתוריט שקופים, צבעם סגול עד סגול בהיר. הברק של הבנתוריט הוא זגוגי והנפיצה שלו בינונית. הבנתוריט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש. מזווית אחת (X) המינרל כמעט חסר צבע, ומזוויות אחרות (Y ו-Z) הוא ורוד או סגול חיוור.

גילוי ומקור השם

הבנתוריט נתגלה ב-1980 על ידי הגאולוגית שולמית גרוס בתצורת חתרורים משברי סלעים שהובאו ממחצבות "שיש ערד", והיא קראה למינרל על שמו של יעקב בן-תור (2002-1910), פרופסור לגאולוגיה ומנהל המכון הגאולוגי.

מקור ותפוצה

הבנתוריט מצוי בעורקים הידרותרמיים של טמפרטורה נמוכה בשיש שחור של קלציט-ספוריט, ונתגלה עד היום במקום אחד בעולם: בתצורת חתרורים, מזרחית לערד. מחשוף של בנתוריט נתגלה בקילומטר ה-82 בכביש מעלה אדומים-ים המלח.
Spotlight (שיר של מדונה)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מדונה, סטיבן בריי וקרטיס האטסון והופק על ידי סטיב בריי. אלבום הרמיקסים בו נכלל השיר, זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הפך לאלבום הרמיקסים הנשי הנמכר ביותר בהיסטוריה ולאלבום הרמיקסים השני הנמכר ביותר בהיסטוריה.
בנוסף לכך, שאב השיר השראה מן השיר "Everybody Is a Star"  של סליי אנד דה פמילי סטון.
לזלי מאן

ביוגרפיה

מאן נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא אירי, סקוטי, פיני וגרמני. היא גדלה אצל אמה, מתווכת דירות במקצועה שנישאה שלוש פעמים.
החלה להתפרסם בהיותה בת 17 והשתתפה בפרסומות טלוויזיה. היא למדה תקשורת במכללה אך נשרה בטרם עת. ב-1997 מאן נישאה לבמאי/מפיק האמריקאי-יהודי ג'אד אפאטו אותו הכירה כשנה קודם לכן בצילומי הסרט "כייבל גאי". לזוג שתי בנות שגילמו את בנותיה גם על המסך הגדול בסרטים "הדייט שתקע אותי", "אנשים מצחיקים" ו"הכל יחסים".

קריירה

תפקידה העיקרי הראשון היה בסרטו של אדוארד ברנס "האחת והיחידה" בשנת 1996, לאחר שצלחה תפקיד משנה בסרט נוסף הפעולה "הגבר שנשאר אחרון" נבחנה לתפקיד הנשי הבכיר בקומדיה האפלה של בן סטילר "כייבל גאי".
מאן זכתה בתפקיד מתוך 500 מועמדות נוספות וגילמה את רובין האריס, חברתו של סטיבן שמגלם מתיו ברודריק. 
לאחר ההצלחה היחסית של הסרט הופיעה מאן בקומדיות המצליחות "הג'ונגל מת מצחוק" בו גילמה את אורסולה וב"ביג דדי".
ב-2005 הופיעה מאן לראשונה בסרט של בעלה אפאטו "בתול בן ארבעים", הופיעה בתפקיד משני, משחקה בסרט "הדייט שתקע אותי" אותו ביים בעלה היה הטוב ביותר שלה עם ביקורות אוהדות.
מאן גילמה את דבי, אחותה הביקורתית של אליסון סקוט שמגלמת קתרין הייגל.
ב-2008 הופיעה בתפקיד ליסה, חברתו של בוב טיילור שמגלם אוון וילסון בקומדיה "שומר ראש במבצע".
ב-2009 שיחקה מאן בסרט שלישי מבית היוצר של ג'אד אפאטו, "אנשים מצחיקים" בתור לאורה האקסית של ג'ורג' סימונס שגילם אדם סנדלר, קומיקאי מצליח שמתבשר כי בעיה חמורה במחזור הדם שלו מותירה לו פחות משנה לחיות.
לאחר מכן הספיקה לשחק בקומדיית ההתבגרות "שוב בן 17".
ב-2010 שיחקה בתור אשתו של סטיבן ראסל שגילם ג'ים קארי, נוכל ומתחזה הומוסקסואל, בקומדיה "אני אוהב אותך פיליפ מוריס".
בשנת 2016 שיחקה בקומדיה המצליחה "המדריך לסינגלס" לצידן של דקוטה ג'ונסון, רבל וילסון ואליסון ברי.