google/wiki40b huggingface dataset:
Silhouette in Red

רקע

שנה לאחר שטיילר הוציאה את אלבומה התשיעי, "Angel Heart" הוכרז שהיא עומדת להוציא אלבום נוסף אשר יצא לאור ב-11 באוקטובר 1993, וכך היה. את האלבום הפיקו אנשים רבים כגון; דיטר בוהלן, ג'ין קפל, פול הופקינס, לי מוריס, לואיס רודריגז, ארג'יי סקוט, וטף ויליאמס. האלבום הוא האלבום האחרון של טיילר שיצא תחת חסותם של חברת התקליטים הנקראת "Hansa". בעטיפת האלבום ניתן לראות את טיילר כאשר מאחוריה יש רקע של צללים בצבע אדום כשם אלבומה של הזמרת, בעוד היא בעצמה לובשת חולצה אדומה עם מעיל שחור.
מנג'ר (בייסבול)

מנג'ר הוא אדם, המדריך ומנווט את שחקני הקבוצה. האחראי לאסטרטגיה של הקבוצה ולמהלכי הטקטיקה תוך כדי משחק הבייסבול. המנג'ר שווה בסמכותו למאמן ראשי בקבוצות כדורגל או כדורסל. תחת המנג'ר עובדים מספר מאמנים. (בין שנים לשישה)  שלכל אחד מהם תחום התמחות שונה. בחבטות בהגנה ובתפיסות.
בדרך כלל הכינוי מנג'ר קיים רק בבייסבול המקצועני, בסוגים אחרים של בייסבול ישתמשו במונח מאמן. מאמני הבייסבול שונים משאר המאמנים בקבוצות הספורט. בכך שהם לובשים את מדי הקבוצה. ולחולצתם ישנו גם כן מספר. כמו השחקנים.
גאורגיוס הראשון, מלך היוונים

ביוגרפיה

גאורגיוס הראשון נולד ב-24 בדצמבר 1845 כנסיך וילהלם, בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. בצעירותו הוא שירת כקצין בצי הדני. לאחר שאותון, מלך יוון הודח מכיסאו, נבחר הנסיך על ידי בית הנבחרים היווני, בשנת 1863, להיות ממשיך שושלת המלוכה של יוון. המלך הצעיר למד עד מהרה את השפה היוונית בנוסף לשפת האם הדנית. בשנת 1864 הביא המלך לחקיקת חוקה דמוקרטית ליוון ובמקביל נחתם הסכם לונדון (1864), שסיפח את האיים היוניים ליוון. כן הביא המלך לסיפוח תסאליה ואפירוס מן האימפריה העות'מאנית ליוון.
בעת ביקור ברוסיה בשנת 1867 הכיר המלך את הנסיכה אולגה, בת דודו של הצאר הרוסי, ונשא אותה לאשה. לבני הזוג נולדו שמונה ילדים. עם אשתו נהג המלך לשוחח בגרמנית, ועם ילדיו, שחונכו בידי אומנות אנגליות, שוחח באנגלית.
בשנת 1896 פתח המלך את המשחקים האולימפיים הראשונים, שהתקיימו באתונה.
בשנת 1897 הכריז המלך מלחמה על האימפריה העות'מאנית, כדי לעזור לתושבי האי כרתים בהתקוממותם נגד הטורקים. רבים מתושבי האי המוסלמים נטבחו, עד שהמעצמות התערבו וכוננו ממשל עצמי בכרתים בראשות הנסיך גאורגיוס, בנו של המלך.
בשנת 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, שבה זכתה יוון לניצחונות מכריעים והשתלטה על מקדוניה היוונית, שבירתה סלוניקי הייתה לעיר היוונית השנייה בגודלה. ב-18 במרץ 1913 נרצח המלך בירייה בגבו, בהתהלכו בסלוניקי ללא משמר. המתנקש היה אנרכיסט יווני, ואפשר שהיה מעורער בנפשו. לאחר הרצח פשטה שמועה שרוצחו של המלך היה מקרב יהודי העיר ואחד מבני הקהילה, שמואל אטאס הוצא להורג. את גאורגיוס ירש בנו, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
נכדו הוא הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של מלכת בריטניה אליזבת השנייה, ונינתו היא סופיה מלכת ספרד.
עמנואל לופטגלס

ביוגרפיה

עמנואל לופטגלס נולד בשנת 1896 בעיירה חוצ'ניאה שבפולין הרוסית, והתחנך בגרמניה. למד בבית הספר הגבוה לאמנות בלייפציג ועיצוב במה בבית הספר לציור בוקסטהודה (Buxtehude) בעיר.
בשנים 1915–1926 פעל כמעצב במה להצגות התיאטרון העירוני ולאופרה של המבורג.
עלה לארץ ישראל בשנת 1926 והתיישב בתל אביב. בארץ נטל לעצמו את שם המשפחה "עמנואלי". עיצב במות במשך עשרות שנים לתיאטרון הארץ ישראלי, תיאטרון האהל, תיאטרון הבימה, האופרה הארצישראלית של מרדכי גולינקין ובשנים 1928–1951 היה מעצב תפאורה של תיאטרון המטאטא. משנת 1949 היה חבר הנהלת המטאטא.
בהבימה עיצב תפאורות לעשרות הצגות. הוא היה הראשון שהשתמש בארץ בבמה מסתובבת ובהקרנות קטעי סרטים ושקופיות על במות התיאטרון. במשך 25 שנה היה לופטגלס מעצב התפאורות המקצועי היחידי בארץ. סגנונו היה פיוטי ומלא דמיון.
הוא לימד עיצוב במה. בין תלמידיו היה דני קרוון.
הוא חקר את טכניקת הציור של הציירים הפלמים האחים ואן אייק ויישם אותם בציורי השמן שלו. פרסם ספר בגרמנית על יאן ואן אייק וג'ורג'ו וזארי בשם "ואן אייק וואסארי לאור עובדות חדשות" (תל אביב 1965).
הוא צייר את נופי הארץ וסצנות מהתנ"ך.
לופטגלס נפטר ב-1958. הניח את אשתו, מלכה, ובת: אורה וֶרְסֶס (נולדה ב-1930; אברהם, בעלה, היה דודנו של שמואל ורסס).
בת אחיו, רחל לופטגלס-פן, הייתה אשתו השלישית והאחרונה של אלכסנדר פן.
לאחר מותו נערכו מספר תערוכות מציוריו: 1959 (בית הבימה, תל אביב), 1964 ("תערוכת זכרון", ציורי שמן וסקיצות להצגות תיאטרון; ביתן האמנים, תל אביב), 1978 ("עמנואל לופטגלס: רישומי תיאטרון וציורים"; ספריית שער ציון, בית אריאלה, תל אביב),‏ 2001 ("עמנואל לופטגלס: ציורי שמן ומתווים לתיאטרון"; אצר: ד"ר אליק מישורי; בית ביאליק, תל אביב) ו-2006 ("עמנואל לופטגלס: התנ"ך בראי עבודותיו"; אצר: ד"ר פאול ליבוביץ; מוזיאון בית התנ"ך, בית דיזנגוף, תל אביב).
במרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה (המילא"ה) שבאוניברסיטת תל אביב שמורות 100 סקיצות לתפאורה ששרטט.
ולדמר הראשון, מלך דנמרק

ראשית חייו

ולדמר היה בנו של קנוט לאברד, נסיך דני אבירי ואהוד, שהיה בנו הבכור של אריק הראשון, מלך דנמרק. אביו של ולדמר נרצח על ידי מגנוס הראשון, ימים ספורים לפני לידתו כחלק ממלחמות ירושה. אמו, אינגבורג, בתם של מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב ושל כריסטינה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה, קראה לו על שם סבה, ולדימיר השני, נסיך קייב.
כיורש לכתר, וכמי שעד מהרה רכש לו יריבים, הוא גודל בחצרו של אציל דני יחד עם בנו, אבסלון, שבעתיד יהיה יועצו הנאמן.

מלך

ב-1146, כאשר מלאו לולדמר 15 שנים, התפטר אריק השלישי, מלך דנמרק וכתוצאה מכך נמשכה מלחמת אזרחים, או ליתר דיוק, מלחמות הירושה. הטוענים לכתר היו: סוון השלישי, בנו של אריק השני; קנוט החמישי, בנו של מגנוס הראשון וולדמר עצמו. נחלתו של ולדמר כללה את שטחי יוטלנד ושלזוויג. שלב זה של מלחמת האזרחים ארך כעשר שנים.
ב-1157 הסכימו שלושת המלכים לחלק את הארץ ביניהם. סוון אירח משתה שלום, בו הוא תכנן לרצוח את יריביו. קנוט נהרג, אך ולדמר הצליח להימלט ליוטלנד יחד עם אבסלון. סוון הוציא עד מהרה פלישה והובס על ידי ולדמר בקרב הערבה האפורה. הוא נהרג במהלך הקרב, ככל הנראה על ידי קבוצת איכרים שחסמו את דרכו במנוסתו משדה הקרב. ולדמר שהיה ליחידי מבין שלושת היריבים ששרד, היה למלך היחיד של דנמרק. כך הסתיימו מלחמות הירושה שנמשכו 26 שנים.
ב-1158 נבחר אבסלון להיות הבישוף של רוסקילדה וב-1177 מונה לארכיבישוף של לונד. ביוזמתו הכריז ולדמר מלחמה על הונדים, שפלשו לחופי דנמרק. הם יישבו את פומרניה ואת האי ריגן שבים הבלטי. ב-1168 כבשו הדנים את בירתם של הונדים, ארקונה, והונדים הסכימו להמיר את דתם לנצרות ולהיות נתונים למרות הדנים. השפעתם של הדנים חדרה לפומרניה.
ולדמר חיזק את גבולותיה של דנמרק: מדרום בנה חומה, וכן בנה כמה מבצרים לחופי הממלכה. אבסלון השתתף במאמץ זה ובנה את המבצר שממנו התפתחה קופנהגן.
ב-1170 הצליח ולדמר להכתיר את בנו קנוט השישי בן השבע למלך שותף וכך להבטיח מעבר חלק של המלוכה. תקופת מלכותו של ולדמר עמדה בסימן עליית כוחה של דנמרק שהגיעה לשיאה תחת מלכותו של בנו השני, ולדמר השני.
חוק קנזס נברסקה

חוק קנזס נברסקה (באנגלית: Kansas–Nebraska Act) הוא חוק שנחקק בשנת 1854 בסנאט האמריקני ונחשב כאירוע מעצב בהיסטוריה של ארצות הברית, ובמיוחד בשאלת העבדות בה.
מטרת החוק הייתה להכין ולארגן את הטריטוריות הצפוניות שבשטחי רכישת לואיזיאנה לקראת צירופן כמדינות לאיחוד. החוק נוסח בידי התומכים במדיניות "ריבונות העם", ובראשם הסנאטור הדמוקרטי סטיבן דאגלס. החוק אישר ליישב במימון ממשלתי את הטריטוריות נברסקה וקנזס, וקבע שכל טריטוריה שמבקשת להצטרף לאיחוד תוכל לקבוע בבחירות עצמאיות אם תהיה מדינה המתירה עבדות אם לאו.
החוק ביטל למעשה את פשרת מיזורי משנת 1820, שאסרה את התפשטות העבדות מצפון לגבולה הדרומי של מיזורי (קו הרוחב '36°30), והתירה אותה מדרום לו. חוק קנזס נברסקה העביר את ההחלטה בעניין העבדות לידי תושבי אותה מדינה והוציאה מידי השלטון הפדרלי.
אלא שבפועל, החוק רק החמיר את הקרע בין מדינות הצפון לבין מדינות הדרום בשאלת העבדות, קרע שסופו במלחמת אזרחים שפרצה ב-1861.
בית המדרש הגבוה למדעי היהדות

בית המדרש הגבוה למדעי היהדות (מתורגם גם כבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל, ולעיתים כ"בית הספר הגבוה –"; בגרמנית: Hochschule für die Wissenschaft des Judentums) היה מוסד גבוה ללימודי יהדות שהחל לפעול בברלין ב-6 במאי 1872, ופעל עד לסגירתו בידי הנאצים בשנת 1942.

הרקע להקמתו

בית המדרש לרבנים בברסלאו היה המוסד המודרני הראשון בגרמניה להכשרת רבנים, אך בקרב החוגים הרפורמיים רווחה אי-נחת מדרכו; בוגריו עסקו בעיקר בלימוד הלכה, וכמעט שלא דנו בהיבטים רעיוניים או אמוניים. כמו כן, החופש האקדמי בברסלאו היה מוגבל ובין היתר נאסר על שימוש של ממש בביקורת המקרא. אברהם גייגר ותומכיו שאפו לכונן מכון משלהם, שתהיה בו חירות מדעית גמורה ויהיה נאמן לשיטתם. יוזמה של ממש התחילה רק ב-1869, בוועידת לייפציג; לאחריה לקח פרופ' מוריץ לצרוס את הובלת המיזם. לצרוס היה בראש ובראשונה עסקן קהילתי, ולמורת רוחו של גייגר תכנן את המוסד כעל-זרמי וכפה הכללת אורתודוקסים בין המורים ותוכנית לימודים משולבת. ב-1870, נחנך המוסד ונפתח כעבור שנתיים (בגלל מלחמת צרפת-פרוסיה). בראש חבר הנאמנים של המוסד עמד לצרוס וגייגר שימש כפרופסור לתולדות עם ישראל וספרות עברית.
בית המדרש הוקם במטרה לעסוק בכל הזרמים של היהדות, אך במהלך השנים התמקד בהכשרת רבנים.

מורים ותלמידים

בנוסף למייסדיו, נמנו עם מורי בית המדרש גם חנוך אלבק, יחזקאל בנעט, הרמן כהן, ליאו בק,  יעקב נחום אפשטיין, ישראל לוי, יואל מילר, יוליוס גרינטל ויוליוס גוטמן, וכן אויגן טויבלר ואברהם יהושע השל, שגם למדו במוסד זה. 
בשנתו הראשונה, 1872, למדו בבית המדרש 12 סטודנטים, בהם 4 נשים. בשנת 1921 למדו בו 63 סטודנטים בהיקף מלא, ו-45 בהיקף חלקי. רבים מהסטודנטים היו בוגרי ישיבות ממזרח אירופה. בשנים 1930–1933 הביא המוניטין של בית המדרש להצטרפות סטודנטים לא-יהודים, ובפרט אנשי כמורה נוצרים. בשנת 1932 למדו בו 155 סטודנטים, ובהם 27 נשים. כמעט כל הסטודנטים למדו גם באוניברסיטת ברלין.
בית המדרש לא העמיד דרישות בנושאי דת בפני מוריו, אך כולם היו מסורתיים ושלטו בשפה העברית. 
בשנת 1902 התארגנה בבית המדרש אגודה ציונית של סטודנטים, ובה יהודה לייב מאגנס וארתור בירם. מורי בית המדרש, ששללו פעילות פוליטית בין כתליו, הביאו לסגירתה.
לבית המדרש הגבוה למדעי היהדות התקבלו אך ורק תלמידים שעמדו בהצלחה בבחינות הבגרות הממשלתיות בגרמניה, רובם בוגרי בתי ספר תיכוניים, ורק בודדים עמדו בבחינות אחרי לימודים אקסטרניים.

תחת השלטון הנאצי

הנהגת נומרוס קלאוזוס באוניברסיטאות בגרמניה עם עלייתו של היטלר לשלטון הביאה להצטרפות סטודנטים יהודים שגורשו מהאוניברסיטאות, ובבית המדרש נפתחו למענם קורסים בנושאים כלליים. בשנות השלושים אף נמשכה הסמכת רבנים במוסד. (כך למשל, הוסמך אמיל פאקנהיים בשנת 1936). יחד עם זאת החלה דעיכתו של בית המדרש, לאחר שמורים ותלמידים היגרו מגרמניה. בשנים הראשונות לשלטונו של היטלר עסק בית הספר בהוראת עבודה סוציאלית. ניסיון להעבירו ללונדון נכשל. בשנת 1942 נותרו בבית הספר שלושה תלמידים ומורה אחד, ליאו בק. ב-19 במאי 1942 נסגר בית המדרש ורכושו הוחרם.
חיים סטיינבך

חיים סטיינבך (Haim Steinbach; נולד ב-1944 ברחובות) הוא אמן, צייר ופסל אמריקאי ממוצא ישראלי.
נולד ברחובות למשפחה של ניצולי שואה וגדל בתל אביב. בשנת 1957 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית ומאז מתגורר בניו יורק. הוא החל לצייר כבר בגיל 15. הוא למד ציור במכון פראט בברוקלין (1968-1962), באוניברסיטה אקס-מרסיי (1966-1965) ובשנת 1971, כשהיה בן 27 החל ללמוד לתואר שני באמנות באוניברסיטת ייל.
אברהם וילנצ'יק

אברהם וילנצ'יק (1917 – 25 בפברואר 1943) היה איש לח"י שהוצא להורג על ידי אנשי לח"י בהרצליה בשנת 1943.

חייו

אברהם וילנצ'יק תושב הרצליה היה אחד מראשוני חברי לח"י, בתקופה שהלח"י נקרא עדיין "אצ"ל בישראל". הוא נעצר על ידי הבריטים חודשיים לאחר השוד בבנק אפ"ק שהתרחש ב-16 בספטמבר 1940, בו שדדו אנשי לח"י, לאור היום, סכום של 4,406 וחצי לירות (סכום השווה למיליוני שקלים של היום), בבנק אנגלו-פלשתינה, בסניפו ברחוב בן יהודה בתל אביב.
מעצרו של וילנצ'יק היה ביחד עם מעצרם של עשרות מחבריו בפשיטה שערכה המשטרה בכל רחבי הארץ בנובמבר 1940. המעצר היה בהתאם לתקנות החירום  המנדטורית ולווילנצ'יק יוחסה חברות בלח"י. הוא הוחזק במעצר במחנה המעצר בלטרון ולאחר מכן במחנה המעצר מזרעה ליד עכו. הוא שוחרר ממעצרו ב-20 בפברואר 1943, לאחר 26 חודשי מעצר. שחרורו התאפשר לאחר שראש המועצה המקומית הרצליה השתדל למענו אצל השלטונות, אך הוא חויב להתייצב פעמים בשבוע בתחנת המשטרה ביפו.
וילנצ'יק גילה עמדה נייטרלית במחלוקת שבין האצ"ל לבין הלח"י. בעת מעצרו בלטרון הוא סיפר לחבריו כי הוא עומד לפרוש מן הלח"י ולחזור לאצ"ל יחד עם חברי לח"י אחרים. לעומת זאת לטענת אנשי הלח"י הוא קנה את שחרורו מהמעצר בנכונותו למסור לבריטים מידע על הלח"י.
ב-25 בפברואר 1943, ימים ספורים לאחר שחרורו מן המעצר, התנקשו אנשי הלח"י בחייו. איש לח"י לבוש במדי נוטרים התדפק בשעה 9:15 בערב, על דלת בית אביו של אברהם בהרצליה, בעוד איש לח"י אחר, לבוש בבגדים אזרחיים, עמד ברחוב בריחוק מה מן הבית, כשפתח אביו של אברהם וילנצ'יק את הדלת פנה אליו האיש ושאל האם בנו בבית. הוא השתמש בלשון של הכרות כביכול והשתמש בפנייתו בכינוי "אברשה".
האב השיב כי בנו לן אצל חותנו בבית הסמוך, והלך עם האיש לקרוא לבנו. מיד לאחר שהאב נכנס לבית החותן, יצאה אשתו של אברהם ושאלה את האיש מי הוא. הלה השיב לה "מה אכפת לך, אני נוטר. אני צריך את אברשה לשוחח עמו בחוץ". אברהם שכבר שכב במיטה התלבש ויצא החוצה. בצאתו נורה בשלושה כדורים, שניים ברגלו ואחד בלבו. בני הבית יצאו מיד החוצה והיורה כבר נעלם. הם הספיקו עוד לשמוע מפיו של אברהם קריאת "אמא" והוא מת. הוא השאיר אחריו אישה ובת בת שלוש.
ד"ר שלמה רזניק, איש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שחקר את נושא המחתרות וסופר אלמוני שכינה עצמו "י. עוקב", בספרו "המעש השחור", מסכימים כי המטרה העיקרית להתנקשות בחייו של אברהם וילנ'יק הייתה לתת משמעות מפחידה לסיסמת הלח"י השאובה משירו של אברהם שטרן "חיילים אלמונים": "משורה ישחרר רק המוות". זאת על מנת שחברי לח"י אחרים שחלפה בלבם במחשבה לעזוב את הלח"י יחשבו פעמיים לפני שיעשו כן.
לעומתם מתי שמואלביץ, איש הלח"י ולימים מנכ"ל משרד ראש הממשלה, סיפר כי בשנת 1969 הוא פגש בקצין לשעבר מן המודיעין הבריטי בארץ ישראל שסיפר לו כי אכן וילנצ'יק מסר מידע רב ערך לבריטים ובתמורה זכה לשחרור מהכלא.
רקוויזיט

רקוויזיט הוא אביזר בתיאטרון, אשר נהוג להגדירו ככל פריט שאינו רהיט, תלבושת או תפאורה, אבל כזה הנדרש בפעולת העלילה, נחוץ בהצגה ומסייע להתפתחותה.
הבחנה נוספת בין תפאורה לרקוויזיט נעוצה בשימוש באביזר על ידי שחקן בהצגה - אם השחקן אינו משתמש או נוגע באביזר, משמע שהאביזר יוגדר כחלק מהתפאורה.

דוגמה לשימוש ברקוויזיט בהצגה

במחזה "מקבת'" של ויליאם שייקספיר משנת 1606 (לערך), אחד הרקוויזיטים הוא במרכז העלילה ומוביל אותה: דף הנייר משמש כרקוויזיט מרכזי לגלגול הסיפור ולהבנת המהפך שמתחולל בליידי מקבת', כיוון שהוא חושף בפני הצופים את דמותה האמיתית, ראשית כאישה חתרנית ובהמשך כאישה ההופכת קורבן למעשה הזוועה שעודדה. בסצנה הראשונה והאחרונה בה ליידי מקבת' מופיעה, היא אוחזת בדף נייר המסמל באופן אירוני את המחולל של סיפור הזוועה – המכתב שעודד אותה לדחוף את בעלה לרצח ומעשה זוועה – בעקבות נבואת המכשפות כי מקבת' יהיה מלך. אותו המכתב מחולל שיגעון ומוות של דמות סהרורית חסרת שינה כשהוא הופך לרעל במוחה על מעשה הזוועה שעודדה, ומתוך שינה היא מוציאה דף נייר וכותבת בו דברים, בחזרתיות אין קץ.
ז'וליה קריסטבה

ביוגרפיה

ז'וליה קריסטבה נולדה בעיר סליבן בממלכת בולגריה. למדה צרפתית מאמה. קריסטבה סיימה לימודי ספרות צרפתית באוניברסיטת סופיה, ובשנת 1966 בהיותה בת 25 השתקעה בפריז לשם נשלחה ללימודים עם מלגה מממשלת צרפת. עבדה זמן מה עם רולאן בארת ועם לוסיין גולדמן. אחר כך הצטרפה לקבוצה שמסביב כתב העת "טל קל" ובשנת 1968 התחתנה עם הסופר פיליפ סולרס.
כיום קריסטבה היא פרופסור לבלשנות במכון האוניברסיטאי הצרפתי באוניברסיטת פריז 7, ופסיכואנליטיקאית. היא נחשבת אחת הדמויות הבולטות בתאוריה הביקורתית העכשווית, ואחת מהאינטלקטואלים המכובדים בעולם.
קריסטבה פיתחה את הגותה על ידי מיזוג של דיסציפלינות שונות - פילוסופיה, בלשנות, סמיוטיקה, תורת הספרות, פסיכואנליזה - ושאפה תמיד לבסס צורות חדשות של שיח ביקורתי במטרה לחשוב באופן שונה על לוגיקה ועל המציאות.

היחס לעבודתה

בין שלל הביקורות שהופנו כלפי קריסטבה, בין חיוביות ובין שליליות, בולטות במיוחד הביקורות של יעקובסון ובארת לחיוב, ושל ספיבאק ואיאן אלמונד לשלילה.
יעקובסון, בהקדמה לספרה Desire in Language, כותב כי "הן קוראים והן מקשיבים, בין מסכימים או שבעקשנות מתנגדים, לא יכולים שלא להימשך לקולה הייחודי ולמתנתה שהיא היכולת לשאול ולתשאל את אותם הדברים שאנו תופסים כאקסיומות, וכן גם למתנתה השנייה שהיא היכולת 'לשחר' שאלות מסימני השאלה שעד אותו רגע היו להם".
רולאן בארת, בספרו The Rustle of Language, כותב כי "ג'וליה קריסטבה משנה את המקום של דברים: היא תמיד שוברת את הדעה הקדומה האחרונה, זו שלא יכולת שלא להתעודד ממנה ומקיומה, שיכולת להתגאות בה; מה שהיא מפרקת זה את שנאמר, הרגע של המסומן, הטפשות; מה שהיא מפרקת זו סמכות –הסמכות של התאורמה המדעית, הורות וזיקה הורית".
איאן אלמונד מבקר את תפיסתה של קריסטבה כאתנוצנטריסטית. תוך התבססות על דבריה של ספיבאק - שבביקורתה על הספר של קריסטבה "על נשים סיניות" טוענת כי הספר שייך לאותה מאה שמונה עשרה אותה הוא מבקר, וכי הוא ניסיון קצר, בסיסי ופעמים רבות חסר בסיס לתאר אלפיים שנות היסטוריה של תרבות שהיא לא מכירה - גורס אלמונד כי אין תחכום בהצגתה את העולם המוסלמי ואת הטון המבטל של הצגתה את תרבות האסלאם ואת מאמיני הדת. הוא מתמקד בעיקר בניגוד, שלטענתו, קריסטבה מציגה בין החברות המוסלמיות לבין דמוקרטיות שבהן החיים די נוחים (155), תוך התעלמות בין נשים בתוך העולם המוסלמי, ותוך התייחסות לחיבוריו של סלמאן רושדי כהישג היחיד של תרבות שהיא "ריאקציונית ומבוססת ציד מכשפות"
ב-15 השנים שעד ל-2001 קריסטבה שהתה כפרופסורית אורחת באוניברסיטת קולומביה, חולקת את משרתה עם הסמיוטיקאי והסופר אומברטו אקו ועם צבטן טודורוב. היא אף עובדת כמזכירה הביצועית של האגודה הבינלאומית לסמיולוגיה, וכחברה בוועדי־עורכים רבים. באפריל 1997, קריסטבה קיבלה את אחד התארים המכובדים בצרפת, אביר לגיון הכבוד, על עבודתה שהקיפה 30 שנה, ושתורגמה לשפות רבות. נבחרה כחברת חוץ של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1998 וכחברת חוץ של האקדמיה הבריטית בשנת 2002.
זאב וילנאי

פטירתו והנצחתו

וילנאי נפטר ב-1988 והותיר אחריו שני בנים וחמישה נכדים. לפני מותו ביקש להיקבר ליד בית שמש, בסמוך למושב נחם, מפני שבצעירותו ביקר בין צרעה ואשתאול, ודמותו של שמשון הגיבור הותירה בו רושם כה עז, עד כי ביקש להיקבר שם באחרית ימיו לצד קברה של אסתר רעייתו.
לאחר מותו הוקם על שמו 'מרכז וילנאי' ובו ספרייה גדולה בחצר סרגיי בירושלים. המרכז שם לו למטרה להוות מוקד מידע בתחום חקר ירושלים ושימור האתרים ההיסטוריים המצויים בה. על שמו רחובות בחיפה ובבאר שבע, כמו כן יש רחוב על שמו בירושלים "דרך זאב וילנאי " ובו בתי מלון ידועים. חטיבת הביניים 'דקל וילנאי' ותיכון 'דקל וילנאי אורט' במעלה אדומים נקראים על שמו. בישיבה החילונית של בינ"ה במתחם גני הטבע בתל אביב קרוי על שמו בניין מרכזי. 
בנו מתן וילנאי היה אלוף בצה"ל, חבר כנסת ושר מטעם מפלגת העבודה, ושגריר ישראל בסין. בנו הבכור פרופסור אורן וילנאי מומחה להנדסת מבנים באוניברסיטת בן-גוריון.
בנו אורן ומשפחתו הוציאו לאור, על פי מצוותו, את מדריך ארץ ישראל באנגלית לקראת המילניום (The Vilnay Guide to Israel), סיימו לערוך את "אנציקלופדיית וילנאי לירושלים" וסדרה בעלת שלושה ספרונים של אגדות ארץ ישראל לילדים: "אגדות ארץ ישראל שסבא סיפר לאסתר".
רועי צזנה

ביוגרפיה

צזנה נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי. שירת בצה"ל כחובש קרבי. בתקופת שירותו בצה"ל התחיל את לימודי הביולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
עם תום תקופת השירות השלים תואר ראשון בביולוגיה בטכניון, משם המשיך ללימודי תואר שני ושלישי בננו-טכנולוגיה במגמת מחקר בתחום הנדסת הרקמות בהנחיית פרופסור שולמית לבנברג מהפקולטה להנדסה ביו-רפואית ופרופסור איל זוסמן מהפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. עם סיום הדוקטורט עבר צזנה לעסוק בחקר עתידים במרכז הבינתחומי לניתוח ותחזית טכנולוגית ליד אוניברסיטת תל אביב, שם קיבל הדרכה מדוקטור אהרון האופטמן, דוקטור יאיר שרן, דוקטור יואל רבן ודוקטור טל סופר והמשיך ליחידה לחיזוי טכנולוגי וחברתי באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2014–2015 ניהל את התוכנית לחקר עתידים ביחידת להב פיתוח מנהלים באוניברסיטת תל אביב, המשויכת ליוזמה לרובוטיקה ממוקדת אנושות באוניברסיטת בראון. העביר קורסים בנושא עתידנות גם באוניברסיטה העברית ובטכניון. הקים ועומד בראש פרויקט סימפוליטיקס לחיזוי פוליטי.
צזנה הוא מייסד-שותף של טלה-באדי, חברה המפעילה רובוטי טלפרזנס, המאפשרים להרצות, ללמד ולנהל מיזמים דרך אוואטרים רובוטיים המשמשים כגופים חלופיים ברחבי העולם
.
צזנה הוא חבר בפרויקט המילניום ובאגודה לעתיד העולם, בה הוא משמש יועץ מדעי בכיר. הוא חבר בוועד המייעץ של Lifeboat Foundation, שנועדה לשמר את האנושות מכיליון וערך מחקרים עבור ה- Global Challenges Foundation. בנוסף הוא פועל כאנליסט בכיר בחברת ויקיסטראט לייעוץ בכוח ההמונים וחוקר בכיר בחברת X-Prize.
כיום הוא חוקר ב"מרכז בלווטניק לחקר הסייבר" באוניברסיטת תל אביב, ועמית מחקר ביוזמה לרובוטיקה מוכוונת-אדם (Humanity Centered Robotic Initiative) באוניברסיטת בראון בארצות הברית.
צזנה עבר את מבחני אגודת הקוסמים הישראלית והוא קוסם ואמן חושים ובזמנו הפנוי הוא משמח ילדים בקסמים ובפיסול בבלונים.

חיים אישיים

צזנה נשוי ואב לשניים.
קליפורד סימאק

קורות חיים

סימאק נולד במילוויל, ויסקונסין, להוריו ג'ון לואיס ומרגרט. הוא נישא לאגנס קוכנברג ב-13 באפריל 1929. לזוג שני ילדים, סקוט ושלי. את לימודיו האקדמיים השלים באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון ולאחר סיום לימודיו עבד בכמה עיתונים באזור המערב התיכון בארצות הברית. ב-1939 התחיל לעבוד בעיתון מיניאפוליס סטאר טריביון, ואף הפך לעורך החדשות של העיתון ב-1949. הוא מילא תפקידים מרכזיים נוספים בעיתון עד פרישתו ב-1976.

קריירת הכתיבה

סימאק החל להתעניין במדע בדיוני לאחר שקרא את ספריו של ה. ג'. ולס כילד. הוא החל לכתוב סיפורים קצרים למגזינים זולים ב-1931 אך התמיד בכך למשך שנתיים בלבד. עד 1937 פרסם סיפור אחד בלבד, The Creator. במשך התקופה המכונה "תור הזהב" של המדע הבדיוני (1938–1950), היה סימאק כותב קבוע במגזיני מדע בדיוני. הידוע בספריו מתקופה זו הוא "עיר" (City), הכתוב כאוסף סיפורים קצרים המתארים את קץ התרבות האנושית על פני כדור הארץ. 
במהלך שנות החמישים והשישים כתב סימאק מספר ספרים שהניבו לו מועמדויות לפרסים. בשנות השבעים התרופפה בריאותו והספרים שכתב בתקופה זו מוערכים פחות, אך הסיפורים הקצרים עדיין נחשבו למוערכים ביותר. בשנות השמונים המשיך לכתוב כשהוא נעזר בחבר בשל בריאותו ואף פנה לתחום חדש - הפנטזיה.
סימאק זכה בשלושה פרסי הוגו: פרס נובלה הטובה ביותר לשנת 1959 עבור The Big Front Yard, פרס הרומן הטוב ביותר לשנת 1964 עבור תחנת מעבר ופרס הסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 1981 עבור 
Grotto of the Dancing Deer. האחרון זכה גם בפרס נבולה באותה השנה. סימאק אף זכה במספר פרסים ספרותיים נוספים נחשבים פחות.
גרונטופיליה

גרונטופיליה (Gerontophilia) הוא דפוס התנהגות, שעל פי ה-DSM, המגדיר המקובל של הפרעות הנפש, נחשב לפאראפיליה. אדם בעל דפוס התנהגות כזה הוא אדם צעיר יחסית, הנמשך מינית לאדם זקן מאוד (70 ומעלה). תאוריות ניסו להסביר את הפאראפיליה בכך שהיא נובעת מקשר הדוק של ילד עם סבו, לצד בית שאינו חם ומתפקד, כשקשרים חמים נוצרים רק בין הילד לסבו או לסבתו.
רנצ'ו מיראז'

היסטוריה

העיר הוקמה ב-3 באוגוסט 1973 לאחר שהעיר אוגדה עם חמישה יישובים קטנים (מגנסיה, דזרט, פאלמאס, טמריסק ות'נדרבירד) הידועים בשם "קהילת קוב".

גאוגרפיה

על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, העיר משתרעת על שטח כולל של 64 קילומטר רבוע, מתוכם 63 קילומטר רבוע קרקע ו-1 קילומטר רבוע ממנה (1.57%) הוא מים.

פוליטיקה

בבית המחוקקים של מדינת קליפורניה, רנצ'ו מיראז' מיוצגת במחוז ה-28 של קליפורניה, המיוצג כיום (2017) על ידי ג'ף סטון מהמפלגה הרפובליקנית.
בבית הנבחרים של ארצות הברית, רנצ'ו מיראז' מיוצגת במחוז הקונגרס ה-36 של קליפורניה, המיוצג כיום על ידי ראול רואיז מהמפלגה הדמוקרטית.

אנשים מכובדים

ידוענים ואנשי ציבור רבים חיו ברנצ'ו מיראז'. ביניהם ניתן למנות את פרנק סינטרה, בוב הופ, פרד אסטר, לוסיל בול, ספירו אגניו, ג'ינג'ר רוג'רס והנשיאים ג'רלד פורד, רונלד רייגן וריצ'רד ניקסון. גם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת חייתה בעיר זמן קצר עד שהגיעה לקנדה. הנשיא לשעבר ג'רלד פורד (כיהן כנשיא בין השנים 77–1974) ורעייתו בטי פורד היו התושבים הבולטים של רנצ'ו מיראז'. הנשיא לשעבר ברק אובמה גם כן מתכנן לעבור לחיות ברנצ'ו מיראז לאחר שבתו, סשה אובמה תסיים את לימודיה בית ספר תיכון בתיכון בוושינגטון הבירה.
Vienna Coup

Vienna Coup היא טכניקת משחק בברידג' המסירה חסימה כהכנה לביצוע משחק לחץ פשוט. השם Vienna Coup משום שמסופר שבפעם הראשונה שנעשה שימוש בטכניקה היה בווינה" מבמשחק ויסט, המשחק ממנו התפתח משחק הברידג'. זהותו של השחקן שהשתמש בטכניקה אינה ידועה. הטכניקה מאופינת בכך שבהתחלה מושכים קלף גבוה על מנת להפוך קלף אחר בסדרה לקלף מאים.

הטכניקה

המאפיין משחק לחץ של הוא משיכה מוקדמת של קלף או קלפים גבוהים, למשל: משיכת A, כפעולת הכנה למשחק לחץ. מטרת לקיחת ה-A או קלף גבוה בשלב מוקדם היא מניעת חסימה של קלף מאים באותה סדרה.
בתרשים חייב הכרוז המשחק מדרום לזכות בכל הלקיחות על מנת לבצע את החוזה. הוא משחק את ה-5♥ וזוכה בצפון עם ה-A♥. מזרח יכול לזרוק את ה-8♥. עכשיו הוא משחק את ה-6♣ וזוכה ב-A♣ שבדרום. מזרח בלחץ. אם יזרוק את ה-K♥, תוגבה ה-Q♥ בדרום. אם יזרוק את ה-Q♠, ישחק הכרוז את ה-3♠ מדרום ויזכה ב-A♠ וב-J♠.
לו הוא היה משחק מיד את ה-A♣ בדרום, לא היה יכול להפעיל לחץ משום שה-Q♥ לא תהיה קלף מאים, משום לא תהיה כניסה ליד בדרום.
יש מהמקרים נדרשת משיכת שני קלפים כהכנה למשחק לחץ, למשל: A ו,K באותה סדרה מהדומם על מנת להפוך את ה-10 שהוא קלף רביעי ביד הכרוז לקלף מאים.
אורית מיטל

ביוגרפיה

אורית מיטל היא בתו של ד"ר זאב מיטל. גרה עם הוריה בבלגיה מגיל שנה עד גיל שש. בוגרת כיתת השירה של הליקון לשנת 1999.
בגיל 50 עשתה דוקטורט בספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עבודת הדוקטורט שלה עסקה ביצירתו של אורי צבי גרינברג.
פרסמה שירים בכתבי העת "הליקון", "שבו", "אלפיים" ו"כרמל". פרסמה מאמרים, בין היתר בכתבי העת "מטעם", "מכאן" ו"אות".
מרצה לספרות ומנחת סדנאות שירה. מלמדת באוניברסיטת תל אביב, במנשר לאמנות ובבית הספר לאמנויות המילה מטעם מקום לשירה. הייתה מרצה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
עמדה בראש התוכנית לכתיבה יוצרת באוניברסיטת תל אביב. במסגרת תוכנית זו, גילתה את כשרון הכתיבה של קובי עובדיה, בטרם הפך לסופר.
בין השנים 2005–2008 פרסמה ביקורות שירה בעיתון "הארץ".
מיטל אם לשני בנים.