דייק סלייטון

ראשית חייו

דונלד סלייטון נולד ב־1 במרץ 1924, בחווה בספרטה, ויסקונסין, לצ'ארלס שרמן סלייטון (1887–1972) ולויקטוריה אדליה סלייטון (1895–1970), ממוצא אנגלי ונורווגי. בילדותו עבד סלייטון בחווה המשפחתית, בגידול חיות המשק, וגדל ללא מערכות חשמל או מערכות אינסטלציה פנימית. הוא התחנך ולמד בבית הספר היסודי בלאון, ולאחר מכן המשיך בלימודיו בתיכון "ספרטה". במשך לימודיו בתיכון, הוא התאגרף, ניגן בטרומבון, והיה לחבר פעיל בארגון "חקלאי העתיד של אמריקה". לאחר מכן, כשהיה בן 18, התגייס סלייטון לחיל האוויר.

מלחמת העולם השנייה

לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, הצטרף דייק סלייטון לחיל האוויר. במשך שלוש שנים עבר הכשרה ראשונית שבסופה החל סלייטון להטיס מטוסי קרב. באפריל 1943 קיבל סלייטון "כנפי" טיסה. במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלח סלייטון לאירופה, שם השתתף בחמישים ושש משימות קרביות במפציצים בינוניים. בשנת 1944, חזר לארצות הברית ושימש כטייס מאמן בדרום קרוליינה, ולאחר מכן שירת ביחידה מיוחדת. באפריל 1945 נשלח לאוקינאווה, אי ביפן, שם הטיס מטוסי קרב עד לכניעתה של יפן במלחמה.

מרקורי שבע

בינואר 1959 נבחר סלייטון כאחד המועמדים לפרויקט "מרקורי" של סוכנות החלל האירופית ומרחב החלל, תוכנית הטיסה הראשונה המאוישת על ידי ארצות הברית. למרות חוסר העניין הראשוני שלו בחלל, הוא הסכים להמשיך בבחירת האסטרונאוטים. ב־2 באפריל 1959 הודיע ​​סלייטון על בחירתו כאסטרונאוט.
בשנת 1959, הוא התאמן בצנטריפוגה ועבר אלקטרוקרדיוגרמה. במהלך אימוניו נמצא כי הוא סובל מפעילות לב לא סדירה. הוא קיבל הערכה רפואית נוספת בבסיס חיל האוויר בברוקס, ואובחן עם פרפור עליות אידיופתי, אך נחשב בריא מספיק כדי להמשיך בטיסה. הוא ניסה לשפר את בריאותו על ידי פעילות גופנית באופן קבוע יותר ונמנע משתיית אלכוהול. סלייטון נבחר למשימה האורבנית האמריקאית השנייה, דלתא 7. ב־15 במארס 1962, חודשיים לפני השקת דלתא 7, הוחלט כי סלייטון אינו כשיר רפואית למשימה. והוא הוחלף על ידי סקוט קרפנטר.

ניהול בנאס"א

סלייטון נבחר בתחילת 1962 כדי לשמש מנהל בכיר של משרד האסטרונאוטים. אחד התפקידים הראשונים שלו היה בחירת אסטרונאוטים מתאימים והרכבת כיתה. הכיתה החדשה הוכרזה בספטמבר 1962. בנוסף, הוא מונה כאחראי על צוותי העתיד.
בשנת 1963 הפך סלייטון לעוזר מנהל מחלקת טיסות, בנוסף לתפקידו בניהול משרד האסטרונאוטים. בנובמבר 1963 התפטר מתפקידו בחיל האוויר וזאת לאחר שנמצא לא כשיר בריאותית לטוס, והפך למנהל האזרחי של נאס"א. בהמשך שאלן שפרד קורקע לצמיתות בגלל מחלת מנייר, הוא החליף את סלייטון כמנהל משרד האסטרונאוטים, בעוד סלייטון המשיך לעבוד בחברת Flight Crew Operations, וקודם למנהל שלה בשנת 1966.
סלייטון פיקח על ההיערכות מחדש של צוותי משימות אפולו עתידיות. הוא עמד מאחורי שינויים בצוותי אפולו שונים והיה אחראי להצבתם של אסטרונאוטים במשימות השונות. בשנת 1969 מינה את אלן שפרד למפקד אפולו 13, מינוי שהיה שנוי במחלוקת ונתפס אצל כמה אסטרונאוטים כניגוד אינטרסים, בשל עמדתו הקודמת של שפרד כראש משרד האסטרונאוטים. שפרד פיקד על אפולו 14, בניגוד לרצונו של סלייטון, שחש כי שפרד זקוק לזמן הכשרה נוסף.

חזרה למצב טיסה

סלייטון נקט במספר צעדים בניסיון לקבל שוב את רישיון הטיס שלו. הוא עשה פעילות גופנית קבועה, נטל ויטמינים, הפסיק לעשן סיגריות ולשתות קפה, והפחית את צריכת האלכוהול. ב־1970 החל לקחת טיפול באלקלואיד גבישי. הטיפול נחל הצלחה אך, נטילת התרופות הללו פסלה את סלייטון מלטוס בכל זאת. בניגוד לעצת רופאיו הפסיק סלייטון את נטילת התרופה בתקווה כל לקבל שוב אישור לטוס. ב־13 במרץ 1972 הודיעה נאס"א כי סלייטון כשיר מבחינתה לטוס.

טיסת אפולו סויוז

בחודש פברואר 1973, סלייטון שובץ בפרויקט מבחן אפולו־סויוז (ASTP) כטייס מודול עגינה, יחד עם המפקד תומאס סטאפורד וטייס מודול הפיקוד ואנס ברנד. הצוות האמריקאי החל בתוכנית הכשרה לשנתיים, שכללה לימוד השפה הרוסית ועריכת טיולים למרכז ההדרכה של יורי גאגארין בקוסמונאוט בברית המועצות. הוא נשאר בתפקיד ניהולי לאורך כל תוכנית סקיילאב, והתפטר מתפקיד מנהל צוות טיסה מבצעי בפברואר 1974 לקראת הטיסה שהתקרבה.
החללית אפולו־סויוז שוגרו ב־15 ביולי 1975. ב־17 ביולי 1975 הצטרפו שני כלי השיט למסלול, והאסטרונאוטים האמריקאים ניהלו צוותים עם הקוסמונאוטים אלכסיי ליאונוב ואלרי קובאסוב. בסוף הטיסה הובילה מערכת מיתוג שגויה לאדים אדירים של חנקן טטרוקסיד ממכניסי ה־RCS של מודול הפיקוד שנשאבו לתוך התא בזמן הנחיתה, והצוות אושפז כאמצעי זהירות בהונולולו, הוואי, למשך שבועיים. במהלך האשפוז, התגלה נגע על הריאה של סלייטון והוסר.
סלייטון היה בן 51, מה שהופך אותו האסטרונאוט הזקן ביותר לטוס בחלל באותו זמן.

תוכנית מעבורת החלל

לפני טיסת ה־ASTP, סלייטון מונה על ידי כריס קראפט לנהל את הגישה ואת בדיקות הנחיתה (ALT) של תוכנית מעבורת החלל. במהלך העבודה על מעבורת החלל, הוא גם סייע בפיתוח כלי טיס המוביל.
תוכנית ALT הסתיימה בשלהי 1977, וסלייטון הסכים לנהל את טיסות המעבורת של מעבורת החלל (OFT). הוא פרש רשמית ב־1980, אך המשיך לשמש בתפקיד יועץ עבור STS-1. סלייטון עזב את נאס"א רשמית ב־27 בפברואר 1982.

הקריירה שלאחר נאס"א

לאחר פרישתו מנאס"א, סלייטון כיהן כנשיא חברת "Space Services Inc", חברה המבוססת על יוסטון שנוסדה מוקדם יותר במטרה לפתח רקטות עבור מטענים מסחריים קטנים. הוא כיהן כמנהל משלחת הרקטה "קונסטוגה", אשר הושקה בהצלחה ב־9 בספטמבר 1982, והייתה לרקטה הבינלאומית הראשונה שהייתה במימון פרטי. סלייטון התעניין גם במרוצי תעופה, וכיהן כנשיא הבינלאומי של "Formula One Pylon Air Racing" - חברה למרוצים ומנהל אסטרונאוטיקה בקולומביה. בנוסף לכך, שירת גם בוועדה המייעצת לחלל מסחרי במשרד התחבורה.
בשנת 1991 החל סלייטון לעבוד עם היסטוריון החלל מייקל קאסוט על מנת לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, שכותרתה "Deke" שטח מאויש ממרקורי למעבורת, שפורסמה ב־1994, שנה לאחר מותו. סלייטון כתב גם את הספר "Moon Shot ב־1994 שמספר את הסיפור הפנימי של המירוץ של אמריקה לירח, יחד עם עמיתו, האסטרונאוט אלן שפרד.

חייו האישיים

סלייטון התחתן עם מארג'ורי "מארג" לוני (1921–1989) במאי 1955. נולד להם בן אחד, קנט שרמן, ב־8 באפריל 1957. הם התגרשו באפריל 1978, וסלייטון עבר לגור בבית משותף של מרכז החלל ג'ונסון. לאחר מכן, בשנת 1983, הוא התחתן עם בובי בל ג'ונס (1945–2010), שעבדה אף היא בנאס"א, והם נשארו נשואים עד מותו. סלייטון הוזכר בראשי התיבות שלו, ד"ק, שקוצר בסופו של דבר ל"דייק".
ב־1992 הוא אובחן אצלו גידול מוחי. ב־13 ביוני 1993, הוא מת בביתו בליג סיטי, שבטקסס מהמחלה, בגיל 69.