google/wiki40b huggingface dataset:
אוטפורד

אוטפורד (באנגלית: Otford) הוא כפר במחוז "שבעת האלונים" בעמק הנהר דארנט שבאזור קנט, אנגליה.

היסטוריה

מקור שמו של הכפר שנוי במחלוקת וההערכה היא כי השם מורכב מהלחם הבסיסים "Ottansford"-מעבר אוטה, הקשור בשמו של אציל מקומי. הערכות אחרות טוענות כי מקור השם הוא באופה מלך מרסיה או בשם הסקסוני של הכפר-אוטנפורד.
מחקרים ארכאולוגים מצביעים על התיישבות באזור במשך כ-3000 שנים לפחות, מאז תקופת הברזל. שרידי מבנה מן התקופה הרומית שננטש בערך במאה ה-4 לספירה התגלו בחפירות ארכאולוגיות בשנות ה-30 ונחקרו שוב בשנת 2015.
במאה ה-6 לספירה, בתקופה הסקסונית, הייתה אוטפורד חלק מהאזור האדמיניסטרטיבי של סאטון והון.
שרידים ארכאולוגיים של בית קברות אנגלו סקסוני מתקופת ימי הביניים המוקדמים, בין השנים 650–750 לספירה נמצאו במרחק של כ-2 ק"מ מהכפר. בשנת 776 נערך קרב אוטפורד שבו ניצח אופה מלך מרסיה את הסקסונים מקנט. מחקר היסטורי משנת 1797 קובע כי המנצח העניק בשנת 791 את הכפר לכנסייה של קנטרברי.
על פי ההיסטוריון הנזיר ג'ון מורצ'סטר בשנת 1016 נערך בכפר קרב של אדמונד איירונסייד מול הפולשים הוויקינגים שהובסו ונמלטו לשפי.
אוטפורט (Otefort) מוזכרת בספר יום הדין משנת 1086 ובו מצוין כי הארכיבישוף מקנטרברי החזיק ב 8 טחנות בכפר.
בשנת 1514 בנה הארכיבישוף ויליאם מוהם את ארמון אוטפורד ובשנת 1519 התארח בו המלך הנרי השמיני והתענג עליו בשהייתו. בשנת 1537 הוענק הארמון למלך עי הארכיבישוף תומאס קרנמר.
בתקופת ימי הביניים המאוחרים הקיף הכפר כ 9 מייל וכלל בשטחו כ 2400 אקר של אדמות חלקן מיוערות וחלקן ביצות. בשנת 1841 כללה אוכלוסיית הכפר 798 תושבים ובשנת 1882 נפתחה בה תחנת הרכבת עם קווים ללונדון והסביבה. בשנת 1909 הופרד מאוטפורד הכפר דאנטון גרין שקודם לכן נכלל בשטחה.

כיום

העיירה מקושרת באמצעות קו רכבת, קווי אוטובוס, וכבישים נוחים. מערכת החינוך כוללת שני בתי ספר יסודיים שאחד מהם ממשלתי והשני פרטי, ושלושה גני ילדים. ברחוב הראשי ממוקמות מספר מצומצם של חנויות, פאבים, ומסעדות בעלי אופי כפרי מקומי. ניתן להתרשם בעיירה מארמון הארכיבישוף, מעגל התנועה של אגם הברווזים, ומודל של מערכת השמש בקוטר של קילומטר.
בעיירה 4 כנסיות: אנגליקנית, מתודיסטית, אוונגליסטית, וקתולית. מוזיאון המורשת של אוטפורד מציג ממצאים ארכאולוגים, היסטוריים ואומנותיים מן התקופה הרומית ועד ימינו שנמצאו בסביבת העיירה.
אוטפורד ממוקמת על שביל הטיולים של דרום אנגליה וקנט (North Downs Way), החוצה ומשתלבת בשביל הטיולים של עמק נהר הדרנט, וכן על שביל עולי הרגל העתיק המוליך מאזור המפשייר לקתדרלת קנטרברי. בשל כך היא מהווה בסיס יציאה ומפגש לטיולים רגליים באזור.
גיידאר

גיידאר (מאנגלית: Gaydar) הוא הלחם בסיסים של רדאר ו-גיי, המתאר יכולת אינטואיטיבית של אדם כלשהו לזהות להט"בים גם ללא תקשורת ישירה ביניהם, בדרך כלל על סמך לבוש, התנהגות, שפת גוף או הליכה כנגד המוסכמות המיניות או המגדריות של החברה ההטרוסקסואלית בפרהסיה.
בעוד שבעבר החלוקה בין להט"בים להטרוסקסואלים הייתה ברורה, ואפשרה לגיידאר לפעול על בסיס תבניות בולטות, מגמות של מטרוסקסואליות מחד, והופעתם של להט"בים ללא מזהים חיצוניים מובהקים מאידך, מאתגרות את יכולות הגיידאר כיום; ואולם, להט"בים רבים טוענים כי הם עדיין מסוגלים לזהות להט"בים אחרים באמצעות אינטואיציות ותחושות.
אחד ההסברים שניתן לתופעה הוא שבמהלך חייהם התרגלו להט"בים להשקיע יותר בזיהוי פרטים קטנים בקרב אנשים אחרים העשויים להעיד על נטייתם המינית. מחקרים מדעיים שונים העלו נתונים התומכים בקיומו של גיידאר שכזה: להט"בים זיהו להט"בים אחרים לפי תמונות באופן מדויק יותר מהטרוסקסואלים. גם כשהוצגו להם תמונות הפנים בלבד, הפגינו הלהט"בים יכולות טובות יותר מאלו של ההטרוסקסואלים.
כתובת תאודוטוס בן וטנוס

כתובת תאודוטוס בן וטנוס היא לוח אבן חקוק ביוונית, הנקרא על שם האיש המוזכר בה. הכתובת שכנה ככל הנראה בחזית בית כנסת בירושלים בימי בית שני, והיא מתארת את מייסדיו. הכתובת נמצאה בחפירות שערך ריימון וייל בעיר דוד בירושלים בשנת 1913, והיא מתוארכת למחציתה הראשונה של המאה הראשונה לספירה.

תרגום הכתובת

תרגום הכתובת הוא:
תאודוטוס בן וטנוס כהן וראש בית הכנסת (ארכיסינגוגוס)
בן ראש בית כנסת; נכדו של ראש בית כנסת
בנה את בית הכנסת לשם קריאת תורה ולימוד מצוות
(ו)את האכסניה והחדרים (ו)מתקני המים
לשם הארחת הנצרכים מן הנכר
שאותו (את בית הכנסת) יסדו אבותיו והזקנים וסימונידס

ניתוח הכתובת

מן התוכן ניתן להסיק כי הכתובת ניצבה בכניסה לבית כנסת (או על משקופו), שהיה בעיר דוד או בסביבתה. מאחר שהעיר חוותה חורבן פיזי גדול בשנת 70 לספירה, קשה לדעת האם הכתובת לא הושלכה אל מורדות עיר דוד מכל מקום אחר. הכתובת מלמדת על קיומו של בית כנסת ושל קומפלקס הארחה בירושלים, ששימש לקיום חיים יהודיים ולאירוח עולי רגל מחוץ לארץ.
מן הכתובת ניתן ללמוד על שושלת של "ראשי בית הכנסת" - תפקיד שנראה כי עבר מאב לבן, וכי נושאיו היו אחראיים על הקמתו ותחזוקתו של מוסד שכזה. שמו הנוכרי של בעל הכתובת - תאודוטוס בן וטנוס - מלמד כי ההשפעה ההלניסטית לא פסחה באותה עת גם על אלה שראו בלימוד תורה ובקיום מצוות חלק בלתי נפרד מחייהם. כך גם העובדה שהכתובת כתובה ביוונית, מצביעה על כך שרבים מהעולים לרגל ככל הנראה לא ידעו כלל עברית.
המעניין בתיאור תפקידיו של בית הכנסת הוא שלא מוזכרת בו כלל תפילה. נראה כי מדובר בתקופה בה טרם גובש עדיין תפקידו של בית הכנסת כמקום התייחדות עם האל, דבר הנפוץ הרבה יותר החל מימי המשנה והתלמוד. בתקופה שעדיין היה המקדש קיים, ובוודאי בירושלים שסביבו, הפולחן התרכז בבית המקדש בלבד, ובית הכנסת שימש להתכנסות ציבורית ולימוד בלבד.
לצד בית הכנסת, מציין תאודוטוס אכסניית אורחים וכן מתקני מים, בהם הכוונה ככל הנראה למקוואות. יש לציין כי במרחק של מטרים ספורים ממקום מציאת הכתובת חשף וייל שני מקוואות טוהרה. באין מונח ייחודי למקווה טוהרה ביוונית מציינת הכתובת מתקני מים, אך הכוונה למתקני ההטהרות האלה. עולי רגל שהתאכסנו באכסניה הנזכרת בכתובת נצרכו להם כדי להטהר טרם כניסתם להר הבית הסמוך.

ייחודה

ייחודה של כתובת תאודוטוס הוא בכך שהיא הממצא הארכאולוגי היחיד מירושלים המצביע על קיומו של בית כנסת בעיר בתקופת בית שני, דבר הניכר מניתוח אפיגרפי של האותיות, הדומות לאותיות באבן הסורג ומניתוח שמות האישים המוזכרים בה. ידוע על בתי כנסת שפעלו ברחבי הארץ בימי הבית, אך זאת בעיקר ממקורות כתובים (כמו הברית החדשה). רק שבעה בתי כנסת זוהו מימי הבית, בהם בית הכנסת בקריית ספר (ח'רבת בד עיסא) ובמודיעין (ח'רבת אום אל עומדן) ובחרבת עתרי, בית הכנסת של גמלא, שמקורו כנראה בתקופה ההרודיאנית, ובתי הכנסת של לוחמי המרד הגדול במצדה והרודיון. השניים האחרונים היו כנראה מבנים מאולתרים שהוקמו בתוך מבנים אחרים, ובכל מקרה לא נשתמרה בהם כל כתובת המעידה בוודאות על שימושם.
כריש שחור-סנפירים

מאפיינים

כריש שחור-סנפירים נפוץ בימים רדודים באוקיינוס השקט וההודי, שם הוא מסתובב סביב חופים חוליים ושוניות ולעיתים נדירות עלול להיכנס למים מליחים ואף מתוקים. הכרישים האלה נקשרים ביותר לאזורים מסוימים ויכולים לשהות באותו אזור כמה שנים.
אורכו הממוצע של הכריש 1.6 מטר. אלה נחשבים לכרישים בינוניים ולא טורפי אנשים, אך עלולים לתקוף את מי שיתקרב אליהם יתר על המידה.
כרישים אלו הם טורפים פעילים וקשוחים של דגים שונים, סרטנים, דיונונים ועופות ימיים ואפילו של כרישים קטנים יותר.
כנהוג אצל משפחות הכרישיים, גם נקבת הכריש משריצה צאצאים חיים, החיים בשנים הראשונות בביצות מנגרובים סמוכות לחוף.
הם ניצודים לתעשיית בשר כרישים ולצריכת השומנים שלהם ולמרות תפוצתם, מצב זה הביא להתמעטותם עד למצב שימור קרוב לסיכון.
הרי האטלס

הרי האטלס הם רכס הרים בצפון מערב יבשת אפריקה. ההרים משתרעים לאורך כ-2,400 קילומטרים, דרך שלוש מדינות המגרב: מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה. הנקודה הגבוהה ביותר היא ג'בל טובקאל, מדרום לעיר מרקש שבמרוקו - גובהה 4,167 מטר.

אוכלוסייה

תושבי האטלס הם בעיקר שבטים ברברים המשמרים את מסורת אורח חיי אבותיהם. הברברים חיים בכפרים מסביב להרים, שחלקם מבודדים ביותר. הברברים הגיעו לאטלס כי מצאו בו מקום מקלט, במיוחד באזורים הפראיים שלו. הברברים עוסקים בעיקר בחקלאות ורעיית צאן.

במיתולוגיה היוונית

במיתולגיה היוונית ישנה אגדה המספרת כיצד נוצרו ההרים:
הטיטן אטלס קיבל נבואה מהאורקל שהוא ימות על ידי בן אדם, ומאז לא נתן לאיש להפגש עמו. יום אחד בא הגיבור פרסאוס אל אטלס וביקש ממנו מזון ומחסה. אטלס סירב, וכנקמה כיוון אליו פירסאוס את ראשה של המפלצת מדוזה שכרת, והפך את אטלס לסלע, הוא הרי האטלס.
דון בארקסדייל

נעורים וקריירת מכללות

בארקסדייל נולד בעיר אוקלנד שבקליפורניה. בין השנים 1943–1946 למד ושיחק במכללת מרין ג'וניור אשר באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ובשנת 1946 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ("Helms Foundation First-team All-American"), ובכך היה לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה בכבוד זה.

אולימפיאדת לונדון 1948

בקיץ 1948 היה בארקסדייל השחקן האפרו-אמריקאי הראשון בתולדות נבחרת ארצות הברית, כאשר נבחר לסגל הקבוצה באולימפיאדת לונדון (1948). נבחרת ארצות הברית הורכבה אז משחקנים חצי-מקצוענים ושחקני מכללות, ביניהם אלכס גרוזה, וינס בורילה וראלף בירד. בשמונת משחקי נבחרתו קלע בארקסדייל 7.7 נקודות בממוצע למשחק (שלישי בקבוצה), ועזר לה לנצח את כל משחקיה בפער ממוצע של כ-34 נקודות. עם זכייתה של ארצות הברית באליפות הטורניר, הפך בארקסדייל לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בכדורסל.

קריירה מקצועית

בעונת 1948/1949 החל לשחק בקבוצת "אוקלנד ביטנרס" מליגת הכדורסל החובבנית, בתקופה בה לא הורשו אפרו-אמריקאים לשחק בליגת ה-NBA. במקביל לקריירת המשחק היה בארקסדייל שדרן רדיו בתחנת מוזיקה, מגיש תוכנית טלוויזיה, ובעל עסק להפצת משקאות בירה. במסגרת עיסוקו ברדיו התיידד עם מוזיקאים רבים, ביניהם דיוק אלינגטון, שרה ווהן, פליפ וילסון ולו רולס.
לקראת עונת 1951/1952, בהיותו בן 28, חתם בקבוצת בולטימור בולטס מה-NBA. בארקסדייל היה אחד הכדורסלנים האפרו-אמריקאים הראשונים בליגה, אחרי נת'ניאל קליפטון, ארל לויד, צ'אק קופר והאנק דזוני שהצטרפו בעונה הקודמת. בשתי עונותיו בקבוצה היה הקלע השני בקבוצתו, אחרי פרד סקולרי, עם ממוצעים של 12.6 ו-13.8 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה. בעונת 1952/1953, השנייה שלו ב-NBA, הפך לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר להשתתף במשחק האולסטאר.
בקיץ 1953 הועבר בארקסדייל בטרייד לבוסטון סלטיקס, בה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה לעתיד בוב קוזי, ביל שרמן, אד מקאולי ופרנק רמזי. בכל אחת משתי עונותיו בקבוצה העפיל עמה לשלב גמר האזור המזרחי, וקלע במהלכן כ-9.0 נקודות למשחק. בסיום עונת 1954/1955 פרש ממשחק לאחר 4 עונות בלבד ב-NBA, בשל פציעה בקרסולו.

לאחר הפרישה מכדורסל

לאחר פרישתו ממשחק חזר בארקסדייל לשדר ברדיו, ובמקביל הקים חברת תקליטים ושני מועדוני לילה באוקלנד. ב-8 במרץ 1993, כשלושה שבועות לפני יום הולדתו ה-70, נפטר בארקסדייל בביתו שבאוקלנד, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בספטמבר 2012 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, כ"תורם לכדורסל".
סווקופמונד

אטימולוגיה

רוב הערים והכפרים בנמיביה נתיישבו על ידי ילידים עוד לפני בוא מתיישבים מאירופה. השמות שניתנו על ידי המתיישבים הילידים למקומות שונים בנמיביה, היו בעצם תיאורים של המקומות האלו. במקרים רבים, המתיישבים האירופאיים שהגיעו למקומות אלו המשיכו להחזיק בשמות של הילידים, אך פישטו את הגייתם. 
שבט ההררו קרא למקום בשם Otjozondjii, ובני הנאמה קראו לו Tsoakhaub. ניתן לתרגם מילה זו כ"פתח הצואה". תיאור זה מתייחס לנהר הסווקופ בעת שיטפון, כאשר הוא נושא באפיקו מסות של בוץ, צמחייה וחיות מתות. מסה זו של בוץ ולכלוך מגיע אל האוקיינוס האטלנטי. המתיישבים הגרמנים שינו את השם לSwachaub, ובשנת 1986, כאשר הוקם המחוז באופן רשמי, הוצג השם Swakopmund, שמשמעותו הוא, בדומה לשפת הנאמה, "פה הנהר".

היסטוריה

קפטן קורט פון פרנסואה (Curt von François) ייסד את סווקופמונד ב-1892 כנמל ראשי של הקיסרות הגרמנית בקולוניה זו; נמל המים העמוקים במפרץ וולביס היה שייך לבריטים. תאריך הייסוד היה ה-8 באוגוסט, כאשר הצוות של ספינת התותחים הגרמנית "היינה" (Hyäne) הקים שתי משואות על החוף. סווקופמונד נבחרה משום שבקרבתה הייתה זמינות של מים מתוקים, וכן משום שאתרים אחרים שנבדקו צפונה משם, למשל כף הצלב, לא התאימו. בהמשך, הגיעו 120 חיילי שוצטרופה ו-40 מתיישבים שפרקו מהספינה "מארי וורמן" (Marie Woermann) בעזרת 4 אוניות נחיתה. המתיישבים נצטרכו לחפור להם "מערות" בחול מפני מזג האוויר העוין. 
במהרה נהייתה סווקופמונד לנמל העיקרי ליבוא ויצוא בכל הטריטוריה כולה, והייתה משש הערים שקיבלו מעמד של עיר ב-1909. לרבים ממשרדי הממשל של דרום-מערב אפריקה הגרמנית היו משרדים בסווקופמונד. חברות מסחר וספנות הקימו סניפים בסווקופמונד; מספר מבנים כאלו נשתמרו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפתחו קרבות בעיר. העיר נחרבה וחיל המצב הגרמני נסוג ממנה.
לאחר שהמושבה עברה לשליטת הרפובליקה של דרום אפריקה ב-1915, כל פעילות הנמל עברה מסווקופמונד למפרץ וולביס. רבים ממשרדי הממשלה חדלו מלפעול, עסקים נסגרו והתמעטו התושבים בעיר. אך למרות זאת, הפוטנציאל הטבעי של העיר כעיר קיט זוהה, ולאחר מכן פותח. בשנות האלפיים, ענף התיירות הוא מרכיב חשוב בכלכלת העיר.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1990, שונו שמות של רחובות רבים בסווקופמונד ממקורם הגרמני (בחלק מהמקרים בשפת האפריקאנס) לשמות אישים נמיביים, רובם שחורים. למשל, בשנת 1991 שינה הנשיא דאז סם נוג'ומה את שם הרחוב המרכזי של סווקופמונד ממקורו הגרמני לשם "שדירת סם נג'ומה", לכבוד עצמו.

יהודים

בסביבות שנת 1905 נתארגן בסווקופמונד מניין של יהודים ובשנת 1908 היו בה שתים עשרה משפחות יהודיות שכללו 42 מבוגרים. במקום היה שוחט ופעילות ציונית.
מהפכת כפכפי העץ

מהפכת כפכפי העץ (ידועה גם כמרד הצ'ומפי) היא מהפכה שהתרחשה בעיר פירנצה שבאיטליה בחודשים יולי ואוגוסט בשנת 1378. היא נחשבת למהפכת הפרולטריון הראשונה בהיסטוריה. 
את המרד ארגנו העובדים השכירים, העניים ביותר וחסרי הזכויות הפוליטיות, אשר מנו כרבע מתושבי פירנצה. הובילו אותה סורקי הצמר, באיטלקית ciompi. רבים מהם לא יכלו לרכוש נעליים רגילות ונעלו כפכפי עץ, ומכאן הכינוי "מהפכת כפכפי העץ". 
הסיבות שהביאו למהפכה: למרות המחסור החמור בכוח אדם, לאחר המגפה השחורה, נאסר על העובדים לנצל זאת. הלוואות שנתנו הבנקים בפירנצה למלך אנגליה למימון מלחמת מאה השנים ולא נפרעו הביאו את פירנצה לסף פשיטת רגל, פיטורי החיילים והשוטרים הביא לחוסר סדר. העובדים העניים התארגנו נגד המעסיקים והצליחו להשתתף בממשלה ולהחזיק במוסד הנשיאות למשך 40 יום. המרד דוכא על ידי מפקדה הצבאי של פירנצה, הקונדוטיירי (מפקד צבאי שכיר חרב) ג'ון הוקווד.
בוצין מפורץ

מאפיינים

מקורו של השם הוא בארמית ומשמעו נר על שם צבעה הצהוב של הפריחה וכן אופן הצמיחה של הצמח מזכירה להבת נר. כל פרח פורח יום אחד משעות השקיעה עד שעות השמש החזקות של היום למחרת. 
הפרחים בעלי חמישה עלי כותרת צהובים הגדלים בצורה מעגלית. הכותרת בעלת חמש אונות לא סימטריות.כל חלקי הצמח מכוסים בשערות אפורות. מתנשא לגובה של 100–150 ס"מ.
הצמח נפוץ מאוד בארץ מהצפון ועד לצפון הנגב, בעיקר בשטחים פתוחים ובצידי הדרכים.
הצמח פורח בחודשים אפריל עד אוקטובר.
אלון מוצב

אֵלוֹן מֻצָּב, אתר מקראי הממוקם ליד העיר שכם, בו נמשח אבימלך, למלך על ידי בעלי שכם.

שמו וזיהוי המקום

בתרגום יונתן תרגם "מֵישַר קָמָתָא" ובתרגום לעברית מישור המצבות. בעקבות תרגום יונתן מפרש רש"י: "מישור שהיו בו מצבות". תרגום השבעים תרגם "שמא המצבה". יאיר זקוביץ סובר, כי האבן אשר הונחה מתחת לעץ האלון שימשה כמצבה. אחרים גורסים כי השם אלון מצב הוא שם נוסף לעץ הקדוש המופיע בסיפור משיחת אבימלך, אלון מעוננים.
יש הסוברים כי הכתוב מספר על עץ קדוש שהמצבה הונחה לידו. לדעת אחרים אין לזהות את העץ עם האלה אשר בשכם, המוזכרת בספר יהושע, פרק כ"ד, אשר במקום זה כרתו בני ישראל ברית עם אלוהים כדוגמת הברית שנכרתה בסיני. לדעת יאירה אמית מסורות האבות וכיבוש ארץ ישראל בידי יהושע, מתארות את המקום מחוץ לעיר ולא במרכזה.  אחרים תומכים בטענה כי האלה הנזכרת בספר יהושע, פרק כ"ד היא אלון מורה, הנזכר בספר בראשית, פרק י"ב, אֵלוֹן מֻצָּב ואלון מעוננים הנזכרים בספר שופטים, פרק ט'.
השם אלון התפרש גם כעץ אלון שמקום בו צמח היה למרכז פולחני ניחוש. עצים אשר שימשו כמקום מרכזי בו קיבלו הכוונה מהאלים, היה ידוע במרחבי המזרח הקדום.
בדרך כלל שמות מכילים את השם אלון היו מורים על מקום פולחן, עוד מימי התקופה הכנענית. במקרא מוזכרים גם אלון מורה, אלון מעוננים, אלון תבור, אלון בכות. כל אלה נזכרים בתנ"ך באירועים הקשורים בפולחן.
הרפתקאות פין וג'ייק

תקציר העלילה

העלילה מתמקדת בפין וג'ייק, צמד חברים טובים. הם גרים יחד בבית עץ, בסמוך לממלכת הסוכריות. מדי פרק הם יוצאים להרפתקה, בהתאם לקריאות העזרה או הצרות אליהן הם נקלעים בדרכם. פעמים רבות הנסיכה מסטיק מבקשת מהם לעזור לממלכת הסוכריות במשימה כלשהי, והם מיד נענים לבקשה. במהלך העונות הראשונות של הסדרה נוצרים רגשות חיבה בין פין לנסיכה מסטיק הגדולה ממנו במספר שנים שדחתה אותו, לכן התאהב בנסיכת הלהבות. בפתיח הסדרה, וגם בתוכה נחשפים פרטים המעידים על כך שבעבר התקיימה ציוויליזציה אנושית בארץ אוּ, אך זו נכחדה, למעט פין שנותר אחרון (אביו נטש אותו כשהיה תינוק. קיימים רמזים לכך שהאנושות הושמדה במלחמה גרעינית, במה שנקרא - מלחמת הפטרייה הגדולה, כשבפטרייה הכוונה היא לפטרייה גרעינית (לדוגמה, ניתן לראות בתחילת פתיח הסדרה עזובת גרוטאות שמושלכים בה כמה ראשי נפץ גרעיניים- דבר המעיד על מה שקרה בעבר). רבות מדמויות הסדרה הנשיות הן נסיכות, כאשר לכל אחת יש ממלכה שאליה היא שייכת.
הרי פמיר

אקלים

רכס פמיר מכוסה בשלג-עד. עונת החורף במקום קרה ביותר וארוכה ואילו הקיץ קריר וקצר. כמות המשקעים השנתית היא כ-130 מ"מ. כמות זו מאפשרת גידול עשב אולם עצים נדירים באזור זה.

כלכלה

במערב אזור פמיר קיימים מכרות פחם, ועדרי כבשים הניזונים מערבות העשב מהווים את עיקר מקור ההכנסה לתושבי האזור. בשנות ה-80 התגלו בהרי פמיר מצבורים של אבני חן (Clinohumite).

תחבורה

כביש קארקוראם חוצה את הקצה הדרום-מזרחי של הרי פמיר ומחבר בין סין לפקיסטן. כביש פמיר, שהוא הכביש הסלול השני בגובהו בעולם, מחבר בין דושנבה בירת טג'יקיסטן לעיר אוש בקירגיזסטן ועובר דרך המחוז האוטונומי גורנו-באדאחסטן. דרך המשי העתיקה חוצה כמה מרכסי הרי פמיר.

חשיבות אסטרטגית

באופן היסטורי, הרי פמיר היו בעלי חשיבות אסטרטגית לצורך שליטה בדרך המשי שבין העיר קאשגאר בסין לבין קוקאנד באוזבקיסטן ולכן ידעו לאורך ההיסטוריה פלישות וכיבושים רבים. במאה ה-20 נערכה בשטח הרי פמיר מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן, אשר פרצה במאי 1992 ונמשכה עד לשנת 1997. האזור אף ידע סכסוכי גבול בסין לברית המועצות והקמת בסיסי צבא של המעצמות הגדולות ומנגד עניין גובר בהשקעות באזור.
חנה קיפניס

חנה קיפניס (31 בדצמבר 1910, תל אביב‏‏ – 10 באוקטובר 1995) הייתה זמרת סופרן ארצישראלית.

ביוגרפיה

נולדה ביפו לדוד צבי קיפניס, יצרן גזוז, ולסימה קמינקר בת הרב שמואל קמינקר. אחיה היה המהנדס והקבלן יצחק קיפניס, אחיותיה היו אסתר ריינשטיין לבית קיפניס ונחמה סגל לבית קיפניס.
חנה קיפניס הייתה פעילה בתחום השירה בארץ בעיקר בשנות השלושים, והייתה חלוצת הזמר העממי בתחילת דרכו. בצעירותה למדה בקונסרבטוריון שַרבֶנקָה (Scharwenka) בברלין, שנחשב במשך עשרות שנים לאחד המשובחים בעולם, ואחר כך שבה ארצה. היא פעלה לפרסום והפצת משוררים עבריים צעירים, בהם נתן אלתרמן. חלק מביצועיה הוקלטו כבר ב-1935 והושמעו ברדיו.
קיפניס הוזמנה לחגיגות, נשפים וטקסים רשמיים רבים ברחבי הארץ, בהם אירועים של קק"ל, ויצו ומפא"י, ושובחה בתקשורת על שהגדילה לשיר בפני חיילים ומשפחותיהם. פעמים רבות לוּותה שירתה על ידי יוסף גולנד.
ב-1947 נסעה לסיבוב הופעות בארצות הברית ולבסוף השתקעה שם, אם כי שבה לבקר ולהופיע בישראל בשנים הבאות. מחוץ לישראל המשיכה לשיר בעברית באירועים שונים גם בשנות החמישים, וזכתה מפי מבקריה לכינוי "The Palestinian Nightingale" - הזמיר הארץ-ישראלי.

הקלטות

בשנת 1934 השתתפה חנה קיפניס בסרט "זאת היא הארץ" על אודות מפעל ההתיישבות, הסרט הארצי-ישראלי הראשון עם פסקול מלא, עבורו היא שרה לצד יוסף גולנד.
ביולי 1935 הקליטה אלבום בשם "הורה: קומה אחא" (Horra Kumah Achah) בעברית אצל חברת ההקלטות Lukraphon בברלין, חלקן בלווית מקהלת פטרושקה (Orchestra Petruschka) וחלקן כקטעי סולו.
היא הוציאה גם אלבום בשם כנרת (Kinaret) ובו שירה עברית.

ב-1986 השתתפה קיפניס בהקלטה ביתית של "שיר לאלף עריסות" בבית מלחינו, מרדכי זעירא.
אווה אקבלד

שנים ראשונות

אווה דה לה גארדי נולדה למשפחה מיוחסת. אביה היה הדוכס והמדינאי לספור מגנוס ג'וליוס דה לה גארדי (1668–1741) ואמה הייתה הפוליטיקאית החובבת וחברת חוג הסלון הספרותי, הדויג קטרינה ליליה , שהייתה שייכת למעגל המורחב של שושלת האצולה השוודית.
בשנת 1740 בגיל 16, נישאה אווה לדוכס של מחוז Riksråd, קלאיס קלאסון אקבלד, והייתה לאמם של שבעה ילדים: בן אחד ושש בנות, ביניהם קלאס יוליוס אקבלד (1742–1808) והדה פייפר אשר בני זוגם היו שייכים לאליטה של האצילות השוודית.
כשנישאה, אביה, ג'וליוס דה לה גארדי, העביר לאווה את האחוזות טירת מרידל ואת טירת לינהולמן. כמו כן, בן זוגה הדוכס היה בעליו של אחוזת סטולה מנדל וכן בבעלותו היה בית בעיר הבירה סטוקהולם.
עקב היעדרותו התכופה של בעלה לרגל עסקים, אווה הייתה האחראית הבלעדית על ניהול שלוש האחוזות, תפקיד אשר כלל פיקוח על מנהלי האחוזות והאסיפות של הקהילה במחוז. היא תוארה כדמות מרשימה וסמכותית ביותר, אשר נהגה בהגינות כלפי האיכרים, הגנה עליהם כנגד התעמרות הרשויות המפקחות, וכמי שלא היססה ללחום למען תיקון עוולות במהלך עימותים עם נכבדים מהמעמד הגבוה המקומיים. היה לה גם תפקיד חשוב כחברה באצולה המקומית, אחוזת סטולה מנור הייתה מוכרת לטובה בזכותה.
במגוריי אקלבד בסטוקהולם היא נהגה לארח ערבי סלון תרבותיים מפוארים, והיא תוארה על ידי אשת השגריר הספרדי דה המרקיז דה פואנטפוארטה כ"בת האצולה אשר כבודה ללא רבב" ההופעות הראשונות של המוזיקאי יוהאן הלמיך הרומית בוצעו בסלון בית אקבלד. היא הייתה ביחסים ידידותיים עם המלכה לואיזה אולריקה.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1771, היא פרשה לאחוזות הכפריות מריאדל ולינדהולמן. היא גם פיקחה על ניהול האחוזה סטולה, שהייתה שייכת לבנה, עקב היעדרותו לרגל נסיעותיו במסגרת הקריירה שלו, כפי שנהג אביו.
ב-1775, בנה, קלאס יוליוס (1742–1808) נישא לבריטה הורן, ולאחר 3 שנים נולדה יורשת האחוזה סטולה מנור. בנובמבר 1778, אווה הייתה עדה ללידתו של מלך שוודיה לעתיד, גוסטב IV אדולף, מלך שוודיה. היא נותרה להתגורר בעיר הבירה במשך שנתיים, במהלכן קיבלה שפע מחמאות והוצעו לה מגוון תפקידים בכירים במערכת המלוכה השוודי כגון: הליידי הממתינה למלכה; הגבירה אשר על הגלימות; האומנת המלכותית של יורש העצר ועוד, אך היא נאלצה לסרב מפאת סיבות בריאותיות מהן סבלה במשך שמונה שנים ואשר נאלצה להיות מרותקת למיטתה לעיתים קרובות.

תרומתה המדעית

ב-1746 אקבלד שלחה לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים את תגליתה להכנת קמח ואלכוהול מתפוחי אדמה. גידולי תפוחי האדמה ושימושם יושמו בשוודיה החל מ-1658, והיה אפשרי לגדלם רק בתוך החממות של האריסטוקרטיה. תגליתה של אקבלד איפשרה ייצור מסחרי של תפוחי אדמה אשר הפכה אותם למוצר מזון בסיסי בשוודיה ועקב כך גדל ההיצע של חיטה, שיפון ושעורה אשר היו זמינים להכנת לחם, כיוון שתפוחי האדמה שימשו להכנת אלכוהול במקומם. בעקבות זאת הרגלי הצריכה של תושבי שוודיה השתפרו משמעותית ובשל כך הופחתו תנאי הרעב ששרר בקרב האוכלוסייה.
תגליות נוספות לה אחראית אווה הן שיטה להלבנת כותנה, טקסטיל וחוטים בעזרת סבון, שהומצאה ב-1751, ושל שילוב קמח תפוחי אדמה במוצרי הקוסמטיקה, אשר החליפו חומרים מסוכנים לשימוש, שיטה שנגלתה ב-1752.
בשנת 1748, אווה אקבלד הייתה לאישה הראשונה להצטרף כחברה באקדמיה המלכותית השוודית למדעים. אין תיעוד לגבי השתתפותה בישיבות האקדמיה. ב-1751 הוענק לה התואר "חברה של כבוד" ולא "חברה מן המניין", בשל המגבלות שנבעו מחוקי האקדמיה "לגברים בלבד".
חגי לפיד

ביוגרפיה

לפיד נולד בקיבוץ צרעה. למד במחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים את לימודיו ב-1997. סרט הגמר שהפיק, "לא יכול", בכיכובו של השחקן טל פרידמן, מספר על סטנדאפיסט אוהד מושבע של כדורגל שאינו מסוגל לצפות במשחקים המשודרים בטלוויזיה בחברת אנשים נוספים, עקב טראומת ילדות.
במהלך לימודיו נוצר שיתוף הפעולה הפורה של לפיד עם עמיתו לכתה יורם זק, שהניב את סרט הסטודנטים הפרוע "שימי בשער". לאחר סיום לימודיהם עבדו ביחד לפיד וזק על סרטי התעודה הפרודיים "אדוני ראש המועצה" על השחיתות בבחירות למועצה מקומית אלפי מנשה ו"אגדת דשא" על מאמן הכדורגל הישראלי שמעון שנהר שנשלח לאמן את נבחרת מיקרונזיה בכדורגל, והסרט "הגביע הקדוש" על כשלונה של מכבי תל אביב (כדורסל) בפיינל פור ב-2000. לאחר מכן הם המשיכו בסדרת "החרצופים", בה שימש לפיד כתסריטאי, יחד עם עפר קניספל, טל גלעד, אפרים סידון והבמאי אבי כהן.
במשך תקופה ארוכה פעל לפיד בערוץ הטלוויזיה "ביפ", וכתב את "פיני הגדול", "החטא ועונשו" ו"האקדמיה לצחוק". במקביל התמקד גם בעבודה כעורך בתוכניות טלוויזיה מסוגת תוכניות מציאות כגון "מכל הבנות בעולם" (הוט), "קחי אותי שרון", "השגריר", אורי גלר מחפש את היורש" ו״רמזור״ (ערוץ 2). 
בשנת 2012 לפיד יצר את סדרת האינטרנט "מה נשים רוצות".
בשנת 2017 יצר לפיד את ״הישראליות״ - סדרת פייסבוק ויראליית.
אחיו של חגי, סגן-אלוף במילואים רן לפיד, נהרג בהתרסקות מסוק שהטיס בנובמבר 2009. אחיו הבכור, עודד לפיד, הוא עורך חדשות בעיתון "מעריב".
כהן משוח מלחמה

מקור המצווה

מקור המצווה מופיע בספר דברים (פרק כ פסוק ב);
כִּי תֵצֵא לַמִּלְחָמָה עַל אֹיְבֶךָ וְרָאִיתָ סוּס וָרֶכֶב עַם רַב מִמְּךָ לֹא תִירָא מֵהֶם כִּי ה' אֱלֹהֶיךָ עִמָּךְ הַמַּעַלְךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם. וְהָיָה כְּקָרָבְכֶם אֶל הַמִּלְחָמָה וְנִגַּשׁ הַכֹּהֵן וְדִבֶּר אֶל הָעָם. וְאָמַר אֲלֵהֶם שְׁמַע יִשְׂרָאֵל אַתֶּם קְרֵבִים הַיּוֹם לַמִּלְחָמָה עַל אֹיְבֵיכֶם אַל יֵרַךְ לְבַבְכֶם אַל תִּירְאוּ וְאַל תַּחְפְּזוּ וְאַל תַּעַרְצוּ מִפְּנֵיהֶם. כִּי ה' אֱלֹהֵיכֶם הַהֹלֵךְ עִמָּכֶם לְהִלָּחֵם לָכֶם עִם אֹיְבֵיכֶם לְהוֹשִׁיעַ אֶתְכֶם
— ספר דברים, פרק כ', פסוק ב'
לפי זה כותב הרמב"ם (ספר המצוות לרמב"ם) ש"נצטוינו למנות כהן שינאם לפני העם את נאום המלחמה, ושכהן זה נקרא 'משוח מלחמה'".

פרטי הציווי

בעל ספר החינוך מבאר כי "מפני שהאדם נשמע יותר כשהוא נכבד ציותה התורה להיות הממונה לחזק בדברים טובים מן הכהנים שהם מבחר העם" ומסיים באמירה שמצווה זו חובה על הציבור.
נאום משוח מלחמה וההכרזה בערכי המלחמה חובה רק במלחמת רשות ואילו במלחמת מצווה אין כל חובה לכהן לנאום ולהכריז.

נאום השוטרים

לקראת סיום נאומו של הכהן, השוטרים מסיימים לפרט את הדברים באוזני החיילים; וְדִבְּרוּ הַשֹּׁטְרִים אֶל הָעָם לֵאמֹר מִי הָאִישׁ אֲשֶׁר בָּנָה בַיִת חָדָשׁ וְלֹא חֲנָכוֹ יֵלֵךְ וְיָשֹׁב לְבֵיתוֹ פֶּן יָמוּת בַּמִּלְחָמָה וְאִישׁ אַחֵר יַחְנְכֶנּוּ. וּמִי הָאִישׁ אֲשֶׁר נָטַע כֶּרֶם וְלֹא חִלְּלוֹ יֵלֵךְ וְיָשֹׁב לְבֵיתוֹ פֶּן יָמוּת בַּמִּלְחָמָה וְאִישׁ אַחֵר יְחַלְּלֶנּוּ. וּמִי הָאִישׁ אֲשֶׁר אֵרַשׂ אִשָּׁה וְלֹא לְקָחָהּ יֵלֵךְ וְיָשֹׁב לְבֵיתוֹ פֶּן יָמוּת בַּמִּלְחָמָה וְאִישׁ אַחֵר יִקָּחֶנָּה. וְיָסְפוּ הַשֹּׁטְרִים לְדַבֵּר אֶל הָעָם וְאָמְרוּ מִי הָאִישׁ הַיָּרֵא וְרַךְ הַלֵּבָב יֵלֵךְ וְיָשֹׁב לְבֵיתוֹ וְלֹא יִמַּס אֶת לְבַב אֶחָיו כִּלְבָבוֹ. ט וְהָיָה כְּכַלֹּת הַשֹּׁטְרִים לְדַבֵּר אֶל הָעָם וּפָקְדוּ שָׂרֵי צְבָאוֹת בְּרֹאשׁ הָעָם.

דיני הכהן משיח

איסורי נישואין ככהן גדול. אסור באלמנה ומצווה בבתולה. אסור להיטמאות למתים ככהן גדול. אבל בניגוד לכהן גדול אינו לובש ח' בגדים ואינו מקריב אונן ואינו מחזיר את הרוצח, (מסכת הוריות יב ב).