google/wiki40b huggingface dataset:
רב חמא

בית דינו

רב חמא היה חברו של רב פפא. ניהל בית דין מפורסם, ופסק רבות בדיני ממונות במשפט העברי. אחד מהמקרים שהתפרסם ברחוב, הוא מקרה בו כפה רבי חמא על אדם, שתבעו ממנו כסף לשלם לבעל חובו, למכור את קרקעותיו ולשלם בכסף מזומן במקום לבצע את התשלום על ידי נתינת הקרקע עצמה. השמועה שיצאה ברחוב היא, שרב חמא פסק פסק זה על פי פסק שהיה מקובל בידו מרבא.
כאשר רב פפא שאל אותו אם הדברים נכונים, התברר כי השמועה היא עורבא פרח, ואין לה אחיזה במציאות. הסיפור האמיתי היה שונה: אדם, שהיה ברשותו כסף, התחמק מלשלם את התשלום המגיע לאדם שהלווה לו כסף, באמרו שהכסף שייך לאדם אלים שהיה גוי, דבר שלא היה נכון. מכיוון שהוא עשה דבר שלא כהוגן, קנס אותו רב חמא, שהוא יאלץ למכור את קרקעותיו ולשלם בכסף מזומן דווקא.

מסחר

רב חמא עצמו, עסק במסחר. אחת מהעיסקאות אותם היה מבצע היא העסקה הבאה: הוא היה מוכר סחורה במחיר יקר מהרגיל במקום, כך שבעיר בה המחיר זול הוא היה מוכר במחיר של עיר במדינה אחרת, בה התשלום עבור הסחורה גבוה יותר. מצד שני, הוא היה לוקח אחריות על הסחורה עד שהקונים היו מעבירים אותה לאותה מדינה, כך שרק אם הסחורה הגיעה בשלום למקום, הם היו צריכים לשלם; בנוסף, לא היו הקונים צריכים לשלם, עד שמכרו את הסחורה, וקיבלו את הכסף. הרווח העיקרי שלהם היה, בכסף שהרוויחו, בו קנו סחורה במדינה האחרת.
בעסקה זו, יש לכאורה חשש ריבית; שכן הקונים משלמים מחיר כפול, רק בשביל שהם משלמים את הכסף בזמן מאוחר יותר, ונמצא שכאילו רב חמא מלווה להם את הכסף מזמן הקנייה עד זמן התשלום, תמורת ההפרש בין המחירים. רב חמא, הבהיר כי אין בעסקה זו חשש ריבית, שכן מכיוון שהוא מקבל אחריות על הסחורה בדרך הובלתה למדינה האחרת, נמצא שהסחורה עדיין שלו עד שהיא נמכרת, וזמן התשלום הוא רק כאשר הסחורה נמכרת, והפרש התשלום אינו בשביל הארכת הזמן; שהרי זמן התשלום כלל לא הגיע קודם לכן!
בנוסף, אין לומר שהקונים מסכימים לשלם מחיר גבוה יותר, רק בשביל שיוכלו לשלם את הכסף בזמן מאוחר יותר, דבר הדומה לריבית; הסיבה שהם מסכימים לכך שונה; המנהג היה, שכאשר חכם בתורה בא למכור את סחורתו - הוא בעצמו או על ידי שליחיו, הכריזו חכמי העיר, כי אסור לאף אדם למכור סחורה דומה, עד שתגמר כמות הסחורה של החכם. כך גם, החכם ושליחיו לא היו צריכים לשלם מסים עבור הסחורה. לכן, מוטב היה לקונים, שהסחורה תהיה ברשותו של רב חמא עד המכירה, ולכן הסכימו לשלם מחיר יקר, ולא בשביל שיוכלו לשלם מאוחר יותר. חכמי הגמרא פסקו, שההלכה היא אכן כרב חמא.

שיטתו התלמודית ותלמידיו

הגמרא נוטה לשייך את דבריהם של ישיבת נהרדעא, ראשיה וחכמיה, כשיטה אחת משותפת, ולכן מקשרת הגמרא בין דבריו של רב חמא שהיה מחכמי ישיבת נהרדעא לדבריו של שמואל, ראש הישיבה ומקימה.
על תלמידיו של רב חמא נמנה האמורא המפורסם אמימר, מגדולי חכמי ישיבת נהרדעא.
אמימר מוסר בשמו כלל במשפט העברי, אותו הוא פסק: אדם שיש ברשותו סכום כסף מסוים בלבד, ועליו שני תובעים: האחד - אדם שהלווה לו אותו סכום כסף, והשנייה היא גרושתו, התובעת את דמי כתובתה, במקרה כזה עלינו להחליט מי מבין השנים יקבל את הכסף. רב חמא פוסק כי על בית הדין להעניק את הכסף לבעל החוב, שכן עלינו לדאוג לכך שאדם שהלווה לשני כסף יקבל אותו תמיד חזרה, שכן אם נקשה על המלווים לקבל את מעותיהם חזרה, אנשים ימנעו מלהלוות כסף, לפי ההלכה העברית שאסור להלוות לשם ריבית. לעומת זאת, אין לחשוש לכך שהאישה לא תרצה להינשא, שכן יותר משהאיש רוצה להתחתן, רוצה האישה להינשא.
רחוב חב"ד (העיר העתיקה)

היסטוריה

בראשית התקופה העות'מאנית, במאה ה-16, הוקם ברחוב מבנה גדול (הממוקם בקרן הרחובות חב"ד-אור החיים הצפון-מערבית; על גבי המבנה תוספת משנות ה-70 של המאה ה-20). ההתיישבות היהודית ברחוב התגברה בשנות ה-50 של המאה ה-19. 
במאה ה-19, היה רחוב חב"ד מרכז מסחרי, שכלל חנויות רבות ויריד קבוע בשם "ח'אן חברון", אליו היו תושבי חברון הערבים מביאים תוצרת חקלאית: ירקות, ביצים ועופות למכירה; יהודים אנשי הגליל מצפת ומטבריה היו מביאים אליו: שמן זית, גבינה צפתית, דגי טבריה, וקצת מרכולת מדמשק, שהייתה עוברת דרך טבריה - פירות יבשים וכדומה. כן הם היו קונים שם "גליונות לשנה טובה", לוחות שנה, "מחצית השקל", קבלות מוזהבות, "מזרחים", מפיות לחלות וכיוצא בזה", מבתי הדפוס בירושלים.
בשנת 1918 ערך המשרד הארצישראלי מפקד ברחוב ומצא שהתגוררו בו 781 נפש.
במלחמת העצמאות נהרס רוב הרחוב, לאחר שהליגיון הערבי כבש אותו, ותושביו היהודים נכנעו ונאלצו לעזוב; ולאחר תקופת שבי בירדן, עברו להתגורר בשכונות המערביות של ירושלים. 
לאחר מלחמת ששת הימים בשנות ה-70 של המאה ה-20, שומרו ושופצו הבתים הישנים ושרידיהם, ונבנו בתים חדשים למגורים כחלק משיקום הרובע היהודי כולו. בראשית המאה ה-21, הרחוב משמש בעיקר למגורים ופועלות בו חנויות אחדות, למזון, מזכרות לתיירים ועתיקות.
WR 102

מאפיינים

WR 102 הוא כוכב אחד ממעט הכוכבים שמסווגים כ-WO - כוכבי וולף-ראייה עם פסי פליטה חזקים של חמצן. התגלו רק ארבעה כוכבים כאלו בשביל החלב ועוד חמישה בגלקסיות אחרות. כמו כן, זהו הכוכב החם ביותר שידוע לאנושות ביקום, לפי הספקטרום שלו, הטמפרטורה על פני השטח שלו מתקרבת ל-210,000 קלווין. לפי ההערכות הכוכב בהיר פי 282,000 עד פי 480,000 מהשמש, אך בשל הטמפרטורה הגבוהה כמעט כל קרינתו היא בתחום העל-סגול כך שבאור נראה הוא מאיר רק פי 1,100 מעוצמת ההארה של השמש ובהירותו היא מדרגה 14, כך שלא ניתן לראותו ללא טלסקופ מקצועי. רדיוס הכוכב הוא רק כ-40 אחוזים מרדיוס השמש, אך הוא דחוס מאוד ומסתו היא פי 22 ממסת השמש.
מהחום והקרינה העזה שהכוכב מפיץ נפלטים מפני הכוכב חלקיקים שמגיעים למהירות של 5,000 קילומטרים בשנייה, וכך הוא מאבד 1 חלקי 100,000 ממסת השמש בשנה. לצורך השוואה, רוח השמש מובילה לכך שהשמש מאבדת ‎10⁻¹⁴‎ מסת שמש בשנה, מסה הנמוכה פי 100 מיליון לעומת המסה הנפלטת מן הכוכב WR 102. החומר הנפלט מהכוכב יוצר ערפילית פליטה המקיפה אותו ומעוררת מהקרינה העל-סגולה שהוא פולט.

אבולוציה

WR 102 משתייך לכוכבים מסוג WO, מדובר על כוכבים מסיביים שנמצאים בשלב החיים האחרון שלהם לפני שהם נהפכים לסופרנובה. כפי הנראה, הכוכב אכן בשלבים האחרונים של היתוך גרעיני בליבתו, והוא כבר בשלב או בסוף של היתוך הליום לפחמן, חנקן וחמצן. 
לפי התחזיות הכוכב יתפוצץ לסופרנובה בעוד כ-1,500 שנים. מסתו העצומה של הכוכב יחד עם סיבוב מהיר יובילו לפליטה גדולה של התפרצות גמא, אך לא ידוע אם מהירות הסיבוב שלו תישאר יציבה.
ולדימיר (מחוז)

דמוגרפיה

הרוסים מהווים כ-97% מאוכלוסיית המחוז.
בעיר הגדולה ולדימיר מתגוררים כ-340 אלף תושבים.

היסטוריה

במאה ה-12 הוקמה נסיכות ולדימיר. במהלך המאות ה-12 וה-13 הייתה ולדימיר למרכז התרבותי של רוסיה. הנסיכות סבלה קשות מפלישת המונגולים ולא שבה לגדולתה.

כלכלה

במחוז ממוקמים מספר מפעלים בעלי חשיבות כלל-ארצית. במיוחד בתחום בניית מכונות וזכוכית.
דליה מאירי

קורות חיים

מאירי נולדה במושב מולדת שבגליל התחתון. בשנים 1972 עד 1976 למדה אומנות בבצלאל. לאחר הלימודים נסעה לאיטליה והשתלמה שם בפיסול בשיש כחלק מזרם אמנות האדמה, בהמשך השתלמה בפיסול באבן קשה באוסטריה. ב-1977 חזרה למולדת ויצרה שם. במהלך השנים לימדה מאירי פיסול במכללת עמק יזרעאל ובמכללת אורנים, שם היא מלמדת עד היום. בנוסף מאירי מדריכת קבוצות מאורגנות באירופה, בסין והודו ובמרכז אמריקה. כיום היא מתגוררת ביישוב יובלים ויוצרת באזור התעשייה תרדיון הסמוך.
מאירי חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל.

עבודות נבחרות במרחב הציבורי

במהלך השנים יצרה מאירי עשרות עבודות המוצגות במרחב הציבורי בארץ וכן בהודו ובאוסטריה. בין עבודותיה- פסלים, מיצבים ואנדרטאות.
מיצביה של מאירי הוצגו במוזיאון ישראל, בבית האומנים בירושלים, במשכן לאמנויות בעין חרוד ובגלריות נוספות.
הזיגוראת הגדול של אור

הזיגוראת הגדול של אוּר הוא זיגוראת שנבנה בעיר העתיקה אוּר אשר בשומר (נמצא בקרבת העיר המודרנית נאסריה אשר בעיראק). לכבוד ננה, אל הירח במיתולוגיה המסופוטמית.
הזיגוראת נבנה בסביבות המאה ה-21 לפנה"ס על ידי המלך אור-נמו.
חלקים מהמבנה שוחזרו, והוא עומד על תילו ושמור ברובו. הזיגוראת מתנשא לגובה של 30 מטר, כשגודל בסיסו הוא 64 מטר על 46 מטר.
נבי יושע

היסטוריה

הכפר היה אחד משבעת הכפרים המתואלים, ונכון לשנת 1945 שכנו בו כ-70 תושבים, ושטח אדמותיו היה 3,617 דונם. בכפר התקיימה הילולה שנתית ב-15 לחודש השעבאן, בדומה להילולה שנהגה בנבי רובין. במלחמת העצמאות, במהלך מבצע יפתח, ב־17 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי כוחות ההגנה ותושביו עזבוהו. רובם הגיעו למחנות פליטים בלבנון ובסוריה. 
זיהוי הקבר המרכזי במאוזוליאום שנוי במחלוקת, בין המזהים בו את קבר יהושע בן נון, לבין המתנגדים, המאששים את דבריהם על התנ"ך- על פיו נקבר יהושע בנחלת שבט אפרים, על פי הנאמר: " וימת יהושע בן-נון בן-מאה ועשר שנים. ט': ויקברו אותו בגבול נחלתו בתמנת-חרס אשר בהר אפרים, מצפון להר-געש."{שופטים ב', פס' ח',ט',}. נחלת שבט אפרים היא במרכז ארץ ישראל ולא בצפונה.
מול בית הקברות בנו הבריטים בשנת 1938 את מצודת כ"ח, אחת ממצודות גדר הצפון. עוד קודם לכן התקיים במקום תחנת משטרה בלתי מבוצרת.
קרב פלודן

קרב פלודן היה עימות צבאי מזוין בין ממלכת אנגליה לממלכת סקוטלנד. הוא ניטש ליד הכפר ברנקסטון במחוז נורת'מברלנד בצפון אנגליה ב-9 בספטמבר 1513 בין צבא פלישה סקוטי בפיקודו של המלך ג'יימס הרביעי לבין צבא אנגלי בפיקודו של תומאס הווארד, ארל סארי.
הקרב, שהסתיים בניצחונם של האנגלים, היה הגדול ביותר שניטש בין שתי הממלכות. ג'יימס הרביעי נהרג בקרב, והוא המונרך האחרון באיים הבריטיים שמת תוך כדי לחימה.
פלודן (Flodden), דרומית לברנקסטון, הוא המקום בו חנה הצבא הסקוטי.
ניסוי טיפת הזפת

ניסוי טיפת הזפת הוא ניסוי מדעי לטווח ארוך, המיועד למדוד את קצב הזרימה של פיסת זפת לאורך שנים רבות. מדובר ב-Pitch, סוג זפת שהוא שם כללי למספר נוזלים צמיגיים ביותר, הנראים מוצקים, כאשר הנפוץ ביותר הוא ביטומן. זפת מסוג זה זורמת בטמפרטורת החדר, אם כי באיטיות רבה, ולבסוף יוצרת טיפות.

ניסוי טיפת הזפת באוניברסיטת קווינסלנד

הגרסה המפורסמת ביותר של הניסוי הותקנה בשנת 1927 על ידי פרופסור תומאס פרנל (1881-‏1948) באוניברסיטת קווינסלנד בבריזביין, אוסטרליה. כוונתו הייתה להדגים לסטודנטים את העובדה כי כמה חומרים הנראים מוצקים הם למעשה נוזלים בעלי צמיגות גבוהה מאוד. פרנל שם דגימת זפת בתוך משפך אטום, והניח לו להתקבע במשך שלוש שנים. ב-1930 שבר את האטם בתחתית המשפך, והזפת החלה לזרום. מאז, נכון לשנת 2014, נפלו תשע טיפות, בממוצע אחת בכל תשע שנים וקצת. הטיפה השמינית נפלה ב-28 בנובמבר 2000 והטיפה התשיעית ניתקה מהמשפך בזמן טיפול במתקן ב-24 באפריל 2014. עורכי הניסוי חישבו ומצאו כי צמיגותה של הזפת בניסוי גדולה פי 100 מיליארד מצמיגות המים.
הניסוי מתועד בספר השיאים של גינס כניסוי המעבדה הפעיל הוותיק ביותר בעולם, ונראה שיש במשפך מספיק זפת כדי שהניסוי יימשך עוד מאה שנים לפחות. קיימים שני מתקנים מדעיים ותיקים יותר, שעון בברלי והפעמון החשמלי של אוקספורד, אך ניסויים אלה הופסקו לתקופות קצרות במהלך השנים.
הניסוי לא בוצע במקור בתנאים אטמוספיריים מבוקרים, ולכן הצמיגות הייתה יכולה להשתנות לאורך השנה, עם שינויי הטמפרטורה. זמן מסוים לאחר נפילת הטיפה השביעית ב-1988, הותקן מיזוג אוויר בחדר בו נערך הניסוי. יציבות הטמפרטורה האריכה את זמן הנפילה של הטיפות הבאות.
באוקטובר 2005, ג'ון מיינסטון ותומס פרנל המנוח זכו בפרס איג נובל בפיזיקה, פרודיה של פרסי נובל, עבור ניסוי טיפת הזפת. מיינסטון עצמו מת ב-23 באוגוסט 2013 בעקבות שבץ.
למרות העובדה שהניסוי מנוטר כעת בעזרת מצלמת רשת, בעיות טכניות מנעו את תיעוד נפילת הטיפה השמינית.
הטיפה התשיעית נגעה בטיפה השמינית ב-17 באפריל 2014, אבל היא עדיין הייתה מחוברת למשפך. ב-24 באפריל 2014 החליט אנדרו וייט, הממונה על תחזוק המתקן, להחליף את הספל בתחתית המתקן לפני שהטיפה התשיעית תתמזג לתוך 8 הטיפות הקודמות. כשהרים את כיסוי המתקן, בסיס העץ שלו התנדנד והטיפה התשיעית ניתקה ונפרדה מהמשפך.
מארי אסטריד, נסיכת לוקסמבורג

ביוגרפיה

מארי אסטריד נולדה ב-17 בפברואר 1954 בטירת בצדורף, לז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ולז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד, נסיכת שוודיה. מארי אסטריד התחנכה בלוקסמבורג ובבלגיה, ובשנת 1977 סיימה את לימודיה והוסמכה כאחות מוסמכת.
בשנות ה-70 יצאו שמועות כי מארי אסטריד אמורה להתחתן עם צ'ארלס, נסיך ויילס, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל, ובתקשורת הבריטית היו שטענו כי האפיפיור פאולוס השישי סירב לאשר את הנישואים, על אף שהם לא התקיימו בעקבות חוק ההסדר 1701.
החל משנת 1970 מכהנת מארי אסטריד כנשיאת הצלב האדום למען הנוער בלוקסמבורג.
ועידת טאבה

ועידת טאבה (ידועה גם כפסגת טאבה) הייתה ועידה של שיחות ישירות בדרג מנהיגים בין מדינת ישראל והרשות הפלסטינית, שהתקיימה בין ה-21 בינואר ל-27 בינואר 2001 בטאבה שבחצי האי סיני. מטרת השיחות הייתה להתקדם לעבר "הסדר הקבע" בין ישראל לפלסטינים ולסיים את הסכסוך הישראלי פלסטיני. השיחות הופסקו ב-27 בינואר, בגלל הבחירות בישראל. המנצח בבחירות, אריאל שרון, בחר שלא להמשיך בשיחות אחרי ניצחונו.

מהלכים דיפלומטיים

השיחות התקיימו אחרי ועידת קמפ דייוויד בין ראש ממשלת ישראל אהוד ברק ויושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, ופרוץ האינתיפאדה השנייה בישראל. קבוצות פלסטיניות חמושות התקיפו מתקנים ישראלים. הפלסטינים אמרו שהביקור של אריאל שרון בהר הבית ובמסגד אל אקצה היו האירועים שהציתו את האינתיפאדה בספטמבר. לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון היו השיחות ניסיון אחרון להגעה לשלום במזרח התיכון לפני סיום כהונתו והחלפתו על ידי ג'ורג' ווקר בוש ב-20 בינואר 2001. ב-6 בפברואר 2001 נבחר אריאל שרון לראשות ממשלת ישראל, וסירב בכל תוקף לדבר עם היושב ראש יאסר ערפאת.

רקע

הישראלים והפלסטינים נפגשו קודם בוושינגטון די.סי מ-19 בדצמבר עד 20 בדצמבר 2000. את ישראל יצגו שר החוץ שלמה בן עמי ומנהל לשכת ראש הממשלה גלעד שר. הנשיא קלינטון הציג הצעה. אחרי פגישות בקהיר בין בן עמי וערפאת, השיחות עברו לטאבה.

טריטוריה

שני הצדדים הסכימו שעל פי החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, קווי הארבעה ביוני ישמשו כבסיס לקביעת גבול בין ישראל ומדינת פלסטין.

יהודה ושומרון

בפעם הראשונה שני הצדדים הציגו מפות של יהודה ושומרון. המפות היו בסיס לשיחות הטריטוריה וההתנחלויות. ישראל הציגה שתי מפות, והפלסטינים התחייבו למפות כבסיס. הפלסטינים הציגו מפות משלהם שמציגות את השטח שימסר לישראל. ישראל אמרה שלפי מתווה קלינטון, גושי התיישבות מסוימים צריכים להיות מסופחים לישראל. הפלסטינים לא הסכימו לכלול גושים במפות, ואמרו שזה יגרום נזק לפלסטינים החיים באזורים שישראל רוצה לספח, ולזכויות הפלסטיניות.

רצועת עזה

אף צד לא הציג מפה של רצועת עזה. הוסכם כי כל הרצועה תהיה תחת ריבונות פלסטינית, אבל היו כמה בעיות בפרטים. כל ההתנחלויות היו אמורות להתפרק, והצד הפלסטיני רצה שזה יקרה תוך 6 חודשים, פרק זמן שלא התקבל על ידי ישראל. שני הצדדים הסכימו שיהיה מעבר בטוח מצפון רצועת עזה (בית חאנון) לחברון, ושיהודה ושומרון ועזה חייבות להיות מחוברות.

ירושלים

שני הצדדים הסכימו להצעת מתווה קלינטון, שאמרה שכל השכונות הערביות בירושלים יהיו בריבונות פלסטינית, וכל השכונות היהודיות יהיו בריבונות ישראלית. שני הצדדים נטו להסכים שהעיר תהיה עיר מפורזת. הצד הישראלי קיבל את ההצעה שירושלים תהיה בירת שתי המדינות:ירושלים לישראל ו"אל קודס" לפלסטינים. שני הצדדים הסכימו לשלטון באתרים הקדושים להם. הוסכם על ריבונות ישראלית בכותל המערבי, למרות שנותרה מחלוקת על גודל האזור. שני הצדדים הסכימו שבעיית הר הבית עוד לא נפתרה.
צווארון

בביגוד, צווארון הוא חלק מחולצה, שמלה או מעיל, המהודק סביב צוואר הלובש. הצווארון שונה בהגדרתו המקצועית מהדש, בכך שהוא עשוי מחתיכת בד נפרדת, ולא רק מקפל בגוף הבגד.
הצווארון יכול להיות מחובר באופן קבוע לבגד או ניתן לניתוק.

מקור המילה בעברית

המילה מופיעה (בכתיב חסר) בשיר השירים (פרק ד, פסוק ט) "לִבַּבְתִּנִי אֲחֹתִי כַלָּה לִבַּבְתִּנִי באחד [בְּאַחַת] מֵעֵינַיִךְ בְּאַחַד עֲנָק מִצַּוְּרֹנָיִךְ" (פרק ד פסוק ט), אולם הפרשנות המקובלת היא שהכוונה לתכשיט הנענד סביב הצוואר.
המילה במשמעותה זו הופיעה במילון המצויר למונחי הלבשה והנעלה שיצא לאור ב-1936, על ידי ועד הלשון העברית.

היסטוריית הצווארון

הצווארון הפך לנפוץ במאה ה-13, בתחילה כאמצעי להגברת הנוחות, כאשר בד הבגד נעשה מבד קשיח ולא נעים. אך במהרה הפך לסמל סטטוס, עם השפעת אופנתיות, תרבותיות ואף פוליטיות.
קרל החמישי הפך את הצווארון הלבן בעל הצורה המקובלת כיום (מורכב משני חלקים הנפתחים לצדדים) לסמל היכר שלו ולרוב הוא מצויר כשהוא לובש צווארון כזה.
אולם צווארונים אחרים בעלי נפח וצורה גדולים יותר היו נפוצים, הן בקרב גברים והן בקרב נשים.
קיימים סוגי צווארונים רבים: כגון צווארון גולף, צווארון מלח ועוד.
תאומיר דבו

תאומיר דבו (בצרפתית: Théomir Devaux; ‏1885, קסטיון (Castillon-la-Bataille)‏ – 1967, שאווי (Chaville) שליד פריז) היה כומר צרפתי, פעיל המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.

קורות חיים

דבו הוסמך לכמורה בשנת 1911. הוא השתייך למסדר האחיות ציון, היה אב מנזר בין השנים 1925–1937 ובאותה תקופה היה במקביל כומר בכנסיית סן-סולפיס בפריז. במשך מספר שנים היה אב המנזר רטיסבון בירושלים.
בשנת 1928 ייסד דבו את כתב העת "השאלה היהודית" (La question d'Israël) שנועד לדיאלוג יהודי-נוצרי ולמלחמה באנטישמיות. כחודשיים לאחר כיבוש צרפת בשנת 1940 על ידי גרמניה, נאסרה פעולתו של כתב העת על ידי הגסטפו. כמו כן ייסד דבו סמינרים בנושאי יהדות.

פעילותו בתקופת השואה

בשיתוף עם ויצו סייע דבו למאות ילדים יהודים - חלקם ילדים שאיבדו קשר עם הוריהם - למצוא מקומות מסתור בתקופת השואה. בפעילות ההצלה שלו עבד דבו בשיתוף פעולה עם מספר ארגונים יהודיים. בין מעשי ההצלה שלו היו ארגון מסמכי זהות מזויפים עבור ילדים יהודים וארגון קליטתם במוסדות דת נוצריים לשם הסתרתם בתקופת הרדיפות. לעיתים אפשר לילדים נרדפים לשהות במנזר שלו למשך לילה אחד ואף יותר, עד שהתאפשר למצוא להם מקלט מחוץ לפריז. לעיתים היו במנזר שלו כמה ילדים בו זמנית. הוא סייע בכספים למקומות המסתור כדי לאפשר את המשך החזקתם של הילדים המוסתרים. 
הנס הלמוט מישל (Hans Helmut Michel), אחד הילדים היהודיים שהסתיר דבו תחת השם הבדוי ז'אן בונה (Jean Bonnet), הועבר בהמשך ללוסיאן בונל אך ב-1944 נתפס, גורש לאושוויץ ונרצח שם. סיפורו של מישל הונצח בסרטו של לואי מאל, להתראות ילדים.
דבו המשיך בפעילותו למרות פשיטה של הגסטפו על מנזרו ביולי 1940, פשיטה בה הוחרמו הספרייה והארכיון שלו, ולמרות סגירת עיתונו על ידי הגסטפו. 
לאחר המלחמה המשיך מנזרו של דבו בפעולות הסברה נגד אנטישמיות. הוא ייסד כתב עת חדש, "מחברות ציון" (Les Cahiers Sioniens), בו הודגשו התפתחות המחשבה הנוצרית בנושא היהודים והיהדות. הדיונים בעיתונו של דבו תרמו רבות לדיונים בתקופתו של יוחנן העשרים ושלושה לשם הכנת האנציקליקה נוסטרה אטאטה (שלבסוף פורסמה על ידי מחליפו של יוחנן, פאולוס השישי), בה הודגשו חובת הסבלנות הנוצרית כלפי דתות אחרות ומאמיניהן, כולל היהדות.

הכרה

בשנת 1996 הוכר תאומיר דבו על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
Office Live

Office Live הוא שירות שפיתחה מיקרוסופט ואמור לספק פתרון מבוסס-רשת לניהול העבודה המשרדית.
שירות Office Live מפותח על ידי מיקרוסופט, ואמור לספק פתרון לעבודה משרדית מבוסס רשת. כמו כן, השירות אמור לענות על שירותים נוספים שפותחו על ידי מתחרותיה של מיקרוסופט, המאפשרים עבודה מלאה הכוללת שימוש במעבד תמלילים, גיליון נתונים ושאר תוכנות משרדיות בלי צורך בהתקנה על המחשב.
השירות משויך למותג Live שמציין את הדור החדש של שירותי הרשת מבית מיקרוסופט, המבוססים על אפליקציות אינטרנט דינאמיות לשימושים שונים.

תכונות

Office Live של מיקרוסופט, לא מחליף את חבילת Microsoft Office הרגילה, אלא אמור לשמש ככלי העבודה המנהלי במשרד. כדי לאפשר זאת הוא מכיל את התכונות הבאות: ניהול לקוחות, ניהול עובדים, ניהול משימות, ניהול זמן, ניהול מסמכים, מערכות לניהול תהליכי שיווק ופרסום, ניהול שותפים וניהול פרויקטים.
כדי לאפשר ל-Office Live לשמש כתוכנה של העסק, יש מנגנון הרשאות ותפקידים המאפשר גישה של כל אחד לתחומי אחריותו.
Office Live מאפשר עבודת צוות וחלוקת משימות במסגרת אזורי עבודה צוותיים לשיתוף ידע ומידע בין צוותים קטנים יותר. זאת כשלכל אזור כזה יש אפשרות להשתמש ביישומים העסקיים שהוזכרו בצורה ממוקדת לצוות ולא רק לחברה.
כמו כן, ניתן יהיה במסגרת Office Live להקים אתר אינטרנט ייצוגי לעסק באמצעות מערכת קלה לניהול ולעדכון (אפשר גם על סמך היישומים האחרים לניהול העסק), ולפתוח כתובות דואר אלקטרוני המבוססות על הדומיין של החברה.
Office Live, מבוסס האינטרנט, אמור לעבוד ביחד עם חבילת ה-Office השולחנית, ואינו בא להחליף אותה.
דרך יריחו

היסטוריה

נתיב ההולכים מהעיר העתיקה לכיוון מדבר יהודה הוא בן אלפי שנים, כאשר עוד בימי בית המקדש הראשון ואף לפניו, נמלטו תושבי ירושלים מהעיר בתוואי הדרך ליריחו. כך על פי המסורת, נמלט דוד המלך מפני בנו אבשלום דרך התוואי היורד לאורך נחל קדרון למדבר יהודה. גם בימי בית המקדש השני שימשה הדרך כנתיב מילוט  של תושבי ירושלים מפני עריצות השליטים השונים. כך נעשה שימוש בדרך בימי החשמונאים וגם הכתות היהודיות השונות ובהם כת האיסיים, עשו שימוש בדרך בעלותם לירושלים ובחזרתם למגוריהם במדבר. התוואי שימש גם עולי רגל נוצרים שבאו לירושלים מנהר הירדן וקישר בין הכנסיות שעל הר הזיתים לעיר העתיקה.
בימי העות'מאנים והמנדט הבריטי החלה הדרך לקבל צביון עירוני יותר, בעיקר כשנוסדה שכונת א-טור על הר הזיתים ואוכלוסיית העיר גדלה. הדרך שימשה כנתיב ראשי לים המלח, ליריחו וכן ליישוב העברי בית הערבה. לשיאה הגיע דרך יריחו בתקופת השלטון הירדני על מזרח ירושלים. הדרך שימשה עורק תחבורה ראשי ממרכז העסקים בסביבות שער הפרחים ורחוב צלאח א-דין, לעבר גשר אלנבי ומרכז הממלכה הירדנית בעמאן. הדרך מוזכרת בשיר ירושלים של זהב אשר נכתב באותה תקופה, כדרך אשר שממה מנוסעיה היהודים, אשר היו מנועים לנסוע בה בדרכם לים המלח במשך 19 שנים. לאחר איחוד שני חלקי ירושלים במלחמת ששת הימים, חזרה הדרך לשמש ישראלים רבים בדרכם לים המלח ואילת והמשיכה גם לשמש פלסטינים ועולי רגל נוצרים, לכיוון יריחו וגשר אלנבי.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987, יחד עם סלילת תוואי כביש 1 מהגבעה הצרפתית למעלה אדומים, ירדה בצורה חדה כמות הישראלים אשר השתמשו בדרך יריחו כנתיב תחבורה לים המלח. סלילת מנהרת הר הצופים ובניית גדר ההפרדה מסביב לירושלים, צמצמו עוד יותר את חשיבותה של דרך יריחו, הן ליהודים והן לפלסטינים, כנתיב תחבורה לכיוון מזרח. יחד עם זאת, גידולן של השכונות ראס אל עמוד וא-טור ובנייתה של השכונה היהודית מעלה הזיתים וקדמת ציון, יחד עם תנועת המבקרים לכנסיות בהר הזיתים ובית הקברות היהודי שם, העצימו את תהליך השינוי של דרך יריחו, מכביש בינעירוני המקשר את העיר עם ירדן, לדרך עירונית ירושלמית המשמשת ערבים ויהודים כאחד.
נעמי שמר ציינה בשירה ירושלים של זהב את תוואי כביש זה בשורה "נשוב נרד אל ים המלח בדרך יריחו".
תקשור

תקשור בפאראפסיכולוגיה הוא שם כולל לתקשורת לכאורה בין בני אדם לבין ישויות אחרות, שלא מקובל לחשוב כי ניתן לתקשר עמן. בדרך כלל הכוונה לתקשורת בין בני אדם חיים למתים, אך לעיתים המילה משמשת גם על מנת לציין תקשורת עם חוצנים, אלים או ישויות נוספות.
בתחום התקשור קיימת ספרות הדרכה מקיפה, והדעה הרווחת בקרב "מתקשרים" או שחוו תקשור היא שהחוויה נגישה עבור כל אדם. על פי רוב, תקשור עם ישויות של אנשים שנפטרו (כדוגמת סיאנס), נתפס גם בעיני מתקשרים כחוויה לא רצויה, בעוד תקשור עם ישויות אחרות גבוהות יותר כגון מלאכים, מדריכים, ישויות אור וכדומה היא חוויה רצויה ואף מומלצת.

ביהדות

יהודים רבים שחוו מוות קליני מתארים מציאות שבה הם נשפטו בבית דין של מעלה ובו שלושה דיינים. במקרים רבים הדיינים הם רבנים שנפטרו.
יש המייחסים תופעות שונות ביהדות לתקשורים, כגון גילוי אליהו וכן אזכורים רבים בספר הזוהר ובספרי חסידים על 'מגידים' וישויות נוספות שסייעו בידי לומדי תורה לקבל מידע נוסף אודות לימודם. לאופנים מסוימים של תקשור יש התייחסות שלילית לנושא וחלקם אף אסורים מהתורה, כמו שנאמר: "כִּי אַתָּה בָּא אֶל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ – לֹא תִלְמַד לַעֲשׂוֹת כְּתוֹעֲבֹת הַגּוֹיִם הָהֵם. לֹא יִמָּצֵא בְךָ מַעֲבִיר בְּנוֹ וּבִתּוֹ בָּאֵשׁ, קֹסֵם קְסָמִים, מְעוֹנֵן וּמְנַחֵשׁ וּמְכַשֵּׁף. וְחֹבֵר חָבֶר וְשֹׁאֵל אוֹב וְיִדְּעֹנִי, וְדֹרֵשׁ אֶל הַמֵּתִים.".

העידן החדש

האנתרופולוג אדם קלין-אורון הגדיר כך את התופעה: מדובר ברוחניות המתמקדת בהעצמת הפרט וביכולת שלו ליצור קשר ישיר עם כוחות קוסמיים (מלאכים, צדיקים ואף אלוהים עצמו). 
ניתן להציע שרוחניות מסוג זה צמחה בישראל בשנות ה-90 בעקבות מעבר המרכז מן הקבוצה והחברה, לדגש על אושרו ויכולותיו של הפרט. בהקשר זה, דומה המגמה לרבות מהתנועות והמגמות הדתיות בעידן החדש.
יהדות סלובניה

יהדות סלובניה היא אחת מקהילות יהדות יוגוסלביה המתקיימת בצפון הבלקן, באזור סלובניה של היום.
העדויות המוצקות הראשונות להגעה מאסיבית של יהודים לאזור סלובניה הן מהמאה ה-12, חלקם דוברי איטלקית וחלקם פליטי מסעות הצלב. בתקופה זו הוקמו קהילות במריבור, גוריציה, קרניולה וקרינתיה.
התפרצות מגפת הדבר במאה ה-14 הביאה לגלי פוגרומים קשים ביהודי סלובניה ובשנת 1515 החל גירוש היהודים מערי סלובניה לכפרים בקצוות המדינה ולהונגריה, איטליה וגרמניה. התהליך נמשך עד לשנת 1816, אז הוקמה "הפרובינציה האילירית" על ידי צרפת בעקבות המלחמות הנפוליאוניות. בתקופה זו שימשה ליובליאנה בירת הפרובינציה והיהודים נהנו משגשוג ופריחה, שנמשכו גם לאחר כיבוש השטח על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. 
בשנת 1910 ישבו בסלובניה כ-190 יהודים אשר תחת השלטון האוסטרו-הונגרי נהנו מזכויות משפטיות שלא זכו להן עד אותה העת. 
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הפכה סלובניה לחלק משטחה של יוגוסלביה ובין מלחמות העולם שגשגה הקהילה היהודית בסלובניה בעיקר עקב הגירה למדינה. בתקופה זו נבנו בסלובניה בתי כנסת ובתי ספר יהודיים. תהליך זה נפסק בשנת 1941 עם הכיבוש הגרמני. רבים מיהודי סלובניה נשלחו לאושוויץ-בירקנאו וחלקם נלקחו למחנות ריכוז בשטחי איטליה. היו בין היהודים שהצטרפו לפרטיזנים ולמחתרת הסלובנית. 
לאחר סוף המלחמה הוקמה קהילה מחודשת בליובליאנה. על פי סקר אחרון משנת 2005, בסלובניה חיו 99 יהודים בשנת 2002. לאחרונה הוקם בית כנסת ומרכז יהודי קהילתי חדש.  
ב-1999 הוכתר על ידי הקהילה היהודית הרב אריאל חדד לרבה הראשי של המדינה ותפקידו מוכר על ידי הממשלה. הרב חדד הוא שליח חב"ד בטריאסטה שבאיטליה הסמוכה ומגיע לליובליאנה כמה פעמים בחודש.
רישום הקשות

רישום הקשות (באנגלית: Keystroke logging או פשוט keylogging) היא שיטה לזיהוי ורישום המקשים שנלחצו על ידי המשתמש, סדר ההקשה עליהם ורווחי הזמן שבין ההקשות. בעבר הכוונה הייתה אך ורק להקשות במקלדת, ומכאן שמה, אולם כיום הכוונה היא גם להקלקות בעכבר. שימוש לגיטימי ברישום מקשים ניתן לראות למשל במסגרת לימודי תקשורת אדם-מחשב, אך ניתן לנצל את רישום ההקשות למטרות זדוניות, למשל לשם ציתות או הקלטת סיסמאות.

מניעת רישום הקשות

כיום אין שיטה טובה למניעת רישום הקשות ומרבית השיטות הקיימות עוקפות את רשם ההקשות או מבלבלות אותו ולא מתמודדות איתו ישירות על ידי מיסוכו מהנתונים הרגישים. ניתן לבלבל את רשם ההקשות באמצעים שונים או לעקוף אותו על ידי ביטול הצורך בשימוש במקלדת או על ידי הסרת רשם ההקשות מהמחשב.

הסרת רשם ההקשות

קיימות דרכים רבות לבצע זאת. החל מבקרה אישית של רשימת התהליכים הרצים על המחשב, דרך שימוש בתוכנה נגד-רוגלות (anti spyware) ובחומות אש וכלה בתוכנות לניטור הרשת והתעבורה היוצאת מהמחשב.

ביטול הצורך במקלדת

ביטול הצורך במקלדת אינו אפשרי לחלוטין, ומהווה פתרון אלטרנטיבי רק בעת הקשת נתונים רגישים דוגמת שם משתמש וסיסמה. לצורך כך קיימות תוכנות למילוי אוטומטי של טפסים בדפדפן, המונעות מהמשתמש את הצורך להקיש שוב ושוב את סיסמתו. כמו כן ניתן להשתמש במקלדות מסך, שהן מקלדות המופיעות כחלון על המסך ויש להקליק עליהן עם העכבר במקום הקשה פיזית על המקלדת. לרשם ההקשות אין שום דרך לזהות את המקשים שהוקשו במצב זה. גם שימוש במערכת זיהוי קול מאפשרות עקיפה של המקלדת.