אגדות החורבן

אגדות החורבן הן אגדות שמכונסות בעיקר בתלמוד הבבלי בפרק חמישי במסכת גיטין, בתלמוד ירושלמי במסכת תענית פרק רביעי הלכה ה, במדרש רבה על איכה ובאבות דרבי נתן. האגדות עוסקות בעיקר בחורבן בית המקדש השני (70 לספירה) ומה שקדם לו, בהרוגי ביתר לאחר מרד בר כוכבא (135 לספירה), ובסיפורים אישיים קשים. לעיתים מתייחסים במונח 'אגדות החורבן' לאגדות במסכת גיטין.
אגדות חורבן בית ראשון מסופרות בעיקר בספר ירמיהו, בספר מלכים ובספר דברי הימים ורמזי סיפורים נמצאים במגילת איכה, אך גם במדרשים ובתלמוד מובאים סיפורים על חורבן בית ראשון.
אגדות החורבן הן מן הדברים המותרים בלימוד ביום תשעה באב, אשר בו לומדים רק בעניינים הקשורים לחורבן ואבלות.

נירון

עקב סיפורו של בר קמצא שלח הקיסר את נירון, כשהגיע נירון לירושלים זרק חץ לארבע רוחות השמים ובכל הפעמים נפל החץ על ירושלים. נירון הבין שזה רמז משמים שברצון ה' להחריב את ירושלים. נירון ביקש מילד שיגיד לו פסוק אקראי מלימודיו, הילד אמר:"ונתתי את נקמתי באדום ביד עמי ישראל", כלומר שאחרי שאדום (כינוי לרומי) יחריבו את בית המקדש, ה' ינקם בהם. נירון אמר שאם כך אינו מסכים להיות שליחו של ה' להחריב את המקדש ואחר כך יענש על זה ולכן ערק והתגייר. הגמרא מציינת שמצאצאיו יצא רבי מאיר.

בריוני ירושלים

אחרי שנירון ערק, שלח הקיסר את אספסיאנוס, שערך מצור על ירושלים במשך שלוש שנים. הבריונים ששלטו בעיר רצו להלחם ברומאים ואילו הרבנים התנגדו לכך וחפצו לעשות שלום. באותה תקופה היו בירושלים שלושה עשירים שיכלו לפרנס את העיר למשך עשרים ואחת שנה, אך בשביל לאלץ את הרבנים להסכים למלחמה, שרפו הבריונים את מחסני התבואה. מיד התחיל רעב בירושלים שעלה בנפשות.
רבי יוחנן בן זכאי קרא לאבא סיקרא, ראש הבריונים שהיה גם אחיינו, ושאלו עד מתי יהרגו יהודים ברעב. לבסוף סיכמו השניים כי רבי יוחנן יתנהג כחולה ואבא סיקרא יניח נבלה על מיטתו כדי שיחשבו שמת. כך יוכלו תלמידיו לשאת אותו אל מחוץ לעיר, כביכול כדי לקברו. כשתלמידיו רבי אליעזר ורבי יהושע הגיעו לחומה, ביקשו הבריונים לדקור את רבי יוחנן בן זכאי כדי לוודא שהוא מת. התלמידים טענו שזה יבזה אותם בפני הרומאים. הבריונים הסכימו וביקשו לדחוף אותו כדי לוודא. שוב טענו התלמידים שיהא זה בזיון. כך הוציאו את רבי יוחנן בן זכאי מירושלים.

אספסיאנוס ורבן יוחנן בן זכאי

רבי יוחנן בן זכאי ניגש למחנה רומי וקרא לאספסיאנוס: "שלום המלך!". אספסיאנוס פירש זאת כזלזול ואיים על רבי יוחנן במוות, אך רבי יוחנן הסביר שהוא עתיד להתמנות למלך, כיוון שכתוב בפסוק שבית המקדש יכבש על ידי מלך. בינתיים הגיע שליח מרומא ובישר שאספסיאנוס מונה לקיסר. באותם רגעים, אספסיאנוס נעל נעל אחת אך לא הצליח לנעול את השנייה, וביקש את עצתו של רבי יוחנן. אמר לו רבי יוחנן ששמועה טובה מרחיבה את העצמות ולכן עליו למצוא אדם שנוא שלמראהו עצמותיו יתכווצו. העצה הועילה ואספסיאנוס התפעל מחכמתו.
לאחר מכן הודיע אספסיאנוס שעכשיו עליו לנסוע לרומא, ואם רוצה ממנו משהו שיבקש כעת. רבי יוחנן ביקש שלא יחריב ויהרוג את יבנה וחכמיה, שלא יהרוג את שושלת הנשיאים של רבן גמליאל ושירפא את רבי צדוק. אספסיאנוס הסכים ובכך המשיכה מסורת התורה אחרי החורבן. חולשתו של רבי צדוק נבעה מצומות במשך ארבעים שנה כדי שלא יחרב הבית. עקב תעניותיו הצטמק גופו עד שכל פעם שאכל היה המאכל בולט בגרונו. הרופאים של רומא ריפאו אותו על ידי השקייתו במים מעורבים בסובין, ואז במים מעורבים בסובין גסים וקמח, ואז במים מעורבים בקמח בלבד, עד שמעיו התרגלו לאכילה.

טיטוס והיתוש

אספסיאנוס שלח את טיטוס להחריב את ירושלים. טיטוס הכניס זונה לקודש הקודשים, פרס ספר תורה ובא עליה, ואז קרע את הפרוכת ועשה ממנה שק לבזיזת כלי המקדש. בדרכו לרומא, סערה איימה להטביע את ספינתו, ובתגובה התריס טיטוס כי גבורת ה' רק במים. בת קול ענתה לו שיעלה ליבשה וילחם עם יתוש. כשעלה ליבשה, נכנס יתוש למוחו דרך האף, וניקר בו במשך 7 שנים. הגמרא מספרת על נסיונותיו להתמודד עם היתוש, ולאחר מכן על תיאורו וגודלו כשפתחו את ראשו של טיטוס לאחר מותו. טיטוס הותיר צוואה שישרפו את גופתו ויפזרוה בשבעת הימים, כדי שה' לא ימצא אותו להעמידו בדין.
הגמרא מספרת שאונקלוס אחיינו העלהו באוב ושאלו שלוש שאלות: מי חשוב בעולם הבא, האם להתגייר, ובמה נענש בעולם הבא. טיטוס ענה כי ישראל חשובים, קשה לקיים את מצוותיהם ולכן עדיף להתקיים מהם כאויבים, ועונשו שצוואתו מתקיימת שוב ושוב (שורפים אותו ומפזרים את אפרו בשבעת הימים). לאחר מכן העלה אונקלוס את בלעם ושאלו את אותן שאלות. בלעם ענה שישראל חשובים, שלא יתחבר אליהם, ושנידון בשכבת זרע רותחת. לאחר מכן העלה את ישו ושאלו. ישו ענה שישראל חשובים, שידרוש את טובתם כי כל הנוגע בהם כנוגע בבבת עינו של ה', ושנידון בצואה רותחת כי "כל המלעיג על דברי חכמים נידון בצואה רותחת".
בסיום הקטע מביאה הגמרא ברייתא המסכמת את סיפורו של בר קמצא, שבשמיים מחשיבים בושה כל כך, שבגלל בושתו של בר קמצא, סייע לו ה' להחריב את בית המקדש.

חורבן הר המלך

התלמוד מספר על מנהג הבאת התרנגולים לחתונה של אנשי הר המלך, שהיה ישוב גדול מאוד, ועל כך שגדוד רומאים לקח להם תרנגולים, וגרם לכך שהם התנפלו עליו ופתחו במרד, שהביא לחורבן המקום. על גיבור אגדי בשם "בר דרומא", שהיה דומה בכוחותיו לבר כוכבא, שסופו היה בידי נחש, ועל צדיקותם ורשעותם של אנשי כפר סכניא של מצרים.

חורבן ביתר

האגדות מספרות גם על חורבן ביתר שנבע בשל מנהג אנשי היישוב לקצוץ ארזים וברושים - שניטעו בעת הולדת תינוקות - ולעשות מהם חופה בעת חתונתם, ועל כך שנשבר יצול המרכבה (אשקא דריספק) של בת הקיסר שנסעה באזור, ועל מלוויה שכרתו ארז מארזי היישוב כדי לתקן את המרכבה, ופגעו בכך ברגשות הדתיים של אנשי המקום שהתנפלו עליהם בשל כך, מה שהביא את הקיסר להרוג בהם ולהחריב את המקום. האגדות מציינות מִספרים מזעזעים של הרוגים, ולאחר מכן מספר התלמוד על ההרג הגדול שביצע נבוזראדן בחורבן בית ראשון.

הנגר ושולייתו

אגדות החורבן במסכת גיטין מסתיימות במעשה על שוליה של נגר שנתן עינו באשת הנגר. כשביקש הנגר ללוות משולייתו כסף, ענה השוליה כי יסכים בתמורה לזמן ביחידות עם אשתו. כששאל הנגר לאחר שלושה ימים היכן אשתו, ענה השוליה כי שלח אותה מיד לדרכה אך שמע כי נאנסה בדרך. ביקש הנגר את עצתו של השוליה, וזה ייעץ לו לגרש את האשה וללוות ממנו כסף לתשלום כתובתה. לאחר שגרשה הנגר, נשאה השוליה. כשלא יכל הנגר לשלם את חובו, הציע השוליה כי תמורת החוב יבוא לעבוד בביתו כמשרת. "והיו הם יושבים ואוכלים ושותין, והוא היה עומד ומשקה עליהן, והיו דמעות נושרות מעיניו ונופלות בכוסיהן. ועל אותה שעה נחתם גזר דין של חורבן ירושלים." (גיטין נ"ח ע"א - בתרגום לעברית)

בתו של נקדימון בן-גוריון

במסכת כתובות מסופר שרבי יוחנן בן זכאי יצא מירושלים וראה ריבה מלקטת שעורים מבין גללי בהמתן של ערבים. כשראתה אותו, כיסתה את שערה וביקשה שיפרנסה. רבי יוחנן בן זכאי שאלה מי היא, אמרה לו: בתו של נקדימון בן-גוריון. שאלה רבי יוחנן בן זכאי לאן הלכו ממונם של אביה ושל חמיה. ענתה לו שאביה לא נתן כסף לצדקה, ולכן הפסיד את כל ממונו, וגם את ממונו של חמיה שנשמר איתו. רבי יוחנן בן זכאי בכה ואמר: "אשריכם ישראל, בזמן שעושין רצונו של מקום אין כל אומה ולשון שולטת בהם, ובזמן שאין עושין רצונו של מקום מוסרן ביד אומה שפלה, ולא ביד אומה שפלה אלא ביד בהמתן של אומה שפלה".
רבי אלעזר בר צדוק סיפר שראה אותה בעכו מלקטת שעורים מבין גוויות סוסים ואמר עליה: "אם לא תדעי לך היפה בנשים צאי לך בעקבי הצאן ורעי את גדיותיך. (שיר השירים, א', ח') אל תקרי גדיותיך אלא גויותיך." רש"י מפרש: "אם לא תתני לב כנסת ישראל לשמור את התורה, צאי לך וגו', סופך לצאת בעקבי הצאן ולרעות את גדיותיך".

פירוש האגדות

המהר"ל מפראג, בספריו "חידושי אגדות" ו"נצח ישראל", מסביר באופן יסודי ועמוק את האגדות. לדבריו, חלק מן האגדות לא אירעו במציאות ולא באו אלא לרמוז על פרטים עמוקים בקשר שבין כנסת ישראל לקב"ה ולארץ ישראל, ובחטאי הדור.