סיפאקה לבנה

אטימולוגיה ומיון

השם "סיפאקה" מתייחס לקריאת האזהרה הנפוצה "שיי-פאק"/"סיי-פאק" (נשמעת כלחישה, ומבוטאת בעיצור סותם, כלומר עצירת האוויר ושחרורו הפתאומי) של מיני סיפאקות מערביות מסוימות, בה הן משתמשות מספר פעמים ברצף. השם המדעי של הסיפאקה הלבנה, "candidus" הוא מילה לטינית שמשמעותה "לבן" (השם המדעי הנוסף של המין, "sericeus", נגזר מהמילה היוונית ל"משי")
הסיאפקה הלבנה תוארה לראשונה בשנת 1871 על ידי חוקר הטבע הצרפתי Alfred Grandidier, בכותבו מכתב רשמי אל עמיתו הזואולוג הצרפתי, Alphonse Milne-Edwards. תיאורו של Grandidier התבסס על תצפיותיו שלו באזור צפון מפרץ אנטונג'יל (Antongil Bay, הוא המפרץ שנוצר מחצי האי מאסואלה) בשלהי 1870. הוא קרא למין "Propithecus candidus" בגלל צבעו הלבן, שאותו הוא השווה למין הדומה לו Propithecus verreauxi, אך לאחרון יש כתם שחור על ראשו וכתם אפרפר על גבו.

הממצא הראשון הושג בשנת 1872 וסופק על ידי Monsieur Guinet שהיה בעל-מטעים מסמבווה. הממצא אפשר ל-Grandidier ו-Milne-Edwards לתאר לעומק את המין תוך שהם מתבססים על עורו, פרוותו וגולגולתו. בעקבות גילוי ממצאים אלו, הם שינו את שם המין ל"sericeus", אולם Grandidier, בשנת 1875, "הוריד בדרגה" את הסיפאקה הלבנה ל"זן" או "גזע" של הסיפאקה המעוטרת (Propithecus diadema).
בשנת 2004, מחקרים (ריצוף D-loop והשוואת מאפיינים חיצוניים) הראו כי למרות דמיון הקריוטיפ של 42 כרומוזומים בין שני המינים (2n=42), הסיפאקה הלבנה נבדלת מהסיפאקה המעוטרת (לדוגמה, לסיפאקה הלבנה יש זנב קצר יותר, והיא קרובה יותר למין Propithecus perrieri) .
עם זאת, הסיפאקות מחולקות לשתי קבוצות: קבוצת Propithecus diadema וקבוצת Propithecus verreauxi. הסיפאקה הלבנה נכללת בקבוצה הראשונה יחד עם המינים Propithecus diadema, Propithecus edwardsi ו-"Propithecus perrieri". חברי הקבוצה קרובים מאד, גדולי ממדים יחסית, וחיים יערות הגשם המזרחיים של מדגסקר.
עם זאת, המיון שנוי במחלוקת ואינו נתמך באופן בינלאומי: ב-2007, נטען כי המיון נעשה בטרם עת.

תפוצה

הסיפאקה הלבנה מוגבלת לאזור קטן, בו גם האוכלוסיות דלילות ונפוצות באופן לא סדיר על פני השטח, בצפון-מזרח מדגסקר בתוך רצועת יער לח המשתרעת מעיר-השוק מרואנטסאטרה ("Maroantsetra", משמשת גם כנמל מקומי) בדרום ועד אגן אנדפה (Andapa Basin) ומסיב מארוג'ג'י (Marojejy) בצפון, אולם התחום המדויק אינו ידוע. הפארק הלאומי מארוג'ג'י משמש כגבול הצפוני ביותר של תפוצתה הנוכחית הידועה, ונהר אנטיינאמבלנה (Antainambalana River) והיערות של האזור המוגן מקירה (Makira Conservation Site) נחשבים כגבול הדרומי ביותר.
עם זאת, מפות תפוצה היסטוריות ששורטטו על ידי הטקסונומים Alfred Grandidier ו-Henri Milne-Edwards בשלהיי המאה ה-19 מראות כי תפוצתה של הסיפאקה הלבנה אף השתרעה צפונה עד נהר במריבו (Bemarivo River) באזור צפון סמבווה (Sambava), אך אין זה ידוע אם אי פעם המין הרחיק לכת דרומה עד חצי האי מאסואלה (Masoala Peninsula).
תצפיות שנערכו בשנת 2009 דיווחו על קבוצות אחדות של סיפאקות לבנות במקטעי יערות לא מוגנים בסמוך לצפון-מזרח האזור המוגן מקירה, מה שיכול לשפר קמעה את המידע וההבנה על תחומו הגאוגרפי של המין. בכל מקרה, נוכחותה של הסיפאקה הלבנה תועדה בפארק הלאומי מארוג'ג'י, בשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", באזור המוגן מקירה, באזור שנקרא "Betaolana Corridor" (נמצא ממערב לפארק הלאומי מארוג'ג'י) ובאזור שנקרא "Tsaratanana Corridor". ב-2008, 16 קבוצות התגלו במערב מארוג'ג'י ליד Antsahaberoaka.
בשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", המין חופף בשטחו (sympatric) עם הלמור החום לבן-הראש (Eulemur albifrons), ועם אוכלוסיות אינדרי שפרוותן שחורה כולה (נמצאות בעיקר בצפון תחום המחיה של האינדרי). גם בפארק הלאומי מארוג'ג'י היא חופפת בשטחה עם הלמור החום לבן-הראש.

בית גידול

הסיפאקה הלבנה מצויה בשלושה סוגי בתי גידול מיוערים/בעלי צמחייה בטווח גבהים מסוים מאד: ביערות עננים ראשוניים, באזורי צמחייה קשת עלים וקצרת גבעולים (Sclerophyll) ובחלקים הגבוהים ביותר של ה-"Madagascar ericoid thickets". לא ידוע כמה רגישה הסיפאקה הלבנה להפרעות בשגרת חייה ובית גידולה, האם היא נמנעת מלשוטט בגבולות תחומי המחיה השלה או שמא היא סבלנית כלפי אלו (כמו קרובתה הסיפאקה המעוטרת – Propithecus diadema). כמו מיני סיפאקות אחרים החיים ביערות הגשם, היא תחצה אזורים לא מיוערים בין מקטעי יער רק לעיתים רחוקות.
 
היא חיה במקומות הגבוהים מבין מיני הסיפאקות. לדוגמה, בפארק הלאומי מארוג'ג'י ובשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", היכן ששוכנות רוב הסיפאקות הלבנות, המין נמצא בטווח גבהים בין 700 ל-1,875 מטר. למרות זאת, בשטחה הדרומי ביותר במקירה, מספר קבוצות מאכלסות מקטעי יערות הנמצאים בגבהים נמוכים במיוחד של 300 מטר.

התנהגות

לפי מחקרים אחדים, היא מבלה את רוב זמנה במנוחה ואכילה (בערך 44.4% ו-25%, בהתאמה), בעוד ש-16.8% מיומה מוקדש להתנהגות חברתית, כמו 
טיפוח עצמי/הדדי (פליית כינים ולכלוך וכו') ומשחק, ושאר היום מועבר בטיול ושינה. מקורות אחרים מדווחים כי היא מבלה חצי מיומה בשוטטות וחיפוש אחר מזון, בעוד שבשאר היום היא נחה. החיפוש אחר מזון מתחיל בדרך כלל עם שחר (אלא אם יורד גשם). אף על פי שהסיפאקה הלבנה היא יצור החי על העצים, היא משחקת לפעמים על פני הקרקע (גם מבוגרים) במשך חצי שעה ויותר. כמו מיני סיפאקות אחרות, היא נעה על גבי העצים וביניהם באמצעות אחיזה אנכית וניתור.
 
לסיפאקה הלבנה יש מבנה חברתי משתנה: נצפו זוגות זכר-נקבה, זכרים מתבודדים, וקבוצות של זכרים/נקבות ביחד. גודל הקבוצה משתנה משניים עד תשעה פרטים, וטווח הטריטוריה משתנה מ-340,000 עד 470,000 מ"ר (תלוי במיקום). היררכיות חברתיות לא נצפו אצל נקבות הסיפאקה, אך ידוע כי היררכיות עונתיות מתרחשות לפעמים. תוקפנות, שהיא בדרך כלל נדירה, תתרחש לפעמים בזמן האכילה, כאשר נקבות מפגינות שליטה על הגברים, אך סימני כניעה אינם מתרחשים לעיתים קרובות. נדידת הקבוצות מונהגת על ידי הנקבות, בדרך כלל מרחק של כ-700 מטר ליום ו-500 מטר במעלה המדרונות.

תזונה

היא אוכלת בעיקר עלים, זרעים ופירות, ותפריטה מגוון. מחקר שארך כחודשיים באמצע שנות ה-2000 הראה כי הסיפאקה הלבנה ניזונה מכ-76 מיני צמחים מ-42 משפחות. המזונות המועדפים עליו מיני עצים וליאנות: תותיים (20.30%), קטניות (12.87%), הדסיים (12.65%), משפחת ה-Clusiaceae מסדרת המלפיגאים (10.13%) והרדופיים (9.49%). אכילת פרחים ואדמה נצפתה לעיתים רחוקות.

רבייה

כמו קיפופים אחרים, לסיפאקה הלבנה עונת רבייה, ומשוער כי היא מזדווגת רק ביום אחד בשנה עם תחילת עונת הגשמים בדצמבר או ינואר. לרוב הנקבה תוליד גור אחד בכל שנה או שנתיים; הוא נולד כשישה חודשים אחר יוני או יולי. עם לידתם, הגורים מטפסים אל חזה אמם ונאחזים בפרוותה במשך ארבעה חודשים, ולאחר מכן הם עוברים לרכוב על גבה. הגור מתפתח במהירות, כנראה בגלל הסיוע הרב מצד חברי הקבוצה (הסיוע מצד אחרים הוא תכונה נפוצה אצל הסיפאקות). אף הזכר עוזר לנקבה בגידול הילד באמצעות טיפוח, משחק ונשיאה, ובמקרים נדירים אף בטיפולו השוטף. משוער כי עזיבת הגורים את הקבוצה מתרחשת עם הגעתם לבגרות מינית, בדומה למיני סיפאקות אחרות החיות ביערות הגשם המזרחיים של מדגסקר. אולם, רק עזיבה אחת תועדה, בה זכר עזב את בית אבותיו, וגירש זכר מבוגר ממנו מאותה קבוצה בה היה חבר במשך שבע שנים.

שימוש בריח

הסיפאקה הלבנה משתמשת בתקשורת מפותחת המבוססת-ריח, כמו כל טרום-הקופים האחרים. למין יש מספר בלוטות-ריח מותאמות לסימון-ריח, כולל בלוטת חלב הייחודית לזכר, ובלוטת חלב-זיעה מעורבת באיברי המין שנמצאת אצל שני המגדרים. שני המגדרים מסמנים בדרכים שונות (לרוב הסיפאקה משתינה בעת הסימון): הנקבות
משפשפות ומחככות את בלוטות אברי מין שלהן כנגד עצים תוך כדי תנועה עולה ויורדת, בעוד שהזכרים משתמשים הן בשיטה זו והן בבלוטות החזה שלהם. הזכרים משתמשים לפעמים בשן מיוחדת שנמצאת אצלם כדי לחרוט על גבי העצים לפני הסימון, פעולה שמשאירה סימון ארוך-טווח. הזכרים מסמנים בתדירות הגבוהה משל הנקבות, בערך פי שניים או שלושה. בנוסף, כשהם נתקלים בסימון של פרט אחר (לרוב נקבה), הזכרים מגיבים בסימון נוסף על הקיים, לרוב תוך שילוב בלוטו החזה ואיברי המין.

בניגוד לסימון ה"מסורתי" של גבולות טריטוריאליים, אצל הסיפאקה הלבנה הסימון נעשה בלב שטח המחיה.

איומים ושימור

חוץ מהאדם, הפוסה היא הטורף היחיד הידוע של הסיפאקה הלבנה.
הסיפאקה הלבנה היא אחת ממיני הקיפופים הנדירים בעולם, ונכון לשנת 2008, על פי "הרשימה האדומה של מינים מאוימים" שמתפרסמת על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) היא מוגדרת כ"בסכנת הכחדה חמורה".
כמו כן, היא אחת מחמשת הקיפופים המוכללים ברשימת "25 הפרימטים שנמצאים בסכנת ההכחדה החמורה ביותר בעולם" (רשימה שמתפרסמת על ידי IUCN, "International Primatological Society" ו-"Conservation International"); היא נכללת ברשימה זו בפעם החמישית, מראשיתה של הרשימה. גודל האוכלוסייה הכללית מוערך בכ-100–1,000 פרטים, בעוד שמספר הבוגרים משוער למספר הנמוך מ-250. כפי שצוין בפסקה "בית גידול ותחום גאוגרפי", הסיפקאה הלבנה מוגבלת לאזור מצומצם של שטחים מוגנים בגודל 900 קמ"ר, על אף שזאת כנראה הערכה מוגזמת, משום שהיא לא מצויה מתחת לגובה של 700 מטר (ככל הנראה כתוצאה מהאיומים שהוזכרו לעיל ו/או מהעדפתה את האזור). היא "מין הדגל" (סמל, כמו במונח "אוניית הדגל") באזורים המוגנים בהם היא חיה, במיוחד בפארק הלאומי מארוג'ג'י, שנחנך כחלק מאתר המורשת העולמי "יערות הגשם של אטסינאנאנה". אין סיפאקות לבנות בשבי.
האיומים העיקריים של המין הם: המרת שטחים לחקלאות ובנייה (השיטה הנפוצה והידועה נקראת "חתוך ושרוף" [או בשפת המקום – Tavy]. בשיטה זו כורתים יערות ומבראים אותם מאמצעות שריפות.), כריתת עצים תעשייתית וציד למטרות שונות. איומים אלו מתרחשים גם בשטחים המוגנים, חרף האיסורים.

כריתת יערות בלתי חוקית היא ככל הנראה איום הגדול ביותר שלה, במיוחד מאז המשבר הפוליטי המלאגסי שהתרחש בשנת 2009. שני האזורים המגונים ביותר שלה, הפארקים הלאומיים מארוג'ג'י ומאסואלה, ספגו פגיעה קשה בתקופה זה על ידי כריתה נרחבת, מה שהוביל לתופעות לוואי כגון: שריפות, פלישת מינים, דלדול המגוון הגנטי, קיטוע בתי-גידול והריסתם.

הציד הוא בעיה מוכרת, שבשונה מהטאבו המקומי (או בשפת המקום – Fady) על ציד הסיפאקה זהובת-הכתר (Propithecus tattersalli), את הסיפאקה הלבנה "מותר" לאכול ולצוד. היא ניצודה בעיקר בחלקים הצפוניים והמערביים של הפארק הלאומי מארוג'ג'י, כמו גם באזורים נוספים בקרבת אגן אנדפה.

מאמצי השימור

כפרים הסמוכים לאזוריה המוגנים הנותרים של הסיפאקה הלבנה אימצו אסטרטגיה (מדעי החברה) שימור בעלת שני מרכיבים: ההכרתי והרגשי.
המרכיב ההכרתי מתייחס ליישום מודעות והרחבת ידע בנושא השימור, תוך שימוש באמצעים שונים כמו ראיונות ברדיו, מצגות, עידוד ספרות בנושא בקרב תלמידים וכו'. המרכיב הרגשי מתייחס ליצירת קשר רגשי אצל התלמידים בין שימור הסיפאקה הלבנה לבין חוויה חיובית, במטרה לבסס קשר פסיכולוגי בין התלמידים והקופיף. כדי לעשות זאת, קבוצות תלמידים נלקחות לטיולי שדה חינוכיים בנושא אקולוגיה בני שלושה ימים לפארק הלאומי מארוג'ג'י (הן התלמידים והן המורים הראו התעניינות בנושא ודאגה אמיתית לשלום הסיפאקה הלבנה).

בנוסף, נעשות תוכניות להרחבת שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", ולקשר בין אזורים מוגנים באמצעות "פרוזדורים אקולוגיים" (מין מעברים מוגנים בין מקטעי בתי גידול, כך שהאוכלוסיות יוכלו לנוע בין המקטעים.). לדוגמה, ה"פרוזדור" בטאולנה (Betaolana Corridor) מקשר בין הפארק הלאומי מארוג'ג'י, שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve" והאזור המוגן "מקירה", ומתוכנן לקשר בעתיד את שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve" עם הפארק הלאומי מאסואלה. שיטה מסוג זה תקדם התרבות בין אוכלוסיות מבודדות ותתרום למגוון הגנטי.