google/wiki40b huggingface dataset:
עקרון האופקיות המקורית

עיקרון האופקיות המקורית הוא אחד מעקרונות היסוד בגאולוגיה המשמשים לקבוע את גילן היחסי של שכבות סלע ואת זמן ואופן היווצרותן ומהווים כלים חשובים בסטרטיגרפיה.
עיקרון זה קובע כי ההרבדה המקורית של שכבות משקע תהיה תמיד אופקית, או כמעט אופקית. על-פי העיקרון, יש להניח כי שכבות כאלה תהיינה שבורות, מקומטות או נטויות רק לאחר שחלו עליהן תהליכים מאוחרים להרבדה, אחרי שהשכבות התמצקו והתלכדו לסלע. כיום מקובל כי עיקרון זה מהווה קירוב כללי אך מדויק מספיק.

שיני כריש

ניסוח העיקרון מיוחס לניקולאוס סטנו, מלומד דני בן המאה ה-17. סטנו למד רפואה ואנטומיה בקופנהגן והמשיך בלימודיו בליידן ואמסטרדם. ב-1665 עקר סטנו לפירנצה ושימש כרופאו האישי של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. באוקטובר 1666 לכדו שני דייגים כריש ענק סמוך לעיר הנמל האיטלקית ליבורנו, ופרדיננדו השני הורה לשלוח את ראשו לסטנו. סטנו ניתח את ראש הכריש ופרסם את ממצאיו ב-1667. בחינה של שיני הכריש הראתה דמיון מפתיע לעצמים מסוימים עשויים מאבן שנמצאו בסלעים, שהמלומדים בני-זמנו כינו "גלוסופטראה" (glossopetrae), כלומר: "לשונות אבן". בניגוד למקורות קדומים ששיערו כי אבנים אלה נפלו מהשמיים או מהירח או כי המאובנים גדלו באופן טבעי בתוך הסלעים, טען סטנו גופים אלה נראים כשיני כריש מפני ש"היו פעם שיני כריש". הוא סבר כי השיניים הגיעו מפיותיהם של כרישים קדומים, ובמשך הזמן נקברו בבוץ או בחול שעכשיו הוא יבשה. סטנו טען כי תוך כדי תהליך הפיכת השיניים למאובנים השתנה הרכבם הכימי אבל צורתם נשמרה.
מחקרו זה של סטנו הוביל אותו לשאלה כיצד קורה שגוף מוצק אחד מצוי בשלמותו בתוך גוף מוצק אחר: סלע או שכבת סלעים. המחקר – שפורסם ב-1669 בשם " De solido intra solidum naturaliter contento dissertationis prodromus" – הביא לייחוס כמה מעקרונות היסוד בגאולוגיה הנוגעים לסטרטיגרפיה, בהם עיקרון האופקיות המקורית.
תצפיותיו בשכבות סלע הובילו את סטנו להסיק כי כדור הארץ לא היה סטטי וכי כוחות עצומים פעלו עליו לאורך תקופות ארוכות – מסקנות שהובילו במאה ה-20 לפיתוח מדע הטקטוניקה ולהבנה כי תנועת הלוחות והתנגשותם גורמים לשבירה, קימוט והטיית השכבות.
עיקרון האופקיות המקורית לא התקבל מיד, אולם הפך למקובל בקרב גאולוגים כמאה שנים לאחר ניסוחו.

יוצאים מן הכלל

כאמור, העיקרון מהווה קירוב כללי אך מדויק מספיק. סטנו יצא מתוך הנחה כי כל המשקעים מורבדים תמיד אופקית, אולם ידוע כי שכבות עשויות לשקוע בנטייה, למשל: משקעי נחלים וחוליות היוצרים שיכוב צולב אינם שוקעים אופקית אלא בזווית השיפוע הטבעי של אותם חומרים – הזווית המרבית לשיפוע יציב של החומר ברמת לחותו הטבעית. זווית זו נקבעת על-פי מידת החיכוך בין הגרגירים, צורתם ומידת ההידבקות ביניהם.
גם משקעים השוקעים מעל שטח נטוי – למשל בדלתה של נהרות גדולים או סביב שונית – ישקעו בנטייה, הנקראת "נטייה התחלתית".
תחינות

תחינות (בהגייה אשכנזית: "תְּחִינֶס") הוא כינויים של סידורי תפילות בשפה היידית, אשר נפוצו למן המאה ה-17 בקהילות אשכנז, ונועדו עבור הנשים היהודיות – שבשונה מן הגברים, לא ידעו די עברית כדי להתפלל בלשון הקודש, והיו נוהגות לומר תחינות בלשון המדוברת - ביידיש.
התחינות נסובו סביב חיי האישה היהודיה ותפקידיה, ורובן עמדו על שלושה עיקרים: חלה, נידה, הדלקת הנר (חנ"ה). היו תחינות שנאמרו בקריאת התורה, וכן תחינות מיוחדות לימים נוראים ולעשרת ימי תשובה.
ספר התחינות המוקדם ביותר והנפוץ ביותר הוא ככל הנראה "סדר תחינות", שיצא לראשונה לאור באמסטרדם בשנת 1648, והיווה ציון דרך בהיסטוריה היהודית הנשית: היה זה סוג חדש של סידור תפילות – כתוב ביידיש, עבור נשים, ונכתב בקולה של מתפללת אישה. סידור זה נדפס בעותקים רבים ונפוץ ברחבי אירופה בעזרת תעשיית דפוס יידי דינאמית ופורה. הנשים לא היו רק קהל הקוראים העיקרי של תעשייה זו, אלא גם לקחו חלק פעיל הן בתהליך היצירה והן בתהליכי ההוצאה לאור: הן עבדו כמדפיסות, כמתרגמות, כעורכות, כמעבדות ספרותיות, כמעתיקות ואף כסַדָּרוֹת – ובשיאו של התהליך, הגיעו אף לכדי חיבורם של תפילות חדשות, דרשות חדשות ופיוטים חדשים, שנועדו הן לנשים והן לגברים.
ידוע על ספרות תפילות מתקופה זו, לרבות חוברות תפילה שכותרותיהן "תחינות" ו"לידער" (יידיש: "שירים"), אשר נכתבה בידי נשים – ובהן בעיקר תחינותיה של שרה בת-טובים, שנפוצו ביותר למן המאה ה-18, וכן תחינותיה של שרה רבקה רחל לאה הורוביץ. עם זאת, דווקא "סדר תחינות" נכתב בעילום שם, וייתכן כי נכתב בידי גבר. הספר כולל תפילות יומיומיות ותפילות חגיגיות, ובנוסף כאמור, כלל תפילות המיועדות לחובותיהן הדתיות המיוחדות של הנשים, אשר לא הופיעו בסידור התפילות הרגיל בבית הכנסת.
כאשר הפציעה תנועת ההשכלה לקראת סוף המאה ה-18, הפכה היידיש בלתי-אופנתית במערב אירופה; הזרם המרכזי ביהדות דחה מכל וכל את המיסטיקה, והתחינות הלכו ואיבדו את מקומן החיוני בחיי התפילה של הקהילה היהודית. בד בבד, באותה העת הופיע אוסף מורחב ומשופר, "סדר תחינות ובקשות". בין היתר התווספו תחינות בנושאי מטלות הבית ובקשות לחזרתו בשלום של הבעל ממסעותיו.
גם בימינו יוצאים לאור אוספי תחינות עבור נשים בקהילות חסידיות, שברבות מהן מוסיפה היידיש להיות שפת היום-יום.
ביחאץ'

היסטוריה

האזור היה מיושב עוד בתקופת האימפריה הרומית. אזכור בכתובים ליישוב במקום קיים החל מ-1260 עת נשלט המקום על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1592 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של מוראט השלישי, סולטאן האימפריה העות'מאנית. שמה המודרני של העיר נגזר מהמילה Haç בטורקית שמשמעו צלב (חאג'). העות'מאנים העניקו את הכינוי לעיר אשר בשעתו לא נותרו בה סממנים נוצריים (צלבים וכנסיות). לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) סיפחה האימפריה האוסטרו-הונגרית את אזור בוסניה דה פקטו, ומ-1908 דה יורה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ביחאץ' בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ואזור ביחאץ' סופח למדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. ב-1942 נערכה בעיר ביחאץ' הוועידה הראשונה של "המועצה האנטי-פאשיסטית לשחרור יוגוסלביה" (ארגון גג של הפרטיזנים של טיטו), ועידה שבמהלכה נקבעו עקרונות המשטר העתידי ביוגוסלביה: דמוקרטיה, מתן זכויות לקבוצות האתניות השונות, כיבוד הרכוש הפרטי והזכות ליזמות כלכלית. לאחר המלחמה נכללה ביחאץ' בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ברשאית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה ובמהלכו פרצו מלחמת בוסניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה. במהלך המלחמות התחוללו קרבות כבדים באזור ביחאץ' והעיר הייתה נתונה במצור. במהלך שנות הלחימה נפגעו כ-5,000 חיילים ואזרחים. לאחר תום הלחימה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה ועברה תהליכי שיקום ופיתוח מדורגים.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום ככל הנראה בשלהי המאה ה-18. במקום הוקם בית עלמין אשר המצבה הקדומה ביותר בו מתוארכת ל-1800. ב-1906 הוקם בית הכנסת. בני הקהילה עסקו במסחר וחלקם היו אומנים. בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו לביחאץ' גם יהודים אשכנזים אשר חלקם בעלי איתנות כלכלית ועסקו במקצועות חופשיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה השתלבו היהודים גם בחיים הפוליטיים המקומיים לצד פעילות ציונית ענפה. ב-1928 נבחר בן הקהילה יעקב קביסון לחבר מועצת העיר ביחאץ'. ב-1931 התגוררו בביחאץ' 149 יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 156 נפשות. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר האזור לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון ממשלת הבובות של האוסטאשה. בשלהי יוני 1941 נערכה בעיר אקציה בה נעצרו מרבית בני הקהילה. בהמשך נספו רובם במחנה ההשמדה יאסנובאץ. 25 מבני הקהילה ניצלו ועברו להתגורר בבלגרד וסרייבו. בית הכנסת ובית העלמין חרבו במהלך המלחמה. בראשית המאה ה-21 נותרו עדיין בשטח העיר שרידים מבית העלמין היהודי.
דני ספאני

ביוגרפיה

ספאני נולד בלונדון למשפחת מהגרים מגאנה בת שישה ילדים. הוא גדל ברובע האקני, והתחיל לפתח את העניין במשחק בלימודים ב-Weekend Arts קולג' שבקנטיש טאון. את הכשרתו המקצועית רכש ב-Central School of Speech and Drama.
ספאני שיחק בסרטו של דני בויל "טראנס". על הבמה שיחק במחזות " Joe Turner's Come and Gone" ו"רדיו גולף" מאת אוגוסט וילסון, ב-"Moon on a Rainbow Shawl" מאת המחזאי הקריבי ארול ג'ון, ובהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "מדיאה" מאת אוריפידס. ב-2013 שיחק בסרט הפעולה הטמילי "Singam II".
בטלוויזיה הופיע ספאני בסדרות "עברייני על", "Ultimate Force", ו"בלקאאוט". בתפקידי אורח שיחק ספאני בסדרה "השופט ג'ון דיד", ובדמות קולונל מנטון בפרק "A Good Man Goes to War" מתוך סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ספאני גילם את סמבנה בשתי העונות הראשונות של הסדרה "פני דרדפול" של רשת שואוטיים.
מלאדה בולסלאב

היסטוריה

העיר נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-10 כטירה מלכותית עבור המלך בולסלאב השני, והיא נקראה על שמו בשם מלאדה בולסלאב (מלאדה - הצעירה), כדי להבחין בינה לטירה אחרת ליד פראג שנשאה אף היא את שמו של המלך; במאה ה-15 נוסף שם לוואי גם לטירה המוקדמת והיא נקראה "סטארה בולסלאב" (הישנה).
ב-1334 ו-1436 קיבלה מלאדה בולסלאב זכויות עיר, והפכה למרכז חשוב על הדרך מפראג לבוהמיה הצפונית, לוסטיה וברנדנבורג. במאה ה-16 הייתה העיר למרכז ומקום פריחה של זרמים שונים בכנסייה המוראבית והוקמו בה כנסיות ובית דפוס. תקופת רנסאנס זו פסקה עם הקתוליזציה המחודשת של אזורים אלו במאה ה-17 ואוכלוסיית העיר התמעטה.
מאידך, פרחה במאות ה-17–18 הקהילה היהודית בעיר, שכונתה בפי יהודיה "בומסלא", והיא הייתה למרכז יהודי חשוב. במאה ה-19 שהייתה למעשה כבר עידן של דעיכת הקהילה היהודית בעיר, עדיין כונתה העיר "ירושלים שעל הייזרה". הנגיד היהודי יליד ורונה, יעקב ב"ש פון טרויֶנברג, שהיה היהודי הראשון שזכה לתואר אצולה בממלכת הבסבורג, חי ופעל בסוף ימיו בבומסלא, נפטר בה ונקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
במאה ה-19 ידעה העיר שוב שגשוג כלכלי ותרבותי, היא הפכה למרכז אזורי חשוב ונפתחו בה מוסדות חינוך חדשים, תאטראות ומוזיאונים. מפעל סקודה (במקור: לורין וקלמנט) שהוקם בעיר מספק עבודה לאלפים מתושבי העיר.
מועדון הכדורגל "מלאדה בולסלאב" העירוני, משחק בליגת העל הצ'כית בכדורגל.

יהדות בומסלא

הקהילה היהודית במלאדה בולסלאב, אותה כינו היהודים בומסלא, הייתה אחת הקהילות הוותיקות בבוהמיה. במשך שנים רבות היו רבני הקהילה תלמידי חכמים בעלי שם, ששמעם והשפעתם חרגו מתחומיה.
כנראה התיישבו יהודים בעיר כבר במאה ה-15, מוזכר יהודי יוצא העיר בשם יקותיאל זלמן בן יצחק דן בומסלא שעזב את פראג ב-1515 בדרכו לרוסיה. במאה ה-17 נפטר בעיר, האציל היהודי, יהודי החצר של כמה מקיסרי האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג, יעקב ב"ש. הרב מאיר פישלס מילידי העיר, כיהן במשך ארבעים שנה כראב"ד פראג וכראש הישיבה בה, וכונה על שם העיר "מהר"ם בומסלא".
לאזים

תפוצה גאוגרפית

הממלכה הקדומה קולכיס והממלכה שירשה אותה לזיכה הייתה ממוקמת באותו מחוז בו היו ממוקמים דוברי הלאז של היום, ותושביו דוברים כנראה ורסיה תורשתית של אותה שפה. קולכיס הייתה מקום מושבם של יאסון והארגונאוטים המפורסמים מהמיתולוגיה היוונית.
כיום רוב דוברי הלאזית מתגוררים בצפון טורקיה, ברצועת האדמה לאורך החופים הדרום מזרחיים של הים השחור, בנפות פזאר (Atina), ארדשן (Artaşen), פינדיקלי (Viče) של נפת ריזה, ונפות: ארהבי (Arkabi), הופה (Xopa), בורשקה בנפת ארטווין. ישנם גם קהילות בצפון מזרח אנטוליה קרמורסל (נפה) שבנפת קוג'אלי, אקשקוסה שבפרובינציית דוזסה, נפת סקריה ופרובינציית ברטין), היו מהגרים רבים שהתיישבו ממלחמת רוסיה-טורקיה, 1878-1877 וכיום גם איסטנבול ואנקרה. רק קבוצה קטנה של לאזים מתגוררת בגאורגיה, בעיקר באג'ריה. (ההערכה היא של כ-30,000 דוברי לאז, מתוכם כ-2,000 איש בסארפי).

לאזים עבור אלה שאינם לאזים

הטורקים קוראים להם "לאז" לכל תושבי פרובינציות הים השחור מזרחית לנפת סמסון. השם לזכה מתייחס בדרך כלל לשפה הלאזית, מצביע על הדיאלקט בנפת טרבזון של טורקית לאלה שאינם לאזים, אף על פי שלאמיתו של דבר היא שפה דרום קווקזית, ללא קירבה לשונית לטורקית. מצד שני הלאזים נוטים להפריד את עצמם מהתושבים האחרים של המחוז. כמו כן מי שאינם לאזים, מסרבים לקבל את השם ומעדיפים לקרוא לעצמם "קרדניזי" (שמשמעותו: מהים השחור).
מבוך האימה

עלילה

הסרט מתמקד בעיקר בפארק שעשועים הנתמך על גבי מתקני אימה ותחפושות מבעיתות, אליו הולכים כמה בני נוער במטרה לפחד. אל המקום מגיע רוצח סדרתי אמיתי, אשר מנסה לרצוח אותם בכל דרך אפשרית.
הם לעצמם, חושבים שזהו חלק מהקונספט של פארק השעשועים.

הפקה

כבר באפריל 2017, נודע כי במאי הסרט יהיה גרגורי פלוטקין וכי הוא יוקרן בבתי הקולנוע בשנת 2018. את הסרט החלו לצלם בפברואר 2018, באטלנטה שג'ורג'יה.

הוצאה

הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-28 בספטמבר 2018.

הכנסות

בשבוע צאתו, גרף הסרט 5,130,963 מיליון דולר בארצות הברית, ו-7,211,794 מיליון דולר בעולם. תקציב הסרט היה 5.5 מיליון דולר. בוקס אופיס מוג'ו פרסמו כי הסרט הוא הסרט ה-6 הרווחי ביותר בשבוע צאתו.

ביקורות

הביקורות שהופנו כלפי הסרט ברובן היו מעורבות ושליליות. Metacritic, העניקו לו ציון של 25 מתוך 100, על סמך 10 ביקורות. סימנה סקור העניקו לסרט ציון C, אשר משתווה לשניים מתוך חמישה כוכבי זהב.
רוטן טומייטוז העניקו לסרט ציון של 47% מתוך 100% בסך הכל, על סמך 30 ביקורות.
דין ודברים (כתב עת)

דין ודברים (Haifa Law Review) הוא כתב עת משפטי בין-תחומי שיוצא לאור על ידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. 
כתב העת נוסד בשנת 2004 על ידי ד"ר סנדי קדר, ששימש כעורך הראשי הראשון. את כתב העת ערכו גם פרופ' שולמית אלמוג, פרופ' רונן פרי וד"ר חאלד גנאים. רונן פרי שב לערוך את כתב העת בשנת 2010, החל משנת 2018 עורך את כתב העת פרופ' דורון מנשה. המאמרים המתפרסמים בכתב העת עוברים בקרה פנימית וביקורת עמיתים חיצונית ונערכים בסיוע סטודנטים של הפקולטה למשפטים.
על פי דבר המערכת "כתב-העת מתמקד בזיקות המגוונות שבין המשפט לתחומים שונים, ובוחן את יחסי הגומלין המורכבים בין המשפט לבין מדעים אחרים כגון מדעי הרוח ומדעי החברה".
כתב העת מפרסם חוברות כלליות שבהן מאמרים העוסקים בסוגיות שונות הנוגעות למשפט, וכן "חוברות נושא" המוקדשות לתמות ספציפיות: משפט וגאוגרפיה (כרך ב(1)),  קניין רוחני והגבלים עסקיים (כרך ב(2)), משפט ומדעי הרוח (כרך ג(1)), ו"מתודולוגיות ופרספקטיבות במחקר המשפטי" (כרך ד(1)), מדיניות מס ומימון ציבורי (כרך יג).
בנוסף, נוהג כתב-העת לבצע מחקר משפטי על אודות שופטים הפורשים מבית המשפט העליון ולקיים עימם ראיונות עומק ארוכים בנושא כתיבתם המשפטית.
בכתב העת פורסמו מאמרים ודברי הגות של חוקרים בולטים בישראל ובהם יוסף אדרעי, שולמית אלמוג, דוד אנוך, מיכאל בירנהק, ישי בלנק, גד ברזילי, דפנה ברק-ארז, מיכל גל, חאלד גנאים, דפנה הקר, אלון הראל, עלי זלצברגר, אייל זמיר, שרון חנס, מני מאוטנר, ברק מדינה, אוריאל פרוקצ'יה, אורן פרז, רונן פרי, ניבה אלקין-קורן, אורית קמיר, מרדכי קרמניצר, יורם שחר, דורון מנשה, רון שפירא ואבישלום תור.
יהושע כספי

ביוגרפיה

כספי נולד בגאלאץ שברומניה ובמאי 1946 עלה לארץ ישראל על ספינת המעפילים מקס נורדאו, אשר נוסעיה נכלאו במחנה המעצר בעתלית. כספי שוחרר כעבור שלושה חודשים. תחילה הצטרף לקיבוץ שער הגולן וכעבור שבועות ספורים עבר לקיבוץ מסילות. בפברואר 1948 גויס עם חבריו להכשרת הנוער לפלמ"ח והיה חבר פלוגה א' של הגדוד הראשון בחטיבת יפתח. במלחמת העצמאות לקח חלק במבצע מטאטא, קרב מלכיה וקרבות החטיבה בנגב. בתפקידו האחרון שימש נשק גדודי בדרגת סמל ובאפריל 1949 שוחרר.
במאי 1949 התגייס למשטרת ישראל. כספי שירת בתפקידים שונים במשטרה, בקיץ 1958 השתתף בדיכוי המרד בבית סוהר שיטה. על פי עדותו, הוא ירה למוות בשני אסירים שניסו לפרוץ למחסן הנשק של הכלא. בשנת 1959 סיים קורס קצינים. שירת כמפקד תחנת המשטרה בנצרת ומפקד תחנת המשטרה בעפולה. בסוף שנות ה-60 היה ראש הלשכה לתפקידים מיוחדים בנפת חיפה, במקביל ללימודי מזרחנות באוניברסיטת חיפה. ב-1969 הצליח לפרק מטען חבלה שהוטמן בבית ספר בחיפה, על אף שלא הוכשר כחבלן. על כך זכה ב-1974 בעיטור האומץ של המשטרה.
בשנת 1973 מונה לקצין מודיעין במטה הארצי. שנים 1975-1977 שירת במחוז דרום של המשטרה כאחראי על נושא המודיעין והחקירות. בשנת 1977 שימש רכז הוועדה לבדיקת תופעת הפשע בישראל ובנובמבר 1977 מונה לראש המחלקה לתפקידים מיוחדים באגף החקירות. בספטמבר 1978 מונה לסגן מפקד מחוז דרום תפקיד בו בין השאר היה אחראי על מבצע סוגר לתפיסת שמונת הבורחים מכלא רמלה. בשנת 1981 הועלה כספי לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז דרום. בתקופת כהונתו עסק המחוז בחקירת רצח אמיל גרינצווייג ובשדרוג אבטחת הר הבית לאחר שנתפסה כת ליפתא שבקשה לפוצץ את כיפת הסלע. בעקבות התפיסה שהתבצעה ברגע האחרון על הר הבית, האשימו גורמים במשטרה את כספי בכך שלא עצר מוקדם יותר את חברי הכת על פי מידע מודיעיני שהועבר ממחוז תל אביב. האשמות אלו הביאו לעימות ממושך במשטרה בין המפכ"ל ותומכיו מצד אחד, לאסף חפץ וצבי בר מצד שני. 
אחר כך היה נציג המשטרה בארצות הברית (1984 - 1988) וראש אגף חקירות (1988 - 1991).
במהלך שירותו במשטרה השלים כספי השכלה גבוהה ולימודי דוקטורט. בעל תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות האסלאם ומדעי המדינה (1972), תואר שני בקרימינולוגיה (1982) ודוקטורט במדעי המשטרה מהאוניברסיטה העירונית של ניו יורק (1991).
כספי הקים את תוכנית הלימודים לתואר ראשון בקרימינולוגיה ואכיפת החוק המשותפת למכללת בית ברל והאוניברסיטה הפתוחה.
איסור גניבת אדם

דיני המצווה

אסור לחטוף אדם מישראל. העונש המפורט בתורה "וְגֹנֵב אִישׁ וּמְכָרוֹ וְנִמְצָא בְיָדוֹ, מוֹת יוּמָת" הוא על חטיפת אדם ומכירתו אחרי קבלת התראה מעדים ורק אחרי חקירתם וקבלת עדותם בסנהדרין.
הסמ"ג (מצווה קנ"ד) מרחיב את האיסור גם לגרים ועבדים משוחררים מכיוון שהם אחים לתורה ומצוות, ומעיר שלפי חז"ל מי שגנב אדם שחציו עבד וחציו בן חורין, פטור מעונש. 
על-פי הפיוט אלה אזכרה, מומש עונש זה באופן ציני על ידי קיסר רומי, אדריאנוס, בעת שציווה להרוג את עשרת הרוגי מלכות כעונש על מכירת יוסף בידי אחיו.

טעמי המצווה

חטיפת אדם משעבדת אותו לבני אדם אחר, ובכך מכפיפה אותו תחת סמכות אחרת מאשר אלוהים. חשיבות החירות באה לידי ביטוי גם בדיני עבד עברי, כאשר נרצעת אוזנו של עבד הבוחר להמשיך את עבדותו עד ליובל ובכך מוותר על חירותו. כך מסתיימת פרשת עבדים בספר ויקרא: "כִּי לִי בְנֵי יִשְׂרָאֵל עֲבָדִים עֲבָדַי הֵם אֲשֶׁר הוֹצֵאתִי אוֹתָם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם" (כה, נה), ובדברי חז"ל: "עֲבָדַי הֵם, ולא עבדים לעבדים". כלומר שעל האדם להיות עבד האל ולא עבד לחברו שהוא עצמו גם כן עבד האל.
אשרף בזנאני

ביוגרפיה

בזנאני החל את דרכו בעולם הצילום במקרה. הוא קיבל מצלמת קודאק מדגם Ektra compact 250 ליום הולדתו בגיל נעורים. בזנאני לימד את עצמו ומעולם לא לקח שיעורי צילום. הוא יצר מספר סרטים קצרים וסרטים תיעודיים. ביניהם נכללים הסרטים "הליכה" משנת 2006 ו"הנאבד" משנת 2007. הסרט "המהגר" משנת 2007 זכה במספר פרסים לאומיים ובינלאומיים.
בזנאני מוכר בעיקר בתור הערבי הראשון בעולם שפרסם ספר תמונות שמבוסס על תמונות סוריאליסטיות. שני הספרים, "דרך עדשתי" ו-"בתוך חלומותיי" הם סוריאליסטיים. בזנאני תייג עצמו עם צלמי פרטי היומיום, צלמי הנופים והמצבים המשעשעים.
בתור ילד, אשרף בזנאני הוקסם ממיניאטורות סרטים ומקסם הסרטים. כך שכאשר צלם אוטודידקט זה החל את קריירת הצילום שלו, הוא החליט שהוא אינו רוצה לצלם תמונות "רגילות" והחל להתמקד במניפולציה של תמונות, תוך שימוש ברעיונות אישיים, בנופים מחלומות ובדברים החשובים לו או שבהם הוא מאמין. הוא עצמו משמש כנושא המרכזי ברוב תמונותיו וזאת על מנת לתת מגע אישי בעולם החלומי, הסוריאליסטי והאירוני שהוא יוצר.
בסדרתו "בתוך חלומותיי", רוצה אשרף שאנשים יחשבו מחוץ לקופסה, יהרהרו ויתעמקו בתמונותיו הסוריאליסטיות. "הצופים ימצאו מראה שתשקף את תמונת חייהם ואת המצבים עימם הם נאבקים וכן את הבעיות עימם הם צריכים להתמודד בחיים האמיתיים".
עבודותיו הוצגו במספרים מגזינים בינלאומיים כגון פיקסארט, נשיונל ג'יאוגרפיק, ממבו, פוטו+, אמוצ'ר פוטוגרפר, פוטוגרף מלהור, דיגיטל פוטו מגזין וזום מגזין. 
בשנת 2014 הוא השלים את "פרויקט 52", משימה אישית שלו שבה התחייב לצלם תמונה בכל שבוע ברצף במשך שנה.
ערן מינהר

ערן מינהר (נולד ב-27 בספטמבר 1977) הוא עיתונאי, משורר, פובליציסט, וקופירייטר ישראלי.

תקשורת

בפברואר 1999 הצטרף ל"מעריב" והחל לשמש כעורך לשוני במקומון "בעיר חיפה" מרשת המקומונים של "מעריב". הוא ערך את מדור האירועים ולאחר מכן את מדור התרבות בעיתונים "בעיר חיפה" ו"זמן קריות". ייסד וערך את "פארטי Time", המדור הראשון בזירת העיתונות המקומית בחיפה והצפון שעסק בסיקור סצנת המועדונים והבילוי. הוא ערך את מדור המגזין ושימש כסגן עורך ועורך גרפי. במסגרת עבודתו סיקר את תחומי האמנות, התרבות והבילוי במטרופולין חיפה ופרסם עשרות טורי דעה בנושאי תרבות, אמנות, בילוי ופנאי וגם מאמרי ביקורת רבים בשנים 1999–2006.
בשנים 2004–2006 שימש כעורך המקומונים "זמן חיפה" ו"זמן קריות".
החל מ-2017 החל לערוך ולהגיש את הפודקאסט ותוכנית הרדיו "מינהר הזמן" בתאגיד השידור הישראלי "כאן".
שימש כפרסומאי במשרד הפרסום "לם מרגלית-שפי" הגדול בצפון. מרצה בנושאי תקשורת, כתיבה, פרסום ושיווק.

פרסום

בשנת 2010 הצטרף למשרד הפרסום "פרסום שפי", כרעיונאי, כותב תסריטים ותוכן, ומנהל מחלקת האינטראקטיב של המשרד. בין השאר יזם קמפיינים פרסומיים והיה אחראי על שורה של מהלכים פרסומיים ושיווקיים.
ב-2014 התאחד פרסום "שפי" עם משרד הפרסום "לם-מרגלית", שם היה אסטרטג וקופירייטר בכיר במשרד הפרסום החדש, "לם מרגלית-שפי".

יצירתו

פרסם את טרילוגיית ספרי השירה "נקודות | קווים | כתמים", המורכבת משלושה ספרי שירה ואיור דיגיטליים: נקודות, קוויים וכתמים ואת הספר "רחל ולאה".
יצירתו כוללת ספקטרום רחב של דיסציפלינות מעולם הכתיבה, וספרי שיריו מלווים ברישומי דיו פרי עטו.
דרכו היצירתית הבוגרת החלה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אז החל בכתיבה בז'אנר הסיפור הקצר, בעיקר סיפורים ללא פואנטה. במקביל החל לכתוב שירה מודרנית, המאופיינת בשבירת המוסכמות הקלאסיות של השירה.
שירתו המודרנית עוסקת בעיקר בתחום האפור שבין המודע ללא-מודע.
על שיריו כתב האמן ומבקר האמנות רפי לביא: "מקורי ומשעשע, בניגוד גמור לרוב הדברים שמנסים להיות ולא מצליחים… כבר מזמן שלא התרגשתי כך משיר… יופי! מתפעל במלוא מובן, ומוחה דמעה קטנה בהיחבא… יישר כוח! מר מינהר, גיליתי אותך".
הפואמות ביצירתו מאופיינות גם הן בדואליות הנעה בין הומור וקדרות, בין אהבה ושחיטה, והן עוסקות ברגעים קטנים בחיים, המועצמים לרוב על ידי התמקדות וניפוח של זווית הראייה.
בספטמבר 2013 פרסם את ספרו "נקודות", ובו פואמות ורישומים פרי עטו.
בדצמבר 2013 ראה אור ספרו "קווים", שהוא ספר המשך ל"נקודות".
במאי 2014 ראה אור ספרו "כתמים", ספרו האחרון בסדרה "נקודות | קווים | כתמים". הספר "כְּתָמִים" משלים את הטרילוגיה. כמו בספרים המקדימים אותו, גם ב"כְּתָמִים" מלווים את השירים איורים פרי עטו של המחבר, המשמשים כהשלמה לשירים. ״כְּתָמִים״ מספר את סיפורו של אדם, העובר מסע יסורים במשך תקופה לא מוגדרת. הוא מיטלטל בין אהבה עזה ליקירתו, אהובתו, דרך התרחקותה ממנו ועד קבלתו מחדש בחייה. השירים בעלילה רקומים בעדינות ובתשומת לב, כמעין מחזה, כשבהפוגות מתבונן הגיבור בטבע ובחברה שסובבים אותו.
שלושת הספרים ראו אור בפורמט דיגיטלי בלבד. עם זאת, שירים מתוך הטרילוגיה ראו אור ב"גלריה", מוסף התרבות של העיתון "הארץ", וב"מעריב".
ב-2014 פורסם ספרו "רחל ולאה", סיפור בפורמט דיגיטלי.
יחסי אסוואטיני–שווייץ

היסטוריה

ממלכת אסוואטיני והקונפדרציה ההלווטית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שווייץ לאסוואטיני הם ידידותיים אך אינם אינטנסיביים". המסחר שבין אסוואטיני לשווייץ מוגבל מאוד וזניח. אסוואטיני נמצאת קרוב לדרום אפריקה הגדולה שעמה מתבצע סחר שווייצרי משמעותי.
יחד עם מספר פרטנרים מקומיים, שווייץ מפעילה תוכנית למיגור האיידס בקרב הצעירים בין הגילאים 10–24. נגיף ה-HIV נפוץ מאוד באסוואטיני והוא אחד מגורמי התמותה הגדולים ביותר בה. מטרת התוכנית היא להוריד את שיעור הנדבקים במחלה לצד העלאת איכות החיים של הנשאים שלה.
המועצה הפדרלית של שווייץ הכירה בעצמאותה של אסוואטיני (סווזילנד לשעבר), פרוטקטורט בריטי לשעבר, ב-1968, והאמינה עליה את השגריר השווייצרי בפרטוריה, בירת דרום אפריקה לייצוג שווייץ בפני מלך אסוואטיני.
בשנת 1986 שני אזרחים שווייצרים נחטפו באסוואטיני על ידי חברים בצבא דרום אפריקה. לאחר מאמצים דיפלומטיים שוחררו השניים ושר החוץ הדרום אפריקני התנצל על התקרית באופן אישי. על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה בסוף 2015 התגוררו באסוואטיני 39 תושבים שווייצרים.
מעין בן הגיא

ביוגרפיה

בן הגיא נולדה בדגניה ב'. היא בוגרת החוגים לתולדות האמנות, ספרות השוואתית ועבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
סיפורים קצרים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות וכתבי עת שונים. ספרה הראשון, "ים ויבשה", תורגם לצרפתית (Une mer, une terre), ויצא לאור בשנת 2015 בהוצאת Phébus. ספרה השני, "גודאי", שנכתב בשיתוף עם זהבה גושן, זכה בפרס שרת התרבות ע"ש דבורה עומר לשנת 2016 ונכלל במצעד הספרים של משרד החינוך. ספרה השלישי, "ווקמן", זכה בתחרות הירושלמית "קוראים את העיר".
חיה עם משפחתה בירושלים.
קורבטות מסדרת בראונשוייג

מידע טכני

הספינות יכללו חתימות רדאר ואינפרא אדומה מופחתות ("חמקנות" טובה מבאשר פריגטות מסוג סקסון) וגם יצוידו בשני מוסקים בלתי מאוישים לחישה מרחוק. לאחרונה, הזמין הצי הגרמני קבוצה ראשונה של 6 קאמקופטר S-100 לשימוש בספינות הבראונשוייג.ההאנגר אומנם קטן מדי עבור מסוק סטנדרטי אך המנחת גדול דיו עבור הסי קינג, הלינקס וה-NH90 המסוקים שנמצאים בשירות כעת בצי הגרמני.
במקור הייתה ה-K130 אמורה להיות מצוידת בגרסה הימית של הפוליפם, טיל העל סיב אופטי וטווח של 60 ק"מ, שבזמן פיתוח הספינה היה אף הוא בפיתוח. אבל בשנת 2003 בוטל פרויקט פוליפם ועל כן המתכננים החליטו לצייד את הבראונשוייג' בטילים מסוג RBS-15, שלמרות טווחם העדיף (250 ק"מ בגרסה 3 הנוכחית) נעדרת מהם כל סוג של אמצעי מניעה ללוחמה אלקטרונית. כתשובה לבעיה זו הזמין הצי הגרמני RBS-15 גרסה 4, שיפותח מגרסה 3 ויכלול טווח משופר של 400 ק"מ ואמצעי מניעה ללוחמה אלקטרונית.
PKO Bank Polski

היסטוריה

ב-7 בפברואר 1919, לאחר הכרזת העצמאות של פולין, על פי הוראה של מנהיג פולין העצמאית יוסף פילסודסקי, נוסד בנק הדואר לחסכונות. לתפקיד המנהל מונה ב-28 בדצמבר 1919 הוברט לינדה. לתפקיד הנשיא מונה הנריק גרובר, שכיהן בתפקיד זה במשך שנים רבות בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה. מטה הבנק נקבע בוורשה הבירה, ברחוב שוויינטוקז'יסקה 31/33, והסניפים המקומיים הראשונים הוקמו בקראקוב, בלבוב, בלודז', בפוזנאן ובקטוביץ. 
משימתו הראשונה של הבנק הפולני הייתה הכנסה למחזור של המטבע החדש, הזלוטי הפולני, שהחליף את המארק הפולני. החל מ-1920 הבנק הועבר לשליטת המדינה. בתקופת הכיבוש הגרמני של פולין בזמן מלחמת העולם השנייה, הבנק פעל תחת הנהלה גרמנית. ב-1945 הפעילות הבנקאית חזרה שוב, הפעם תחת השלטון הקומוניסטי והקמת הרפובליקה העממית של פולין. ב-1 בינואר 1950 בנק הדואר לחסכונות מוזג לתוך הבנק לחסכונות כלליים. בין השנים 1975 ל-1987 סניפי Bank Polski פעלו במסגרת הבנק הלאומי של פולין (הבנק המרכזי), תוך ששמרו על הבידול המיתוגי שלהם. ב-1 בנובמבר 1987, במסגרת הרפורמות הכלכליות שנערכו בפולין כמו גם בשאר ארצות הגוש הקומוניסטי, Bank Polski חזר להיות ישות עצמאית.

פעילות

נכון ל-2016, Polski Bank מעסיק כ-29,000 עובדים עם רווח נקי של יותר מ-7 מיליארד זלוטי (יותר מ-2 מיליארד דולר). הנכסים שלו שווים יותר מ-285 מיליארד זלוטי. הבנק דורג מקום 510 בדירוג פורבס גלובל 2000 לשנת 2010. לבנק פעילות באוקראינה לאחר שרכש שם את קרדובנק (Kredobank). ממשלת פולין מחזיקה ב-51.24% ממניות הבנק. 40% שייכים לאוצר המדינה, ו-10.25% לבנק הממלכתי הממשלתי (פולנית: Bank Gospodarstwa Krajowego).