google/wiki40b huggingface dataset:
יום הזיכרון לשואה ולגבורה

קביעת התאריך

כ"ז בניסן שימש עוד לפני תחילת הנצחת השואה כיום זיכרון ביישוב היהודי בארץ ישראל. לפחות מאז 1940 התקיים ביישוב "יום זיכרון גבורה" להנצחת חללי אירועי האיבה בארץ מאז תחילת המרד הערבי. מועד יום הזיכרון נקבע ליום תחילת המרד הערבי ב-1936 (אם כי המאורעות הראשונים במרד הערבי החלו ארבעה ימים לפני כ"ז בניסן). 
סביב קביעת התאריך שיוחד ליום הזיכרון, התנהל דיון שעיקרו איזה יום ייצג את תקופת השואה באופן ההולם ביותר. הגישה בעת ההיא לגבי זיכרון השואה ובכלל הייתה להדגיש את אתוס "היהודי הלוחם". בשל כך, הציעו לייחד את יום השנה לפרוץ מרד גטו ורשה, המרד היהודי הגדול ביותר בתקופת השואה, כיום לציון זיכרון השואה והגבורה. רק בעשורים מאוחרים יותר התגבשה גישה שהכירה גם בגבורתה של מרבית האוכלוסייה היהודית, שלא אחזה בנשק, אך עמדה בזוועות המלחמה, קידשה את החיים, שמרה על צלם אנוש ופעלה להצלת עצמה וזולתה. 
המרד בגטו ורשה פרץ ב-19 באפריל 1943, י"ד בניסן ערב חג הפסח ה'תש"ג, וערב פסח איננו תאריך מתאים ליום זיכרון לאומי. לכן לבסוף הוחלט בשנת 1951 לקבוע את כ"ז בניסן כיום הזיכרון לשואה, שישה ימים לאחר תום חג הפסח ושבוע לפני יום הזיכרון לחללי צה"ל.
סמליותו הדתית של התאריך כ"ז בניסן באה לידי ביטוי בכך שהוא חל בימי ספירת העומר שהם ימי אבל לעם ישראל. סמליותו הלאומית באה לידי ביטוי בכך שהוא חל שמונה ימים לפני יום העצמאות ובכך מדגיש את המעבר של הלאום היהודי "משואה לתקומה".
קביעת הרבנות הראשית לישראל את עשרה בטבת כ"יום הקדיש הכללי" לזכר נפטרים שיום מותם לא נודע, ובפרט קורבנות השואה, קדמה לבחירת התאריך הרשמי ליום הזיכרון לשואה ולגבורה ולמעשה אף קדמה לקום מדינת ישראל. הרבנות הראשית התקשתה לקבל את התאריך הרשמי שנקבע ליום השואה מאחר שההלכה אוסרת להגיד תחנון בחודש ניסן, המכונה "חודש הגאולה", למרות מנהגי האבלות החלים בו בזמן ספירת העומר. גם כיום יש הרואים בעשרה בטבת יום חלופי לזיכרון השואה, המבטא התנגדות לאתוס 'היהודי הלוחם' וראיית השואה כחורבן של העת החדשה.

חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי

סעיף 9 לחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי קובע כי "יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום הזיכרון לשואה ולגבורה הם ימי זיכרון רשמיים של המדינה." דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים זאת: "מוצע לעגן ימים אלה בחקיקת יסוד נוכח מעמדם כמרכיב יסודי בזהותה של המדינה כמדינת הלאום של העם היהודי."

אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה

טקסי הזיכרון של יום השואה דומים מאד לטקסים של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, משום שיום השואה עוצב כהעתקו.

צפירת זיכרון

בשנת 1959 נקבעה צפירת זיכרון אחת, המושמעת בבוקרו של יום הזיכרון לשואה ולגבורה. במשך שנים רבות הצפירה הושמעה ב-8:00 בבוקר. בשנת 1988 פנה שר החינוך יצחק נבון ליד ושם בבקשה לדחות את הצפירה לשעה 10:00 בכדי לתת למוסדות החינוך זמן התארגנות לקראת הצפירה. מאז התקבע הנוהג ולפיו ביום השואה מושמעת הצפירה בשעה 10:00 בבוקר ולאחריה מתקיימים אירועי זיכרון במקומות שונים ברחבי ישראל.
חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה קובע: "ביום הזיכרון תהא בכל רחבי המדינה דומייה של שתי דקות בהן תשבות כל עבודה ותיפסק כל תנועה בדרכים".

חוק איסור הכחשת השואה

חוק נוסף העוסק בזיכרון השואה הוא חוק איסור הכחשת השואה, התשמ"ו-1986, שבו נקבע עונש מאסר של חמש שנים לאיש "המפרסם, בכתב או בעל פה, דברים המכחישים את המעשים שבוצעו בתקופת השלטון הנאצי ושהם פשעים כלפי העם היהודי או פשעים כלפי האנושות, או ממעיטים את ממדיהם, בכוונה להגן על מבצעי הפשעים הללו או להביע להם אהדה או הזדהות" (סעיף 2 לחוק).
יהודי סן ניקנדרו

יהודי סן ניקנדרו הם קבוצת גרים בני משפחות איכרים מהכפר סן ניקנדרו (San Nicandro Garganico) שבנפת פוג'יה במחוז פוליה בדרום איטליה, כיום חיים חלקם בישראל. סיפורם הועלה על הכתב בספרים "הנביא מסן ניקנדרו" מאת פנחס לפיד ו"המורד הגדול" מאת הרב שלמה אבינר.

הפצת היהדות בקרב חלק מאנשי הכפר

בני הקבוצה שנהרה אחרי מנדוציו היו בני הדת הנוצרית. בהשפעתו, הם החליטו על חידוש קיומו של העם היהודי, אשר סברו כי עבר מן העולם. מבקר שהזדמן לכפר לאחר זמן מה, סיפר להם כי יש יהודים בעולם. הם יצרו קשר עם הרב הראשי של יהדות רומא אנג'לו סצ'רדוטי (Angelo Sacerdoti), ששלח להם אחרי הפצרות רבות, חבילת ספרי קודש. במשך השנים, השפיע מנדוציו על חלק מבני כפרו לנהוג כיהודים וכך החלה הדרך לגיור.
חוקי הגזע נגד יהודי איטליה (אוקטובר 1938) לא חלו עליהם. עקב מוצאם האיטלקי למהדרין, הקבוצה נחשבה על ידי השלטונות כבני "הגזע הארי" ולכן לא הוטלו עליהם ההגבלות שחלו על יהדות איטליה. כאשר הגרמנים נכנסו לכפר נמסר להם שיש בו יהודים, אולם אנשי הכפר הצליחו להגן על חברי הקבוצה.

גיורם הרשמי ועלייתם לישראל

בשלביה הסופיים של מלחמת העולם השנייה יצרו אנשי סן ניקנדרו קשר עם הרבנות ברומא, באמצעות אנשי הבריגדה היהודית ששירתו באזור. כתוצאה מהקשר גויירו בשנת 1946 74 מחברי הקבוצה, ובשנים 1947 - 1953 עלו לישראל. 
ראשון העולים ארצה היה אברהם צ'רונה. הוא עלה במסגרת העלייה הבלתי-חוקית בשנת 1947, הועבר לקפריסין, עלה ארצה והתיישב בעכו. כאשר פרצה מלחמת העצמאות חמישה מצעירי הקבוצה עלו לישראל ונטלו חלק בקרבות. בשנת 1953 עלו 16 משפחות והתיישבו במושבים עלמה וכרם בן זמרה], מושב של יוצאי לוב, אשר גם הם דוברי איטלקית. לאחר מכן, 7 משפחות עברו לביריה והשאר התפזרו ברחבי הארץ. רק אחד מן העולים חזר לאיטליה ונפטר זמן קצר לאחר מכן.

סן ניקנדרו כיום

במרכז העיירה, על רצפת הכיכר המרכזית, עיצב תושב העיר, קבלן במקצועו, מגן דוד באמצעות לבנים מעוטרות, בתור הבעת הערכה ליהודי סן ניקנדרו, אשר עלו לארץ ישראל.
ביוני 2007 ביקר הרב אליהו בירנבוים, ראש מכון שטראוס עמיאל, השומר על קשר עם קהילות יהודיות קטנות ברחבי העולם, בעיירה האיטלקית. הוא גילה כי בעיירה חיות כ-40 נשים הממשיכות לשמור על היהדות, שומרות שבת, מקיימות תפילות בציבור בשבתות ובמועדי ישראל בעברית ובאיטלקית ורואות את עצמן יהודיות לכל דבר ובשלב זה אין בדעתן להתגייר. בעליהן של הנשים היהודיות נותרו קאתולים ובניהן אינם נימולים למען שלום בית. בדרך כלל, הבנים הולכים בעקבות האבות והבנות בעקבות האמהות וכך נוצרה תופעה של "דת יהודית לנשים".
בעיירה בית כנסת קטן אך מטופח ברחוב מרכזי של הכפר. מתפללים בו כ-30 איש בערב שבת וכ-40 בשבת, רובם המוחלט נשים. נראה שלנשים אלה לא היה קשר עם המשפחות שעלו לישראל בשנת 1953. התפילה כוללת מנגינות וקטעי שירה אשר נוספו לתפילה על ידי "הנביא". תפילת שחרית אורכת ארבע שעות, חלקה בעברית וחלקה באיטלקית. התפילה בשבת בבית הכנסת היא מרכז חייהם של יהודי סן ניקנדרו. הנשים עורכות סדר פסח משותף, משתדלות לאכול בשר כשר (מרומא), מפרידות בין בשר וחלב, אופות חלות ומדליקות נרות שבת.

מדוע נמשכו ליהדות

בכנס שנערך במוזיאון יהודי איטליה בשנת תש"מ, ד"ר יצחק מינרבי, מיוצאי איטליה, הביע דעה כי העובדה שכל דרום איטליה הייתה משופעת בקהילות יהודיות חשובות, מימי האימפריה הרומית עד לכיבוש הספרדי, גורמת לכך שיהיה משהו בתת-המודע המקומי הקולקטיבי, המזכיר לתושבים המקומיים את היהודים.
קריקטוריסטים למען שלום

"קריקטוריסטים למען שלום" (באנגלית: Cartooning for Peace, בצרפתית: Dessins pour la Paix) היא עמותה בינלאומית של קריקטוריסטים שהוקמה בצרפת בשנת 2006.

מטרות וערכים

עמותת "קריקטוריסטים למען שלום" מארגנת תערוכות של קריקטורות בהן נפגשים קריקטוריסטים ואמנים ממדינות שונות עם הציבור הרחב, על מנת לקדם את רעיונות חופש הביטוי וההכרה בעבודתם העיתונאית של הקריקטוריסטים.
העמותה מספקת תמיכה והדרכה לקריקטוריסטים. כמו כן היא שמה לה למטרה לספק הגנה וסיוע משפטי לקריקטוריסטים באזורי מצוקה.

חברי העמותה

בעמותה חברים יותר מ-100 קריקטוריסטים ממגוון מדינות, דתות וגישות פוליטיות. משרדי העמותה נמצאים במערכת העיתון "לה מונד" בפריז.
בין חברי העמותה נמנים הקריקטוריסטים הישראלים אורי פינק, מישל קישקה, אבי כץ ושי צ'רקה, וכן הישראלי-לשעבר רענן לוריא.

אירועים

העמותה ארגנה עשרות מפגשים של קריקטוריסטים ברחבי העולם.
העמותה מארגנת תערוכות ציור וקריקטורות, לרוב מלוות בהרצאות של אמנים אורחים. בתערוכות מוצגות קריקטורות על נושאים פוליטיים כגון סכסוכים אלימים בעולם, איכות הסביבה, זכויות האדם, פערים כלכליים, צנזורה ואיסורים, עונש מוות במקומות שונים בעולם, זכויות הילד ועוד.
איורי "קריקטוריסטים למען שלום" מוצגים בתצוגת הקבע של "אגף השלום" של מוזיאון קאן, שהוקם לאחר מלחמת העולם השנייה. מדי שנה המוזיאון גם מארגן מפגש של פעילי העמותה עם אנשי ציבור שונים.
בחודש נובמבר 2013 הארגון "עיתונאים ללא גבולות" פרסם אלבום ובו 100 קריקטורות של אמני העמותה.

הפרס על שם אונורה דומיה

החל משנת 2010 מעניקה העמותה פרס כספי על שם האמן אונורה דומיה. הפרס ניתן לקריקטוריסט הראוי להערכה על פרסום יצירותיו במדינה שבה הוא פועל.
בשנת 2011 זכתה בפרס האמנית הסינית שיה ליצ'ואן, ובשנת 2012 התוניסאית נדיה חיארי.
שערי הגיהנום

שערי הגיהנום (בצרפתית: La Porte de l'Enfer) היא יצירה פיסולית מונומנטלית של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן. יציקת הגבס המקורית של הפסל מוצגת במוזיאון ד'אורסה שבפריז. עותקים של הפסל מוצגים במספר מקומות: במוזיאון רודן שבפריז; במוזיאון רודן שבפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית; וכן בהמוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו, יפן.
גובה היצירה כ-7 מטרים, ובה 180 דמויות.

תולדות היצירה

היצירה הוזמנה על ידי המשרד לאומנויות יפות של צרפת בשנת 1880, והייתה אמורה להסתיים בשנת 1885, אולם רודן מעולם לא סיים את היצירה, ועבד עליה במשך 37 שנים, עד מותו בשנת 1917.
היצירה הייתה צריכה לעמוד בכניסה למוזיאון לאומנות ותוכנה נותר לשיקול דעתו של רודן. הוא בחר להאדיר את יצירתו של דנטה אליגיירי שאותו העריך - "הקומדיה האלוהית" או "התופת" - ועל כן נושא הפסל שנודע מאוחר יותר בשם "האדם החושב", נקרא במקור "המשורר".
המוזיאון מעולם לא נבנה, ורודן עבד על יצירתו ב"הוטל בירון" - כיום - "מוזיאון רודן" בפריז, עד מותו.
השראה ליצירת "שערי הגיהנום" הייתה יצירתו של הפסל לורנצו גיברטי - "שערי גן העדן" מן המאה ה-15, המייצגים בשערי ברונזה דמויות מן התנ"ך.
אביהו שבת

ביוגרפיה

שבת נולד בברוקלין, וב-1987, בגיל שנה, עלה עם משפחתו לישראל.
שבת היה חלוץ מועדון הפועל רמת גן עד גיוסו לצה"ל, אז עזב את תחום הכדורגל. הוא שירת בצה"ל בלהקת "החימושיות", לימים להקת חיל החימוש, והיה מפקדהּ במשך שנתיים. לאחר שחרורו החל להפיק את אלבום הבכורה שלו.
ב-16 באוגוסט 2009 הוציא סינגל ראשון בשם "עדיין שלך", שאותו כתב והלחין לי בירן. ב-31 באוקטובר הוציא סינגל שני בשם "קחי את ליבי", גרסת כיסוי לשירה של מנדי מור, "In My Pocket"; את המילים בעברית כתבה יסמין אבן ללחן של אמיליו אסטפן. ב-10 בינואר 2010 הוציא סינגל שלישי בשם "בשבילך", אותו כתב עם "נערי רפול" והלחין עם איתי זילברשטיין.
ב-31 בינואר 2010 יצא אלבום הבכורה שלו, שנקרא "אביהו" על שמו. במרץ 2010 הוציא סינגל רביעי מהאלבום, בשם "אהבת חיי". לקראת הקיץ הוציא סינגל נוסף, "יאללה" (דואט עם מיכל אמדורסקי), שהפך ללהיט. באוקטובר של אותה שנה הוציא סינגל בשם "תישארי" מתוך אלבומו השני, "עושה לך טוב". בסוף שנת 2010 הוציא סינגל בשם "אמונה", דואט עם אביו שלומי שבת. באותה שנה זכה לתואר "תגלית השנה" במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ.
ב-2011 השתתף בתוכנית המציאות "חי ב-LA LA לנד". במסגרת התוכנית הופיע גם בפרק בסדרה "היפים והאמיצים". בנובמבר התארח שבת בשיר "לא יודע/ת כלום על אהבה" של ג'ולייטה, שהופיעה אף היא עמו ב"חי ב-LA LA לנד". ב-2012 השתתף בתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
בשנת 2012 שר שבת את שיר הפתיחה של הסדרה "גאליס" המשודרת בערוץ הילדים.
בסוף שנה זו הוציא שבת את אלבומו השלישי "דרך".

חיים אישיים

שבת מגיע ממשפחה של מוזיקאים - אביו הוא שלומי שבת, דודתו היא לאה שבת ואחותו היא מנור שבת.
במאי 2013 התארס לבת זוגו מיכל אלמור, וב-1 באפריל 2014 נישא לה.
ביוני 2015 נולדה בתו הבכורה.
לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן

ילדותו

לודוויג נולד ב-26 בדצמבר 1777 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, ללודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן, וללואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתם של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-פאלקנבורג-דאגסבורג.

שלטונו

ב-16 באפריל 1830 מת אביו לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
במהלך מהפכות 1848 התחוללו מהומות בדוכסות, ובשל כך נאלץ לודוויג ב-5 במרץ 1848 להתפטר, ולמסור את השלטון לבנו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן.
ב-16 ביוני 1848 מת לודוויג בעיר דרמשטאדט.
נסיגה (סרט)

תקציר העלילה

שנת 1990, מינסוטה. הבלש ברוס קנר חוקר את המקרה של אנג'לה גריי, נערה אשר מאשימה את אביה, ג'ון גריי, בביצוע פשע מחריד. כאשר ג'ון, באופן בלתי צפוי וללא זיכרון, מודה באשמה, הוא נכנס לטיפול אצל הפסיכולוג הנודע ד"ר ריינס, שעוזר לו לשחזר מחדש את הזיכרון שלו; ומה שהשניים חושפים, מביא לגילוייה של תעלומה ארצית מחרידה.

הפקה

ב-31 באוקטובר 2013, הוכרז כי איתן הוק ישחק בתפקיד ראשי במותחן הקרוב "נסיגה", ואלחנדרו אמנאבר יביים את הסרט על פי התסריט שלו, בזמן ש-"FilmNatio Entertainment" יהיו המחזיקים בזכויות הבינלאומיות. ב-6 בנובמבר 2013, "Weinstein Company" רכשה את זכויות ההפצה בארצות הברית למותחן. ב-22 בנובמבר 2013, "Weinstein Company" הודיעו שהסרט ייצר לאקרנים ב-28 באוגוסט 2015, בארצות הברית. ב-5 בפברואר 2014, אמה ווטסון הצטרפה לסרט. ב-25 במרץ, דוד דנקיק הצטרף לצוות השחקנים של הסרט, בתור האבא ג'ון גריי, שנאשם בהתעללות מינית בבתו. ב-23 במאי, דבון בוסטיק הצטרף לצוות השחקנים של הסרט.
הצילומים העיקריים של הסרט החלו ב-15 באפריל 2014 במיסיסוגה. צילומים נוספים התבצעו בטוטנהאם  ובטורונטו בהמשך אותה שנה.

שיווק

ב-10 ביוני 2014, "TWC-Dimension" חשפו תמונת מבט ראשונה מתוך הסרט. ב-12 בפברואר 2015, הטריילר הראשון פורסם. ב-18 בספטמבר הוקרן הסרט לראשונה בפסטיבל הסרטים של סן סבסטיאן. בתחילת אוקטובר הוא יצא למסכים בבריטניה ובקנדה. הסרט זכה לביקורות רעות מאוד (6% באתר Rotten Tomatoes).
יאנוש מורגנשטרן

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
יאנוש מורגנשטרן נולד למשפחה יהודית בשנת 1922, לדוד מורגנשטרן ואסתר (לבית דרוקס) שנספו בשואה. לאחר המלחמה למד בימוי בבית הספר לקולנוע בלודז' ובשנת 1954 סיים את לימודיו.
בתחילת דרכו שימש עוזר במאי לאנדז'יי ויידה.
ב-6 בספטמבר 2011 נקבר בבית הקברות הצבאי בורשה במעמד הנשיא ברוניסלב קומורובסקי.
Mycoplasma genitalium

מאפיינים

לרוב, חיידק המיקופלזמה לא גורם לתסמינים. במידה ומתפתחים תסמינים (למשל בתקופות של היחלשות המערכת החיסונית, או אם החיידק מתרבה יתר על המידה), הם כוללים דלקת בדרכי השתן בנשים וגברים. בנשים, עלולה להתפתח דלקת צוואר הרחם ומחלה דלקתית של האגן. בשונה ממיקופלזמות אחרות, החיידק לא מתבטא בוגינוזיס חיידקי.

טיפול

במידה ומתפתחים תסמינים הטיפול המומלץ הוא באזיתרומייצין כטיפול ראשוני ובדוקסיציקלין כטיפול שניוני.
מחקרים הראו שלטיפול בן 5 ימים באזיתרומייצין יש אחוזי ריפוי גבוהים יותר ממנה חד פעמית (יותר מ-95% לעומת 80%). בנוסף, מנה חד פעמית עלולה להוביל לפיתוח עמידות של החיידק לאנטיביוטיקה. בהתחשב בממצאים הללו, רופאים עוברים לטיפול בן 5 ימים באזיתרומייצין. דוקסיציקלין עדיין בשימוש אבל מוקסיפלוקסצין מסתמן כטיפול עדיף, במידה והטיפול באזיתרומייצין לא צלח. דוקסיציקלין היא יחסית לא אפקטיבית עם שיעורי ריפוי של 48% לנשים ו38% לגברים.
שניאור זלמן אביגדורי

שניאור זלמן אביגדורי (ויגדרהוז; 28 בספטמבר 1888 - 19 באוקטובר 1960) היה רופא פנימאי גלילי מפורסם בתקופת היישוב, ולאחר קום המדינה רופא ועסקן רפואי בירושלים, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל.

ביוגרפיה

נולד בעיר ניקולייב שברוסיה לשאול שהיה סוחר. למד בחדר ואחר כך בתיכון אקסטרני ובמכון לרפואה באוניברסיטת דורפט, לאחר שקיבל תואר דוקטור לרפואה המשיך בלימודיו באוניברסיטת פטרבורג, ואחר החל לעבוד כרופא פנימאי בבתי חולים בלנינגרד, פלך חרסון  ובסרביה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הרוסי כרופא צבאי והגיע לדרגת סגן-אלוף, במקביל היה עסקן פעיל ביקופו, חברת הסיוע לפליטים יהודים במלחמה.
אביגדורי עלה לארץ ישראל ב-1919 על סיפון האונייה "רוסלאן", האונייה המאורגנת הרשמית היחידה שהפליגה מהאימפריה הרוסית לארץ ישראל, ונחשבה כסנונית הראשונה בתקופה שתוגדר לימים כ"העלייה השלישית". הם יצאו מנמל אודסה בסוף נובמבר ועגנו ביפו ב-19 בדצמבר. אביגדורי נמנה עם רשימה ארוכה של דמויות מפתח ביישוב שעלו על סיפון הרוסלאן וזיכו אותה בכינוי "המייפלאואר הציונית".
עם הגיעו לארץ ישראל נשלח מטעם "הדסה" כרופא למושבות וערי הגליל. אחר כך עבד תקופה בחיפה ובתל אביב, ולבסוף השתקע בירושלים, ברחוב החבשים שבמרכז העיר.
במקביל לעסקנות רפואית, תחילה כיו"ר הסתדרות הרופאים בירושלים ובשנותיו האחרונות כיו"ר הסתדרות הרופאים בישראל, המשיך אביגדורי בפעילות מדעית ופרסם מאמרים רפואיים בישראל ומחוצה לה.
במלחמת 1948 היה חבר הוועדה רפואית לשעת חירום בישראל, ויו"ר הוועדה הירושלמית לשעת חירום. כן היה שותף לייסוד הליגה למלחמה בשחפת, ועמד במשך תקופה בראשה.
שניאור זלמן אביגדורי מת בפתאומיות מהתקף לב בעת שהותו בבית הבראה באשקלון, בערבו של יום 19 באוקטובר 1960. הוא נקבר למחרת היום בירושלים.
אביגדורי היה נשוי ליונה, והניח אחריו שלוש בנות. אחת מהן הייתה הדסה אביגדורי אבידוב.
דיג'רטי

שימוש במונח בעבר

בעבר, בעיקר בשנות התשעים, נעשה שימוש במונח  בעיקר במשמעותו הראשונה והשנייה. באתר Edge ובספרו של ג'ון ברוקמן דיג'רטי: מפגשים עם אליטת הסייבר (1996) מופיעה רשימה של אנשי דיג'רטי ותוארם.
בין האנשים שצויינו כחברי הדיג'רטי, בעיקר במשמעות הראשונה של המילה, נמצאים פעילים מקרן החזית האלקטרונית ו-WELL, מוציאים לאור, כותבים, בעלי טורים, מנהלים, אקדמאים, מפתחים, מתכנתי ארפאנט ואינטרנט ונוספים. בין המוכרים שבהם נמצאים ביל גייטס, מייסד "מיקרוסופט", סטיב ג'ובס, מייסד "אפל", סטיב ווזניאק, מייסד-שותף של "אפל", ואחרים.

שימוש במונח כיום

כיום נעשה שימוש במונח בעיקר במשמעותו השלישית. באנגליה, מגזין The Drum מוציא מדי שנה רשימה של מאה האנשים המשפיעים ביותר בתעשיית השיווק הדיגיטלי, תחת הכותרת "The Drum Digerati" (בעברית: הדיג'רטי של הדראם). כמו כן נעשה שימוש במונח בשמות של חברות ואתרים כמונח שמציין אוריינות דיגיטלית.
בישראל כמעט ולא נעשה שימוש במונח בכל שלוש הוראותיו, למרות שהוא נוכח בשפה האנגלית כבר זמן רב. עם זאת לעיתים הוא מוזכר במסגרת קורסים אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, במכללה האקדמית ספיר ובאוניברסיטת תל אביב.
טאוואלה

טאוואלה (Taʻovala) היא חצאית בד הנכרכת סביב המותניים, ומקובלת כלבוש רשמי בטונגה ובאיי לאו. הטאוואלה משמשת גברים ונשים כאחד, אך נפוצה יותר בקרב גברים, בעוד אצל נשים מקובל יותר השימוש בקייקייה. 
לפי המסורת בטונגה, מקור השימוש בטאוואלה, קבוצת אנשים הפליגה לפגוש את המלך. בשל תלאות המסע, בגדיהם ניזוקו, ולא היו עוד מכובדים דיים לפגישה עם מלך. כתחליף קרעו חברי הקבוצה את המפרש של סירתם, ולבשו את הבד כחצאיות. המלך, שהעריך את הוויתור על המפרש היקר, הורה להפוך את הטאוואלה ללבוש המקובל בחצרו. המלכה סלוטה טופואו השלישית, שהייתה מלכת טונגה בין 1918 ל-1965 הורתה במהלך כהונתה על הפיכת הטאוואלה ללבוש רשמי. כיום מקובל ללבוש את הטאוואלה גם באירועים חגיגיים, כגון חתונות, אז גם הטאוואלה מעוטרת יותר. מנגד, בהלוויות מקובל ללבוש טאוואלה פשוטה ככל הניתן, וככל שהלובש היה קרוב יותר למנוח, כך הטאוואלה שלו תהיה יותר ישנה ויותר קרועה.
הטאוואלה מיוצרת מרצועות ארוגות של עלי פנדנוס או היביסקוס. גרסאות מודרניות יותר כוללות שימוש בפלסטיק. החצאית נכרכת בחבל סביב המותניים.
אפנון דופק מקודד דיפירנציאלי

אפנון דופק מקודד דיפירנציאלי (באנגלית: Differential Pulse Code Modulation, או בקיצור: DPCM) היא שיטה לייצוג דיגיטלי של אותות אנלוגיים. 
שיטה זו מתבססת על העיקרון המרכזי של שיטת PCM: דגימה, כימות (קוונטיזציה) וקידוד. כאשר בשיטה זו מבצעים כימות על ההפרשים של ערכי הדגימות הסמוכות על מנת לשפר את מעבר המידע בצורה יעילה יותר (מכאן למעשה השם). 
(בניגוד לשיטת PCM, בה הכימות מתבצע עבור ערכי הדגימות עצמם).
שיטה זו הומצאה על ידי קסיוס צ'פין קוטלר (באנגלית: Cassius Chapin Cutler), במעבדות בל בשנת 1950.

דוגמה

נניח שהאות משתרע בתחום [8,8-] וולט,  ונניח גם שהשינוי הצפוי בין 2 דגימות סמוכות קטן מ-1 וולט. כמו כן לרשותנו 5 סיביות המייצגים 32 רמות כימות. אם נשדר את ערכי הדגימות הרי שהמרווחים בין הרמות יהיו      וולט, מאידך אם יוקדשו אותן 32 רמות לשידור ההפרש, יהיה המרווח בין הרמות      וולט בלבד, ושגיאת הכימות תקטן בהתאם, וניתן לייצגה על ידי פחות סיביות ולהקטין בכך את רוחב הפס.

עקרון החיזוי

במקלט משוחזרת הדגימה הנוכחית על ידי סיכום הערך הנקלט עם ערך הדגימה ששוחזרה מקודם.  
ניתן להרחיב את הרעיון ובמקום לשדר את ההפרש בין הדגימה הנוכחית לקודמתה, לשדר את ההפרש בין הדגימה הנוכחית לחיזוי ערכה הצפוי על סמך מספר דגימות קודמות. 
לדוגמה, אם הדגימות האחרונות הן:
 
 
אז סביר לחזות שהדגימה הבאה תהיה: 
ועדיף לשדר את ההפרש בין הערך האמיתי של הדגימה לבין הערך 6 ולא הערך 5.
השגיאה בין ערך הדגימה האמיתי לערך הדגימה הנחזה נקראת "שגיאת החיזוי".

שיטות מתקדמות

קיימות גם שיטות ספרתיות מתקדמות כמו ADPCM ואפנון דלתא.
עזריה בסיס

ביוגרפיה

נולד ברדאע שבתימן לשולמית ולרב יחיא בסיס (ה'תרנ"ו-ה'תשל"ז), מרבני העיר וחבר בית הדין בה. בהיותו בן 5, בשנת 1950 עלו הוריו לישראל במסגרת מבצע על כנפי נשרים והשתקעו בראש העין. הוא למד במסגרות לימוד מסורתיות שקמו בעדה התימנית המקומית, ובתלמוד תורה נחלת ראובן בפתח תקווה.
בבחרותו למד בישיבת פוניבז' והתקרב לראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך. נישא לרומיה ולזוג ששה ילדים.
בשנות ה-80 שימש כרב שכונה בראש העין ובין השנים 1986–1993 כרב היישוב בית דגן. בשנת 1992 לאחר פטירת הרב דוד חג'בי, נבחר לשמש כרבה של ראש העין, תפקיד אותו מילא משנת 1993. משנת ה'תשס"ג (2002) ועד שנת ה'תשס"ח היה חבר במועצת הרבנות הראשית. עמד בראש מוסדות "אבי העזרי".
הוא עסק רבות במענה לשאלות הלכתיות מהארץ ומחו"ל, ותשובותיו קובצו ופורסמו בספרי שו"ת בית העזרי. הסכמותיו נדפסו בספרים רבים העוסקים במסורת ההלכה והמנהג של יהודי תימן. מלבד מאות תלמידיו מקרב הקהילה הדתית בראש העין, הרב בסיס ניהל חצר של אלפי חסידים ברחבי הארץ, והוא נודע בעמדותיו השמרניות.
נפטר ממחלת הסרטן ב-31 בדצמבר 2018.
ראיין גונזלבס

ביוגרפיה

גונזלבס נולד בקולורדו ספרינגס וגדל בפורט קרסון בקולורדו. ב-1984 סיים תואר ראשון בניהול באוניברסיטת אריזונה והתגייס לצבא ארצות הברית. 
שירת כמפקד מחלקת טנקים, מפקד מחלקת מרגמות, סגן מפקד פלוגה וקצין לוגיסטי בגדוד הרביעי של רגימנט השריון ה-40 בדיוויזיית הרגלים הרביעית. בשנים 1989–1991 הוצב בבמברג שבגרמניה המערבית כקצין אג"ם ומפקד פלוגת מפקדה בגדוד השלישי של רגימנט השריון ה-35. בתקופה זו נשלח עם יחידתו ללחימה במלחמת המפרץ.
שירת כקצין כוח אדם בחטיבה השנייה של דיוויזיית הרגלים השלישית, קצין אג"ם וסגן מפקד הגדוד הרביעי של רגימנט השריון ה-64. השתתף במבצע שועל מדבר . 
ב-2002 מונה למפקד כוח המשימה הראשון של רגימנט השריון ה-66 בדיוויזיית הרגלים הרביעית, ולחם עמו במלחמת עיראק. בשנים 2008–2010 שירת כמפקד החטיבה השנייה בדיוויזיית הפרשים הראשונה והוצב עמה במחוז כירכוכ שבעיראק. תפקידים נוספים אותם מילא הם קצין המבצעים של הקורפוס הרב-לאומי בעיראק, עוזר למפקד כוחות ארצות הברית בעיראק, עוזר מפקד פיקוד הכוחות המשותפים. 
ב-2011 מונה לסגן מפקד לתמרון של דיוויזיית הרגלים הרביעית ובמהלך תפקיד זה קודם לדרגת בריגדיר גנרל. במאי 2013 מונה לראש מחלקת מבצעים, כשירות וניידות באגף המבצעים של הצבא.
במאי 2015 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים הרביעית ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2017. בתפקידו הבא נקבע שישרת כסגן מפקד הקורפוס השלישי. קידומו הושהה בעקבות פתיחת חקירה להתנהגות לא הולמת. בינואר 2018 בוטל קידומו לדרגת לוטננט גנרל והוא קיבל נזיפה על התנהגותו. במאי 2018 פרש מהשירות הצבאי.
גונזלבס נשוי לג'נט ואב לשניים. הוא בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה הלאומית.
הרכס המרכז-אטלנטי

הרכס המרכז-אטלנטי הוא רכס מרכז אוקייני, תת-ימי ברובו, המשתרע באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס הקרח הצפוני, מקו רוחב 87° צפון, כ-333 ק"מ דרומית לקוטב הצפוני, ועד לאי בובה בקו רוחב 54° דרום. הפסגות הגבוהות של הרכס בולטות מעל פני הים ויוצרות איים, שהגדול שבהם הוא איסלנד. איים אחרים לאורך הרכס הם יאן מאיין, האיים האזוריים, אסנשן, טריסטן דה קונה והאי גוף. 
הרכז המרכז-אטלנטי הוצע כמקום אפשרי למיקומה של אטלנטיס, האי המיתולוגי המופיע בכתבי אפלטון.
הרכס המרכז-אטלנטי הוא חלק ממערכת הרכסים המרכז-אוקייניים בעולם, וכמותם גם הוא גבול פתיחה ותוצר של תהליך היפרדות היבשות, שהחל לפני כ-180 מיליון שנה. תהליך זה, הנמשך גם כיום, מביא להתרחקותם של הלוח האפריקאי מהלוח הדרום-אמריקאי ושל הלוח הצפון-אמריקאי מהלוח האירו-אסיאתי, וזאת בקצב של כ-2.5 ס"מ בשנה. 
מתיו מורי (Matthew Fontaine Maury) הסיק את קיומו של הרכס המרכז-אטלנטי בשנת 1850, והשערה זו זכתה לאישוש ב-1872 כאשר קבוצת מדענים בראשות צ'ארלס תומסון (Charles Wyville Thomson), אשר עסקה בחיפוש תוואי מתאים להנחת כבל טלגרף בין-יבשתי, גילתה רכס תת-ימי באמצעיתו של האוקיינוס האטלנטי. ב-1925, המשלחת הגרמנית לאוקיינוס האטלנטי איששה את קיומו של הרכס באמצעות סונאר. במהלך 1926 המשלחת ביצעה את המיפוי הדרומי ביותר, בו מצאה כי הרכס ממשיך מעבר לכף התקווה הטובה אל האוקיינוס ההודי. 
בשנות ה-50, מיפוי קרקעית האוקיינוס שבוצע בידי ברוס הייזן, מוריס אווינג, מארי ת'ארפ ואחרים הוביל להבנה כי הרכס המרכז-אטלנטי הוא חלק ממערכת עולמית של רכסים תת-ימיים, גילוי שהוביל לאישוש תאוריית נדידת היבשות וגיבוש תאוריית טקטוניקת הלוחות.
שטורמבאנפיהרר

שטורמבאנפיהרר (בגרמנית: Sturmbannführer, מילולית: "מנהיג יחידת תקיפה") הייתה דרגה של המפלגה הנאצית המקבילה לדרגת מייג'ור. הדרגה הייתה בשימוש בארגוני האס אה, האס אס, וה-NSFK, וניתנה בתחילה לקצינים שפיקדו על יחידות "שטורמבאן" (Sturmbann - שהייתה שוות ערך לגדוד), ומקורו ביחידות חיילי הסער ממלחמת העולם הראשונה.

היסטוריה

דרגת האס אה שטורמבאנפיהרר נוצרה לראשונה בשנת 1921. בשנת 1928, התואר הפך לדרגה בפועל, והוא היה אחת הדרגות הראשונות של דרגות האס אס. הדרגה הייתה זוטרה מדרגת שטנדרטנפיהרר עד 1932, ולאחר מכן הפכה זוטרה לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר, והייתה שוות ערך למיור בכוחות היבשה של הוורמאכט.
הדרגה הוחזקה על ידי ורנר פון בראון, שפיתח את טילי ה-V-2, ולאחר מכן עיצב את טילי הסטורן 5 עבור תוכנית החלל האמריקאית. כמו כן, אברהרד טאדור, אוטו גליטשה, ופושעי מלחמה, כגון אוטו פרשנר, שהיה מפקד מחנה דורה-מיטלבאו, החזיקו בדרגה זו.