טורקים (עם)

השם (האתנונים)

הכינוי "טורק" תועד לראשונה בכרוניקות הסיניות של המאה השישית, בצורת 突厥 "טו-צ'יה", כשהוא ציין שבט מסוים - שנודע גם כ"אשינה" או "טורק" Türk שעמד בראש קונפדרצייה של שבטים נוודים. 
הם חיו חיי נוודים באזור שבין צפון סין לאגם בייקל, באזור אורחון וסלנגה, בצפון מונגוליה של ימינו. הם היו רועי צאן, ציידים, פרשים מיומנים וחיו במאהלים. היו מאורגנים בשבטים ובקלאנים תחת הנהגתם של חאנים. 
ייתכן כי משמעות המילה "טורק" (בגרסה türük) הייתה במקור "חזק". מוצאו ושפתו אינם ברורים. קונפדרציה זו הקימה חאנות שנודעה כ"קק-טורק" או "גק-טורק"- "הטורקים הכחולים" (בכתב הטורקי הקדום ביותר:𐱅𐰇𐰼𐰰:𐰜𐰇𐰛 - קקטורק)
עם הזמן הפך השם "טורק" לשם כללי המציין משפחה שלמה של שפות - השפות הטורקיות, ומשפחת עמים - העמים הטורקיים.  
השם "טורק" בגרסה המוכרת לנו כיום הוזכר תחילה בכתביהם של מלומדים מוסלמים ומאוחר יותר גם באירופה.
בהתחלה "טורקים" נקראו על ידי המוסלמים כל העמים דוברי שפות טורקיות באסיה המרכזית. מאוחר יותר שם זה התייחס בעיקר לאוכלוסייה הטורקית באנטוליה.

אנטוליה לפני הגעת הטורקים

בתקופת האבן חיו האנטוליה אוכלוסיות של ציידים-מלקטים. במהלך הזמן התגבשו בה קבוצות אתניות דוברות לשונות שונות.

התשתית היוונית

באלף הראשון לפנה"ס חיו במערב אנטוליה קבוצות ילידים, ובמקביל החל מן המאה ה-9 לפנה"ס התיישבו בה יוונים. בעידן ההלניסטי כמעט כל אוכלוסיית אנטוליה (להוציא כמה המחוזות המזרחיים וכמה מחוזות במרכז) הייתה דוברת יוונית ובעלת תרבות יוונית. היא כללה תערובת של ילידים מתייוונים שאבותיהם היו במקור מקורבים בשפה ליוונים ולארמנים וכן צאצאי המתיישבים היוונים. שיא ההלניזציה התרחשה אחרי הכיבוש על ידי אלכסנדר הגדול. כך נשאר המצב הדמוגרפיה גם בימי הכיבוש הרומי. עד למאה הראשונה לספירה השפות האנטוליות המקוריות, הודו-אירופיות או לא, נכחדו.
במאה ה-10 איכלסו היוונים מחצית משטח טורקיה של ימינו. קודם כל את חוף הים האגאי, עם העיר סמירנה וערים אחרות, בבוספורוס והעיר קונסטנטינופול (איסטנבול של ימינו), חוף הים השחור וחוף הים התיכון עד לקיליקיה הארמנית. כמו כן היה רוב יווני גם בכמה מחוזות במרכז אסיה הקטנה, כמו באיקוניה (קוניה של ימינו) ואנגורה (אנקרה הנוכחית).

התשתית הארמנית

במזרח ובדרום אנטוליה השתרעו אדמות ארמניה המערבית:ארמניה הקטנה וקיליקיה הארמנית, שתושביהן היו בעיקר ארמנים.
החל מן המאה ה-10 איכלסו הארמנים כמעט מחצית מטורקיה של ימינו. הגבול האתני של ארמניה עברה מחוף הים התיכון בסביבות העיר מרסין של ימינן עד לדרום-מערב הקווקז, מקפקדוקיה ועד לגבול עם איראן ומחוף הים השחור עד למסופוטמיה.

עמים אחרים באנטוליה של פעם ושל ימינו

פרט ליוונים ולארמנים, באסיה הקטנה חיו עמים נוספים:יהודים (בערים הגדולות), גאורגים - בצפון-מזרח, אשורים (בדרום-מזרח, לאורך הגבול עם סוריה של ימינו), כורדים, קבוצות סלאביות ואחרות.

התפשטות השבטים הטורקים והשפות הטורקיות באסיה

במרכז אסיה במאה השישית, בימי החאנות של הגקטורקים נכתבו התעודות הידועות הראשונות בשפה ממשפחת השפות הטורקיות - הכתובות מאורחון. הן נכתבו בכתב מיוחד וכוללות גם מלים שאינן שכיחות בטורקית אלא משמשות שפות אחרות מ"אסיה הפנימית". אפ על פי שהטורקים הקדומים היו במאה השישית נוודים הם סחרו בצמר, עור, שטיחים וסוסים תמורת עץ, משי, ירקות ודגנים, וכן ניהלו סדנאות לעיבוד הברזל בדרומם של הרי אלטאי.  
צרבית העמים הטורקיים באותה תקופה עבדות את אל השמיים, טנגרי, ודתם הפגאנית מכונה "טנגריזם". היו גם כאלה שאימצות דתות אחרות:המניכאיזם, הנצרות הנסטוריאנית והבודהיזם.

ההתאסלמות

עם התקרבות צבאות הערבים לאיראן ולמרכז אסיה, נכנסו בני העמים הטורקיים אל העולם המוסלמי, קודם כמשרתים או עבדים שהיו שלל בפשיטות הצבאיות. אחרי הכיבוש המוסלמי הערבי של טרנסאוקסיאנה ("מעבר א-נהר")  התושבים ה"טורקים" בשטחים אלה התאסלמו בהשפעת המיסיונרים, הנזירים הסופיים, והסוחרים המוסלמים.
על אף שההתאסלמות התחילה בעקבות הכיבושים הערביים, גורמים חשובים בתהליך זה היו הפרסים והתרבות של מרכז אסיה. תחת שלטון העומאייה בני עמים אלה היו ברובם משרתים, בעוד שבימי העבאסים אומנו במספרים גבוהים כלוחמים. 
במאה ה-9 כבר עמדו בראש הצבאות הערביים מפקדים טורקיים. כשהדרדר שלטון החליפים העבאסים
בידי הקצינים ה"טורקים" התרכזו יותר ויותר סמכויות צבאיות ופוליטיות עד שתפסו את השלטון ובראש יחידות "טורקיות" משלהם הקימו שושלות חדשות ששלטו באזורים שונים של האימפריה הערבית.

עמים טורקו-מונגולים וטורקיים ראשונים באנטוליה

בתהליך היווצרות העם הטורקי מילאה תפקיד חשוב ההשפעה הלשונית של הטורקוטים שהתיישבו באלף הראשון לפנה"ס רחוק מטורקיה העכשווית, באזור הרי אלטאי ובערבות מרכז אסיה. 
יסודות טורקיים התחילו לחדור לאסיה הקטנה ולבלקן החל מן המאה הרביעית, עם  פלישת ההונים.ההיסטוריון הביזנטי תאופנוס סיפר על הונים שחיו בתראקיה וקרוב לבוספורוס. 
בשנת 530 יישבו הביזנטים את אזור העיר טרפזונט, אזור הנהר צ'ורוך הפרט העליון במתיישבים בולגרים.במטרה להגן על גבולות האימפריה הביזנטית מפני הפרסים, בשנת 577 הקיסר יוסטיניאנוס השני וב-620 הקיסר הרקליוס יישבו במערב ארמניה מתיישבים לוחמים מקרב האווארים.
מדיניות דומה  יישמו הח'ליפים העבאסים שהיבוא מחבל ח'וראסאן וממרכז אסיה מתנחלים טורקיים מוסלמים אותם יישבו בדרום-מזרחה של אסיה הקטנה, במיוחד מזרחה מטארס ומארזורום שהיו מיושבות בעיקר בארמנים. 
יחד עם זאת לפי ו.א. גורדלבסקי לא ניתן לדבר על חדירת שבטים טורקיים באסיה הקטנה לפני המאות 8-10. הפעם היה מדובר בשבטי החלג'ים, הקרלוקים, הקנגלים, הקומנים (קיפצ'אקים).
עם זאת הופעת היסודות הטורקיים האלה עדיין נשאה אופי אפיזודי ולא הטביע חותם בהיסטוריה האתנית-לשונית של אסיה הקטנה. תוך התיישבות באמצע האוכלוסייה המקומית, הם נטמעו במידות שונות בתוכה, אולם היווה שלב שהקדים את התהליך העתידי של טורקיזציה של אנטוליה ומזרח תראקיה.

התקופה הסלג'וקית

לפני פלישות הסלג'וקים ובמקביל אליו  הגיעו לאסיה הקטנה גם קבוצות טורקיות מצפון-מערב, מכיוון הבלקן:הפצ'נגים (מהמחצית השנייה של המאה ה-9 ועד המאה 11), האוע'וז שנודעו גם כ"עוזים" (במאה ה-11), הקומנים (במאה ה-11-עד המחצית השנייה של המאה ה-12). הקיסרים הביזנטים יישבו אותם באזורי הספר.
החדירה המסיבית של שבטים טורקיים לאסיה הקטנה התחילה במאה ה-11 תחת חסות הסלג'וקים. לרוב היה מדובר בשבטי ואועו'ז וטורקמנים.
בכיבוש אסיה הקטנה השתתפו השבטים הטורקיים קיניק, סלור, אוושאר, קאי, קאראמאן, באיאנדיר ואחרים. את התפקיד המוביל מילאו הקיניקים, ובמיוחד נציגי משפחת סלג'וק.
בשנת 1071 הנחיל הסולטן הסלג'וקי אלפ ארסלאן תבוסה מוחצת לביזנטים  בראשות הקיסר רומאנוס הרביעי דיוגנס בקרב ההיסטורי במנזיקרט. הקיסר הביזנטי נפל בשבי. הדי הניצחון הסלג'וקי גרמו לבני הקבוצות הטורקיות ששירתו בצבא הביזנטי (באגף הימני - ה"עוזים" מתראקיה, באגף השמאלי - פצ'נגים) לחצות את הקווים ולעבור עם מפקדיהם לצד הסלג'וקים.הניצחון במנזיקרט סלל בפני האוע'וזים והטורקמנים את הדרך אל לב אסיה הקטנה.
בהתחלה שמרה התיישבות השבטים האוע'וזים והטורקמנים סדר מסורתי מסוים: האוע'וים התייצבו באגף הימני - בוזוק ובבואם אל המערב התיישבו צפונית יותר, בעוד האגף השמאלי - אוצ'וק - התיישבו דרומית יותר. כפי שמוכיחה הטופונומיה באנטוליה במשך הזמן ההתאחדויות השבטיות של האוע'וזים התפרקו בדרך והסדר ההתחלתי של פיזור האוע'וזים והטורקמנים באסיה הקטנה חדל להתקיים. תהליך זה נבע ממדיניות מכוונת של השושלת הסלג'וקית שהייתה מעוניינת לפרק את הישויות השבטיות החזקות ולפזרן ברחבי הארץ הכבושה.
במקביל לנוודים מגדלי הבקר הגיעו אז לאסיה הקטנה גם משפחות חצי-נוודיות שלצד גידול הבקר והכבשים עסקו גם בחקלאות. יחד איתם התיישבו בשטחים הכבושים גם איכרים חקלאים שבאו משטחי איראן ועיראק הערבית. 
באנשי ערבות לשעבר שמרו שבטים טורקיים אלה את אורח חייהם המסורתי והתנחלו במישורים, בעיקר ברמה של מרכז אנטוליה, באזור שבין הנהר קיזיל-אירמאק לקיטאחיה.
באזור הנ"ל הקבוצות הטורקיות, בעיקר שבט הקיניקים, הפכו בהדרגה לרוב האוכלוסייה. אחרי התיישבותם במרכז אנטוליה, נעו הטורקמנים והאוע'וזים מערבה ודרך מעברי ההרים של מערב אנטוליה הגיעו לחוף הים האגאי. אחר כך פנו גם צפונה תוך חציית הרי אילגז וג'אניק והגיעו לחוף הים השחור. החל מן המאה ה-13  חדרו לחבלי ליקיה וקיליקיה ומשם אל חו, הים התיכון בדרום אנטוליה. אחד מענפי הסלג'וקים הקימו באנטוליה את הסולטנות רום. שושלת אחרת דוברת שפה טורקית - הדנישמינדים השתלטו על אזור סיווס.
זרם המתיישבים הטורקיים המשיך גם בתקופות הבאות. כך, למשל, אחרי שהשאה טקש מחורזם חיסל את הסולטנות הסלג'וקית באיראן, חלק משבטים שחיו בה היגרו לאנטוליה. במאה ה-13, התרחשה בריחה גדולה של תושבים טורקיים ולא טורקיים מפני אימת הפלישה המונגולית במרכז אסיה. 
יחד עם שרידי הצבא של השאה החורזמי ג'לאל ד-דין מנגוברדי הגיעו לאסיה הקטנה גם תושבים נוספים שנמלטו ממה שהייתה מדינת חורזם שנפלה תחת מתקפות המונגולים. לפי עדות הכרוניקנים נסווי ואבן ביבי, אלו התקבלו לשרות הסולטן של רום. בדרום אנטוליה הופיעו גם הנוודים משבט  היורוקי חורזום.
במאות ה-11-12 רבים מן בני הקבוצות הטורקיות שהגיעו עברו לחיים מיושבים. הם התחילו להתערבב עם התושבים המקומיים תוך כדי תהליך של התאסלמות וטורקיזציה של האחרונים. בתהליך האתנוגנסיס החדש לקחו חלק תושבים ממוצא יווני, ארמני, גאורגי, גם ערבי, כורדי, דרום-סלאבי, רומני, אלבני ואחר.

בייליקים

בתחילת המאה ה-14 קמו בשטח אנטוליה עשרות ישויות מדיניות אוטונומיות - ה"בייליקים", ששרדו עד למאה ה-16. הן התארגנו סביב קלאנים מובילים על בסיס שבטי כמו פדרציות של שבטי נוודים וחצי-נוודים. להבדיל מהסלג'וקים ששפתם המנהלית הרשמית הייתה הפרסית, הנסיכויות הבייליקיות של אנטוליה השתמשו בשפה הטורקית המדוברת כשפה רשמית וספרותית. שפה טורקית זו נפוצה בכל נסיכויות אלה והגיעה לשיאי פריחה ותחכום בתקופה העות'מאנית.
מנהיגי אחד הבייליקים - הקאראמאנים  כבשו את בירת הסלג'וקים, קוניה. ב-1327 במדינה שהקימו הפכה השפה הטורקית לרשמית, כפי שבאה לידי ביטוי המסמכי החצר ובתעודות אחרות. אף על פי שהקאראמאנים הצליחו להקים אחד הבייליקים החזקים ביותר, את תפקיד המאחד של כל הבייליקים הטורקיים תחת שלטון אחד נטל על עצמו מדינת העות'מאנים הקטנה, שמנהיגיה היו צאצאי השבט קאי.

סוגיית היווצרות העם הטורקי

לפי נ.א.בסקאקוב אפשר לדבר על טורקים כעם החל משלהי המאה ה-13. לדעת א.ד. נוביצ'ב  הטורקים התחברו לעם אחד בשלהי המאה ה-15. ד.א. ירמייב ממקם את השלמת היווצרות העם הטורקי בסוף המאה ה-15- המחצית הראשונה של המאה ה-16.
הטורקים בני זמננו התהוו על יסוד שני מרכיבים: שבטים של רועים נוודים דוברי שפות טורקיות (אוע'וזים וטורקמנים) שנהרו ממרכז אסיה ואיראן במאות 13-11 והתיישבו באסיה הקטנה ואוכלוסייה מקומית מאסיה הקטנה.
באנציקלופדיית הברוקהאוס-אפרון נכתב ש"העות'מאנים (השם "טורקים" נחשב בזמנו ללעגני או שרירותי) היו תחילה עם של שבטים אוראלו-אלטאים, אולם תוך כדי נדודיהם ההמוניים  הם שינו את אופיים האתני. במיוחד בחלק האירופי של האימפריה העות'מאנית הטורקים המודרניים הם במידה רבה צאצאי היוונים, הבולגרים, הסרבים והאלבנים שהמירו את דתם לאסלאם או שנולדו מקשרי תערובת בין טורקים לנשים בלקניות או קווקזיות.
בכנס הבינלאומי להאתנוגרפיה ולאנתרופולוגיה במוסקבה בשנת 1964 תיאר לב גומיליוב את האתנוגנזה של הטורקים כ"תופעה היסטורית עולמית, תגובה להתפשטות הצרפתים והאיטלקים, ואמצעי בפני היוונים להימנע משיעבוד קולוניאלי".
החאן ארטואורול, מייסד המדינה החדשה (1288-1231), הביא מח'וראסאן צבא של כ-50,000 אנשים וקיבל מידי הסולטן מקוניה, עלא-א-דין כיי-קובאד הראשון אדמות בגבול עם האימפריה הביזנטית. כוחותיו הצבאיים לא היו גדולים אך הוא הכריז ראזווה, בטורקית "גזוואט" שמשך אליו לוחמים מכל הסביבה המוסלמית:כורדים, ערבים, פרסים וצ'רקסים שהתאסלמו. השפה ששלטה בצבאו הייתה טורקית כשפת הפקודות. כך החלה התהוותה של קבוצה חדשה של בני אדם, שמוצאם בערב רב של שבטים, שהתאחדו לשם מטרה אחת ופעילות אחת
האימפריה הביזנטית הצליחה לעמוד בפרץ כל עוד לא התערב המערב. ההרס האכזרי של קונסטנטינופול בשנת 1204 וה המאבק נגד האימפריה הלטינית, נגד הקומפניה הקטלנית, נגד ונציה ומדינות קתוליות אחרות, ייאשו כל כך את היוונים, עד שהפסיקו, לא לחינם, להחשיב את הקתוליים לאחיהם לאמונה. כשנפל המגן האחרון של האורתודוקסיה, יוחנן קנטקוזינוס, והפאלאולוגים אימצו מגמה איתנה לכיוון האיחוד מחדש הופיעה בקרב הביזנטים משיכה מסוימת אל האסלאם. לכך תרמה מאוד התפשטות רעיונותיו  של ג'לאל א-דין רומי לפיהם אין בין האסלאם לנצרות פער תהומי שהוא בלתי ניתן לגישור. תוך המרת הדת (אך לא של האידאולוגיה, שנשארה מיסטית ואקסטטית) והתגייסות לשירות הסולטאן, הפכו תושבי אסיה הקטנה ל"טורקים", זאת כשבאותו מקום וזמן לא היה קיים המושג "לאום". 
התקדמות כחותיו של אורהן מעבר לדרדנלים הרחיב את מאגר הנתינים החדשים. נערים סרבים ובולגרים הפכו ליניצ'רים, יוונים או איטלקים מומרים חיזקו את הצי, הרפתקנים צרפתים וגרמנים עשו קריירה של קצינים בצבא הסולטאן, והונגריות, פולניות וצ'רקסיות הצטרפו להרמונות לוחמיו המנצחים של האסלאם. וכל אלה נקראו "טורקים"
ד.א.ירמייב מתח בקורת על עמדתו זו של גומיליוב, והעיר שהיווצרות העם הטורקי הייתה תהליך מורכב וארוך, ולא "התאחדות שרירותית של אנשים שונים לתוך קיבוציות אחת".
בקווים כלליים מאוד האתנוגנזה של הטורקים התאפיינה בהיווצתרו מתוך מרכיבים אתניים רבים, אבל המרכיב הקובע ביותר היו שבטים טורקיים - אוע'וזים, טורקמנים, ע'וזים (אוע'זים מערביים), פצ'נגים, קומנים וכו'. המרכיב השני בחשיבותו היו בני האוכלוסייה המקומית באסיה הקטנה - יוונים, ארמנים, כורדים, לאזים, גאורגים, וכו' שנטמעו בתוך הפולשים הטורקיים.
להתבוללות הזאת תרמה במידה רבה הקמתה באסיה הקטנה של מדינה פאודלית טורקית חזקה -הסולטנות הסלג'וקית (בשנות ה-70 של המאה ה-11 עד ל-1307) שבה למרכיב הטורקי הייתה שליטה פוליטית.
ההיסטוריון הטורקי חליל אינלג'יק שהתמחה בתולדות האימפריה העות'מאנית ומוצאו היה בטטרים של קרים, סבר שהיסוד הילידי שהומר לאסלאם בהיווצרות האתנוס הטורקי היווה כ-30% בעוד המרכיב השבטי הטורקי גרידא היווה 70%. ירמייב משער כי אחוז תרומת המרכיב השבטי הטורקי היה נמוך בהרבה.