google/wiki40b huggingface dataset:
מצעים

מצעים או כלי מיטה הם מוצרי טקסטיל המונחים מעל המזרן במיטה לצורכי היגיינה, חימום, הגנה על המזרן ועיצוב. מצעים ניתנים להסרה ולכביסה ומוחלפים מעת לעת על מנת לשפר את נוחות השינה, בפרט בעונות השונות. 
מצעים כוללים כיסוי מזרן, סדין המונח על כיסוי המזרן או מכסה את המזרן ישירות, שמיכה, ציפה לשמיכה, כרית, ציפית לכרית, כיסוי מיטה (פריט טקסטיל המכסה את המיטה למטרת נוי), חצאית מיטה (פריט עיצובי המונח תחת המזרן ומכסה את דפנות המיטה ורגליה). בישראל נמכרים סטים של מצעים עבור מיטת יחיד או מיטה זוגית, הכוללים סדין, ציפה (או שתי ציפות) וציפית (או שתי ציפיות). גודל המצעים מותאם לממדי המיטות והמזרנים להם הם משמשים. במדינות שונות יש תקנים וטרמינולוגיה שונים לממדים אלו. 
מצעים עשויים בדים כגון כותנה, סאטן, פלנל, פוליאסטר, ושילוב של כותנה ופוליאסטר. יש גם מצעי פשתן או משי. כריות ושמיכות ממולאות בחומרים סינתטיים או טבעיים, כגון כותנה, צמר או פלומת אווז וברווז, המשמשת כמילוי קל ומחמם אך יש אנשים האלרגיים לה. שמיכות עשויות אריגים או סריגים מצמר, כותנה, סיבים אקריליים (אקרילן) או מיקרופייבר.
באנגלית, כלי מיטה או מצעים נקראים גם Linen שמשמעותו גם בד פשתן, היות שכלי המיטה באירופה נוצרו באירופה, מפשתן גולמי. הפשתן הוא עמיד מאד ונארג בשלל דוגמאות. בחורות נהגו לרקום על כלי המיטה שלהן, המפות המפיות ומגבות הכלים. צבעי טקסטיל היו יקרים, לכן לא נהגו לבזבז אותם על כלי המיטה. אי לכך הם אף כונו "כלי לבן". החל מן המחצית השנייה של המאה ה-20 נפוצים מצעים בשלל צבעים, הדפסים ודוגמאות. בעבר מצעים גוהצו באמצעות מגהץ או מעגילה, כיום מצעים העשויים מבדי אל-קמט סינתטיים מפחיתים או מייתרים את הצורך בגיהוץ. המצאה מודרנית המקלה על הצעת המיטה היא סדינים אשר בשוליהם מושחל גומי תפירה.
בחברות מסורתיות רבות, בין השאר בקהילות יהודיות, היו מצעים חלק מהנדוניה שהוכנה עבור הכלה, לרוב על ידי הכלה ובנות משפחתה, שתפרו ורקמו את פריטי הנדוניה, לעיתים ברקמה עם ראשי התיבות של שמות החתן והכלה. הרקמה הלבנה שרקמו הכלות על גבי המצעים הלבנים כונתה "תך כלה". במשפחות אמידות הוזמנו מצעי הנדוניה מתופרות מקצועיות. בחברות שעדיין מקיימות את מנהג הנדוניה כיום, למשל בחברה החרדית, המצעים לנדוניה הם לרוב מוצר צריכה שנרכש ולא פריט בעבודת יד.
דרק טפסקוט

קריירה

טפסקוט נולד בבארי, ועבד כמניח לבנים במקביל לתחילת הקריירה שלו כשחקן נוער בבארי טאון. באוקטובר 1953 הוא הוחתם בארסנל על ידי טום ויטאקר, תמורת סכום של 4,000 לירות שטרלינג. לאחר תקופה מוצלחת בקבוצת המילואים (13 שערים ב-15 משחקים) הוא ערך את הופעת הבכורה בהרכב הראשון במשחק מול ליברפול ב-10 באפריל 1954, והבקיע בו שני שערים. באותה עונה הבקיע טפסקוט חמישה שערים נוספים.
בעונה שלאחר מכן (1954/1955) הוא הפך לשחקן הרכב קבוע, והחמיץ חמישה משחקים. למרות שלא היה חלוץ מרכזי הוא זכה בתואר מלך השערים של ארסנל בעונות 1955/1956 (21 שערים) ו-1956/1957 (27 שערים).
ב-9 במאי 1954 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ויילס, במשחק מול נבחרת אוסטריה. בסך הכל הוא השתתף ב-14 משחקי נבחרת שבהם הבקיע ארבעה שערים.
הוא איבד את מקומו בהרכב בעונת 1957/1958 כתוצאה מפציעה, ולאחר החלמתו נאלץ להתמודד על מקומו בהרכב עם ויק גרובס. הוא עזב את ארסנל בספטמבר 1958, ועבר לקארדיף סיטי. בסך הכל הוא הבקיע 68 שערים ב-132 משחקים במדי ארסנל.
טפסקוט שיחק בקארדיף במשך שבע עונות, וסייע למועדון להעפיל לליגה הראשונה ב-1960. אחד משיאיו הידועים בקארדיף היה הבקעת שישה שערים בניצחון 16 - 0 על נייטון טאון במסגרת הגביע הוולשי. מספר זה הוא שיא מועדון שעומד בעינו. טפסקוט עזב את קארדיף ב-1965, לאחר שהבקיע 79 ב-194 משחקים. המועדון האחרון שבו שיחק היה ניופורט קאונטי. 
לאחר פרישתו הוא החל להיות מעורב בתחום העסקים, ועסק במסחר במוצרי ספורט. הוא גם כתב אוטוביוגרפיה בשם "Tappy"‏ (ISBN 1-904091-09-1).
קיצביל

היסטוריה

המתיישבים הראשונים באזור היו האילירים, שהתיישבו באזור בין המאה ה-11 לפנה"ס למאה ה-8 לפנה"ס לצורך כריית נחושת מהגבעות הסמוכות לעיר.
בסביבות שנת 15 לפנה"ס, תקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, כבשו הרומאים את האלפים והקימו את פרובינציית נוריקום שכללה את אזור קיצביל. לאחר שקיעת האימפריה הרומית, התיישבו הבווארים באזור והחלו בכריתת יערות.
במאה ה-12 העיר הוזכרה לראשונה במסמך ממנזר כימזה כ-"Chizbuhel". בעקבות היותה עיר גבול ידעה קיצביל פעמים רבות מעבר מיד ליד בין אוסטריה לבוואריה.
ב-1255 הפכה העיר חלק מבוואריה. לודוויג השני, דוכס בוואריה העניק לקיצביל זכויות של עיר ב-6 ביוני 1271. עקב כך בוצרה העיר בחומה. 
מכיוון שבמשך המאות הבאות שימשה העיר כמרכז מסחר אזורי, פרחה ביציבות, אוכלוסייתה גדלה והיא לא נפגעה במלחמות, נהרסו חומות העיר מעל לגובה של קומה אחת ושמשו לבניית בתים חדשים.
כשמרגרטה מאולטש נישאה לדוכס הבווארי לודוויג החמישי ב-1342 שבה קיצביל להיות חלק מטירול, אך לאחר שלום שרדינג ב-1369 העיר הוחזרה לבוואריה. ב-30 ביוני 1504 כבש מקסימיליאן הראשון את קיצביל ואת קופשטיין הסמוכה, וכך העיר שבה להיות חלק מטירול.
במאה ה-16 עברה העיר כפיקדון לידי דוכס בית למברג, עד 1 במאי 1840, אז שבה העיר לשליטת אוסטריה.
המלחמות במאה ה-18 לא הגיעו לתחום העיר, אך מספר תושבים מטירול השתתפו בהתקוממות נגד נפוליאון. בחוזה פרסבורג משנת 1805 נאלץ הקיסר פרנץ הראשון למסור את העיר לבוואריה, אולם לאחר מפלתו של נפוליאון הושבה העיר לטירול, כפי שסוכם בקונגרס וינה.
בשנת 1875, כשבניית מסילת הרכבת זלצבורג טירולר באן נסתיימה, המסחר והתעשייה בעיר שגשגו. במלחמות העולם הראשונה והשנייה העיר לא נפגעה, בזכות היותה רחוקה מאזורי הלחימה.
פאריש (סרט)

תקציר העלילה

אלן מקלין (קלודט קולבר), אלמנה מבוסטון, נוסעת עם בנה פאריש (טרוי דונהיו) לחוותו של סלה פוסט (דין ג'אגר) בעמק נהר קונטיקט כדי לשמש כמלווה ומשגיחה של בתו המתבגרת אליסון (דיאן מקביין).
סלה מגדל טבק בחממות ופאריש שגדל בבוסטון ואין לו מושג בחקלאות מתחיל ללמד את מקצוע גידול הטבק. הוא מתגורר בבית של משפחת פועלים ושם מתאהבת בו לוסי (קוני סטיבנס) אך היחסים ביניהם לא מחזיקים מעמד. באתו זמן מתאהבת בו אליסון אך גם בה הוא אינו מתאהב.
רוב שטחי החממות הם בבעלותו של ג'אק רייק (קרל מלדן) שבעזרת שני בניו הוא מצליח להכריח את שאר החקלאים למכור לו את שטחיהם וזאת בשיטות של איומים והצתות.
רייק מנסה להשפיע על סלה למכור לו את אדמתו. הוא מבקר אצלו ונפגש עם אלן. מתפתחת אהבה ביניהם ואלן מסכימה להצעתו לנישואים למרות שהיא מודעת לאופיו הקשה והבלתי מתפשר.
טרוי עובר לגור בביתו של רייק למרות התנגדותם של שני בניו, וויילי ואדגר. רק בתו של רייק, פייג', (שרון ג'וגאני) מתאהבת בו למורת רוחו של רייק.
רייק מעסיק את פאריש אבל מתייחס אליו בקשיחות ובזלזול. פאריש לא יכול לעמוד בהשפלה הזאת ובתככים שבניו של רייק מפעילים על שאר החקלאים בהוראת אביהם. הוא עוזב את המקום ומתגייס לצי ארצות הברית שם הוא משרת בצוללת.
לאחר שנתיים הוא חוזר וסלה מחכיר לו שטח לגידול טבק. פאריש נעזר בפייג' שכעת היא בוגרת בזכות עצמה. היא עוזרת לו בגיוס כוח אדם.
רייק שולח את אדגר להפריע להם ומתבונן בו מתוך הרכב. אדגר מתחיל להצית אש אך פאריש מתנפל עליו ומסלק אותו במכות נמרצות.
אריה בלדגרין

אריה בלדגרין (באנגלית: Arie Belldegrun;‏ נולד ב-1949) הוא רופא ויזם ישראלי-אמריקאי, מייסדן ומנהלן של חברות אחדות בתחום הביומד, אשר הבולטת שבהן היא קייט פארמה, ופרופסור לרפואה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.

ביוגרפיה

אריה בלדגרין נולד בישראל וגדל בשכונת ביצרון שבתל אביב. אביו עבד כאח בקופת חולים הכללית ואמו עבדה בתפירה.
בשנת 1974 סיים, במסגרת העתודה האקדמית, לימודי רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ושירת כרופא בחיל השריון וביחידה 669. בשנת 1979 השלים פוסט דוקטורט באימונולוגיה במכון ויצמן למדע, במסגרתו חקר את דיכוי פעילות מערכת החיסון לשם מניעת דחייה של איברים מושתלים. בשנים 1979–1982 התמחה בבית החולים בילינסון, ובשנת 1985 סיים התמחות כמנתח אורולוג בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1988 סיים התמחות בכירורגיה אונקולוגית במכון הלאומי לסרטן. הצטרף לפרופ' סטיבן רוזנברג למחקר במכונים הלאומיים לבריאות. הוא מנהל המכון לאורולוגיה אונקולוגית של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ופרופסור לאורולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה זו. פרסם יותר מ-400 מאמרים העוסקים באורולוגיה אונקולוגית, וכתב ספרים אחדים העוסקים בסרטן הערמונית ובסרטן הכליה.
בשנת 1996 הקים בלוס אנג'לס את חברת אג'נסיס (Agensys), שעסקה בפיתוח טיפול מבוסס נוגדנים חד-שבטיים למחלת הסרטן. החל מהקמת החברה ועד 2002 שימש יו"ר הדירקטוריון שלה, והמשיך כדירקטור עד שנת 2007, שבה נמכרה החברה לחברת אסטלס פארמה (Astellas Pharma) היפנית תמורת 537 מיליון דולר.
בשנת 2003 הקים את חברת קוגאר ביוטכנולוגיה (Cougar Biotechnology), שפיתחה תרופה לסרטן הערמונית, לסרטן השד ולמיאלומה. בלדגרין היה סגן יו"ר הדירקטוריון של החברה וראש המועצה המדעית שלה. ביולי 2009 נמכרה החברה לחברת ג'ונסון אנד ג'ונסון תמורת כמיליארד דולר.
משנת 2008 הוא יו"ר ושותף בחברת Two River - קרן הון סיכון ובנק השקעות בניו יורק, שהתמקדה בהשקעה במדעי החיים, בביוטכנולוגיה ובפיתוח טכנולוגיות לטיפול במחלות שונות.
בשנת 2009 הקים את חברת קייט פארמה, שבה כיהן כיו"ר, נשיא ומנכ"ל. החברה מפתחת טכנולוגיה רפואית לטיפול בסרטן, ומתמקדת בטיפול באימונותרפיה ללוקמיה לימפוציטית חריפה, על בסיס מחקריהם של פרופ' זליג אשחר במכון ויצמן למדע ושל פרופ' סטיבן רוזנברג ובלדגרין במכונים הלאומיים לבריאות. מטה החברה נמצא בסנטה מוניקה שבקליפורניה. ביוני 2014 החלה החברה להיסחר בנאסד"ק, ובאוגוסט 2017 הודיעה חברת גיליאד סיאנסז על רכישתה תמורת 11.9 מיליארד דולר במזומן.
מפברואר 2013 עד פברואר 2017 היה דירקטור בחברת "טבע", והוא דירקטור בחברות נוספות ויו"ר הדירקטוריון של שתי חברות - UroGen Pharma הישראלית, שפיתחה ג'ל שמסייע בשחרור מבוקר של תרופות נגד סרטן ונגד מחלות במערכת השתן, ו-Arno Therapeutics האמריקאית, הנסחרת בנאסד"ק, שמפתחת תרופות נגד סרטן.

משפחתו

נישא לדוקטור רבקה זבלודוביץ', רופאת עיניים, בתו של שלמה זבלודוביץ', מייסד סולתם, ואחותו של איש העסקים פויו זבלודוביץ'. לבני הזוג ארבעה ילדים. הם מתגוררים בשכונת בל אייר בלוס אנג'לס, ולהם בית גם בתל אביב. בני הזוג תרמו יותר ממיליון דולר לאוניברסיטת פנסילבניה ומיליוני דולרים לשם רכישת הפסל "עשן" למוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס.
בית הקברות המרכזי בסופיה

רקע

במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נפגעה סופיה קשות. חיילי הצבא העות'מאני נסוגו בשיטת "אדמה חרוכה" ונגרמו נזקים כבדים בעיר. מרבית האוכלוסייה המוסלמית ומקצת מהאוכלוסייה היהודית עזבו ביחד עם החיילים העות'מאנים הנסוגים. לאחר הקמת נסיכות בולגריה וההכרזה על סופיה כבירתה, החל גל הגירה פנימית אל העיר מרחבי בולגריה והחלה תנופת בנייה והתרחבות. ב-1880 החליטה ממשלת בולגריה להקים בית קברות חדש בפאתי העיר ליד הכפר אוֹרְלָאנְדוֹבְצִי אשר לימים הפך לשכונה בעיר. ב-1898 נפתח בית הקברות. לאורך השנים ובעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה הורחב שטחו של בית הקברות, במקביל לגידולה המואץ של סופיה והוא נותר ריאה ירוקה בלב העיר. בבית הקברות קיימת חלקה כללית לאוכלוסייה הנוצרית אורתודוקסית, חלקה קתולית, חלקה יהודית, חלקה צבאית וחלקת "גדולי האומה".
מסכת חלה

מסכת חַלָּה היא המסכת התשיעית בסדר זרעים. במסכת זו ארבעה פרקים אשר עוסקים בפרטי ההלכות של הפרשת חלה ונתינתה לכהנים. כמרבית המסכתות בסדר זה, היא מופיעה במשנה בלבד, ולא נכתב לה תלמוד בבלי אלא תלמוד ירושלמי ותוספתא בלבד.

מיקומה של המסכת בסדר זרעים

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, סודרה מסכת חלה אחרי מסכת מעשר שני, מפני "שאחר שמוציאין מן הזרע כל אלו המתנות, שהם תרומה ומעשר ראשון ושני, אז יטחנוהו, ועושין אותו קמח, ולשין אותו, ואז יתחייב בחלה".

מפרשים וחיבורים על מסכת חלה והלכותיה

שלא כמסכתות אחרות בסדר זרעים, על מסכת חלה נכתבו כמה וכמה חיבורים. הדבר נובע מכך שמצוות הפרשת חלה נוהגת גם בחוץ לארץ וגם בזמן הגלות. מלבד מפרשי המשנה והירושלמי ופסקי הרמב"ם, על מסכת חלה כתב הרמב"ן הלכות (כעין פסקי הרי"ף לשאר המסכתות, ואחריו גם הרשב"א והרא"ש. למקום מיוחד זוכה פירושו של המהרי"ט אלגזי להלכות חלה של הרמב"ן.
מלבד זאת, גם הפוסקים כגון הטור והשולחן ערוך ומפרשיהם כתבו על הלכות חלה בחלק יורה דעה.
אינטל 80386

ארכיטקטורה

מעבד זה היווה התקדמות מרשימה לארכיטקטורת x86, במעבד זה נוספה לראשונה התמיכה ב-32 ביט, ותמיכה טובה יותר במערכות הפעלה המממשות זיכרון וירטואלי.
בנוסף, הייתה במעבד תמיכה בניפוי שגיאות (Debuging).

פיתוח וייצור

המעבד פותח במרכז הפיתוח הראשי של אינטל בישראל בפארק מת"ם, בחיפה, בין השנים 1984 ל-1988. המרכז המשיך לפתח גרסאות מתקדמות של השבב, דוגמת ה-80376 עד שנת 2001. הייצור נעשה בחלקו במפעל אינטל בהר חוצבים שבירושלים. ייצור המעבד נמשך עד שנת 2007.
מסיבת יום הולדת (מחזה)

מסיבת יום הולדת (אנגלית: The Birthday Party) הוא המחזה הראשון באורך מלא שחיבר המחזאי הבריטי הרולד פינטר, שעלה על בימות הווסט אנד בלונדון ב-1958. 
המחזה נחשב בתחילה לכישלון קופתי וביקורתי. עם זאת, לאחר ביקורת טובה מהמבקר הנודע הרולד הובסון (לאחר ירידת המחזה), ובעקבות פופולריות של מחזות אחרים של פינטר, הפך המחזה לחלק מן ה"קאנון" של פינטר ואחד המחזות הפופולריים ביותר שלו.
כמו במחזהו המוקדם יותר, "החדר", עסק פינטר גם במחזה זה בחדירת זרים למרחב ה"פרטי" - בית מוזנח. סטנלי, נגן פסנתר כושל בשנות ה-30 לחייו, מתגורר בחדר שכור באכסניה בעיר חוף אנגלית. שני גברים מגיעים לבקרו - מק'קן וגולדברג. הם מגיעים ביום שהוא יום ההולדת של סטנלי, על פי טענתה של בעלת הבית, מג. השניים מענים אותו פסיכולוגית, עד שהוא מנסה לתקוף ולחנוק את בעלת הבית; כן הוא מנסה לאנוס אישה אחרת, לולו. לאחר "מסיבת יום ההולדת", סטנלי מובל במדרגות על ידי מק'קן (כשהוא לא מסוגל לדבר או ללכת לבדו); לולו מתחרטת על פעילות מינית כלשהי שהייתה מעורבת בה עם גולדברג, ועל הרצפה מונח שבור תוף, מתנתה של מג לסטנלי.
זוהר עובד

ביוגרפיה

נולד וגדל בטבריה. בין השנים 2003 - 2013 כיהן כראש עיריית טבריה.
בשנת 2011 קיבל עובד, בהיותו ראש עיריית טבריה, את פרס החינוך הארצי.
עובד הוא הבעלים של "מלון אירופה 1917" בטבריה. המלון נמצא ברשות משפחתו משנת 1931.
בעשור השני של המאה ה-21 מחלק עובד את זמנו בין טבריה ליפו ועוסק גם בציור. באוגוסט 2013 הציג את ציוריו בתערוכת יחיד בתיאטרון הבימה.

פלילים

בחודש אפריל 2007 נעצר על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה עקב התנהלותו במערכת הבחירות שהתקיימה בשנת 2003. בשנת 2010 הוחלט להגיש נגדו כתב אישום על שוחד בחירות, רישום כוזב במסמכי תאגיד ועבירה על חוק מימון בחירות. לאחר שימוע שנערך בפרקליטות, הוחלט להוריד את סעיף השוחד. כתב האישום הוגש בחודש אפריל 2010. על פי כתב האישום, תמך זוהר עובד בשלוש סיעות שונות שהתמודדו בבחירות ובתמורה לתמיכה בהן, הן סייעו לו להיבחר לתפקיד ראש העירייה. לאחר הסדר טיעון שבו הודה עובד בעובדות כתב האישום החליט בית המשפט שלא להרשיעו, אך לבחון חיובו בשירות לתועלת הציבור.
בחודש יוני 2011 הוגש נגדו כתב אישום נוסף בגין קשירת קשר לביצוע פשע, חדירה למחשב על מנת לבצע עבירה ופגיעה בפרטיות. בחודש יולי 2015 הושג הסדר טיעון בתיק זה: כתב האישום שונה ועובד הורשע בחדירה למחשב שלא כדין והוטל עליו קנס של 60,000 ש"ח.
משה מאיר פראג

ביוגרפיה

נולד לרב שמעון פראג ולרחל לאה בת הרב יצחק אייזיק וחנה ביילא (שניהם נכדי הרב יצחק אייזיק חבר). אביו היה בנו של הרב אברהם אהרן פראג מחבר סדרת הספרים "נרות אהרן", שהיה חתנו של הרב משה נחום ולנשטיין מחבר הספר בני משה וראב"ד בבית הדין של העדה החרדית.
בילדותו למד בתלמוד תורה שומרי החומות שבירושלים. ובבחרותו היה מתלמידיה הראשונים של ישיבת סלובודקה בבני ברק. בתקופה זו למד אצל הרב אברהם ישעיהו קרליץ ה"חזון איש". לאחר מכן חזר ללמוד בירושלים בישיבת עץ חיים אצל הרב איסר זלמן מלצר. כמו כן למד אצל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בשנת תשי"ב (1952) זכה בפרס משרד הדתות שחולק ל-18 "עילויי הישיבות". באלול שבאותה שנה נישא לשרה הינדא, בת הרב חיים יהודה לייב וצביה אוירבך. לאחר נישואיו התגורר בבית חמיו בשכונת נחלת צדוק הסמוכה לשכונת שערי חסד בירושלים ולמד בישיבת שער השמים, בתקופה זו זכה (מאי 1956) בפרס לחידושי תורה בכתב של משרד הדתות. בהמשך התמנה כר"מ בישיבת כרם ביבנה ולאחר תקופה עבר ללמד במתיבתא הגדולה בית הראש"ל בירושלים.
בזמן זה ייסד שיעור קבוע באחד מבתי הכנסת בשכונת רחביה, הסמוכה לשכונת נחלת צדוק. הוא המשיך להעביר שיעור גם לאחר שעבר להתגורר בשכונת גבעת שאול. בה התגורר עד לפטירתו. מיד עם הגיעו לשכונת גבעת שאול החל למסור שיעור בתלמוד מידי שבת בשבתו בבית הכנסת ע"ש ישראל זופניק הסמוך לביתו. בשנת תש"ל (1970) נקרא לכהן כראש כולל שומרי החומות בירושלים, תפקיד אותו נשא עד לפטירתו. בד בבד עם ראשות ה"כולל" החל לעסוק בהוצאה לאור של ספרי אבותיו "נרות אהרון", ושו"ת "בני משה", כמו כן עזר לגיסו הרב ראובן מלמד לערוך את הספר "מליץ יושר" על המסילת ישרים.
בחודש אלול תשמ"ה פרצה האינתיפאדה הראשונה ובדרכו לכותל המערבי נדקר בגבו על ידי מחבל ונשאר משותק עד יומו האחרון, במשך כשמונה עשרה שנה. עקב דקירה זו הוצרך לטיפולים רפואיים בחו"ל ושהה שם מספר חודשים, אז הפסיק למסור את שיעורו הקבוע בשכונת רחביה.
נפטר בשבת י"ב בתמוז תשס"ג והוא בן 77, ומנוחתו בחלקת הרבנים שבהר המנוחות בירושלים. מונצח באנדרטה בהר הרצל בלוח מס' 73.
לאחר פטירתו יצאו לאור כתביו בשם שם מאיר על התורה ועל התלמוד.

משפחתו

אחיו היו רבי בנימין זאב דיין בבד"צ אגודת ישראל ומהדיר תורני, רבי אברהם אהרן, ורבי יצחק אייזיק (חתן הרב אברהם דוד רוזנטל) דיין בבד"צ אגודת ישראל. אחיותיו נישאו לרבי ראובן מלמד מחבר הספר "מליץ יושר" על מסילת ישרים לרמח"ל, לרבי שבתי מינסקי ולרבי לוי מיבסקי. גיסו אחי אשתו הוא הרב שלמה זלמן אוירבך.
ילדיו: רחל לאה אשת הרב דוד יצחק שפירא ראש ישיבת באר יעקב, צביה אשת הרב יעקב דוד אילן מראשי  ישיבת כנסת יצחק בחדרה.
ים המוות (ספר)

הספר ותרגומיו

ז'ורז' אמאדו כתב את הספר לאחר שהשתחרר ממאסר בן חודשיים עקב פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית, כשהוא חסר פרוטה. לכן נענה בחיוב להצעה שקיבל ממו"ל לכתוב רומן בתמורה לשכר סופרים לא מבוטל. אמאדו החל לכתוב את הספר "ים המוות" ברובע גמבואה דה סימה הצופה על הים בסלבדור והשלים אותו תוך חמישה עשר יום (או יותר נכון 15 לילות) ביוני 1936 בריו דה ז'ניירו.
הספר זכה להצלחה, וההוצאה הראשונה של הרומן זכתה ב-1936 בפרס Graça Aranha. הספר הצליח גם מחוץ לברזיל ותורגם לשש עשרה שפות. הספר תורגם לעברית לראשונה בידי מנשה לוין ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ הארצי (1951). הספר תורגם שוב בידי אראלה לרר, הוצאת זמורה ביתן (2003).
בהוצאה האחרונה של הספר בעברית נכתב כי אמאדו עצמו אמר לא אחת ש"ים המוות" הוא היצירה האהובה עליו ביותר מבין אלה שכתב.

בעקבות הספר

המפיק האיטלקי קרלו פונטי רכש את זכויות ההסרטה והספר הומחז לרדיו בברזיל כמה פעמים.
הספר שימש השראה למשורר והזמר דוריבאל קאיימי, חברו של אמאדו, והוא חיבר על פי השורה המופיעה כמה פעמים בספר את שירו הנודע "מתוק למות בים" (É doce morrer no mar). הספר שימש השראה לשיר שיר אהובת הספן שכתב יאיר לפיד, הלחין רמי קליינשטיין ושרה ריטה. כמו כן השפיע הספר על מנחם תלמי שבספרו "מכנסי עור היגואר" (1960) נוטלת חלק חשוב האלה ימאנז'ה ופולחנה.
כביש 79

תולדות הכביש

הכביש נסלל על תוואי דרך עתיק שהוביל בין נצרת לעכו. בין שפרעם לעכו הדרך העתיקה ביצעה עיקוף קל מצדה המערבי של ביצת עין אפק בשל הקושי לחצות דרכה. הכביש, שנקרא כביש נצרת-שפרעם, נסלל עוד בימי המנדט הבריטי. בשנות ה-50 תחזוקתו הייתה ירודה ביותר. בשנת 1971 נתקבל מלווה מהבנק העולמי לצורך שדרוג הכביש, שעד אז הוביל כ-1000 כלי רכב ביממה, נועד לאפשר מעבר של כ-7000 כלי רכב ביממה על הכביש, ובכך להקל את עומס התנועה על כביש 75 שנשא עליו את עיקר התנועה בין חיפה וטבריה. העבודות החלו במחצית הראשונה של 1972 והכביש נחנך בתחילת 1975.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלה החברה הלאומית לדרכים לשדרג את כביש 79 באמצעות הרחבתו לכביש דו-מסלולי ודו-נתיבי, כולל הקמת מסלול לרכבת קלה עתידית במרכזו. העבודות, בהשקעה של כ-400 מיליון שקל, כללו ביטול צמתים מרומזרים והקמת ארבעה מחלפים קטנים, סדרת מעברים חקלאיים והקמת רמזור בצומת תל ערד. לאורך רצועת הדרך מתוכנן תוואי מסילתי עבור רכבת ישראל.
ביולי 2011 נחנך מחלף המוביל, שהיה אחד מהצמתים העמוסים בצפון ישראל, מחלף זה מפריד מפלסית את כביש 79 מכביש 77. באותו חודש נפתח גם מחלף סומך.
במסגרת הקמת כביש עוקף קריות נבנה גשר המעביר את תנועת כביש 79 מעליו. הגשר נפתח לתנועה במחצית 2012. בתקופה זו הוחל גם בעבודות להרחבת קטע הכביש שבין קריית ביאליק ומחלף גלעם לכביש בן 2 מסלולים לכל כיוון עם הפרדה בין שני כיווני הנסיעה. במסגרת העבודות בוטל בחורף 2013 מחלף גלעם, והוחלף בצומת מרומזר, לצורך בנייתו מחדש. המחלף נפתח מחדש ב-14 במאי 2014.
בסך הכל, במהלך סוף העשור הראשון של המאה ה-21 ובעשור השני של מאה זו, הוקמו 9 מחלפים חדשים לאורך הכביש, וכן שודרג הכביש באופן משמעותי. קיים תכנון להקים מחלף בצומת יפתחאל.
Here we are

Here we are הייתה תוכנית ללימוד אנגלית שהופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית בין השנים 1974- 1976. לסדרה הופקו 22 פרקים "עיקריים" ועוד 30 פרקים קצרים יותר (המיועדים לתלמידים מתקשים). נוסף על כך הוציא משרד החינוך ספר תרגילים, מדריך למורים, ושלוש קלטות אודיו אשר ליוו את הסדרה. הסדרה יועדה לתלמידי כיתות ה' או ו' (שנה שנייה של לימודי השפה האנגלית), כתוכנית המשך לסדרה neighbours.
הסדרה צולמה בשחור-לבן, בוימה על ידי אירווינג קפלן, מייקל גרינשפן וברוך ורטהיים. את האנימציה סיפק דני לבקוביץ. לו גולן כתב את התסריטים, ואסטל פרידמן הייתה המפיקה האחראית. את שיר הפתיחה המפורסם שביצעו שחקני הסדרה כתב לו גולן, הלחינה ברברה גרוס ועיבד מל קלר. הסדרה שודרה בשידורים חוזרים, עד סוף שנות ה-80. כיום רבים מפרקי הסדרה אינם ראויים לשידור בשל הזנחה בארכיוני הטלוויזיה החינוכית.

עלילה

המסגרת הסיפורית של התוכנית עסקה בחיי היום יום בעיר גדולה. בין היתר, תוארו עבודת משרד וכלבו (בבעלות "מר גולן") במרכז תל אביב. במהלך הפרקים תורגלו היבטים שונים בתוכנית הלימודים באנגלית באמצעות מפגשים שהתקיימו בין אנשי המשרד, קניות, וכיוצא באלה. בין הדמויות הבולטות ניתן היה לראות את מיס קפלן, אשר שימשה בין השאר כמזכירת הכלבו, ותכונתה הבולטת הייתה שלומיאליות ושתי ידיים שמאליות.

שיר פתיחה

שיר הפתיחה של התוכנית החל במילים: "Here we are in the centre of town. Look! Eveybody's here again". הסרטון אשר התלווה לשיר צולם בכיכר דיזנגוף בתל אביב, ובמקורו הייתה שורת הפתיחה "Here we are at Dizengoff Circle", אך שורה זו נדחתה, מכיוון שכאשר הוועדה המייעצת צפתה בפרק הפיילוט, הציע אחד המפקחים להשתמש במונח כללי יותר, כדי לאפשר לילדים שאינם חיים בתל אביב לחוש שזהו גם מרכז העיר שלהם.
שיר הסיום מתנגן על רקע תמונות של כיכר המצבה בבת ים.
אולגה סחרוף

חייה ועבודתה

סחרוף נולדה בטביליסי גאורגיה (אז חלק מהאימפריה הרוסית), בת לאם ממוצא פרסי. אחרי שלמדה בבית הספר לאמנות בטביליסי , היא עברה למינכן ובאה במגע עם האקספרסיוניזם הגרמני. שם היא פגשה את בעלה לעתיד, הצלם והצייר אוטו לויד, שחי חיים אמידים מכספי אמו בשווייץ.
בשנת 1911 עברה סחרוף לפריז. היא הושפעה בתחילה על ידי פול סזאן ומאוחר יותר על ידי הקוביזם הקיצוני, או הקוביזם הסינתטי. היא ולויד היו חלק ממעגל חבריה של המהגרת הרוסייה מארי וסיליאף.
מלחמת העולם הראשונה הביאה את סחרוף ולויד לעבור לספרד בשנת 1915. הזוג התמקם תחילה במיורקה, ובשנת 1916 התיישב בברצלונה. היא שיתפה פעולה עם פרנסיס פיקבייה ב"מגזין 391", שפורסם בברצלונה ונחשב כמייצג את הזרם הדאדאיסטי. בין המופיעים בארבע חוברות המגזין היו גיום אפולינר ומארי לורנסן.
סחרוף הציגה בסלוני הסתיו של פריז אבל חיה בעיקר בברצלונה. כשהיא ולויד נפרדו בשנת 1929, סחרוף סבלה מדיכאון, והפסיקה לצייר למשך כחמש שנים. היא שבה והופיעה בשנת 1934 בתערוכה בגלריית Layetanas בברצלונה.
סחרוף עבדה באיור ספרים, כולל ספרה של קולט "ביתה של קלודין", ו"נייטוצ'קה" של פיודור דוסטויבסקי.
דניאל גל

ביוגרפיה

גל גדלה ברמת השרון. בגיל 12 לקתה בתסמונת גיליאן ברה שהפכה אותה למשותקת מהצוואר ומטה. במשך חצי שנה הייתה על כיסא גלגלים, ולאחר מכן עברה שיקום ארוך במשך שנתיים שבו למדה להפעיל את גופה מחדש.
גל הייתה לרקדנית מקצועית בבת-שבע. למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב במסלול התלת-שנתי. גל לא גויסה לצה"ל בשל עברה הרפואי.
בשנת 2010 שיחקה בסדרה "חיים אחרים" בתפקיד יעל.
במהלך הקריירה שלה, גל שיחקה במספר הפקות בתיאטרון החאן, בצוותא ובבימה.
בשנת 2016 שיחקה את מור בעונה השנייה של סדרת הפשע של HOT "פצועים בראש" לצד גיא עמיר וחנן סביון. באותה שנה הצטרפה לעונה השישית והשביעית של סדרת הילדים והנוער "גאליס" בתפקיד ניקה, לצד תובל שפיר ואליאנה תדהר. בנוסף בשנה זו, גל שיחקה בסרט הקומדיה הצה"לית, "הלהקה האחרונה בלבנון" בבימוים של בן בכר ואיציק קריחלי. בספטמבר, החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה של Yes הטלוויזיה בלוויין, "תאג"ד" בתור רותם הפרמדיקית.
בנוסף ב-2016, גל כיכבה בסרט הפשע הישראלי שביים ארנון צדוק "כיפה אדומה" בתפקיד קטיה, בו היא גם מדברת ברוסית.
ב-2017 החלה לגלם את יוליה בעונה השישית של "ראש גדול". בפברואר 2017 החלו הצילומים לסרט "חטיפה-קו 300" בו היא גילמה בתפקיד ראשי את החיילת אירית פורטוגז. באותה שנה שיחקה בסרטו של אריק רוטשטיין "אנטנה". ב-2018 כיכבה בסרט הקצר "מז'ינקע", בבימויה של רחל אליצור, יחד עם סמדר קילצ'ינסקי ומלך זילברשלג.
משתתפת בהצגה "המורדים" של תיאטרון הקאמרי והבימה ובהצגה "מי מפחד מוורג'יניה וולף" של תיאטרון הבימה.
השתתפה בפרסומות למילקי, לסלקום, לעמק ולמפעל הפיס.
ושיחקה בתפקיד של אורית פורטוגז , בסרט שמספר את סיפורה : חטיפת קו 300 .
גורט

היסטוריה

גורט שואבת את שמה האירי מהמילים gort (שדה), inse (אי), ו-Guaire, על שמו של גואיירה איינה מק'קולמן (Guaire Aidne mac Colmáin), מלכה בן המאה ה-6 של ממלכת קונכט, ופטרונו של הקדוש סט. קולמן מק'דואק (Saint Colman mac Duagh). במהלך ימי הביניים ראשי שבט קנל איידה נא'אכטר (Cenél Áeda na hEchtge), משפחת או'שונייסי, Ó Seachnasaigh, צאצאים של המלך גואיירה איינאך, Guaire Aidhneach, החזיקו בגורט כעיר המבצר העיקרית שלהם, באתר שבהמשך הזמן שימש לבניית אורוות סוסים. בסוף המאה השבע עשרה הופקעו אדמות משפחת או'שונייסי מהן והוענקו לסר תומאס פרנדרגאסט, הברונט ה-1 (Sir Thomas Prendergast, 1st Baronet), שנכדו היה ג'ון פרנדרגאסט סמית' רוזן גורט ה-1 (John Prendergast Smyth, 1st Viscount Gort). בשנת 1831, מנתה אוכלוסיית העיירה 3,627 תושבים, ו-563 בתים. רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד שהתרחש באמצע שנות הארבעים של המאה ה-19, צמצם במידה ניכרת את אוכלוסיית גורט.
מספר אתרים היסטוריים סביב גורט כלולים ברשימת האתרים והעתיקות של אירלנד. מנזר קילמקדואק  ומגדל עגול אירי עתיק נמצאים במרחק של כ-3 ק"מ (1.9 מייל) ממערב לגורט. טירת ראהאלי  שוכנת במרחק של כ-4.8 ק"מ (3 מייל) ממזרח לגורט.

תחבורה

תחנת הרכבת גורט  נפתחה לציבור ב-15 בספטמבר 1869 ונסגרה לתנועת סחורות ב-3 בנובמבר 1975 ולתנועת נוסעים ב-5 באפריל 1976. היא נחנכה מחדש ונפתחה לציבור בשנת 2010, כחלק מפרויקט חידוש קווי הרכבת במערב אירלנד. כביש M18 המהיר, החוצה את העיירה, נחנך ונפתח לתנועה ב-12 בנובמבר 2010.

גורט והקשר שלה לויליאם בטלר ייטס

המשורר ויליאם בטלר ייטס, התגורר בטירת ת'ור בלילי (Thoor Ballylee), טירה אנגלו - נורמנית השוכנת במרחק של 7 קילומטרים צפונית מזרחית לעיירה גורט, אותה שיפץ באופן עצמאי באמצעות הונו האישי. טירה זו, על שלל מאפייניה הארכיטקטוניים, היוותה עבורו סמל אישי לרעיונותיו הפילוסופיים-פואטיים. ייטס היה נוהג לבקר לעיתים תכופות באחוזת קול פארק (Coole Park) ובביתה של ליידי אוגוסטה גרגורי, בעלת האחוזה ומאושיות התחייה הספרותית האירית של המאה ה-20, אשר הייתה ידידתו האישית שאיתה ניהל תכתובות ארוכות זה שנים רבות. האחוזה שוכנת לא הרחק מדרך גולוויי, קילומטר בלבד מהעיירה גורט.