google/wiki40b huggingface dataset:
כריסטיאן האריה

כריסטיאן האריה היה גור אריות שנרכש על ידי שני צעירים אוסטרלים,  ג'ון רנדל ואנטוני בורק, בשנת 1969 בחנות הכלבו הלונדונית הרודס. תיעוד מפגשו עם בעליו, שנים לאחר ששוחרר לטבע, זכה לפרסום רב במדיה.

רקע

בהרודס היו נחושים למכור את כריסטיאן, לאחר שלילה אחד ברח מהכלוב וגרם נזק רב לסחורה במחלקת השטיחים. רנדל ובורק, בסיוע שתי ידידות, גידלו את כריסטיאן בביתם בלונדון, אך די מהר החליטו להעביר אותו לחנות הרהיטים בה עבדו. לאחר כ-9 חודשים הבינו שלא יוכלו עוד להחזיק את כריסטיאן בלונדון מפאת גודלו הרב ועלות הגידול הגבוהה. הם יצרו קשר עם ג'ורג' אדמסון, פעיל לשימור חיות בר, שיחד עם אשתו גידל את הלביאה אלזה בקניה וסיפורם התפרסם בסרט 'לחופש נולדה' בשנת 1966. בגיל שנה כריסטיאן הועבר לשמורת טבע בקניה שם ניסה אדמסון לסייע לו להשתלב בטבע ולהצטרף ללהקה.

1971

לאחר כשנה, כשנודע לרנדל וברוק על מות ראש הלהקה אליה הצטרף כריסטיאן, האריה בוי, הם נסעו לקניה לפגוש את כריסטיאן. נאמר להם, על ידי אדמסון כי ייתכן והאריה לא יזכור אותם. במפגש המתועד נראה כריסטיאן מתקרב אליהם בזהירות, ואז קופץ עליהם בהתרגשות, נעמד על שתי רגליו מחבק אותם ומתחכך עימם. שתי לביאות וגור שהיו חברים בלהקה קיבלו אותם גם כן.

1972

המפגש האחרון של רנדל ובורק עם כריסטיאן התרחש ב-1972. כריסטיאן כבר ביסס את להקתו, היה אב לגורים וגודלו היה כפול מבפעם הקודמת בה תועד בוידאו. אדמסון טען כי הסיכויים לראות את כריסטיאן קלושים, מאחר שלא ראה את להקתו של כבר תשעה חודשים. אך כאשר הגיע אדמסון למחנה בשמורת הטבע הגיעו לשם כריסטיאן ולהקתו, יום לפני הגעתם של רנדל ובורק. זאת הייתה הפעם האחרונה בה ראו רנדל ובורק את כריסטיאן (אדמסון ראה אותו בפעם האחרונה ב-1973).

פופולריות

סרטון ערוך מתוך המפגש המתועד ב-1971 פורסם לראשונה באינטרנט בשנת 2002. לאחר מכן הסרטון פורסם במייספייס וביוטיוב, אז גם הפך לויראלי, יותר מ-35 שנה לאחר צילומו. לסרטון יש גרסאות שונות ברשת, עם עשרות מיליוני צפיות במצטבר. העניין המחודש הוליד כתבות וראיונות עם רנדל ובויד. 
ב-2008 רכשה סוני את הזיכיון עבור הסיפור מרנדל וברוק. ב-2010 שכרה סוני כותבים עבור הסרט, והחלה למעשה את תהליך הפקתו.
ב-2010 פורסם ספר הילדים 'כריסטיאן, האריה המחבק' (Christian, the Hugging Lion).
מכון סמולני

היסטוריה

תכנון הבניין הוזמן מג'קומו קברנגי על ידי החברה לחינוך עלמות אצילות והוא נבנה בשנים 1806–1808 ושיכן את מכון סמולני לעלמות, שהוקם בעידודו של איוון בצקוי ועל פי צו של יקתרינה השנייה (הגדולה) ב-1764, כששמו מושאל ממנזר סמולני הסמוך. הקמת המכון הייתה צעד משמעותי בהפיכת החינוך לזמין עבור נשים ברוסיה: "מתן השכלה לנשים החל רק בשנים 1764-1765 כאשר יקתרינה השנייה הקימה לראשונה את מכון סמולני לבנות האצולה בסנקט פטרבורג ולאחר מכן את מכון נובודוויצ'י עבור בנות פשוטי העם."
סמולני היה המוסד החינוכי הראשון של רוסיה לנשים, והמשיך לתפקד ככזה תחת חסותם האישית של השליטים הרוסים עד זמן קצר לפני מהפכת 1917. גינה וסורגי ברזל הקיפו את המכון למן תחילת המאה ה-19.
בשנת 1917, הבניין נבחר על ידי ולדימיר לנין, כמטה הבולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר. המקום שימש כמעון המגורים של לנין במשך מספר חודשים, עד שהממשלה עברה לקרמלין במוסקבה במרץ 1918. לאחר מכן הפך סמולני למטה המקומי של המפלגה הקומוניסטית, שפעלה כעירייה לכל דבר. בשנת 1927, הוצבה אנדרטת לנין בחזית הבניין, שתוכננה על ידי הפסל וסילי קוזלוב והאדריכלים ולדימיר שוצ'קו וולדימיר גלפרייך.
ב-1934 התבצעה במקום ההתנקשות בסרגיי קירוב, ראש העיר וממקורביו של יוסיף סטלין. אחרי 1991 שימש סמולני כמקום מושבו של ראש העיר (מאז 1996 - המושל) ומועצת העיר. ולדימיר פוטין עבד במבנה בשנים 1991-1997 תחת אנטולי סובצ'ק, ראש העיר דאז.
כיום משמש הבניין ההיסטורי כמקום עבודתו הרשמי של מושל סנקט פטרבורג ומאכלס גם מוזיאון המוקדש ללנין. המבקרים במוזיאון יכולים לסייר בחדרי המגורים ובמשרדיו של לנין ולראות את אולם האספות שבו הוכרז על ניצחון מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
השם "סמולני" הוא שם היסטורי הנובע מהמיקום. בימים הראשונים של העיר סנקט פטרבורג המקום היה בקצה העיר היכן שהיה המגרש ששימש לבניית ספינות ותחזוקה, ובו עשו שימוש רב בזפת (Смола, "סמולה" ברוסית). כתוצאה מכך, האזור נקרא "סמולני" - "מקום הזפת". השם גם נחשב למילה נרדפת לממשל העירוני ולעיריית סנקט פטרבורג.
טד לאנג'

ביוגרפיה

לאנג' נולד וגדל באוקלנד שבמדינת קליפורניה. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון. עם סיום לימודיו שב לארצות הברית, ובין 1968 ל-1972 השתתף במחזמר שיער, בגרסה הראשונה בה הועלה בברודוויי. הופעתו הקולנועית הראשונה הייתה בסרט התיעודי "Wattstax" ב-1973. בשנים 1974 ו-1975 גילם את דמותו של ג'וניור בקומדיית המצבים "That's My Mama" ששודרה ברשת ABC.
ב-1977 החל לגלם את תפקידו של המוזג אייזק וושינגטון בסדרת הטלוויזיה "ספינת האהבה" ששודרה אף היא ברשת "ABC". הוא השתתף בסדרה עד ירידתה מהמרקע ב-1986. במהלך השנים גם ביים וכתב כמה מהפרקים.
לאחר ירידת הסדרה מהמרקעים המשיך לעסוק בכתיבה ובבימוי. בין היתר, ביים פרקים בסדרות הטלוויזיה "מואישה", דארמה וגרג", ו"איב", כן ביים מחזות בתיאטרון, עליהם זכה בפרסים מקומיים, והשתתף בתפקידים קטנים ותפקידי אורח בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה שונות.

חייו האישיים

לאנג' היה נשוי בין 1978 ל-1989 לשריל תומפסון ולזוג נולדו שני בנים. ב-2001 נישא בשנית למארי ליי.
אלפונסו, נסיך אסטוריאס

ביוגרפיה

אלפונסו נולד ב-17 בנובמבר 1453 בטורד'סילאס, לחואן השני, מלך קסטיליה ולאיזבלה מפורטוגל, מלכת קסטיליה, בתם של ז'ואאו, מושל פורטוגל ואיזבל מבארסלוש. לאחר מות אביו חואן השני, מלך קסטיליה בשנת 1454, ירש אחיו הגדול אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה את המלוכה הקסטיליאנית וגירש את אלפונסו, אמו ואחותו איזבלה מהממלכה. בשל השמועות שהתפרסמו על כך שחואנה, נסיכת קסטיליה אינה בתו של אנריקה הרביעי, אלא של מאהבה של אשתו - בלטראן דה לה קואבה, מרדו האצילים הקסטיליאניים באנריקה הרביעי, ובשנת 1464 המליכו את אלפונסו כאלפונסו השנים עשר, מלך קסטיליה. אלפונסו החל בחלוקת תארים ונחלות לתומכיו, ובעקבות כך פרצה מלחמת אזרחים בקסטיליה.
ב-5 ביולי 1468 מת אלפונסו במפתיע בקרדניוסה, ולמרות השמועות על כך שהורעל בידי אויביו, נראה כי מת כתוצאה ממחלה. לאחר מותו השלימה אחותו איזבלה עם אחיהם אנריקה הרביעי, ובתמורה הוא הכיר בה כיורשת העצר שלו. בשנת 1474 מת אנריקה, ובעקבות כך עלתה איזבלה לשלטון והחלה באיחוד ספרד.
אפרים דובק

ביוגרפיה

אפרים דובק נולד ב-9 בנובמבר 1930 בקהיר שבמצרים, שם היה חבר תנועת "החלוץ הצעיר" וההגנה במצרים, ושימש מזכיר התנועה במחתרת. לאחר עלייתו לישראל באפריל 1949, שירת בצה"ל במחזור הראשון של הנח"ל, בשנים 1950-1952. בתום שירותו הצבאי החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים והוא מוסמך האוניברסיטה ביחסים בינלאומיים. 
בשנים 1951-1953 היה חבר מייסד של קיבוץ כפר עזה, גזבר, מרכז משק וחבר מזכירות איחוד הקיבוצים. בשנים 1953-1954 היה מזכיר מועצת פועלי בית שאן ובשנים 1955-1963 כיהן כראש המועצה המקומית מטעם מפא"י. 
ב-1963 מונה לשגריר ישראל בצ'אד למשך שנתיים, אז מונה לשגריר ישראל בבנין עד 1970. בשנים 1970-1974 שימש סגן מנהל מחלקות אפריקה, המזרח התיכון, מש"ב (המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי). בשלהי 1973 מונה לשגריר ישראל בזאיר, מינוי שלא התממש מפאת ניתוק היחסים הדיפלומטיים.
1978-1974 היה קונסול כללי בריו דה ז'ניירו ואחראי לקשר עם הקהילות היהודיות במדינה. ב-1978 נתמנה למנכ"ל (מושאל) של WOJAC (הארגון העולמי של יהודי ארצות ערב). 1980-1978 היה סגן ראש עיריית ירושלים הממונה על התכנון, מהנדס העיר ושירותי הנדסה, חבר ועדת התכנון העליונה של המדינה והוועדה המחוזית (ירושלים) וחבר הנהלת אוצר השלטון המקומי.
בשנים 1983-1980 שימש ציר בשגרירות ישראל בקהיר עם הצוות הראשון לאחר החתימה על הסכם השלום וחבר בוועדות משא-ומתן. בשנים 1986-1983 היה ראש המשלחת הקבועה לאו"ם בז'נבה בדרג אישי של שגריר ואחראי על ההסברה בשווייץ. בשנים 1989-1986 כיהן כמנהל המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במינוי אישי של מנהל אגף ומנכ"ל "האיגוד" – החברה להעברת טכנולוגיה. בשנים 1990-1989 היה סגן ראש המשלחת הקבועה באו"ם בניו יורק בדרג אישי של שגריר ובשנים 1992-1990 כיהן כשגריר ישראל במצרים.
בתפקידו האחרון לפני יציאה לגמלאות היה השגריר הראשון של ישראל בהודו, בשנים 1995-1992.
ב-1995 יצא לגמלאות ממשרד החוץ. התמנה ליועץ של קונפדרציית התעשיינים ההודית (CII) ונציגה בישראל עד שנת 2003, במקביל שימש יושב-ראש "משגב לדך" ויועץ המכון האפרו-אסיאני בבית ברל, ועסק בייעוץ כלכלי. 
דובר עברית, צרפתית, ערבית, אנגלית, פורטוגזית ואיטלקית.
בית הכנסת פארדסי

כיום

כמקובל בבתי הכנסת של היהדות האורתודוקסית, בבית הכנסת פארדסי היו עזרת גברים ועזרת נשים.
כיום בית הכנסת פארדסי הוא בית הכנסת היחיד שעדיין פועל בקוצ'י ומחזיק מניין (אף על פי שלשם יצירת המניין נדרשים יהודים מחוץ לקוצ'י, כי מספר הגברים היהודים בקוצ'י עצמה נמוך מעשרה). בדומה למסורות של התושבים ההינדים, הנוצרים והמוסלמים בקראלה, המאמינים נדרשים להיכנס לבית הכנסת פארדסי יחפים. מנהגים נוספים ייחודיים ליהודי קוצ'ין, ושמקורם בהשפעה הינדית, הם צבע בגד ייחודי לכל חג, טקסי ברית מילה הנערכים במסגרת תפילה פומבית, וחלוקה של עלי הדס ספוגים מיץ ענבים בחגים מסוימים. בנוסף, ליהודי קוצ'ין אין רבנים, והקהילה מונהגת על ידי הזקנים.
בית הכנסת פתוח בתשלום למבקרים כאטרקציה היסטורית. מוכרת הכרטיסים, יאהה האליגווה, היא היהודיה הפארדסית האחרונה בקוצ'ין בגיל הפוריות. בית הכנסת סגור בימי שישי, בשבתות ובימי ראשון, כמו גם בחגים היהודיים. נכון לאפריל 2016, רק חמישה יהודים חיים בפורט קוצ'י, ושני יהודים חיים בצ'נאי.

עתיקות

בבית הכנסת פארדסי יש ספרי תורה, מספר כתרי זהב שניתנו כמתנה, הרבה נברשות מזכוכית בלגית, ובמה בעלת מעקות נחושת. בבית הכנסת נמצאים לוחיות הנחושת מהמאה העשירית שמתעדות את הזכויות שניתנו ליוסף רבן, היהודי הקוצ'יני הראשון שידוע דבר על אודותיו. שתי לוחיות אלו נכתבו בטאמילית על ידי השליט של חוף מלבר. רצפת בית הכנסת מורכבת ממאות אריחי חרסינה סיניים מהמאה ה-18, צבועים בעבודת יד, שכל אחד מהם ייחודי. בבית הכנסת ישנו גם שטיח מזרחי קשור בעבודת יד שניתן כמתנה מקיסר אתיופיה האחרון, היילה סלאסי. לבית הכנסת יש מגדל שעון מן המאה ה-18, שגם הוא, בדומה לחלקים אחרים של המתחם, שופץ בין 1998 ל-1999 תחת פיקוח של הקרן העולמית למונומנטים.
לוח מבית הכנסת של 1344 הותקן בקיר החיצוני של בית הכנסת פארדסי. הכתובת מציינת כי המבנה נבנה בשנת 5105 לבריאת העולם, ומצטט מתוך ספר מלכים א' פרק ח' פסוק י"ג את דבריו של שלמה המלך עת חנך את בית המקדש הראשון: ”בנה בניתי בית זב (ו)ל לך מכון לשב (תך) עולמים”.

בית הכנסת תהקומבהאגום

בית הכנסת תהקומבהאגום, הממוקם ברחוב היהודים במתחם ארנאקולאם בקוצ'ין, נבנה ב-1580 וחודש ב-1939.
אורי שטנדל

תולדות חייו

נולד בתל אביב ולמד בבית הספר תיכון חדש. לאחר שירותו הצבאי למד משפטים ומזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים. חקר את המשפחות המוסלמיות בערי הארץ ופרסם ספרים ומאמרים על המיעוטים בישראל. כן נהג לרשום מפי שייח'ים בדואים סיפורים ואגדות מקומיות. חלק מסיפורים אלה שודרו ברשת א' במסגרת התוכנית לאם ולילד תחת השם "סיפורי ערב". חלקם נדפסו גם בדבר לילדים. שמונה מסיפורי ערב כונסו בספרו "המדבר בוער" (1981). פרסם גם שורה של ספרי ילדים ונוער, רובם מגוללים עלילות מתח השזורות בהיסטוריה של ימי המדינה שבדרך.
בין השנים 1963 - 1972‏ כיהן כסגן היועץ לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה, במסגרת זו חיבר שורת חוברות בהוצאת מרכז ההסברה על המיעוטים בישראל, תרבותם ונושאי חברה וכלכלה בקרבם, ההיסטוריה שלהם, יישוביהם, מעמדם המשפטי ומחקרים משווים וכן סקירות לגבי נושאים אלה ביהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים וספר לימוד בנושא המיעוטים בישראל בהוצאת משרד החינוך.
חתן פרס יצחק בן-צבי על ספרו "הצ'רקסים בישראל" וחתן פרס ראש הממשלה על ספרו "סכנות אורבות לנער" (2005).
סימבאקובוואה

גילוי

מאובניו לראשונה בחפירות שנעשו במערב קניה בין 1978 ל-1980 וישבו במגירה באוסף ה"צבועיים" של המוזיאון הלאומי של קניה . החוקר ד"ר מתיו בורתס מצא מאובני מרבית הלסת של החיה, פיסות מהגולגולת שלה וחלק מהשלד, לאחר מכן פנה לד"ר ננסי סטיבנס, פלאונטולוגית שחקרה מאובנים מהאתר שבו נמצאו העצמות ואלה פירסמו את המחקר ב-2019 בכתב העת המדעי Journal of Vertebrate Paleontology.
מיכה אנקורי

ד"ר מיכה אנקורי (נולד ב-1938) הוא פסיכולוג ישראלי ומחבר ספרים על היבטים פסיכולוגיים של הקבלה ותנועת החסידות.

קורות חיים

מיכה אנקורי נולד בכפר ויתקין ב-1938. למד פיזיקה ומתמטיקה בפקולטה לפיזיקה ובפקולטה למתמטיקה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן למד פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. את הדוקטורט עשה בהדרכת פרופ' אפרים פישביין על השפעה מעכבת של לימוד החשבון בשנים הראשונות של בית הספר היסודי על התפתחות החשיבה המתמטית.
בשנת 1986 יזם והקים יחד עם רעייתו עדית ואחרים את בית הספר הדמוקרטי בחדרה, שהוא כיום אחד מבתי הספר המובילים בין בתי הספר הדמוקרטיים בארץ ובעולם]. במקביל לימד במכללת בית-ברל.
אנקורי מוסמך כפסיכולוג קליני, וחבר ב"חברה היונגיאנית החדשה", שהוא נמנה עם מייסדיה (הוקמה בשנת 2000). מכהן כיועץ אקדמי של התוכנית הצפונית לפסיכותרפיה יונגיאנית במכללת אורנים שעברה למכללת רופין. בנוסף עוסק בחקר המיסטיקה היהודית ובגילוי היבטים פסיכולוגיים באגדות חז"ל ובתורת הקבלה, ופרסם מספר מאמרים וספרים בתחום.
יועץ אקדמי לתוכנית הצפונית לפסיכותרפיה יונגיאנית.
קולנוע פריז

קולנוע פריז היה בית קולנוע ששכן ברחוב הירקון 106 בתל אביב, בפינת רחוב פרישמן, מול מלון דן תל אביב. בית הקולנוע, קטן בממדיו, הוקם ב-1957 והתפרסם, החל מאמצע שנות ה-60, כבית קולנוע המקרין סרטים שנחשבו כ"איכותיים". במשך השנים החל להקרין בהצגות מיוחדות הן סרטים שנחשבו כסרטי פולחן כגון "מופע הקולנוע של רוקי", והן סרטי עבר של במאים מפורסמים. הקולנוע יצר לעצמו מעמד מיוחד כמוסד המשמש אבן שואבת לצעירים חובבי קולנוע ואנטי ממסדיים.
הקולנוע נפתח באוקטובר 1957, בתחילה בשם "קולנוע כנרת" והציג בהצגת הבכורה את סרט המדע הבדיוני הבריטי, "אות משמיים" . במרץ 1958 נרכש הקולנוע מבעליו על ידי אחד מהשותפים בקולנוע גן רינה תמורת 80,000 לירות ולאחר שעבר שיפוצים במאי 1958 במשך כחודש, נפתח בשם החדש "קולנוע פריז". הבעלים של הקולנוע ברוב שנותיו, ועד סגירתו, בשנת 1992, היו האחים משה ודן גרשט.
ב-1969 הוצג במרתף הקולנוע הערב הסאטירי, פרי עטו של חנוך לוין, "קטשופ".
באלבומה חיות מחמד מ-2003, פרסמה להקת מוניקה סקס את השיר "הקונפורמיסט", המבכה את סגירת הקולנוע ונפתח בשורות: "סגרו את קולנוע פריז, ומילאו אותו מלט, שהבניין מעליו יהיה יותר יציב".
טיי בארל

ביוגרפיה

בארל גדל בקליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא בריטי וגרמני. לפי הסדרה "מצא את שורשייך" סבתא רבתא-רבתא-רבתא-רבתא שלו הייתה אישה ממוצא אפרו-אמריקאי שהייתה שפחה. משפחתו ניהלה עסק משפחתי. בנערותו עסק בפוטבול. ב-1993 הוא קיבל מאוניברסיטת "Southern Oregon University" תואר ראשון בתיאטרון. בעת לימודיו באוניברסיטה הוא עבד כמוזג ב"פסטיבל שייקספיר" באורגון. בהמשך קיבל תואר שני באמנות מטעם אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
בין עבודותיו הראשונות בתחום המשחק ניתן לכלול את הופעותיו בסרט בלאק הוק דאון ובהצגות מקבת' (ברודוויי), Corners (אוף ברודוויי), The Blue Demon,‏ Burn This,‏ ו-Show People. הוא היה תסריטאי משני ושחקן בהפקה המקורית של הקומדיה The Red Herring O' Happiness שבוימה על ידי ראסל דיבל. עבודותיו בתיאטרון כוללות גם הופעה וכתיבה בהצגה Babble לצד אחיו של בארל, דאנקן. אחת מהופעותיו הראשונות של בארל בטלוויזיה הייתה כקצין מבחן בחוק וסדר: מדור מיוחד.
ב-2004 שיחק בסרט האימה "שחר המתים".
בהמשך הוא לוהק לתפקיד אוליבר בארנס, מנתח פלסטי רדוד עם כוונות טובות, בקומדיית המצבים של CBS, ‏Out of Practice‏ (2006). הסדרה בוטלה לאחר זמן קצר. לאחר ביטול הסדרה גילם בארל את אלאן ארבוס בסרט "פרווה: דיוקן דמיוני של דיאן ארבוס". 
ב-2008 לקח בארל חלק כשחקן בסרט הענק הירוק המבוסס על קומיקס בעל אותו שם. 
ב-2007 הוא שיחק בסרט אוצר לאומי: ספר הסודות ובקומדיית המצבים בחזרה אליכם, בה שיחק לצד פטרישיה היטון וקלסי גראמר, של רשת Fox. הסדרה בוטלה ב-2008. 
בימים אלו מגלם בארל את פיל דאנפי בקומדיה של ABC משפחה מודרנית. הוא היה מועמד על תפקידו בסדרה לפרס אמי ב-2010, וזכה בפרס בשנה לאחר מכן. היה מועמד עוד מספר פעמים וזכה בפרס זה שוב בשנת 2014.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה השחורה "לילה קשוח" לצידה של סקרלט ג'והנסון.

חיים אישיים

בארל נישא לאשתו, הולי, בשנת 2000. הם התגוררו בניו יורק עד מעברם לסולט לייק סיטי ב-2008. בהמשך העתיק הזוג את מגוריו לדרום קליפורניה בשל עבודתו של בארל במשפחה מודרנית. ב-18 במרץ 2010 דווח לתקשורת כי בארל ואשתו אימצו ילדה, פרנסס. בארל הוא מעריץ מושבע של Oregon Ducks, פורטלנד טרייל בלייזרס וניו יורק מטס.
טינטין באמריקה

עלילת הספר

עלילת הספר מתרחשת בשנת 1931, וממשיכה את עלילת הספר הקודם בסדרה, "טינטין בקונגו", בו טינטין נתקל בכנופיית גנגסטרים. הפעם טינטין נשלח לשיקגו כדי לסכל את מזימתם של הפושעים בשיקגו, ונתקל בגנגסטרים מהספר הקודם מספר פעמים, ונתפס על ידם, אך תמיד מצליח לחמוק מהם. טינטין לבסוף מצליח להגיע למנהיגם, אל קפונה, ולתפוס אותו. טינטין קורא לשוטר, אך השוטר, שלא מאמין לסיפורו, מתחיל לרדוף אחר טינטין, וקפונה מצליח לברוח (כשהרז'ה כתב את הספר, קפונה היה חופשי).
הרפתקאותיו של טינטין מובילות אותו לבובי סמיילס, יריב של קפונה וראש כנופיית גנגסטרים, שאותו הוא מנסה לתפוס ללא הצלחה. טינטין רודף אחרי סמיילס לעיר אינדיאנית, ונתפס על ידי השבט שמתגורר שם (שבט כף-רגל שחורה), לאחר שסמיילס שיכנע אותם שטינטין מנסה להרע להם. טינטין בטעות מוצא נפט בשטחם של האינדיאנים, דבר שגורם לאנשי עסקים חסרי מצפון לגרש את האינדיאנים משטחם, ולא לשתף אותם ברווחים שהם מפיקים מהנפט.
לבסוף טינטין תופס את סמיילס, ושולח אותו לשיקגו. כלבו של טינטין, שלג, נחטף על ידי גנגסטר אחר, ולאט טינטין מצליח לתפוס את כל אנשי הארגון שלו. הגנגסטר האלמוני מצליח לגרום לטינטין להגיע למפעל שימורים, שם הוא נדחף לתוך מטחנה, אך מכיוון שלא פעלה טינטין ניצל. לבסוף הוא מצליח לתפוס את הגנגסטר האלמוני. בעקבות הצלחתו בתפיסת הפושעים, טינטין מוזמן לסעודת משתה לכבודו, שם הוא נחטף על ידי גנגסטרים משיקגו, שהחליטו לנקום בו על כל מה שעשה. הגנגסטרים קושרים את שלג וטינטין לחתיכת עץ כבדה, וזורקים אותם לימת מישיגן, אך מכיוון שחתיכת העץ צפה השניים לא טובעים, והם נמשים על ידי שוטר שעבר באזור.
טינטין מגלה שהשוטר ועוזריו הם בעצם גנגסטרים שמתכננים לרצוח אותו. טינטין משתלט עליהם, מסגיר אותם וגנגסטרים אחרים למשטרה, ועקב כך העיר עורכת לכבודו מצעד. לאחר המצעד טינטין חוזר לביתו שבאירופה.
טרומבון

עיצוב הכלי ואופן הנגינה

עיצובו של הטרומבון ייחודי בקרב כלי הנשיפה ממתכת. במקום שסתומים, הקיימים כמעט בכל כלי הנשיפה ממתכת האחרים והמשמשים להפקת התווים השונים, בטרומבון נעשה שימוש בצינור מחליק טלסקופי (הקרוי חָליק או מחלקת, ובאנגלית: Slide - סלייד), אשר את אורכו הנגן משנה כדי להאריך את הכלי וכך לשנות את גובה הצליל. קיימים שבעה מיקומים על המחלקת, כאשר מעבר למיקום הבא מנמיך את הצליל בחצי טון. המיקום הראשון הוא כאשר הסלייד סגור (קרוב לפיו של הנגן) והשביעי כאשר הסלייד פתוח (רחוק מפיו של הנגן). על הנגן לזכור בעל-פה את המיקומים השונים. בטרומבונים מודרניים רבים קיים גם שסתום המחובר לצינור נוסף, אשר נועד להאריך את הכלי ולהנמיך את הצליל המופק בקוורט, ומכאן בא שמו - קוורט.
הגרסאות הנפוצות ביותר הן טרומבון הטנור וטרומבון הבס, ובנוסף לאלו קיימים גם טרומבון קונטרה בס, אלט, סופרן, סופרנינו ופיקולו. טרומבון האלט היה בעבר נפוץ גם הוא, אך השימוש בו פחת.

בנוסף לטרומבון הקלאסי קיים טרומבון שסתומים. ההבדל העיקרי ביניהם הוא שיטת הארכת הכלי. בטרומבון הקלאסי היא המחלקת ובטרומבון השסתומים נמצאים לרוב שלושה שסתומים אשר מחוברים למערכת צינורות כאשר השסתום הראשון (הקרוב לפיה) מנמיך את הצליל בטון שלם, השסתום השני בחצי טון והשסתום השלישי בטון וחצי.
לטרומבון ניתן להרכיב עמעם. קיימים מספר סוגי עמעמים כגון ישר, כובע, הרמון ועוד.
כאשר הנגן משנה את מיקום הסלייד באיטיות, תוך כדי הפקת הצליל, מתקבל צליל רציף, עולה או יורד, הקרוי גליסנדו. באפקט זה נעשה שימוש בעיקר בג'אז ומוזיקה קומית.

היסטוריה


הטרומבון למעשה התפתח מהסַקְבּוּט , שהיה לטרומבון המוקדם של הרנסאנס והבארוק, שהיה בשימוש בין המאות ה-15 ל-18, עם קנה דק משל הטרומבון המודרני. פירוש השם הכלי בצרפתית הוא, 'דחוף-משוך'.‏‏

יצירות מפורסמות

לטרומבון נכתבו מעט יצירות סולו יחסית לכלים אחרים, אך יש לו כמות נכבדה של סולואים כחלק מתזמורת סימפונית וכליווי למקהלות. כסולן בתזמורת, הקונצ'רטינו של פרדיננד דוויד הוא היצירה המפורסמת ביותר לטרומבון סולו, אך ישנם מלחינים אחרים שכתבו קונצ'רטי לטרומבון כמו רימסקי-קורסקוב, תומאסי, הינדמית ועוד. מקובל לנגן בטרומבון גם יצירות שנכתבו לצ'לו, כמו הסוויטות של באך או הסונטות של וויואלדי.
מוצרט כתב לטרומבון תפקיד סולו משמעותי ברקוויאם שלו. הסולו נקרא "טובה מירום", ופעמים רבות הוא מנוגן בטרומבון אלט, ולא בטנור, בשל המנעד הגבוה. באורטוריה של היידן, "בריאת העולם", יש סולו משמעותי ומאתגר במיוחד לטרומבון בס. בנוסף, בתקופה הרומנטית מלחינים רבים "גילו" את עוצמתו של הטרומבון וצלילו הדרמטי והשירתי, ובתקופה הרומנטית יש לו תפקידי סולו רבים ביצירות של צ'ייקובסקי (הסימפוניה השנייה והרביעית למשל), בסימפוניית העולם החדש של דבוז'אק (בפרק הראשון והרביעי בייחוד), בסימפוניות של ברהמס, מאהלר (בעיקר בסימפונייה השלישית והחמישית), וגנר (בדהרת הוולקירות), ברוקנר (בסימפונייה השמינית), שומאן (בסימפונייה השלישית), אצל ראוול (בתזמור ל"תמונות בתערוכה" ובבולרו), הינדמית, בסימפונייה הפנטסטית של ברליוז ומחול החרבות של חאצ'טוריאן.

הטרומבון במוזיקה המודרנית

הטרומבון הוא מרכיב עיקרי חשוב בהרכבים רבים. הרכבי ג'אז למיניהם, תזמורות סימפוניות ואף להקות שונות עושות שימוש בטרומבון בזכות מאפייניו וייחודו.

טרומבּוּן

הטרומבּוּן (Tromboon, בניגוד ל-Trombone) הוא כלי נגינה פרודי שהומצא על ידי המוזיקאי האמריקני פיטר שיקלי, ומשתתף בכמה יצירות של המלחין הבדיוני פד"ק באך. הכלי (ושמו) הוא שילוב בין טרומבון ובסון, וצלילו הצורם מוגדר במקרה הטוב כקומי. בתמונה ניתן לראות בצד שמאל את פיית הבסון המחוברת לטרומבון.
אהרון מנצ'ר

אהרון מנצ'ר (26 באפריל 1917–1943) היה מנהל עליית הנוער בווינה בין השנים 1939–1941.

ביוגרפיה

מנצ'ר נולד בווינה למשפחה יהודית דתית מגליציה, רביעי מבין שישה ילדים. בשנת 1932 עלתה משפחתו לארץ ישראל, בעוד מנצ'ר עצמו נשאר בווינה ופעל בה כמדריך בתנועת "גורדוניה".
לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938) ריכז מנצ'ר את פעילות תנועות הנוער הציוניות. כ-130 אלף מיהודי אוסטריה עזבו את  המדינה בעקבות הרדיפות ונותרו בה כ-60 אלף, מרביתם חסרי אמצעים וחלקם חסרי אזרחות. רבים ממנהיגי התנועות עזבו את וינה במועד מוקדם יותר וארגוניהם נעדרו מנהיגות מנוסה. מנצ'ר לקח חלק מרכזי בארגון מוסדות ההשכלה, תגבורם  במורים, וכן קיום פעילות ציונית. בתקופה זו הוא ארגן הברחת נוער יהודי, בעיקר חסרי אזרחות, ליוגוסלביה. פעילות זו בוצעה בשיתוף עם רחה פריאר וניצלו בה מאות ילדים.
בפברואר 1939 ליווה מנצ'ר קבוצת עולים לארץ ישראל. למרות שהיה לו סרטיפיקט לעלייה, הוא סירב להשאר על אף הפצרות בני משפחתו, וטען כי "כל עוד יש ילדים יהודים בווינה, מקומי איתם". כעבור כחודש שב לווינה ונותר בה.
ב-24 בספטמבר 1942 הועבר מנצ'ר עם חניכיו אל טרזינשטט, בה נמשכה פעילותו החינוכית. באוגוסט 1943 הובאה אל המחנה קבוצה בת 1,260 ילדים יתומים מגטו ביאליסטוק. ילדים אלו, שחוו את אימי המלחמה, היו מוזנחים וסירבו להיכנס למקלחות בשל השמועות שנפוצו בגטו. מנצ'ר התנדב לטפל בקבוצה זו וטיפל בה. ששה שבועות לאחר מכן ביקש להצטרף למסעם לאושוויץ. קבוצת הילדים נרצחה בתאי הגזים ומנצ'ר עמם.
הסנאט של הרפובליקה (איטליה)

מושב הבית

הסנאט שוכן בארמון מאדאמא (Palazzo Madama) שבעיר רומא. הארמון נבנה בשנת 1505 ומאוחר יותר נמכר לאפיפיור והועבר בשנת 1871 לידי ממשלת איטליה. מאז הוא עבר מספר שיפוצים והתאמות לצורכי הסנאט.

הרכב הסנאט

הסנאט מורכב מ-315 סנאטורים נבחרים ולפחות חמישה סנאטורים לכל החיים. הסנאטורים הנבחרים חייבים להיות בני 40 ומעלה והם נבחרים על ידי אזרחי איטליה בני 25 ומעלה. למעט שישה סנאטורים המייצגים את אזרחי איטליה בחו"ל כל הסנאטורים נבחרים בבחירות אזוריות. הסנאטורים לכל החיים מורכבים מנשיאי איטליה לשעבר ומחמישה אזרחים הממונים על ידי הנשיא הודות להצטיינות בתחום ה"חברתי מדעי או ספרותי". כהונת הסנאט נמשכת חמש שנים, אולם נשיא איטליה יכול לפזר את הסנאט לפני תום הכהונה.

נשיא הסנאט

בהתאם לחוקת איטליה, הסנאט חייב לבחור 20 יום מיום הבחירות נשיא לסנאט. עד לבחירת נשיא קבוע, הסנאטור הוותיק ביותר משמש בתפקיד. במידה ונבצר מנשיא איטליה למלא את תפקידו, נשיא הסנאט משמש בתפקיד. נשיא הסנאט הנוכחי (החל מ-16 במרץ 2013) הוא פייטרו גרסו.

בחירת נשיא הסנאט

בשני סבבי הבחירות הראשונים, נדרש רוב מוחלט לבחירת נשיא הסנאט. אם נדרש סיבוב הצבעה שלישי, נשיא הסנאט יכול להיבחר בידי הסנאטורים המכהנים והמתמודדים לתפקיד. אם שלושה סיבובים לא מספיקים, אז הסנאט יבחר בין שני המתמודדים שקיבלו את הקולות הרבים ביותר בסיבוב השלישי. אם יש תיקו בין שני המועמדים, המבוגר מביניהם זוכה.
ויליאם לנדאו

ויליאם מ. לנדאו (באנגלית William M. Landau‏, 1924 –‏ 2 בנובמבר 2017) היה פרופסור לנוירולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון. המומחיות שלו הייתה בשבץ מוחי והפרעות תנועה וזכה להכרה כשקראו על שמו את תסמונת לנדאו-קלפנר.
ד"ר לנדאו נפטר ב-2 בנובמבר 2017 מסיבות טבעיות בביתו ביוניברסיטי סיטי. מיזורי. היה בן 93 במותו.
דרק פנסלר

דרק פנסלר (באנגלית: Derek Jonathan Penslar; נולד ב-1958) הוא היסטוריון יהודי קנדי המתמחה בהיסטוריה יהודית ובהיסטוריה של ישראל בעת החדשה.

אודות

פנסלר נולד בעיר לוס אנג'לס, במדינת קליפורניה שבארצות הברית, סיים תואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד ואחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בין השנים 1987 ל-1998 לימד באוניברסיטת אינדיאנה. בשנת 1998 החל ללמד באוניברסיטת טורונטו, שם הוא משמש כפרופסור בקתדרה על שם סמואל זאקס להיסטוריה יהודית. בין השנים 2002 ל-2008 עמד בראש המכון ללימודי יהדות באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 2011 מונה לפרופסור ללימודי ישראל על שם סטנלי לואיס באוניברסיטת אוקספורד.
ערך את המדור "תנועות לאומיות וחברתיות" באנציקלופדיה זמן יהודי חדש.