שרה בת-טובים

שרה בת-טובים (בהגייה אשכנזית: "שׂוֹרֶה בַּס טוֹיְבִים"; סוף המאה ה-17 – ראשית המאה ה-18) היא מחברת שניים מספרי התחינות הנפוצים ביותר בקרב נשות יהדות אשכנז.

חייה

נולדה בעיירה סאטאנוב שבפודוליה. לדברי ישראל צינברג, שם משפחתה "בת-טובים" מהווה אינדיקציה לכך שמוצאה משושלת מכובדת; ואכן: אביה מרדכי היה מלומד גדול, אבי-אביה יצחק היה רב בסאטאנוב, ואביו שלו, מרדכי, היה רב בבריסק (ברסט ליטובסק); בבריסק חיו במחצית השנייה של המאה ה-17 שני רבנים בשם מרדכי – מרדכי זיסקינד (מת ב-1684) ומרדכי גינצבורג (מת ב-1688), וקרוב לוודאי כי שרה הייתה נינה של אחד מהם, ומכאן שחייתה במחצית הראשונה של המאה ה-18. בחייה האישיים לא האיר לה המזל פנים; היא בילתה זמן-מה בנדודים. קרוב לוודאי כי בת-טובים הייתה "זאָגערין" (חזנית בתפילות לנשים), אשר שפכה את לבה למוד הסבל והמרירות בתחינות שחיברה.

התחינות פרי עטה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
שני אוספי תחינות מפרי עטה של שרה בת-טובים השתמרו: "שקר החן" ו"שלושה שערים".

"שקר החן"

בעמוד השער של הספר נכתב כי "זה ספר "שקר החן" חיברתי בטייטש [=יידיש] כרפואה לנשמה בעולם הזה ובעולם הבא, ואל תקמצו על כספכם, אם יכולים אתם לקבל את זה הספר, ובשכר זה נזכה לעולם-הבא, ומשיח יבוא במהרה בימינו, אמן!".
במבוא כתבה שרה בת-טובים:
נשים ובתולות חביבות, קראנה את התחינות וישמח לבכם. הן הוצאו מספרים... בזכות זה תזכינה לעלות לארץ-ישראל. כן חיברתי תחינה חדשה לאמר אותה בכל שני וחמישי, בתענית ובימים נוראים: "שקר החן והבל היופי" שהרי היופי אין בו ממש ורק המעשים-טובים הס העיקר; "חכמת נשים בנתה ביתה" – העיקר שהאשה תנהל את הבית, שיוכלו ללמוד בו תורה ושתדריך את בניה בדרך-הישר לעבודת הבורא. אני אשה דלה, הייתי בחינת "מפוזר ומפורד", לא יכולתי לתת תנומה לעיני, כי לבי המה בקרבי, ונזכרתי מנין באתי ולאן אני הולכת ולהיכן אהיה נלקחת ובאתני יראה גדולה, והתפללתי לאל חי ב"ה "בדמעות שליש", שתתקבל תחינתי.

אני האשה שרה בת טובים המיוחסת והמפורסמת, לא היתה שום "מחשבה זרה" בלבי ורק באל ברוך הוא הייתי הוגה, בשעה שחיברתי תחינה זו, על מנת שיהיה לי זכר אחר מותי. ומי שיקרא את התחינה, תבוא תפילתו ותעלה לפני השם יתברך.

"שלושה שערים"

הספר "שלושה שערים" (בהגייה אשכנזית: "שלוֹישֶה שֶעוֹרים") הוא המפורסם והפופולרי יותר. הספר, שנכתב לקראת סוף חייה, הוא מעשייה נושאת מוסר השכל המבוססת על סיפור חייה. שרה מגוללת את סיפורהּ כאישה צעירה וגאוותנית, שנהגה לפקוד את בית הכנסת מקושטת בתכשיטים, ללכת רכיל, ללגלג ולהתבדח במהלך התפילה, ומספרת על כך שבילתה את חייה בנוודות. בהקדמה היא מבקשת כי "שירחם עלי השם, עלי ועל כל ישראל, שלא אצטרך להיות זמן רב נעה ונדה, בזכות אמהותינו שרה רבקה רחל לאה וגם אמי האהובה לאה תתפלל עמי לרבונו של עולם שטלטולי יהיו כפרה לעוונותי והשם יתברך יסלח לי שבנעורי פטפטתי בעזרת נשים כשהתפללו וקראו בתורה האהובה".

התייחסות בתרבות

שרה בת-טובים עצמהּ נעשתה לדמות באגדה היהודית. דמותהּ מופיעה למשל בסיפורו דמוי ה'סינדרלה' של י"ל פרץ, 'דער זיווג, אָדער, שרה בת טובים' (יידיש: 'הזיווג, או, שרה בת טובים'), שבו היא מגלמת כעין פיה טובה העוזרת למי שקורא באמונה מתחינותיה (ומשאירה אחריה זוג נעלי בית מוזהבות, אשר בסופו של דבר מובילות גבר צעיר למצוא את כלתו היעודה).
היות ששמהּ היה ידוע כל כך, משכילים בני המאה ה-19 שחיברו תחינות לפרנסתם צירפו פעמים רבות את שמהּ ליצירותיהם.
שמהּ של שרה בת-טובים הפך שם נרדף לבחורה חסודה; כך למשל בבדיחה זו מתוך קובץ הבדיחות היהודיות של אלתר דרויאנוב:
שדכן הציע שידוך לבחור והפליג בשבחיה של המשודכת. יפת-תואר, מיוחסת, עשירה, צנועה, – שרה בת-טובים.

אמר הבחור: הכל טוב ויפה. אבל רוצה אני לדעת גם מה פגם יש בה. אין אדם בלי פגם.

שׁיבּחוֹ השדכן ואמר: כאחד החכמים תדבר. באמת בחורה זו קצת פגם יש גם בה, אבל רק פגם עובר.

אמר הבחור: אף-על-פי-כן רוצה אני לדעת, מה הוא הפגם.

כּח השדכן כּיחה קטנה לתוך שרווּלוֹ, נענה ואמר: שמעתי, שפעמים היא מקשה לילד...
— אלתר דרויאנוב, ספר הבדיחה והחידוד, פרק יח. שדכנים ושידוכים, מס' 1477 (בפרויקט בן יהודה)