שמואל חרובי

תולדות חייו

שמואל בוקסר נולד בשנת 1897 בעיירה מיכאלובקה שבאוקראינה למשפחה מסורתית, בן לפסח ושיינה בוקסר. משגילה נטייה לציור, עודדו אותו הוריו, פסח ושיינה בוקסר, ושלחו אותו בשנים 1910 – 1913 לעיר אודסה לשם לימודים בבית-ספר תיכון לאמנות. הוריו תכננו לשולחו ללימודי אמנות בפריז, ואף אספו לשם כך כסף בעיירה, אך לאחר שנפגש עם מנהל בצלאל פרופ' בוריס שץ בתערוכה של "בצלאל" באודסה, הוקסם חרובי מן הרעיון הציוני והחליט לעלות לארץ-ישראל, ללמוד אמנות ב"בצלאל", ולהיות לצייר עברי.
חרובי הגיע ל"בצלאל" בראשית 1914 והוא בן 17 בלבד. שם למד עד לשנת 1917. בבצלאל למד במחלקה לכיור פלסטי ולרישום פחם. אחר כך למד ועבד במחלקה לציור ונוי, ציור מינאטורות על שנהב וחרסינה, וכן עסק בריקוע נחושת בהדרכת א. שטריך. בין מוריו היו אבל פן, זאב רבן ואהרון שור, והוא היה בן-דורם של הציירים נחום גוטמן, מנחם שמי ויוסי לוין. בתקופת לימודיו ב"בצלאל" במחלקה למקשת נחושת, יצר חרובי את השעון המונומנטלי שחזיתו מזכירה את זו של בית הספר "גימנסיה הרצליה" בתל אביב.
בשנת 1917 התנדב חרובי לשרת בצבא הבריטי במסגרת הגדוד העברי (גדוד נהגי הפרדות), ובסוף 1918 חזר לירושלים והתמסר לציור.
בשנת 1928 התחתן חרובי (ששינה את שמו מהשם: בוקסר), עם קרובתו רחל לבית בוקסר, ולזוג נולדו 3 ילדים: יהודה (1929 – 2006), דרור (1932 – 2000) ורות (1936– ). המשפחה חיה בשכירות בירושלים, במקומות שונים: שכונת הבוכרים, מרכז העיר, טלביה, שכונת כרם, ומ-1949 במושבה הגרמנית (ברחוב המגיד 7). לדבריו בחר חרובי לגור בירושלים, ולא במרכז התרבותי המתפתח בתל אביב, בשל מה שהוא הגדיר כ"איכות האור" שלה.
לקראת סוף שנות השלושים פרסם חוברות ובהן חזונו העתידי, "בביטחון הכלל ובביטחון הפרט" וה"יצירה היישובית", בהן תיאר ותכנן בניין ערים מודרניות שיאכלסו את יהודי אירופה הצפויים לעלות לארץ. פרסומים אלו חשפו בחרובי צד תמהוני וחולמני.

דרכו האמנותית

יצירתו של חרובי היא יצירה תיעודית. הוא תיעד את נופי הארץ בשנות ה-20 וה-30 וראה בציור נופי ארץ ישראל שליחות היסטורית המתעדת את הנופים ההולכים ונעלמים מהעולם. חרובי גם עסק בציור מיניאטורות של פרחים וצמחים בצבעי מים, והצטיין בדיוק המדהים של ציוריו, בהם הוא הפגין שליטה מרבית בטכניקה של הרישום והצבע. רבים מציוריו אלו צוירו בשנות העשרים, כתוצאה של שיתוף פעולה בינו ובין הבוטניקאי אפרים הראובני, אשר העסיקו כמאייר של האנציקלופדיה הבוטנית שלו ("אוצר צמחי ארץ ישראל"). ציורים אלו התפרסמו במסגרת תערוכה שהוצגה בשנת 2006 במוזיאון ישראל, תחת הכותרת "שירת העשבים".
בשנת 1953 הגדיר חרובי את שליחותו האמנותית כך: "לצייר את הנוף הארצישראלי כפי שתיארתי לי אותו בדמיוני בהיותי רחוק ממנו".
באחרית דבר על הצייר שמואל חרובי, כותבת תלמה אליגון-רוז (בהתבססה על מאמרו של ד"ר גדעון עפרת):
"כשהוא מצויד בקרטונים קטנים, נהג חרובי לשוטט בסביבות ירושלים וברחבי הארץ. היה מציב אותם על כן ציור ומצייר את הנוף בהינף אחד. לאחר מכן, בביתו, השתמש בציורים אלה כבסקיצות אם לציורי שמן גדולים ואם לציורים קטנים בצבעי מים. ...בתפיסת האור שלו, ניכרת השפעת הציירים אנה טיכו ואבל פן, ז'אנר של "ריאליזם ירושלמי". כן ניכרת ביצירתו זיקה והשפעה של האימפרסיניזם הרוסי בנוסח מורו יצחק איליץ לויתן. כמו חרובי, יצא אף הוא למסעות ציור בעמק הוולגה. מסעות היצירה של חרובי הולידו ציורי נוף פשוטים ותמימים מלאי שמש אור ופתיחות. למיניאטורות שיצר בצבעי מים, ביניהם ציורי פרחים מרהיבי עין, יש זיקה למסורת הפואנטליסטית שתחילתה בדקלרוא והמשכה בציוריו של ואן-גוך. המאפיין הבולט של יצירתו הוא שילוב של ריאליזם וחלומיות בעת ובעונה אחת. ...שמואל חרובי כמעט שנשכח מהתודעה הציבורית. בחייו מיעט להציג. לדבריו "כשראיתי מקומות רבים יפים ומעניינים מתיישנים או נחרבים לצורכי בנייה, החלטתי לשמור לעצמי את הדוגמאות ולמכור רק העתקות מהם..."