יון גאורגה מאורר

רקע משפחתי ותחילת דרכו

נולד בשנת 1902 בבוקרשט בשם ז'אן ז'ורז' מאורר לאב ממוצא גרמני, מורה לצרפתית שעם תלמידיו נמנה הנסיך קרול - לימים קרול השני, מלך רומניה. אימו, ז'אן אמילי דמארה (Jeanne Émilie Desmaret) הייתה צרפתיה.מאורר הוטבל לדת הנוצרית-אורתודוקסית הדומיננטית ברומניה.
מאורר היה בוגר התיכון הצבאי בקראיובה, אחר כך למד משפטים באוניברסיטת בוקרשט. בשנים 1925–1927 כיהן כשופט בכמה ערים בטרנסילבניה . נודע כעורך דין בעל אהדה לשמאל, והחל מ-1928 היה חבר בלשכת עורכי הדין בבוקרשט. ייצג כסניגור, בין השאר, פעילים קומוניסטים, שמפלגתם הייתה רוב הזמן מחוץ לחוק, והואשמו תכופות בפעילות חתרנית כנגד המדינה. לעיתים ליווה כסניגור את עורך הדין לוקרציו פטרשקאנו, כמו למשל במשפט של אנה פאוקר, אלכסנדרו דרגיץ' ואלכסנדרו מוגיורוש בקראיובה.
בשנות ה-30 של המאה העשרים הצטרף לזמן קצר למפלגת האיכרים הרדיקלית, שהתפלגה מהמפלגה הלאומית של האיכרים ובראשה עמד גריגורה יוניאן. כבר באותה עת פעל, ככל הנראה במחתרת, כחבר המפלגה הקומוניסטית, במחלקת התעמולה שלה.
רשמית התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית בשנת 1937.

בימי הדיקטטורה של אנטונסקו

מאורר התנגד למשטר הצבאי-פאשיסטי של אנטונסקו, שגרר את רומניה למלחמה נגד ברית המועצות; לכן הוא נעצר בין השנים 1942 ל-1943, כאסיר פוליטי, במחנה מאסר בטרגו ז'יו. בתקופת המאסר התקרב למנהיג גאורגה גאורגיו-דז', והפך לאחד ממקורביו הנאמנים לאורך השנים. בשל המאמץ המלחמתי, הציעו השלטונות תוכנית שחרור לאסירים, אשר יתגייסו אל הכוחות הלוחמים בקו הראשון של החזית. מאורר נענה להצעה ונשלח לחזית בראש כיתת נידונים למאסר עולם במסגרת חטיבה של הגנרל ק' ואסיליו-רשקאנו; במשך הזמן, זכה למעמד מועדף במפקדה של הגנרל. כאשר חזר לרומניה, נמנה עם אותם פעילים קומוניסטים שלקחו חלק משני באירועים שהביאו להדחת המרשל אנטונסקו, ולהצטרפות רומניה לקואליציה האנטי-נאצית לצד ברית המועצות, האויב לשעבר. במאבקי-הפנים במפלגה הקומוניסטית, מאורר תמך בגרעין המפלגה "הפנימי" (או פלג "בית הסוהר") שבהנהגת גאורגה גאורגיו-דז', נגד פלג הפעילים מבחוץ שבהנהגת אנה פאוקר, ואסילה לוקה ומזכ"ל המפלגה, שטפאן פוריש.

דיפלומט ושר בשנים הראשונות של הדיקטטורה הקומוניסטית

עם תום מלחמת העולם השנייה והשתלטות ברית המועצות על רומניה באמצעות כוחות צבאיים, עלתה בהדרגה מעורבות המפלגה הקומוניסטית בכל תחומי החיים במדינה. מאורר נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית שהפכה החל משנת 1948 ל"מפלגת הפועלים הרומנית".
בממשלה הראשונה בראשות פטרו גרוזה בה היה רוב לקומוניסטים ולסיעניהם, מאורר התמנה לתת-מזכיר של משרד התקשורת והעבודות הציבוריות עליו הופקד גיורגיו-דז'. בשנים 1946–1947 היה חבר במשלחת הרומנית לוועידת השלום בפריז, בראשות גאורגה טטרסקו. במשך מספר שנים מילא את תפקיד שר הכלכלה ושר התעשייה והמסחר, ואף כיהן כיושב ראש הוועד האולימפי הרומני (1947–1951). בהמשך הועסק מאורר על ידי אנה פאוקר במשרד החוץ; אך סולק משם בגלל מה שנדמה כ"רמה אידאולוגית חלשה" מדי. בתחילת שנות ה-50 מאורר הורחק מאור הזרקורים ועבד בתפקיד צנוע במכון למחקרים משפטיים.

שר חוץ וראש מדינה יצוגי

אחרי התחלת הדסטליניזציה בברית המועצות גאורגה גאורגיו-דז' התחיל להכין תפנית בכיוון לאומי ועצמאי יותר של המדיניות הקומוניסטית הרומנית ומצא במאורר תומך נלהב בקו חדש זה. אחרי מותו של גריגורה פראוטיאסה בתאונת מטוס בשנת 1957 מאורר התבקש למלא את מקום המנוח כשר החוץ במשך חצי שנה (יולי 1957-ינואר 1958). בתוקף תפקיד זה, בשנת 1958 ניהל שיחות ארוכות עם ניקיטה חרושצ'וב, בין היתר, בהזדמנות מפגשי ציד משותפים של מנהיגי שתי המדינות, ושיחק תפקיד פעיל בהשגת הסכמת ברית המועצות לנסיגת הצבא הסובייטי מרומניה. בו זמנית השתתף במאמצים הדיפלומטיים להידוק קשריה של רומניה עם סין העממית שבאותן השנים התחילה למרוד בהגמוניה של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית (ביקר שם ב 1964 כראש ממשלה). לקח חלק גם בשיפור יחסי רומניה עם צרפת בשנת (1959), עם גרמניה המערבית ועם ארצות הברית. אחרי מותו של יושב ראש האספה הלאומית הגדולה פטרו גרוזה ותקופת מעבר שבה תפקיד מ"מ היו"ר הופקד בידי הסופר מיכאיל סדוביאנו, מאורר נבחר בעצמו לתפקיד רם זה והיה בין ינואר 1958- מרץ 1961 ראש המדינה, אם כי בעל סמכויות בעיקר סמליות וטקסיות.

ראש ממשלה

בשנת 1960 החליף את קונסטנטין פרבולסקו בפוליטביורו של המפלגה ובשנת 1961 גאורגה גאורגיו דז' העלה אותו לתפקיד של ראש הממשלה במקום קיבו סטויקה. אחרי שנת 1960 מאורר תמך בקו שהובל על ידי גאורגיו-דז' בנוגע לדחיית התוכניות הסובייטיות ("תוכנית ואלב") שביקשו להגביל את הסוברניות של רומניה בתחום הכלכלי, ולהעיד לה תפקיד של ספק מוצרים חקלאים במסגרת ה"שוק המשותף" המזרח אירופי - ה"קומקון". 
מאורר נמנה עם יוזמי "ההצהרה" המפורסמת של ההנהגה הקומוניסטית הרומנית מאפריל 1964 ביטאה את התנגדות רומניה להגמוניה של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.

אחרי מותו של גאורגיו-דז'

אחרי מותו של גאורגיו דז' בשנת 1965, היה מאורר, יחד עם אמיל בודנראש, בראש המהלך 
שהתנגד לשאיפות של גאורגה אפוסטול הפרו-סובייטי, לרשת את ראשות המפלגה. מאורר עזר, למעשה, לעלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו, בעל הנטיות הלאומניות. 
הוא השתלב בהנהגה החדשה שמסביב צ'אושסקו והיה מעורב בהמשך מאמציה לפיתוח קשרים כלכליים ופוליטיים על מדינות המערב העולם השלישי. בין היתר השתתף בניסיונות רומניה לתווך בסכסוך במזרח התיכון, ובשנת 1972 ארח בבוקרשט את ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר. 
בשנת 1970 נפגע מאורר קשות בתאונת דרכים בעת מסע ציד. צ'אושסקו התחיל לרכז יותר ויותר את המנהיגות בידיו שלו, של אשתו ושל בני משפחתו ומקורביו, ומאורר התחיל לאבד ממשקל מעמדו. בהדרגה הורחק ממושכות השלטון, ונאלץ להתפטר בשנת 1974 על מנת לפנות מקום לאחד מאנשי שלומו של צ'אושסקו, מאניה מנסקו.

שנות חייו האחרונות

גם לאחר יציאתו לגמלאות המשיך מאורר לזכות לכבוד בטקסי המפלגה.
במהלך השנים צבר הון, היה לאמיד באופן יחסי ונודע בסגנון חייו הנהנתני.
ב-1989 שנת סיום השלטון הקומוניסטי ברומניה, מאורר הקשיש חשש מניסיונות ההתנגדות לרודנות של צ'אושסקו ועל ידי כך הרתיע חברים אחרים להצטרף לתומכי מכתב המחאה "של השישה" (אפוסטול, ברלדיאנו, פרבולסקו, ברוקאן, גריגורה רצ'אנו וקורנליו מנסקו)
יון גאורגה מאורר נפטר בבוקרשט בגיל 97, בשנת 2000, עשור אחרי ניצחון המהפכה הרומנית מ 1989 שהפילה את הזוג צ'אושסקו ואת השלטון הקומוניסטי.
מאורר היה נשוי פעמיים. מנישואיו הראשונים נולדה לו בת. אשתו השנייה במשך עשרות שנים, הייתה אלנה, לבית סטנסקו (נפטרה בשנת 1999). לזוג היה בן בשם ז'אן' שהתיישב בגרמניה.
החל משנת 1955 נבחר לחבר באקדמיה הרומנית, אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית.