google/wiki40b huggingface dataset:
פוליטיקה של זהויות

היסטוריה

שיח הזהות בעידן המודרני התפתח על רקע המסורת הליברלית וכן על רקע הקולוניאליזם האירופאי ותיוגו של האחר, ואגב כך גם העצמי. בעקבות כך התפתח שיח הזהויות בשלוש דרכים: ליברלית, לאומית, ומעמדית. לצד הממד המשחרר שבשיח האינדיבידואלי, ישנם הוגים, כגון פוקו, אלתוסר, באטלר ואחרים, שהדגישו דווקא את הצד הדכאני בכינונו של הסובייקט. לטענתם, הסובייקט בעידן המודרני נוצר בתוך מבנים ממיינים, מתייגים, מנרמלים, ממשמעים וכוחניים. במלים אחרות, לטענתם הגישה האינדיבידואלית כפי שהיא קיימת בעולם המודרני, לא באה אלא כדי להגדיל את כוחם של אלה שהם בעלי הכוח ממילא.
ישנם חוקרים המאחרים את הופעתה של פוליטיקת הזהויות לעידן הפוסט-הגמוני וקושרים את הופעתה לפילוסופיה הפוסט-מודרנית. אחרים טוענים כי העיסוק בזהויות וההשלכות הפוליטיות של עיסוק זה, מלווה את האנושות לפחות מאז תחילת המודרניות, מרגע כינונו של הסובייקט המודע לעצמו ולכוחו. אלא שהמימד הדכאני בכינונו של הסובייקט, העלים את ההקשר הפוליטי והחברתי של זהות הסובייקט והפכו ל"טבע שני". טענתם של המקדימים את השיח על אודות פוליטיקת הזהויות היא, שמה שהשתנה בתפר שבין המודרניות לפוסט מודרניות (או מודרניות מאוחרת, בניסוחים אחרים) הוא דחיקתו של ההיגיון הלאומי-ליברלי כהיגיון מארגן ומעצב זהות. דחיקה זו היא תוצאה של היווצרותן של תצורות שיח חדשות, פוסט לאומיות ופוסט קולוניאליסטיות, המתמקדות במגדר, מיניות, גזע ואתניות.
בין התהליכים שהובילו לפוליטיקת הזהויות ניתן למנות את המאבקים החברתיים בשנות השישים, תהליכי הדה-קולוניזציה לאחר מלחמת העולם השנייה והגלובליזציה. תהליכים אלו, יחד עם מסגרות שיח כגון, פוסט קולוניאליזם, פוסט סטרוקטורליזם, פמיניזם ורב תרבותיות, הובילו ליצירת גורמים המנוגדים למדינת הלאום.

דוגמאות של פוליטיקה של זהויות

ישנם שני סוגים של גורמים המנוגדים למדינת הלאום, הסוג הראשון הם ארגונים על-לאומיים כגון, הבנק העולמי, אונר"א ואונסק"ו. הסוג השני הם ארגונים לוקליים, כגון מסיל"ה והקשת הדמוקרטית המזרחית. פוליטיקת הזהויות גמישה, דינמית וחוצה גבולות מסורתיים של לאומיות ומעמד. כך, למשל, סרבנותם של חיילי המילואים כפי שבאה לידי ביטוי במכתב לוחמים שפורסם ב-2002, מגלמת פוליטיקת זהויות המתעצבת אל מול תהליכי הכלה והדרה בו זמנית.
מקלע קורד

פרטים טכניים

קורד פועל על האנרגיה שמספק לו רתע הקליעים מפליטת הגזים. זה מתבצע על ידי תנועת גזים דרך צינור העובר מתחת לקנה. 
בקצה הקנה מותקן התקן קירור מודרני ובעל פעולה מהירה. בדגמים החדשים ביותר נוסף שדרוג הכולל בולם לוע אפקטיבי. נעילת הקנה מתבצעת על ידי בריח מסתובב. כמו כן, בולם נוסף לחלקיו הניידים. בולמים אלה מחלישים בצורה משמעותית את הרתע בזמן הירי. 
ההזנה מתבצעת עם שרשיר תחמושת בלתי נפיצה עם מקשרים פתוחים (ניתן לחיבור לשרשירים נוספים) הזהה לשרשיר שהיה בשימוש מקלע ה-NSV. כיוון ההזנה הוא מימין לשמאל, אך ניתן לשנות כיוון זה בקלות.
השליטה בנשק היא פשוטה למדי ולמעשה מורכבת ממוט כיוון ונצרה ידנית. אביזרי השליטה באש ממוקמים על הדורגל/חצובה או הקן. בגרסת תגבור חיה"ר בעלת החצובה 6T7  מותקנים (על החצובה) ידית עם קרס מתנוון ומנגנון העלאת הבריח. בנוסף לכך גרסה זו מתאפיינת בקת מתקפלת עם מערכת בולמת רתע מובנית על בסיס קפיצים.
במיוחד למקלע הקורד נוצר דורגל חדש מדגם 6Т19, השונה מעט מהחצובות הקודמת בשם 6T7. לדורגל החדש יש התקן חיבור בצורת חור, הדומה להתקן החיבור של החצונה הישנה, אך גדול יותר כדי שיהיה נוח יותר לשאת את מקלע ותאפשר גם ללוחם יחיד להעביר את המקלע הכבד ממקום למקום, תכונה נדירה במקלעים כבדים. השימוש בדורגל מחייב פשרה מסוימת בטווח הירי.
גרסת הנ"מ של הקורד מורכבת מהתקן מיוחד בשם 6U6 (ברוסית:6У6) המסתובבת 360 מעלות. למקלע גם כן ניתן להתקין מגוון כוונות לשימוש יומי ולילי על קורה מיוחדת שנמצאת על מין קופסה על הקנה.
סיפורו של הסוחר

סיפורו של הסוחר (The Merchant's Prologue and Tale) הוא אחד מסיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר, הסופר בן המאה הארבע-עשרה. בו, לדעת חלק מהמבקרים, צ'וסר מגחיך בעדינות ספרות אנטי-פמיניסטית כזו של תאופרסטוס. כמו כן, הסיפור מושפע בבירור מבוקאצ'ו (דקאמרון: היום השביעי, הסיפור התשיעי), Le Miroir de Mariage של אסטאש דשאן, רומן הוורד של גיום מלוריס (צ'וסר תרגמו לאנגלית), אנדריאס קפלנוס, סטטיוס וקאטו. הגם שכמה מן הסיפורים כוללים תיאורים מיניים בוטים על-פי המקובל בימינו, אפשר שסיפורו של הסוחר עולה על כולם מן הבחינה הזו. לארי ד. בנסון העיר:
 
החלק המרכזי בסיפורו של הסוחר הוא דמוי סיפור קצר, מחורז ומבדח מימי הביניים, על אף שלא מן הזן הטיפוסי: הוא מעוצב בסגנון איכותי, וכמה מן הסצינות (משתה הנישואין, למשל) נמנות עם תצוגות האמנות הרטורית המפותחות ביותר של צ'וסר.
הדמות המרכזית, ג'ניוארי (סנקס אמאנס - senex amans), הוא אביר כבן שישים מהעיירה פייבי, במחוז לומברדיה. פייבי הייתה מקום הידוע על שום הבנקים ובתי-הבושת שבו (ובכך אזכורה חושף תכונות מסוימות של הסוחר כמו גם של האביר). ג'ניוארי נושא לו לאישה את מיי, ריבה צעירה, בעיקר מתוך תאווה במסווה של סובלנות דתית, בעוד היא מתחתנת איתו למען רכושו שתירש לאחר מותו, ומשום שאינה מסוגלת לסרב להצעתו משיקולים חברתיים.
כיוון שאינה מסופקת מינית מג'ניוארי, מיי יוזמת פרשיית אהבים עם דמיאן, נושא-הכלים של ג'ניוארי. באחד מימי השמונה ביוני, מיי מתנה אהבים עם ג'ניוארי שאיבד את מאור-עיניו, בגנו (לוקוס אמונוס - locus amœnus), בעוד דמיאן מסתתר על עץ היישר מעליהם.
מיי מבקשת אגס מן העץ, ובשל העובדה שעיוורונו מונע ממנו לתתו לה, ג'ניוארי מרים אותה אל העץ, ותוך כדי כך היא מטפסת על גבו. על העץ, מיי מתקבלת מיד על ידי מאהבה הצעיר דמיאן, ושניהם מתנים עליו אהבים:
'And sodeynly anon this Damyan / Gan pullen up the smok, and in he throng.
האלים פלוטו ופרוסרפינה, הצופים במתרחש, מנהלים ויכוח קצר שבו פלוטו מגנה את טוהר-המידות של הנשים. הוא מחליט להשיב לג'ניוארי את מאור עיניו, אך פרוספרינה בתגובה גומרת בדעתה להעניק לכל הנשים בעולם את היכולת לחלץ עצמן בדיבורים מכל צרה, ואומרת:
I swere / That I shal yeven hire suffisant answere / And all wommen after, for hir sake; / That, though they shulle hemself excuse, / And bere hem doun that wolden hem excuse, / For lak of answere noon of hem shall dien
ג'ניוארי שב לראות ומבחין באשתו ודמיאן המתנים אהבים, אך מיי משכנעת אותו בהצלחה בכך שעיניו מטעות אותו משום שרק לפני זמן קצר הן חזרו לראות, ושלמעשה היא רק "נאבקת בגבר" בגלל שנאמר לה שדבר זה ישיב לג'ניוארי את מאור-עיניו.

פולמוס הפבליאו

שאלה אחת החוצה את המבקרים היא האם סיפורו של הסוחר הוא פבליאו (fabliau), סיפור קצר, מבדח ומחורז. בדרך-כלל, סיפור בו מופיעים תיאורים של תאוות-בשרים ותינוי-אהבים קל-דעת עונה להגדרה, ורבים יטענו שבמיוחד חלקו האחרון של הסיפור, בו מיי ודמיאן מתנים אהבים על העץ מעל ראשו של ג'ניוארי העיוור בתחתיתו, הוא בעצם פבליאו. דרק פירסול, לדוגמה, תומך בעמדה זו. מבקרים אחרים, כמוריס הוסי, חשים שצ'וסר מציג בסיפור תחכום רב ותובנות פילוסופיות המרוממים אותו אל מעל לסוגת הפבליאו.
אלברכט החמישי, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

אלברכט החמישי נולד ב-29 בפברואר 1528 לוילהלם הרביעי, דוכס בוואריה ומריה מבאדן-שפונהיים, בתם של פיליפ הראשון, מרקיז באדן-שפונהיים ואליזבת מפפאלץ, רוזנת הסן. בשנת 1546 התחתן אלברכט עם אנה, ארכידוכסית אוסטריה, על מנת לסיים את היריבות בין שני הבתים.
בשנת 1550 מת אביו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, ואלברכט עלה לשלטון במקומו. אלברכט היה קתולי אדוק, ועמד בראש הרפורמציה הנגדית, ולקח חלק חשוב בשלום פזאו ובשלום אוגסבורג.
אלברכט עשה מאמצים כבירים על מנת להשיג לבנו ארנסט מבוואריה את נסיכות הבוחר מקלן, אולם נכשל במשימה, ורק לאחר מותו עלו צאצאיו על כס הנסיכות, שהייתה מאז בשליטת בית ויטלסבאך למשך כ-200 שנה. בשנת 1560 מת דודו ארנסט, ארכיבישוף זלצבורג, ואלברכט ירש ממנו את אזור גלאץ, שהייתה ברשותו עד לשנת 1567, שאז עברה לשליטת מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-24 באוקטובר 1579 מת אלברכט, ובנו וילהלם החמישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
פארק אשדוד-ים

מאפייני הפארק

במרכזו של המקום ישנו אגם מלאכותי בשטח של 11 דונם, הכולל מזרקה מוזיקלית צבעונית. שלוש פעמים בכל ערב, המזרקה מקיימת מופע המשלב מים, אור ומוזיקה, בדומה ל"מזרקות מוזיקליות" אחרות בעולם.
הפארק כולל את אמפי אשדוד - אמפיתיאטרון פתוח אשר מיועד למופעים גדולים ומכיל למעלה מ-6400 מקומות. בנוסף הפארק כולל: גן מוזיקלי לילדים, נקודת תצפית גבוהה על חופה של אשדוד, מגרשי ספורט מגוונים לכדורסל ולכדורגל, מתקני כושר מתקדמים ואזורים מוצלים בהם מתקני שעשועים ואטרקציות לכל בני המשפחה.  
בשל השטח הרחב של הפארק מתקיימים בו אירועים ציבוריים רבים, בהם: הקרנות סרטים, ערבי שירה בציבור, אירועי ספורט עממיים ועוד.  
בפארק קיימים מספר מגרשי ספורט למשחקי כדור, בהם מגרש כדורגל ומגרש כדורסל. קיימת גינת כושר, בה ישנם מתקני כושר רבים ובתוך האגם המלאכותי ישנו מתחם למשחקי פולו-קיאק. כמו כן, נבנה בפארק מתחם סקייט פארק.
רייכנאו

היסטוריה

המנזר הבנדיקטיני נוסד באי בשנת 724 על ידי הקדוש הנוצרי פירמין. פירמין עזב את האי בשנת 727 בשל מחלוקת עם השליט המקומי. האייטו, יורשו כראש המנזר, פיתח את המנזר אשר, בתקופת כהונתו של ואלדו מרייכנאו כראש המנזר זכה להשפעה רבה בחצר השלטון הקרולינגי.
במנזר היה בית ספר, סקריפטוריום (סדנה להעתקת ספרים) וסדנת אומנים, והיה מרכז להעתקת כתבי יד בקיסרות הרומית הקדושה במאה ה-10 והמאה ה-11. בין כתבי היד הידועים שנכתבו במנזר ניתן למנות את הפריקופס של היינריך השני ואת אפוקליפסת במבורג.
המנזר הגיע לשיאו בתקופת כהונתו של ברנו מרייכנאו (1008–1048) כראש המנזר. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-11 פחתה השפעתו של המנזר בשל הרפורמות של האפיפיור גרגוריוס השני, ובשל התחרות עם מנזר סנט גאלן הסמוך. בשנת 1541 השתלט הבישוף של קונסטנץ על אזור המנזר, גירש את מרבית הנזירים והרשה ל-12 נזירים בלבד להיוותר במנזר. בשנת 1757 פוזר המנזר והנזירים הועברו בכוח למנזרים אחרים. אדמות המנזר נמכרו בשנת 1802. ספריית המנזר המפורסמת הועברה לספריית המדינה בקרלסרוהה אף שחלק מהמסמכים הועברו לספריית מדינת בוואריה במינכן.
הלין קנטור

ראשית חייה והשכלתה

קנטור נולדה בשיקגו ב-1919, אביה היה ג'ייקוב רוברט קנטור , שהיה פסיכולוג, ואמה, הלן ריץ' (Helen Rich). היא נולדה עם מיופתיה, מחלת שרירים נדירה שהגבילה את פעילותה ולבסוף גם הביאה לסיום הקריירה שלה. היא למדה באוניברסיטת אינדיאנה וקיבלה בגיל 19 תואר ראשון בזואולוגיה וביולוגיה. את הדוקטורט שלה היא סיימה ב-1945 באוניברסיטת שיקגו.

קריירת מחקר

ב-1944, בעודה סטודנטית, היא פרסמה את המאמר "The Final Phase of Predynastic Culture, Gerzean or Semainean", העוסק בשלב האחרון של התרבות הפרה שושלתית במצרים העתיקה שלבים 2 ו-3 בתרבות נקדה, 3500–3000 לפנה"ס). המאמר פורסם בכתב העת "Journal of Near Eastern Studies", כתב עת אקדמי של אוניברסיטת שיקגו. מאמרה המפורסם היה ".The Aegean and the Orient in the Second Millennium B.C" (ההאגאים והמזרח באלף השני לפנה"ס), שפורסם ב-1947. המאמר עסק בהשוואות בין האמנות של התרבויות השונות ובקשרים התרבותיים ביניהן.
בין השנים 1963–1964, היא חפרה ביחד עם פנחס דלוגץ באתר הארכאולוגי תל בית ירח ליד הכנרת. בין השנים 1961–1978 היא חפרה יחד עם דלוגץ באתר צ'וגה מיש באיראן. דלוגץ נפטר באתר ב-1975 והיא המשיכה לנהל את החפירה עד 1978. בנוסף, ערכה חפירות הצלה באתר סמוך, צ'וגה בונוט (Chogha Bonut), שנמצא תחת פיתוח מודרני. היא ערכה שם שתי עונות חפירה בין השנים 1976–1978.
השועל והאריה החולה

השועל והאריה החולה (ידוע גם כהשועל והאריה הזקן) הוא משל המופיע במשלי איזופוס. המשל עובד ללשונות רבות.
המשל מספר על אריה, אשר עקב גילו אינו יכול יותר לצוד. הוא מעמיד פני חולה, וטורף את החיות שבאות לבקר אותו במאורתו. רק השועל החכם שולח לאריה את ברכות ההחלמה שלו מחוץ למאורה. כאשר הוא נשאל על ידי האריה מדוע הוא אינו נכנס, הוא עונה: "האמן לי האריה, כי הייתי נכנס, אלא שאני רואה הרבה עקבות של חיות שבאו ונכנסו לתוך המערה, אך אינני רואה שום עקבות של חיות שהצליחו לצאת מן המערה...".
נחמן סירקין

תולדות חייו

נחמן סירקין נולד במוהילב שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, אליעזר, היה חסיד שעסק בלימוד תורה, ואמו, צביה, ניהלה בית מלאכה לגרביים. למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת ברלין, והושפע מהחוגים הסוציאליסטיים שם.
היה פעיל בתנועת חובבי ציון ובחוגי המהפכנים הרוסים. היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונית בברלין, והשתתף בקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל ב-1897.
במהלך דיוני הקונגרס פגש את בתיה אוסנוס, פעילה ציונית סוציאליסטית, פמיניסטית בדעותיה, והם התחתנו ב-1898. ב-22 במרץ 1899 נולדה בתם היחידה, מרי סירקין (נישאה ב-1919 לאהרון ברודנסקי וב-1930 לצ'ארלס רזניקוב)
ב-1903 קיבל סירקין תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ברלין, אולם גורש מברלין כי הוגדר כפעיל פוליטי רדיקלי, והמשפחה עברה לגור בפריז. בשנים 1905–1907 חיו בווילנה, ומשם דרך פריז עברו ב-1908 לארצות הברית.
ב-1916 נפטרה בתיה, ב-1920 נשא סירקין את אחותה, מאשה, וב-1921 נולדה בתם, צביה.
בשנת 1905 היה בין תומכי תוכנית אוגנדה וכאשר היא לא התקבלה אף לתקופה קצרה התנתק מפעילים ציונים. סירקין היה ממנהיגי "פועלי ציון" באמריקה ומראשי תנועת הפועלים בעולם.
ב-1920 ביקר סירקין בארץ ישראל כחבר במשלחת מטעם הברית העולמית של מפלגת פועלי ציון ונשא מספר נאומים בשבח הרעיון הקואופרציה ובשבח ההתארגנות הקואופרטיבית.
סירקין החזיק בדיעה שהאנטישמיות נובעת מהמאבק של החברה הבורגנית והפרולטריון. מעמד העובדים מזהה את היהודים עם הבורגנות, ואילו הבורגנות מלבה את האנטישמיות כדי להסיט את תשומת הלב, ולעצור את התחזקות מעמד הפועלים.
מסיבה זו הטיף סירקין להקמת חברה סוציאליסטית שוויונית בארץ ישראל, שתהיה מבוססת על שיתופיות, חירות ושוויון.
סירקין ראה בדת אלמנט כובל ומשעבד, וקרא לצאת מן היהדות אל העברית, ולהחליף את דגל ה"קדושה העברית" בקדושה חילונית.
בסוף ימיו חזר בו סירקין מהשקפתו הקודמת, ובחודשים האחרונים לחייו החל במהלך של חזרה בתשובה. מכיוון שחשש שרעיו מראשי הציונות אז ינסו לטשטש את חזרתו בתשובה, קרא אל מיטתו את העסקן החרדי אלכסנדר זישא פרידמן, ועוד מספר עסקנים דתיים, וביקש מהם לפרסם את דבר חזרתו בתשובה.]
יומיים בטרם מותו כתב סירקין שיר תפילה שנפתח במלים "ברוך אתה ה' אלוהי רוח העולם". ולעת מותו ביקש את הרב חיים צ'רנוביץ לערוך לו "וידוי".
עצמותיו מניו יורק הועלו לישראל בחודש אב ה'תשי"א (1951) ונטמנו בבית הקברות כנרת.
אחיו הצעיר, יצחק סירקין, היה פסל, אדריכל ומורה לאמנות ביישוב.

הנצחתו

על שמו נקראים המושב כפר סירקין שליד פתח תקווה, כפר נחמן ליד רעננה, ורחובות במספר ערים בישראל.
מורשתו נלמדה בתנועות הנוער של תנועת העבודה, אשר נהגו לצטט את פסוקו: "רק בשם החיים הולכים בני העבודה למות, מזעיקים הגנה נגד השונא מבחוץ, ואוסרים מלחמה באויב האורב מבית"; משפט זה פתח את מאמרו "הגנת החיים", אשר נכתב כתגובה למאורעות תל חי.
בתחילת 1936 נפתחו בבית האדום חדרי עיון על שם נחמן סירקין. חדרי העיון עברו בשנת 1953 לבית ליסין, אוחדו לתוך הספרייה המרכזית של ההסתדרות שנקראה על שם נחמן סירקין ובשנות ה-80 הועברו למכון לבון.
לרגל יום השנה העשרים למותו, הכין הארכיון והמוזיאון של תנועת העבודה פסל לזכרו. הפסל הוא מעשה ידיו של הפסל דוד פולוס.
האזור המוטורי העיקרי

מיקום

האזור המוטורי העיקרי ממוקם על הפיתול הקדם-מרכזי (precentral gyrus), הצמוד לחריץ המרכזי בחלק הקדמי שלו.
על פי החלוקה של ברודמן האזור המוטורי העיקרי משויך לאזור 4 של קליפת המוח האנושי.
אזור ברוקה נמצא בהמיספרה השמאלית, בקדמת החלק של האזור המוטורי העיקרי האחראי על שרירי הדיבור.

קישורים למערכת השרירים

תאי עצב בחלקים שונים של האזור המוטורי העיקרי מקושרים לשרירים בחלקים שונים של הגוף.
הם יכולים לגרום לשפעול או עיכוב של חלקים שונים במערכת השרירים באמצעות העברה סינפטית.
האזור המוטורי העיקרי בכל המיספרה מאורגן באופן סומטוטופי (soma = גוף, topos = מיקום). כלומר, הוא מסודר בהתאם לסידור המרחבי של האיברים בגוף - מכפות הרגלים ועד לראש. הדבר בא לידי ביטוי בכך שקבוצות תאי עצב השולטות על שרירים סמוכים בגוף נמצאות אחת ליד השנייה על פני קליפת המוח. 
גודל האזור המוקדש לכל אחד מהאיברים הוא פרופורציונלי לרמת הרגישות שלהם לגרייה סביבתית ולרמת הבקרה שמופעלת עליהם על ידי המוח. לכן הגודל של אזור המוקדש לקבוצת שרירים מסוימת עולה בהתאם למורכבות של התנועות שהם מבצעים. לדוגמה, האזור ששולט על הפעלת אצבעות הידיים תופס חלק ניכר מהאזור המוטורי העיקרי.
ההשפעה של האזור המוטורי העיקרי מוצלבת בין הצדדים ימין ושמאל. כתוצאה מכך, האזור המוטורי העיקרי השמאלי שולט על הצד הימני של הגוף ולהפך.

קישורים לאזורים מוחיים אחרים

בעוד שהאזור המוטורי העיקרי מעורב בעיקר בהיבטים הקינסטזיים והדינמיים של התנועה הרצונית, יתר קליפת המוח הקדמית מקושרים להכנה ולתכנון של תנועות רצוניות כתגובה לגירויים חיצוניים או פנימיים.
בהתאם לכך, האזור המוטורי העיקרי נשלט על ידי קליפת המוח הקדם-מוטורית, שנמצאת בסמוך לו באונה המצחית ועל ידי האזור המוטורי המשלים.
שמורת גדור

שְׁמוּרַת תֵּל גְּדוֹר היא שמורת טבע בשרון, השוכנת לאורך חוף הים התיכון, בין היישוב מכמורת, מדרום לשכונת גבעת אולגה שבחדרה מצפון. האתר כולל שמורה ימית מוכרזת בשטח של 844 דונם, ושמורה חופית בשטח כולל של 752 דונם, שמהם 105 דונמים כבר הוכרזו, והיתר נמצאים בהליכי אישור.
השמורה החופית היא בחלקה חלק מפארק השרון, והיא מתמקדת במצוק הכורכר הנמשך לאורך קו החוף. המצוק מגיע לשיאו בתל גדור המתנשא לגובה של 33 מטרים, ועל פסגתו שרידי מבנה מרובע. המצוק עשוי משכבות של אדמת חמרה וכורכר, וגדלים עליו צמחי חבצלת החוף, חורשף וקריתמון ימי. בעורפו של המצוק גדלים סירה קוצנית, קורנית ואלת המסטיק. חוף השמורה סלעי, ועל טבלאות הסלע מתפתחת אוכלוסייה של חסרי חוליות ימיים. החוף החולי משמש את צבות הים העולות אליו כדי להטיל את ביציהן, ובמקום הוקם אתר מגודר אליו מעבירים פקחי רשות הטבע והגנים קנים של צבי ים כדי להבטיח את תהליך הדגירה. מצפון לתל גדור שוכן "המפרץ הסיני" – מפרצון שזכה לשמו על שם עולים שהגיעו מאירופה לארץ ישראל בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 אגב עצירה למשך שנתיים בשנחאי, ואשר נהגו לנפוש במקום. 
השמורה מוקפת במעקה בטיחות המונע מכלי רכב את הכניסה אליה, חל איסור על שהיית בני אדם בשטחה בשעות הלילה והדייג מוגבל למקומות שיועדו לכך בלבד.
אשר וייס

ביוגרפיה

נולד בארצות הברית למשה וייס, ניצול השואה סוחר נדל"ן. למד במוסדות צאנז בארצות הברית. בשנת תשכ"ו] עלתה המשפחה לישראל והתגוררה בקריית צאנז בנתניה. הוא למד במוסדות בקריה והתקרב לאדמו"ר הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם.
בראשית שנות התשעים כיהן כראש ישיבת 'כתר ישראל' של חסידות סדיגורה, ומשנת ה'תשנ"ז (1997) הוא ראש ישיבת 'מחנה אברהם' של חוג חת"ם סופר בבני ברק ורב קהילת טשכנוב בשכונת רמות ג' בירושלים. במקביל הוא עומד בראש כולל לדיינות ולהכשרת אברכים למורי הוראה בירושלים.
בשנת ה'תשס"ו ייסד את ישיבת 'דרכי תורה' ומאז הוא עומד בראשה. בשנותיה הראשונות כיהן בה לצדו גם הרב ברוך דב פוברסקי, ראש ישיבת פוניבז'.
הרב וייס מעביר שיעורים קבועים בסוגיות הלכתיות ולמדניות הקשורות לפרשת השבוע, שרובם מתפרסם בהמשך בספריו "מנחת אשר". השיעורים מתקיימים בכל יום שני בבית כנסת דביר בהר נוף, ביום שלישי בבית וגן וביום רביעי בבני ברק. ביום חמישי בערב מתקיים השיעור המרכזי בבית מדרשו בירושלים. השיעור מוקלט בקול הלשון ומופץ בדיסקים. הוא מעביר שיעורים גם בישיבות של המגזר הדתי-לאומי: בישיבת תורת החיים, ובישיבת שדרות הוא מוסר שיעור אחת לשבועיים.
החל משנת תשע"ג הוא משמש כפוסק של בית החולים שערי צדק. הוא ייסד בית דין לדיני ממונות, במסגרתו עוסק בין היתר בבוררות וביישוב סכסוכים בין שכנים. בפסיקותיו בנושאים אלו מעניק הרב וייס משקל גם לחוק הישראלי.

סגנון שיעוריו

הרב וייס נודע בבקיאות בספרי הלכה ולמדנות. שיעוריו מובנים גם למי שאינו מצוי בנושא. הושפע משיטות העיון של הרב שמעון שקופ ושל החזון איש ומרבה לצטט גם מספרי בעל שואל ומשיב, הרב שלמה קלוגר, הרב יוסף ענגיל, והחתם סופר. הוא משתדל להימנע מעיסוק בפרטים שוליים. הוא מתנגד לעיסוק קונספטואלי מופשט במושגים התלמודיים כמקובל בשיטת בריסק. שכיח אצלו הביטוי "ליבי אומר לי". הוא אינו נרתע מפסיקה חדשנית, אף כשאינה תואמת את שיטת הפסיקה הרווחת.

ספריו

כל ספריו של הרב וייס נקראים "מנחת אשר". הספרים שראו אור מאז שנת תשס"ב יוצאים במסגרת "מכון מנחת אשר" שמוציא גם חוברת שבועית משיעוריו.
בסדרת "מנחת אשר" על התלמוד הבבלי נדפסו נכון ל-ה'תשע"ז, כרכים ובהם שיעורים על המסכתות: שבת, פסחים, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, מכות, מסכת נידה והלכות נידה.
בסדרת "מנחת אשר" על התורה מודפסים שיעוריו השבועיים הכוללים דיוני הלכה וענייני אגדה ומוסר, על סדר פסוקי פרשת השבוע. כרך נספח לסדרה זו הוא "הגדה של פסח - מנחת אשר".
גם ספר השו"ת שלו, בן שלושה כרכים, נקרא "שו"ת מנחת אשר".
בית הדין "דרכי הוראה" מדפיס לפני החגים חוברות ובהן חידושים מפרי עטם של חברי בית הדין, ביניהם מאמרים של הרב וייס.

משפחתו

הרב וייס היה נשוי לפסיה (נפטרה בתשע"ח), בתו של הרב ישראל אריה זלמנוביץ אשר כיהן כאב"ד עכו. אחיו: הרב דב וייס, חתנו של האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג ורב שכונת קריית צאנז בירושלים; הרב יהונתן בנימין, רב ואב"ד במונטריאול; הרב חיים, ר"מ בישיבת תורת חיים; הרב מרדכי דוד (חתן אליהו אנגלנדר), רב בית המדרש "אורייתא" בלונדון; והרב אברהם יצחק (חתן רבי בן-ציון רבינוביץ מביאלא), ראש כולל ביאלה בירושלים.
בנו הרב בנימין מנהל את מוסדותיו. בקיץ תשע"ח פתח קהילה בשם "חיי נפש" הכוללת בית כנסת ברחוב שרי ישראל בירושלים ומכהן כרבהּ.
דוד אוקס

הרב ד"ר דוד אוֹקְס (Ochs;‏ 1904–1974) היה רבהּ האחרון של לייפציג ורבה של קהילת "חוג הנוער הדתי - איחוד שיבת ציון" בתל אביב. מנהלו הראשון של בית הספר התיכון צייטלין בתל אביב.

ביוגרפיה

אוקס נולד בגרמניה. לאחר שהשלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת וירצבורג למד בבית המדרש לרבנים בברלין. נישא לגרדה, בת למשפחת ראו (Rau).
בשנת 1932 עברו בני הזוג לקניגסברג שבמזרח גרמניה, שם קיבל הרב אוקס מינוי כרב קהילה. בשנת 1936 עברו מקניגסברג ללייפציג, לשם הוזמן בשל פרישתו של הרב המקומי ד"ר אפרים קרליבך. הרב אוקס היה רבה האחרון של לייפציג. אשתו שימשה כיו"ר תנועת הנוער ברית חלוצים דתיים בלייפציג.
בליל הבדולח סיכן הרב אוקס את חייו כאשר נכנס לבית הכנסת הבוער כדי להציל את ספרי התורה מתוך הלהבות. למחרת נעצר על ידי הגסטפו ונשלח לבוכנוואלד. אשתו הצליחה להביא לשחרורו תוך התחייבות כי יעזבו את גרמניה בתוך שבוע. בני הזוג עברו ללונדון ובראשית 1939 עלו לארץ ישראל והתיישבו בכפר הנוער הדתי שבכפר חסידים.
בשנת 1946 עברו בני הזוג לתל אביב. הרב אוקס כיהן כרב קהילת "חוג הנוער הדתי" - איחוד שיבת ציון", היה בצוות ההקמה והמנהל הראשון של בית הספר צייטלין. רעייתו הייתה ממקימי עמותת "רעות – שרות נשים סוציאלי".
בשנת 1956 התמנה למפקח על בתי הספר התיכוניים במשרד החינוך. בשנת תשל"א (1971) הוענק לו פרס החינוך של עיריית תל אביב.
בשנת 2002 הוקדש בית הכנסת של "בית שלום" לזכרם של דוד וגרדה אוקס.
Network News Transfer Protocol

NNTP (ראשי תיבות של: Network News Transfer Protocol) הוא פרוטוקול תקשורת המשמש בעיקר להבאה ופרסום הודעות קבוצות דיון (Usenet) בעת התקשורת עם שרת המספק את השרות. הפרוטוקול משמש גם לסנכרון ההודעות בין השרתים השונים המציעים שירות זה. את RFC 977, תקן הפרוטוקול, השלימו בריאן קנטור מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ופיל לפסליי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי במרץ 1986.
לרוב, פורט ה-TCP מס' 119 שמור בעבור שירות ה-NNTP. בעת ההתחברות מאובטחת בעזרת SSL, משתמשים בפורט TCP מס' 563. צורת התחברות זו לעיתים נושאת את השם NNTPS.

היסטוריה

במקור, קבוצות הדיון פותחו מסביב לפרוטוקול ה-UUCP, כשרוב העברות המאמרים נעשו בתקשורת טלפונית ישירה לשרת. הקוראים והכותבים היו מתחברים למחשב אשר אירח את קבוצת הדיון, כשהם קוראים וכותבים ישירות לכונן הקשיח של השרת.
בהמשך, כאשר השימוש ברשתות המקומיות ובאינטרנט נעשה שכיח יותר, עלה רצון לאפשר לתוכנות הקוראות בקבוצות הדיון לרוץ על מחשבים אישיים, כמו גם רצון להשתמש באינטרנט כדי לטפל בהעברות המאמרים. היות שלרוב מערכות קבצים רשתיות התואמות לאינטרנט לא היו זמינות, הוחלט לפתח פרוטוקול חדש אשר ידמה לפרוטוקול ה-SMTP אך יהיה מותאם לטיפול בקבוצות הדיון - זהו פרוטוקול ה-NNTP.
מרקוס ואלריוס מסאלה

מרקוס ואלריוס מסאלה (Marcus Valerius Messalla) היה מדינאי ומצביא רומאי, שפעל במלחמה הפונית השנייה וכפי הנראה גם לאחריה.

ביוגרפיה

מסאלה היה בנו של מרקוס ואלריוס מסאלה, קונסול שנת 226 לפנה"ס. ב-210 לפנה"ס, בשנה התשיעית למלחמה הפונית השנייה, נבחר למפקד הצי (praefectus classis) בסיקיליה (סיציליה). לפקודת מרקוס ואלריוס לאיווינוס, הקונסול של אותה שנה, נחת מסאלה עם חייליו באפריקה, פשט על סביבות אוטיקה, ושב אל ליליבאום עם שלל רב ושבויים לאחר ארבעה-עשר ימים. כאשר הורה הסנאט ללאיווינוס למנות דיקטטור, בחר בפקודו מסאלה, אך הן הסנאט הן אספת הקנטוריות פסלו את המינוי. אפשר שאותו מסאלה היה גם פראיטור פרגרינוס ב-194 לפנה"ס וקונסול ב-188 לפנה"ס, אז הוקצתה לו הפרובינקיה ליגוריה יחד עם צבא קונסולארי; סמוך מאוד לסוף השנה שב מסאלה לרומא כדי לנהל את בחירת המגיסטראטים של השנה הבאה; הוא איחר להגיע למועד הנקוב, אף שלא היה דבר במהלכיו בפרוביניקה שהצדיק איחור מעין זה. ב-174 לפנה"ס היה מסאלה אחד משלושה שליחים שיצאו בשם הסנאט אל פרסאוס מלך מוקדון, וב-172 לפנה"ס התמנה לדקמוויר סאקרורום במקומו של מרקוס איימיליוס פאפוס שהלך לעולמו.
יעקב אמיתי

יעקב אמיתי הוא דיפלומט ישראלי, איש שירות החוץ, אשר כיהן כשגרירה של ישראל במצרים, הראשון לאחר פרוץ מהפכת ה-25 בינואר (2011). הוא החליף את יצחק לבנון שפונה עם אנשיו ממצרים זמן קצר אחרי שהמון התנפל על מבנה השגרירות בקהיר בעקבות הרג של חיילים מצרים בגבול ישראל-מצרים.

ביוגרפיה

אמיתי כיהן בעבר כשגריר ישראל בקניה, שגריר ישראל באתיופיה וכסגן ראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ. בעבר שירת אמיתי במסגרת תפקידו במשרד החוץ במצרים. הוא עסק בתפקידי מחקר ונחשב לאחד מגדולי המומחים במשרד לענייני העולם הערבי.
ב-17 ביולי 2013 נחשף כי תנועת האחים המוסלמים במצרים פברקה ידיעה, לפיה אמיתי מסר לגנרל המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי כי "כל היהודים בעולם רואים בו גיבור לאומי".
ג'ק לונצר

ביוגרפיה

ג'ק לונצר נולד באנטוורפן ב־1924 שם היה אביו הבריטי מתווך ביהלומים עבור דה בירס. הוא היה נינו של איש הספר והביבליוגרף אליעזר ליפמן פרינץ. סבו יוליוס יסד והיה נשיא של בית כנסת עדת ישראל בלונדון. לונצר עבר ללונדון כילד שם הוא התחנך. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא עבד בבית חרושת למנועי מטוסי ספיטפייר כשייצר שם כלים מיהלומים. הוא התחיל לעבוד אצל אביו אבל הוא לא אהב לעבוד עבור דה בירס. לכן הקים חברה משלו, חברת יהלומים תעשייתית (Industrial Diamond Company) כשהוא מנצל את שוק הנישה ליהלומים תעשייתיים. הוא השתלט על עסק התיווך של אביו ב־1949 ומאוחר יותר הרחיב אותו לכרייה. בשנות ה-80 מכרה החברה שלו בסכום של 100 מיליון דולר בשנה.
ב־1948 התחתן לונצר עם רות זיפל (Ruth Zippel), אישה שנולדה באיטליה למשפחת סוחרים מפולין. לאביה היה אוסף של ספרים עבריים והם הביאו את הספרים ללונדון. ספרים אלה היוו את הבסיס לספרית קרן ולמדונה.
ללונצר היו חמש בנות. רות לונצר נפטרה ב־1978. הבנות הן המוטבים של קרן ולמדונה. לונצר נפטר בביתו ב־18 בדצמבר 2016.