google/wiki40b huggingface dataset:
נצומי הושי

ביוגרפיה

הושי נולדה בסאיטאמה. היא לומדת מדעי הספורט באוניברסיטת ואסדה שבטוקיו.

2008

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה הושי במקום עשירי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.93 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:07.02 דקות ועלתה מהמקום השישי לשלב חצי הגמר.

2009

באליפות העולם שנערכה בשנגחאי סין בשנת 2011 סיימה הושי במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא יפן חדש של 2:05.91 דקות, מאית השנייה איטי ממדליית ארד.

מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה הושי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.48 דקות, אחרי ליויאנג ג'יאו מסין שקבעה שיא אולימפי חדש של (2:04.06 דקות) ומיריה בלמונטה מספרד (2:05.25 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 23 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.06 שניות.

2013

באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2013 סיימה הושי במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.09 דקות.

2014

באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קואוסט אוסטרליה בשנת 2014 זכתה הושי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.68 דקות, אחרי קמיל אדמס (2:06.61 דקות) ולפני קייטי מקלפלין (2:07.08 דקות), שתיהן מארצות הברית.

אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 זכתה הושי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.56 דקות, לפני קמיל אדמס (2:06.40 דקות) וז'נג יופיי מסין (2:06.51 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.45 שניות.
כלב קטן

כוכבי הקבוצה

פרוקיון (α בכלב קטן) הוא הכוכב השמיני בבהירותו ואחד הקרובים ביותר למערכת השמש. זהו כוכב לבן - צהבהב במרחק של כ-11.5 שנות אור ועם בהירות מדרגה 0.4. למעשה זהו כוכב זוגי, אך בן הזוג הוא ננס לבן עם בהירות מדרגה 10.5 כך שניתן להבחין בו רק באמצעות טלסקופים גדולים. מקור השם פרוקיון הוא מיוונית - "לפני הכלב" שכן הכוכב זורח מעט לפני סיריוס - כוכב הכלב ומבשר את בואו.
גומייסה (β בכלב קטן) הוא כוכב כחול במרחק של כ-170 שנות אור ועם בהירות מדרגה 2.9. בהירות הכוכב משתנה מעט באופן בלתי סדיר.

מיתולוגיה

הקבוצה מזוהה עם הכלב הקטן מבין שני הכלבים של אוריון, אך בימי יוון העתיקה הקבוצה זוהתה דווקא עם שועל ולאוריון היה אז כלב אחד בלבד.
קרל פון מרטיני

תחילת הקריירה

פון מרטיני נולד ב-20 בינואר 1855 לאביו ברנהרד מרטיני ולאשתו אנה לבית פולינגר, במינכן שהשתייכה לממלכת בוואריה. ב-1873 התגייס לצבא הבווארי והצטרף לרגימנט המשמר הבווארי ה-1. בהמשך מילא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1903 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים הבווארי ה-15 (פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה). בשנת 1905 מונה למפקד החטיבה הבווארית ה-3, והועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1909 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-6. בשנת 1912 הועלה פון מרטיני לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס הבווארי ה-2.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון מרטיני מפקד הקורפוס הבווארי ה-2 שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב לורן. בנובמבר 1914 פרש פון מרטיני מתפקידו בקרבות השונים, ובספטמבר 1918 מונה לסגן מפקד הקורפוס הבווארי ה-1, עמו לחם עד סוף המלחמה.
פון מרטיני נפטר במינכן ב-18 באוגוסט 1935 והוא בן 80 שנה.
אוניברסיטת הווארד

היסטוריה

עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית הוחלט להקים סמינר לכמרים עבור אפרו-אמריקאים בוושינגטון די.סי. כעבור זמן קצר הרעיון התרחב לכלל הקמת אוניברסיטה שלמה. ב-2 במרץ 1867 הוקמה האוניברסיטה, באישור הקונגרס האמריקני, שגם תמך בה כלכלית.
האוניברסיטה נקראה על שם אחד מיוזמיה, אוליבר אוטיס הווארד, גנרל וגיבור מלחמת האזרחים ומראשי הפעילים לביטול העבדות. הווארד גם כיהן כנשיא האוניברסיטה בין השנים 1869-74.
מן האוניברסיטה יצאו דמויות רבות הקשורות לביטול האפליה הבין-גזעית באמריקה: אליין לוק, האפרו-אמריקני הראשון שזכה במלגת רודז. ראלף באנץ', זוכה פרס נובל הראשון ממוצא אפריקני, ופעילים נוספים רבים למדו או כיהנו בהוראה באוניברסיטה.
בשנת 1965 נאם באוניברסיטה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, והבטיח ליזום שורת מהלכים של העדפה מתקנת כתיקון לעשרות שנות אפליה של שחורים בכלכלת ארצות הברית.
בשנת 2008 חוותה האוניברסיטה משבר כלכלי וניהולי, שבעקבותיו נאלץ נשיא האוניברסיטה לפרוש מתפקידו.
עיצוב פנים

רקע

אף על פי שלרוב מעצב הפנים מחויב לדרישות הלקוח (מקום, תקציב, פונקציה וכדומה), ויכולת הביטוי האמנותית שלו מקבלת צורה על ידי סגנונו העיצובי או פרשנותו ל"בעיית" התכנון, מעצבי פנים מפורסמים נחשבים לאמנים בתחום העיצוב, מעצבים אלה מציעים ללקוח, שבמקרים רבים אינו אדם פרטי, עיצובים יוצאי דופן, בהם ניתן ביטוי לתפיסות מרחב החוץ והפנים הייחודי להם
.
בראשית המאה ה-20 מעצבים החלו לתבוע שינוי יסודי באדריכלות ובעיצוב שיתאימו לעת החדשה. אדריכלים רבים לרבות מיס ואן דר רוהה ולה קורבוזיה תכננו ריהוט חדיש שהיה שונה לחלוטין מקודמיו. התביעה לסגנון חסכוני ופונקציונאלי ולפי ההגדרה של לה קורבוזיה "בית הוא מכונת מגורים". 
בתחילה התוצאות היו נוקשות מדי וחסרות חמימות אנושית ואף עוררו התנגדות בקרב רבים, אך החשיבה הפונקציונאלית גרמה לשכלול חומרים ותהליכים תעשייתים ולשיפור ניכר באמצעות העיצוב ובצורותיו.
כיום נדרשים העוסקים בתחום להתמצא בתחומים רבים הקשורים לעיצוב לרבות חומרים, נגרות, תאורה, חשמל, ריהוט, צבע, טקסטיל, מיזוג אויר, אינסטלציה, תוכניות עבודה ועוד.

בישראל

בישראל, אין מגבלות רישוי על העיסוק בעיצוב פנים וכל אדם רשאי להציג את עצמו כ"מעצב פנים". קורסים לעיצוב פנים התקיימו בישראל ברמת טכנאי כבר בשנות ה-60, למשל על ידי הטכניון ומגוון של בתי ספר פרטיים. במקביל התקיימה בבצלאל מחלקה לעיצוב פנים והטכניון קיים תוכנית תלת שנתית ללימודי חוץ בעיצוב פנים. בשנות ה-70 הציעו המכונים האמריקאיים להשכלה בכתב קורסים לעיצוב פנים בלמידה מרחוק.
חלק ממעצבי הפנים בישראל, בוגרי תואר אקדמי בן 4–5 שנים ממוסדות מוכרים, מאוגדים באגודת אדריכלי הפנים בישראל.

שילוב הפנג שווי בעיצוב

פנג שווי היא שיטה סינית עתיקה לארגון חפצים ומבנים על מנת להגיע להרמוניה עם הטבע - שיטה שעמדה בבסיס הדת הטאואיסטית.
במהלך המאה ה-19 הגיע הפנג שווי לראשונה לארצות הברית יחד עם הפועלים הסיניים שהגיעו לערי החוף המערבי והחוף המזרחי. מאז ועד היום הפך המושג למטבע לשון נפוצה בפי מעצבי פנים, מתכננים ואדריכלים רבים ברחבי העולם המשלבים את עקרונות השיטה בתוכניותיהם.
הגניזה החרסונית

הפולמוס על הגניזה

על מקוריותם של המסמכים והחפצים שבאוסף הגניזה החרסונית ניטשו, במשך השנים, ויכוחים עזים. לדעת חוקרים ורבנים שאינם נמנים עם חסידות חב"ד, רוב המסמכים הם מזויפים ואינם יכולים אף להיות העתק של כתבי יד אותנטיים. לעומתם סברו שלושת אדמו"רי חב"ד האחרונים, שהמסמכים אמיתיים לחלוטין. בבדיקות מעבדה הוכח שסוג הנייר עליו נכתבו המסמכים לא היה קיים במאה השמונה עשרה, ואכן הבהיר האדמו"ר ר' יוסף יצחק שניאורסון  כי אמנם אין הם המסמכים המקוריים, אלא העתק נאמן למקור של המסמכים המקוריים. מזכירו של האדמו"ר יחזקאל פייגין הוסיף וציין, כי על פי השוואה לכתבי יד ידועים של הבעש"ט, של ר' מנחם מנדל מהורודנא ושל בעל התניא - "נראה כי כל הכתבים האלה הבאים מהגניזה אינם אלא העתקות, כתב יד מעתיק בלבד".
הראשון שטען שמסמכי הגניזה הם זיוף, היה חיים נחמן ביאליק. לטענותיו הצטרפו החוקרים שמעון דובנוב, מאיר בלבן, גרשם שלום ועוד. גם בקרב החוגים הדתיים נשמעו קולות מערערים על הגניזה, ואפילו מזכירו של הריי"ץ, רבי חיים ליברמן טען כי הכיר את זייפן המכתבים. האדמו"ר רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאץ', מערער על נאמנותם: "ידי זרים המזייפים שלטו בהם", "השמר והזהר מבלי תאמין בם", ו"המכתבים האלו החשודים בזיוף". גם האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור כתב כי "המכתבים אשר נדפסו מחדש בחותם הבעש"ט ז"ל כולם מזויפים".
אברהם שרון (שבדרון), מנהל אוסף האוטוגרפים של הספרייה הלאומית, גילה באמצעות בדיקה כימית של הנייר עליו נכתבו "אגרות הבעש"ט" מהגניזה שהן מזויפות.
בשנת 1953 יצא לאור ספר "אגרות בעל התניא וחכמי דורו", מאת הרב דוד צבי הילמן, ובו ייחד חלק נכבד המפריך את מסמכי הגניזה לגופם, ומוכיח שלא יכלו להכתב על ידי אלו שנטען שכתבו אותם. הרב הילמן אף פרסם בכתב עת את שמו של הזייפן: נפתלי צבי (הירשלע) שפירא. טענותיו של הילמן הועלו בפני האדמו"ר ר' מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, והוא האריך לענות עליהן בכמה וכמה מכתבים. יצחק רפאל, ששוחח על כך עם האדמו"ר, העיד, כי האדמו"ר "היה נחרץ בדעתו, כי כתבי ה'גניזה' הם אמיתיים, בדבריו המרשימים בשיחתי עמו ביום ה' תמוז תשכ"ז, בה גלגלנו שעה ארוכה במעונו, בלי להתרצות לקבל גם דעת ביניים מתונה".
שלמה לאופר

ביוגרפיה

עלה ארצה בהיותו כבן שמונה. שיריו התפרסמו לראשונה בהיותו כבן 17 במוסף הספרות "משא" של העיתון "על המשמר" בעריכתו של אהרון מגד, בהמלצתו של נתן אלתרמן.
בשנת 1964 פרסם לאופר את ספר שיריו הראשון, "הערב יבוא אורח". 
מאז פרסם לאופר משיריו בכמעט כל מוספי הספרות של העיתונים והביטאונים הספרותיים באותם ימים, אך רוב שיריו התפרסמו באותה עת בכתב-העת "קשת" בעריכתו של אהרון אמיר.
בשנת 1992, לאחר שהוציא לאור מספר ספרי שירה, חל משבר בכתיבתו של לאופר והוא חדל לכתוב שירה. בשנה זו פרסם ספר פרוזה ראשון: "הראשידה - אגדה מודרנית" בהוצאת ירון גולן.
כעבור מספר שנים חזר לאופר לכתוב שירה, שכינס בספרו "יופיו של קוזימודו" (הוצאת כרמל, 2000). בעקבות הוצאת הספר הוזמן לאופר להשתתף ב"פסטיבל מטולה לשירה". הספר "יופיו של קוזימודו" נתפס כנקודת מפנה בפואטיקה של לאופר, כפי שכתב פרופ' יואב רינון ברשימה שפורסמה במוסף "הארץ".
בשנת 2000 החל לאופר בעריכת כתב העת לשירה "כרמל", הממשיך להתפרסם עד היום ושכבש לו מקום מרכזי ברשימת כתבי העת לשירה בארץ. 
בשנת 2011 פורסם מבחר גדול משיריו של לאופר בהוצאת "קשב" של רפי וייכרט בשם "חלומות סגורים" שזכה לסיקור נרחב. 
בשנת 2013 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספר פרוזה בשם "כפר הטווסים" הכולל שתי נובלות. הספר יצא בסדרת "הכבשה השחורה" בעריכת פרופ' חנן חבר, ועליו כתב דרור בורשטיין רשימה במוסף לספרות של "הארץ".
שלמה לאופר עבד במשך למעלה מ-30 שנה במדור הספרות של קול ישראל, שניהל הסופר והעורך שמואל הופרט. לאופר ממשיך כיום לכתוב ספרי פרוזה ושירה כאחד, וכן ממשיך בעריכת כתב העת "כרמל".
שלמה לאופר מתגורר בירושלים ולו בן אחד.
דרך קנה הסוכר

עלילה

כאשר סרסור בניו איבריה, לואיזיאנה, שאל את בלש המשטרה רובישו אם הוא בנה של מיי גילורי, זונה שנרצחה בידי אנשי משטרה שלושים שנה קודם לכן וגופתה הושלכה לביצה בצד דרך קני הסוכר, רובישו מגיב באלימות יוצאת דופן. אזכור מותה של אמו מביא את רובישו, אשר שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט בחיל הרגלים ולחם במלחמת וייטנאם, וחברו קליט פורסל, נחת לשעבר שלחם אף הוא בווייטנאם והיה שותפו של רובישו במחלק הרצח של משטרת ניו אורלינס, לפתוח בחקירה במטרה לאתר את השוטרים המושחתים שרצחו את אמו.
הר לפרוי

גאוגרפיה

ההר ממוקם בצדו המזרחי של מעבר אבוט המקשר בין העמק בו מצוי אגם לואיז בפארק הלאומי באנף, לבין העמק בו מצוי  אגם אוהרה בפארק הלאומי יוהו.
הר ויקטוריה ניצב למול הר לפרוי, מצידו המערבי של מעבר אבוט.
גובהו של הר לפרוי 3,442 מטרים.

היסטוריה

שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'ורג' מ. דוסון בשנת 1894 על שם סר ג'ון הנרי לפרוי (1817-1890), אסטרונום קנדי, אשר עבר מרחק של 8,800 קלומטרים בצפון קנדה בין השנים 1842–1844 על מנת לבצע תצפיות מטאורולוגיות ומגנטיות.
ההר היה האתר הראשון בו אירעה תאונת טיפוס קטלנית בקנדה. בשנת 1896 במהלך ניסיון טיפוס לפסגת ההר, נפל פיליפ ס. אבוט וצנח אל מותו. על שמו נקרא מעבר אבוט הסמוך.
אנדרס וומברגר

קריירת מועדונים

הוא נולד בויה לוסוריאגה שבארגנטינה ושיחק במחלקת הנוער של קבוצת ריבר פלייט.
לאחר תחילת הקריירה שלו בארגנטינה עם קבוצת איטוסיינגו שבבואנוס איירס, בשנת 2014. וומברגר עבר לפניקס בתחילת 2015, שם הוא שיחק במשך שתי עונות. בשנת 2016, הוא הושאל למועדון לוס אנדס.
ב-28 ביולי 2017, חתם על חוזה עם המועדון הסלובני אולימפיה לובליאנה.
בחודש פברואר 2019, חתם וומברגר על חוזה לשלוש וחצי שנים עם המועדון הרוסי אופה מבשקיריה.
צ'לדז

הקהילה היהודית

עד שנת 1863 חל איסור על היהודים להתיישב בעיר. בסביבות שנת 1850 נתגלו ליד העיר מכרות פחם, דבר שהפך את העיר מעיירה שכוחה, לעיר תעשייתית. בשנת 1863 החלו ראשוני היהודים להגיע לעיר שכונה ביידיש טשעלאדז, והם התניעו את הכלכלה המקומית. על פי מקור אחד, ראשון היהודים בעיר היה ראש משפחת שוויצר, שהיה אחד מעשירי אזור זגלמביה. על פי מקור אחר, היהודי הראשון שהגיע לעיר היה ממשפחת שטנצל].
על פי ספר סוסנוביץ והסביבה, לפני מלחמת העולם השנייה, התגוררו בעיירה קרוב ל-2,000 יהודים, רובם] חסידי רדומסק וסוכוטשוב. הקהילה היהודית יוצגה במועצת העיר על ידי חיים שוויעצר. במשך תקופה היה רב הקהילה היהודית הרב שלמה שטענציל. הקהילה היהודית התקיימה בעיירה עד השואה. עם תום המלחמה ניסו מספר ניצולים לחזור לעיר, אולם משנרצחו שניים מהם, עזבו כולם את המקום.]
בזנ"ט

בזנ"ט (ר"ת: ברזל זוויתי נטוי, או ברזל זווית נגד טנקים), הידוע גם בשם קיפוד צ'כי, הוא מנגנון הגנה סטטי העשוי מברזל, שנועד למנוע מעבר כלי רכב משוריינים. בזכות צורתו, הוא שומר על יעילותו גם אם יתהפך על ידי פיצוץ קרוב.
השם הלועזי, "קיפוד צ'כי", מתייחס למקום שבו נעשה בהם שימוש לראשונה, גבול צ'כיה-גרמניה, שם הוצבו על ידי הצבא הצ'כי כמכשולים לטנקים. הם היו חלק ממערכת ביצורים מאסיבית שבנתה (אך לא הספיקה להשלים) צ'כוסלובקיה, ערב מלחמת העולם השנייה. מערכת ביצורים זו נפלה לידי הגרמנים ב-1938, לאחר כיבוש חבל הסודטים בהסכם מינכן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפרס הבזנ"ט לחופי האוקיינוס האטלנטי כחלק מהחומה האטלנטית. כך למשל, במהלך הפלישה לנורמנדי, נתקלו כוחות הלוחמים בקיפודים צ'כים שמוקמו קרובים במיוחד לקו החוף. על ראש ה"קיפודים" הורכבו מוקשים ופגזים ישנים, ומטרתם של מכשולים אלה הייתה להשמיד נחתות בזמן הגאות.
ברמת הגולן ניתן לראות גם היום בזנ"טים ששימשו כחלק ממערכת ההגנה של המוצבים הסוריים לפני מלחמת ששת הימים.

פרטים טכניים

הקיפודים עשויים משלושה חלקי ברזל בעלי פרופיל בצורת האות ר' (או L) המחוברים יחדיו ליצירת צלב מרחבי. זרועות הקיפוד מצוידות ב"כפות רגליים" מרובעות כדי למנוע שקיעה בקרקע, וכמו כן בחריצים לחיבור חוטי תיל דוקרני בין הקיפודים.
גובהם של קיפודים צ'כים גדול יותר ממרווח גחונם של הטנקים. כאשר טנק מנסה לעבור במקום בו מונח מערך של קיפודים צ'כים, זחל הטנק לא יכול לטפס על הקיפוד, ומאידך גחונו של הטנק עשוי "לעלות" על הקיפוד כך שזחל הטנק מאבד את מגעו עם הקרקע ויכולתו של הטנק לנוע קדימה אובדת. אם טנק עולה על קיפוד במהירות, ייתכן שיכולת תמרונו תאבד כליל עד לחילוצו.
כיום משמש הכינוי בזנ"ט גם למוט ברזל בודד בעל פרופיל ר' או Y, המכוּנה גם "ברזל זווית".
פייגה אילנית

קורות חיים

נולדה בעיירה בראנסק (פרבר של ביאליסטוק) שבפולין בשם פייגה הינדס, לרב שרגא פייבל הינדס ונחמה לבית שקופ (בתו של הרב שמעון שקופ, ראש ישיבת "שער התורה" בגרודנה). בשנת 1915 עברה עם הוריה למחוז חרקוב שבאוקראינה, ושם למדה בגימנסיה הרוסית בעיר סומי, בה למדה גם פניה ברגשטיין. לאחר פטירת אמה, ונישואיו השניים של אביה, חזרה לפולין ועברה להתגורר אצל סבה וסבתה בבראנסק. 
בשנת (1922) עברה לגרודנה והצטרפה לתנועת השומר הצעיר. שם נטלה חלק פעיל בהנהגת הקן ונבחרה לחברת המועצה הארצית של התנועה. 
בפברואר 1929, בגיל 20, עלתה לארץ ישראל והגיעה לחדרה. בספטמבר אותה שנה עברה לבנימינה וב-1930 הצטרפה להגנה. בתקופה זו עבדה בפרדסים ובסלילת כבישים.
בשנת 1933 הצטרפה במסגרת קבוצת "הבנימינאים" לקיבוץ גן שמואל.
בשנת 1949 שימשה כחברת כנסת בכנסת הראשונה מטעם מפ"ם; תפקיד אותו מילאה עד פיזור הכנסת הראשונה (1951).
בסוף ימיה התעוורה.

פעילותה ודרכה הפוליטית


פייגה אילנית התנגדה נחרצות לפעילות של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, והחזיקה בדעתה זו אף בסוף ימיה.
כמו כן התנגדה אילנית לועדת פרומקין שחקרה את החינוך במחנות העולים, ובטענות שהועלו על חינוך וכפייה שנועדו להעביר אנשים על דתם, ולהופכם לחילונים; בהמשך אף יצאה נגד מסקנות ועדת החקירה, בין השאר בשל האבסורדיות לדעתה בטענה שבזדון "נגזזו פאות".

ארכיון משפחתה

ארכיון משפחתה, הכולל תכתובת שלה עם סבה הרב שמעון שקופ, נמצא באוניברסיטת בר-אילן.
סינפסה חשמלית

מבנה

כל נקודת מגע (aka nexus junction) מכילה מספר רב של תעלות החוצות את הקרום של שני תאים. עם תעלה מרכזית בקוטר של כ-1.2 עד 2.0 ננומטר, התעלות האלה יוצרות ערוצים רחבים מספיק כדי לאפשר ליונים, ואפילו למולקולות בגודל בינוני כמו מולקולות איתות, לזרום בין תא אחד למשנהו, ובכך לחבר את הציטופלסמה של שני התאים. לפיכך, כאשר מתח הממברנה של תא אחד עובר שינויים, יונים יכולים לעבור מתא אחד למשנהו נושאים מטען איתם, ובכך לגרום לשינויים עוקבים במתח הממברנה של התא הצמוד. 
התעלות עצמן מורכבות משני חצאים הנקראים connexons, כל מחצית נתרמת על ידי אחד מהתאים בסינפסה. Connexons עצמם בנויים משש יחידות חלבון משנה העוברות דרך קרום התא ארבע פעמים ואורכן 7.5 ננומטר, בשם connexins, אשר יכולות להיות זהות או שונות במקצת אחת מהשנייה.
קתדרלת אולליה הקדושה

קתדרלת אֶוּלָליה הקדושה (בספרדית: Catedral de Santa Eulalia) או הקתדרלה של ברצלונה (המכונה גם "לה סאו" - La Seu) היא קתדרלה בברצלונה, ספרד המהווה את מקום מושבו של הארכיבישוף של העיר ובנויה ברובה בסגנון גותי.

הקמת המבנה

במקום בו עמדה הקתדרלה נצבו כנסיות מהמאה החמישית לספירה בתקופה הרומית של העיר ברצלונה. כאשר מבנה הקתדרלה הנוכחי נבנה בין 1298 עד למאה ה-15 על יסודותיה של כנסייה ויזיגוטית שעמדה במקום. החזית הנאו-גותית של הכנסייה הוקמה במאה ה-19. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בוצעו עבודות שיפוצים נרחבות בקתדרלה. ב-2012 הוסרו הפיגומים מהחזית הנאו-גותית.
הכנסייה מוקדשת לאולליה מברצלונה - הקדושה המגינה על העיר ברצלונה (שעל פי האגדה הוצאה להורג ברחבה שליד הקתדרלה), הקבורה על פי האמונה המקומית בקריפטה של הכנסייה.
מבנה הקתדרלה מורכב מ-28 קפלות שונות המחולקים לחמישה אגפים שונים שווי גובה ככנסיית אולם,  כאשר שני האגפים החיצוניים הם קפלות המופרדות בקירות. קירות אלה תומכים בקמרונות הספינה הראשית. האפסיס מסתיים בשווה וסביבו אמבולטוריום עם 9 קפלות קורנות. המזבח הראשי מוגבה על מנת לאפשר מבט אל תוך הקריפטה.
בקתדרלה יש העתק מוגדל של פסל המדונה השחורה - הדומה לפסל השמור במונטסראט. אחת האטרקציות החביבות על התיירים הבאים לבקר בכנסייה היא מערכת מושבי העץ הייחודיים של המקהלה.
לצד הכנסייה מצוי קלויסטר גותי, בו שמורים 13 אווזים לבנים המסמלים את היותה של אולליה בת 13 בעת הירצחה על ידי החיילים הרומיים על רקע אמונתה הנוצרית.
האמת העירומה (סדרת טלוויזיה)

עלילה

הסדרה עוסקת בפרשת היעלמותה של נערה בת 17 בשם הגר נבות (דניאלה קרטס). הגר מתגוררת אצל אמה מיקה (יבגניה דודינה) אולם נראתה לאחרונה בבית אביה, דותן (יורם חטב). יחסיה של הגר עם אמה ובעלה, נדב (נתן רביץ), מעורערים, כמו גם יחסיה עם רוב האנשים בהם היא נתקלת. היא יצירתית - כותבת, מנגנת ושרה - אולם דיכאונית. המשפחה מגיעה לתחנת המשטרה רק 4 ימים לאחר שהגר נראתה לאחרונה. החקירה, אותה מוביל פקד רונן גבאי (ליאור אשכנזי), חושפת סודות משפחתיים בכל מקום אליו היא מגיעה. צוות החקירה כולל את שי (אלון דהן), שפרה אוחיון (הדס קלדרון) וסיגל סרוסי (מיכל לוי).
בנוסף - גם סיפורו של גבאי אינו פשוט - אשתו תמר (יעל הדר) חולה במחלת נפש ומתאשפזת לעיתים וילדיו מוזנחים. בנוסף, הוא נחקר במחלקה לחקירות שוטרים. בהיעדרו נכנסת אל צוות החקירה סמדר (מיכל ורשאי), בעוד סיגל יולדת ויוצאת מן הצוות.
החקירה ממפה את קשריה של הגר - עם קרלו, המורה שלה לצ'לו (איתי גנות); עם ניב רוזן, היועץ החינוכי של הבית ספר בו למדה (אייל שכטר); עם נעמה (יובל שרף), חברה טובה שלעיתים משמשת גם מאהבת, ומאהב ערבי. כאשר גופתה של הגר מתגלה על ידי סאלם (שרדי ג'בארין) אף אחד במעגל הנחקרים לא יוצא לגמרי חף מאשמה.

פרק מיוחד

בין הפרק החמישי לפרק השישי שודר פרק הסוקר מנקודת מבט מיוחדת את התקדמות החקירה בעניינה של הגר, הנעלמת כבר ארבעה ימים. בניגוד לפרקי הסדרה הרגילים, בהם סיפורי הדמויות השונות שזורים זה בזה במהלך הפרק, בפרק מיוחד זה נעשה מאמץ בעריכה לסדר עבור הצופה את המידע (בין השאר באמצעות תוספת של כתוביות), להפריד דמות מדמות ולאפשר תשומת לב לפרטים. הפרק היה באורך 50 דקות, בשונה משאר הפרקים שאורכם היה כחצי שעה.
פלאסה דה קסטייה

פלאסה דה קסטייה (בספרדית: Plaza de Castilla) היא כיכר מרכזית מפורסמת במדריד, בירת ספרד. הכיכר ממוקמת בצפון העיר בשדרת קסטיאנה - ציר התנועה המרכזי החוצה את מדריד מצפון לדרום. בכיכר ניצבים מגדלי שער אירופה, מהמבנים הגבוהים בעיר, לצד אובליסק קאחה ומספר אנדרטות נוספות.
בכיכר תחנת רכבת תחתית בה עוברים שלושה קווים, בנוסף לתחנת אוטובוסים תת-קרקעית ותחנות אוטובוס במפלס הרחוב, המשמשות אוטובוס עירוניים ובין-עירוניים כאחד. בזכות סמיכותה של הכיכר לתחנת צ'מרטין ולאזורי העסקים CTBA ו-AZCA, היא מהווה צומת תחבורה ציבורית מרכזי בצפון העיר.
של"פ

של"פ (שמיניסטים  לעיירות פיתוח) הוא פרויקט של משרד החינוך ותנועות הנוער שבמסגרתו צעירים עוברים ללמוד בכיתה י"ב בערים שונות. 
במקור, הפרויקט יוסד על ידי תנועת הצופים ובהמשך הופעל על ידי תנועות נוער רבות בישראל. הפרויקט אומץ על ידי החינוך הדתי ובני עקיבא החל משנת 1983. בשנים האחרונות יוצאים גרעיני של"פ כמעט אך ורק מטעם בני עקיבא, ובשנת 2009 החלו לצאת גרעיני של"פ גם מתנועת עזרא.
במסגרת התוכנית, תלמידי כיתה י"ב מרחבי הארץ עוזבים את התיכון שבו למדו בסוף כיתה י"א ועוברים לתיכון בעיירת פיתוח. בכל קבוצת של"פ ישנם בין 8-4 חברים שמתגוררים ביחד בדירה שכורה, מקבלים תקציב ומתנהלים באופן עצמאי. בשנת הלימודים תשע"ח בני עקיבא מפעילה גרעיני של"פ ב-11 ערים: בקריית-שמונה, כרמיאל, בית-שאן, אופקים, הרצליה וחצור הגלילית לבנים, ובשדרות, בית-שמש, צפת, נהריה ועכו לבנות.
לתנועת הנוער ״עזרא״ ישנה שתי גרעיני של״פ: בבת ים (בנים) ובחצור הגלילית (בנות).
גרעין השל״פ בבת ים של תנועת ״עזרא״ נקרא גם גרעין ״איל״ על שם איל יפרח שהיה חבר בגרעין זה. 
בתי הספר שבערים קולטים את קבוצות השל"פ ואחראים לתוכנית לימודיהם והכנתם לבגרות בצורה תקינה, וכן להשתלבותם החברתית בכיתה. תנועת הנוער נושאת באחריות הכללית על הקבוצה, מגיוס חבריה לתוכנית עד לסיום בחינות הבגרות, כולל ליווי של מדריך צמוד לקבוצה, דיור, קשר עם בית הספר ותיאום בין הרשויות השונות.
הרעיון העומד מאחורי הפרויקט הוא שחברים לכיתה נגישים יותר מאשר מדריכים בשנות שירות, מורים, יועצים ודמויות סמכותיות אחרות מצוות בית הספר. בכך מבסס הפרויקט גישה ייחודית לעשייה חברתית, עשייה מתוך הקבוצה ולא כגורם חיצוני לה.
חברי הגרעין פועלים בכיתה בצורות שונות: הם מגישים עזרה לימודית, מעודדים תלמידים לגשת לבחינות הבגרות, להתגייס לצה"ל ולפנות לאפיקים שונים של הגשמה עצמית, מזהים תלמידים הזקוקים לעזרה כלכלית ומעודדים אותם לגשת לגורמים המתאימים המטפלים בכך בתוך בית הספר.
אופולה

היסטוריה


בעקבות מותו של בולסלאב השלישי (1138), אופולה וכל האדמות שבאזורה נהפכו להיות דוכסות נפרדת, שבסופו של דבר הייתה שותפה לגורלה של פולין ויותר מאוחר גם לגורלה של שלזיה.
לאחר הפסדה של אוסטריה במלחמה השלזית הראשונה ב-1742, חלקה הגדול של שלזיה, כולל אופולה, נפל לידי פרוסיה. ב-1871 הפכה העיר לחלק מהקיסרות הגרמנית.
מחנה הריכוז דראנסי

תולדות המחנה

המחנה הוקם במבנה גדול, שנבנה למטרות דיור ציבורי, ובפועל שימש את המשטרה. מחנות דומים הוקמו בכל רחבי צרפת של וישי ונוהלו על ידי המשטרה הצרפתית תחת פיקוחם של כוחות הכיבוש הנאצי. במחנה נאסרו גם שבוי מלחמה בריטים ומתנגדים צרפתיים למשטר הנאצי. 
כ-70,000 אסירים נכלאו במחנה דראנסי, רובם בשל היותם יהודים. קצתם היו פעילי המחתרת הצרפתית. עד שחרור המחנה בידי בעלות הברית ב-17 באוגוסט 1944, נשלחו ממנו 64,759 יהודים ב-64 טרנספורטים למחנות השמדה, רובם לאושוויץ ומיעוטם לסוביבור. רק כ-2,000 מהם ניצלו. כ-1,500 נותרו במחנה ביום השחרור. בין הנרצחים היו כ-6,000 ילדים. 
המחנה הוקם ב-20 באוגוסט 1941, לאחר מעצרם של 3,477 יהודים בעלי אזרחות זרה שנתפסו במצוד הגדול שברבעים 11–12 בפריס. 
תנאי החיים במחנה דראנסי היו קשים. המבנה רב הקומות יועד לאכלס כ-700 איש אולם למעלה מ-7,000 אסירים נכלאו בו בשיאו. הילדים הקטנים הופרדו מהוריהם מיד עם הגעתם למחנה. השומרים התנהגו באכזריות רבה כלפי הכלואים. בדצמבר 1941 הוצאו להורג 40 יהודים בדראנסי על פי הוראת הנאצים כתגמול על התקפת המחתרת הצרפתית שכוונה נגד שוטרים גרמנים.
החל ממרץ 1942 החלו גירושים של יושבי המחנה למחנות השמדה במזרח. ביוני 1943 נתמנה איש האס.אס אלויס ברונר למפקד המחנה. כשליש מיהודי המחנה שנשלחו להשמדה במזרח היו אזרחים צרפתים. אחרים היו מהגרים יהודים בעלי נתינות זרה גרמנית, פולנית ואחרת שחיו בצרפת. בין המפורסמים שבאסירי דראנסי היו מקס ז'אקוב, אלפרד נקש, טריסטאן ברנאר ורנה בלום. 
המחנה שוחרר באוגוסט 1944.

לאחר המלחמה

ב-1976 הוצבה במקום האנדרטה הלאומית למגורשי צרפת של הפסל ניצול השואה שלמה זלינגר. 
בשנת 1996 הופק סרט תיעודי על החיים במחנה דראנסי בשנים 1944-1941 בבימויו של סטפן טרומבלי. 
ב-20 בינואר 2005 הציתו אלמונים קרון רכבת במתחם המחנה, והותירו אחריהם מנשר החתום כביכול על ידי בן לאדן ועליו צלב קרס הפוך.
החלטה 684 של מועצת הביטחון של האו"ם

ההחלטה

המועצה החליטה להאריך את המנדט של יוניפי"ל לחצי שנה נוספת, עד ל-31 ביולי 1991.
לאחר מכן הדגישה המועצה את העוצמה של הכוח, וביקשה מהמזכ"ל לדווח על ההתקדמות בביצוע החלטות 425 (1978) ו-426 (1978).
כף סינית

כף סינית או כף מרק סינית היא כף בעלת ידית רחבה וקצרה, אשר החלק הקעור שלה משוטח. ההשטחה של החלק הקעור מצמצמת את הסבירות שהנוזלים יצברו בנקודה יחידה ובכך מונעת טפטוף.
במקור הכף הסינית עשויה מחרס או חרסינה, אך בתקופה המודרנית ניתן למצוא כפות סיניות העשויות מפלסטיק או מתכת.
הכף הסינית משמשת לאכילת מרק, תבשילים שונים, אורז ועוד.
כוח אפור

מאפיינים

מין זה הוא הגדול והכבד שבלטאות ישראל: אורכו 120–150 ס"מ ומשקלו 2–3 ק"ג. צבעו משתנה לצורך ויסות החום: מאפור-צהבהב כשקר עד לצהבהב בהיר כשחם. בכך מתאים את עצמו לסביבת מחיתו המדברית. הגוף מוכתם בכתמים בהירים ואת הזנב מעטרות טבעות שחורות. צבעו הצהבהב מסייע לו להסתוות מפני אויביו, שהם בעיקר עופות דורסים ויונקים מסדרת הטורפים. על גבו וזנבו של הכוח הצעיר פסי רוחב שחורים, הדוהים עם הגיל ואינם בולטים אצל הבוגר. הכוח מגן על עצמו מפני אויביו בצליפות מהירות וחזקות של זנבו הארוך, וגם בנשיכות.
בקיץ מטילה נקבת הכוח האפור 5–12 ביצים בתוך גומה שחפרה בחול הלח. הצעירים, המגיחים מן הביצים באביב, 8 חודשים לאחר ההטלה, שונים בצבעם מן הבוגרים: גופם בצבע אפור בהיר מוכתם בכתמים שחרחרים-צהבהבים.
הכוח האפור הוא פעיל יום וחובב חום והוא הלטאה היחידה בישראל השוקעת בתרדמת חורף, הנמשכת עד חצי שנה.
הכוח האפור מצוי במרבית מערבה של אסיה, בצפון אפריקה ובדרום אירופה. כוח זה נזקק לטריטוריה גדולה יחסית, שגודלה 20 - 50 קמ"ר, ולכן אוכלוסייתו אינה מרובה ומצויה בצפיפות גבוהה, מה שגורם לכוחים להיפגש זה עם זה לעיתים קרובות וגורם לקרבות. צמצום שטחי החול הטבעיים במישור החוף ובנגב מסכנים את אוכלוסיית הכוח האפור.
מקום חיותו אדמות קלות ואזורים חצי-מדבריים. הכוח חופר לעצמו מחילות עמוקות ומתגורר בהן.
הכוח האפור ניזון ממכרסמים מדבריים, מחלזונות, מחרקים, מנחשים, מצבים, מציפורים ומלטאות קטנות. את טרפו הוא בולע בשלמותו, תוך הזזת הגוף קדימה ואחורה.

אזכור בתנ"ך

לפי זיהוי הרס"ג, הכוח האפור הוא האנקה משמונת השרצים שנזכרו בתורה לעניין דיני טומאה וטהרה:
וְהָאֲנָקָה וְהַכֹּחַ וְהַלְּטָאָה וְהַחֹמֶט וְהַתִּנְשָׁמֶת
— ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל'
שרגא בישגדא

רקע

שרגא הוא כותב בלוג יומי מצולם  אשר עוסק באישים חשובים. שרגא סוקר בבלוג שלו אנשים אשר תרמו למדע, לאמנות, לתרבות, לרפואה, לחברה ולפוליטיקה. כגון: אליעזר בן-יהודה, ארכימדס, צ'ארלי צ'פלין, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, מרתה גרהם, הנס כריסטיאן אנדרסן, דוד בן-גוריון ועוד. אולם הוא נתקל בבעיות ובזכותם של עליזה השכנה ושל נטע עוזרת הבית מצליח שרגא לפתור אותן.