google/wiki40b huggingface dataset:
מערות חזן

מערות חזן הוא שמה של מערכת מסתור מתקופת מרד בר כוכבא, הממוקמת בצפון בני דקלים והיא מורכבת ממערות קארסטיות, חללים חצובים, מתקנים חקלאיים ובורות מים המקושרים זה לזה במנהרות ומחילות תת-קרקעיות. 
אתר המערות התגלה על ידי חברי מושב אמציה ב-1979 בראשות הבן הבכור של המושב, אמציה אבודרהם. 
ב-2018 הוכרז כגן לאומי והחלו עבודות לנגישתו ובניית פארק לתושבי היישוב בני דקלים  
שם המקום נגזר מן המלה הערבית ח'זאנה (ארון, אוצר), הוא השם בו כינו את האתר הכפריים הערבים באזור, שנשדד עוד בשלהי העת העתיקה של ידי שודדי עתיקות.

תיאור הממצאים

האתר נחפר ב-1983 על ידי הארכאולוגים שלמה גודוביץ' וגדעון אבני. 
המערכת כוללת 35 חללים תת-קרקעיים, מחילות ומנהרות באורך כולל של כ-220 מטרים בשטח המשתרע על כ-650 מ"ר.
מאז סוף ימי בית שני ועד תום מרד בר כוכבא וכן מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל ועד התקופה הערבית הקדומה התקיים במקום, מעל לפני הקרקע, יישוב, אשר עשה שימוש בחללים התת-קרקעיים לשימושים שונים כגון אחסון ומסתור. החללים התת-קרקעיים הורחבו, חוברו והותאמו לשהיה ממושכת בתקופת מרד בר-כוכבא, אז גם הותקנו מוקדי התעייה ושמירה, חדרי מסתור, פירי אוורור ומתקנים חקלאיים-תעשייתיים תת-קרקעיים כגון בית בד. כן הותקנו לאורך המחילות שקעים לנרות שמן.
במרכז המערכת נמצאות שתי מערות פעמון ומערת קולומבריום, ששולבו באמצעות מחילות במערכת המערות שתחת בתי היישוב. ארבעה חללים תת-קרקעיים שימשו כמחסן לקנקנים, רצפת חדרי האחסון נחצבה בדוגמת שקעים עגולים (כ-150 שקעים בממוצע בחדר) ובאחד מהם נמצאו קנקני שמן שלמים. תחכום מקימי החדרים מתבטא בכך שנבנו בשיפוע מתון מאד, כאשר בין השקעים מחברות תעלות קטנות המובילות לבור איגום, כך שאם נסדק קנקן, תוכנו היה זורם ונאגר ולא אובד.
גרהרד שמידהובר

קריירה מוקדמת

שמידהובר נולד ב-9 באפריל 1894 בדרזדן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 התגייס שמידהובר לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-177 (הסקסוני המלכותי ה-12), עמו לחם בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1916 הועבר שמידהובר לרגימנט הרגלים ה-391, ומילא בו תפקידים שונים עד סיום המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל שמידהובר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש שמידהובר מהצבא, ובשנת 1920 התחתן עם הלן באומפלדר. בשנת 1934 הצטרף שמידהובר לוורמאכט, ובשנת 1939 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-103.

מלחמת העולם השנייה ואחריתו

עם פרוץ המלחמה היה שמידהובר מפקד גדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-103, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהדיוויזיה ה-4. ב-15 באוגוסט 1940 הוסבה הדיוויזיה ה-4 לדיוויזיית הפאנצר ה-14, ורגימנט הרגלים ה-103 הוסב לרגימנט הרובאים ה-103. שמידהובר לחם עם גדודו במהלך המערכה בבלקן ובמהלך מבצע ברברוסה, וב-1 ביולי 1941 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באפריל 1942 הועלה שמידהובר לדרגת אוברסט, וב-1 ביוני אותה שנה קיבל תפקיד בבית הספר לשריון. ב-11 ביולי 1943 מונה שמידהובר למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-304, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2, ולחם עמו בקרבות סביב קייב, ועל כך קיבל ב-18 באוקטובר 1943 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-2 במאי 1944 מונה שמידהובר למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, שהייתה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה, וב-9 בספטמבר מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-13, שהייתה חלק מהארמייה השישית. באוקטובר 1944 לחם שמידהובר עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרב דברצן, ובינואר 1945 לחם עמה במצור על בודפשט. ב-21 בינואר 1945 קיבל שמידהובר על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-11 בפברואר נהרג באחד הקרבות האחרונים שהתנהלו בבודפשט.
קולטן (מחצב)

קולטן (Coltan) הוא השם התעשייתי של תערובת המינרלים קולומביט וטנטליט, שם שניתן כצרוף התחיליות של שמות שני מינרלים אלה.
הקולטן מהווה מקור עיקרי של ניאוביום וטנטלום.

הפקה ומכירה של קולטן

הקולטן נכרה בעיקר בשביל להפיק טנטלום, המשמש בעיקר לייצור רכיבים אלקטרוניים, ומחיר הקולטן נקבע לפי כמות הטנטליט שהוא מכיל. באופן כללי הקולטן נסחר סביב ה-40$ לק"ג טנטליט אולם המחיר חווה מספר עליות תלולות וצניחות עוקבות: בסוף שנות ה-70, בשנת 1988 ובשנת 2000.  
הכרייה השנתית של קולטן בשנת 2000 הייתה בסביבות 836 טון של תכולת טנטלום, בשנת 2001 עלתה ל-1100 טון ובשנת 2004 הגיעה ל-1,270 טון, לא כולל את בוליביה, רוסיה, סין וזמביה אשר לגביהן אין נתונים. הכרייה של קולטן נעשית בעיקר באוסטרליה (485 טון בשנת 2000, 800 טון בשנת 2004), ברזיל (90 טון ב-2000, 200 טון ב-2004), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רואנדה, בורונדי, אוגנדה (130 טון ב-2000, 52 טון ב-2004), קנדה (57 טון ב-2000, 55 טון ב-2004), אתיופיה (38 טון ב-2000, 35 טון ב-2004), ניגריה, נמיביה ומוזמביק. 
כל התוצרת מגיעה בסופו של דבר לאחת משלוש חברות בעולם, "Cabot Inc" בארצות הברית, HC Starc בגרמניה ו-Nigncxia בסין שהן היחידות בעלות הציוד להפקת טנטלום ממחצבים גולמיים.
צבי קרול

צבי קְרוֹל (13 באפריל 1907, כ"ט בניסן תרס"ז, קלינקוביץ, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – כ"ב בטבת תש"ח, 4 בינואר 1948, תל אביב) היה משורר, עורך, מבקר והומוריסטן עברי וחוקר הסוציאליזם היהודי.

ביוגרפיה

צבי קרול נולד בעיירה קלינקוביץ (ברוסית: Калинковичи) שבפלך מינסק שברוסיה (רוסיה הלבנה), באזור פולסיה, בתחום המושב היהודי, באביב תרס"ז (1907), בנם של נחמה לבית גלוברמן והרב מרדכי קרול (בעל ייחוס רבני: מצאצאי ר' אברהם הכהן מקליסק ור' יום-טוב ליפמן הלר), במשפחה בת שנים-עשר ילדים. למד בחדרים, ולאחר מכן למד בבית ספר ממשלתי, וקיבל חינוך תורני מאביו. בנעוריו הצטרף לתנועת "החלוץ" (במחתרת), וב-1925 עלה לארץ ישראל. בארץ עבד כפועל בעמק יזרעאל, ואחר-כך בפרדס של דודו הנודע יעקב קרול בפתח תקווה (הראשון שהנהיג עבודה עברית). לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים במשך חמש שנים. שם החל את דרכו הספרותית, ובשנים 1931–1933 היה חבר הוועד והמזכיר של אגודת הסופרים בירושלים.
בשנת 1928 נישא למנוחה הלפרין (1913–1981), שלה היה נשוי עד מותו, והיה אב לשני בנים: עופר ודן. לבסוף התיישבה המשפחה בתל אביב.
כבר מסוף שנות ה-20 ועד מותו שלח ידו בעבודה ספרותית ועיתונאית: פרסם שירים, רשימות, פיליטונים ומאמרי מחקר וביקורת בעיתונות העברית.
עסק בחקר הסוציאליזם היהודי ובראשית הסוציאליזם העברי, ובפרט בפועלו של אהרן שמואל ליברמן.
ב-1935 היה חבר מערכת הלקסיקון הביוגרפי הארצישראלי של הוצאת "מסדה", ומאותה שנה עבד במערכת "האנציקלופדיה העברית" שלה.
הקדיש את זמנו ומרצו במיוחד לתחום ההומור: חיבר חרוזים ופיליטונים הומוריסטיים ופרסמם הן במדורים בעיתון והן בחוברות מיוחדות, על פי רוב (כמקובל אז) בשמות עט שונים. בשנות ה-30 ערך ופרסם עשרות חוברות של הומור, סאטירה ופארודיה, מהן רבות עם חברו יעקב רזניק ובמסגרת ספריית "אץ קוצץ".
בשנים 1935–1936 היה בעל מדור הומוריסטי בעיתון "דבר".
עם פתיחתו של בית ביאליק היה למנהלו. בשנותיו האחרונות עבד בהוצאת "עם עובד".
צבי קרול חלה במחלת לב וכעבור שבועות ספורים, ב-4 בינואר 1948, נפטר בבית החולים בילינסון בעקבות פקקת, בן 40 במותו. נקבר בבית הקברות הישן בתל אביב.
יוסף יעקב ניישלאס

הרב יעקב יוסף ניישאלס (ר' יעקב וועטש, כ"ח באדר תקנ"ה, 1795 - ט"ז בשבט תרכ"ח, 1868) היה רבה של סרדהלי (דונה-סרדהלי) ובהמשך רב באויבן ישן (אובודה). מגדולי תלמידי החתם סופר.

ביוגרפיה

נולד בוועג-וועטש (Vágvecse) הסמוכה לפרשבורג לרב פרץ והינדל. בבחרותו למד בישיבת פרשבורג. נישא ללאה בת העשיר פרץ גולדברגר מאויבן ישן. בגיל 25 התמנה לדיין בסרדהלי, ובשנת תק"צ, שנתיים לאחר פטירת הרב אהרן סודיטץ-ביכלר, מונה לרב העיר. לצד רבנותו לימד גם תלמידים, בהם הרב יצחק אייזיק סגל ביליצר רבה של נאדי-אידא ומחבר הספר "באר יצחק". הוא העניק היתר הוראה לרבנים רבים.
בשנת תקצ"ט פרצה מחלוקת בעיר והוא שב לאויבן-ישן שם כיהן כרב בבית המדרש רויס וכמורה הוראה בעיר. בין תלמידיו היה הרב חנוך ארנטרוי רבה של מינכן. הוא נודע גם כנואם ודרשן.
בשנת תר"י (1850) היה פעיל בביטול התוכנית להקמת הסמינר לרבנים. בשנת תר"כ פסק להיתר בפרשת "תרנגולי קובריץ". 
נפטר בשנת תרכ"ח. בין ילדיו, בנו הרב חיים ניישלאס וחתניו הרב יוסף רבה של ווערעשוואר והרב יעקב אייזיק כץ-קאהן. נכדו היה הרב משה ניישלאס, רבה של סרדהלי ובהמשך של שיכון סקווירא.
מרבית דברי תורתו אבדו.
סטירן

ייצור

מייצרים סטירן באמצעות דה-הידרוגנציה של אתיל-בנזן המופק מתגובת אתן עם בנזן.
אתיל בנזן מעורב עם קיטור בטמפרטורה גבוהה בנפח הגדול מזה של חומר הגלם פי 10-15 והתערובת מוזרמת על קטליזטור מוצק המבוסס על תחמוצת ברזל המעורב בכמה אחוזים של תחמוצת אשלגן או אשלגן פחמתי. הקיטור הוא מקור החום הנדרש לתהליך האנדותרמי והוא גם מסיר את הפחם שעשוי להיווצר על הזרז המוצק. הקיטור גם מדלל את המגיבים והתוצרים ומסיט את שיווי המשקל לטובת התוצר. במפעל סטירן טיפוסי 2 או 3 ריאקטורים בטור הפועלים בתנאי ואקום כדי לשפר יעילות וסלקטיביות. הניצולת היא כ 65% בתהליך של 2 ריאקטורים ו 70-75% בתהליך של 3 ריאקטורים. הסלקטיביות לסטירן 93-97% ותוצרי הלוואי העיקריים הוא טולואן ובנזן. כיוון שטמפרטורת הרתיחה של סטירן ושל חומר הגלם אתיל בנזן דומות (145°C ו-136°C בהתאמה) ההפרדה ביניהם נעשית במגדלי זיקוק גבוהים. בתהליך הזיקוק הסטירן עלול לעבור פולימריזציה ויש צורך בהוספת מעכבים.

בטיחות

סטירן נחשב לכימיקל מסוכן בפרט במקרה של מגע בעיניים אך גם בעור. לפי כמה מחקרים סטירן הופך בגוף האדם (לאחר בליעה או שאיפה) לסטירן-אוקסיד חומר הנחשב רעיל, מוטגני וייתכן גם קרצינוגן.
המרכז לטניס בישראל - טבריה

המרכז לטניס בישראל - טבריה, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.

היסטוריה

המרכז נפתח בשנת 1989 בשיכון ד' בעיר - אחת משכונות המצוקה הגדולות (בהמשך שונה שם השכונה לרמת אגוז). הסיבה למיקומו של המרכז בשכונה זו הייתה לתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו לבלות את אחר הצהרים והחופשות שם במקום להישאר ברחובות. המרכז היה כמובן נגיש לכל תושבי העיר והאזור שהגיעו כדי ללמוד את משחק הטניס.
ביל ליפי, אחד מששת המייסדים של המרכז לטניס בישראל, סיפר את הסיפור המרגש של הקמת המרכז בטבריה: "לארי קרוליק היה איש נפלא שאהב ילדים. הוא לא שיחק טניס. במהלך טיול בישראל, בזמן שנסע ברכבת מת"א לירושלים, הוא הודיע שהוא מעוניין לתרום מיליון דולר כדי לבנות מרכז טניס בטבריה. כאשר התקיים טקס חנוכת המרכז, קרוליק כבר גסס מסרטן. הוא טס במיוחד עם משפחתו ורופאו האישי מארצות הברית לישראל והגיע לטבריה עם מסוק כדי להיות בטקס. כמה ימים לאחר מכן הוא נפטר".

הפעילות במרכז

במרכז בטבריה ששה מגרשים, קיר אימון מקורה, מועדון לילדים, שלושה מקלטים ניידים, כיתת לימוד, מקלחות ושירותים וגישה לנכים. במרכז תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית לגני ילדים ופיתוח מוטורי מגיל 3-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית לילדים מצטיינים המשלבת גם אימוני כושר ואימונים מנטליים. למבוגרים יש חוגי טניס וקרדיו טניס. השחקנים הבולטים שגדלו בטבריה במהלך השנים וזכו באליפויות ישראל לנוער: ויקטור קוליק, גיא קובי, אלירן דויב ואיגור סמילנסקי. במרכז מתקיימות תחרויות ארציות, אזוריות ופנימיות במהלך השנה וימי כיף לתושבי העיר.
המרכז בטבריה מקיים תוכניות רבות למען הקהילה שממומנות על ידי תורמים יקרים בחו"ל: תוכניות למען ילדים ונוער בסיכון, תוכנית לאנשים בעלי מוגבלות שכלית, תוכנית לדו קיום (חיים משותפים) ותוכנית לעולים חדשים.
במלחמת לבנון השנייה ב-2006 נאלץ המרכז להפסיק את פעילותו בעקבות ירי קטיושות על טבריה. כדי להרחיקם מקו האש, הוזמנו ילדי המרכז להתארח במרכז לטניס בישראל - רמת השרון שם התאמנו וישנו אצל משפחות מהאזור.
מנהל המרכז הראשון בטבריה היה שמוליק טלר ואחריו ניהלו קרול לובל וישה אקסנוב, כאשר המנהל משנת 2009 ועד היום הוא טל אמסלם.
המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה

היסטוריה

המפלגה הוקמה בשנת 1948 על ידי מספר אנשי צבא גרמנים שחזרו לגרמניה המזרחית מן השבי הסובייטי. באופן רשמי המפלגה דגלה באידאולוגיה ליברלית ולאומנית אולם בפועל היא שימשה כמכשיר בידיה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כדי לגייס תמיכה במשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית תוך שהיא פונה בעיקר אל חיילי הוורמאכט המשוחררים ואל שני מיליון החברים לשעבר במפלגה הנאצית שהתגוררו בגרמניה המזרחית.
המפלגה הייתה חלק מן החזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית והייתה בעלת נציגות של 52 חברים בפולקסקאמר, במשך כל קיומה היא תפקדה כמפלגת לוויין של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. מבנה המפלגה היה דומה לזה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי והיא נשענה על עקרון הצנטרליזם דמוקרטי, בסוף שנות השמונים מספר חבריה היה כ-110,000.
עוד אחת ממטרותיה של המפלגה הייתה לבסס את התמיכה בכוחות הביטחון המזרח גרמנים והיא תרמה רבות לגיוס כוח אדם מנוסה לשירותי הביטחון הצעירים של גרמניה המזרחית בשנותיה הראשונות של קיום המדינה. כמו כן היא פעלה כנגד הפלייתם בגרמניה המזרחית של נאצים וחיילים לשעבר.
למרות ששימשה כמפלגת לוויין של המשטר לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי היא התמודדה כמפלגה עצמאית בבחירות החופשיות בגרמניה המזרחית תוך שהיא מקבלת רק 44,292 קולות. לאחר איחוד גרמניה המפלגה התמזגה עם המפלגה החופשית-דמוקרטית.
סיוון מלכיאור

סיוון מלכיאור (1951–1991) היה פעיל לזכויות ההומוסקסואלים בישראל, יושב ראש האגודה לשמירת זכויות הפרט ומעמודי התווך של הקהילה הגאה בישראל בשנות ה-70.
מלכיאור נולד בשוודיה כסוון פורומרק, ועלה לישראל כנער בשנות ה-60 שם בחר לעצמו את השם סיוון מלכיאור. 
בשנת 1974 ארגן את מצעד המסיכות בכיכר מלכי ישראל, כעשרים הומוסקסואלים חבשו מסכות ודרשו מהמדינה שוויון זכויות. מלכיאור היה היחיד שצעד ללא מסכה. כיום אפשר לתאר פעילות זו כמצעד הגאווה הראשון בישראל. הוא היה היחיד שהעז להתראיין לאחר ההפגנה בפנים חשופות לערוץ הראשון.
עם הקמת האגודה ל"שמירה על זכויות הפרט" (שלימים הפכה לאגודת הלהט"ב) בשנת 1975 הצטרף לאגודה והיה פעיל בשורותיה, הוא ניהל את ישיבת הוועד הראשונה, ונבחר לתפקיד יו"ר האגודה באספה הכללית הראשונה וחזר לכהן בוועד ב-1979.
במהלך פעילותו באגודה אירגן מפגשים חברתיים, וניסה להחליף את המילה "עליזים", שדבקה בהומוסקסואלים בישראל באותם הימים, במונח "נעימים". כדי להביא את המושג "נעימים" לתודעת הציבור, הוא ארגן הפגנה של הומוסקסואלים שסוקרה בהרחבה במבט לחדשות, כאשר היה בישראל רק ערוץ טלוויזיה אחד. אולם, ניסיונו זה לא עלה יפה והמושג לא הפך לשמיש. סיוון היה פעיל בעיקר למען זכויות ההומוסקסואלים והכרותו עם נשים לסביות החלה רק שהחל להיות פעיל באגודה לשמירה על זכויות הפרט.
בישראל הוא ניהל מערכת יחסים עם רו הרץ שהיה צעיר ממנו ב-13 שנים.
בשנת 1982 חזר לשוודיה, וחי עם בן זוג יהודי דתי, שהתאבד כשגילה שנדבקו שניהם באיידס. סיון מלכיאור נפטר בשנת 1991 ממחלת האיידס.
גיבורים קטנים

תקציר העלילה

בדרך חזרה מטיול קייטנה של ילדי העיר אופקים בחופש הגדול, שומעת אליסיה, מהגרת מרוסיה בת 10, קולות הזועקים לעזרה מוואדי סמוך. כשהיא מבקשת ממדריכות הקייטנה לעצור את האוטובוס, משתרר שקט, ומתברר לה שהיא היחידה ששומעת את הקולות. המדריכות מבקשות מהילדים להתיישב חזרה בכיסאותיהם ומורות לנהג האוטובוס להמשיך בדרכו. במשך כל הנסיעה בדרך חזרה הביתה, אליסיה הייתה בטוחה שהקריאות לעזרה ששמעה היו אמתיות, והייתה נחושה בדעתה לחזור אל המקום בו נמצא הוואדי, ולסייע לאותם האנשים שזקוקים להצלה. לכן, כבר ברדתה מהאוטובוס בחזרה באופקים מחליטה אליסיה לשוב אל הוואדי ללא כל דיחוי. היא משכנעת את ארז, ילד בן 12 שאביו נפל במלחמת לבנון כקצין צה"ל ואשר מנסה להוכיח אומץ לב כמעט בכל דרך אפשרית, להצטרף אליה למסע. מערכת היחסים של ארז עם אמו לאחר מות האב היא שבירה למדי, ועם זאת נתון ארז למרותם של בריון וחבורתו, אשר לא מפסיקים להיטפל אליו לאחר שהבריון הובס על ידו בתחרות ג'ודו. לב, אחיה הגדול והמגודל של אליסיה הסובל ממוגבלות שכלית התפתחותית, מצטרף גם הוא למסע שמתכננת אליסיה, למרות שקיימים אצל אליסיה חששות לגבי הצטרפותו.
מביתם באופקים עד לוואדי החוצה את קיבוצי הסביבה, שלושת הגיבורים עוברים מסע דרמטי גדוש בהרפתקאות ובמגוון התנסויות. הם מתגברים על גדרות היישובים, על חשכת הלילה והחרדה מחיות בר, ועל חבורת ילדי קיבוץ המנסים להפריע להם במילוי המשימה. במקביל, מתגלה היעלמותם באופקים, ובסיוע כוחות משטרתיים ואחרים יוצאת אמו של ארז למסע החיפוש אחריו, ההופך בהדרגה לאקט של התפייסות והשלמה בין האם לבנה. בסיוע של אחד מילדי הקיבוץ השכן, שלא נחשב בין ה"מקובלים" ואשר עד מהרה מצטרף לשלישייה, מצליחים ארז, לב ואליסיה להשלים את משימתם ולהגיע אל הוואדי, שם מתגלה אם יבבות העזרה ששמעה האוזן המחוננת של אליסיה היו זעקות עזרה אמתיות, ואם באמת נמצאים אנשים במצוקה בוואדי או בקרבתו.
הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו

פעילות הרשות

הרשות יוזמת ומארגנת כנסים, ימי עיון וערבי מוזיקה ותרבות בתחום הלאדינו. הרשות תומכת בחוגי לאדינו ברחבי ישראל ובקורסים באוניברסיטאות. כמו כן היא מעניקה פרסים לסטודנטים מצטיינים הלומדים את תרבות הלאדינו.
הרשות תומכת בשידורי רדיו בלאדינו בערוץ כאן רק"ע.
במסגרת שמירת הקשר עם הקהילות הספרדיות בעולם הקימה הרשות בשנת 2018 את פרויקט השד"רים. במסגרת הפרויקט מונו נציגים מבין פעילי הלאדינו בעולם, שיציגו את הרשות בפני קהילותיהם, יפיצו מידע על הרשות על מנת לקדם את שפת הלאדינו והתרבות הספרדית, הן ברמה המקומית והן ברמה העולמית.
רינה בן-שחר

רינה בן-שחר היא בלשנית, סטיליסטיקאית, וסופרת ילדים ישראלית, פרופסור במכללת אורנים, שם שמשה עד סוף שנת הלימודים ה'תשע"א ראש החוג ללשון עברית. כמו כן היא משמשת מרצה בכירה בחוג ללמידה, הוראה והדרכה בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. מחקריה עוסקים בחקר לשון הספרות והתיאטרון, התרגום הספרותי, שפת הדיבור, והוראת העברית בבתי הספר.

ביוגרפיה

בן-שחר נולדה בירושלים ומשם עברה משפחתה לגבעת עדה, ומשם לחיפה. למדה בבית הספר הריאלי בעיר.
לאחר שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבלה תואר ראשון מהחוג ללשון העברית ומהחוג לספרות אנגלית, ותואר שני בחוג ללשון העברית. בשנת 1984 קיבלה תואר שלישי בספרות ובלשנות מאוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופסור איתמר אבן-זהר, ובשנת 2009 הוענקה לה דרגת פרופסור.
בעבר שימשה יועצת מדעית ל"מילון הסלנג המקיף", שכתב רוביק רוזנטל. כיום היא העורכת ראשית של סדרת המחקר “העברית שפה חיה”, בהוצאת הקיבוץ המאוחד והמכון לפואטיקה וסמיוטיקה ע”ש פורטר באוניברסיטת תל אביב, (נכון לפברואר 2015, התפרסמו בסדרה 7 קבצים).

גישות במחקר

חלק נכבד ממחקריה של בן-שחר, עוסקים במגמות סגנוניות בספרות הישראלית, בסיפורת, ובדרמה. היא מטפלת בנושא, מנקודת מבט דיאכרונית: תחנות בהתפתחות הסגנונות בספרות הישראלית ושינויי סגנון בולטים שחלו בספרות במהלך שנות קיומה של המדינה, והן מנקודת מבט סינכרונית: בתקופות ספציפיות בשנות המדינה נבחנים ומעומתים סגנונות שונים בז'אנרים שונים (סיפורת, דרמה), בספרות מקור עברית לעומת ספרות מתורגמת, ובסגנונם האישי של יוצרים בולטים, כגון: נסים אלוני, אפרים קישון, א.ב. יהושע, יעקב שבתאי, ס. יזהר, מאיר שלו, חיים באר, עמוס עוז, יהושע קנז, יורם קניוק, אורלי קסטל-בלום, עוזי וייל, אתגר קרת, דליה רביקוביץ ואחרים. היא עוסקת בהשוואת ממאפייני הלשון העשירה בהתייחס ליוצרים הבולטים העושים בה שימוש, לעומת מאפייני הלשון "הרזה" ונציגיה.
מקום מרכזי במחקר מוקדש למעמדה של העברית המדוברת לגווניה בספרות הישראלית, ולשלבי חדירתה לדרמה ולספרות.
אורביטל מולקולרי

בכימיה, אורביטל מולקולרי (MO) הוא מסלול התנועה של אלקטרונים המשתתפים בקשר כימי במולקולה, והוא תוצאה של חיבור של אורביטלים אטומיים שהם מסלולי האלקטרונים באטומים הנפרדים.
מספר האורביטלים המולקולריים הנוצרים שווה למספר האורביטלים האטומיים מהם התחלנו. ההבנה העיקרית היא שכאשר נצרף אלקטרונים ברמה קושרת (אשר תהיה נמוכה ביותר באנרגיה בגלל יציבותה) הקשר יתחזק. לעומת צירוף אלקטרונים ברמה בלתי קושרת תפגע בקשר ותחלישו.
(בצירוף של שתי רמות אטומיות נקבל שתי רמות, אחת נמוכה יותר באנרגיה אשר תהיה קושרת, תורמת לקשר. ואחת גבוהה יותר באנרגיה אשר תהיה אנטי-קושרת ותפגע בקשר).
להבנה בהירה יותר של MO נעזר בדיאגרמות של אורביטלים מולקולריים דיאגרמת רמות אנרגיה.

שימושים

אורביטל מולקולרי יעיל להבנה של קישור בין ליגנדים למתכות (אורבילות d).
תיכון לוסטיג

תיכון לוסטיג הוא בית ספר תיכון חרדי לבנות ברמת גן. נקרא על שם מייסדו הרב שאול לוסטיג.
התיכון נוסד בשנת 1960 על ידי הרב שאול לוסטיג, איש חינוך חרדי יוצא גרמניה. לאחר פטירתו התמנה חתנו הרב בנימין מצגר כמנהל התיכון.
חלק ניכר מבוגרות התיכון ממשיך במסגרת ההמשך של התיכון – "מכון לוסטיג".
בשנת 2014 פרש לגמלאות המנהל הרב מצגר והוא משמש כרב חינוכי של מכון לוסטיג. את מקומו בניהול התיכון ממלא הרב משה לוסטיג, נכדו של המייסד.
הבנות ההולכות לתיכון הן לרוב חרדיות אך ישנן גם דתיות. הצוות כולל מורות בלבד ומנהל.
במשוב שהתקבל מן הבנות אודות צוות המורות עולה כי היחס בין המורות לתלמידות נע בין טוב לטוב עד מאוד. וכן צוין כי המנהל אדיב, מכבד ובן שיחה נוח.
בניגוד לבתי ספר חרדיים אחרים תיכון לוסטיג מגיש לבגרות.

קמפוס לוסטיג

קמפוס (מכון) לוסטיג הוא מסגרת המשך לתיכון לוסטיג, שהוקם בשנת 1989 ופועל כמוסד אקדמי לבנות בית יעקב - כשלוחה של המרכז האקדמי לב (לשעבר בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים). הקמפוס שוכן בבניין של תיכון לוסטיג ברמת גן ומהווה מסגרת המשך לרוב תלמידותיו. כמו כן לומדות בו תלמידות מסמינרים חרדיים ומתיכונים ממלכתיים דתיים.
עד הקמתו התקיימו לימודי המשך על-תיכוניים בתחום ראיית חשבון ולאחר הקמתו נוספו בו לימודי מחשב. חלק משעות הלימודים מוקדש ללימודי מקצועות קודש.
מסבנת אל–פאר

היסטוריה

הקמת מבנה המסבנה החלה בשלהי המאה ה-17, והיא נבנתה בשלבים שונים ובתקופות שונות.  בעל המסבנה היה מחמוד חאפז אל פאר (מכאן שמה). סביב לוד ורמלה, ובכפרים הערביים הסמוכים לערים אלו, היו כרמי זיתים רבים, ולפיכך  ברמלה  ובלוד נמצאו בתי בד רבים. כמו כן שימשה פסולת בתי הבד לתעשיית הסבון. על תעשיית הסבון בעיר לוד העיד הנוסע ויקטור גרן בספרו "תיאור ארץ ישראל". גרן ,שביקר 8 פעמים בארץ, בין השנים 1852 ועד 1888, תיאר את העיר לוד ומצא בה כמאה עובדים שעסקו בייצור סבון.
במחצית שנות השלושים של המאה העשרים בוצעו במבנה שינויים ארכיטקטוניים, וכן הותקנו בו מנוע ומערכת תמסורת שחוברה אל כל יחידות היצור והפעילה אותן בו זמנית.
בשנת  2013, בוצעו פעולות אינטנסיביות של שימור ושחזור חלקי במבנה במסגרת מיזם בראשית.
Girl

תוכן

הדובר בשיר מקונן על־כך שנערתו ממררת את חייו בתפישותיה הנוקשות לגבי החיים, ובאי אהבתה אותו. מהשיר משתקפת תחושתו המרירה של לנון כלפי חיי הנישואים שלו, מרירות שמצאה ביטוי גם בשיר "Norwegian Wood", אף כי חלק מהביטויים המרירים ביותר הם דווקא משל מקרטני, שהקשר הרומנטי הסבוך שלו עם ג'יין אשר מצא ביטוי בתקליט Rubber Soul בשיר "I'm Looking Through You". 
הדובר בשיר מקונן על־כך שהוא אוהב את נערתו יתר על המידה. הנערה מאכזבת אותו תדירות, מפגינה אליו יחס צונן, ומפגינה קרירות מינית, אך כאשר הוא מבקש לעזבה היא פורצת בדמעות ומבטיחה להשתנות והדובר "מאמין לה/ אחרי כל זה, אני לא יודע מדוע."

עיבוד

השיר כתוב בסולם דו מינור, וכולל מעברים תכופים בין הסולם המינורי למקבילה המז'ורית שלו (מי במול מז'ור). מעבר כזה טיפוסי לכתיבתם של לנון ומקרטני כאחד, ואילו הסולו הכלי הבא לקראת סופו של השיר דומה לשיר אחר שכתב לנון, "You've Got Hide Your Love Away". לנון ביקש להעניק לשיר תחושה אינטימית וביקש כי אנחות הצער שלו ונשימותיו יישמעו בבירור. באולפן, הושגה מטרה זו באמצעות הצגת דוחס קול מיוחד על קולו של לנון, שאחר־כך הקליט שוב את התפקיד הקולי. 
הפזמון בשיר אינו מהיר בהרבה מהבית, וכדי להעניק לו תחושה דינמית יותר מלווים מקרטני והאריסון את שירתו של לנון בחזרה קצבית ובקצב כפול על ההברה "tit". החזרה הקצבית הייתה התחכמות פנימית של חברי הלהקה, אל מול המפיק ג'ורג' מרטין, בהמרת "dit" ב-"tit" (באנגלית, שד).
שיעור כללי

שיעור כללי הוא שיעור המיועד לכלל תלמידי הישיבה ונמסר לרוב על ידי ראש הישיבה, להבדיל משיעור יומי אותו מוסר הר"מ לתלמידיו. השיעור הכללי מועבר לרוב פעם בשבוע, והוא נועד להעניק ראייה כוללת ומקיפה על הסוגיה הנלמדת, יותר מאשר השיעור היומי.
חשיבותו של השיעור הכללי ביחס לשיעור היומי משתנה מישיבה לישיבה. כך למשל, קיימות ישיבות (כדוגמת ישיבת חברון ובנותיה), שבהן ראש הישיבה מוסר רק שיעורים כלליים, ולעומתן קיימות ישיבות שבהן ראש הישיבה מוסר גם שיעור יומי, אף שבחלקן (כמו ישיבת פוניבז' ובנותיה) הוא מוסר את השיעור היומי רק במשך חלק מהשנה. דוגמה נוספת ניתן לראות בפער בין הרב אלעזר מנחם מן שך לבין רבי נחום פרצוביץ: בעוד הרב שך היה מסתגר ביום שהיה אומר את השיעור כללי ולא היה מדבר עם איש בשעת הכנת השיעור הכללי,] הרב פרצוביץ היה מייחס חשיבות יתר לשיעור היומי על פני השיעור הכללי, מכיוון שלפי שיטתו המיוחדת עיקר הלימוד הוא ההיצמדות לדברי הגמרא והראשונים, ולא סיכום הסוגיה.
בישיבות רבות נהוג שבתחילת כל זמן, מוסר ראש הישיבה שיעור כללי המכונה "שיעור פתיחה", על הנושאים העיקריים במסכת אותה עומדים ללמוד או על הסוגיה הראשונה במסכת.
מיקי פישר

ביוגרפיה

פישר נולד למשפחה יהודית בניו יורק.
בשנת 1935 מונה פישר למאמן נבחרת הכדורסל של בית הספר התיכון בויס הייס סקול  בברוקלין. בין השנים 1956 ל-1962 העפילה קבוצתו מדי שנה לפיינל פור של בתי הספר התיכונים בניו יורק. בין השנים 1957 ל-1963 זכתה קבוצתו של פישר ב-60 ניצחונות אל מול 3 הפסדים. פישר כיהן בתפקיד זה למשך 27 שנים, עד לשנת 1962, ומוכר כאחד שגידל ופיתח שחקנים רבים. בנוסף אימן פישר גם את נבחרת הכדורסל של אוניברסיטת ברנדייס.
בשנת 1960 הניו יורק טיימס פרסם מאמר על פישר ועל שיטות האימון שלו, ובתוך כך תואר כי פישר מעביר את שחקניו אימוני התעמלות ואתלטיקה מפרכים בנוסף לאימוני הכדורסל הרגילים, עניין לא שגרתי באותן שנים.
בשנת 1960, מונה פישר למאמן נבחרת ישראל לקראת אולימפיאדת רומא. פישר נבחר לתפקיד על ידי הוועד האמריקאי למען הספורט בישראל. בהודעה על מינויו הוצגו פישר כ"מר כדורסל" של בתי הספר התיכונים בניו יורק וכן הוצג כמאמן בעל שיטות אימון מיוחדות. המשחקים הקדם אולימפיים נערכו בבולוניה, ופישר אימן את הנבחרת יחד עם עוזרו יהושע רוזין. בטורניר עצמו ניצחה הנבחרת בשלושה משחקים מתוך שבעה, דורגה במקום ה-8 ולא העפילה לאולימפיאדה.
בגמר הטורניר עזב פישר את הנבחרת והמשיך בתפקידו בבוייס הייס עד לשנת 1962. ולאחר מכן מונה למנהל מחלקת האתלטיקה באוניברסיטת ברנדייס.
ב-17 באפריל 1963 הלך לעולמו מהתקף לב בגיל 58 בבית החולים היהודי בברוקלין.