google/wiki40b huggingface dataset:
לאונג צ'אן-יינג

ביוגרפיה

לאונג נולד בהונג קונג בשנת 1954 כבנו של קצין משטרה שהיגר להונג קונג בשנות ה-30 של המאה ה-20 מן המחוז הסיני שאנדונג. 
אחרי לימודי תיכון ב"קינג'ס קולג'" של הונג קונג, בעזרת מלגה מטעם המשטרה,
 למד לאונג עד שנת 1974 הנדסת מדידות באוניברסיטה הפוליטכנית של הונג קונג. אחר כך השתלם בשמאות ובניהול נדל"ן בבית הספר הפוליטכני בבריסטול (בימינו האוניברסיטה של מערב אנגליה) בבריטניה. החל משנת 1977 עבד למשך 5 שנים בחברה הידועה לייעוץ בענייני נדל"ן "ג'ונס לנג ווטון" (JLW) בעיר הולדתו. הפך בהמשך השותף הצעיר ביותר בהיסטוריה בת מאתיים שנה של החברה.
בשנים 1991-1987 היה יועץ לענייני נדל"ן של ראש העיר ומנהיג סניף המפלגה הקומוניסטית בשאנגחאי, צ'ו רונג ג'י, שהתמנה לימים סגן ראש ממשלה ואחר כך ראש ממשלת סין בשנים 2003-1998. מאוחר יותר, ב-2013 מינה לאונג את צ'ו יון-לאי, בנו הבכור של צ'ו רונג-ג'י, כיועץ מועצת פיתוח השירותים הפיננסיים של ממשל הונג קונג.  
בימי תנופת הבנייה הפך למיליונר.
בשנת 1993 הקים לאונג בהונג קונג את חברת המדידות C. Y. Leung & Co שפתחה במהרה סניפים גם בשאנגחאי ובשנג'ן. החברה הצטרפה בהמשך לקבוצה בינלאומית שכללה את CB Commercial, את Debenham Tewson & Chinnocks ואת חברת הנדל"ן דבנהם-טואר-זאדלהוף DTZ. 
בשנת 2000 התמזגה חברתו עם החברה דאי יוק-קונג (Dai Yuk-coeng) מסינגפור בחברה שנקראה 
DTZ Debenham Tie Leung Ltd. בשנת 2006 היה לבעל המניות חשוב בחברת הנדל"ן DTZ הרשומה בבורסת לונדון.
בשנים 2011-2007 כיהן כיושב ראש אחראי על עסקי DTZ באסיה ובאוקיינוס השקט.
בשנת 2014 נמתחו עליו על סמך כתבות בתקשורת בקורות בנוגע להיבטים בניהול עסקיו ולחשדות לניגוד אינטרסים בין עסקיו לתפקידיו הציבוריים. 
לאונג כיהן בעבר בשנים 2008-1999 כיושב ראש מועצת המנהלים של אוניברסיטת לינגנאן בהונג קונג, וכן כיושב ראש ה"סיטי יוניברסיטי" של הונג קונג. הוא חבר בוועידה הפוליטית המיעצת של העם הסיני ויושב ראש המכון "ארץ אחת, שתי שיטות".

קריירה פוליטית

בשנת 1988 נכנס לאונג לחיים הפוליטיים והיה חבר בוועד המייעץ בסוגיית חוק היסוד של האזור המנהלי המיוחד הונג קונג, שנועד להפוך לחוקת הונג קונג אחרי העברת המושבה לסין העממית אחרי שנת 1997. אחרי השכנת השלטון הסיני בהונג קונג כיהן כשר הבינוי ואחרי שנת 1999 היה ראש הממשלה המקומית. 
ב-25 במרץ 2012 ועדת בחירות בחרה בו לתקופה של חמש שנים בראש הרשות המבצעת של האזור המיוחד הונג קונג, עם 689 קולות מקרב 1,200 המצביעים. יריביו היו אלברט הו (המפלגה הדמוקרטית) והנרי טאנג (עצמאי) שנתמך גם הוא, יש אומרים, על ידי גורמים בשלטון בביג'ין בבחירות אלה נהנה לאונג מתמיכת ראש ממשלת סין וון ג'יא-באו
נציגי התנועה לזכויות אזרחיות אימצה את המספר 689 כסמלי עבור לאונג השנוא ו"מושכי החוטים שמאחוריו" בבייג'ינג.
הוא נחשד כחבר ותיק בחשאי של המפלגה הקומוניסטית הסינית, אך הכחיש זאת בתוקף.
ב-1 באפריל 2012 הפגנה של כמה אלפי תושבים מחתה נגד התערבות בייג'ינג בבחירות ודרשה בחירות כלליות אוניברסליות.
לאונג נכנס לתפקיד החל מ-1 ביולי 2012.
באוקטובר 2014 בימי ""מחאות המטריות" בהונג קונג, דרשו המפגינים את התפטרותו. ההפגנות התחילו אחרי שהממשל הודיע על רפורמה בשיטת הבחירות שעדיין לא כללה בחירות אוניברסליות.

חייו הפרטיים

לאונג צ'אן-יינג נשוי לרג'ינה צ'ינג-אִיי לבית היגינס, בת של קצין משטרה, ולזוג נולדו שלושה ילדים: בן -צ'ואן יאן, ושתי בנות:צ'אי-יאן וצ'אנג יאן.
ג'ורג' רוי היל

קורות חיים

היל נולד במיניאפוליס, מיניסוטה לג'ורג' רוי ולהלן פרנסיס היל. גדל במשפחה נוצרית קתולית אמידה שהחזיקה בשליטה בעיתון הגדול במינסוטה "Star Tribune ". היל היה חובב תעופה והוציא רישיון טיס בגיל צעיר מאוד, התחנך ב"אוניברסיטת ייל" שם למד מוזיקה קלאסית תחת המלחין הגרמני פאול הינדמית.
במהלך מלחמת העולם ה-2 התגייס היל לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת כטייס מטען בגזרת האוקיינוס השקט. לאחר מכן היל שירת גם במלחמת קוריאה כטייס לילה קרבי והגיע עד לדרגת מייג'ור.
לאחר שירותו הצבאי עבד היל בתור עיתונאי בטקסס והוציא תואר בספרות מ"אוניברסיטת דבלין". באירלנד נחשף לתיאטרון המקומי והתנסה לראשונה כשחקן ב"תיאטרון גייטי" לצד השחקן סיריל קיוזאק.

קריירת בימוי

היל החל לביים לראשונה בחייו, בתחום התיאטרון והטלוויזיה בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא זכה להכרה לראשונה בתעשייה לאחר שהועמד לפרס טוני על בימוי המחזה זוכה פרס פוליצר "Look Homeward, Angel i" ולפרס אמי על בימוי וכתיבתו בסדרת הטלוויזיה "Kraft Television Theatre". הוא הועמד לפרסי אמי גם על עבודת הבימוי שלו בסדרת הטלוויזיה "Playhouse 90".
היל נכנס לתעשיית קולנוע בשנות ה-60 ובשנת 1962 הוציא את סרט הביכורים שלו "תקופת הסתגלות", עיבוד קולנועי מוצלח בכיכובה של ג'יין פונדה למחזה של טנסי ויליאמס. בתחילת דרכו ביים היל את הדרמה "צעצועים בעליית הגג" ואת קומדיית הנעורים "העולם שלך הנרי אוריינט" שזכתה לביקורות מהללות בקרב המבקרים והקהל והזניקה את מעמדו של היל.
הסרט שקיבע את מעמדו של היל כאחד הבמאים הטובים בהוליווד היה "הוואי" בשנת 1966. הדרמה ההיסטורית בכיכובם של ג'ולי אנדרוז, מקס פון סידוב וג'ין הקמן זכתה להצלחה מסחרית וביקורתית שהתבטאה בשבע מועמדויות לפרס האוסקר. היל ביים את אנדרוז גם בשנה שלאחר מכן בקומדיה המוזיקלית "מילי המודרנית והמתוקה", הקומדיה זכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית ובפרס אוסקר אחד מתוך 7 מועמדויות.
בשנת 1969 חבר היל אל כוכבי הקולנוע פול ניומן ורוברט רדפורד אותם ליהק למערבון שלו "קיד וקסידי". הסרט היה להצלחה מסחררת, זכה בארבע פרסי אוסקר וגרף למעלה מ-100 מיליון דולרים רווחים ברחבי ארצות הברית. היל זכה על עבודת הבימוי שלו בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
את הלהיט המצליח בקריירה שלו סרט הפשע "העוקץ" ביים היל בשנת 1973. בסרט זה איחד היל בשנית את פול ניומן ורוברט רדפורד שהציגו כימיה מצוינת על סט הסרט. הסרט הופק בתקציב של 5 וחצי מיליון דולר וגרף בקופות כ-159 מיליון. הסרט קטף לא פחות משבעה פסלוני אוסקר, בהם פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר להיל.
מלבד בימוי היל כתב גם תסריטים לסרטיו "ניצני אהבה" בכיכובו של לורנס אוליבייה ו"וולדו פפר הגדול". סרטים נוספים שביים היו "העולם על פי גארפ" - העיבוד הקולנועי המוערך לרומן באותו השם בכיכובו של רובין ויליאמס, דרמת ההוקי קרח הקומית "פול ניומן וחברותו" והקומדיה "חווה מצחיקה".

חיים אישיים

היל היה אב לארבעה ילדים מגרושתו השחקנית לואיסה הורטון היל.
היל נפטר ב-27 בדצמבר 2002 בביתו שבניו יורק ממחלת הפרקינסון בגיל 81.
בקבוק

בקבוק הוא מכל חלול, או לחלופין כלי קיבול בעל פייה צרה. מקור המילה בקבוק הוא בספר ירמיהו והוא מהווה אונומטופיה: חיקוי הצליל 'בק-בוק' הנשמע כשנוזל נשפך מפיו הצר של הבקבוק.
בקבוקים עשויים כיום בדרך כלל מחומר שקוף, זכוכית או פלסטיק. בימי קדם היו עושים את הבקבוקים משלל חומרים, כגון חרס, וצורתם הייתה כעין כד או צלוחית. מעור יצרו נאד - בקבוק העמיד במסעות.

סוגי בקבוקים על פי תכליתם או אופן השימוש בהם

בקבוקים משמשים בדרך כלל לאחסון נוזלים, כגון תרופות, חלב, מים, אלכוהול, בושם, שמן, חומץ ועוד.
בקבוקי זכוכית מיוצרים בדרך כלל מזכוכית שקופה. הצבע ירוק בקבוק הוא גוון ירוק כהה, בו צבועים בקבוקי בירה מסוימים. בקבוקי בירה אחרים וכן בקבוקי חומץ עשויים זכוכית חומה. תפקידה של זכוכית צבעונית הוא לסנן את קרני השמש בדרכן אל תכולת הבקבוק, כדי להגן עליה משינויים כימיים.
תחתיתו של בקבוק זכוכית עשויה בדרך כלל זכוכית עבה ומעוותת. משקפיים בעלי עדשות עבות במיוחד מכונות לעיתים "תחתיות של בקבוק ערק".
בקבוקים מסוימים מיוצרים גם ממתכת. ה"בּרְוָזָה" ("פלסק" באנגלית, "באטה" בעיראק) הוא בקבוק קטן ושטוח, שייעודו נשיאה דיסקרטית של משקה חריף. הבקבוק מעוצב באופן מעוגל מעט, כדי שייצמד לגוף (למשל בתוך כיס פנימי של מעיל) בלי לבלוט.
"ובעוד פאוזי שוקל, הוציא מישל בקבוק כיס שטוח, שהיה מצוי תמיד בסמוך ללבו, וגמע שתי גמיעות ערק מן הבאטה (הברוזה); שכך כינויו של אותו בקבוקיס המלוּוה לו לאדם משלנו לכל מקום."
— "מישל עזרא ספרא ובניו", מאת אמנון שמוש
בקבוק האכלה לתינוקות עשוי פלסטיק, בעל פטמת סיליקון ומכסה. על דפנותיו שנתות למדידת נפח הנוזל על מנת לאפשר מעקב אחר תזונת התינוק או הפעוט. בקבוק זה מנוקה באמצעות מברשת מעוגלת.
Fifty (סרט)

עלילה

הסרט מגולל את סיפור חייהן של ארבע נשים בשנות החמישים לחייהן אשר נמצאות בשיא הקריירה שלהן. אליזבת (Iretty Doyle) גינקולוגית מובילה בתחום אשר נמשכת לגברים צעירים ממנה. טולה (Dakore Akande) היא מנחת תוכנית טלוויזיה מפורסמת והעשירה מבין הבנות אשר נשואה לבעל שבוגד בה. קייט (Nse Ikpe Etim) היא מפיקת מסיבות אשר אובחנה במחלה כרונית אשר מנהלת רומן עם גבר נשוי ולבסוף נכנסת להיריון ממנו. טולה, אליזבת, מריה וקייט נאלצות לעצור באמצע החיים ולקחת פסק זמן מהקריירה שלהן ומחייהן האישיים, על מנת לחשב מסלול מחדש.
הסרט מציג את אפריקה החדשה, והפמיניזם האפריקאי ולמעשה הבמאית, טופה אושין, מנסה ליצור באמצעותו תובנה כנה של אפריקה בניגוד לסיפורים הסטריאוטיפיים הנפוצים על היבשת. אושין יוצאת למעשה נגד סרטים וסיפורים אשר מעצבים את השקפת העולם של אפריקה כסיפור יחיד וחד משמעי במקום להציגו כאמביוולנטי. כאפריקאית החיה באפריקה היא מבקשת להציג בסרט, את אפריקה כיבשת עם מציאות רב-ממדית. אפריקה מתפתחת, חלוצית, קוסמופוליטית ומתקדמת.
כך שלמעשה, בסרטה, חושפת טופה אושין, את עולמן של ארבע נשים מהמעמד העליון בעיר לאגוס, אשר מתעלות מעלה המצוקות והחסמים העומדים בדרכן של נשים אפריקאיות.
הביטאט 67'

היסטוריה

הבניין הוא אוסף של יחידות מגורים טרומיות אשר נבנו מבטון מזוין בנפרד וחוברו יחד באתר. ספדיה תכנן כמה וריאנטים שונים של יחידת המגורים הבסיסית עם כמה אפשרויות לחיבור בין יחידה ליחידה. כל יחידה קובייתית תוכננה להתחבר אל יחידות דומות במרחב וליצור חללים ביניהם המיועדים למעברים, שירות וחצרות פרטיות. מראה הבניין כולו מבחוץ נראה ככפר ים תיכוני הבנוי על גבעה אך למעשה רוב נפחו הפנימי הוא ריק.
התכנון של יחידות טרומיות המיוצרות על ידי טפסות רב פעמיות במפעל נועד להוזיל באופן משמעותי את מחיר בניית המגורים. הפרויקט במונטריאול הוא היחיד שנבנה אך במקור תוכננו מבנים כגון זה במקומות נוספים. בפועל, מחירי הדיור בפרויקט גבוהים מאוד משום שלא נבנו מספיק בנייני האביטאט זהים כדי שהבנייה המתועשת תהיה יעילה ומשתלמת כלכלית ובנוסף ערך הדירות עלה מאוד בשל הביקוש הגבוה שנוצר מאיכותו וייחודו האדריכלי של הקומפלקס.

בתרבות

האביטאט 67' שימש כאתר הצילום לוידאו קליפ לשירו של לאונרד כהן "In My Secret Life".
שלמה ברנשטיין

שלמה ברנשטיין (11 בפברואר 1886 – מרץ 1968, ט"ז באדר תשכ"ח) היה צייר ישראלי.
נולד בעיירה אוּזְדָה (ברוסית: Узда) שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה; כיום במחוז מינסק בבלארוס), בן לרב וראש ישיבה. למן ילדותו נמשך לציור, וסבל בשל כך, שכן נטייה זו לא נתקבלה באהדה בסביבתו. למד בישיבת מיר, ורק עם הגיעו לגיל 18 הסכים אביו שילמד ציור. אז נסע ברנשטיין ללמוד בבית ספר לאמנות בווילנה במשך חמש שנים, ולאחר מכן למד כארבע שנים בבית הספר הגבוה לאמנות באודסה (באותו זמן למד שם גם הצייר איסאק ברודסקי). בין מוריו שם היו קִירְיָאק קוֹסְטַאנְדִי (Костанди; מחברי תנועת הנודדים).
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסע ללמוד באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר בפריז, שם הצייר האקדמי לאון בונא (Bonnat), שלימד במוסד, סייע לו לקבל מלגה מהברון רוטשילד. ברנשטיין למד אצל ז'יל לפבר (Lefebvre), וכן באקדמיה ז'וליאן (Académie Julian), שבה זכה בכמה פרסים.
ב–1914 עלה לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב–1914 גלה לאלכסנדריה, שם התפרנס ממתן שיעורים וציור דיוקנאות.
ב–1919 שב לארץ, והציג בגימנסיה "הרצליה" תערוכת יחיד גדולה של עבודותיו משנות מגוריו במצרים. משובו ועד 1920 היה מורה ב"בצלאל", ונמנה עם מייסדי אגודת אמנים עברית. בהמשך לימד גם בבית המדרש למורים "המזרחי".
ב-1924 השתתף ב"תערוכת מגדל דוד".
ב–1928 הציג תערוכה בסלון ד'וטאן (Salon d'Automne), ובשנים 1929, 1930 ו–1931 הציג תערוכה בסלון של אגודת האמנים הצרפתים (Société des Artistes Français).
נפטר בשנת 1968, בן 82, ונקבר בבית העלמין טרומפלדור.
סציבי

סַציבי (בגאורגית: საცივი) הוא מאכל עוף ברוטב מרק אגוזים וכוסברה קר (ציבי בגאורגית פירושו קר) במטבח הגאורגי. 
כדי להכין את המרק יש להוסיף למרק בשר (בדרך כלל בשר עוף), אגוזי מלך כתושים, בצל חתוך דק, חמאה (יהודי גאורגיה כמובן לא מוסיפים), ביצים ולבסוף כוסברה. את הסציבי ניתן להגיש עם עוף, דגים או ירקות, כאשר את הסציבי עוף מכינים ממרק בשר רותח כבסיס להכנתו. 
סציבי שונה מהמאכל הבלקני והטורקי כמו טרטור ("Tarator") והעוף הצ'רקסי באופן הכנתו.
Sacred Reich

אחרי הפירוק

המתופף דייב מקליין הצטרף ללהקה מאשין הד בשנת 1995. הגיטריסט ווילי ארנט הקים את הלהקה דה יומן קונדישן ביולי של שנת 2000, יחד עם סולן להקת סיינט מאדנס לשעבר. בשנת 2007 הלהקה התאחדה כדי להופיע באירופה מספר פעמים, אך בסיסט וסולן הלהקה פיל רינד הבהיר כי אין כוונה להקליט אלבום חדש.
מערך הקברים של גוגוריו

היסטוריה

ממלכת גוגוריו התקיימה במשך כ-700 שנים בין שנת 37 לפנה"ס לשנת 668 לספירה. הממלכה הוקמה בנפה האוטונומית חְווָאנְזֶ'ן (桓仁, פין-יין Huánrén) שבמחוז ליאונינג הסיני, ושליטי הממלכה העבירו את עיר הבירה שלהם לעיר גְווֹנֵי (כיום בתחומי העיר ג'יאן במחוז ג'ילין בסין) בשנת 3 לפנה"ס, ב-427 להר טיסונג באזור פיונגיאנג, ולבסוף לטירת ג'אנגן הנמצאת במרכז פיונגיאנג של ימינו. פיונגיאנג שכנה באותה תקופה בנקודה אסטרטגית חשובה והייתה מרכז פוליטי, כלכלי ותרבותי חשוב. מסיבה זו החליטו שליטי גוגוריו להעביר את עיר הבירה שלהם לפיונגיאנג ולהשקיע משאבים רבים בפיתוחה. ממלכת גוגוריו הרחיבה את שליטתה וכבשה את צפון מזרח סין ומחצית מקוריאה, כך שהיא הפכה לגורם דומיננטי במזרח הרחוק. הממלכה קרסה בשנת 668.
המורשת התרבותית הבולטת ביותר של הממלכה היא אלפי הקברים. קברים בתוך גבעות (שחלקם כללו ציורי קיר) הפכו לנפוצים מאוד לאחר שעיר הבירה עברה לפיונגיאנג, אך הם קיימים גם בחלקים אחרים של הממלכה. רוב הקברים סבלו מחפירות לא מסודרות במהלך המילניום האחרון. התוצאה של כך היא שמעט מאוד קברים נחקרו באופן מדעי ומספר הממצאים השלמים שנמצאו בקברים איננו גבוה. הקברים זכו לתשומת לב עולמית ב-1905 כאשר שלטון הכיבוש היפני אפשר לציבור לגשת אליהם. המחקר והתיעוד המדעיים הראשונים בוצעו על ידי מומחים יפנים בין 1911 לשנות ה-40. החל מ-1945 מתבצעים במקום סקרים, חפירות ותיעוד מסודרים. בשנות ה-40 בוצעו מספר פעולות שימור מבנים קלות, כגון הגבלת הכניסה לקברים ובניית כניסה חדשה לחלקם. עבודות התחזוקה, שמירה ושימור הרגילות החלו ב-1946, ובנוסף מונתה לאתר הנהלה מסודרת ונחקקו מספר חוקים.
במאי 2006 התגלו 2,360 קברים יחידים במהלך העבודות בשמורת הטבע יונפנג. בנוסף, החוקרים גילו שרידים של עיר עתיקה. בין שרידי העיר הייתה חומה בגובה מטר וחצי ובעובי ארבעה מטרים. לפי העדויות הייתה במקום, ככל הנראה, חפיר מלא במים. בתוך העיר התגלו 12 קברים.
שפות בנטו

שפות בנטו או ניז'ר-קונגו B או "בנטו צר" היא משפחה גדולה של שפות השייכות לשפות ניז'ר-קונגו. שפות הבנטו מונות 522 שפות מתוך 1,532 שפות במשפחת ניז'ר-קונגו בסך הכל, ודובריהן יושבים כמעט בכל שטחה של אפריקה שמדרום לקו המשווה (למעט חלקים מאפריקה הדרומית, בבוצואנה ובנמיביה).

מחקר וחלוקה

חקר שפות הבנטו וסיווגן החל רק במאה ה-19 והמשיך במאה ה-20. המושג "בנטו צר" נטבע כדי להבדיל את שפות הבנטו ממשפחה רחבה יותר המכונה "בנטואיד", ואשר בה 691 שפות בסך הכל. לשפות הבנטו לא נוסח אילן יוחסין, והחלוקה המקובלת מחלקת אותן ל-16 קבוצות על בסיס גאוגרפי, ולא על בסיס קרבה לשונית. הקבוצות הן A עד S (למעט I, O ו-Q), ונהוג לקבצן על בסיס מיפוי תופעת הטונליות לשפות בנטו צפון-מערביות (A עד C) ושפות בנטו מרכזיות (כל היתר). הקבוצה הצפון-מערבית נחשפה מסיבות של קרבה גאוגרפית להשפעות של שפות ניז'ר-קונגו האחרות (דהיינו מענף A, לא שפות בנטו) ולכן היא מפגינה שינויים רבים יחסית בין השפות הכלולות בה. שפות בנטו המרכזיות מגלות דמיון רב יותר ביניהן.
גם כיום קיימות מחלוקות על אופן החלוקה המדויק של שפות ניז'ר-קונגו בכלל, ושל שפות בנטו בפרט; ויש המתנגדים למושג "בנטו צר" כלל ועיקר. גם 16 הקבוצות של שפות הבנטו הצר עצמן אינן סטטיות, ובהתאם למחקרים ולדעות השונות, שפות מועברות מקבוצה לקבוצה, או מוחרגות ממשפחת שפות הבנטו כלל ועיקר; קבוצה J היא קבוצה חדשה יחסית, אשר ירשה שפות מקבוצות שכנות, וקיימות שפות המוגדרות כשפות בנטו לא-מסווגות.
שפת הבנטו המדוברת ביותר היא סווהילי אך מאחר שמעמדה במזרח אפריקה הוא של לינגואה פרנקה, רוב דובריה אינם דוברים אותה כשפת אם אלא כשפה שנייה או שלישית. שפות הבנטו בעלות מספר הדוברים הילידים הגדול ביותר הן זולו, שונה, קוסה, קיקויו, וקונגו.
קייל לאורי

ממפיס גריזליס

לאחר שנתיים באוניברסיטת וילאנובה נלקח לאורי בבחירה ה-24 של דראפט ה-NBA‏ 2006, על ידי ממפיס גריזליס. במשחק הפותח של העונה נגד ניו יורק ניקס לאחר שדיימון סטודמאייר נפצע בתחילת המשחק, שיחק לאורי במשך 28 דקות שבהן קלע 6 נקודות, קלט 10 ריבאונדים, מסר 3 אסיסטים, חטף שתי חטיפות וחסם חסימה אחת. עם זאת, עונת הרוקי שלו הסתיימה לאחר 10 משחקים בלבד לאחר ששבר את פרק כף היד במשחק נגד הקליבלנד קאבלירס. שמונה ימים לאחר מכן עבר לאורי ניתוח מוצלח. הוא קלע 5.6 נקודות בממוצע, קלט 3.1 ריבאונדים בממוצע ומסר 3.2 אסיסטים בממוצע.

יוסטון רוקטס

ב-2009 הועבר לאורי ליוסטון רוקטס בטרייד שכלל שלוש קבוצות, בו הייתה מעורבת גם אורלנדו מג'יק. לאחר עונת 2009/2010 הפך לאורי לשחקן חופשי. הוא חתם על הצעה של 23 מיליון דולר למשך 4 שנים מהקליבלנד קאבלירס, אך שבוע לאחר מכן השוו הרוקטס את הצעתם של הקאבלירס.
ב -16 בפברואר 2011, שבר לאורי את שיאו האישי עם 36 נקודות במשחק האחרון של הרוקטס לפני סוף-שבוע האולסטאר. הוא קלע את 11 הזריקות הראשונות שלו (הוא גמר עם 13 מ-16 מהשדה) בהפסד נגד קבוצת העיר שבה נולד, פילדלפיה 76'. ב -20 במרץ 2011, קלע לאורי 28 נקודות, מסר 10 אסיסטים וקלט שיא קריירה של 11 ריבאונדים בניצחון ביתי על היוטה ג'אז בתוצאה 110-108 כדי להשלים את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו.

טורונטו ראפטורס

ב-11 ביולי 2012, הועבר לאורי לטורונטו ראפטורס בתמורה לגארי פורבס ובחירת דראפט עתידית בסיבוב הראשון. בעונת 2018/2019 זכה לאורי עם טורונטו באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על גולדן סטייט ווריורס בסדרת הגמר בתוצאה 4–2.
ספרטוי

ספרטוי (ביוונית עתיקה: Σπαρτοί משמעות השם "האנשים שנזרעו") הם לוחמים אגדיים מהמיתולוגיה היוונית. הם נוצרו כאשר קדמוס זרע באדמה שיני דרקון.
הגיבור קדמוס נצטווה בידי האורקל מדלפי לחפש פרה ולייסד עיר במקום שבו ילכוד אותה. בסופו של דבר הוא ייסד את העיר תבאי. קדמוס רצה להקריב את הפרה כקרבן לאתנה, ולכן ביקש ממלוויו להביא מים, הם הלכו למעיין קסטליה הסמוך אך דרקון המים ששמר על המעיין הרג אותם. כשראה זאת קדמוס הוא נלחם בדרקון והרגו. אתנה הורתה לו לקחת את שיני הדרקון ולזרוע אותן באדמה. לפתע קפצו מתוך האדמה הספרטוי - לוחמים משוריינים וחמושים. קדמוס ידע  שאין לו סיכוי נגדם, ועל כן השליך ביניהם אבן יקרה. הם נלחמו ביניהם עד שכולם נהרגו למעט חמישה. אותם חמישה הסכימו לכרות ברית עם קדמוס וסייעו לו בהקמתה של תבאי. על פי המסורת היוונית הם היו אבות חמש המשפחות הוותיקות ביותר בתבאי. 
אתנה לקחה את השיניים שקדמוס לא זרע, והעניקה אותן לאייטס מלך קולכיס (אביה של מדיאה). אייטס גרם ליאסון לזרוע אותם. הספרטוי ניסו להילחם ביאסון, אולם יאסון שחזר את התעלול של קדמוס והשליך אבן יקרה ביניהם. הם נלחמו זה בזה ואיש מהם לא שרד.
סטפנוס מביזנטיון (המאה ה-6 לספירה) ציין במילונו הגאוגרפי, שעל פי קלאודיוס יולאוס (Claudius Iolaus, חי לא לפני ייסוד קיסריה), מקור השם של ארץ יהודה הוא באודאיוס (Udaeus), "אחד (מחמשת) 'האנשים שנזרעו' בתבאי, שהיה בין בני לוויתו הצבאיים של דיוניסוס". ייתכן וניתן להסביר את הקשר בין השם המיתולוגי "אודאיוס" לשם "יהודה" (נהגית ביוונית: "יודאיה") בדמיון הצלילי ביניהם. ייתכן וקשר זה מקורו במסורת הידידות בין היהודים וספרטה, שהופיעה בתקופה ההלניסטית (כפי שמסופר בספר מקבים), כמו גם מתוך סיפור הגירתם של הספרטוי לספרטה.
בספרו של ריק ריירדן "פרסי ג'קסון וקללת הטיטאן", אשר הוא השלישי בסדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים", נמלטים הגיבורים מהספרטוי הרודפים אחריהם בשירות הטיטאנים. הספרטוי מופיעים גם בסדרת ההמשך "גיבורי האולימפוס", בספר השני בסדרה: "בן נפטון". הספרטוי מופיעים גם בספרו של מייקל סקוט, "האשפית" - האחרון בסדרת "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות".
מבצע מלט

מבצע מלט הוא מבצע שניהל "המוסד" משנת 1969 עד אמצע שנות ה-70 להעלאת יהודים מסוריה לישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה התעוררות ציונית בקרב יהדות סוריה שהתרכזה ברובה בחלב ובדמשק. צעירים וצעירות יהודים החלו בבריחה עצמאית לביירות בתקווה לעלות משם לישראל. קבוצה ראשונה של נערים עברה בתנאי סיכון דרך גבול הצפון, וזכתה לקבלת פנים של שר הביטחון משה דיין ואלוף פיקוד הצפון מוטה גור בבסיס בצת. עקב הסיכון הציע יצחק שושן, שכונה אבו סחייק, להביאם בדרך הים. איש כמורה שהיה עובר בין ישראל וארצות ערב המליץ על מכר לבנוני שהיה ימאי חובב, בעזרתו הובאה דרך הים קבוצה ראשונה של נערים ונערות. את המבצע המשיך אחר כך יצחק שושן, שהרקע הקודם שלו כמסתערב בלבנון עמד לו להכיר היטב את התנאים, ולהביא לישראל, דרך הים, עוד ועוד קבוצות של נערים ונערות. באחת הפעמים בה היה צורך חיוני לצאת במהירות אל מקום האיסוף יצא גם ראש המוסד, צבי זמיר, עם סטי"ל לאסוף את העולים.
במבצע מלט העלה "המוסד" בספינות דבור במהלך השנים 1969 ועד 1972 כארבע מאות יהודים מסוריה. היהודים, בעיקר נערים ונערות מהערים חלב ודמשק היו חוצים את הגבול הסורי-הלבנוני ומגיעים ביוזמתם לביירות. בכל פעם שהתארגנה קבוצה של מספר יהודים נוצר קשר עם נקודת הודעה באירופה וחיל הים היה מוציא ספינת דבור לחופי ביירות. במקביל היו היהודים מתאספים בבית הכנסת מגן אברהם בביירות ומשם יוצאים לחוף. בחוף היה מקבל אותם איש קשר בעל ספינת מרוץ שהיה יוצא עימם אל הים הפתוח לפנות ערב. לאחר השקיעה היה הדבור מגיע בסמוך לחוף, מאתר את הסירה, מעלה את היהודים ועושה את דרכו בחזרה לנמל חיפה.
על המבצע פיקד בראשיתו אליעזר צפריר. ג'ודי פלד-קר ניהלה את הוצאתם של היהודים מסוריה בשנים 1972–2001.
בעקבות פתיחת מלחמת האזרחים בלבנון השתלט הפת"ח על חלק מהחוף הלבנוני והמבצע נגדע. לאחר שהתאספו כמאה יהודים שהתארחו אצל הקהילה היהודית בביירות, השיג "המוסד" הסכמה של ממשלת לבנון להטיס את היהודים מסוריה לצרפת.
עלי (יישוב)

היסטוריה

גרעין המתיישבים הראשוני הגיע למקום באלול תשמ"ד ומנה משפחות משילה, עפרה וכוכב השחר.
בחול המועד סוכות בשנת תשמ"ו נחגג אירוע הנחת אבן הפינה.
עקב אחוז אנשי הצבא הגבוה ביישוב והשקפת העולם הממלכתית של המכינה הקדם צבאית ביישוב, מסמל היישוב את הממלכתיות הציונית דתית ואת הקשר בין הציונות הדתית לריבונות הישראלית].
אחדים מבני היישוב נרצחו בפעולות טרור, בהם בני הזוג אבי ואביטל וולנסקי שנרצחו באוגוסט 2002 בכבישי השומרון, וצבי גולדשטיין נרצח ביוני 2003 בפיגוע בוואדי חרמיה.
היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי.

אוכלוסייה

היישוב הוא יישוב מעורב המשלב בתוכו אוכלוסייה מגוונת הכוללת בתוכה דתיים וחילוניים, עולים חדשים עם ותיקים. היישוב עלי מונה היום כ 1000 משפחות. תושבי עלי עוסקים במגוון מקצועות ונוסעים לעבודה בירושלים ובגוש דן מדי יום.
בנוסף, בעלי פועלים בית תוכנה למחשבים ועסקים נוספים במרכז המסחרי המהווה אבן שואבת לכל ישובי הסביבה (בפרט בימי שישי).

חינוך

ביישוב פועלים סניף של בני עקיבא וסניף של "אריאל". המכינה הקדם-צבאית הראשונה, בני דוד, הוקמה בעלי ובראשה עומדים הרב אלי סדן והרב יגאל לוינשטיין. המכינה השפיעה רבות על אופיו של היישוב, כיוון שבוגריה, רבים מהם קצינים בשירות קבע, קבעו את ביתם ביישוב.

שירותי דת

בקיץ ה'תשס"ו (2006) התמנה הרב אברהם שילר מישיבת הגולן לרב היישוב ועבר להתגורר בו. בנוסף, פועלים רבני קהילות בשכונות ובבתי הכנסת השונים.
בשנת 2007 נחנך בית הכנסת המרכזי "משכן עלי" במרכז היישוב, לאחר 6 שנים של השקעה ועבודה מאומצת על ידי הנהגת היישוב ובשיתוף מלא של התושבים, אשר נרתמו בתרומה כספית לאורך 10 שנים. תרומתו הנדיבה של ידיד היישוב, דייוויד ברונפמן הביאה לסיום הקמת בית הכנסת ובו בית כנסת ספרדי "מעשה ניסים" ובית כנסת האשכנזי, מניין צעירים ועוד. ב"משכן עלי" מתקיימים שיעורי תורה קבועים ואירועים קהילתיים לכלל תושבי עלי לאורך השנה כולה.

אתרים בעלי עניין

סמוך לצד הדרומי של עלי נמצאים מעיין הגבורה ועין עוז - מעיינות אשר שופצו על ידי היישוב להנצחת הנופלים. מצפון ליישוב מתחת לשכונת פלגי מים נמצא עין ברקית.
אתר חפירות ארכאולוגי מתקופת בית שני נמצא במרכז ״השכונה המערבית״ ביישוב.
סינתיה ספנסר, רוזנת ספנסר

ביוגרפיה

סינתיה נולדה ב-16 באוגוסט 1897 בלונדון, לג'יימס המילטון, מרקיז המילטון, מאוחר יותר דוכס אברקורן השלישי, ולליידי רוזלינד בינגהאם, בתם של צ'ארלס בינגהאם, רוזן לוקאן הרביעי ולליידי ססיליה גורדון-לנוקס, בתם של צ'ארלס גורדון לנוקס, דוכס ריצ'מונד החמישי וליידי קרוליין פאג'ט.
ב-26 בפברואר 1919 התחתנה סינתיה עם אלברט ספנסר, ויקונט אלתורפ בכנסיית סיינט ג'יימס, פיקדילי, לונדון, ונולדו להם שני ילדים. סינתיה הייתה הסבתא של דיאנה, הנסיכה מוויילס, אשתו של צ'ארלס, נסיך ויילס. בשנת 1922 מת חמיה צ'ארלס ספנסר, רוזן ספנסר השישי, ובעלה ירש את נחלותיו ותאריו. סינתיה מתה בבית אבות של משפחת ספנסר, אחוזת אלתורפ כתוצאה מגידול במוח, והיא בת 75 שנים. היא הייתה ידועה מעט מאוד מחוץ למשפחתה, אולם עשרים שנה לאחר מותה, אנדרו מורטון כתב כי הנסיכה מוויילס "סבורה כי סבתא שלה דואגת לה בעולם הרוח."