google/wiki40b huggingface dataset:
משרד ירושלים ומורשת

היסטוריה

המשרד לענייני ירושלים הוקם על פי החלטת הממשלה ה-24 מיום 18 בנובמבר 1990, שאושרה על ידי הכנסת כעבור תשעה ימים. חודשים ספורים לאחר הקמת הממשלה ה-25 הוחלט על ביטול המשרד והעברת הטיפול בענייני ירושלים למשרדי הממשלה השונים. ביטול המשרד הובא לאישור הכנסת ביום 30 בדצמבר 1992, "הן מטעמים ענייניים הקשורים בנושאי ירושלים, והן מטעמי חיסכון". לאורך תקופת פעילותו בממשלה ה-24 עמד בראשו ראש הממשלה יצחק שמיר והופקד על קידום ענייניו סגן השר לענייני ירושלים, חבר הכנסת אברהם ורדיגר. ראש הממשלה יצחק רבין עמד בראש המשרד מיולי 1992 ועד לביטולו.
המשרד הוקם במטרה לפעול למימוש חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל ולקדם בעיר עדיפויות מיוחדות לפיתוח בנושאי משק וכלכלה. סמכויותיו כללו תיאום וקידום פעולות לפיתוח העיר, על פי סעיף 4 לחוק, והוא היווה מטה לוועדת השרים לענייני ירושלים. בחודש יולי 1991 סקר סגן השר את פעילות המשרד בפני הכנסת והציג את תוכניותיו העתידיות. בחוברת שהוצגה בפני חברי הכנסת שורטטו יעדים לעשור הבא ובהם: קליטת רבע מיליון תושבים, פיתוח תשתיות מגורים ותעסוקה, מינוף התעשייה והקמת גני תעשייה, וכן קידום התיירות בעיר. בחודש מאי 1992 קיים המשרד טקס ציבורי שבו הוקראה אמנת ירושלים הכוללת הצהרת אמונים לעיר כבירת ישראל הנצחית. טקס זה היה חלק ממסכת טקסים שקיים המשרד לציון 25 שנים לשחרור העיר ואיחודה מחדש, ובין תוכניות המשרד נכללו כנס הזדהות של יהדות העולם עם העיר ורתימת קהילות יהודיות ברחבי העולם לקיום טקסים בנושא ירושלים.
בממשלה הוקמה גם ועדת שרים לענייני ירושלים, בראשות ראש הממשלה שמיר, ובתקופת פעילותו של המשרד התקבלו בה החלטות להגדלת מספר העולים המכוונים להתיישב בעיר, וכן אושרה הפקעת כאלף דונם בדרום מזרח העיר לשם הקמת שכונות מגורים. כן אושרה בוועדת השרים הענקת מעמד אזור פיתוח א' לאזור התעשייה עטרות והוקם צוות משותף למספר משרדים ממשלתיים ולכוחות הביטחון בנושא העברת מחנות צה"ל ומשטרת ישראל מפנים העיר לאזור התעשייה. על שולחן הכנסת הונחו שתי הצעות חוק ממשלתיות מטעם המשרד בנוגע לאזור התעשייה עטרות.
המשרד עבד בשיתוף פעולה עם עיריית ירושלים והרשות לפיתוח ירושלים, וקיים קשרים הדוקים עם הסתדרות העובדים הכללית, התאחדות התעשיינים, התאחדות המלונות, איגוד לשכות המסחר ולשכת התיאום העירונית של הארגונים הכלכליים. המשרד לקח חלק בתוכניות לקליטת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים וגיבש תוכנית לקליטת רופאים עולים, בשיתוף בית החולים הדסה ובתמיכת משרד האוצר. המשרד קיים קשרים עם תעשיינים מיפן במטרה לקדם פיתוח תעשיית ידע בעיר, כפתרון למחסור באנשי מדע ביפן. כמו כן קודמו במשרד תוכניות להקמת מרכז למחקר רפואי בעיר, בו ייקלטו מדענים עולים ועל פי תוכנית רב-שנתית יהוו בסיס לקידום תשתית מחקרית בירושלים. נוסף לכך החל המשרד בבחינת תוכניות לשיקום שכונות ותיקות בעיר וקיים שיתוף פעולה עם מנהלת מבני הדת בעירייה להרחבת פריסתם של בתי הכנסת והמקוואות בעיר.
במרץ 2013, עם הקמתה של הממשלה ה-33 הועברו סמכויותיו של המשרד למשרד ההסברה והתפוצות, ששמו שונה למשרד לירושלים והתפוצות. אך עם הקמת הממשלה ה-34 המשרד הוקם מחדש בשמו הנוכחי. בראש המשרד עומד השר זאב אלקין.
וילפריד הייד-וייט

ביוגרפיה

הייד-וייט נולד בבורטון שעל המים בגלוסטרשייר ב-12 במאי 1903 לכומר ויליאם אדוארד וייט הקנון של קתדרלת גלוסטר ולאשתו אתל אדלייד. הוא למד במרלבורו קולג' ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הופעת הבכורה של הייד-וייט הייתה ב-1922 במחזה "Tons of Money" שהוצג באי וייט. אחר כך החל לעבוד בקביעות על הבמה בסדרת קומדיות בהפקת תיאטרון אלדוויץ' בלונדון. ב-1932 הצטרף לסיבוב הופעות בדרום אפריקה, וב-1934 שיחק בהופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "Josser on the Farm". ב-1941 הופיע בקומדיה של ג'ורג' פורמבי "Turned Out Nice Again". ב-1949 שיחק בתפקיד משנה בסרט "האדם השלישי". בשנות החמישים של המאה העשרים הופיע בקביעות בסרטי קולנוע בריטים. הסרט "Two-Way Stretch" מציג את הצד השובב של הדמויות שגילם בתקופה זו. בין 1962 ל-1965 כיכב הייד-וייט בתסכיתי רדיו קומיים בשם "The Men from the Ministry".
הוא המשיך להופיע על במת התיאטרון, וב-1951 שיחק לצדם של לורנס אוליבייה ושל ויוויאן לי במחזות "קיסר וקלאופטרה" ו"אנטוניוס וקלאופטרה". עוד הופיע בתיאטראות ברודוויי והיה מועמד פעמיים לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר. בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים השתתף בתוכניות הטלוויזיה "Buck Rogers in the 25th Century", בפרק הפיילוט של הסדרה "בטלסטאר גלקטיקה" ובסיטקום "The Associates".
הייד-וייט שיחק בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "קולומבו" בכיכובו של פיטר פאלק. מקום ההתרחשות של הפרק הראשון "Dagger of the Mind" משנת 1972 היה בבריטניה, ובו המפקח קולומבו מבקר בסקוטלנד יארד, אבל בניגוד לשחקנים האמריקאים ששיחקו לצדו, הייד-וייט לא היה יכול להשתתף בצילומים בבריטניה בגלל בעיות מיסוי שלו. לכן הסצנות בהשתתפותו צולמו בקליפורניה. הופעתו השנייה בסדרה "קולומבו" הייתה בפרק "Last Salute to the Commodore" משנת 1976. באותה שנה היה הייד-וייט אורח בתוכנית "אלה הם חייך" בהנחייתו של איימון אנדרוז.

חיים אישיים

ב-17 בדצמבר 1927 התחתן הייד-וייט עם בלאנש הופ אייטקן, שחקנית שהייתה ידועה בשם הבמה בלאנש גלין, והייתה מבוגרת ממנו בעשר שנים. לבני הזוג נולד בן אחד. בלאנש נפטרה ב-1946 בגיל 53. ב-1957 התחתן הייד-וייט בשנית עם השחקנית אתל דרו. הם היו נשואים עד מותו ב-1991. לבני הזוג נולדו שני ילדים ובהם השחקן אלכס הייד-וייט.
הייד-וייט נפטר ב-6 במאי 1991 ב-Motion Picture Country Home בוודלנד הילס שבלוס אנג'לס מהתקף לב. גופתו הוחזרה לאנגליה ונקברה בקבר משפחתי בבית קברות בבורטון על המים שבגלוסטרשייר.
אדוארד מאייר

אדוארד מאייר (בגרמנית: Eduard Meyer; ‏25 בינואר 1855 - 31 באוגוסט 1930) היה היסטוריון גרמני.

ביוגרפיה

מאייר נולד בהמבורג ולמד ב-Gelehrtenschule des Johanneums ואחר-כך באוניברסיטאות בון ולייפציג. אחרי שסיים את לימודיו, שהה שנה אחת באיסטנבול. ב-1879 הוא התמנה למרצה באוניברסיטת לייפציג. הוא התמנה לפרופסור להיסטוריה עתיקה בורוצלב ב-1885, באוניברסיטת האלה-ויטנברג ב-1889 ובאוניברסיטת הומבולדט ב-1902. הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ב-1909. מאייר זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אוקספורד, סנט אנדרוז, פרייבורג ושיקגו.
ועדה מקומית לתכנון ולבנייה

ועדה מקומית לתכנון ולבנייה היא ועדת התכנון הנמוכה ביותר במסגרת הסדרת התכנון והבנייה בישראל. סמכויות רישוי הבנייה בישראל מחולקות בין שלוש ערכאות מרכזיות: ועדות מקומיות, ועדות מחוזיות וועדה ארצית. ועדה מקומית אחראית על מרחב תכנון מקומי אשר לרוב חופף את שטחה של רשות מקומית אחת. ייתכנו מקרים בהם מרחב התכנון המקומי מהווה שטח של מספר רשויות מקומיות, ובמקרה כזה תכונה הוועדה המקומית ועדה מקומית מרחבית.

פעילות הוועדה

הוועדה המקומית לתכנון ולבניה מתכנסת אחת למספר שבועות (תלוי בהיקף עבודתה) כדי לדון בבקשות להיתר בנייה המופנות אליה. על הוועדה למסור את החלטתה בתוך שלושה חודשים לכל היותר. לאחר הדיון בוועדה ייכתב הפרוטוקול ("דף הדרישות"), אשר יכלול את ההחלטה עצמה, ורשימת התנאים לצורך קבלת ההיתר. הפרוטוקול יועבר בדואר הן לאדריכל והן אל היזם. במידה וההחלטה מתעכבת, או במידה והוועדה מסרבת לחלק מבקשת ההיתר או לכולה, פתוחה בפני היזם האפשרות להגיש ערעור, בהתייעצות עם אדריכל המבנה, בפני וועדת הערר המחוזית.
פרויקט ג'נסיס

הפרויקט

ג'נסיס הוא פרויקט לפיתוח טכנולוגיה חדשה. הפרויקט הוגש כהצעה לפדרציה על ידי ד"ר קרול מרקוס. מטרת הפרויקט היא ליצור חיים מחוסר-חיים; זהו תהליך שבו מבנה מולקולרי מאורגן מחדש ברמה התת-אטומית לחומר מייצר-חיים במסה שווה.
השלב הראשון של הפרויקט נערך בתוך מעבדה. השלב השני של הפרויקט נערך במערות תת-קרקעיות חסרות חיים. השלב שלישי של הפרויקט הוא בקנה מידה פלנטרי: הפעלת מתקן ג'נסיס באזור מוגדר מראש של גוף חסר חיים בחלל (למשל: ירח מת). עם הפעלת המתקן, "אפקט ג'נסיס" יחל מייד, ויארגן מחדש את כל החומר שעל הגוף המת עם תוצאות המייצרות חיים. במקום ירח מת - יהיה כוכב לכת חי ונושם, המסוגל לקיים חיים (שהפדרציה תמצא לנכון לשכן בו).
לאור הפוטנציאל של "ג'נסיס", ד"ר מרקוס פונה אל הפדרציה לצורך מימון הניסויים, שכן לאור הבעיות הקוסמיות של אוכלוסייה ואספקת ​מזון - התועלת של התהליך ברורה.

מתקן ג'נסיס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כוכב ג'נסיס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אוסנבריק (כדורגל)

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1899 ושיחק לאורך השנים בליגות אזוריות בגרמניה. בשנת 1939 הגיע לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת ואלדוף מנהיים. עד שנת 1974 הליגה הגרמנית השנייה הייתה ליגה אזורית ובשנה זו נוסדה ליגה ארצית והמועדון הצטרף לליגה זו בשנתה הראשונה. המועדון שיחק בליגה השנייה 10 עונות ברציפות מעונת 1974/1975 ועד עונת 1983/1984. בעונות 1976/1977, 1978/1979, 1979/1980, 1980/1981  הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצות נירנברג, רוט וייס אוברהאוזן, שאלקה 04  ושטוטגרט בהתאמה. 
בסוף עונת 1983/1984 ירד לליגה השלישית, שם שיחק עונה אחת וחזר לליגה השנייה. המועדון שיחק בליגה השנייה 8 עונות ברציפות מעונת 1985/1986 ועד עונת 1992/1993. בעונת 1989/1990 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת איינטרכט בראונשווייג. בעונת 1992/1993 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת איינטרכט פרנקפורט. בסוף העונה ירד לליגה השלישית.
המועדון שיחק בליגה השלישית 7 עונות ברציפות מעונת 1993/1994 ועד עונת 1999/2000 שבסופה חזר לליגה השנייה. המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה השלישית עד עונת 2011/2012. בעונת 2006/2007 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת הרטה ברלין. בעונת 2009/2010 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת שאלקה 04. מעונת 2011/2012 המועדון שיחק שמונה עונות ברציפות בליגה השלישית לאחר שנשר מהבונדסליגה השנייה. בקיץ 2019 הבטיח המועדון את חזרתו לבונדסליגה השנייה.
טאז'רס (קורדובה)

היסטוריה

המועדון נוסד על ידי אנגלים שעבדו במוסכי הרכבת בקורדובה (פירוש המילה taller בספרדית הוא מוסך). המייסד, תומאס לאוסון, אהד את הקבוצה האנגלית בלקברן רוברס וממנה לקח את הצבעים לקבוצה שהקים - כחול ולבן.
ההישגים הגדולים ביותר של המועדון הם, ברמה הלאומית - סגנות הליגה בנסיונל 1977 (יחד עם שלוש הפעמים בהן הגיע המועדון למקום השלישי), וברמה הבינלאומית - זכייה בגביע קונמבול בשנת 1999. זו הקבוצה היחידה בארגנטינה שזכתה בגביע בינלאומי מבלי לזכות באליפות מקומית.
כמרבית הקבוצות מחוץ לבואנוס איירס, טאז'רס משויכת להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית באופן עקיף. עד לשנת 1969 טאז'רס השתתפה בליגה האזורית של קורדובה. בשנת 1967 החלו להתקיים במהלך מחצית אחת של השנה טורנירי הנסיונל, בהם התחרו קבוצות מליגת העל וקבוצות שהעפילו מהליגות האזוריות. טאז'רס העפילה לראשונה לטורניר זה ב-1969. התוצאות הטובות אותן השיגה בטורנירי הנסיונל של המחצית השנייה של שנות השבעים (סגנות ב-1977 והעפלה לחצאי הגמר של השנים 1976 ו-1978) הביאו לכך שב-1980 הוחלט להעלותה להשתתף בקביעות בליגת העל, גם בטורנירי המטרופוליטנו. 
טאז'רס שיחקה בליגת העל, לסירוגין (למעט בעונת 1993/94, ובין העונות 1995/96 ו-1997/98), עד לשנת 2004. בסוף עונת 2003/04 ירדה טאז'רס לליגת המשנה, אף על פי שבטורניר קלאוסורה 2004 הגיעה למקום השלישי, עקב שיטת הממוצעים. בליגת המשנה שהתה טאז'רס עד סוף עונת 2008/09, ומאז, למעט בעונת 2013/14, היא שיחקה בליגה השלישית הפדרלית. בסוף עונת 2015 שוב העפילה הקבוצה לליגת המשנה, ובטורניר הבא, "טורניר המעבר" שהסתיים ביוני 2016, זכתה במקום הראשון ובכך עלתה חזרה לליגת העל לאחר 12 שנים.
מבין הקבוצות המשויכות בעקיפין להתאחדות, טאז'רס היא היחידה שזכתה בתואר בינלאומי, והיא מחזיקה בכמה שיאים: שיא ההשתתפות במשחקי ליגת העל ושיא הנקודות הצבורות באותה ליגה, הראשונה להשתתף בגביע ליברטדורס וזו שהשתתפה בהכי טורנירי גביע בינלאומיים בינלאומיים: גביע ליברטדורס, גביע מרקוסור וגביע קונמבול.
היריבה העיקרית של טאז'רס, ה"קלאסיקו", היא בלגראנו, וזהו גם הדרבי החשוב ביותר בעיר קורדובה.
הקבוצה מחזיקה בשיא הצופים למשחק בליגה השלישית בארגנטינה - 62,000 במשחק העלייה לליגה השנייה מול סן חורחה בעונת 2012/13' באצטדיון מריו אלברטו קמפס. הקבוצה מארחת משחקים באצטדיון זה מאז 2012 כיוון שאצטדיונה הביתי, בוטיק דה באריו חרדין, קטן מלהכיל את הצופים הרבים הבאים למשחקיה.
הנרי בלמון

ביוגרפיה

בלמון נולד וגדל באוקלהומה, בה סיים לימודי תואר ראשון בחקלאות. במלחמת העולם השנייה היה קצין זוטר בצי ארצות הברית (1942–1946) ושירת באוקיינוס השקט. בין המבצעים בהם השתתף לקח חלק גם בגיחת הצי לאיוו ג'ימה ובעבור שירותו הצבאי הוענקו לו אות לגיון ההצטיינות וכוכב הכסף. בשובו לאוקלהומה עסק בחקלאות והחל לקחת חלק בחיים הפוליטיים. בשנים 1946–1948 היה חבר בית הנבחרים של אוקלהומה.
בשנת 1960 נבחר בלמון לראש המפלגה הרפובליקנית באוקלהומה ובשנת 1962 התמודד מטעמה בהצלחה למשרת מושל המדינה. בעת בחירתו היה בלמון המושל הראשון במדינה להיבחר כנציג המפלגה הרפובליקנית. הוא כיהן כהונה יחידה בתפקיד, בכפוף לחוק, ובמהלך תקופת כהונתו היה גם יו"ר Interstate Oil Company ובשנת 1963 נבחר להנהלת איגוד המושלים הלאומי. בשנת 1967 הסתיימה כהונתו ובלמון הציג מועמדותו לשמש נציג אוקלהומה בסנאט של ארצות הברית.
כסנאטור כיהן שתי כהונות, בין השנים 1969–1981, ובמהלכן היה חבר מייסד ויו"ר עמית של הוועדה לפיקוח על התקציב. בתום כהונתו השנייה בחר שלא להתמודד לתפקיד בשלישית.
בשנת 1983 התמנה למנכ"ל המשרד לשירותים חברתיים של מדינת אוקלהומה.
בשנת 1986, לאחר שינוי מגבלות החוק בנוגע לכהונת המושל, נענה לבקשת המפלגה הרפובליקנית והתמודד בשנית למשרת המושל. בכהונתו השנייה בתפקיד, בין השנים 1987–1991, הוא עמד בראשות ה-Southern States Energy. בתום כהונתו פרש מן החיים הפוליטיים.
לאחר פרישתו חזר למשקו החקלאי בעיר בילינגס, פעל בעסקים חקלאיים והיה מרצה באוניברסיטת אוקלהומה סיטי, אוניברסיטת סנטרל סטייט, אוניברסיטת אוקלהומה סטייט ואוניברסיטת אוקלהומה. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת פרקינסון ובשנת 2009 נפטר.
פירמידת המזון

פירמידת המזון היא תצוגה גרפית המבטאת את כמות המזון היחסית אשר מומלץ לאכול מכל קבוצות המזון. פירמידה זו פורסמה לראשונה בשנת 1992 בארצות הברית. בשנת 2005 פרסם בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד פירמידה חדשה שמשנה במעט את מינון המזון המומלץ. הפירמידה בנויה מקבוצות מזון המסודרות בקומות, כשכל קומה מתאימה ברוחבה לחלק היחסי שצריך להיות לכל קבוצה בתזונה יומית נכונה.
ב-2011 עברו משרדי הממשלה האמריקאיים והרווארד למודל חדש יותר שמבוסס על צורת צלחת.

פירמידת המזון החדשה של הרווארד

בשנת 2005 פרסם בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד, פירמידה מזון חדשה, שכוללת מידע שהצטבר בעקבות מחקרים שנעשו מאז פורסמה פירמידת המזון המקורית בשנת 1992. הפירמידה החדשה משנה את הרכב המזון הרצוי, ובעיקר מציעה להפחית משמעותית את כמות הדגנים הנצרכת, ובעיקר את אלו שאינם מדגנים מלאים. כמו כן היא מדגישה את חשיבות האימון הגופני והשמירה על המשקל התקין.

צלחת המזון

ב-2 ביוני 2011 החליפו משרד הבריאות ומשרד החקלאות האמריקאים את המלצתם למודל חדש בשם "הצלחת שלי". השינויים העיקריים במודל הצלחת הם הגדלת כמות הפירות והירקות לחצי מהתזונה, והחלפת המוצרים מהחי ב"חלבון" כללי, ללא תלות במקורו.

בעקבות משרדי הממשלה, זנחה גם הרווארד את מודל הפירמידה ועברה למודל הצלחת, בשינויים דומים לאלה של משרדי הממשלה. הרווארד ממליצה אף יותר בפירוש על הגבלת המזון מהחי, כגון החלפת כוס החלב בכוס מים.
הקלאסיקה של השירים

הקלאסיקה של השירים (סינית מסורתית: 詩經, סינית מפושטת: 诗经, פין-יין: shī jīng), מוכרת גם בשמות "שְׁה גִ'ינְג", "ספר השירים", ובמקורות הסיניים גם פשוט בשם "השירים". הוא האוסף העתיק ביותר של שירה סינית הידוע. הוא מכיל 305 שירים המתוארכים לתקופה שבין השנים 1100-600 לפנה"ס. הקלאסיקה של השירים היא אחת מחמש הקלאסיקות אשר המסורת מייחסת לקונפוציוס, ולפיכך זכתה להיות מושא לימוד ושינון בקרב מלומדי סין ומזרח אסיה באלפיים השנים האחרונות. החל משושלת צ'ינג, שימשו החרוזים בה גם לשחזור הפונולוגיה של השפה הסינית העתיקה.

שם היצירה

אזכורים מוקדמים מתייחסים ליצירה תור "שלוש מאות השירים", כמספר סמלי. "השירים" נחשבו קלאסיקה במובן הקאנוני רק החל משושלת האן אשר אימצה רשמית את הקונפוציאניזם כעיקרון מנחה לחברה הסינית. הסימן המשמש בשם הספר הפך מאוחר יותר למושג הכללי לשירה, ומכאן תרגומו כ"שירים" בעברית.

תרגומים

חשיבות הספר הביאה לכך שמבחר משיריו תורגם לשפות רבות, וכך גם הספר במלואו. ידועים מספר תרגומים מלאים לאנגלית (Legge 1871, Jennings 1891, Waley 1937, Karlgren 1950, Pound 1954, Xu 2015), צרפתית (Couvreur 1892, Granet 1929), יפנית (Takada 1966, Mekada 1991) וסינית מודרנית (Cheng 1985).
F11 DKW / DKW F12

F11 DKW / DKW F12 היא מכונית סופרמיני שיוצרה על ידי חברת DKW הגרמנית בין השנים 1963–1965, בדגמי: F11 ו-F12.

חברת המכוניות והאופנועים DKW

דה-קה-וו : DKW) Dampf-Kraft-Wagen) 
חברת DKW נוסדה ב-1916 כחברה לאביזרי קיטור ומכוניות קיטור. ב-1920 הייתה DKW יצרנית האופנועים הגדולה בעולם.
בשנת 1932, אוחדו אאודי, DKW, הורך וונדראר (Wanderer) לחברה אחת - אוטו אוניון AG (Auto Union). סמל החברה - ארבע טבעות שלובות נועד לסמן את איחוד בין ארבע החברות.
יצרנית הרכב הגרמנית פולקסווגן רכשה את החברה בשנת 1964.
בינואר 1963 הושק ה-DKW F12 אשר החליף את דגם הג'וניר דה-לוקס. באוגוסט 1963 הושק דגם ה-F11 DKW  שהיה גרסה מופחתת של ה-F12
בשנת 1964 שודרג דגם ה-DKW F12 למנוע 889 סמ"ק המפיק 33 כ"ס.
מונגוליה במשחקים האולימפיים

היסטוריה

המשלחת המונגולית זכתה להישגים ראשונים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), כאשר ארבעה מתאבקים זכו במדליות. ז'ינגז'ידיאין מנחבאט זכה במדליית כסף, ושלושה מתאבקים נוספים זכו במדליות ארד: צ'ימדבזארין דמדינשרב, דנזנדרז'אגיאין סראטר וטמריאין ארטג. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מתאבק מונגולי נוסף במדליית כסף, חורלואוגיאין באיאנמנח. להישג דומה הגיעה המשלחת המונגולית גם באולימפיאדת מונטריאול (1976), כאשר במדליית הכסף זכה זווגיאין אוידוב.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכו המונגולים בארבע מדליות. המתאבק ז'מצין דוואז'אב זכה במדליית כסף, ועמיתו דוגארסירנגיאין אויואונבולד זכה במדליית ארד. שני ג'ודאים מונגולים זכו אף הם לראשונה במדליות - צסדיאין דמדין זכה במדליית כסף, ורוודנגיאין דוואדאלאי זכה במדליית ארד. עם שובה של מונגוליה למשחקים באולימפיאדת סיאול (1988), לא הצליחו הספורטאים המונגולים לשחזר הישג זה, והמונגולי היחיד שזכה במדליה היה המתאגרף נרגואין אנחבאט, שזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג. מתאגרף נוסף, סודנום אלטאנסוח העפיל לשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הייתה הקלעית נמז'יליין באיארסאיחאן לאישה המונגולית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכתה במדליית ארד בירי באקדח. להישג דומה הגיע המתאגרף מונחבאיאר דורז'סורן. באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה הג'ודוקא דורז'פלאמיין נרמנדאח במדליית הארד היחידה במשלחת המונגולית. באולימפיאדת סידני (2000), לראשונה מזה 36 שנים, אף ספורטאי מונגולי לא זכה במדליה, ובאולימפיאדת אתונה (2004) זכה הג'ודוקא חאשבאטריין צאגאנבאטאר במדליית ארד.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות המשלחת המונגולית. שני ספורטאים מונגולים הצליחו לראשונה לזכות במדליות זהב: הג'ודוקא ניידנגין טובשינבאייר והמתאגרף אנחבאטין באדאר-אואוגאן. מתאגרף נוסף, פירוודוריאין סרדמבה, זכה במדליית כסף, ולהישג דומה הגיעה הקלעית אוטריאדין גינדגמאה, בירי באקדח. ספורטאים מונגולים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את הקלעית צוגבדרחין מנחזול שסיימה במקום השמיני בירי ברובה אוויר ואת המתאגרף אורנצ'ימגין מנח-ארדנה, שהודח בשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו המונגולים בחמש מדליות. הג'ודוקא ניידנגין טובשינבאייר זכה במדליית כסף, ועמיתו סיינג'רגאלין ניאם-אוצ'יר זכה במדליית ארד. גם באיגרוף נרשם מאזן דומה: ניאמבאיארין טגסצוגט זכה במדליית כסף ואוראנצ'ימגיאין מנח-ארדנה זכה במדליית ארד. במדליית ארד נוספת זכתה המתאבקת סורונזונבולדין באצצג.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ירדו הישגי המונגולים לשתי מדליות. הג'ודאית דורז'סורנגין סומייאה זכתה במדליית כסף והמתאגרף זורז'ניאמבואוגיאין אוטגונדלאי זכה במדליית ארד. הג'ודאים לחאגווסירנגיאין אוטגונבאטאר ומונחבאטין אורנצצג סיימו במקום החמישי והג'ודוקא דוואדורז'יאין סיים במקום השביעי. המתאבק גנזוריגיאין מנדחנראן סיים במקום החמישי, פירוודורג'יאין אורחון סיימה במקום השביעי ואוצ'ירבאטין נסאנבורמאה סיימה במקום השמיני. מרימת המשקולות מונחצג'אנצאנגיאין אנחצצג סיימה במקום השמיני ולוחם הטאקוונדו פירווג'אווין טמואוג'ין והמתאגרף ארדנבאטין צנדבאטר הודחו ברבע הגמר.
ישיבת ארחות תורה

צוות

בחודש סיוון ה'תשנ"ח (1998), ייסד את הישיבה הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, ממנהיגי הציבור הליטאי. בראשות הישיבה העמיד הרב שטינמן שניים מתלמידיו, בוגרי ישיבת פוניבז', הרבנים איתמר גרבוז, וברוך דב דיסקין, ראש כולל "נחלת משה". למנהל רוחני מונה הרב חזקיהו מישקובסקי. הרב שטינמן עצמו הגיע לעיתים לישיבה ומסר בה שיעורים. כשרבו התלמידים מונו שני ראשי ישיבה נוספים: הרבנים יחיאל קלרמן וצבי יהודה אדלשטיין (בנו של הרב גרשון אדלשטיין). כנהוג בישיבת פוניבז', מידי שלושה חודשים מתחלפים ארבעת ראשי הישיבה באמירת השיעורים לשלושת השיעורים הנמוכים והרביעי מוסר שיעור כללי.
לאחר פטירתו של הרב שטינמן מונה על פי צוואתו בנו, הרב שרגא נח, ראש ישיבה לצעירים "קהילות יעקב" בבני ברק, לנשיא הישיבה. גם הרב גרשון אדלשטיין מעורב בהכרעות בישיבה.
ראש הקיבוץ הוא הרב נחום לבה, והרב אליהו דיקמן הוא ר"מ בקיאות. הנושא והנותן הראשי והאחראי על קבלת התלמידים הוא הרב יצחק שרייבר. מנכ"ל הישיבה הוא יעקב וירז'בינסקי, חבר עיריית בני ברק ומקורבו של הרב שטינמן.

הישיבה

בישיבה לומדים כשש מאות בחורים וכחמישים אברכים. כל שיעור מונה כ-100 תלמידים. על פי הוראת הרב שטינמן, ושלא כמקובל, השיעורים לא פוצלו לשנים כדי למניעת תחרות. לקראת שנת ה'תשע"ח הורה הרב לפצל את שיעור א' מחמת ריבוי תלמידים, והרב אהרן אוסטרן, חתנו של הרב ניסים קרליץ ומרבני ישיבת רינה של תורה בכרמיאל, מונה לר"מ. בישיבה יש שיעור שבועי של הרב דיסקין על פרשת השבוע ושיעור של הרב גרבוז על סדר טהרות.
בשנים הראשונות שכנה הישיבה במבנה ארעי ברחוב הרב כהנמן (השומר) בבני ברק, ובהמשך עברה למתחם שבו שכן בעבר מפעל המנעולים "ירדני" ברחוב שלמה המלך. לפני מספר שנים נבנה בסמוך מבנה חדש המשמש כפנימייה לתלמידי הישיבה. בתמוז ה'תשע"ב החלה בניית מבנה קבע לישיבה ברחוב הרב כהנמן, מול בניין הפנימייה, אולם הליך הבנייה נעצר בסוף 2013 בעקבות עתירה שהגיש נציג סיעת בני תורה בעיריית בני ברק לוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה. ב"שבעה" לפטירתו של הרב שטינמן, בסוף 2017, נערך בנוכחות רבנים בולטים טקס הספד ומעמד הנחת אבן הפינה למתחם הישיבה, שמתוכנן לכלול גם את בניינה החדש, בשם "קריית אילת השחר", על שם ספרו של הרב שטינמן.

כוללי אברכים

לישיבה כעשרים כוללי אברכים. כוללים לבוגרי הישיבה קיימים בבני ברק (2 סניפים) ירושלים (3 סניפים), מודיעין עילית (3 סניפים), ביתר עילית, טלז סטון, רכסים, עוצם, כרמיאל, אלעד, הר יונה ובית שמש. 6 בתי כנסת ובתי מדרש ל"יוצאי הישיבה" נושאים את שמה, אחד במרכז רחוב רבי עקיבא בבני ברק, ושלושה במודיעין עילית.
מצגת

שימושים

המצגת יכולה לשמש כאמצעי להצגת מידע על ידי שילוב של טקסט, תצלומים וציורים, תנועות וצלילים במבנה של שקפים מתחלפים.
השימוש במצגות נפוץ לצרכים שונים כגון: E-learning, הרצאות, הדרכות, דיונים, פעילויות שיווק ופעילויות תרבות.

תוכנות ליצירת מצגות

התוכנה הנפוצה ביותר נכון לשנת 2012 ליצירת מצגות היא PowerPoint של חברת מיקרוסופט. תוכנות שבהן משתמשים פחות תוכנת המצגות שבחבילת Google Docs של גוגל, ותוכנת Keynote של אפל וכן תוכנות אנימציה כמו מקרומדיה פלאש, תוכנות עיבוד תמונה כמו אדובי פוטושופ ותוכנות עריכת סרטים כמו (Premier (Adobe או (MediaStudio (Ulead. גם בלטך ניתן ליצור מצגות (באמצעות Beamer), הנשמרות כקובץ PDF. מצגות אלה שמות דגש יותר על שילוב נוח של נוסחאות ומשוואות מתמטיות ופחות על אנימציות. השימוש בלטך להכנת מצגות נפוץ בעיקר באקדמיה, בתחומי המתמטיקה, מדעי המחשב, הפיזיקה וההנדסה.
סופיה רקה

חיים אישיים

רקה היא אחותם של השחקנים הארגנטינאים פאולה רקה ומקסימו רקה, שהופיעו בטלנובלה "כמעט מלאכים".
בין השנים 2002-2007 ניהלה מערכת יחסים עם המפיק הארגנטינאי נאצ'ו ויאלה, אולם לאחר חמש שנות זוגיות הם נפרדו.
משנת 2008, רקה היא אשתו של הבמאי והתסריטאי הארגנטינאי תומאס ז'אנקלביץ', אחיה של השחקנית הארגנטינאית רומינה ז'אן, שנפטרה מדום לב ב-28 בספטמבר 2010. לשניים נולדו בן ובת: אינטי ז'אנקלביץ' ב-24 ביולי 2010 ומילה ז'אנקלביץ' ב-2018. ילדיהם הם בני-דודם של פרנקו, ולנטין ואסול ג'ורדאנו, ילדיה של רומינה ז'אן.
כמו כן, רקה היא כלתה ואם נכדיה של כריס מורנה לבית דה ג'אקומי, השחקנית, הבמאית ומפיקת הטלוויזיה אשר הפיקה, בין היתר, סדרות ארגנטינאיות מצליחות: "קטנטנות", "קיץ נצחי", "המורדים", "פינת אור", "פלוריסיינטה", "אלמה פיראטה" ו"כמעט מלאכים".
שמואל שמעון בן-ציון

ביוגרפיה

בן-ציון נולד בירושלים למרדכי בן-ציון, שהיה בנו של משה-אלתר בן-ציון, ממייסדי מאה שערים, וחתנו של יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה. בקטנותו גדל בבית סבו מצד אמו, ובגיל 9 נסע עם הוריו לארצות הברית והתגורר בפרובידנס שברוד איילנד. ב-1919 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטה בניו יורק. הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה.

קריירה

שימש רב בקליבלנד, בפילדלפיה ובניו יורק. היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית באמריקה וניהל מגביות עבור הקרן הקיימת, קרן היסוד וקרן ארץ ישראל של המזרחי. היה ציר בקונגרס הציוני ה-12. פרסם מאמרים בשבחה של ארץ ישראל בעיתונות היהודית בארצות הברית.
בשנת 1923 שב לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב. היה שותף לאביו בייסוד "בנק אמריקה - ארץ ישראל" בתל אביב וכיהן בו כיו"ר ומנהל. כמו כן היה יו"ר הסתדרות עולי אמריקה. בשנת 1924 נבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב.
בן-ציון עסק בבניית בתים ברחבי הארץ - בכרמל, בשרון, בתל אביב ובירושלים. הקים את שכונת "כרם משה" בתל אביב, שנקראה על שם סבו משה בן-ציון. כמו כן בנה שכונות מגורים בחיפה ובירושלים, והן כונו על שם משפחתו - שכונת בן-ציון. את בתי הדירות שבנה היה משכיר לדיירים פרטיים. בניין הדירות בחיפה שווק באמצע שנות השלושים כ"בניין הכי יפה וחדיש בהר הכרמל המרכזי". היה סגן נשיא התאחדות בעלי הבתים בישראל.

הרצח

עבר להתגורר בירושלים. שנתיים לפני מותו לקה בשיתוק, אולם המשיך בפעילותו הציבורית. בערב שבת, 20 באוגוסט 1954, נורה למוות בדרכו מבית הכנסת בשכונת קריית משה בירושלים. חתנו עו"ד גדעון ריינר נפצע. הרצח בוצע על ידי אחד הדיירים אשר הסתכסך עם בן-ציון לאחר שהתברר לו לטענתו ששילם דמי מפתח גבוהים יותר מהדיירים האחרים בבניין. הדייר הפסיק לשלם דמי שכירות ובעקבות זאת קיבל צו פינוי מהבית. במאי 1955 נידון הדייר למאסר עולם.
בן-ציון נטמן בבית הקברות סנהדריה. על שמו נקרא הרחוב שבו שכנו "בתי בן-ציון", בשכונת קריית משה בירושלים.

חיים אישיים

בשנת 1921 נישא לחנה מירסקי, בת צבי מירסקי. בניו הם יהושע בן-ציון ומשה נתנאל בן-ציון, שהיה רב בווירג'יניה. בנותיו הן יהודית בן-ציון ועו"ד מאירה ריינר, אשת עו"ד גדעון ריינר. ילדיהם של מאירה וגדעון ריינר הם עו"ד צביה בלאו ואיש ההיי-טק שמואל ריינר, המתגוררים באפרת.