google/wiki40b huggingface dataset:
משה זמר

ביוגרפיה

משה זמר נולד בשם מל זגר ב-1932 בקנזס סיטי שבמיזורי, וגדל בקליבלנד שבאוהיו. כשהיה בן 8 נפטרה אמו, ואביו מסר אותו לאימוץ לאחיו וגיסתו שמואל ושרה (לבית ריקלין) זגר באומהה שבנברסקה, ואצלם גדל והתחנך. ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס שבקליפורניה, שם הצטרפו לבית הכנסת הרפורמי "בית שלום" (Temple Beth Shalom), וזמר החל ללמוד שיעורי דת.
בשנת 1953 קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בשנת 1960 הוסמך לרבנות בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי, אוהיו, מוסד ההכשרה האקדמי של היהדות הרפורמית, שם גם קיבל תואר דוקטור במדעי היהדות. בין 1960-1961 למד לתואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים. מונה לרב בקהילת קהילת "עמנואל" (Temple Emanuel of Baltimore) בעיר בולטימור שבמרילנד, שם עבד עד שנת 1963.
בשנת 1963 עלה לישראל ונתמנה לרב "קהילת השרון", קהילה רפורמית בכפר שמריהו. בשנת 1964 הקים את קהילת "אמת וענווה" ברמת גן. בשנת 1968 ייסד את קהילת קדם בתל אביב ועמד בראשה במשך כ-20 שנה.
באוגוסט 1965 נישא לאילנה קורן, ובני הזוג היו הורים לשלושה.
היה חבר הנהלת התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, חבר הנהלת איגוד הרבנים המתקדמים בארצות הברית (Central Conference of American Rabbis,‏ CCAR), כיהן כאב בית הדין של מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם), וכן היה מרצה בכיר ללימודי הלכה בהיברו יוניון קולג' בירושלים.
ב-1993 פרסם את ספרו "הלכה שפויה", שבו פרשׂ את חזונו בדבר הלכה מתקדמת, הנותנת תשובות עדכניות לצורכי הפרט והחברה בעת המודרנית.

ערך עם הרב וולטר ג'ייקוב את הסדרה בת 12 הכרכים "Studies in progressive halakhah" ('מחקרים בהלכה מתקדמת'), שכל כרך בה הוקדש לדיון בתחומים ספציפיים בהקשר להלכה ביהדות המתקדמת.
ב-2004 הוענק לזמר תואר דוקטור לשם כבוד במכון ללימודי יהדות (HUC) של היהדות המתקדמת בירושלים.
זמר נפטר ב-3 בנובמבר 2011. נקבר בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
הותיר את אשתו, אילנה, את שלושת ילדיו, הילה, מוריה וברק, ונכדים.
מר"ם מעניקה פרס על שם משה זמר לרב או לסטודנט לרבנות אשר חקר ויצר שאלות ותשובות אקטואליות בעניין העומד לדיון בציבוריות הישראלית.
בית דבור

ארכיטקטורת הבית

הבית בנוי בסגנון אקלקטי, שהינו סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בישראל בשנות ה-20 ועיקרו הוא שילוב בין אדריכלות חדשה לישנה. בנייתו מודרנית, אך משולבים בו יסודות מהעבר, כגון צריח, קשתות בחלונות ועוד. לבית שתי קומות. הבית של דבור היה מיוחד גם בגודלו, שהיה גדול ביחס לאותה תקופה, ובחצרו הגדולה.

משפחת דבור

משפחת דבור, הייתה מאד חמה ולבבית ועזרה לאנשים אחרים. דוגמה לכך היא, שהם אפשרו למשפחה שלא היה לה היכן לגור, לשהות בבית שבנה בנימין, במקום אחר בהרצליה, ולהפוך את אחד החדרים למכולת כדי שיוכלו להתפרנס.
בנימין דבור נולד ב-6 במאי 1913 ועלה לארץ יחד עם הוריו, במאי 1925, כשהיה בן 11, מווילנה שבפולין. הם התגוררו בבלפוריה והיה להם משק פרטי. עברו עליהם זמנים קשים, שכללו מכות עכברים בשדות, בצורת, שיטפונות ועוד.
הוא הצטרף להגנה והיה מחסנאי, מדריך, נוטר ומפקד המקום. חנה, אשתו, גם פעלה אתו בהגנה.
ב-1930, כשמלאו לבנימין 16 שנים, הוא עבר להרצליה ג', הרצליה המערבית, עבד בפרדס של דודו, בן דבור, שבנה בתים וסלל כבישים בהרצליה, והיה שולח כסף להוריו שנשארו בבלפוריה.
לאחר מכן הוא התחיל לעבוד בעבודות בניין, היה לבנאי מומחה, ברבות הימים היה לקבלן ובנה בתים בהרצליה ג' והרצליה פיתוח. בנוסף לכך, הוא היה גם חבר וועד הרצליה ג'.
ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר

חייו

פרייזר נולד ב-1886, התחנך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  וב-1905 התגייס לצבא הודו הבריטית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערב. לאחר המלחמה נשאר בשירות קבע, ובין השנים 1919–1921 היה למפקד "רובאי דרום פרס" (South Persia Rifles), יחידה צבאית שהוקמה בדרום איראן בתקופת המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה. במקביל שימש בתפקידי מטה שונים. בין 1922 ל-1924 שימש פרייזר כנספח צבאי בקאבול. בין 1924 ל-1948 שימש כנספח צבאי בטהרן. בין 1930 ל-1932 היה מזכירו הצבאי של מושל בנגאל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשא פרייזר דרגת מייג'ר ג'נרל, וקיבל פיקוד על כוחות של צבא הודו הבריטית שהיו אמורים להישלח למלאיה מקראצ'י. עם פרוץ מרד רשיד עאלי אל-כילאני, החליט מפקד צבא הודו הבריטית, הגנרל קלוד אוקינלק, להעביר כוחות אלו לעיראק, לשם הגנה על בצרה. בתחילה מנה הכוח סדר גודל של חטיבה מתוגברת, דהיינו חטיבת רגלים, גדוד ארטילריה, וחילות עזר, אך במהלך מבצע הנחיתה בבצרה, שכונה "מבצע סבין" (Sabine) תוגבר הכוח לסדר גודל של דיוויזיה והתגבש לעוצבה שנקראה דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10. כוח זה, כשצורף לכוחות נוספים, נקרא במהלך המלחמה כוח עיראק.
ב-18 באפריל נחת פרייזר בבצרה בראש כוחותיו, וקיבל את הפיקוד על כל כוחות הקרקע בעיראק. לאחר הנחיתה. ב-8 במאי, כאשר סדר הגודל של הכוחות גדל, עקב צורכי הלחימה והזרמת כוחות נוספים, החליף את פרייזר בתור מפקד "כוח עיראק", לייטננט ג'נרל אדוארד קינאן. ב-16 במאי חלה פרייזר, והוחלף בתפקיד מפקד הדיוויזיה ה-10 על ידי הגנרל ויליאם סלים. בין 1941 ל-1945 שימש כנספח צבאי בטהרן, ולאחר מכן פרש. 
פרייזר עוטר בעיטורים רבים, ובהם מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית, אות השירות המצוין, המסדר הוויקטוריאני המלכותי ו"הצלב הצבאי". ב-1948 עוטר בעיטור הצלב הצבאי הבלגי על ידי ממשלת בלגיה.
צב בל מפריק

מאפיינים

צב בל מפריק יכול להגיע לאורך של 22 ס"מ והוא בעל שריון גדול ומקומר כלפי מעלה. החלק האחורי של השריון נמוך ומותאם לרגליו ולזנבו שימוגנו, אך החלק העליון של החזה מקומר כלפי מעלה ומשאיר חשוף יחסית את הרגליים הקדמיות והבטן כשהראש קצר ומקורב לשריון. צב זה בעל צבעים כתומים וחומים והוא בעל 5 טפרים על הכפות.
צבים אלה חיים בטבע בסוואנות טרופיות וסוב טרופיות באפריקה, בין השאר בסודאן, טנזניה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ודרומה עד דרום אפריקה. יש הטוענים שמין זה חי רק באזורים הדרום מערביים של אפריקה מאנגולה עד בורונדי.
צבים אלה הם אוכלי כל, אם כי יעדיפו מזון צמחוני. הם אוכלים ירוקת, פירות, שורשים ועשבים וכן חרקים, תולעים וחסרי חוליות קטנים. הם עלולים להיטרף בעיקר על ידי נמרים, עיטים, ינשופים, נצים ולטאות כוח. הם ניצודים גם על ידי האדם וכן נסחרים ונפגעים משרפות יזומות.
מוצב עישייה

מוצב עישייה היה מוצב של צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון. המוצב היה ממוקם בפאתי הכפר עישייה, שבו התגוררו כ-3,000 תושבים נוצרים מארונים. מערבית למוצב עישייה שכן מוצב צד"ל ברוש, ומזרחית לו שכן מוצב צד"ל כאוכבא. מצפון למוצב עישייה היו ממוקמים מוצב צה"ל ריחן ומוצב צד"ל סוג'וד. המוצב היה מצפון לעיירה מרג' עיון.
ב-8 ביולי 1993 נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי בעיישיה.
החל ממועד הערכות צה"ל על קו "אזור הביטחון" ועד שנת 1994 אויש המוצב על ידי אחת מהפלוגות החטיבתיות "גולני/"צנחנים" לסירוגין. מהמוצב יצאו פעילויות לכיוון רכס סוג'וד, ע'זלן, ריחן ומעבר חונה - המעבר מאזור הביטחון למובלת ג'זין שהייתה בשליטת צד"ל בפיקודו של הגנרל אנטואן לאחד.
משנת 1994 הפך המוצב למוצב גדודי. המוצב נועד לשמור על הציר בין העיירה מרג' עיון - עיירת הנוצרים הגדולה בדר"ל למובלעת ג'זין. בתקופה בה אויש מוצב ריחן על ידי כוחות צד"ל בלבד נחשב מוצב עישייה למוצב הצפוני ביותר של צה"ל, ואחת ממטרותיו הייתה לשמש כוח גיבוי למוצבי צד"ל הצפוניים סוג'וד, ע'זלן, ערמתא וחונה.
מוצבי צה"ל בקצה הצפוני של רצועת הביטחון (עיישיה, ריחן וסוגוד) נחשבו מסוכנים במיוחד, הן בשל ריחוקם והן משום שהדרכים המובילות אליהם נחשבו כמסוכנות ועמוסות מטעני צד. חזבאללה הצליח להטמין באזורים הללו זירות מטענים רבות, הרבה בזכות הערפל הכבד האופייני לאזור זה של דרום לבנון. חוליות אלו של חזבאללה זכו לכינוי "חוליות הערפל".
עמדת מארב הלילה של טנקים ליד מוצב עיישיה לכיוון מזרח נקראה צרצר 19, העמדה כסתה גם לכיוון דרום מזרח, שכלל גם את הציר הראשי עיישיה-ריחן. צרצר 19 עצמו לא היה נצפה מהמוצב ולכן הייתה פתיחת ציר של כמה מאות מטרים לעבר העמדה.
עמדת מארב הלילה של טנקים נוספת נקראה צרצר 20 והייתה ממוקמת על הר השמיס לכיוון פתחת הג'רמק.
מוצב עישייה פונה ופוצץ בעת נסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000.
מריו אנדרטי

מריו גבריאל אנדרטי (Mario Gabriele Andretti, נולד ב-28 בפברואר 1940) הוא אמריקני יליד איטליה, נהג מרוצי מכוניות לשעבר. הוא אחד המצליחים ביותר בהיסטוריה של הספורט המוטורי באמריקה ואחד משני נהגים בלבד שהצליחו לנצח במרוצים בפורמולה 1, IndyCar, אליפות העולם למכוניות ספורט ו-NASCAR (השני הוא דן גורני). הוא גם ניצח במרוצי מכוניות ננסיות ומרוצי ספרינט על עפר. 
במהלך הקריירה שלו זכה אנדרטי באליפות פורמולה 1 ב-1978, בארבע אליפויות IndyCar (שלוש תחת USAC ואחת תחת CART) ובתחרות אלוף האלופים הבינלאומי של 79–1978. הוא הנהג היחידי שהיה אלוף באינדיאנפוליס 500 (1969), דייטונה 500 (1967) ופורמולה 1. אף אמריקני לא ניצח במרוץ פורמולה 1 מאז ניצח אנדרטי בגרנד פרי ההולנדי של 1978. בסך הכל היו לאנדרטי 109 ניצחונות במסלולים ראשיים.
הטבח בתיכון דאגלס

הטבח

הירי בוצע ב־14 בפברואר 2018, בשעה 14:40 (שעון מקומי) בבית הספר התיכון ע"ש מארג'ורי סטונמן דאגלס (Marjory Stoneman Douglas High School) בפארקלנד  שבמחוז ברווארד, פלורידה. היורה נכנס לבניין תלמידי כיתות י' והפעיל את אזעקת האש. הוא חבש מסכת גז, ונשא פצצות עשן בידיו. הוא היה חמוש ברובה  רמינגטון. כאשר התלמידים החלו לצאת פתח באש. הצוות והתלמידים שמעו ירי, ואז הופעל "קוד אדום" והוטל סגר על האזור. בירי נהרגו 17 בני אדם ורבים אחרים נפצעו, 14 מהם אושפזו.
בין ההרוגים היו שלושה מבוגרים, חמישה תלמידים בגילאי 16-‏18 ותשעה תלמידים בגילאי 14-‏15.

היורה

היורה, שזוהה מאוחר יותר על ידי המשטרה כניקולס קרוז, בן 19, תלמיד לשעבר בבית הספר, שסולק ממנו בשל בעיות משמעת, נמלט בתחילה מהזירה עם תלמידים שנמלטו מבית הספר. הוא נתפס מאוחר יותר על ידי המשטרה והועבר לאשפוז בבית חולים. לאחר האירוע, התגלו בחשבון האינסטגרם שלו תמונות של כלי נשק ובאתרים אחרים איומים שכתב, ביניהם "אני רוצה לירות באנשים עם ה-AR-15 (דגם של רובה, ) שלי", "אני רוצה למות כשהרגתי מלא אנשים" ו"אני הולך להרוג אנשי אכיפת חוק". נציג של הממשל האמריקאי אמר כי הרובה ששימש את היורה, נקנה כדין, לאחר בדיקת רקע.]
לאחר הטבח הודיע ה-FBI כי כחודש לפני מסע הירי קיבלו אנשי הסוכנות מידע (טיפ) שניקולס קרוז השיג נשק ומתכוון לתקוף, אך הוא לא טופל לפי הנהלים. בעקבות זאת קרא מושל פלורידה הרפובליקני, ריק סקוט, לראש ה-FBI כריסטופר ריי להתפטר מתפקידו.
פינת נואמים

פינת הנואמים או ספיקרס קורנר (אנגלית: Speakers' Corner) נמצאת בפינה הצפון מזרחית של הייד פארק בלונדון, בקרבת מארבל ארץ' ובקרבת המקום בו עמדו עמודי התלייה של טייברן.
בפינת הנואמים נערכות באופן מסורתי, בכל יום ראשון התכנסויות לצורך דיונים הפתוחים לציבור הרחב.
בפינה זו נאמו בין השאר במהלך השנים גם קרל מרקס, לנין, ג'ורג' אורוול ורבים אחרים.
טורקסיב

טורקסיב- (ברוסית: Турксиб) מסילת רכבת באורך של כ-1442 ק"מ שמקשרת את אסיה המרכזית (טורקסטן) עם סיביר. היא נבנתה במסגרת תוכנית החומש הראשונה בשנים 1926–1932.
הרעיון לבנות מסילת רכבת שתקשור את אסיה המרכזית הרוסית עם ערי סיביר נבדק כבר בשנת 1886. המטרה הייתה ליצור ציר תחבורתי להעברה של כותנה לערי סיביר ודגנים משדות סיביר לאסיה המרכזית. בשנת 1906 הפרויקט תוקצב והחלו עבודות הכנה לבניית המסילה. חלק קטן מהמסילה נבנה בתקופת האימפריה הרוסית והתחיל לפעול לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה. לקראת שנת 1919 נבנו כבר 140 ק"מ מסילה שפורקו מסיבה לא ברורה לאחר תבוסת אלכסנדר קולצ'ק.

בניית המסילה

בניית טורקסיב היה בין אתרי הבנייה המפורסמים של תוכנית החומש הראשונה. החלטה על הפרויקט התקבלה ב-3 בדצמבר 1926. הכנות לבנייה החלו באפריל 1927. ב-15 בספטמבר 1927 החלה בנייה בצד הדרומי, שהתחבר למסילה הטרנס-כספית וב-19 בנובמבר בצד הצפוני. לקראת מאי 1929 נבנו 911 ק"מ מסילה. במסגרת הקמת הפרויקט הוקמו מספר גשרים כולל גשר ארוך מעל נהר אירטיש. ב-21 באפריל 1930 הבנאים מ-2 הצדדים נפגשו. לקראת 1 במאי 1930 במקום אורגנה מסיבה גדולה בהשתתפו עיתונאים ידועים וראשי המדינה.

ניצול המסילה

בשנים הראשונות של ניצול המסילה היקף הסחורות המועברות היה מוכפל כל חמש שנים. אך עד מהרה יכולת המסילה כבר לא ענתה על דרישות המשק. לאחר מלחמת העולם השנייה היקף הסחורות המועברות במסילה ירד, אך המסילה הייתה חשובה. בשנת 1960 נבנה חלק נוסף שקישר את המסילה עם גבול ברית המועצות-סין. אומנם לאור התקררות ביחסים בין המדינות חלק זה של המסילה לא היה מועמס באופן סדיר והיה נתיב חשוב להעברות כוחות במידה ויתרחש משבר צבאי בין המדינות. בשנות ה-80 החל חישמול של המסילה שלא הסתיים עד היום.
עם התפרקות ברית המועצות המסילה הפכה להיות מסילה שמקשרת בין רוסיה לבין קזחסטן ומדינות נוספות באסיה המרכזית. המסילה מהווה ציר תחבורתי חשוב במזרח קזחסטן וחוצה אותו מגבולה הצפוני ועד לגבול הדרומי.
סיונרה

תקציר העלילה

מייג'ור לורד "אייס" גרובר (מרלון ברנדו) הוא טייס קרבי המוצב מצטיין בקוריאה  שלזכותו מספר הפלות מיגים. אתו משרת בבסיס ידידו ג'ו קלי (רד באטנס) המאוהב באשה היפנית  קטסומי (מיושי אומקי) ורוצה לשאתה למרות הסתייגותו של לויד.
לויד מקבל פקודת העברה לבסיס חיל האוויר בקובה (יפן). מפקד הבסיס גנרל וובסטר הוא שיזם את ההעברה. לויד הוא חבר של בתו איילין (פטרישיה אוונס) שהגיעה לבסיס לפגוש את לויד ולבדוק את היחסים ביניהם. בכניסה למלון הוא נתקל לראשונה ביחס של גזענות כלפי היפנים. קפטן מייק ביילי (ג'יימס גארנר) מבקש להכניס את חברתו היפנית למלון ונענה בשלילה ובנזיפה מהגנרל על שהוא יוצא עם יפנית.
גם קלי מגיע לקובה ומבקש מלויד להיות נוכח בטקס נישואיו אצל הקונסול לויד נענה לו לאחר היסוס ולאחר מכן ננזף על ידי גנרל וובסטר כי עבר על חוקי הצבא שאוסרים מגע עם נשים יפניות וזה יכול לפגוע גם בשמו הטוב של הגנרל עצמו. לויד נפגש עם איילין ומפגין כלפיה קרירות כאשר היא מעלה את שאלת נישואיהם.
הוא פוגש את קפטן ביילי שחברתו רוקדת בלהקה יפנית גדולה. לויד מתבונן ברקדניות ההולכות ממקום מגוריהם למקום ההופעה ובראשן מדריכת הלהקה האנה-אוגי (מיקו טאקה) בה הוא מתאהב מיד. לאחר חיזור ממושך היא נענית לו.
קלי מקבל פקודת העברה לארצות הברית. פקודה זו כוללת בעיקר אנשי צבא שנישאו ליפניות. לפי החוק אין האשה יכולה להילוות לבעלה. החוק נחקק בעיקר כדי להניא את האמריקאים להינשא ליפניות. לויד מנסה לעזור לו ופונה לגנרל וובסטר אך ללא הועיל. לבסוף קלי יורה בקטסומי ומתאבד.
הרומן בין לויד והאמה-אוגי לא מוצא חן בעיני האמריקאים והיפנים. לויד מקבל העברה לארצות הברית והאנה-אוגי מועברת ללהקת ריקוד בטוקיו. לויד טס לטוקיו ומשכנע אותה לבסוף להינשא לו. בצאתם נשאל לויד על ידי כתבי כוכבים ופסים מה יש לו להגיד לחבריו וליפנים שאינם מרוצים מיחסיהם והוא משיב: "אימרו להם "סיונרה".
תומאס ארן

חיי

ארן נולד בלונדון, באזור קובנט גארדן; אביו וסבו היו רפדים. פגישה מקרית שלו עם המלחין מייקל כריסטיאן פסטינג כיוונה את דרך חייו, שכן פסטינג שיכנע את אביו של ארן להתיר לבנו לבחור בקריירה של מוזיקאי. אחותו של ארן, סוזאנה מריה ארן הייתה זמרת קונטראלט מפורסמת, ששרה בכמה מיצירותיו, ביניהן האופרה הראשונה שלו, "רוזמונד". יחד עם אחיהם ריצ'רד נהגו השלושה לבצע יצירות משל ארן בצוותא.
תומאס ארן היה בונה חופשיופעיל בארגון, שמרכזו שכן זה שנים באזור קובנט גארדן, מקום הולדתו של ארן.
ב-15 במרץ 1737, נשא ארן לאישה את הזמרת ססיליה יאנג אחות אשתו של ג'ון פרדריק לאמפ. האופרות והמחזות של ארן צברו פופולריות רבה והוא נהנה מחסותו של פרדריק, הנסיך מוויילס, שבביתו הוצג ה-"Masque of Alfred", שכלל את "!Rule, Britannia" בהצגת בכורה.
בשנת 1750, בעקבות ויכוח עם דייוויד גאריק, עזבה סוזאנה את תיאטרון דרורי ליין ועברה לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, ותומאס עשה כמותה. ב-1755 נפרד מאשתו ססיליה, אך ב-1777, זמן קצר לפני מותו, התפייסו ארן ואשתו. היה להם בן אחד, מייקל ארן. תומאס ארן קבור בקתדרלת סנט פול, קובנט גארדן, לונדון.
יותם בנזימן

ביוגרפיה

נולד בירושלים לחגית ועוזי בנזימן. הוא מרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, וכן מרצה לפילוסופיה במכללת ספיר, במכון כרם ובמרכז גילה שעל יד האוניברסיטה העברית.
בנזימן הוא עמית מחקר במכון ון ליר בירושלים, ועורך המשנה של כתב העת "זהויות" היוצא לאור מטעם המכון.
נשוי לד"ר גליה בנזימן (בתו של רם עברון) ואב לשלוש בנות, מתגורר במבשרת ציון.
מוזיאון השומרוני הטוב

המוזיאון

מוזיאון השומרוני הטוב נחנך ב-4 ביוני 2009, לאחר כעשר שנות עבודה של קצין מטה לארכאולגיה במנהל האזרחי ושל רשות העתיקות, אשר עמלו על העברת הפסיפסים לאתר ממחסני רשות העתיקות והקמ"ט, ומאתרים ביהודה ושומרון וברצועת עזה בהם נשקפה להם סכנת שוד או הרס. הפסיפסים קובעו ושומרו באתר, ולפי הצורך גם שוחזרו. המימון להקמת המוזיאון בא משני ארגונים אלה בשיתוף עם משרד התיירות. ביולי 2010 הועבר המוזיאון לידי רשות הטבע והגנים.
המקום הוא אתר בעל חשיבות לנצרות שכן הוא מנציח את משל השומרוני הטוב. מאחר שהמשל מתייחס גם אל היהודים והשומרונים, כל המוצגים במקום מתייחסים לנצרות, ליהדות ולדת השומרונית. במוזיאון ממצאים מבתי כנסת יהודים, בהם בית הכנסת העתיק בעזה ובית הכנסת בהר גריזים, מבתי כנסת שומרונים וממספר כנסיות, בהן הכנסייה בשילה. עוד מציג המוזיאון ממצאים מהתקופה הביזנטית, מוצג רומי בודד ומספר כותרות ומוצגים צלבניים, שריד לשלב הצלבני באתר. כל המוצגים באתר הם אותנטיים, למעט שלושה העתקים שנמצאים בתוך חלל המוזיאון.

פסיפס בית הכנסת העתיק בעזה

פסיפס בית הכנסת בעזה נמצא בחצר המוזיאון. המבנה הוקם בתקופה הביזנטית בסגנון אופייני לתקופה, וסביר שאותם אמנים בנו גם בתי כנסת וגם כנסיות. ולכן מוטיבים דוגמת המדליונים העשויים משריגי גפן, חוזרים על עצמם בכל בתי התפילה. רק פסיפס הסטראה הימנית של בית הכנסת השתמר, ומופיעים בו בעלי חיים הערוכים לסירוגין, טורף ונטרף. בטור האמצעי במדליון השני מהכניסה מופיעה כתובת ביוונית, ולפיה הפסיפס הונח בעת שיפוץ בית הכנסת בשנת 508. במרכז הפסיפס נראה כלוב שבו שרדו רגלי ציפור, פרט שחזר על עצמו בכנסיות ובבתי כנסת. הציפור היא ציפור הנפש הכלואה בכלוב ומנסה להשתחרר ממנו, ובהשאלה ניסיונו של האדם להשתחרר מהחומרניות ומגופו הגשמי ולהתחבר עם האל. בפסיפס אולם התווך של בית הכנסת נתגלה עיטור המתאר את דוד פורט בנבל ולידו הכיתוב בעברית "דוד". המקור נמצא במוזיאון ישראל והעתקו מוצג בתוך מבנה המוזיאון.
גרפיקה וקטורית

גרפיקה וקטורית היא שיטה לתיאור תמונה דיגיטלית באמצעות וקטורים, המשמשת בגרפיקה ממוחשבת.
השיטה הבסיסית לתיאור תמונה באופן דיגיטלי, תמונת מפת סיביות, היא למעשה מערך דו-ממדי, שכל איבר בו מייצג נקודה במישור. בכל איבר במערך שמורים נתונים אודות הנקודה; בעיקר נתוני צבע. 
בשיטה זו, ייצוג של קטעים נעשה בזבזני, כי במקום לייצג את הקטע מייצגים רק מספר סופי של נקודות עליו. ממילא, מתיחה של התמונה לשם הגדלה תיצור טשטוש, כי רק הנקודות יוגדלו ולא כל הקטע המקורי. 
גרפיקה וקטורית עושה שימוש בווקטורים כדי לייצג את הקטע עצמו. אמנם, וקטור אינו קטע, אלא כעין "חץ", ישות פיזיקלית/מתמטית בעלת אורך וכיוון, אך ללא מיקום. אולם, כאשר מגדירים את נקודת המוצא של הווקטור נוצר קטע. למעשה, די בשמירת נקודות המוצא והסיום כדי לייצג קטע, ואכן, כך זה מיוצג במחשב. 
איורים בגרפיקה וקטורית מורכבים מצורות בסיסיות, אותן המחשב מסוגל לעבד בנקל, כמו נקודה, קו, אליפסה וקשת. התיאור של כל מרכיבי התמונה נשמר בזיכרון המחשב.
כאשר מעוניינים להציג תמונה על המסך או להדפיס אותה, המחשב מבצע תהליך "רינדור" (מאנגלית: Rendering) היוצר תמונת מפת סיביות ברזולוציה הנדרשת מתוך האיור הווקטורי. 
יתרונה העיקרי של גרפיקה וקטורית הוא ביכולת לשנות את ממדי התמונה (להרחיב אותה או לכווץ אותה) בלא כל פגיעה באיכות התמונה, שלא כמו במקרה של תמונת מפת סיביות. כמו כן, כאשר מדובר באיורים יחסית פשוטים, נפח האחסון הנדרש בייצוג וקטורי קטן משמעותית לעומת מפת סיביות.
יהודה וילק

ביוגרפיה

יהודה וילק נולד בשנת 1949 בתל אביב. ב-1967 התגייס לצה"ל, שירת בפלס"ר שריון והשתחרר בדרגת סגן. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1975). וילק התגייס למשטרת ישראל בשנת 1971, שירת במטה מחוז תל אביב במגוון תפקידים, בהם חוקר במדור חקירת הונאות וסגן ראש מחלק החקירות המחוזי. ב-1977 מונה לראש מחלק התביעות במרחב השרון. בשנת 1979 מונה לסגן ראש אגף החקירות במרחב וב-1980 למפקד האגף. לאחר תקופת לימודים בפו"ם, מונה ביוני 1983 למפקד תחנת כפר סבא, ושנה לאחר מכן מונה למפקד תחנת פתח תקווה. עוד קודם לכן שימש במשך ארבעה ימים מפקד משטרת פתח תקווה לאחר התפטרותו של המפקד הקודם על רקע פרשת קולנוע היכל, עד שחזר בו מהתפטרותו. באותה שנה שימש וילק כתובע במשפט של אסף חפץ בבית הדין המשמעתי של המשטרה על הדלפות לעיתונאים, במהלך הפרשה שהסעירה באותם ימים את המשטרה. בנובמבר 1985 מונה למפקד מרחב איילון בדרגת ניצב-משנה. בשנת 1986 מונה לצוות שחקר את התנהלות השב"כ בפרשת קו 300.
בפברואר 1989 מונה למפקד היחידה המרכזית תל אביב ובאוגוסט אותה שנה למפקד מרחב ירקון.
בינואר 1993 מונה למפקד מחוז הדרום, בעקבות מינויו של רפי פלד למפכ"ל עבר לפקד על מחוז ירושלים במרץ 1993. במאי 1994, כשהתמנה אסף חפץ למפכ"ל, פרש מהשירות.
לאחר שחרורו כיהן בשנים 1994 עד 1997 כמנכ"ל אבנר חברה לביטוח ובאוקטובר 1997 עמד להתמנות למנהל אגף המטה של כלל ביטוח. בעקבות פנייתו של השר לביטחון הפנים, אביגדור קהלני, חזר לשורות המשטרה כמפכ"ל בשנת 1998. כהונתו התאפיינה בסדר יום של טיפול בעבירות רכוש. כמפכ"ל הורה וילק להקים את יחידת אתג"ר למלחמה בתופעת גניבות הרכב שגברה לפני מינויו, כמו כן אוחדו אגפי המשמר האזרחי עם יחידת השיטור וקהילה.
בשנת 2001 מונה וילק למנכ"ל חברת דרך ארץ, המפעילה את כביש 6.
בשנת 2015 השתתף בכינוס של בכירים לשעבר במשטרה נגד מינוי גל הירש למפכ"ל. בשנת 2017 חתם על עצומת תמיכה במפכ"ל רוני אלשיך.
וילק היה נשוי ואב לשלושה. נפטר ב-17 במרץ 2019 בעקבות דום לב. נקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
הצוללות מסדרת פוקסטרוט

משבר הטילים בקובה

בעת משבר הטילים בקובה שלח הצי הסובייטי ארבע צוללות למימי קובה. משחתות הצי האמריקני הטילו פצצות עומק, בעקבותיהן נאלצו בין ה-26 ל-29 באוקטובר 1962 שלוש מהצוללות לצוף על פני המים. באחת הצוללות, שסימונה B-59, היה מוטען טורפדו בעל ראש נפץ גרעיני של 15 קילוטון. עקב זיהוי הצוללות התפתח ויכוח דרמטי בצוללת, כאשר מפקד הכלי, ולנטין סביטסקי, והקומיסר הפוליטי על סיפונה, איוון סמיונוביץ' מדלניקוב, דרשו לחמש את הטורפדו ולהכינו לירי מבצעי בעוד הקצין הראשון, ואסילי ארחיפוב, התנגד בנחרצות והצליח לבסוף לשכנעם להימנע מכך.
סוזוקי סוויפט

דור שלישי (1995 - 2003)

הדור השלישי נמכר בעולם מדצמבר 1995 ועד לדצמבר 2003 ויוצר בגרסת סדאן והצ'בק 3 דלתות.

דור רביעי (2005 - 2010)

הרכב נחשף בשנת 2004 בתערוכת הרכב בפריז ונמכר עד 2010 (בחלק מהמדינות גם עד היום). הדור הרביעי נמכר בגרסת 3 דלתות, 4 דלתות ו 5 דלתות. הרכב קיבל 4 כוכבי בטיחות במבחן הבטיחות של EURONCAP.

דור חמישי (2010 - 2017)

​
הדור החמישי החל להימכר במספטמבר 2010. מבחינה ויזואלית, דגם זה דומה מאוד לדור הרביעי, ואף על פי כן, זהו דגם חדש לחלוטין. צריכת הדלק של המנוע בדגם זה צומצמה בכ-20% מבלי להקריב את ביצועי הרכב.

דור שישי (2017 ואילך)

הדור השישי הוצג לראשונה ביפן בנובמבר 2016. הדור השישי עושה שימוש בשלדה החדשה קלת המשקל של סוזוקי, בה כבר נעשה שימוש בבלנו והאיגניס החדשות.

בישראל

כל ששת הדורות של סוזוקי סוזוקי סוויפט שווקו בישראל, החל משנת 1987 ועד היום.
בכל השנים זכתה הסוויפט להצלחה נאה למדי בשוק הישראלי אך מעולם לא הפכה למכונית הנמכרת מסוגה, ואת התואר הזה השאירה ברוב המקרים לרכבים כמו יונדאי i20 או מאזדה 2.
שלושת הדורות הראשונים נמכרו בישראל בעיקר בגרסת ה-1,300 סמ"ק, ידנית או אוטומטית. הדור הרביעי נמכר בישראל בגרסת ה-1,500 סמ"ק האוטומטית בלבד, ללא אפשרות לגיר ידני.
הדור החמישי הושק בישראל בתחילת שנת 2011, תחילה בגרסת 1.2 ליטר אוטומטית בלבד כשגרסה ידנית מוזלת הצטרפה להיצע הדגמים הישראלי רק כשנה וחצי מאוחר יותר. המנוע החדש אפשר לסוזוקי לשפר בצורה משמעותית את צריכת הדלק של הדגם (מ-15.4 ל-17.8 קילומטרים לליטר) אך פגע בנתוני הביצועים – זמן הזינוק מעמידה ל-100 קמ"ש התארך בדגם האוטומטי מ-11.7 ל-13.5 שניות.
הרכב מגיע עם בין 6 ל־7 כריות אוויר ומערכת ABS כברירת מחדל.
היום הבינלאומי לקניין רוחני

היום הבינלאומי לקניין רוחני מאורגן על ידי הארגון העולמי לקניין רוחני של האומות המאוחדות (WIPO) ומצוין בכל שנה מאז 2001 ב-26 באפריל. מטרות ציון היום הן הגברת מודעות, שיפור הבנת התחום, עידוד התקדמות טכנולוגית וכיבוד קניינו הרוחני של הזולת. יום זה נבחר בשל כך שבשנת 1970 נכנסה לתוקפה ההחלטה להקים את הארגון.
בשנת 2010 צוין היום בישראל בקמפיין הסברתי בקרב בתי ספר נבחרים באזור ירושלים. ההסברה נעשתה על ידי בוחני פטנטים ועובדי הנהלה מרשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר.
עשב

עשב הוא שם כללי לצמחים עשבוניים רב-שנתיים או חד-שנתיים ירוקים שהגבעול שלהם אינו מעוצה.
הבננה, למשל, מוגדרת מבחינה בוטנית כ"עשב" משום שאין לה גזע מעוצה כמו לעצים רגילים.
עשבים רבים משמשים מזון לבעלי חיים במרעה ובחווה חקלאית. לדוגמה, רובם של מיני הדגניים הם עשבים חד או רב שנתיים הכוללים דגנים למאכל, צמחים שימושיים אחרים כמו קנה הסוכר ומינים של עשבים שוטים.
ישנם עשבים המצמיחים פרחים אשר יכולים לשמש לנוי, לדוגמה - דמומית קטנת-פרי.
מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון

המערכת בעובר

בעובר, המערכת גורמת בעיקר לאיבוד נתרן, כיוון שלאנגיוטנסין II יש השפעה מעטה בשלב זה על רמות האלדורסטרון. רמות הרנין בעובר הן גבוהות, בעוד שרמות האנגיוטנסין II נמוכות יותר – ודבר זה נובע מזרימת הדם המוגבלת, המונעת מהאנזים המפעיל (הנמצא בכמות גדולה במערכת הדם ההיקפית) לפעול בצורה המיטבית.
שטוג סימן 3

פיתוח

הצורך בכלי דוגמת ה"שטוג" עלה כבר במלחמת העולם הראשונה, כאשר במהלך הסתערויות חיל רגלים התגלה שלא הייתה לו יכולת לתקוף ביצורים. התותחים של אותם ימים היו מיושנים וכבדים ולא הצליחו להדביק את הקצב בו התקדמו חיילי הרגלים.
ב-1935 הציע הגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין ללודוויג בק ליצור "חיל תותחנים מסתער" על מנת לסייע לחיל הרגלים. ב-15 ביוני 1936 הוטל על דיימלר בנץ AG להכין רק"ם בעל תותח 75 מ"מ קצר קנה. הרכב יוצר ונעשה בו שימוש בשלדה של פאנצר סימן 3. לא היה ידוע בתחילה לאיזה חיל בוורמאכט יסופח כלי הרכב החדש. התברר כי לחיל השריון, שהוא החיל הטבעי לקבל רכב זה, היו קשיים תקציביים לקבל גדודי שטוגים ולכן השטוג הופנה לחיל התותחנים.
השטוגים שירתו בגדודים, שם קיימו את התפקיד הנועד להם כ"חיל תותחנים מסתער". מאוחר יותר הושם דגש על לחימה נגד שריון שהגרמנים נתקלו בה והשטוג שימש גם כמשחית טנקים. שטוג סימן 4 (StuG IV) נכנס לייצור בסוף 1943 תחילת 1944. ההבדל בינו לבין השטוג סימן 3 הוא השימוש בשילדת פאנצר סימן 4 במקום פאנצר סימן 3.

שירות מבצעי

השטוג סימן 3 היה מוצלח ושימש בכל החזיתות במלחמה בהצלחה כתותח סער וגם כמשחית טנקים. על אף שהשטוגים לא זכו לתהילה כמו הפאנצר והפנתר הם השמידו יותר טנקים. בגלל שילדתו הקטנה, השטוג היה מטרה קשה לפגיעה. השטוגים נחשבו לעילית של חיל התותחנים הגרמני והיה להם שיא מרשים של הרס טנקים - 20,000 טנקים עד אביב 1944. ב-10 באפריל 1945, סמוך לתבוסת גרמניה הנאצית, נמצאו ברשות הגרמנים 1,053 שטוגים.
הצבא הפיני קיבל מגרמניה 59 שטוגים בקיץ 1944 והשתמש בהם במלחמת ההמשך. שטוגים אלו השמידו 87 טנקים סובייטים כאשר רק 8 שטוגים הושמדו (חלקם בשל העובדה שצוותי הטנקים השמידו אותם כדי למנוע מהסובייטים לקחתם שלל). בסיום המלחמה, השטוגים הפכו לרק"ם העיקרי בצבא הפיני עד לשנות ה-60.
שטוגים הועברו גם לבעלות בריתה של גרמניה במהלך המלחמה: בולגריה, רומניה, הונגריה ואיטליה וגם לספרד שהייתה נייטרלית אך אהדה את הנאציזם. לאחר מלחמת העולם השנייה מכרו הסובייטים לסוריה שטוגים שנפלו לידיהם כשלל במלחמה. הם המשיכו לשרת בצבא הסורי לפחות עד מלחמת ששת הימים.
עדות למצב הטוב שבו נשמרו השטוגים ניתן לראות בסרט "החופשה של מיסטר בין" שם כלי השריון שדרס את אופניו של מר בין היה שטוג סימן 3.