עירוב

עירוב הוא הכינוי המקובל בהלכה להקפת שטח מיושב במחיצות על מנת להתיר בתוכו פעולות האסורות בשבת בשל מלאכת הוצאה מרשות לרשות: טלטול חפצים בין רשות היחיד ורשות הרבים והולכת חפצים למרחק ארבע אמות (כשני מטרים) ברשות הרבים. העירוב הופך את כל שטח היישוב לרשות היחיד אחת, כך שמלאכת הוצאה מרשות לרשות הופכת לבלתי אפשרית. מקור השם 'עירוב' הוא כנראה בתקנת 'עירוב חצרות', שהיא תקנה המשלימה את העירוב.
סביב בניית העירוב התעוררו פולמוסים ומחלוקות רבות במקומות שונים. בישראל, ישנה מחלקה במשרד לשירותי דת, האחראית על הקמת ותחזוקת עירובים ביישובים השונים בישראל, בשיתוף עם הרבנויות המקומיות והמועצות הדתיות השונות, וכמעט ואין מקומות יישוב גדולים שאין בהם עירוב. אולם בחוץ לארץ ישנם מקומות בהם אין עירוב, אם מסיבות טכניות ואם מסיבות הלכתיות.

הצורך בעירוב

בשבת ישנו איסור על הוצאת חפצים בין רשות היחיד (כגון בית מגורים) לרשות הרבים, מפני שזו מלאכת הוצאה מרשות לרשות, שהיא אחת מל"ט מלאכות שבת. כיום, נוקטים להלכה למעשה שאין מקום שנחשב לרשות הרבים מהתורה, לפיכך כל המקומות הציבוריים הפתוחים נחשבים לרשות הכרמלית. להבחנה זו יש חשיבות רבה, היות שלא ניתן להקיף בעירוב רגיל את רשות הרבים, אלא רק את רשות הכרמלית (כדי לערב רשות הרבים גמורה, יש צורך שרשות הרבים תוקף בחומה עם שערים הראויים להינעל).
משמעות העירוב הוא הקפת שטח נרחב שבו מקומות פתוחים, שנחשבים לרשות הכרמלית, במחיצה, ועל ידי כך הפיכת כל השטח הפתוח לרשות היחיד אחת גדולה.
כיוון שעל פי ההלכה היהודית אין להוציא ("לטלטל") חפצים מהבית לרשות הרבים ביום השבת ללא תיקון עירוב, וכן אסור להוליך חפצים בתוך רשות הרבים למרחק של יותר מארבע אמות, ישנה חשיבות מעשית רבה בהתקנת העירוב בשטח מיושב, והדבר מאפשר התנהלות סדירה בשבת והוצאת חפצים כגון סידור תפילה או עגלת ילדים, לדוגמה.
העירוב מורכב לרוב מעמודים ייעודיים שמעליהם עובר חוט דק מתוח, צורת הנקראת בהלכה 'צורת הפתח', צורה שנחשבת מבחינה הלכתית למחיצה כשרה, והופכת את השטח המוקף לרשות היחיד. העירוב יכול להתבסס גם על גדרות או מחיצות קיימות אחרות, או על מדרונות תלולים ('תל המתלקט'). במקומות רבים מתבסס העירוב על קווי חשמל או טלפון. במקרים כאלו יש צורך שהחוט יעבור בדיוק מעל העמוד, היות שזה אחד מהתנאים הנדרשים כדי ליצור מחיצה של 'צורת הפתח'. אפשרות אחרת שמשתמשים בה ברגיל, היא העמדת חבית או קרש חזק מתחת לקו החשמל, שגובהם לפחות י' טפחים (כ-80 ס"מ), כך שרואים אותם כאילו הם עולים עד לחוטים התלויים למעלה, מדין 'גוד אסיק מחיצתא', ויוצרים על ידי כך את 'צורת הפתח'.
לאחר בניית העירוב יש צורך בתיקון נוסף, הנקרא עירוב חצרות, כדי להתיר את הטלטול בין רשויות היחיד נפרדות, כגון מבית לבית אחר, דבר שאסור מדרבנן ללא תיקון עירוב החצרות. אולם ישנם מקומות בהם אין צורך בעירוב החצרות, כגון בסיס צבאי או קיבוץ, שבו אוכלים כולם בחדר אוכל משותף. במקרה שבמקום היישוב גרים גויים, יש לשכור את רשותם על מנת שעירוב החצרות יוכל לחול.

פרצות בעירוב

כיוון שעירוב נחשב למחיצה, הוא נפסל אם נפרץ בו פתח רחב מי' אמות (כ-5 מ'), שיעור הפירצה הפוסל מחיצה. בשל מבנה העירוב הנפוץ כיום, בכל מקרה בו החוט העובר בין עמודי העירוב, שנחשב לחלק העליון של צורת הפתח, נקרע - העירוב נפסל, היות ששוב אין היישוב מוקף כהלכה במחיצות, ואינו נחשב כרשות היחיד. בשל בעיה זו, נערכים במקומות רבים סיורים לבדיקת שלמות העירוב קודם לשבת, על מנת לתקנו במידת הצורך. במידה והעירוב נקרע באמצע השבת - העירוב נפסל, ואין אומרים בו את הכלל 'שבת הואיל והותרה - הותרה'.
בגלל החשש מפרצות, ישנם מקומות בהם ישנו גיבוי לעירוב, באמצעות קו עירוב נוסף, המיועד לשימוש אם קו העירוב העיקרי נפסל.

עירובים פרטיים ומקומיים

ישנם מקומות בהם בסמוך לעירוב הכללי שבאחריות גופים ממוסדים, נבנה עירוב נוסף על ידי גורמים פרטיים או מקומיים. לרוב, העירובים הפרטיים בנויים באופן שיהיו כשרים גם לפי שיטות הלכתיות נוספות, שהעירוב העיקרי הממוסד אינו כשר לפיהם.

שיור בעירוב

מעיקר הדין, אין לערב את כל העיר בשלמות, ויש צורך לשייר חלק מסוים מהעיר שלא יהיה בתוך תחום העירוב, על מנת שיהיה היכר שכל ההיתר לטלטל הוא רק מכח העירוב, ובלעדיו אסור לטלטל כלל, בגלל איסור הוצאה מרשות לרשות, כלומר המטרה היא שלא ישכח איסור זה.
שטח השיור יכול להיות מינימלי, אפילו בית אחד וחצר אחת. ישנה מחלוקת האם השיור צריך להיות דווקא מבתי ישראל או שאפשר לשייר גם בתי גויים.
אולם בפועל נהוג כיום לערב את כל העיר ללא שיור בתים מחוץ לעירוב. הנימוק לכך הוא שסומכים על השיטה שמאפשרת לסמוך על השיור בבתי גויים, או שכיוון שכל העירוב בימינו מבוסס על חוט שעובר כצורת הפתח, (ולא על דבר קשיח כמו חומה) וכאשר החוט נקרע והעירוב נפסל מודיעים בכל העיר שאסור לטלטל חפצים, אין עוד צורך בהיכר של השיור למטרת היכר זה.

העירוב בישראל ובעולם

בישראל קיים עירוב כמעט בכל הערים, בהסתמך על השיטה ההלכתית לפיה כשאין שישים ריבוא במקום אחד ממש, המקום אינו נחשב לרשות הרבים. ומכיוון שכך, גם בירושלים, שבה יש למעלה משש מאות אלף תושבים, נוהגים רובו המוחלט הציבור הדתי והחרדי להסתמך על העירוב. עם זאת, ישנם הנוהגים להחמיר ולא לטלטל חפצים למרות קיום העירוב, או לחלופין להקים עירוב שכונתי - המקיף מקום שבו אין שישים ריבוא איש.
בארצות הברית חלוקות הדעות בעניין העירוב. הרבנים הליטאים אוסרים לטלטל, על פי פסקיהם של גדולי הפוסקים בניו יורק, בהם הרב משה פיינשטיין, שאסר לטלטל מכיוון שסבר שיש להחשיב את כל המתגוררים בעיר במניין השישים ריבוא, ומכיוון שבניו יורק מתגוררים מיליוני אנשים אין כל היתר לטלטל בעיר. רבי אהרן קוטלר אסר את העירוב מסיבה אחרת; הוא פסק כדעתם של רוב הראשונים, הסוברים שמקום הרחב שש עשרה אמה, נחשב לרשות הרבים גם אם אין בו שישים ריבוא הולכים.
בשנת תש"ס (2000) הוקם בשכונת בורו פארק שבניו יורק עירוב על ידי אפרים בלומנברג, והוא זכה להכשר של הרב חיים יהודה כ"ץ, שלפי דיווח וועדת העירוב במקום, בודק את העירוב מדי שבוע סמוך לקבלת שבת. הציבור החסידי, בעיקר חצירות בעלז וצאנז קלויזנבורג בעיר, סומכים על רבניהם המתירים לטלטל, ואילו רבני חצירות סאטמר ובאבוב אוסרים לטלטל.
בוויליאמסבורג, שכונה בניו יורק שרוב תושביה משתייכים לחסידות סטמר, נוהגים התושבים המשתייכים לחצר זו לא לטלטל בשבת, מכיוון שלטענתם, (המוכחשת על ידי רבנים אחרים) רבי יואל טייטלבוים האדמו"ר מסאטמאר, סבר שאין להקים עירוב בעיר שאין בה רב רשמי שסמכותו נתונה על כל בני העיר, ולכן אף על פי שבשכונה קריית יואל במונרו, מטלטלים בני החסידות, הרי שבוויליאמסבורג, הם מקפידים שלא לטלטל. רבנים רבים, פוסקים כי מכיוון שרוב בני העיר אינם מסכימים לעירוב, לא ניתן לבצע את העירוב בעל כרחם, שכן ניתן לזכות לאדם ללא ידיעתו - ולכן ניתן לזכות את פת העירוב לאדם שאינו יודע מכך, אך לא ליהודים שאינם מסכימים לעירוב מסיבות שונות, כך גם פסק הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
לעומת זאת, חסידויות פאפא, בעלז, חסידות צאנז ושאר החסידויות בעיר נוהגים לטלטל על סמך פסקו של הרב שלום קרויז, גאב"ד אדווארי, והרב אפרים פישל הרשקוביץ, רבם של חסידי צאנז בארצות הברית, הנחשבים לגדולי הפוסקים בעיר, מסתמכים על הפסק.