google/wiki40b huggingface dataset:
אריה שחר (שוורצמן)

ביוגרפיה

שחר נולד בפולין, עלה לארץ ישראל ב-1936 וגדל במושב אביחיל. ב-1945 התגייס לפלמ"ח ושובץ בפלוגה ז'. השתתף במבצע ליל הרכבות ובהתקפה על משטרת גבעת אולגה וסייע בפעילות ההעפלה. סיים קורס מפקדי כיתות וקורס מפקדי מחלקות י"ח ב-1946. שירת כמפקד מחלקה ביגור ובתפקידי הדרכה. 
במלחמת העצמאות השתתף במבצע נחשון בו פיקד על פלוגה בגדוד הרביעי של חטיבת הראל ונפצע בקרב הקסטל. השתתף במבצע חורב, שירת כסגן מפקד הגדוד השמיני בחטיבת הנגב וכסגן מפקד הגדוד התשיעי בחטיבה. 
לאחר המלחמה היה ממקימי חיל השריון, סיים קורס מפקדי גדודים ב-1952 ומונה למפקד גדוד 9 בחטיבה 7 ובמלחמת סיני היה סגן מפקד החטיבה. בהמשך שירת כמפקדה של חטיבה 37, מפקד חטיבה 520, מפקד בית הספר לשריון, בשנים 1960 עד 1961 כמפקד חטיבה 7 ואחר כך סגן מפקד אוגדה בפיקוד הצפון. במלחמת ששת הימים שירת כראש מטה פיקוד הדרום. לאחר המלחמה השתחרר משירות הקבע. 
בשירות המילואים השתתף במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, שבה שירת כראש מטה אוגדה 146, אוגדת שריון במילואים בפיקודו של מוסה פלד שלחמה בחזית הסורית. ב-1974 הוצע לו לחזור לשירות הקבע להתמנות לראש אגף כוח האדם אך הוא סירב. במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין קישור בפיקוד הצפון. 
שחר מילא תפקידי מפתח במשק הישראלי, לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל מפעלי תובלה, בשנים 1970-1971 כיהן כמנכ"ל אוטוקרס ומשנת 1971 ועד 1990 כיהן כמנכ"ל מפעלי ים המלח. בתקופה זו זכה בפרס התעשייה (1978) ובפרס בן-גוריון לפיתוח ותרומה לנגב (1988). בשנים 1990 עד 1995 כיהן כמנכ"ל גרנית הכרמל השקעות וחברת סונול. 
שימש כדירקטור בבנק מזרחי, ובחברות רותם דשנים, אלקו החזקות, רפאל וקופת חולים כללית. כמו כן היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ויו"ר ארגון חברי ההגנה.
היה בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר בנובמבר 2012, בגיל 86, ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
עכבר ערום

עכבר ערום הוא עכבר המשמש במעבדות רבות בתור חיית ניסוי. העכבר מכיל מוטציה הגורמת לירידה בפעילות בלוטת התימוס. מוטציה זו גורמת לבעיה במערכת החיסון של העכבר, בשל החוסר בתאי T. ניתן לזהות עכברים כאלה בקלות על ידי גופם חסר השיער – תכונה שהקנתה להם את הכינוי "עכבר ערום". העכבר הערום משמש כחיית ניסוי בהשתלות ובניסויים של סרטן, בשל העובדה שגופו לא ידחה תאים זרים. על פי רוב המוטציה נגרמת לגן FOXN1.
טונה (נהר)

גאוגרפיה

מקור הנהר הוא בהר אומינקמי (大水上山), המשתרע על הגבול בין מחוזות גונמה וניאיגטה. במהלכו נשפכים אליו יובלים והוא נשפך לאוקיינוס השקט בעיר צ'ושי שבמחוז צ'יבה. הנהר אדו מתפצל מהנהר ונשפך למפרץ טוקיו. היובלים הראשיים של הנהר כוללים את הנהרות אגצומה, ואטרסה, קינוּ, אומוי וקוקאי.

היסטוריה

הנהר היה ידוע פעם באופיו ההפכפך, ונתיבו השתנה בכל פעם שהתרחשו שיטפונות. כיום קשה לשרטט את נתיבו הקדום של הנהר.
במקור זרם הנהר למפרץ טוקיו, ויובלים כדוגמת הנהרות ואטרסה וקינוּ היו פעם מערכות נהרות עצמאיות. על מנת לאפשר תעבורה בנהר, ועל מנת למנוע שיטפונות, החל מפעל בנייה נרחב במאה ה-17, כשאזור קאנטו הפך למרכז הפוליטי של יפן. מסלולו הנוכחי של הנהר נקבע במהלך תקופת מייג'י. אגן הניקוז הרחב שלו הוא לכן בעיקר מלאכותי.

שימושי האדם

הנהר היה אמצעי תחבורה חשוב עד להופעת מסילת הברזל במאה ה-19. בנהר נעשה שימוש להובלת מוצרים מקומיים כמו רוטב סויה מצושי, אבל גם מוצרים מאזור טוהוקו, במטרה לחסוך זמן ולהימנע מהסיכון של שיט בים הפתוח.
כיום יש על הנהר מספר סכרים שנועדו לספק מים ליותר מ-30 מיליון התושבים באזור המטרופוליטני של טוקיו.
מינאקמי אונסן במחוז גונמה הוא מוצא הנהר טונה. במהלך תקופת הפשרת השלגים באביב, אפריל עד יוני, יש קטע בן 12 קילומטרים, הקרוי מומיג'יקיו, ובו שבעה אשדות בדרגה 3-4 (על פי סולם קושי הנהר הבינלאומי). הנהר הוא אחד האתרים הטובים ביותר ביפן לשיט קיאקים ורפטינג, והוא אירח את גביע העולם ברפטינג באביב 2007. הפשרת השלגים באביב מגבירה את כמות המים עד לדרגה קושי 4, אבל בקיץ הנהר שקט הרבה יותר ודרגת הקושי שלו יורדת ל-2.
מתיאס קליינהייסטרקאמפ

תחילת דרכו

קליינהייסטרקאמפ נולד ב-22 ביוני 1893 בעיר אלברפלד, שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ובשנת 1915 הועלה לדרגת לוטננט. הוא לחם במלחמה כמפקד מחלקה ברגימנט החי"ר ה-130. לאחר המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, התגייס לפרייקור, ושרת בו עד 1920. בשנת 1921 התגייס לרייכסווהר. ב-1 באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת אוברלויטננט, וב-1 בפברואר 1928 הועלה לדרגת האופטמן. ב-1934 התפטר מהרייכסווהר, והתגייס לאס אס. ב-12 באפריל של אותה שנה הועלה לדרגת אונטר-שטורמפיהרר, והחל מ-19 באפריל 1935 הוא לימד טקטיקה בבית ספר של האס אס בבראונשווייג. 
ב-20 באפריל 1935 הועלה לדרגת האופט-שטורמפיהרר, וב-1 באפריל 1936 הצטרף לפלוגות המערכתיות של האס אס (גוף שקדם לוואפן אס אס). ב-20 באפריל 1937 הועלה לדרגת אוֹבר-שטורמבאנפיהרר, וב-4 באוגוסט 1938 מונה למפקד רגימנט האס אס "דויטשלנד".
מוסלים מגומאייב (מלחין)

רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

נולד בשנת 1885 כ"עדבול מוסלים מהמד אולו מגמואייב" במשפחתו של נפח צ'צ'ני, בדיוק באותו יום כמו המלחין האזרי החשוב האחר אוזייר חג'יבקוב.
יישוב הולדתו, סטארייה אטאגי שוכן כ-10 קילומטר צפונית מגרוזני, בירת צ'צ'ניה של ימינו, אז באימפריה הרוסית, כיום בפדרציה הרוסית. אביו היה חרש נשק. לפי אגדה משפחתית, האב נלקח כילד על ידי האימאם שאמיל מאזיה יישוב הררי לא ידוע. לפי נכדו, המוצא הלאומי המדויק של אבות סבו לוטה בערפל.
מגומאייב גדל בגרוזני ולמד בבית ספר יסודי בעיר הזאת. בילדותו למד לנגן בכינור. לאחר מכן, בשנת 1900, התקבל לסמינר הפדגוגי בגורי, בגאורגיה, שהייתה אז גם היא חלק מהאימפריה הרוסית. למד הפעם נגינה באבוב והיה לסולן תסמורת הסמינר ואף ניצח אליה לפעמים. שם גם פגש את אוזייר חג'יבקוב, חבר ללימודים. בגלל בקושי להתפרנס ממוזיקה החליט מגומאייב בהתחלה להתמקד בהוראה. בשנת 1905 הוסמך כמורה במכללת המורים בטיפליס) ונשלח כמורה לכפר בקוביצ'י (בימינו - קיזליאר, בצפון אוסטיה-אלניה). בשנת 1906 בחר ללמד בלמכללה בלנקוראן, כיום באזרבייג'ן. הוא אירגן במכללה ערבים מוזיקליים ומופעי תיאטרון. בשנת 1911 קיבל תואר שאיפשר לו ללמד בבתי ספר תיכון ועבר לגור בפרבר של באקו, סאבונצ'ו.

פעילותו מוזיקלית

ב-1911 היה לסולן בתזמורת התיאטרון למוזיקה האזרבייג'ני ובמהרה התמנה למנצחו.
בשנת 1916 כתב מגומאייב את האופרה הראשונה שלו "שאה איסמעאיל", המבוססת על פואמה עממית אזרית בעלת אותו השם.
להבדיל מאופרות אזריות ראשונות אחרות, "שאה איסמעאיל" התמקדה פחות במרכיבים מוזיקליים אתניים אלא השתמשה בסגנונות לקוחים מהאופרות באירופה. האופרה הוצגה בהצלחה בשנת 1919 והמלחין שינה אותה בהמשך שלוש פעמים. מאוחר יותר גם המלחין גארא גאראייב ערך אותה בגרסה משלו בשנת 1987. 
היצירה העיקרית שלו נחשבת האופרה "נרגיז" שנכתבה בשנת 1935 ושהעלילה שלה לבשה אופי ראיליסטי סוציאליסטי. נושא האופרה היה מאבקם של הקומוניסטים האזרים נגד "הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן". 
בסך הכל הלחין מגומאייב 15 יצירות מוזיקליות, רובן רספודיות. בשנת 1927 יחד עם חג'יביוב, פרסם "אוסף של שירי עם אזרבייג'נים" שכלל מעל 300 קטעי מוזיקה עממית מתועדת בתווים.

חייו הפרטיים

מגומאייב היה נשוי משנת 1905 לביידיגול ג'מל טרגולובה. אחותה הצעירה, מלייקה, התחתנה מאוחר יותר עם אוזייר חג'יבייוב וכך שני המלחנים הפכו לגיסים. למגומאייב נולדו שני בנים. 
הוא נפטר בשנת 1937 ממחלת השחפת בעת ביקור בנלצ'יק, בירת קברדינו-בלקריה, ברוסיה. נקבר בבאקו.
בנו מוחמד היה צייר ואבי הזמר המפורסם מוסלים מגומאייב
כדמות בכירה במוזיקה באזרבייג'ן היה מגומאייב פעיל במישור החברתי: ניהל את המחלקה המקומית של המשרד (קומיסרות)
החינוך, היה המנהל האמנותי של תיאטרון המוזיקלי ובשנת 1929 היה למנהל המוזיקלי של התחנת הרדיו של אזרבייג'ן.
בואורצ'ו

בואורצ'ו (במונגולית: Боорчи) היה אחד ממצביאיו של ג'ינגיס חאן.
בואורצ'ו וג'ינגיס חאן הכירו עוד בנעוריהם, כשזה עוד היה קרוי טמוג'ין. טמוגין רדף אחרי חבורה שגנבה סוסים של משפחתו, במרדף זה נתקל בבואורצ'ו והאחרון הצטרף למרדף. כשהחלה עלייתו של טמוג'ין הוא מינה את בואורצ'ו לסגנו.
כשג'ינגיס חאן החל בבניית צבאו בואורצ'ו מונה לפקד על יחידה בת עשרת אלפים חיילים.
ורבורג

היסטוריה

מתיישבים גרמאנים התיישבו בוורבורג במאה ה-1. במאה ה-8 היה מושב אצילי-סקסוני ממערב לעיר. השם ורבורג הוזכר לראשונה בסביבות שנת 1010. ורבורג נזכרה כעיר בנויה היא נזכרה בשנת 1036. בשנת 1180 ורבורג הוכרה כעיר.
בשנת 1364 הצטרפה ורבורג לברית ערי הנזה.
במלחמת שבע השנים התקיים בעיר קרב שנושא את שם העיר, קרב ורבורג .
משנת 1802 ורבורג הייתה בשליטת ממלכת פרוסיה. בין השנים 1807–1813 העיר הייתה בשליטת ממלכת וסטפאליה.
בשנת 1933 מפלגת המרכז הגרמנית זכתה למרבית הקולות (67.2%), בעוד המפלגה הנאצית קיבלה כ-21.8% מהקולות.
ב-1 באפריל 1945 נכבשה ורבורג בידי הכוחות האמריקאים.

הקהילה היהודית

בוורבורג התקיימה קהילה יהודית חשובה. בסביבות שנת 1800, היו בעיר כ-200 משפחות יהודיות מתוך 2,000 מכמות תושבי העיר. בשנת 1900, כ-300 משפחות מתוך 5,000 משפחות בעיר היו יהודים. העלייה החדה באוכלוסייה כולה נובעת מהגירה מהכפר, מפעלי תעשייה בעיר ומפעלי רכבת.
במאה ה-16, משפחת ורבורג - במקור מוונציה - כינתה את עצמה של שם העיר, שהתגוררו בעיר ואחר כך עברו להמבורג. משפחה יהודית נוספת התגוררה בעיר משפחת אופנהיים.
בית הכנסת נהרס בליל הבדולח. כיום נותר בעיר בית קברות יהודי.
המירות

המירות היא התכונה של חפץ או משאב המאפשרת לו להיות מומר (מוחלף) בחפץ או משאב אחר. למשל: ניירות ערך המירים (כמו אגרת חוב להמרה) הניתנים להמרה בניירות ערך אחרים, בהתמלא תנאים מסוימים, או מטבע בר-המרה.
יחידת הנצלה ימית

בעלי תפקידים

מבעלי התפקידים ביחידה בלטו רס"ן דני אבינון סגן מפקד. רס"ן אמנון ריסין מומחה לעבודות ימיות. והמהנדסים רס"ן שאול פלמון ורס"ן יחזקאל חסידוב.

ציוד ייעודי להנצלה

ציוד שהוכן במיוחד כמו מצנחי הצפה, "מיכלי ברוקמן". ציוד רב ממקורות שלל כמו גלגלות כבלים, חבלים וגלגלות בקטרים גדולים. כן הופעלו גם משאבות סילוניות בעלות הספקי ספיקה גדולים מאוד.
ברניקי (בת שלומית)

ברניקי הייתה בתם של שלומית, אחות הורדוס, מלך יהודה, ושל בעלה השני, קוסטובר.
היא נישאה לבן דודה אריסטובולוס, בנו של המלך הורדוס ממרים החשמונאית. מאריסטובולוס נולדו לה אגריפס הראשון, הורדוס (מלך כלקיס), הרודיאס, מרים ואריסטובולוס הצעיר.
יוסף בן מתתיהו מספר שאריסטובולוס היה מזלזל בברניקי ומטיח בה שמוצאה ממשפחה פשוטה, שאינה משפחת מלוכה. גם גלפירה, אשתו של אלכסנדר, גיסה, ובעצמה בתו של מלך, בזה לברניקי והייתה ממורמרת על כך ששתיהן משתייכות לאותו מעמד. ברניקי בכתה על עלבונה בפני אמה, ושלומית, מתוך שנאתה לבני מרים, לא הרשתה לבתה להפגין חיבה לאריסטובולוס בעלה, אלא פיתתה אותה לדווח לה כל מה שנאמר ביניהם. כך הפכה את ברניקי לאויבת לבעלה, וכדי לגרום לאמה קורת-רוח, סיפרה לה שגיסה, אלכסנדר, ומקורביו, מתרברבים ומבטיחים שכאשר אריסטובולוס ואלכסנדר יתפסו את המלוכה, ישלחו את אחיהם לעבוד כמזכירים בכפרים ואת אמותיהם לעבוד ליד הנול עם השפחות. שלומית דיווחה על כך להורדוס, ובשנת 7 לפנה"ס, כאשר שלושת בניו היו עדיין תינוקות, הוצא אריסטובולוס להורג על ידי אביו.
לאחר שהוציא את אריסטובולוס להורג, השיא הורדוס את ברניקי לתאודיון, אחיה של דוריס, אשתו הראשונה. מאוחר יותר הוצא גם תאודיון להורג באשמת קשירת קשר נגד הורדוס. בעקבות זאת, עברה ברניקי לרומא, שם נהנתה מחסדי בית המלוכה הקיסרי.
ברומא, הייתה ברניקי מקורבת לאנטוניה הצעירה, אשתו של דרוסוס, ובעזרתה הפך גם בנה, אגריפס, לידידה של אנטוניה. יוספוס מספר שכל עוד הייתה ברניקי בחיים, נמנע אגריפס מלנהוג על פי טבעו כ"מפזר מתנות", כדי לא להכעיס אותה, ורק לאחר מותה כילה את כספו.
על שמה קרוי רחוב ברניקי בירושלים, אשר באחד מגני הילדים שבשנת 2015 נתגלה בו מקווה בן 2,000 שנה.
הקורפוס האלפיני (איטליה)

רקע - היחידות האלפיניות בצבא איטליה

היחידות האלפניות בצבא האיטלקי הן יחידות עילית של חיל הרגלים, המאומנות בלוחמה הררית בתנאי מזג אוויר קיצוניים. היחידה הראשונה הוקמה ב-1872 ומטרתה הייתה להגן גבולה הצפוני של ממלכת איטליה שגבל עם צרפת והאימפריה האוסטרו-הונגרית. מ-1888 נותבו הכוחות האלפינים גם למשימות מחוץ לגבולות איטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה מנה הכוח האלפיני שש אוגדות שלחמו במלחמת איטליה-יוון, במערכה בבלקנים, במערכה בצפון אפריקה ובחזית המזרחית.

הקמת הקורפוס

ב-1 באפריל 1942 הוקמה הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי לאחר החלטתו של בניטו מוסוליני להעמיק את המעורבות באיטלקית בחזית המזרחית. ביולי הגיעו כוחות החלוץ לחזית נהר דון והגנרל איטלו גריבולדי החליף את ג'ובאני מסה בפיקוד על הכוחות האיטלקים. הארמייה חולקה לשלושה גייסות  שאחד מהם היה הקורפוס האלפיני אשר נחשב לכוח עילית. הגנרל גבריאלה נאשי מונה למפקד הקורפוס.

מבנה הקורפוס וציודו

הגיס הורכב משלוש אוגדות שמנו 17,460 חיילים כל אחת. האוגדה האלפינית השנייה - טרידנטינה והאוגדה האלפינית השלישית - ג'וליה, שכללו 2 רגימנטים של חיל רגלים קל, רגימנט ארטילרייה וכוחות עזר כל אחת. האוגדה האלפינית הרביעית – קונאו, שכללה 2 רגימנטים של חיל רגלים קל וכוחות עזר ובמהלך לחימתה בחזית המזרחית לא כללה רגימנט ארטילריה. בנוסף כלל הגיס 11 סוללות ארטילריה שהוכפפו למפקד הקורפוס וצוידו ב-32 תותחים בקוטר 105 מילימטרים ו-13 תותחים בקוטר 149 מילימטרים.

קרב סטלינגרד ופירוק הקורפוס

במהלך קרב סטלינגרד הוצב הקורפוס כ-270 קילומטרים מהעיר סטלינגרד בקו הגנה שכלל גם כוחות הונגרים ורומנים. במהלך "מבצע סטורן קטן" תקפו שתי ארמיות סובייטיות את כוחות הארמייה השמינית האיטלקית. ארמיית המשמר הראשונה של הצבא האדום תקפה את מרכז ההגנה האיטלקית ובינואר 1943 תקפה הארמייה השישית של הצבא האדום את קווי ההגנה של הקורפוס האלפיני, אשר בשל נחיתותו המספרית ולמרות לחימתו העזה לא עמד במתקפה. בסך הכל כותרו בידי כוחות הצבא האדום כ-130,000 חיילים איטלקים ומביניהם רק הקורפוס האלפיני היה ברמת חיילות בת התמודדות עם הכוחות הסובייטים העדיפים. 
הקורפוס האלפיני ניהל קרב הקרבה עקוב מדם מול הכוחות הסובייטים העדיפים, הצליח לפרוץ את הכיתור וליצור נתיב מילוט לחיילי הארמייה האיטלקית. מחיר הנפגעים ומניין הנשבים מקרב חיילי הקורפוס היה גבוה מאד ובסיום הקרב הוא חדל מלתפקד כיחידה לוחמת אורגאנית. האוגדה הרביעית נמחקה לחלוטין, רק 4,250 מחיילי האוגדה השנייה ו-1,200 מחיילי האוגדה השלישית שרדו את המתקפה והצליחו לסגת מאזור הקרבות. בסך הכל הצליחו להיחלץ מהכיתור כ-45,000 מחיילי הארמייה השמינית. באפריל 1943 הוחזרו החיילים האיטלקים למולדתם ולא שבו להילחם עוד במסגרת הארמייה השמינית.
המיטה המעופפת

העלילה

גיבורת הסרט היא אגלנטין פרייס, מכשפה המתגוררת בכפר קטן באנגליה. בעודה לומדת לעשות קסמים בהתכתבות נשלחים אליה שלושה ילדים שפונו מלונדון בתקופת הבליץ. הילדים מגלים את כוחותיה של פרייס, ויחד עמה יוצאים לגלות את הקסם הכי חשוב אשר לא נשלח אליה על ידי פרופסור בראון המנהל את קורס לימוד הקסמים בהתכתבות. פרייס משתמשת במיטת הילדים על מנת להגיע אל פרופסור אמיליוס בראון ומגלה כי הלה כלל לא האמין בקסמים ששלח לה, וכל שעשה היה להעתיק אותם מספר ישן לו חסר העמוד האחרון (וכמובן בו נמצא הקסם שפרייס חפצה בו ביותר).
לאחר ששכנעה את בראון להאמין ביכולותיה (על ידי הפיכתו לארנב) יוצאים פרייס, בראון והילדים לשוק פורטובלו בלונדון על מנת לחפש את העמוד האחרון של הספר. שם הם מגלים כי הקסם נמצא באי הקסום נבומבו (המוצג בסרט באמצעי הנפשה של אנימציה). לאחר שמגלה פרייס את הקסם, היא משתמשת בו בהצלחה למנוע פלישה נאצית לבריטניה.

רקע

הסרט בוים על ידי רוברט סטיבנסון והשירים נכתבו על ידי ריצ'רד ורוברט שרמן. הסרט זכה בפרס האקדמיה האמריקאית לסרטים (פרס אוסקר) עבור אפקטים ויזואליים מיוחדים.
במקורו אמור היה הסרט להיות סרט באורך של 3 שעות, בדומה ל"מרי פופינס" אולם הסרט קוצר לשעתיים, על ידי הוצאתם של מספר שירים מהגרסה הסופית. השיר "פורטובלו רואוד" המדבר על שוק פורטובלו קוצר בלמעלה משש דקות.
לאחר גילוי הקטע שנחתך נעשו בשנת 1996 מאמצים לשחזר את הסרט המקורי, אולם לא כל הקטעים התגלו. הגרסה הכמעט מלאה הוצאה למכירה בשנת 2001 בגרסת DVD.
רומן אופלקה

חייו

אופלקה נולד בצפון צרפת להורים פולניים. בשנת 1946 חזרה משפחתו לפולין, שם למד אופלקה ליתוגרפיה בבית ספר לגרפיקה ואחר כך למד בבית הספר לאמנות ועיצוב בלודז' ובאקדמיה לאמנויות יפות בוורשה. בשנת 1977 עבר אופלקה לגור בצרפת. הוא שימש מרצה בדיסלדורף ובאוסטריה, באקדמיה של זלצבורג.
בשנת 1965, בעת שהתגורר בוורשה, גיבש אופלקה רעיון ליצירה חדשה שעוסקת בזמן. הרעיון יהיה ליצירתו המרכזית והיחידה שתלווה אותו למשך כל ימי חייו. היצירה, שנקראה "OPALKA 1965/1–∞", הייתה מורכבת מציור על בד בגודל 196x135 ס"מ, שבו רקע שחור ועליו צייר אופלקה מצד שמאל למעלה בצבע לבן את הסיפרה 1, ואחריה את המספרים העוקבים, 2, 3, 4, 5, 6, וכן הלאה, עד שהמספרים מכסים את שטח הבד כולו. בכל ציור חדש המשיך אופלקה במספר העוקב למספר האחרון שבציור הקודם. במהלך כל השנים כמעט ולא השתנתה צורת הציור של אופלקה והוא השתמש במכחול זהה וצבע זהה. תוך כדי הציור, אופלקה קרא בפולנית ובקול רם את המספר שהוא צייר, והקליט על גבי סרט הקלטה. בשנת 1972 הגיע אופלקה אל המספר מליון. מאז החליט להוסיף אחוז אחד של צבע לבן לרקע של הציור בכל חודש. המספר האחרון שצייר טרם מותו היה 5,607,249.
על עבודתו זכה במספר פרסים בהם פרס בביאנלה לאמנות בסאו פאולו ותואר מפקד במסדר האמנויות והספרות של צרפת.
פגאסוס (משגר לוויינים)

פגאסוס הוא משגר לוויינים אווירי, הנישא על ידי מטוס, ומוטל ממנו בגובה רב. המשגר פותח על ידי חברת אורביטל סיינסס האמריקאית. משגר זה משגר לוויינים מסחריים, לווייני מחקר ולוויינים צבאיים. זהו משגר הלוויינים האווירי הראשון בשימוש מסחרי, והיחיד עד כה.

אופן הפעולה של המשגר

משגר הלוויינים פגאסוס נישא לאוויר מתחת לגחונו של מטוס מיוחד שהותאם למשימה, מסוג לוקהיד טריסטאר. המטוס נושא את המשגר לגובה של כ - 12 ק"מ (40 אלף רגל), שם מוטל המשגר ונופל חופשית מספר שניות, בטרם יופעל מנועו הרקטי. בעת פעולת המנוע הרקטי של השלב הראשון מסתייע הטיל במשטח זנב להיגוי וכן בכנף בתצורת דלתא, המספקת עילוי. עם גמר הדלק במנוע, מושלך החלק האחורי של המשגר, כולל הכנף, וניצת המנוע של השלב השני.
הוואלי (עיר)

הוואלי (The Valley) היא בירת אנגווילה וגם "העיר הראשית" על האי. בשנת 2001 מנתה אוכלוסייתה 1,169 תושבים.
בוואלי ישנן דוגמאות מועטות לאדריכלות קולוניאלית עקב שינוי מיקום הרשויות של אנגווילה לסנט קיטס בשנת 1825; עם זאת, בית וולבלייק אשר נבנה בשנת 1787, עודנו עומד ומשמש כמגורים של בכירי הכנסייה הנוצרית באי.
סנגלאה

שם העיר

שמה של העיר מנציח את הגראנד מאסטר קלוד דה לה סנגלה (Claude de la Sengle), אך היא עדיין ידועה בשמה המקורי, "ל-איסלה" (L-Isla) - שיבוש השם האיטלקי ל'איזולה (l'Isola) - היינו "האי". בנוסף מכונה העיר בשם "צ'יטה אינוויקטה" (Città Invicta או Civitas Invicta), היינו "העיר הבלתי מנוצחת", בשל עמידתה במצור הגדול על מלטה בשנת 1565.

היסטוריה

תחילתה של העיר בימי שלטונו של ל'איל-אדאם (Philippe Villiers de L'Isle-Adam), הגראנד מאסטר הראשון ששלט באי החל בהגעת ההוספיטלרים למלטה ב-1530. הוא נטע בחצי האי עצי זית רבים כדי להופכו לאזור נופש וציד לאבירים, אשר קבעו את מעוזם בעיר הסמוכה בירגו. בהמשך הוקמה בחצי האי וילת המגורים של הגראנד מאסטר, אשר נודעה בשם "קאזה מג'יסטראלה" (Casa Magistrale), והחל ב-1550 הוא בוצר על ידי דה לה סנגלה שהעניק לה את שמה. רחובות העיר נסללו בתבנית שתי וערב, ודגם זה אומץ לימים על ידי ז'ן דה לה ולט, אשר הקים את הבירה החדשה ולטה החל ב-1566. המבצר בכניסה אל העיר, הוקדש למלאך מיכאל, (כיום מבצר סנט מייקל), שכן בנייתו החלה ביום חגו של הקדוש, ב-8 במאי 1552. המבצר הושלם ב-1553. דה לה סנגלה עודד את איכלוסה של העיר בדרך של מכירת שטחים לבנייה במחירים סמליים.
בעת המצור הגדול ששמו העות'מאנים על מלטה בקיץ 1565, עמדה העיר בפני התקפות והפגזות ארטילריות כבדות, אך לא נכנעה. הניצחון הוכרז ב-8 בספטמבר, יום הולדת הבתולה, הקדושה המגנה של העיר, וסנגלה זכתה בכינוי "הבלתי מנוצחת". ב-1581 הייתה העיר לרובע כנסייתי והחל ב-1580 הוקמה בה כנסיית הרובע המוקדשת לגבירתנו של הניצחונות.
בעת ההתקוממות כנגד הצבא הצרפתי שפלש אל מלטה בשנת 1798, הפגיזו המורדים את הכוח הצרפתי בעיר, וכשבעים בתים נהרסו עקב כך. כאשר הבריטים כבשו את מלטה ב-1800, הם החרימו את המספנות שלאורך חופו הדרומי של חצי האי לצרכים צבאיים, ובעליהן נאלצו לנדוד לאורך חופי הנמל הגדול אל מחוץ לעיר, ולהתמקם לאורך המפרצון שנודע לימים כ"נמל החדש" (Newport) או "ערוץ מרסה".
במלחמת העולם השנייה נהרסו יותר מ-75% מבתי העיר בהפצצות האוויריות של מטוסי מדינות הציר, והבזיליקה חרבה. האבדות בנפש היו כבדות, ותושבי העיר פונו ממנה או נטשו אותה. לאחר המלחמה העיר שוקמה והבזיליקה הוקמה מחדש.
מאסר

מאסר הוא עונש שבית משפט רשאי לגזור על אדם שהורשע בעבירה פלילית על פי חוק. מהותו של העונש היא בשלילת חירותו של האדם וזכויות אחרות. האסיר נכלא בדרך כלל בבית סוהר למשך תקופת המאסר, אם כי לעיתים משמש לכך בית מעצר או מתקן כליאה אחר.

היסטוריה

עונש מאסר נהוג מראשית האנושות, בצורות שונות, החל מהעת העתיקה. בזמנים עברו היה נהוג לכלוא בני אדם לכל חייהם בצינוקים מעופשים ושורצי מחלות. אך כיום במדינות מערביות מודרניות יש פיקוח הדוק על בתי הכלא והאסירים זוכים למזון, תנאים תברואתיים נאותים, שירותים רפואיים, תמיכה נפשית ועזרה בשיקום חייהם.

מטרת המאסר

מאסר ממלא ארבע מטרות: הרחקה, הרתעה, ענישה ושיקום. היכולת לכלוא אדם כעונש נועדה למנוע גם מאחרים את הסיכוי לביצוע פשעים. לכן, בתי הסוהר הם חלק מהעונש המוטל על אנשים שחורגים מהגבולות החוקיים. בתי סוהר גם מגנים על החברה בכך שהם מרחיקים ממנה את אותם אנשים שעלולים להוות סיכון לאחרים. לבתי הסוהר יש גם תפקיד שיקומי כאשר במהלך תקופת הכליאה מנסים לשנות את טבעם של הכלואים ובכך להקטין את הסיכוי שהם יפשעו שוב לאחר שישוחררו.
החוק מתיר למערכת בתי הסוהר להחליט על קיצור תקופת המאסר לאסיר שהתנהגותו טובה. כמו כן יש אפשרות לקיצור תקופת המאסר באמצעות חנינה. 
מעצר מנהלי הוא מונח המתאר מעצר של אדם לתקופה מקסימלית של 6 חודשים מבלי שהורשע על ידי בית משפט בביצוע עבירה אלא על-פי צו מנהלי של הרשות.
רטרו

רטרו הוא סגנון, טרנד או אופנה מיושנים, אשר לקוחים מהעבר הפוסטמודרניסטי, והפכו לחלק מהנורמה פעם נוספת. השימוש בסגנון רטרו בתמונות ובסמלים חדר לאמנות, לפרסום, ולתקשורת הפוסטמודרניסטית. המונח בדרך כלל מתייחס לתקופה של לפחות 15 או 20 שנה קודם להווה.

מקור המילה

המילה לקוחה מהקידומת הלטינית "רטרו" (retro) שמשמעותה "אחורה", "הפוך" או "בתקופה האחרונה". כך למשל "מבט לאחור" נקרא רטרוספקטיבה.
מרדכי בן דרור (עסקן)

מרדכי בן דרור (1898 – 1991) היה מראשי הציבור בפתח תקווה ויו"ר מכבי ישראל.

ביוגרפיה

נולד בשם מרדכי פריימן בעיר אפטא שבפולין לשמואל יעקב ובלה פריימן. בצעירותו קיבל חינוך תורני וחינוך כללי. בשנת 1911 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בפתח תקווה. סייע לאביו שיסד במושבה בית חרושת לגזוז. בשנת 1918 התנדב לגדוד העברי ושירת בו כשלוש שנים. בשנת 1921 שב לפתח תקווה ועסק בענף פרי ההדר. כיהן כיו"ר אגודת "האורז" והיה מפקח ראשי בחברת "פרדס". היה מראשי הציבור בפתח תקווה ופעיל בתחומים אזרחיים וביטחוניים שונים.
בן דרור היה פעיל מרכזי ב"מכבי". במשך כעשרים וחמש שנה היה יו"ר "מכבי-אבשלום" בפתח תקווה. בשנת 1947 נבחר ליו"ר מכבי. היה נציג מכבי בהנהלת הסתדרות הציונים הכלליים.

משפחתו

בשנת 1921 נישא לצפורה סטור, בת נווה צדק. שני בניו, שמואל בן דרור וישראל בן דרור, הם כדורגלני עבר ידועים. גם כמה מנכדיו וניניו כדורגלנים בולטים, ובהם: גד בן דרור, אמנון בן דרור ואילן בן דרור. נכדו הוא אהוד (אדי) בן דרור, שעל שמו הוקמה על ידי משפחתו עמותת אדי לעידוד תרומת איברים.
עיצור וילוני, מקורב

התרחשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
סמי שמעון

קורות חיים

סמי שמעון נולד בבגדאד, בן למשפחת סוחרים אמידה. בנעוריו עבר עם משפחתו לאיראן, ובגיל 20 עלה לבדו לישראל, שירת בצה"ל, ולאחר מכן יצא ללימודים בטורקיה וחזר למשפחתו באיראן. עסק שם בייצוא ובייבוא. עם עלייתו של ח'ומייני לשלטון היגר לפורטוגל ומשם עבר ללונדון, שם עסק בעסקי נדל"ן וצבר נדל"ן במדינות רבות.
בין היתר הקים שמעון חברות לשיווק נפט ולייצור פלדה בדרום אפריקה, פרויקטים של תשתיות בפורטוגל, בנייני משרדים בארצות הברית ובתי-מלון במערב אירופה. בשנות השמונים רכש 4% ממניות חברת "טבע". מימוש המניות אחרי עליית שערן הקנה לו חלק ניכר מהונו. בשנת 1991 רכש את חברת הפרדסנות והשימורים יכין-חק"ל מהסוכנות, והסב חלק ניכר מפעילותה לעסקי נדל"ן. רכש 21% מחברת "גאון אגרו" שהוקמה על ידי בני גאון וכן 17.5% מחברת צינורות המזרח התיכון.
שמעון תרם לקידום החינוך והרפואה בישראל. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן וכיהן כנשיא הקונגרס הספרדי העולמי ונשיא עמותת "הצל את לב הילד". כמו כן מימן לימודי רפואה לקרדיולוגים בארצות הברית. תרם רבות למכללה האקדמית להנדסה בנגב מה שהוביל את שינוי שמה להמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון הקרויה על שמו. בין תרומותיו - תרומה למחלקה לניתוחי חזה ולב במרכז רפואי וולפסון, מבנה בית הספר לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן ובית יתומים בנתניה.
שמעון נפטר בגיל 77 כשהוא מותיר אחריו את רעייתו אנג'לה, בריטית שהתגיירה, ואת בתו אלכסנדרה.
לאחר מותו, בחודש יוני 2012, קבע בית המשפט לענייני משפחה בתל אביב, כי אלמנתו תקבל מחצית מהונו של סמי שמעון, כ-1.3 מיליארד ש"ח, אף על פי שאת הנכסים צבר שמעון בטרם הנישואים.
אל פרנקן

קורות חיים

פרנקן נולד בעיר ניו יורק להורים יהודים, כבנם של פיבי לבית קונסט, עקרת בית וסוכנת נדל"ן, ולג'וזף פרנקן, איש מכירות בתחום הדפוס. סבו וסבתו מצד אביו היגרו מגרמניה, בעוד של אמו היגרו מבלארוס.
בילדותו התגורר בסנט לואיס פארק שבמינסוטה, פרבר של מיניאפוליס. אחיו הבוגר, אואן, הוא צלם עיתונות. פרנקן סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1973. את אשתו פרני הכיר בשנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה. הוא אב לשני בנים.

סאטרדיי נייט לייב

את הופעותיו כבדרן החל פרנקן עוד בימי בית הספר התיכון והוא המשיך והופיע במסגרת סדנת תיאטרון במיניאפוליס, אשר התמחתה בסאטירה פוליטית. פרנקן וחברו מימי התיכון, טום דייוויס, התקבלו כשני כותבי המערכונים הראשונים של סאטרדיי נייט לייב, במסגרתה אף הופיעו בפני המצלמות. פרנקן עבד בתוכנית בין השנים 1975–1980 ושוב בין השנים 1985–1995.
ככותב לתוכניות טלוויזיה פרנקן היה מועמד שבע פעמים לפרס אמי ושלוש פעמים זכה בפרס. בתקופת עבודתו בתוכנית פרנקן אף שיחק במספר סרטים, ביניהם הסרט משנה מקום משנה מזל (באנגלית: Trading Places) בו כיכבו אדי מרפי ודן אקרויד. פרנקן הופיע בסרט, יחד עם חברו דייוויס, בתפקיד סבל ברכבת.
אחר כך עסק בכתיבה ובמשחק והופיע במספר סרטים. בהמשך הפך לפרשן פוליטי, וחיבר מספר ספרים רבי-מכר. כן שימש כמנחה בתוכנית רדיו ששודרה ברחבי ארצות הברית.

כהונתו בסנאט

פרנקן רץ לסנאט האמריקאי בשנת 2008 במערכת בחירות שבסופה ניצח בהפרש קטן את המועמד הרפובליקני, הסנאטור  נורם קולמן. ההכרעה הושגה רק לאחר שכל הקלפיות נמנו ידנית. קולמן ערער על התוצאה לבית המשפט העליון של מינסוטה, אשר אישר את ניצחונו של פרנקן ב-30 ביוני 2009. ב-7 ביולי 2009 הושבע לתפקידו כסנאטור.
הוא נבחר לכהונה שנייה בנובמבר 2014 לאחר שגבר על המועמד הרפובליקני מייק מקפאדן. במרץ 2015 נמנה עם הסנאטורים הבודדים שלא נכחו בנאום בנימין נתניהו בפני הקונגרס של ארצות הברית כנגד הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ב-7 בדצמבר 2017 הודיע פרנקן על כוונתו להתפטר מהסנאט, אחרי שהואשם בהטרדות מיניות. ב-2 בינואר 2018 הוא אכן התפטר רשמית ובמקומו מינה מושל מינסוטה את טינה סמית, סגנית המושל, שתכהן עד הבחירות המיוחדות לתפקיד שתתקיימנה בנובמבר 2018.