חג הבנות

מקורו של חג "ראש חודש לבנות"

החג "ראש חודש לבנות" ב-א' טבת, השתמר בתוניסיה ובאי ג'רבה שאליו לפי המסורת הוגלו כוהני בית המקדש ואשר בו השתמרו מסורות עתיקות רבות. החג נחגג על ידי נשים בקהילות במזרח התיכון והוא מקושר לכמה אירועים לאורך ההיסטוריה היהודית.
במגילת אסתר מסופר שבחודש טבת היה המועד בו הומלכה אסתר המלכה ורבים ממנהגי "ראש חודש לבנות" דומים לאלו של חג פורים. ראש חודש טבת חל תמיד בחג חנוכה שעל פי מסורות שונות הנס התרחש בו על ידי אישה, ולכן הוא מקושר לסיפורי הגבורה של יהודית ושל חנה בת מתתיהו. בנוסף יש המקשרים את החג לסיפורה של בת יפתח, לגירוש הנשים הנוכריות בתקופת עזרא הסופר ויש הקושרים את החג לסיפורן של נשים גיבורות נוספות: דבורה ויעל, שרח בת אשר, חנה ושבעת בניה וברוריה אשת רבי מאיר.

הקשר לאסתר המלכה

"ראש חודש לבנות" נחוג ב-א' טבת ולכן מקשרים אותו לנאמר במגילת אסתר: "וַתִּלָּקַח אֶסְתֵּר אֶל-הַמֶּלֶךְ אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ, אֶל בֵּית מַלְכוּתוֹ, בַּחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי, הוּא חֹדֶשׁ טֵבֵת בִּשְׁנַת שֶׁבַע, לְמַלְכוּתוֹ. וַיֶּאֱהַב הַמֶּלֶךְ אֶת אֶסְתֵּר מִכָּל הַנָּשִׁים, וַתִּשָּׂא חֵן וָחֶסֶד לְפָנָיו מִכָּל הַבְּתוּלוֹת; וַיָּשֶׂם כֶּתֶר מַלְכוּת בְּרֹאשָׁהּ, וַיַּמְלִיכֶהָ תַּחַת וַשְׁתִּי."
זהו חג שמהותו אחווה נשית ומשתה וחגיגה של נשים. "משתה נשים" היה מקובל בפרס כפי שנאמר על ושתי " גַּם וַשְׁתִּי הַמַּלְכָּה, עָשְׂתָה מִשְׁתֵּה נָשִׁים".
בדומה לושתי גם אסתר המלכה הייתה מוקפת במעגל של נשים קרובות. הגי נותן לה "אֵת שֶׁבַע הַנְּעָרוֹת הָרְאֻיוֹת לָתֶת-לָהּ מִבֵּית הַמֶּלֶךְ; וַיְשַׁנֶּהָ וְאֶת-נַעֲרוֹתֶיהָ לְטוֹב, בֵּית הַנָּשִׁים". כשמגיעה עת המבחן היא אומרת למרדכי "גַּם-אֲנִי וְנַעֲרֹתַי, אָצוּם". על פי המדרש אלו הן אותן נערות המלוות אותה מאז ראשית זמנה בארמון. על פי רוב הפרשנים נערותיה של אסתר אינן יהודיות, ויש הרואים בהן יהודיות ובכל מקרה, ברור מהכתוב שאסתר שואבת כוחות מהצום המשותף יחד עם נערותיה
ההתייחסות של אסתר לנערותיה היא התייחסות של "מעגל אחווה נשי"
יש דמיון בין מנהגי פורים לבין מנהגי "ראש חודש לבנות". מיכל סבג: "המנהג הישן של ה"עיד אל בנאת"... שליחת מגשי העוגיות שנהגו לשלוח ממשפחה למשפחה ומזכיר את משלוחי המנות של פורים.", וגם שאר מנהגי החג, "סבב מתנות ריקודי חינה ושמחה גדולה." גם ב"ראש חודש לבנות" וגם בפורים נהגו לעשות סעודת משתה ושמחה, מהבוקר על הלילה הנשים נפגשו יחד ליום שלם שבו בישלו מטעמים ומאפים מתוקים אכלו, צחקו, שרו ורקדו "ראש חודש לבנות" נחגג מתוך שמחה גדולה וגם בפורים מצווה לשמוח: לעשות את ימי פורים "ימי משתה ושמחה",
בראש חודש לבנות המנהג קובע לשתות יין. ושתיית יין זהו אחד ממנהגי פורים
אחת ממצוות פורים היא מתנות לאביונים וב"ראש חודש לבנות" היו מחלקים מתנות לילדים נזקקים, למשל נעליים, סינר או סוודר מצמר ".
על פי הנאמר בסוף המגילה, "ומאמר אסתר קיים" ניתן להבין שאסתר המלכה היא שיצרה והגדירה את המנהגים האלו. הן בפורים והן ב"ראש חודש לנשים" יש שילוב של תרבות החומר של פרס הכוללת אוכל משובח, שתיית אלכוהול, ועריכה של משתאות ו"משתאות נשים" יחד עם תרבות הרוח היהודית משלוחי מנות ומתן מתנות לנזקקים המבטאים את הערבות והדאגה השוררות בין היהודים.

הקשר בין "ראש חודש לבנות" לחנוכה

"ראש חודש לבנות" ב א' טבת נחגג תמיד בנר שישי או נר שביעי של חנוכה והמסורת בעל פה קושרת את החג אל סיפורה של יהודית, האלמנה היפהפייה שערפה את ראשו של אולופרנא ויש מסורת נוספת הקושרת חג זה לסיפורה של בת מתתיהו שבמעשיה עוררה את אחיה וגרמה לפרוץ המרד ביוונים

יהודית

מקובל לקשור את חג "ראש חודש לבנות" ואת חלק מהמנהגים המתקיימים בו אל סיפור יהודית ואולופרנא או יהודית והולופרנס לפי התעתיק היווני. המקור העברי הקדום אבד. הסיפור מסופר בספר יהודית, שהוא מן הספרים החיצוניים לתנ"ך. על פי גישה זו תשועה לישראל היא בזכותה של יהודית והתחוללה בליל ראש חודש טבת בעקבות הריגתה את שר הצבא אולופרנא.
דפנה חורב ראיינה את מיז'יינה כהן בת משפחתה ילידת האי ג'רבה ומספרת על החג "זה כמו מתנה ליהודית... מעין יום זיכרון ליהודית אשר בגבורתה ... הצילה את ירושלים והושיעה את ישראל.".
הרבָּה ד"ר דליה מרקס על "ראש חודש לבנות" מציינת כי בהגהות האשכנזיות לשולחן ערוך נמצאת המסורת הקדומה ביותר המוכרת לה לאכילת מאכלי גבינה בחג והיא אכן נקשרת במעשה יהודית: "יש אומרים שיש לאכול גבינה בחנוכה לפי שהנס נעשה בחלב שהאכילה יהודית את האויב"

ד"ר יעל לוין: "בתוניסיה הייתה עקרת הבית אופה לכבוד יום זה עוגות דבש ומיני מתיקה. נהגו אף במשלוח מנות ובמתן מתנות לבנות. בכל בית היו עורכים סעודה חגיגית זכר למעשה הגבורה של יהודית"
בשנת תקט"ז (1755) התקיים טקס מיוחד של "ראש חודש הבנות" בתוניס בהשתתפות הרב אליהו שפירא, תלמיד חכמים ממוצא פולני, שהשתקע במקום ופתח ישיבה שהוסיפה להתקיים עד המאה העשרים. בשנת תקט"ז נפטרו בקהילה היהודית נערות אחדות. שנת תקט"ז הייתה שנה מעוברת, וראש חודש טבת חל באותה השנה ביום השישי. האימהות והסבתות הרבו לבוא לבית הכנסת של הרב, ובשעת קריאת התורה נדחפו להיכל ופיללו בעד שלום בנותיהן. לאחר קריאת התורה קם הרב ונשא נאום נלהב על זכותן של הנשים הצדקניות שעמדו לישראל. הוא העלה את זכרן של דבורה ויעל, את כבודה של אסתר, את קדושתה של סרח בת אשר, את ברוריה אשת רבי מאיר ואת מעשה הגבורה של יהודית. הוא הדגיש כי מקורו של "ראש חודש הבנות" הוא קבלה מזמן החשמונאים, שאז אירע אף מעשה יהודית, ועל כן ראוי שיום זה יהיה יום טוב לבנות.

חגיגת "ראש חודש לבנות" ב-א' טבת כמקרה מיוחד של חגיגות ראש חודש

יש עדויות רבות לכך שנשים הן ששמרו וחגגו את כל ראשי החודשים, ולכן חגיגת "ראש חודש לבנות" ב א' בטבת היא הרחבה וחגיגה מיוחדת של החגיגות שמקורן קדום יותר. ד"ר דבורה אושפיזאי: "מכמה מקורות עולה שנשים אכן הקפידו על שמירת ראש חודש. אחד מהם הוא הסיפור על האישה השונמית. משאלת בעלה "מדוע את הֹלכת אליו (אל הנביא) היום, לא חֹדש ולא שבת" (מל"ב ד:כג) מתברר שאילו היה אותו יום ראש חודש, הייתה הליכתה אל הנביא סבירה ומובנת. הקשר בין נשים לראש חודש מתבטא אף במנהג של הנשים שלא לעשות מלאכה בראש חודש. בירושלמי שנינו: "מנהג שנוהגות הנשים שלא לעשות מלאכה בראש חודש, מנהג טוב ונכון הוא". מעצם אזכור המנהג הזה בירושלמי למדים שזה היה מנהג נפוץ בין הנשים, והירושלמי משבחו, ומדבריו נלמדת גם הלכה: אל לו לבעל לכוף את אשתו לעשות מלאכה בראש חודש, כיוון שמנהג הנשים שלא לעשות מלאכה בראש חודש מנהג נכון הוא. כלומר נשים לא רק ציינו את ראש חודש אלא אף שיוו לו אופי חגיגי באי עשיית מלאכה. על זה כותב הרב חזקיה די סילואה: נראה לי דלאנשים ראש חודש הוא כשאר ימות החול, ואם נהגו שלא לעשות בו מלאכה, הווי מנהג בורות ולא בעי התרה, וזוהי המעלה שניתנה לנשים שאם ירצו שלא לעשות מלאכה בראש חודש, הוא מנהג טוב ואין לבטלו.
הרב מאיר מאזוז, ראש ישיבת "כיסא רחמים", כותב כי ראש חודש ככלל הוא מועד שניתן לנשים על שלא השתתפו בחטא העגל
הקשר בין 'ראש חודש' ונשים טמון בקשר הבראשיתי שבין מחזוריות הלבנה ומחזוריות האישה. 'ראש חודש' הוא מועד המסמל יותר מכל את הזמן היהודי. חשיבותו ומרכזיותו של ציון ראש חודש נובעת מחיוניותו לקביעת סדר זמנים משותף לתיאום המועדים ליצירת אחידות תרבותית.
 ראש חודש טבת חל תמיד בימי חנוכה והוא ראש החודש היחיד שאומרים בו הלל שלם. ויש בו "חיוב" הלל שלם מחמת ימי חנוכה.
שלי אשכולי: השילוב של מולד הלבנה בראש חודש טבת, שחל תמיד בתוך ימי החנוכה, התקופה החשוכה ביותר בשנה הביא את החגיגה הנשית לשיא.
מכיוון שחגיגת ראש חודש מדי חודש על ידי נשים הייתה מקובלת, הדבר מאפשר להבין את האופן שבו נוצר "ראש חודש הבנות" ב א טבת, הן בהקשר של אסתר המלכה והן בהקשר של חנוכה. על בחירתה של אסתר למלכה נאמר שהתחוללה בטבת, ולא בהכרח ב א' טבת והניצחון של מרד החשמונאים וחנוכת המזבח נערכו ב כ"ה כסלו. מאחר שחגיגה נשית חודשית הייתה מקובלת ככל הנראה הן בתקופת אסתר במאה החמישית לפנה"ס והן בתקופה החשמונאית במאה השנייה לפנה"ס נראה שהחגיגה המיוחדת לחודש זה הצטרפה למועד של חגיגה נשית שכבר הייתה קיימת תוך יצירת העשרה הן של אופי החגיגה והן קישורה לסיפורי הנס והגבורה הנשית הקיימים בשני חגים אלו.
ובהקשר זה של נס שנעשה על ידי נשים פירש רשב"ם "שעיקר הנס היה על ידן בפורים על ידי אסתר בחנוכה על ידי יהודית".

פירושים נוספים למקורו של "ראש חודש לבנות"

הועלו פירושים מגוונים למקורו של "ראש חודש לבנות" והתייחסויות לנשים נוספות שסיפוריהן הוזכרו בהקשר ליום זה.

גירוש הנשים הנוכריות בתקופת עזרא הסופר

חוקר הפולקלור יום-טוב לוינסקי העלה השערה בדבר מקורו הראשוני של חג "ראש חודש לבנות" ולדעתו החג קשור לגירוש הנשים הנכריות בימי עזרא, שההחלטה להיבדל מהן התקבלה בראש חודש טבת, וביצועה הגיע לכלל סיום בראש חודש ניסן. אך אין שום חיזוק לא בכתב ולא במסורת בעל פה לכך שחגגו את גירוש הנשים הנוכריות המנהג היחידי שמצוין בהקשר של גירוש הנשים הנוכריות בתקופת עזרא הסופר הוא ""וישבו יחד ביום אחד לחודש העשירי לדרוש הדבר, ויכלו בכל על האנשים אשר הושיבו נשים נכריות עד יום אחד לחודש הראשון... ויתנו ידם להוציא נשיהם (ויקריבו) אילים לכפר על אשמתם" בהמשך אותו פרק בספר עזרא החיצוני מופיעים מנהגים של משתה ומשלוח מנות, אך המנהג מתייחס לראש חודש השביעי, חודש תשרי.
עֶזְרָא הַסּוֹפֵר (חי במאה ה-5 לפנה"ס) תקופת שיבת ציון בתחילת בית שני 457 לפנה"ס
כ 20 שנה לפני אסתר המלכה, שגם היא חיתה במאה ה-5 לפנה"ס על פי ההתייחסות אל אחשוורוש, המזוהה במחקר עם חְשְׁיָרְשָׁ הראשון (כסרכסס בפי היוונים), שמלך כעשרים שנה בשנים 465–485.

יעל וסיסרא

אחד מסיפורי הגבורה שסיפרו ב"ראש חודש לבנות" הוא סיפורה של יעל אשת חבר הקיני שהרגה את סיסרא. הסיפור סופר מתוך הדמיון שיש בו לסיפור יהודית והולופרנס.
הילה טוכמכר-משעלי מנתחת את סיפור יעל וסיסרא ומראה כי ככל הנראה יעל היא אישה מוכה אשר סיסרא התעלל בה. ואומרת: "היא זו שהכריע את הקרב גם הפרטי וגם הלאומי. ולא לא שאני בעד רצח אבל אונס גם הוא רצח. רצח של הנפש." בספר שופטים נאמר: "וְסִיסְרָא נָס בְּרַגְלָיו אֶל-אֹהֶל יָעֵל אֵשֶׁת חֶבֶר הַקֵּינִי כִּי שָׁלוֹם בֵּין יָבִין מֶלֶךְ-חָצוֹר וּבֵין בֵּית חֶבֶר הַקֵּינִי. וַתֵּצֵא יָעֵל לִקְרַאת סִיסְרָא וַתֹּאמֶר אֵלָיו סוּרָה אֲדֹנִי סוּרָה אֵלַי אַל-תִּירָא וַיָּסַר אֵלֶיהָ הָאֹהֱלָה" סיסרא בורח מהקרב אֶל-אֹהֶל יָעֵל סיסרא יודע ומכיר את האוהל ואת מי שגרה בו. רק לאחר מכן תצא יעל לקראתו. חשוב לשים לב שלפני שיצאה הוא כבר היה בדרך אליה... משמע סיסרא מכיר את האוהל את בעלת האוהל וכנראה כבר היה אצלה בביקור אחד לפחות. המדרש אומר: "שבע בעילות בעל אותו רשע באותה שעה, שנאמר: "בין רגליה (1) כרע(2) נפל (3) שכב (4) בין רגליה כרע (5) נפל (6) באשר כרע (7) שם וגו'". מעדויות שאנחנו מכירות היום של נשים שעברו התעללות מתמשכת שבסופה ב'אומץ של אין ברירה' קמו והרגו את מי שאמור היה להגן עליהן ובמקום זה התעלל בהן. הכעס, ההשפלה והשנאה שנצברו בנפשה של יעל הם אלו שיאפשרו לה לעשות את המעשה הנורא שעשתה אף על פי שבעלה (אשת חבר הקיני) היה בשלום עם יבין מלך חצור שסיסרא היה שר צבאו ואולי דווקא בגלל זה, "תְּבֹרַךְ מִנָּשִׁים יָעֵל" אומרת דבורה ליעל כמה פרגון כמה ברכה, בלי טיפה של האשמה. זו דוגמה לתמיכה של אישה באישה. דבורה לא מחפשת מה לא היה בסדר בהתנהגות הלא נשית שהפגינה יעל דבורה מברכת את יעל והופכת אותה לגבורה המרכזית של העלילה".

בת יפתח

ד"ר דליה מרקס, רבה וחוקרת תפילות ישראל, מקשרת את "ראש חודש לבנות" אל בת יפתח
לדבריה: האישה נוספת שיש שמקשרים אותה לחודש טבת היא הנערה חסרת השם המכונה במקורותינו על שם אביה-רוצחהּ - בת יפתח. אין אנו יודעים כמעט דבר על חייה הקצרים. כל שידוע לנו הוא שאביה נדר נדר טרם יציאתו למלחמה במלך עמון: "וְהָיָה הַיּוֹצֵא אֲשֶׁר יֵצֵא מִדַּלְתֵי בֵיתִי לִקְרָאתִי בְּשׁוּבִי בְשָׁלוֹם מִבְּנֵי עַמּוֹן וְהָיָה לַה' וְהַעֲלִיתִהוּ עוֹלָה".
יפתח ניצח בקרב והנה להוותו באה לקראתו בתו היחידה בתופים ובמחולות. יפתח התאבל, אבל לא הפר את נדרו לאל. לאחר שאיפשר לבתו את פרק הזמן שביקשה: "הַרְפֵּה מִמֶּנִּי שְׁנַיִם חֳדָשִׁים וְאֵלְכָה וְיָרַדְתִּי עַל הֶהָרִים וְאֶבְכֶּה עַל בְּתוּלַי אָנֹכִי וְרֵעוֹתָי" (שם, 37) נאמר "וַיַּעַשׂ לָהּ אֶת נִדְרוֹ אֲשֶׁר נָדָר" (שם, 39) דומה שאפילו התנ"ך אינו יכול לבטא את הזוועה בלשון מפורשת, וחז"ל אף הם לא חסכו שבטם מיפתח "ורוח הקודש צווחת: נפשות הייתי מבקש שתקריב לפניך? 'אֲשֶׁר לֹא צִוִּיתִי וְלֹא דִבַּרְתִּי וְלֹא עָלְתָה עַל לִבִּי' (ירמיה יט, 5)... ולא דברתי ליפתח להקריב לי את בתו" (תנחומא בחקתי ז). לזכרה של בת יפתח נוצר מועד מיוחד לנשים: "מִיָּמִים יָמִימָה תֵּלַכְנָה בְּנוֹת יִשְׂרָאֵל לְתַנּוֹת לְבַת-יִפְתָּח הַגִּלְעָדִי אַרְבַּעַת יָמִים בַּשָּׁנָה" (שם, 40). פרשן התפילה הספרדי בן המאה, ר' דוד אבודרהם, כתב ששתיית מים בעת התחלפות ארבע התקופות היא מסוכנת. ובתקופת טבת הסיבה היא "לפי שבאותו הפרק נשחטה בת יפתח ונהפכו כל המימות לדם".
אך אין שום תיעוד כתוב ושום מסורות שנמסרו בעל פה - המקשרות את סיפור בת יפתח אל חג "ראש חודש לבנות" והמנהגים המתוארים של ארבעה ימי אבל אינם דומים בדבר למנהגי השמחה של חג "ראש חודש לבנות". אך זהו תיעוד של חג נשי קדום נוסף שאבד.

משמעותו של חג "ראש חודש לבנות"

המנהגים שנשמרו בקרב נשים בקהילות במזרח התיכון, ובמיוחד נשות תוניסיה והאי ג'רבה מאפשרים לנו הצצה לטקסים ומנהגים של אחוות נשים שהיו נהוגים ככל הנראה לאורך דורות רבים ואבדו בתהליך "קיבוץ הגלויות" והמעבר לישראל. "הרמב"ם, שביקר ככל הנראה באי ג'רבה במהלך מסעו לארץ ישראל במאה ה-12
, מתאר באיגרת המיוחסת לו, כי הקהילה היהודית משמרת מנהגים עתיקים וכך גם מצאו חוקרים נוספים.
ניתן לראות כי במקביל למסורת כתובה שנקבעה והונהגה על ידי מנהיגות דתית גברית, התקיימו לאורך דורות רבים טקסים, אשר נשמרו על ידי נשים והועברו כמסורת בעל פה.
אפשר למצוא הקבלה בין מנהג "ראש חודש לבנות" לבין שירת הקודש של נשים מהאי ג'רבה כפי שנחקרה על ידי הד"ר מרים גז-אביגל ומתועדת בסיפרה "שירת הנביאים - שירת קודש של נשים יהודיות בג'רבא" השירה נתחברה מתוך נקודת מבט נשית והדמויות הנשיות מוצגות בה באופן ברור כעצמאיות, פעילות, חכמות יפות וטובות. שירת הנשים זו הועברה מדור לדור בעל פה. בלי לשמור תיעוד על יוצרות השירה. אפיונים דומים נוכל למצוא ב"ראש חודש לבנות" המציג נקודת מבט נשית, ודמויות נשיות עצמאיות ומעוררות הזדהות. וחג שנשמר והועבר כמסורת בעל פה מדור לדור. כפי שמציינת הילה טוכמכר-משעלי ברשימת התודות, ראוי להודות לנשים שלאורך הדורות שמרו את המנהגים שניתנו ככל הנראה על ידי אסתר המלכה לכלל הנשים היהודיות בכל קהילות העולם. נשים שהצליחו במקביל גם לשמור את הזיכרון והידע על גבורתה של אישה בחנוכה - בתקופות אפלות שבהן ומסוכן היה לספר את סיפור הנס שחוללה האישה ממשפחת חשמונאי.

מנהגי החג

עיקרו של חג "ראש חודש לבנות" הוא חגיגת אחוות נשים, התכנסות הבנות ואכילת מאכלי חלב ולפעמים גם שתית יין במקום שבו החנוכיה דולקת. זהו חג שאין בו חוקים, המהות היא העיקר – יום של גיבוש ושמחה נשית אותנטית ופשוטה.
המאמר המקיף ביותר עד כה בנושא "ראש חודש הבנות" הוא פרי עטה של ד"ר יעל לוין המביאה במאמר שהתפרסם לראשונה בעלון הנדפס של דברי התורה של 'קולך' חומר רב, ובכלל זה היא מביאה אוסף מפורט ונכבד של חומר על תולדות היום והחגיגות הקשורות בו ועל מנהגי החג. פירוט מנהגי החג בערך הנוכחי מסתמך עליו במידה רבה. כמה מהמנהגים המוזכרים במאמר זה הם בקצרה: בתוניס היו עורכים סעודה חגיגית ושולחים משלוח מנות לבנות; בלוב היו הנערות מבקרות זו את זו ועורכות מסיבה; באי ג'רבה חגגו את החג בעיקר הרווקות כסגולה למציאת שידוך מוצלח; בקהילות יוון השלימו הבנות זו עם זו כמנהג יום הכיפורים; בתוניס חגגו ביום זה חגיגת בת מצווה שיתופית; בלוב ובתוניס נהגו שנשים לא תבצענה מלאכה ביום זה; בתוניס נשתמרה עדות על שנה מסוימת שבה נשא הרב דרשה על זכותן של נשים צדקניות ולאחר מכן כל הנשים עברו לפני התיבה ונשקו את ספר התורה.
ד"ר מרים גז-אביגל חוקרת ישראלית בתחום יהדות תוניסיה, יו"ר הפדרציה העולמית של יהדות תוניסיה בישראל ויו"ר הוועדה הציבורית לשילוב מורשת יהדות המזרח בציבוריות הישראלית: "יהודי תוניסיה נהגו ביום זה להרעיף יחס מועדף לנשים למשל: יהודי צפון תוניסיה ציינו את היום הזה על ידי הגשת מתנות ומגדנות לנשים. בקהילות היהודיות בדרום תוניסיה נהגו כל בנות הרובע להתכנס בבית אחד, לא לפני שההורים פינו את הבית. כל אותו היום הנשים בישלו, אפו ושרו שירות של חול ושירות של קודש שאליהם הצטרפו גם ריקודים. לקראת הערב ישבו כל הבנות לסעודה ובלילה התפזרו כל אחת אל ביתה כשידיה מלאות בדברי מאפה ומתיקה שאותם חילקה לקרובים וחברים."
ז'יזל אביטבול, בת 78 מנתניה, נולדה בתוניס, בירת תוניסיה, ועלתה לארץ ב-1956. את החג הזה שחגגו בביתה בתוניס היא זוכרת היטב. "חג הבנות נערך בראש חודש טבת שיוצא בחנוכה", היא מספרת. "היינו עורכים חגיגה לבנות, כי אמרנו שלא יכול להיות שבט"ו בשבט יתקיים חג לבנים שנקרא 'סעודת יתרו' ואילו לבנות אין חג. אז חגגנו. הכנו עוגות שנקראות 'יו-יו' שעשויות מסולת עם אגוזים, תמרים, שומשום ודבש. היו מארגנים לבנות מסיבה מיוחדת ומחלקים להן מתנות. בחורים מאורסים היו נותנים לכלות לעתיד שלהם מתנות ביום זה וגם היו מחלקים מתנות לילדים נזקקים, למשל נעליים, סינר או סוודר מצמר".
דפנה חורב ראינה את מיז'יינה כהן, קרובת משפחתה, כיצד חגגו בג'רבא את החג ושסיפרה על "יום כיף שהבנות ערכו לעצמן. הבנות ביקרו ביום זה אחת את חברתה והתכנסו לבסוף בביתה של אחת מהן, גבו מכל אחת סכום לקניית מצרכים ובישלו ואפו ביחד ארוחה חגיגית. לאחר מכן אכלו, רקדו דיברו וצחקו. מה הסיבה למסיבה, מדוע חוגגים את החג של הבנות? שאלתי את מיז'יינה והיא הסבירה ש"זה כמו מתנה ליהודית", מעין יום זיכרון ליהודית אשר בגבורתה ... הצילה את ירושלים והושיעה את ישראל.".
רחל בוכובזה, בת 62 מרמלה, חברת בעמותת 'אל-גריבה' וילידת העיר סוס בתוניסיה. "אצלנו לא קוראים ליום הזה 'עיד אל בנאת', אלא 'ראש חודש של בנאת'. אני מכינה לאירוע עוגיות 'דבלה' שנקראות גם 'מניקוטי', שאלו עוגיות בצק מטוגן בדבש בצורת שושנה. הרי יש לנשים זכות להתפנק ביום הזה. זה החג שלנו".
בעמותת 'אל-גריבה', מרכז תרבותי עולמי למורשת יהדות תוניסיה בירושלים, שבראשה עומד פרופסור אפרים חזן, חוגגים מאז 2011 מדי שנה את "ראש חודש לבנות" חגיגה זאת היא פרי יוזמתה של הד"ר מרים גז אביגל. במסגרת חגיגה זאת מוענקת מדי שנה אות "יקירת העדה" לאישה רבת פעלים ומעוררת השראה.