google/wiki40b huggingface dataset:
קליקוטריום

בתרבות

הקליקוטריום מופיע בסרט ללכת עם חיות כיצור איטי שניזון מעלים נמוכים ופרט אחד מותקף על ידי האינדון.
קליקוטריום אחר נראה לפרק זמן קצר בסרט עידן הקרח 2.
היינריך אלפרין

אברהם חיים היינריך אלפרין (Heinrich Abraham Haim Alperin‏;16 באוקטובר 1877 קראיובה - 3 במרץ 1958 בוקרשט), מראשי הרבנות של יהדות בוקרשט.
היינריך אלפרין נולד בקראיובה בנם של זלמן אלפרין ואשתו, חווה (אווה) לבית הרשקוביץ'. למד בבית הספר התיכון "קרול הראשון" בעיר הולדתו. הוא נסע אחר כך לווינה, שם סיים בהצטיינות יתרה את לימודיו בבית-המדרש לרבנים בעיר, ובמקביל למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת וינה עד לקבלת תואר דוקטור. כותרת עבודת הדוקטורט הייתה "Das Willensprimat bei Malebranche und Spinoza in ihrer Psychologie des Willens" - ('עליונות הרצון בפסיכולוגיית הרצון של מלבראנש ושפינוזה'). מ-1907 לימד ספרות בסמינר האוניברסיטאי בבוקרשט ובבית ספר תיכון. לתקופת מה היה מנהל בית הספר היהודי היסודי "רונטי רומן" ומורה לרומנית ולספרות רומנית בגימנסיה היהודית "קולטורה".
משנת 1908 כיהן שנים רבות כרב וכדרשן של בית הכנסת הגדול של בוקרשט עד שעזב, לאחר סכסוך עם הוועד המנהל ועבר לבית הכנסת אחדות הקודש. בבית הכנסת הגדול החליף את הרב אלפרין הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי וכשהאחרון עבר לבית הכנסת כורל של בוקרשט, חזר הרב אלפרין וכיהן בבית הכנסת הגדול עד מותו.
בימי המשטר הצבאי-פאשיסטי של אנטונסקו ברומניה, ב-1 באפריל 1943 הרב ד"ר אלפרין (שהתגורר אז ברחוב ספטארולוי 3 בבוקרשט) נבחר להיות בין בני הערובה מקרב האישים היהודים שאוימו להיות מוצאים להורג במקרה שבני עמם "יגרמו נזק למדינה".
 
ביום 29 במרץ 1947 הוקמה בבוקרשט "הסתדרות הרבנים ומחזקי התורה" והרב אלפרין היה בין המייסדיה ונבחר להיות סגן הנשיא שלה. הארגון לא ארך ימים עקב השכנת המשטר הקומוניסטי.

חיים אישיים

הרב אלפרין היה נשוי לארנסטינה ונולדו לו שלושה ילדים - בת ושני בנים. אחד מהם, זיגפריד, היה כנר ראשי באופרה בתל אביב. נכדו, יורם אלפרין, הוא צ'לן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
יוסי פיין

ביוגרפיה

פיין נולד לאב יהודי ניצול שואה ואם צרפתייה ממוצא קריבי. בילדותו, עזבו הוריו את ישראל ועברו לפריז. פיין נשאר בארץ וגדל אצל סבתו בתל אביב.
פיין החל לנגן בגיטרה בגיל 4, ובגיל 13 הכיר את הזמר הג'מייקני שחי בישראל טוני ריי ויצא איתו לסיבוב הופעות בארץ. פיין החל לנגן בגיטרת בס בגיל 16, כאשר חברים מהתיכון חיפשו בסיסט ללהקה שהקימו. בגיל 17, עזב פיין את התיכון והחל להתאמן בנגינה בגיטרת בס כל יום במשך שעות ארוכות.
ב-1984 השתתף פיין בהקלטת פסקול הסרט "קוקו בן 19" ובאלבום "אדמה" של עפרה חזה.
בשנת 1985 הצטרף לתזמורת של מוזיקאי הג'אז גיל אוונס לסיבוב הופעות בינלאומי.
באביב 1987 הוזמן פיין להצטרף ללהקת ההופעות של לו ריד, והופיע איתו כשנה. בנוסף, ניגן פיין עם האמנים דייוויד בואי ובריאן אינו (באלבומם Outside). ב-1988 הצטרף פיין ללהקת הג'אז פאנק, "קלווינטור".
בראשית שנות ה-90 הכיר פיין לקהל הישראלי את זרם הדאב. זרם זה חדר למוזיקה הישראלית בסוף שנות ה-90, ובמיוחד למוזיקה האלקטרונית המקומית.
בשנת 1991 השתתף בהקלטת האלבום של שלום חנוך, "בגלגול הזה", ובאלבום של חיה סמיר, "קול קורא".
בשנת 1992 השתתף בהקלטת אלבומם של הצמד צ'ארלס ואדי, "Duophonic".
בתחילת 1993 פיין הפיק מוזיקלית את אלבומה של להקת פורטרט, "הפורטרט האחרון". באותה שנה הפיק מוזיקלית גם את אלבומו של נייג'ל האדמו"ר, "חומוס מטמטם". בהמשך אותה שנה ועד 1994, יצא פיין לסיבוב הופעות עולמי עם המוזיקאית מישל אנגאצ'לו. ב-1994 ניגן פיין באלבומו השני של יזהר אשדות, "יזהר אשדות".
ב-1995, פיין הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של שבק ס, ובאותה שנה הוזמן על ידי דייוויד בואי לניו-יורק לנגן באלבומו של בואי "Outside" .
ב-1997, הפיק את אלבומם השני של שבק ס, "בעטיפה של ממתק". ב-1998, פיין הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של להקת השמחות ואת האלבום "אשקלון" של אמיל זריהאן. ב-2000, ניגן פיין באלבומה של מיכל אמדורסקי, "תן לה להזיע". ב-2001, ניגן פיין באלבומיהם של מאיר בנאי, פבלו רוזנברג, מיכה שטרית, מוש בן ארי, קורין אלאל ולאה שבת.
בשנת 2002, השתתף פיין באלבום מחווה לפיטר גבריאל בשם "Leaves From the Tree". באותה שנה הפיק את האלבום "לזוז" של להקת הדג נחש, ובעקבות הצלחה זו הפיק גם את אלבומיה הבאים של הלהקה: "חומר מקומי" (2004), "בעזרת הג'אם" (2006), "6" (2010), "זמן להתעורר" (2013) וגם וולקאם טו איזראל (2018).
ב-2006 יצא פיין במופע יחיד.
ב-2013 היה שותף להפקת אלבום הבכורה של עידו מימון "חלומות" בו ניגן והיה אחראי למיקס ולמאסטרינג. בנוסף, ניגן בס באלבום הבכורה של הזמרת מעיין קאופמן. בשנת 2014 הפיק את אלבומה של דנה ברגר, "מתנות של זמן". בשנת 2015 הפיק את אלבומה של יעל דקלבאום, "אנוש".
בשנת 2016 הוציא פיין את האלבום "Afreeka", אותו הקליט עם מוזיקאים מגאנה.
פיין הצטרף לנבחרת המרצים של מכללת BPM והוא מרצה במסלול BSP ומהווה חלק מתוכנית המנטורים של המסלול.
מבצע שנונית

מבצע שנונית (3 באפריל 1954) שמו של מבצע צה"לי, משולב בכוחות אויר וים לחילוץ חיילי צוות כוח ימי שספינתו נתקעה בחוף סעודיה.

רקע

"בר גיורא" היה שמה של גוררת חיל הים שהוסוותה כספינת דיג 'אלמוגית' ופעלה קרוב לחוף הסעודי במשימת סיור מבצעי, של שבעה לוחמים בפיקודם של ישראל גרנית ויעקב ריטוב וחיילים משייטת 13. מטרת הסיור הייתה לאתר מפרצונים למטרות מסתור ומארב. ב-1 באפריל 1954 מנועה של האלמוגית חדל מלפעול, והיא נסחפה עד שנתקעה על שרטון במפרצון דאבה.
מיד עם היוודע המצב בשעה אחת בצהריים (13:00), הוזנק מטוס קרב של חיל האוויר הישראלי לוודא את מיקומה המדויק של אלמוגית. עם מטוס הקרב (מדגם מוסקיטו) הוזנק גם מטוס תובלה (מדגם DC-3 דקוטה) כדי להוות תחנת ממסר אווירית בין הכוח הימי שהיה בספינה, לבין מטוס הקרב בסיור ומוצב הפיקוד הקדמי שהוקם בעיר אילת. אחרי שעתיים וחצי (בשעה 15:35) זוהתה הספינה בסעודיה במרחק 146 ק"מ מאילת. באגף המבצעים הוחלט לבצע פינוי אווירי. במקביל הוחלט לנסות גם פינוי ימי באמצעות אוניית חיל-הים שהפליגה לאזור השרטון ("ברזלית"). 
בידי המודיעין היו תצלומי אוויר ארכיוניים של רצועת החוף הסעודי, ואלה שימשו את מתכנני החילוץ בקביעת אתרי נחיתה אפשריים. סא"ל שלמה להט ריכז את הכנות חיל האוויר כראש ענף מבצעים במפקדת החיל. הייתה התלבטות באיזה דגם מטוס לבחור, שיהיה מסוגל לנחיתה והמראה בשטח מדברי בארץ אויב. ההתלבטות הייתה בין מטוסים ימיים מדגם PBY קטלינה, או מטוסים מדגם פייפר סופר-קאב או דקוטה.
בלילה, שעה לפני חצות (23:00), המריא מטוס דקוטה לאזור השרטון הסעודי ממנו שודרה תוכנית החילוץ לחיל הים. בגלל דחיפות המבצע, הפקודות למבצע הועברו בקו טלפון רגיל (שאינו מאובטח) למפקדי כוחות האוויר אל"ם עזר ויצמן, מפקד בסיס חיל האוויר ברמת דוד ורס"ן "גרישה" בראון מפקד טייסת הפייפרים. זו נבחרה, כי מטוסי פייפר אמינים ומתאימים יותר לתנאי השטח באזור. 
לקראת חצות המריאו שבעה פייפרים בפיקוד סרן יצחק זוסמן-זמיר. ציוד רב הועמס על המטוס המוביל, שהוכן לנחיתה בתנאי קרקע קשים כמצופה. תנאי מזג האויר היו קשים ואילצו את הטייסים לדחות ביום את המבצע כולו. 
בבוקר 3 באפריל (בשעה 07:30), בהפרש של חמש דקות בין מבנה למבנה, המריאה טייסת פייפרים מאילת בשלושה מבנים - שלישייה ושני זוגות. הם טסו דרומה בגובה נמוך במרכז מפרץ אילת, ולאחר כשעת טיסה פנו מזרחה לחוף סעודיה. מעליהם חג המוסקיטו כהגנה אווירית. מפקד הטייסת זיהה את הספינה התקועה על שרטון, ובמרחק לא רב ממנה נראתה ספינה גדולה נוספת עוגנת. מלבדה, ליד החוף נראתה סירת דייג. הטייסים ערכו הקפות לוודא שמדובר בספינת חיל הים בזיהוי מדויק, והמוביל התקשר עם הכוח הימי הלכוד על השרטון.
יום קודם אילתרו אנשי חיל הים מסלול נחיתה. עם יעף טייסת הפייפרים פתחו נר עשן על המסלול לסמן למוביל שנחת וזה אותת לשאר לנחות אחריו. שבעת הפייפרים פינו את לוחמי הכוח הימי, ובתנאי מזג-אוויר קשים במיוחד שבו לארץ. על מנת שכלי השייט לא יפול בידי הסעודים הוחלט להשמידו מהאוויר. ארבעה מטוסי מוסטנג, בפיקוד רס"ן מרדכי הוד, פתחו בירי רקטות ותותחים על האלמוגית והעלו אותה באש.
הנרי מור

ביוגרפיה

הנרי מור נולד בקאסטלפורד שבאזור יורקשייר, כבנה השביעי של משפחת כורים. עבודתו הראשונה הייתה כמורה בבית הספר היסודי שבו למד בילדותו. הוא התגייס לצבא הבריטי בגיל שמונה עשרה ולחם במלחמת העולם הראשונה בקרב קאמבארי.
מור למד בקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art) בלונדון בין השנים 1925–1921. את תערוכת היחיד הראשונה שלו הציג בלונדון בשנת 1928. בשנת 1946 הציג תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ובשנת 1948 זכה בפרס הראשון בביאנלה של ונציה.
מור התפרסם לראשונה בסדרה של רישומים שערך במנהרות הרכבת התחתית של לונדון בזמן "הבליץ" - הפצצת העיר על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה. רישומים אלו הציגו דמויות כבדות, פיסוליות באופיין, ושימשו סמל לעמידתם של תושבי לונדון בבליץ הגרמני.
עבודתו הפיסולית של מור שואבת הן מן הנוף האנגלי ומצורותיהן של אבנים, עצמות וכדומה והן מפיסול פרימיטיבי.
עבודתו החדשנית כפסל התבטאה בעיצוב דמויות אשר שילבו את הדמות עם הסביבה על ידי יצירת חללים נגטיביים בפסל המתפקדים כחלק בלתי-נפרד מן העבודה. פסליו הם לרוב מונומנטליים ורבים מהם הוא הציב בטבע.
בישראל מוצג פסל ארד שיצר ברחבה שבחזית מוזיאון תל אביב, וכן כמה מעבודותיו מצויות באוסף של מוזיאון ישראל. בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים, מוצג עותק של פסלו "אישה עטויה יושבת" (באנגלית: "Draped Seated Figure") במדשאה המרכזית.
האוסף הגדול ביותר של פסלי הנרי מור נמצא באגף שיוחד ליצירותיו בתוך הגלריה לאמנות של אונטריו בטורונטו בקנדה. בימי חייו יצר הנרי מור קשר מיוחד עם העיר. אחד מפסליו הוצב בחזית בניין העירייה. הוא הוריש לגלריה בעיר, חלק נכבד מאוספיו.
בדצמבר 2005 נגנב פסל של מור באנגליה בעת שאוכסן לצורך שיפוצים. אף שהובטח פרס כספי עצום על השבת היצירה, שערכה לא יסולא, מעריכים שהיא הומסה לצורך שימוש בארד.
פבריס נואל

פבריס נואל (צרפתית: Fabrice Noël; נולד ב-21 ביולי 1985) הוא כדורגלן מהאיטי.

קריירה

נואל התחיל לשחק כדורגל כבר בגיל 5. אמו ואחיו לימדו אותו את המהלכים הראשונים עם כדור הסמרטוטים, והוא שיחק בו 12 או 13 שעות ביום. כבר בגיל 12, היה השחקן הבולט בנבחרת האיטי עד גיל 15, וכשהיה בן 16 כבר היה לכדורגלן הטוב בארצו. בגיל 16 החל נואל לככב בקבוצת ראסינג קלאב האיטי. היריבות המושבעות של הקבוצה, ביניהן ויולט, ניסו לפתות אותו לעבור אליהן. לאחר שסירב, הפוליטיקאים הקשורים לויולט החלו לאיים עליו ועל משפחתו. 
נואל נסע עם קבוצתו למסע משחקים בארצות הברית. יומיים לפני חזרתו, אימו התקשרה אליו וסיפרה לו שרצחו את שני אחיו הגדולים, ולכן אסור לו לחזור לביתו. קבוצתו של נואל חזרה להאיטי והוא קיבל מקלט מדיני בארצות הברית. אמריקאי בעל שורשים מהאיטי אסף אותו לביתו, רשם אותו לתיכון פאלם ביץ', פלורידה, ושיכנע אותו להיבחן בקבוצת הכדורגל של התיכון. נואל התקבל לקבוצה והחל לשחק בה.
במקביל ללימודים בתיכון ולמשחקים בקבוצה, נואל ניקה שולחנות במסעדות. בכסף שהרוויח קנה שקי אורז ושעועית, אותם שלח למשפחתו. בשנתיים וחצי בפאלם ביץ' הבקיע 130 שערים. קבוצות הכדורגל של ה-MLS מיהרו להחתימו, אבל החוקים לא איפשרו לו לשחק בליגה, עד שיקבל תעודת בגרות. 
בקיץ 2005, לאחר שסיים את לימודיו, החתימה אותו קבוצת קולורדו ראפידס. לאחר חצי שנה בקבוצה, בגיל 19, זכה בתואר רוקי השנה של הקבוצה.
ספריית המדינה בברלין

ספריית המדינה בברלין (בגרמנית: Staatsbibliothek zu Berlin) היא ספרייה הנמצאת בעיר ברלין, בירת גרמניה. הספרייה מוגדרת כספרייה הרשמית של ברלין (ברלין היא אחת מ-16 מדינות גרמניה בנוסף להיותה עיר הבירה).
בספרייה למעלה מ-10 מיליון ספרים, מהם 250,000 ספרים חתומים, 450,000 דפי תווים, 960,000 מפות ואטלסים, 38,000 כתבי עת ו-180,000 עיתונים, 2.3 מיליון צילומי מיקרופישים ומיקרופילמים ולמעלה מ-13.5 מיליון תמונות.

היסטוריה

ספריית המדינה בברלין נוסדה בשנת 1661 על ידי פרידריך וילהלם, האלקטור של ברנדנבורג. באותה עת נמצאה הספרייה בקלן על השפרה ונקראה "Churfürstliche Bibliothek" (קורפירסטליכה ביבליותק ־ ספרייה של הנסיך הבוחר. בשנת 1701, תחת פרידריך הראשון, מלך פרוסיה, שונה שם הספרייה ל"ספרייה המלכותית שבברלין". שם זה נותר שמה של הספרייה עד ביטול המונרכיה בשנת 1918. בין השנים 1884-1873 עמד בראש הספרייה האגיפטולוג הגרמני קארל ריכרד לפסיוס. ארנסט פון אינה פיתח את התוכנית למבנה באונטר דן לינדן ואלכסנדר ברוולד, שעבד בשירות הפרוסית לבניות הציבוריות, הוציא אותה בין 1903 ו-1913. בשנות 1913 ו-1914 הספרייה שנה מהמבנה הקודם בכיכר בבל לבנין החדש. בשנה 1918 שונה שם הספרייה ל"ספריית מדינת פרוסיה". ב-10 במאי 1933 הוצאו מהספרייה כ-20 אלף ספרים, כולל עבודות של תומאס מאן, היינריך היינה, קרל מרקס ועוד סופרים רבים, ונשרפו בכיכר בבל הסמוכה. טקס שריפת הספרים התרחש בעקבות יוזמת שר התעמולה בגרמניה הנאצית, יוזף גבלס, בהשתתפות סטודנטים ופרופסורים, בליווי מוזיקלי של מקהלות אס אס ו-אס אה. עזריאל קרליבך התבונן בעילום שם וכתב על שריפת הספרים בעיתונים האידישים הײַנט בורשה ופֿאָרווערטס בניו יורק.ּ לזכר אירוע זה הוקם במקום מיצג הספרייה הריקה מעשה ידי האמן הישראלי מיכה אולמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחבאו אוספי הספרייה ב-30 מנזרים, טירות ומכרות נטושים ברחבי גרמניה. לאחר חלוקת גרמניה הושבו חלק מהאוספים לבניין הספרייה בשדרת אונטר דן לינדן וחלק לגרמניה המערבית, אשר הקימה בסוף שנות ה-70 בניין ספרייה חדש ברחוב פוטסדאם (Potsdamer Straße) במערב ברלין. חלק מהספרים נלקחו על ידי הצבא הסובייטי לפולין ולברית המועצות בתום מלחמת העולם השנייה כפיצוי על הנזקים שגרמו נאצים ליצירות ספרותיות ואמנותיות במדינות אלה. בשנת 1992, לאחר איחוד ברלין, אוחדה הספרייה וכיום היא פועלת משני המבנים.
שמונה קבצים

שמונה קבצים הם שמונה מחברות כתב יד מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שנכתבו בין השנים תרס"ד-תרע"ט (1904–1919) הכוללות את רשימותיו ההגותיות של הרב קוק במגוון נושאים. מקבצים אלו לוקטו והורכבו חלקים נרחבים מספריו. כתבי היד נמסרו להעתקה על ידי הרב קוק לבנו הרב צבי יהודה הכהן קוק ולרב דוד כהן ("הרב הנזיר") כדי שיערכו את כתבי הראי"ה. כמו כן, הכתבים הועתקו גם על ידי תלמידים אחרים.
שמונת הקבצים וההעתקות שלהם נשארו בכתב יד במשך עשורים רבים, ויצאו לאור לראשונה בשלושה כרכים בשנת תשנ"ט (1999). מהדורה חדשה של הקבצים בשני כרכים יצאה בשנת תשס"ד (2004).

פרסום הקבצים

מהדורה מצומצמת בהיקף של כאלף עותקים נערכה על ידי הרב יצחק שילת (שערך כבר בשנת תשמ"ג־1983 את קובץ "ערפלי טוהר"). בסופו של דבר הודפסו הקבצים בהפצה רחבה על ידי בעז אופן, תלמיד ישיבת רמת גן, וידידיה צוקרמן, אז תלמיד ישיבת פתח תקווה ונכדו של הרב אברהם צוקרמן. רבנים חשובים הביעו התנגדות לפרסום הקבצים באופן זה. לדבריהם, את דברי הרב קוק יש ללמוד מתוך כתביו הערוכים על ידי תלמידיו, ולימוד פסקאות נטולות הקשר אינו מאפשר בניין אמוני שיטתי בדברי הרב קוק, והסקת מסקנות חפוזה על פיהם עלולה להביא לשגיאות. לעומתם טענו המפיצים ורבנים אחרים כי חובה לאפשר גישה לציבור הרחב עם כתבי הרב הגנוזים, וכי מצבם החומרי של הכתבים הולך ומחמיר באופן בלתי הפיך.
כתבים נוספים מכתב יד הרב קוק מתפרסמים בפנקסי הראי"ה וכן בסדרת קבצים מכתב יד קדשו וכן בחלקים בסדרת מאורות הראי"ה בהוצאת מכון הרצי"ה.
Without You (שיר של דייוויד גטה)

וידאו קליפ

הוידאו קליפ לשיר צולם בחוף ים בפורטוגל בסוף יולי 2011. הווידאו כולל קטעים ממסיבות שונות שנערכו בתאילנד, ארצות הברית, ברזיל ודרום אפריקה. בהמשך הקליפ מתרחשת מעין נדידת יבשות, וכל המסיבות ביבשות השונות מתאחדות ויוצרות מסיבה אחת גדולה. בנוסף, הקליפ כולל סצינות בהן נראה הזמר אשר כשברקע חוף ים.
הקובה

הקובה (Hecuba וגם Hekábe; ביוונית: Ἑκάβη),  מלכת טרויה, אשתו של פריאמוס.
הקובה הייתה בתו של הפריגי דימאס או של מלך התראקים, קיסאוס, השנייה בנשותיו של פריאמוס ואימם של הקטור, פאריס, קראוסה, לאודיקה, פוליקסנה, קסנדרה, דיפובוס, הלנוס, אנטיפוס, פולידורוס, טרוילוס ועוד.
לפני שילדה את פאריס חלמה הקובה חלום מוזר שפורש לה בכך שהבן העומד להיוולד לה יביא להרס העיר. הקובה תכננה לרצוח את בנה, אך חששה שהנבואה תתקיים למרות הכל, לכן נטשה את בנה על ההר אידה. פאריס הגיע לטרויה והנבואה התגשמה. מרבית ילדי הקובה נפלו במלחמה להגנת טרויה. לאחר נפילת טרויה הייתה הקובה חלק משלל המלחמה של אודיסאוס. מוכת כאב וחסרת אונים ראתה הקובה איך מקריבים את בתה, פוליקסנה. כאשר עלתה לספינתו של אודיסאוס, ראתה הקובה  את גופתו של בנה, פולידורוס, שהגלים שטפוה אל החוף. פולידורוס נרצח על ידי המלך פולימנסטור, כדי לשדוד אותו. יחד עם נשים טרויאניות נוספות, מצאה הקובה שעת כושר כדי לנקום את מות בנה ונמלטה מחבריו של פולימנסטר בחזרה לספינה. היא מצאה את מותה בגלי הים ולפי גרסה אחרת הפכה לכלבה.
האסטרואיד 108 Hecuba , שהתגלה ב-1869 על ידי רוברט לות'ר נקרא על שמה.
אלפונסו, דוכס קלבריה

ביוגרפיה

אלפונסו נולד ב-30 בנובמבר 1901 במדריד, לקרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות ולמרסדס, נסיכת אסטוריאס, בתם של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ומריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ועם לידתו העניקה לו סבתו את תואר אביר מסדר גיזת הזהב. בשנת 1904 מתה אמו במהלך לידה, ומכיוון שלאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד לא היו ילדים באותה העת, הפך אלפונסו ליורש העצר הספרדי, אם כי הוא לא קיבל את התואר נסיך אסטוריאס. אלפונסו נשאר יורש העצר עד ללידת בן דודו אלפונסו, נסיך אסטוריאס בשנת 1907. באותה שנה התחתן אביו בשנית עם לואיז, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1921 עברה המשפחה לסביליה, שם מונה אביו למושל המחוז. לאחר הדחת אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בשנת 1931 והקמת הרפובליקה הספרדית השנייה, הוגלו בני המשפחה מספרד, ועברו להתגורר בקאן בצרפת. לאחר מכן התגוררה המשפחה באיטליה ובשווייץ, ולאחר ניצחונו של פרנקו חזרה המשפחה לספרד והתיישבה בסביליה.
ב-16 באפריל 1936 התחתן אלפונסו בווינה עם אליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של אליא, דוכס פארמה ומריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
בשנת 1960 מת דודו הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה ללא בנים, ואלפונסו טען לזכותו על התארים. מנגד דודו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו טען שאביו קרלוס ויתר על התארים קודם חתונתו עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, ומשום כך הוא יורש אותם. המחלוקת עדיין לא נפתרה, ובעוד רוב בתי המלוכה באירופה מכירים בצאצאי רניירי כטוענים לכתר, בית המלוכה הספרדי מכיר ביורשיו של אלפונסו כטוענים לכתר. ב-3 בפברואר 1964 מת אלפונסו במדריד, ובנו קרלוס, דוכס קלבריה ירש את תאריו.
אוג'ניו מאוריציו, רוזן סואסון

ביוגרפיה

אוג'ניו מאוריציו נולד ב-2 במרץ 1635 בשיאמברי, לטומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו ולמארי דה בורבון, רוזנת סואסון, בתם של שארל דה בורבון, רוזן סואסון ואן דה מונטפייה. ב-21 בפברואר 1657 התחתן אוג'ניו מאוריציו עם אולימפיה מנצ'יני, בתם של מיקלה לורנצו מנצ'יני וג'רונימה מזריני, ואייניתו של הקרדינל מאזראן, ממנה נולדו לו 8 ילדים. בהשפעת אשתו הוא השיג עמדות צבאיות גבוהות, ובמלחמת צרפת-ספרד הוא מילא תפקיד מכריע בהבסת הספרדים בקרב הדיונות בשנת 1658. לאחר מכן הוא השתתף במערכות בפלנדריה (1667), בפראנש קומטה (1668) ובהולנד (1672), ואף היה נוכח כשגריר מיוחד של צרפת בהכתרתו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה. ב-6 ביוני 1673 מת אוג'ניו מאוריציו באונה מקדחת, ולא מהרעלה כפי שנטען, ובנו לואיג'י טומאסו, רוזן סואסון ירש את תאריו.
ג'ון אורשל

ביוגרפיה

ג'ון אורשל נולד בויניפג, שבקנדה, לוניטה פארקר, עורכת דין; וג'ון אורשל, כירורג. בוגר תואר ראשון ושני במתמטיקה מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. בשנת 2016 החל בדוקטורט במתמטיקה ב-MIT.
שימש כמתרגל בקורס טריגונומטריה של אנליזה וקטורית, פרסם מאמרים בכתב העת Computation Mathematics.
בעל מספר ארדש 4.
ב-27 ביולי 2017 הודיע על פרישה מפוטבול.
אורשל הוא שחמטאי חובב. בשנת 2016 הפסיד במשחק ראווה של שחמט בזק מול שחמטאי הצמרת העולמית, פביאנו קרואנה, כאשר לאורשל מוקצבות 3 דקות ולקרואנה 2 דקות.
מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום

מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום (באנגלית: The Presidential Emergency Operations Center, או בקיצור: PEOC) הוא בונקר תת-קרקעי מוארך בצורתו המצוי מתחת לאגף המזרחי של הבית הלבן, משכן נשיא ארצות הברית בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
המבנה הוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה עבור הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, והוא ככל הנראה מסוגל לעמוד בפני מתקפה של נשק גרעיני על ארצות הברית (אף שבמקרה של צפי למתקפה כזו יפונה הנשיא מהבירה). 
יש להבדיל בין חדר זה לחדר המצב המצוי באגף המערבי של הבית הלבן ונעשה בו שימוש קבוע, בעוד שבמרכז המבצעים נעשה שימוש רק בעת חירום.
בעת פיגועי 11 בספטמבר 2001 נעשה שימוש במרכז המבצעים ונכחו בו דיק צ'ייני, לין צ'ייני וקונדוליזה רייס.
ג'ייק מקדורמן

ביוגרפיה

מקדורמן נולד בדאלאס‎, טקסס שבארצות הברית למשפחה נוצרית. הוריו הם דברה גייל (לבית סטולינגס) וג'ון אלן מקדורמן השלישי. לו שתי אחיות, אמנדה ומורגן.
מקדורמן למד משחק מגיל צעיר ב-Dallas Young Actors Studio.
יוליה וינר

יוליה וינר (ברוסית: Юлия Винер; נולדה ב-1935 במוסקבה) היא משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית בשפה הרוסית. חייתה במוסקבה עד 1971 ומאז בירושלים.

ביוגרפיה

יוליה וינר נולדה ב-1935 במוסקבה בירת ברית המועצות. אביה, מאיר וינר (ווינער; 1893–1941), סופר, מבקר וחוקר ספרות, נישא לתמרה לוריא, בתו של ידידו הקרוב, סופר היידיש והמחנך הסובייטי נח לוריא (לוריע; 1885–1960). אמה הייתה צעירה בהרבה מאביה, ובתוך זמן קצר הם נפרדו, אף שנשארו ידידים טובים. כשהייתה ילדה פרצה מלחמת העולם השנייה, ובקיץ 1941 פלשה גרמניה לברית המועצות; אביה התנדב לצאת לחזית, ונהרג בחודשים הראשונים למלחמה.
אמה, תמרה נויחובנה לוריא (Тамара Нояховна Лурье;‏ 1911–1990), הייתה מתרגמת, שתרגמה לרוסית מיידיש ומפולנית.
סיימה לימודים בפקולטה לתסריטאות במכון הממלכתי הסובייטי לאמנות הקולנוע (ВГИК). התפרנסה מכתיבת תסריטים לטלוויזיה, וכן עסקה בתרגום לרוסית מצרפתית ופולנית.
בחודש מרץ 1971 עלתה לישראל והתיישבה בירושלים, שבה היא מתגוררת גם כיום. לדבריה, "מחצית חיי חייתי כיהודייה ברוסיה. את המחצית השנייה אני חיה כרוסייה בישראל".
עד סוף שנות ה-80 או אמצע שנות ה-90, עבדה בתסריטאות לסרטים דוקומנטריים.
בסוף שנות ה-80 החלה לעבור לעיסוק בתרגום לרוסית מאנגלית ומעברית וכן לכתוב יצירה מקורית בשפה הרוסית – בתחילה שירה, ובהמשך פרוזה. בעשרים השנים האחרונות מתפרסמים שיריה, סיפוריה ומסותיה בעיתונות בכתבי עת בשפה הרוסית בישראל וברוסיה, בהם "נוֹבִי מיר" (Новый мир), "דרוּז'בָּה נָרוֹדוֹב" (Дружба народов), "אריון" (Арион) ו-"לחיים" (Лехаим).
בשנת 1998 ראה אור בירושלים קובץ שיריה הראשון, "על כסף, על זקנה, על מוות וכו'" (О деньгах, о старости, о смерти и пр.‎) (ב-2007 הופיע במהדורה מורחבת בהוצאת "טקסט"  במוסקבה).
ב-2006 התפרסם בהוצאת "טקסט" במוסקבה הרומן הראשון פרי עטה, "האָדָמַנט האדום" Красный адамант), שב-2008 הופיע בברלין בתרגום לגרמנית.
ב-2011 ראה אור קובץ סיפוריה "מקום לחיות בו" (Место для жизни), וב-2012 רומן נוסף – "היהלום שבתיק" (Бриллиант в мешке), שניהם בהוצאת "טקסט" במוסקבה.
וינר מתרגמת את שירתה מרוסית לעברית ולאנגלית.
יצירותיה בתרגום עברי התפרסמו בעיתונות בישראל, בכתבי עת כמו "מאזנים" ו"גג" וכן באנתולוגיות "שיח משוררים" (אנתולוגיה דו-לשונית של תרגומים עבריים לשירה הנכתבת בישראל בשפה הרוסית) שבעריכת גלי-דנה זינגר ופטר קריקסונוב (תל אביב 1999) ו"רוחות הרפאים של ישראל" (מבחר סיפורים של סופרים ישראלים הכותבים ברוסית 1970–2000) שערכו מרגריטה שקלובסקי ומרינה גרוסלרנר (תל אביב 2003).
בשנת 2003 ראה אור בהוצאת כרמל קובץ שיריה "על כסף, על זקנה, על מוות וכו'" בתרגום עברי מאת חמוטל בר-יוסף.
רן בן עזרא

רן בן עזרא (נולד בחולון ב-30 בינואר 1981) הוא שחקן ובמאי ישראלי. בוגר קורס דו-שנתי למשחק ובימוי אצל אמיר אוריין, תיאטרון החדר.
בעל תואר ראשון בתוכנית הרב תחומית באמנויות מאוניברסיטת תל אביב ובוגר בית הספר לעיתונות ותקשורת, "כותרת".

קורות חיים

רן בן עזרא נולד וגדל בעיר חולון.
בשנת 2007, במקביל ללימודיו בתיאטרון החדר, השתתף בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר בהצגה "יושבים", בבימוי רינת מוסקונה.
בנוסף, הופיע במסגרת ערב "מונודיאה בתיאטרון הסימטה (ערב מונולוגים – דיאלוגים של בוגרי שנת המשחק) עם המונולוג "זה לא ממש מעניין אותי", בבימוי אמיר אוריין.
בשנת 2008 השתתף בתיאטרון תמונע, במסגרת הטקס האלטרנטיבי ליום השואה, במיצג "עוף החול", בבימוי אמיר אוריין.
כמו כן השתתף בפסטיבל "ביכורים" לתרגילי בימוי בסמינר הקיבוצים בהצגה "סינדרום", בבימוי יפעת גבישי.
בשנים 2008 - 2009 שיחק בהצגה "מרד המתים" בתיאטרון הסימטה, בבימוי אבי גיבסון בר-אל.
בין השנים 2007 - 2008 היה גם במאי ושותף מנחה ליצירות מחול - תיאטרון: "צועניה" ו"מחוללת", בביצוע היוצרת והרקדנית שרון שלומי, אשר עלו במופע "עבירת תנועה" במועדון הבארבי ומועדון ה"קולטורה" בתל אביב.
בהמשך לשיתוף הפעולה ביניהם, הציעה לו שרון בשנת 2009 לחבור לאנסמבל שהקימה בשם "אנסמבל קוקייה" ולהיות שותף לבימוי המופע שהלך ונרקם. בשנים 2010–2014 עלה בבימויים מופע תיאטרון בתנועה בשם "תחושת בטן" (בין השאר הציג בתיאטרון יפו למעלה משנה, בהיכל התרבות בנתניה, במרכז סוזן דלל בתל אביב, במלון הסקוטי בטבריה והיה לאירוע המרכזי ביום האישה הבינלאומי 2011, בפסטיבל האישה הערבייה בתיאטרון יפו).
בין השנים 2009–2013 שיחק והיה עוזר במאי בהצגה "אורטל חייבת למות" בתיאטרון החדר, בבימוי יניב מויאל (עלתה בין השאר גם בפסטיבל "ניסוי 7", פסטיבל "תלוי במקום", תיאטרון יפו, בית הסופר, ותיאטרון קרוסל).
בשנת 2012 הקים את אתר "פרינג'י" - אתר אינטרנט על הצגות פרינג' שעולות בארץ.
בשנת 2013 השתתף במסגרת פסטיבל צו קריאה 8 בצוותא בתל אביב, בהצגה "היומיומולדת" בבימוי מיכל ורד.
בימים אלו משתתף בהצגה חדשה (שחקן ועוזר במאית) של "אנסמבל קוקייה" בשם: אדמאמא, בבימוי שרון שלומי נעים.
בנוסף, עובד לפרנסתו בכתיבת ועריכת תכנים באינטרנט וכשכיר בתפקיד מנהל פרויקטים לשיווק באינטרנט.
סקוט סאגס

ביוגרפיה

סאגס נולד בעיר וושינגטון  שבמדינת מיזורי שבארצות הברית למד בתיכון וושינגטון בעיר . 
בין השנים 2008 ל2013 שיחק בקבוצת המכללה של אוניברסיטת וושינגטון כשחקן צעיר הוביל את קבוצת המכללה וסיים כשלישי בתחרות כולה כקלעי שלוש נקודות. כבוגר, סאגס רשם ממוצעים 12.1 למשחק וסיים במקום השישי של קלעי כל הזמנים של המכללה לשלוש נקודות (שביעי בממוצעים עם 41 אחוז) ושישי באחוזים מהקו (82 אחוז)  . 
בשנת 2013 סאגס העמיד את עצמו לבחירה ב-דראפט ה-NBA אך לא נבחר והחליט להצטרף לליגת הקיץ של ה-NBA בקבוצת מילווקי באקס, לאחר שלא קיבל חוזה בליגה, בראשית חודש נובמבר נרשם לדראפט של ליגת הפיתוח של ה-NBA ונבחר במקום ה-15 ע"י סנטה קרוז ווריורס, שלושה ימים מאוחר יותר הועבר במסגרת טרייד לקבוצת איירי בייהוקס. ב-22 לנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד לקבוצת קאנטון צ'ארג' את העונה הוא סיים עם ממוצע של 18.5 נקודות למשחק, 3.8 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים . 
בסיומה של העונה החליט שוב לנסות את מזלו בליגת הקיץ של ה-NBA הפעם במדי מיאמי היט ואורלנדו מג'יק לאחר ששוב לא צלח לקבל חוזה בליגה הצטרף לקבוצת אלאן שאלון מהליגה הצרפתית הראשונה 
לאחר סיום העונה ניסה את מזלו הפעם השלישית בליגת הקיץ של ה-NBA והפעם במדי וושינגטון ויזארדס משם הועבר לקבוצת ראפטורס 905 מליגת הפיתוח וגם נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח של ה-NBA . 
ב5 באוגוסט 2016 חתם בקבוצת מנרסה מהליגה הראשונה בספרד. בשנת 2017 שיחק בקבוצת ברינדיזי מהליגה הראשונה באיטליה, ובשנת 2018 קימיס אוויה מהליגה הראשונה ביוון . 
ב-8 באוגוסט 2019 חתם במכבי חיפה מליגת העל הישראלית.