google/wiki40b huggingface dataset:
גני הטבע (תל אביב)

הגן הזואולוגי

ראשיתו של הגן הזואולוגי במכון הביולוגי-פדגוגי שנוסד ב-1931 בידי יהושע מרגולין ברחוב יהודה הלוי 12 בעיר. המכון עסק בהכשרת מורים למדעי הטבע, ולאחר מלחמת העצמאות הועבר לשכונת אבו כביר. בשנת 1953 הפך המוסד למכון אוניברסיטאי למדעי הטבע בראשותו של פרופ' היינריך מנדלסון, וב-1956, כאשר הוקמה אוניברסיטת תל אביב, שימש המכון כגרעין להתפתחות המחלקה לזואולוגיה וכמרכז לחקר חיות הבר בישראל. בהמשך נמסר המקום לידי החברה להגנת הטבע אך נקלע לקשיים כלכליים, ועקב כך נטלה על עצמה חברת גני יהושע את ניהולו ושיקומו.
בגן היו חיות בר האופייניות לארץ ישראל, ובהן גם כאלה על סף הכחדה. במקום היו 40 מיני יונקים, כ-58 מיני עופות ו27 מיני זוחלים הגן הפעיל "גרעין רבייה" לעופות הנמצאים בסכנת הכחדה, וגוזליהן מוחזרים בהדרגה לסביבתם הטבעית. הגן גם טפח חדר לדגי חושך. לאחר סגירתו של הגן הועברו החיות לגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ואת תפקיד בית חולים לחיות קיבל הספארי ברמת גן.

הגן הבוטני

הגן הבוטני ניטע בשנת 1940 על ידי יעקב גליל (גלימצ'ר) בחורשת השקמים בגן יעקב. בשנת 1952 הועבר הגן לשטח הנושק לכנסיית פטרוס הקדוש באבו כביר. גם גן זה שימש בשנות ה-60 וה-70 כגן לימודי לתלמידי האוניברסיטה.
שטח הגן הוא 16 דונם ובו מאות צמחי בר האופייניים לארץ. בגן בריכות מים וביצה שבהם גדלה צמחייה הידרופילית, וחיים דגים וצבים. עוד בגן שלולית חורף ובוסתן שבו גדלים ארבעת המינים ושבעת המינים.
כיום בשטח הגן נמצא גם "בית בינה", הישיבה החילונית של התנועה ליהדות חברתית ובמקום הוקמו מרחבי לימוד, עשייה חברתית, ואירועים הפתוחים לקהל.
האדמה הטובה

תקציר העלילה

הסיפור מתחיל ביום החתונה של ואנג לונג, ועוקב אחר תהפוכות המזל שלו, ועלייתו ונפילתו של בית הואנג, משפחת בעלי קרקעות עשירה, החיה בעיירה הסמוכה, שם חיה אשתו לעתיד של ואנג לונג, או-לאן, כשפחה. בעוד מצבה של משפחת הואנג מתדרדרת בעקבות שימוש באופיום, בליינות ובזבזנות, מצבו של ואנג לונג משתפר באמצעות עבודתו הקשה, ומיומנותה והתמדתה של אשתו, או-לאן. עם הזמן, הם חוסכים מספיק כסף כדי לקנות את הקרקעות של בית הואנג, חלקה אחר חלקה. או-לאן יולדת שלושה בנים ושלוש בנות; הבת הבכורה סובלת מנכות נפשית כתוצאה מתת-תזונה חמורה בעת הרעב הגדול שנפל על האזור. אביה מרחם עליה, ומכנה אותה "אווילה מסכנה", כינוי שמלווה אותה לאורך כל חייה. את בתה השנייה הורגת או-לאן בינקותה, כדי לחסוך ממנה את הסבל של לגדול בזמנים קשים כאלה, וכדי לתת לשאר המשפחה סיכוי טוב יותר לשרוד. במהלך הרעב והבצורת, המשפחה נאלצת לברוח לעיר גדולה בדרום כדי למצוא עבודה. דוד נצלן של ואנג לונג מציע לקנות את כל רכושו ואת הקרקעות, במחיר נמוך באופן משמעותי מערכם. המשפחה מוכרת הכל חוץ מאדמתה וביתה.
בעיר, או-לאן והילדים מקבצים נדבות, בעוד ואנג לונג מושך ריקשה. הם מוצאים את עצמם זרים ולא שייכים בקרב תושבי העיר שנראים ומדברים אחרת. הם לא מורעבים, בשל ארוחות זולות המסופקות על ידי ארגון צדקה, אבל עדיין חיים בעוני מחפיר. וואנג לונג משתוקק לחזור לביתו. כאשר כוחות הצבא מגיעים לעיר, ואנג יכול לעבוד רק בלילות כמעמיס סחורה מחשש שיגייסו אותו בכפייה. המצב בעיר ממשיך להתדרדר. ערב אחד, אחד מבניו מביא הביתה בשר גנוב. בזעם, ואנג לונג זורק את הבשר על הקרקע, כי הוא לא רוצה שהבנים שלו יגדלו כגנבים. או-לאן, לעומת זאת, מרימה את בשר ברוגע, מנקה ומבשלת אותו, והמשפחה אוכלת. כאשר פורצות מהומות מזון, ואנג לונג נסחף יחד עם האספסוף בביזת ביתו של אדם עשיר, ומוצא עצמו עומד מול האיש עצמו. האיש, שפוחד על חייו, נותן לוואנג לונג את כל הכסף שלו כדי לקנות את בטיחותו. בינתיים, או-לאן מוצאת תכשיטים במקום מסתור בבית אחר, ולוקחת אותם.
ואנג לונג משתמש בכסף כדי להחזיר את המשפחה הביתה, והוא קונה שור וכלים חקלאיים, ושוכר עובדים לעבוד את אדמתו. עם הזמן, את הילדים הצעירים נולדים תאומים בן ובת. עם התכשיטים שלקחה או-לאן, הוא קונה את שארית האדמה של הואנג. באמידותו החדשה, ואנג לונג יכול לשלוח את בניו לבית הספר, והוא גם מרשה לעצמו לקחת פלגש, לוטוס. או-לאן סובלת בשקט את הבגידה של בעלה, כאשר הוא לוקח את התכשיטים היחידים שיהא ביקשה לשמור לעצמה, שתי פנינים, מהן הוא רוצה לעשות עגילים עבור לוטוס. מצבה הנפשי של או-לאן מתדרדר, והיא מתה בצער. ורק עם מותה, ואנג לונג סוף סוף מעריך את המקום שלה בחייו ומתאבל עליה.
ואנג לונג ומשפחתו עוברים לעיר, ומשכירים את הבית הגדול שהיה של הואנג. ואנג לונג הוא כבר איש זקן, ומבקש רק שקט לעצמו, אך תמיד יש סביבו סכסוכים, בין ילדיו ובעיקר בין נשותיהם של בניו. הבן הצעיר, לו ייעד את האדמות, בורח ומתגייס לצבא. האחרים מתכננים למכור את האדמה עם מותו. הוא מפציר בהם לא לעשות זאת, והם, מבטיחים לו שלא יעשו זאת, אך מחליפים ביניהם חיוך של בעלי סוד.

כרונולוגיה

הרומן הוא מלון נצחית סין, מספק לא מפורש תאריכים. יש, עם זאת, הפניות אירועים המספקים זמן משוער מסגרת, כגון המבוא של מסילות ברזל ו 1911 המהפכה. מסילות הברזל היו לא נבנה עד סוף המאה ה-19, הרכבת בשימוש על ידי ואנג לונג ומשפחתו משתמעת יהיה יחסית חדש, אשר מקום המוצא שלהם בדרום מתישהו בתחילת המאה ה-20. החזרה שלהם אחרי העיר הדרומית יורד אל האזרחים כאוס גם תואם את הזמן 1911 המהפכה. ]
Angels

כתיבה

ישנן מספר טענות לגבי כתיבתו של השיר.
ויליאמס עצמו אמר שהוא מתעצבן על כך שאנשים רבים חושבים ש-Angels, ו-Let Me Entertain You הם שירים שכתב צ'יימברס, אך הם בעצם שירים שלו. צ'יימברס לעומתו, טען שוויליאמס היה אחראי על המילים והמנגינה, והוא היה אחראי על המוזיקה.
הכותב האירי ראי הפרנן סיפר שהשיר נכתב תחילה על ידו ועל ידי רובי ויליאמס. הפרנן סיפר שהיה לו שיר שנקרא "An Angel Instead". ויליאמס די אהב אותו, והם הקליטו גרסת דמו לשיר.
לאחר ההקלטה, הם לא נפגשו שוב, ואז, הוא שמע את השיר Angels.
על פי האתר הרשמי של רובי ויליאמס, השיר נכתב על ידי צ'יימברס וויליאמס ב-30 דקות.

גרסאות כיסוי

לשיר יצאו מספר גרסאות כיסוי.
הזמרת והשחקנית האמריקאית ג'סיקה סימפסון הוציאה בשנת 2004 גרסת כיסוי לשיר שנכללה באלבום In This Skin שלה.
הזמר האמריקאי דייוויד ארצ'ולטה הוציא גם הוא גרסת כיסוי לשיר. לשיר יצאו מספר גרסאות כיסוי נוספות.
וינצנץ לכנר

חייו

וינצנץ היה אחיהם הצעיר של פרנץ ואיגנץ לכנר, שניהם מלחינים ומנצחים. פרנץ, האח הבכור, נודע גם בקשר הידידות ההדוק שלו עם פרנץ שוברט. הלחנה למד וינצנץ בעיקר בכוחות עצמו. את ראשית הכשרתו המוזיקלית קיבל אצל אביו, אנטון, נגן העוגב העירוני, ואחרי מות אביו למד באאוגסבורג, שם התפרנס בצמצום מהוראת מוזיקה עד שאחיו פרנץ הסדיר לו משרה כמנצח ומוזיקאי הבית בחצר הרוזן מיצ'יילסקי מקושביץ בדוכסות הגדולה של פוזנן. בשנת 1831 עבר לווינה להמשיך בלימודי המוזיקה והתמנה לעוזר מנצח באופרת החצר ולנגן עוגב בכנסייה פרוטסטנטית (אם כי הוא עצמו היה קתולי). ב-1836 היה למנצח החצר במנהיים כמחליפו של פרנץ. ההערכה שזכה לה במנהיים הייתה גבוהה כל כך, שמעסיקיו האריכו את החוזה שלו כל אימת שקיבל הצעות ממרכזי מוזיקה אחרים. בסך הכל נשאר שם 37 שנים, שבמהלכן נהנתה מנהיים ממוניטין של ביצוע הרפרטואר הגדול ביותר של אופרות בכל ערי גרמניה. עם זאת, לכנר הרבה במסעות וניצח במקומות רבים ועד לונדון הגיע, לנצח על עונה באופרה הגרמנית בשנת 1842.
לכנר העניק תמיכה ועידוד למספר רב של מוזיקאים צעירים ממנו, הידועים בהם מקס ברוך, הרמן לוי וקרל וולפסון. עם זאת, מתוך שמרנות אינסטינקטיבית, יצא בגלוי נגד תרבות הסגידה לריכרד וגנר, אך התגבשותה של אגודת וגנר במנהיים בראשית שנות ה-70' בישרה מבחינתו את תחילת סופה של הקריירה. וגנר עצמו בא לנצח במנהיים, ואחרי שדאג כבר לסילוקו של פרנץ לכנר ממינכן, יצא למערכה להוצאתו לגמלאות של וינצנץ לכנר (שניצח, למרבה זעמו של וגנר, על גרסה מקוצצת של ההולנדי המעופף), מטרה שהושגה בשנת 1873. לכנר השתקע לאחר זאת בקרלסרוהה, שם המשיך ללמד. ככל האחים לכנר, היה מיודד עם יוהנס ברהמס. לכנר מת לאחר שורה של אירועים מוחיים בגיל 81.

יצירותיו

מכלול יצירתו של לכנר כוללת סימפוניות, אוברטורות, מארשים חגיגיים, יצירות לתזמורת כלי נשיפה מעץ; מיסה ברה מינור, מזמור תהילים ק' ועוד יצירות למקהלה; מוזיקה נלווית ל"טורנדוט" של שילר; פואמה סימפונית בשם "Lagerleben"; רביעיית פסנתר, שלישיית מיתרים, שתי רביעיות מיתרים, "42 וריאציות על סולם דו מז'ור" לפסנתר או רביעיית מיתרים; מחולות גרמניים לצ'לו ופסנתר; קובץ לנדלרים לפסנתר בארבע ידיים (מוקדש לברהמס); ומספר רב של שירים, בהם המחזור Scherz im Ernst und Ernst im Scherz  ("צחוק ברצינות ורצינות בצחוק"), שנהנה מפופולריות בתקופת חייו. מעטות מיצירותיו זכו לביצועים מחודשים או הודפסו מחדש, אף כי הקלטה של רביעיות המיתרים שיצאה בשנת 2005 מגלה מיומנות מסוימת בסוגה זו.
ולוצלאווק

היסטוריה

ישנן מספר השערות לגבי תאריך ההקמה של העיר, שהוערכו על ידי מספר היסטוריונים במאה השש עשרה. הדיוקסיה של ולוצלאווק (בלטינית: Vladislaviensis) בישות ההיסטורית קויאוויה (Kuyavia) הוזכרה לראשונה בבולה שפרסם האפיפיור אאוגניוס השלישי ב-1148. שמו של הבישוף הראשון של ולוצלאווק היה וארנר (Warner), ושמו מופיע בבולה מ-1148, ואחריו בתפקיד היה אונולדיוס (Onoldius) האיטלקי. לפעמים הוזכרה הדיוקסיה כ-Vladislaviensis et Pomeraniae ("ולוצלאווק ופומרניה").
מקור השם Vladislaviensis יכול להיות בשמותיהם של ולדיסלב השני, הגולה, סבו ולדיסלב הראשון הרמן או ולדיסלאו השני מבוהמיה, כולם אצילים חשובים שחיו באותה תקופה באזור. תחת הכיבוש הנאצי בזמן מלחמת העולם השנייה, שם העיר שונה לשם הגרמני "לסלאו" (Leslau), ולאחר סיום המלחמה שמה חזר להיות ולוצלאווק.
זכויות עיר הוענקו לולוצלאווק בשנת 1250, והיא שימשה כמרכז מסחרי לסביבתה החקלאית. באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר קשות כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. בחלוקת פולין בשנת 1793 סופחה העיר לפרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי ולוצלאווק

קהילה יהודית החלה להתארגן בולוצלאווק רק בשנת 1802, עם ביטול האיסור על ישיבת יהודים ביישוב. במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית בעיר, ונפתחו בה מוסדות דת ותרבות יהודיים שונים ואף נוסד בה עיתון יהודי מקומי בשם וולאצלאווקער טאגבלאט. בשנת 1918 נערך ביהודי העיר פוגרום בן שלושה ימים בידי האוכלוסייה הפולנית המקומית, ואירועים דומים נשנו גם בשנים 1919 ו-1920 במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר 10,209 יהודים, כחמישית מתושביה. בשנים אלה התגברה הפעילות הציונית בעיר, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד. במהלך שנות השלושים סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.

בשואה

ב-14 בספטמבר 1939 נכבשה ולוצלאווק בידי הגרמנים, ואלו העלו באש את בתי הכנסת בעיר, והטילו על יהודיה מספר תשלומי כופר גבוהים, תוך לקיחת כ-800 יהודים כבני ערובה. כעבור כמה ימים הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה, תוך גירוש מספר יהודים מהעיר ליישובים אחרים. עם סיפוח העיר לרייך, גורשו ממנה אלפי יהודים נוספים.
כ-4,000 היהודים שנותרו בעיר רוכזו בסוף אוקטובר 1940 בגטו שהוקם באזור עני בה, אשר הוקף בגדר תיל ונסגר כעבור מספר ימים. בגטו שררו תנאי רעב, ויושביו הועסקו בעבודות כפייה, תוך הוצאה להורג של מי שנתפס מבריח מזון. ב-31 באוקטובר 1941 גורשו 920 יהודים מהגטו בעיר לגטו לודז'. ב-24 באפריל 1942 שולחו כ-400 גברים מהגטו למחנות עבודה, שם רובם נספו בהמשך, וכעבור שלושה ימים, שולחו כל היהודים שנותרו בגטו, בעיקר נשים וילדים, למחנה ההשמדה חלמנו.
שושנה בהט

חייה ופועלה

שושנה בהט (ברגשטיין) נולדה בשנת 1921 בפולין. בילדותה, בשנת תרצ"ג (1932), עלתה לישראל. בבגרותה לימדה בבית הספר "מעלה" ובבית המדרש למורים "מזרחי". בשנת תשכ"ד (1964) סיימה תואר מוסמך אוניברסיטה באוניברסיטה העברית בירושלים, והחל משנה זו עבדה בתור מזכירה מדעית באקדמיה ללשון העברית במשך כעשרים ושבע שנים, וריכזה את רוב ועדות המינוח המקצועיות באקדמיה ואת ועדת הדקדוק. ערכה במשך שנים רבות את עלוני "למד לשונך" המוצאים על ידי האקדמיה ובשנות עבודתה האחרונות ערכה את כתב העת "לשוננו לעם". שימשה כחברת הוועדות למונחי המיקרוביולוגיה והפסיכולוגיה והוועדה למילים בשימוש כללי. בשנת תש"ן (1990) סיימה את עבודתה באקדמיה ופרשה לגמלאות. באותה שנה, בתאריך ה' בשבט נבחרה בהט לחברה-יועצת. בשנת 1998 החלה לעבוד על מילון ההווה יחד עם ד"ר מרדכי מישור, אולם לא זכתה לראותו יוצא לאור.
שושנה בהט נפטרה בחודש כסלו תשנ"ה (נובמבר 1994).
יוחאי אברהמי

ביוגרפיה

אברהמי נולד ב-1970 במושב רם און. בין השנים 1988 - 1986 למד ציור ופיסול במכללת עמק יזרעאל.  הוא בוגר המחלקה לאמנות בבצלאל ב-1996. תחומי יצירתו כוללים פיסול, רישום, וידאו, כתיבה, סיורים ומצגות לתיאטרון.  
אברהמי הציג תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה והשתתף בתערוכות קבוצתיות ובביאנאלה באיסטנבול (2005), בטייפה (2007), בסאו פאולו (2014) ובקובנא (2017). בתחום התיאטרון שיתף פעולה עם השחקן והבמאי דורון תבורי בשני פרויקטים: "מפגש באינסוף" (2010) בתיאטרון אנסמבל הרצליה ו"בארץ הגלעד"  (2012) שהוצג במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובאולם נחמני בתל אביב. בשנת 2014 התמנה אברהמי לראש המכון לאמנות במכללת אורנים.   
הוא החל ללמד במחלקה לאמנות בבצלאל בשנת 2006 ובמכון לאמנות במכללת אורנים בשנת 2007. בין השנים 2005–2008 לימד במכון אבני ובסמינר הקיבוצים. מאז 2007 חוקר אברהמי את התצוגות במוזיאונים למורשת צבאית ומוזיאונים להנצחת השואה ואסונות לאומיים. את מחקריו הציג בכנסים אקדמיים בארץ ובעולם. ב-2009 בכנס הלקסיקון באוניברסיטת תל אביב ובכנס אמנות קונפליקטואלית באוניברסיטת חיפה, ב-2012 בכנס Making good again באוניברסיטה העברית בירושלים ובכנס Performance - Memory – Museum באוניברסיטת בן-גוריון בבאר-שבע. ב-2013 השתתף בכנס Doing Memory באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 2015 הוציא את ספרו The Mount of Hercules, בהוצאת האקדמיה לאמנויות העולם בקלן. עבודתו האחרונה, ״חקלאות, גאווה וייסורי מצפון״, הוצגה במסגרת הפרויקט ״תנאים למחוללות פוליטית״ במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, וב-NBK, בברלין  
אברהמי נשוי ואב לשני ילדים ומתגורר בתל אביב.
ולטר טריר

חייו

טריר נולד בפראג למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. בשנת 1905 נרשם לבית הספר לאמנות שימושית, ומאוחר יותר עבר לאקדמיה לאמנות. בשנת 1910 עבר לברלין שבה חי עד לשנת 1936.
כבעל דעות אנטי-פשיסטיות, הקריקטורות שיצר היו למורת רוחו של המשטר הנאצי. בשנת 1936 היגר ללונדון, שם גם סייע למשרד ההסברה ליצור תעמולה פוליטית כנגד המשטר בגרמניה. שם עבד עבור כתבי העת "ליליפוט" ו"פיצ'ר פוסט". בשנת 1947 היגר לקנדה, והצטרף אל בתו, שהתגוררה שם עוד משנות השלושים.
טריר נפטר בשנת 1951 בקרייגלית' (Craigleith) שבאונטריו, בן 61 במותו.

איוריו

בפראג עבד טריר עבור כתבי העת "זימפליציסימוס" (Simplicissimus) ו"יוגנד" (Jugend). אחר כך שוכנע לעבור לברלין כדי לאייר את כתב העת "דפים עליזים" (Lustigen Blätter). בשנת 1929 פגש את אריך קסטנר ואייר את ספרו "אמיל והבלשים". אחר כך אייר ספרים נוספים של קסטנר ("עצרת החיות", "אורה הכפולה", "שלושים וחמישה במאי", ועוד). ניתן לומר שהזיקה לספרי הילדים של קסטנר תרמה רבות לפרסומו העולמי. איור השער ל"אמיל והבלשים" הופיע בשנת 1999 על בול דואר גרמני שהוקדש לאריך קסטנר במלאת מאה שנה להולדתו.
משנת 1949 יצר את דף השער של כל אחד מגיליונות "ליליפוט". כל איור כזה הכיל תמיד דמות אדם, דמות אשה וכלב. ככל הנראה ביקש להנציח את כלבו האהוב שנדרס. 
טריר חתם תמיד את איוריו בפינה הימנית התחתונה. וולט דיסני הציע לו להצטרף אל מפעלותיו אך טריר דחה את ההצעה כי לא רצה לעבוד תחת שם אחר.
דימיטר גנב

דימיטר גָנֶב ורְבָּנוֹב (בבולגרית: Димитър Ганев Върбанов;‏ 9 בנובמבר 1898 - 20 באפריל 1964) היה מהפכן קומוניסטי מחתרתי בבולגריה וברומניה, שנעצר, נשפט ונכלא. גנב היה דיפלומט ופוליטיקאי, שהחזיק בתפקידים נכבדים בבולגריה הקומוניסטית, לרבות ראשות המדינה בשנים 1964-1958 בתור יושב ראש הפרזידיום של האספה הלאומית הבולגרית.
גנב נולד בכפר גראדץ בבולגריה. הוא סיים לימודי בית ספר תיכון בוורנה והשתתף במלחמת העולם הראשונה. ב-1918 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הבולגרית. מ-1921 עבד כמורה בנובו סלו, אך לאחר מעורבותו בהתקוממות ספטמבר עבר לסופיה, שם מונה ב-1924 למזכיר איגוד עובדי המזון. בשנים 1925 - 1929 היה חבר ועד הנהגת איגודי העובדים העצמאיים, ומ-1929 נשלח לפעול ברומניה, בדרום דוברוג'ה, במסווה של לימודים. הוא היה מזכיר הארגון המהפכני הדוברוג'ני (Dobrujanska revoluționna organizația) שפעל לניתוק דוברוג'ה מרומניה. ב-1932 נידון בהיעדרו לחמש שנות מאסר בבית משפט רומני של מחוז קליאקרה. משנת 1934 היה חבר במזכירות המפלגה הקומוניסטית הרומנית.

התקופה הקומוניסטית

לאחר מלחמת העולם השנייה, עם שינוי השלטון בבולגריה, כיהן גנב בתפקידים מפלגתיים בכירים. בשנים 1947 - 1948 היה שגריר בולגריה ברומניה ומ-1948 עד 1952 היה שר לסחר חוץ בממשלת בולגריה. בשנים 1952 - 1954 כיהן כשגריר בולגריה בצ'כוסלובקיה ומ-1954 כיהן כמזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. מיולי 1957 קיבל חברות מלאה בפוליטבירו. מ-1 בדצמבר 1958 ועד מותו היה יושב ראש הפרזידיום של האספה הלאומית של בולגריה, תפקיד שנחשב באותם הימים לראש המדינה.
מקדם בינומי גאוסי

במתמטיקה, המקדמים הבינומיים הגאוסיים הם אנלוגי-q של המקדמים הבינומיים. המקדם הבינומי הגאוסי  הוא פולינום ב-q עם מקדמים טבעיים, אשר, כאשר ערכו של q הוא חזקה של מספר ראשוני, סופר את מספר תת-המרחבים הליניאריים מממד k המוכלים במרחב וקטורי עם ממד n מעל שדה סופי בעל q איברים. 
קרל פרידריך גאוס הציג את המקדמים הללו במאמר מ-1805, בו נעזר בהם כדי לפתור בעיה בתורת המספרים שעסקה בקביעת הסימן של סכום גאוס ריבועי מסוים.
קרן אלן סמית'

ביוגרפיה

סמית' נולדה ברד בנק (Red Bank), ניו ג'רזי.
אהבתה של סמית' למתמטיקה התגלתה כבר בבית ספר יסודי כשלמדה איך "ליצוק החוצה תשיעיות" (“cast out nines”) – שיטה מהירה וקלה לאשור חישובי מכפלות. לאחר מכן כשלמדה בחטיבת הביניים ובתיכון היא למדה בעצמה איך "ליצוק החוצה" בבסיסים אחרים. היא אתגרה את עצמה ואת מוריה והעלתה תאוריות גאומטריות כבר כשהייתה בתיכון.
סמית' סיימה תואר ראשן באוניברסיטת פרינסטון, שם המרצה שלה פרופ' צ'ארלס פפרמן זיהה את כישרונה ועודד אותה להפוך למתמטיקאית מקצועית. בין התואר הראשון לשני, לימדה שנה אחת כמורה למתמטיקה בבית ספר תיכון. ב-1988  סמית' חזרה ללמוד באוניברסיטת מישיגן. ב-1993 היא סיימה את התזה שלה לדוקטורט באלגברה קומוטטיבית ובמשך שנה היא הייתה פוסט-דוקטורנטית באוניברסיטת פרדו. ב-1994 היא קיבלה מהמכון לטכנולוגיה של מסצ'וסטס (MIT) תואר המוענק לחוקרים מתמטיים מבטיחים והועלתה לדרגת פרופסור-חבר באוניברסיטת MIT. למרות קידום שקיבלה ב- MIT החליטה סמית' לחזור לעבוד באוניברסיטת מישיגן.
ב- 1991 סמית' נישאה למתמטיקאי ג'ואה הינונן ( Juha Heinonen) ונולדו להם שלושה ילדים. בת בכורה ושמה סנלמה וזוג תאומים: טפיו והלנה. ב-2007 ג'ואה נפטר מסרטן.

תחום מחקר

סמית' עוסקת בשני ענפי מתמטיקה: גאומטריה אלגברית ואלגברה קומוטטיבית.
אלגברה גאומטרית (algebraic geometry) הוא ענף החוקר צורות גאומטריות המוגדרות על ידי סדרה של משוואות פולינומיות.  לאלגברה גאומטרית יש שימושים רבים בתעשייה: בתחום הקידוד ובתחום הגרפיקה הממוחשבת שמהווה בסיס לתחום המיכשור הרפואי ולתחומי הבידור. סמית' בחרה לעסוק בתחום לא בגלל שימושיו הרבים אלא בגלל שהיא אוהבת את המספרים ואת היופי שלהם.
אלגברה קומוטטיבית (commutative algebra) – ענף החוקר טבעות (rings) המוגדרות על ידי משוואות אלגבריות (לדוגמה סדרת פולינומים).
סמית' חוקרת את הקשר שבין שני התחומים – גאומטריה אלגברית ואלגברה קומוטטיבית ועל כך קיבלה פרס.

פרסים

ב- 2001 סמית' זכתה בפרס רות' לייטל סאטאר במתמטיקה ( Ruth Lyttle Satter Prize in Mathematics) שמוענק לנשים על התרומה שלהם בשש השנים האחרונות. הפרס הוענק לה על שני מאמרים: בראשון היא פיתחה את שיטת הקשר ההדוק (tight closure) ובמאמר השני שלה היא מצאה קשרים חדשים בין גאומטריה אלגברית לאלגברה קומוטטיבית באמצעות הרעיון של קשר הדוק.
יאנוש לאבוטה

ילדות וצעירות

יאנוש לאבוטה נולד ב-1764 בפּוסטַאפֶדֵמֶש (בסלובקית - פוסטי פדימש Pustý Fedýmeš), בחבל הונגריה העליונה, חלק מהאימפריה ההבסבורגית, כיום פוסטה אוליאני (Pusté Úľany) בנפת גאלאנטה בסלובקיה, כבן יחיד למשפחה הונגרית ממוצא אצילי. אביו כיהן כמזכיר של המושל בפוז'ון (ברטיסלבה) ואחר כך בתפקיד פקידותי בבודה.
לאבוטה גילה כשרון למוזיקה עוד בילדותו כשלמד נגינה בכינור מאביו שהיה כנר חובב מוכשר. מוריו למוזיקה היו יוז'ף ציסטלר (Czizler), ה"פרימאש" של הקרדינל-נסיך בתיאני, בונאוונטורה זאוואדי, מוזיקאי של משפחת אסטרהאזי, פרנץ הוסה (Hossza Ferenc) שפעל בנאג'סומבאט, והמנצח גיירג' גלנץ (Glanz György).
אמו, קלארה לבית סווֶטֶנייאֶי, נפטרה כשלאבוטה היה בן 9. אביו נשא בהמשך אישה שנייה. אחרי לימודים בבודה, האב שלח את בנו לפנימייה ישועית בנאג'סומבאט (כיום טרנבה). אחר כך בעזרת מלגה הוא למד משפטים בפוז'ון. בשנת 1783 התגורר בפשט. באחד מביקוריו בבית אביו התעוררה שערורייה כשתוך כדי ריב עם אמו החורגת איים עליה בסכין.
הוא נמלט מהבית והתגייס לצבא. אחרי שאביו שחרר אותו מהשירות לא חזר מיד ללימודי המשפטים אלא נסע לווינה,
עד שנת 1786 השתלם בווינה בנסיבות לא ידועות היטב בנגינה ובתאוריית המוזיקה והחל בהדרגה בקריירה מוזיקלית ככנר וירטואוז וכמלחין ובקריירה תיאטרלית. בנאג'סומבט הוא כתב את יצירתו הראשונה - "רטוריקה".
לתקופה הוא שהה בפראקנו (בגרמנית - פורכטנאו - Forchtenau) כיום פורכטנשטיין בבורגנלנד, באוסטריה, אחר כך התגורר למשך שלושה חדשים במנזר פאולני בבאנפאלווה, עבר בהמשך לשופרון ולבסוף חזר לפשט והשלים את לימודי המשפטים. לאבוטה עבד זמן מה כפקיד בקנצלריה של הברון לאסלו אורצי בפשט עד 1791, אחר כך לימד כמורה פרטי את בניו של הרוזן קארוי זיצ'י (1826-1753).
בפשט היה מעורב בקטטות ובפרשיות אהבה סוערות.

פעילותו המוזיקלית

בשנים 1792 ו-1793 כיהן לאבוטה כמנהל מוזיקלי של החברה ההונגרית לתיאטרון בבודה ופשט.
ב-1799-1797 חי בעיר מישקולץ וערך סיורים ארוכים ככנר וירטואוז בכל רחבי הונגריה. בשנים 1802–1804 ניצח על תזמורת התיאטרון ההונגרי בקולוז'וואר בטרנסילבניה, עבד גם עם להקות תיאטרון בדברצן, במארושוואשארהיי בטרנסילבניה ובלשינץ (כיום לוצ'נץ בסלובקיה) . הוא נדד תכופות לשם הופעות בחצרות האצילים ולימד נגינת כינור ופסנתר (למשל לימד פסנתר בביתו של הרוזן אימרה טלקי במרמורוש). החל משנת 1816 פתח חנות למוזיקה בעיר דברצן.
אחרי שנת 1817 הידרדרה בריאותו. הוא חזר לנדוד ולבסוף השתקע בטאיה, שבמחוז זמפלן (בימינו בנפת סרנץ' במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן). הוא נפטר שם בשנת 1820.
לאבוטה, נחשב לצד אנטאל צ'רמק, יאנוש ביהרי ויוז'ף קושוביץ' לאחד הנציגים הבולטים של מוזיקת ורבונקוש.
אלי זולטא

נעוריו ותחילת דרכו

אלי זולטא נולד בשנת 1968 בכפר שלם בתל אביב-יפו, לאב כבאי ולאם גננת. כילד, נשלח ללמוד במכון אבני וכן אצל מורה פרטית לציור, שם למד בתחומים תולדות האמנות, תורת הצבע וקומפוזיציה, וכן אמנות פלסטית, פיסול וציור. בנעוריו למד גיטרה באופן אוטודידקטי.

שנות התשעים

בתחילת שנות ה-90 הקים את להקת "אלמנה שחורה". זולטא ניגן בלהקה בתפקיד גיטרה חשמלית ראשית, והיה אחראי לכתיבת והלחנת רוב השירים באלבום.
בשנת 1997 הפיק זולטא ג'ינגל לתוכנית הרדיו של דידי הררי, "דידי לוקאלי". כן השתתף בתוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" לצידו של מוישה אופניק כשומר ראש לספיישל חנוכה. בנוסף, הוא שיחק בסרט מוקומנטרי, "זהירות מצלמה", של היוצרים שאול בצר ורועי ארד, בתפקיד איש השיערות.
בשנת 1998 כתב זולטא שיר בשם "מי יעצור את הדמעות", לזכר מותה של מכרתו ענבל פרלמוטר, סולנית להקת המכשפות שנהרגה בתאונת דרכים. השיר יצא כסינגל לרדיו באותה שנה.
אחד המיזמים שהגה זולטא, כונה "הנוער ינהג אחרת" - סדרה של מופעי רוק בשיתוף תחנת הרדיו גלגלצ, שנועדה לתת הסברה לנהיגה נכונה, מניעת שימוש בסמים, אלכוהול ובאלימות. מופעים אלו נערכו בכיכר רבין ובקביעות ושכיחות רבה בבתי ספר, במרכזים קהילתיים ובתיכונים ברחבי הארץ. פעילות זו נמשכת עד היום (2012) תחת הסלוגן "אם שותים לא נוהגים".
ב-1999 הלחין זולטא למעלה מ-20 שירים של המשוררת ציפי שחרור. השירים הפכו למופע אינטימי של שחרור והזמרת קרן הכט. המופע נכלל ב"סל תרבות ארצי" בישראל. בנוסף, הלחין וכתב את רוב השירים באלבום השני של קרן הכט, והפיק אותו מוזיקלית. במקביל, עבד עם אבנר גדסי על אלבומו ועל סיבוב ההופעות "הגברים בוכים בלילה".

העשור הראשון של המאה ה-21

‫בשנת 2000 עבד זולטא עם טל מן ומוטי רז ככותב והלחין שירים להצגת ילדים של מן. כן הפיק אלבום של נתי רביץ.
ב-2001 הלחין זולטא את המוזיקה לסרט "שישה מיליון רסיסים" בהפקת יעקב קוצקי. העבודה על הסרט זיכתה את זולטא באותה השנה (ב-28 בנובמבר) במועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע על הלחנת המוזיקה לסרט. במעמד זה הפך זולטא לחבר האקדמיה.
בשנת 2005, לכבוד העצרת לזכר רצח רבין, זולטא חידש, עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "ילדים של החיים" של שלום חנוך.
לביצוע הפרויקט בחר זולטא להזמין להופעה את האמניות זהבה בן, חיה סמיר וקרן הכט, כאשר הוא לקח חלק בנגינה ובשירה. הפרויקט יצא כסינגל לרדיו.
ב-2008 כתב זולטא לעופר לוי ולידור יוספי שיר בשם "אח יא בינתי".
ב-3 בנובמבר 2009 השתתף זולטא בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה של Yes, "דני הוליווד", בתפקיד "מושמוש" - המאהב של אוסי ברנס (גאלה קוגן). זולטא גילם את עצמו בשנות ה-80 וביצע בסדרה שני שירים יחד עם להקתו "אלמנה שחורה" ועם סי היימן.

העשור השני של המאה ה-21

ב-11 באוגוסט 2010, כתב והלחין זולטא את השיר "לכי תספרי לכולם", אותו ביצע זמר מז'אנר המוזיקה המזרחית - מאור דניאל. השיר זכה ל-2 מיליון צפיות ב-YouTube תוך פרק זמן קצר של 9 חודשים מרגע הפצתו. השיר הפך ללהיט מועדונים וחתונות ברחבי הארץ.
בשנת 2012 שודרה סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה קומית ישראלית בשם "זנזורי" בערוץ "Yes Comedy" בלוויין; זולטא שיחק בסדרה בתפקיד גיטריסט על כיסא גלגלים (חבר בלהקה של השחקן יובל סמו). בפברואר של אותה השנה, השתתף זולטא בתוכנית המציאות "חי בלה לה לנד 2", לצד האמנים שרית אביטן, שיר לוי, ליאת בנאי, מאיה בוסקילה וסאז. המתמודדים התחרו בלוס אנג'לס על האפשרות להשיג חוזה הקלטות בינלאומי.
בשנת 2015 נשא לאישה את עילית גפן. באותה שנה נולד לשניים בן בשם אדריאן.
בשנת 2017 נולד בנם השני, מוזס. 
בשנת 2019 השיק את הסיגל ״עולם מפלסטיק״.
יונג יידיש (עמותה)

יונג יידיש (יידיש: "יידיש הצעירה"; בכתיב לועזי: YUNG YiDiSH) היא עמותה שלא למטרות רווח (מלכ"ר) אשר הוקמה על ידי מנחם (מנדי) כהנא, אשר מתפקד גם כיושב ראשה, ואנשים נוספים בשנת 1993. העמותה שמה דגש על שתי מטרות עיקריות: לשמר ולהנחיל את תרבות היידיש המסורתית ולעודד יצירה מקורית ופעילות תרבותית יידית עכשווית.
לעמותת יונג יידיש חברים ותומכים הרשומים בארץ ובחו"ל, חבריה רואים ביידיש שפה חיה, חלק הכרחי של המורשת התרבותית שלנו, שפה בה אפשר לעסוק לא רק מתוך התבוננות לעבר, אלא גם תוך מבט לפנים, אל תרבות ישראלית חדשה, שתעודד את קיומן של מורשות יהודיות שונות כחלק מחיי הרוח של הציבור הישראלי.

תפוצת העמותה

נכון להיום, ספריות העמותה ממוקמות בשני מקומות עיקריים הראשון בירושלים והשני בתל אביב.