google/wiki40b huggingface dataset:
רוי מאייר

קריירה

בנובמבר 2013, מאייר זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כשזכה במדליית כסף בגראנד פרי אבו דאבי. בספטמבר 2014 הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי זאגרב לאחר שניצח בגמר את מוחמד טייב האלג'יראי. באותה השנה הוא זכה בעוד שתי מדליות ארד בגראנד סלאם אבו דאבי וגראנד פרי צ'ינגדאו. במאי 2015 הוא זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך ברבאט לאחר שגבר על לבאני מתיאשווילי הגיאורגי בקרב על המדליה. באותה השנה זכה גם במדליית ארד בגראנד סלאם פריז. בפברואר 2016 הוא זכה שוב במדליית ארד בגראנד סלאם פריז. 
מאייר השתתף באולימפיאדת ריו 2016 והתחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג. הוא סיים במקום השביעי לאחר 2 ניצחונות ו-2 הפסדים. בקרב הראשון מאייר ניצח באיפון את דאו גרסיה נגוקבה הקונגולזי, בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את קים סונג-מין הקוריאני וברבע הגמר הפסיד בווזארי לאורי ששון הישראלי ונשר לקרבות בית הניחומים שם הפסיד בעונשים לרפאל סילבה הברזילאי והודח. בנובמבר 2017 מאייר זכה במדליית זהב בגראנד פרי האג שבמדינת הולדתו לאחר שניצח בגמר את מצ'איי סרנצקי הפולני.
באליפות אירופה 2017, מאייר זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג. בשמינית הגמר הוא ניצח את סטפן הגי האוסטרי, ברבע הגמר הוא ניצח את סטניסלב בונדרנקו האוקראיני ובחצי הגמר הפסיד לגוראם טושישוילי הגיאורגי ונשר לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה מאייר גבר על הארון סאדיקוביץ' הבוסני.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכה מאייר במדליית הארד. הוא התחיל בסיבוב השני בו ניצח בעונשים את אינאל טאסוייב הרוסי. בשמינית הגמר הוא ניצח שוב בעזרת עונשים את דורנבאייר אולזיבאייר המונגולי וברבע הגמר הוא הפסיד בעונשים ללוקאש קרפאלק הצ'כי ונשר לקרבות בית הניחומים. לאחר ניצחון באיפון על דויד מורה הברזילאי, מאייר עלה לקרב על מדליית הארד מול גוראם טושישוילי הגיאורגי וניצח בניקוד ווזארי לאחר תרגיל טאי-אוטושי.
גייל הרולד

ביוגרפיה

יליד דקטור שבג'ורג'יה. סיים את לימודיו בבית הספר "לוואט" שבאטלנטה, וקיבל מלגת כדורגל ללימודים באוניברסיטת אמריקה בוושינגטון הבירה. הוא החל ללמוד לתואר ראשון בספרות ימי הביניים, אולם עזב לאחר שנה וחצי בעקבות מריבה עם מאמן הנבחרת שלו. הארולד עבר לסן פרנסיסקו, קליפורניה כדי ללמוד צילום במכללת סן פרנסיסקו לאמנות, ועבד במגוון רחב של עבודות, בכללן מכונאי ועובד בניין.

ראשית הקריירה

בשנת 1997 ידידתו סוזן לנדאו, בתו של השחקן מרטין לנדאו ושחקנית בעצמה, הציעה להרולד לנסות את מזלו במשחק. הוא עבר ללוס אנג'לס והחל בלימודי משחק שנמשכו 3 שנים.
בגיל 28, התקבל הארולד לתוכנית של הקונסרבטוריון למשחק בתיאטרון "A Noise Within". את הופעת הבכורה שלו הוא ערך בתפקיד בוני במחזה "אני והחברים שלי". בשנת 2003 כיכב בסרט "Wake", בבימויה של ידידתו סוזן לנדאו-פינץ', כשהתפקיד הראשי בסרט, דמותו של קיין ריוור, נכתבה במיוחד עבורו.

הכי גאים שיש

בשנת 2000 שיחק הרולד את הדמות הראשית הנועזת והשנוייה במחלוקת של בריאן קיני בסדרת הדרמה הטלוויזיונית הפופולרית "הכי גאים שיש". הייתה זו סדרה פורצת דרך שכללה את התיאור הראשון של סקס בין גברים בטלוויזיה האמריקנית. התוכנית נמשכה עד שנת 2005 וכללה 5 עונות.

אחרי "הכי גאים שיש"

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. 
בשנת 2006 קיבל הרולד את התפקיד הראשי של הסוכן גרהאם קלטון בסדרה הקצרה "נעלמים" בהפקת רשת "Fox". אולם דמותו נהרגה לאחר 7 פרקים והופיעה כגופה בפרק השמיני. הרייטינג של הסדרה צנח לאחר מותו הדמות ושני הפרקים האחרונים קיבלו רק חצי מאחוזי הרייטינג שהיו בתחילת העונה.
הרולד הופיע כשחקן אורח בדמותו של ויאט ארפ בשני פרקים בסדרה "דדווד" של חברת "HBO", והופיע פעמיים בסדרה "היחידה" של "CBS".
הרולד שימש כשותף בהפקת הסרט הדוקומנטרי "סקוט ווקר: איש 3 היובלות" לצידו של גיבור הילדות שלו, דייוויד בואי.
הוא חזר לבימות ניו יורק במחזה "פתאום, בקיץ האחרון" של טנסי ויליאמס ב-15 בנובמבר 2006 בתפקיד דוקטור קוקרוביץ' והופיע בסבב ההופעות של התיאטרון במחזות מהרפרטואר שלו לאורך ינואר 2007.
התארח גם בסדרת הטלוויזיה "האנטומיה של גריי" בתור שיין, פרמדיק גזען שעל בטנו מקועקע צלב קרס הנקלע לתאונת אמבולנסים ומסרב לעבור ניתוח על ידי רופאים אפריקנים-אמריקאים.
בשנת 2008 הרולד הופיע כג'קסון, אהובה החדש של סוזן מאיירס בסדרה "עקרות בית נואשות", ובשנת 2011 הופיע בתור ג'וליאן, המרצה למשפטים של מרטי והחבר שלה בסדרת "הלקאטס", בנוסף להשתתפותו בסדרה "המעגל הסודי".
דני פפרמן

ביוגרפיה

פפרמן נולד בבנימינה ב-29 באוקטובר 1943. הוא למד לשלושת תואריו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים - תואר ראשון במתמטיקה ובסטטיסטיקה ותואר שני ושלישי בסטטיסטיקה. הוא דוקטור לסטטיסטיקה משנת 1978. בשנים 1991–1993 כיהן פפרמן בתפקיד ראש המחלקה לסטטיסטיקה של האוניברסיטה העברית ובהמשך היה יו"ר וחבר בוועדות שונות באוניברסיטה.
בעבר לימד מתמטיקה במשך חמש שנים בבתי ספר תיכוניים בירושלים ובקריית גת, ועבד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בתפקיד ראש המחלקה לניתוח סטטיסטי ומאגר הנתונים.
בשנים 2005–2007 כיהן בתפקיד נשיא האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה. בשנים 2013–2015 כיהן כנשיא האיגוד הבין-לאומי לסטטיסטיקה של סקרים (IASS).
כיום הוא פרופסור אמריטוס של האוניברסיטה העברית ופרופסור במכון למחקר בסטטיסטיקה של אוניברסיטת סאות'המפטון שבאנגליה. מה-8 באפריל 2013 מכהן כסטטיסטיקן הממשלתי וכמנהל הלמ"ס. ב-2016 שונה שמו של התפקיד ל"סטטיסטיקן הלאומי".
חבר באגודת הסטטיסטיקה האמריקאית וחבר נבחר במוסד לסטטיסטיקה בין-לאומית (ISI).
מתגורר במבשרת ציון. אב לשתי בנות.

מחקרים ופרסומים

עבודתו המחקרית של פפרמן מתמקדת בסטטיסטיקה יישומית ובסטטיסטיקה רשמית. הוא תרם באופן ניכר לנושאי מחקר מגוונים: היסק אנליטי מסקרים מדגמיים מורכבים, שיטות לניכוי עונתיות, אומדן מגמה, אמידת אזורים קטנים, מחקרי תצפית, דגימה לאיסוף מידע ואי-השבה. כיום עוסקת עבודתו בפיתוח שיטות סטטיסטיות להפקת סטטיסטיקה רשמית: שימוש באמידת אזורים קטנים, שיפור יעילותם של מדגמים בסקרים, שימוש בביג דאטה בסטטיסטיקה של תחבורה ובמדדי מחירים.
פרסם מעל 60 מאמרים מדעיים בכתבי עת סטטיסטיים מובילים ושימש כעורך חבר של כתבי העת: The Journal of Statistical Planning and Inference, Biometrika
The Brazilian Journal of Probability and Statistics, Survey Methodology, The Journal of Survey Statistics and Methodology. הוא גם היה העורך הראשי של שני ספרים בנושא סקרי דגימה.
ספריית זלוסקי

היסטוריה

הספרייה הייתה הספרייה הציבורית הפולנית הראשונה ואחת מהספריות הגדולות בעולם. בכל אירופה היו רק ספריות בודדות שמנו אוסף כה גדול. הספרייה החזיקה בהתחלה כ-200,000 פריטים, אשר גדלו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-18 לכ-400,000 פריטים מודפסים, מפות וכתבי יד. היא גם החזיקה אוספי אמנות, כלים מדעיים, דגימות צמחים ובעלי חיים.
הספרייה ביקשה מתומכיה להיות שקטים בעת השהות בספרייה ולהתפלל בעד מטרתם של האחים זלוסקי. היה אסור להוציא את הספרים מחוץ לספרייה, שכן גניבת הספרים הייתה בעיה הולכת וגוברת, עד כדי כך שהפטרונים של הבישופים החליטו לבקש מהאפיפיור עזרה. בתגובה לבקשתם, ב-1752 האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר פרסם בולה אפיפיורית המאפשרת להכריז נידוי של אנשים שלוקחים את הספרים מהספרייה, אבל אפילו האיום הזה לא חיסל את הבעיה.
לאחר מותם של האחים, ועדת החינוך הלאומי לקחה את ניהול הספרייה על עצמה, ושינתה הספרייה שם ל"ספרייה של הרפובליקה של האחים זלוסקי".
עשרים שנה מאוחר יותר, בשנת 1794, בעקבות החלוקה השנייה של פולין ומרד קושצ'ושקו, אוסף זלוסקי הוחרם על ידי כוחות של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, ונשלח לסנקט פטרבורג. הספרים הפכו לחלק האוספים של הספרייה הציבורית הקיסרית. חלקי האוסף ניזוקו, נהרסו ואפילו נגנבו במהלך ההובלה לרוסיה.
חלקי האוסף זלוסקי חזרו לפולין בשני תאריכים נפרדים במאה התשע-עשרה: 1842 ו-1863. בשנות ה-20 של המאה ה-20, בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה, ממשלת הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית החזירה כ-50,000 פריטים מהאוסף לפולין. בשנת 1944 האוספים המיוחדים נשרפו על ידי הנאצים כחלק מדיכוי מרד ורשה. רק 1,800 כתבי יד ו-30,000 חומרים מודפסים מהספרייה המקורית שרדו את המלחמה.
היום הספרייה הלאומית של פולין (ביבליוטיקה נארודובה), שנוסדה בשנת 1928, נחשבת לצאצאית של ספריית זלוסקי.
הנריק פונטופידן

ביוגרפיה

הנריק פונטופידן נולד במשפחת כמרים מזה דורות. הוא השתוקק להיות מהנדס ולהשתתף במשלחת מדעית לגרינלנד, אך לא הצליח בכך. הוא קטע את לימודיו בטכניון של קופנהגן והתחיל לעבוד בהוראה בבית ספר כפרי. התחתן עם בת כפר והתיישב באחוזה כפרית.
יצירתו הראשונה, הרומן "כנפיים סמוכות", עוררה את תשומת לבם של גדולי הספרות בסקנדינביה באותה תקופה, גיאורג בראנדס והנריק איבסן ושניהם שיבחו את הרומן. ביצירותיו יש הבנה עמוקה לחיי האיכרים הדנים. הוא מעביר ביקורת מרירה על הניוון התרבותי והמוסרי של ארצו.
בשנת 1917 הוענק לו, יחד עם קרל גילרופ, פרס נובל לספרות על "תיאורו הנפלא לדניה של המאה העשרים".
ארקיפה

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שהעמק בו שוכנת ארקיפה היה מיושב כבר שבעת אלפים שנה לפני זמננו. במאה ה-15 נכבש האזור בידי האינקה ושימש כמקור לתוצרת חקלאית עבור האימפריה.
ארקיפה המודרנית הוקמה על ידי הכובשים הספרדים ב-15 באוגוסט 1540. עד מהרה הפכה העיר לספרדית ביותר בפרו. ההשפעה הספרדית ניכרת גם כיום בארכיטקטורה הקולוניאלית של העיר. עם זאת, מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, החלו להגיע אליה תושבים כפריים, ומאזנה הדמוגרפי החל להשתנות בכמה משכונותיה.
במהלך השלטון הספרדי ובשנים הראשונות שלאחר עצמאות פרו הייתה ארקיפה מבודדת יחסית, ואולם חנוכת מסילת הרכבת לטאקנה ב-1870 פתחה נתיב מסחר חדש עם האוקיינוס השקט. בשנות ה-30 של המאה ה-20 נפתח הכביש המחבר את העיר עם הכביש הפאן-אמריקאי, והדבר חיזק עוד יותר את העיר.
ארקיפה ניזוקה קשות בשתי רעידות אדמה - האחת בשנת 1868 והשנייה ב-23 ביוני 2001, אז הייתה עוצמת רעידת האדמה 7.9 בסולם ריכטר.

תיירות

בדצמבר 2000 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של ארקיפה כאתר מורשת עולמית. הארגון קבע כי המרכז ההיסטורי הוא דוגמה לארכיטקטורה המשלבת בין מוטיבים אירופיים למקומיים, והמושפעת מהנוף הסובב את העיר.
עם המבנים האופייניים לעיר נמנים מנזר סנטה קטלינה, ארמון גוינצ'ה (Goyenche) וקאסה דל מוראל. הכיכר המרכזית בעיר, פלאסה דה ארמאס (Plaza de Armas) אף היא אתר פופולרי.
מוזיאון האוניברסיטה הקתולית מציג, בין מאי לנובמבר, מומיה המכונה חואניטה. מדובר במומיה של ילדה שנחנטה על ידי האינקה באמצע המאה ה-15 ונתגלתה בשנת 1995.
במרחק מספר שעות נסיעה מהעיר נמצא קניון דל קולקה, אחד הקניונים העמוקים בעולם, המתאים לטיולים ולצפייה בקונדורים.
סת' לואו

ביוגרפיה

לואו גדל בברוקלין. השלים את השכלתו בשנת 1870 באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1880 לואו ובת זוגו אן וורו סקולי, בתו של השופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בנג'מין רובינס קרטיס , לא נולדו להם ילדים ואימצו שלושה ילדים.

ראש עיריית ברוקלין (1881–1884)

בשנת 1881 נבחר לואו לתפקיד ראש עיריית ברוקלין. לואו לא המשיך בקדנציה שלישית בשנת 1885, עקב תמיכתו במועמדותו של גרובר קליבלנד בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1884 כנגד ג'יימס בליין.
כראש עיריית ברוקלין פעל להקמת בתי ספר חדשים, חלוקת ספרי לימוד לתלמידים. פעל לחיזוק מעמדה של ברוקלין באספה הכללית.

נשיא אוניברסיטת קולומביה (1890–1901)

לאחר כהונתו כראש עיריית ברוקלין, בשנת 1890, קיבל לואו את תפקיד נשיא "קולומביה קולג'", הוא שינה את שמה ל"אוניברסיטת קולומביה", והעביר אותה ממידטאון מנהטן למיקומה הנוכחי במורנינגסייד הייטס .
ב-4 ביולי 1899 היה לואו אחד מנציגות ארצות הברית וועידת השלום הבינלאומית בהאג, יחד עם אלפרד תייר מהן.

ראש עיריית ניו יורק (1902–1903)

לואו התמודד בבחירות הראשונות לראשות עיריית ניו יורק המאוחדת, אך לא נבחר בשל מחלוקת עם טמאני הול.
בבחירות בשנת 1901 נבחר לואו. בבחירות נתמך לואו על ידי הסופר מארק טוויין. והחל בתפקידו מ-1 בינואר 1902. לואו פעל להורדה במיסים ולשיפור במערכת החינוך. לואו התמודד בשנית בבחירות בשנת 1903 ולא נבחר, וסיים את תפקידו ב-31 בדצמבר 1903.

חיים מאוחרים

משנת 1907 היה יו"ר אוניברסיטת טסקיגי . בנוסף כיהן כנשיא המכון הארכאולוגי של אמריקה , נשיא הפדרציה האזרחית הלאומית  וכסגן נשיא האקדמיה למדעים של ניו יורק .
באביב 1916 חלה בסרטן, ומת ב-17 בספטמבר 1916.
דגל המושל הכללי של אוסטרליה

היסטוריה

בגרסה הראשונה של הדגל בה נעשה שימוש בין השנים 1902–1909 היה היוניון ג'ק שבמרכזו כוכב בן שישה קצוות, שעליו כתר וסביבו מעגל מוזהב וראשי תירס.
בשנת 1909, נוסף קצה נוסף לכוכב חבר העמים ודגל המושל הכללי שונה בהתאם.
ב-16 ביולי 1936 אומץ הדגל הנוכחי של המושל הכללי.

תיאור הדגל

יחס הדגל הוא 1:2 ובו הסמל המלכותי הבריטי - אריה אדום שלראשו כתר מוזהב, העומד על כתר אדוארד הקדוש, ומתחתיו המילים "חבר העמים של אוסטרליה" ("COMMONWEALTH OF AUSTRALIA") באותיות כחולות קהות על רקע של קלף מוזהב.
דרך המלך הפרסית

דרך המלך הפרסית (בפרסית: راه شاهی) היא דרך עתיקה שנסללה בתקופתו של דריווש מלך האימפריה הפרסית במאה החמישית לפנה"ס. דריווש הורה לסלול את הדרך על מנת לאפשר תקשורת מהירה בין קצות האימפריה הגדולה שלו משושן לסרדיס. הודות לדרך יכלו שליחי המלך לעבור את המרחק בן ה-2,700 הקילומטרים בשבעה ימים. ההיסטוריון היווני הרודוטוס כתב כי: "אין דבר בעולם הנוסע מהר יותר מהשליחים הפרסיים". השבחים שהעניק הרודוטוס לשליחים אלה: "לא שלג, אף לא גשם או חום, גם לא חשכת הלילה תימנע מהם להשלים את המשימה שהופקדה בידיהם במהירות הגבוהה ביותר" מהווים השראה למוטו הבלתי־רשמי של שליחי הדואר.

נתיבה של דרך המלך הפרסית

הנתיב בו עברה דרך המלך הפרסית שוחזר מתוך כתביו של הרודוטוס (ספר חמישי 52 - 54), מחקר ארכאולוגי ורישומים היסטוריים נוספים. הדרך החלה מערבית לסרדיס (כ-100 קילומטרים מזרחית לאיזמיר בטורקיה של ימינו), המשיכה מזרחה באזור שכיום הוא מרכז החלק הצפוני של טורקיה אל בירת אשור - נינווה (בקרבת מוסול בעיראק כיום), ואז פנתה דרומה לבבל (בקרבת בגדד). סמוך לבבל התפצלה הדרך לשתיים, האחת שכיוונה צפון מערב ואז מערב דרך אקבאטאנה (כיום חמדן באיראן) ובהמשך לאורך דרך המשי, והשנייה המשיכה מזרחה דרך בירת האימפריה הפרסית לעתיד שושן (באיראן של ימינו) ואז בכיוון דרום מזרח אל פרספוליס.

היסטוריה של דרך המלך הפרסית

מכיוון שמסלול הדרך לא היה הנתיב הקל או הקצר ביותר בין הערים החשובות של האימפריה הפרסית, מאמינים הארכאולוגים שהחלקים המערביים של הדרך נסללו כנראה במקור בהוראת מלכי אשור, כיוון שהדרך עוברת בלב האימפריה האשורית. הקטעים המזרחיים של הדרך (בצפון איראן של ימינו) מקבילים לדרך המסחר הראשית הידועה כדרך המשי.
עם זאת, דריווש הוא שאחראי לדרך המלך כפי שהיא ידועה כיום, באמצעות שיפור תשתית הדרך וחיבור כל החלקים השונים לכדי מארג שלם, בעיקר לשם דרך תקשורת מהירה תוך שימוש בשליחים של הממלכה - ה"פירדאזי".
איכות הדרך כפי שנסללה בימיו של דריווש הייתה כזו שהשימוש בה נמשך עד לתקופת האימפריה הרומית. מתקופה זו של השימוש בדרך נותר עומד על תלו גשר בדיארבקיר שבטורקיה.

התייחסות לדרך המלך בתרבות

על אוקלידס נאמר כי ענה לתלמי מלך מצרים לאחר שהלה בקש ממנו לדעת מהי הדרך הקלה ביותר ללימוד מתמטיקה כי "אין דרך מלך לגאומטריה".
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן

ילדותו

פרידריך וילהלם נולד ב-20 באוגוסט 1802 בהנאו לווילהלם, נסיך הסן-קאסל, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מהסן, ולאוגוסטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. בתקופת הכיבוש הצרפתי של הנסיכות (1806–1813), שהה פרידריך וילהלם עם אמו בברלין. יחסיו של פרידריך וילהלם עם אביו היו רעים, עקב יחסיו של אביו עם פילגשיו.
פרידריך התחנך במרבורג ובלייפציג, וב-26 ביוני 1831 התחתן עם גרטרוד פלקנשטיין (1803–1882).

שלטונו

לאחר מהפכת יולי 1830 בפריז החלו מהומות בנסיכות, וב-6 בינואר 1831 חתם וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן על חוקה יותר ליברלית, וב-30 בספטמבר 1831 פרש להנאו, ופרידריך וילהלם מונה לשליט בפועל בנסיכות. גם תחת שלטונו של פרידריך המשיכו המחלוקות עם האופוזיציה, וחשודים פוליטיים נעצרו ונרדפו. ב-20 בנובמבר 1847 מת וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון באופן רשמי כפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן.
בשנת 1848 בעקבות אביב העמים נאלץ פרידריך וילהלם להסכים לרפורמה דמוקרטית, אולם לאחר התמוטטות האספה הלאומית של פרנקפורט וניצחון המשטרים הריאקציונרים, שונתה שוב המדיניות - הדיאט פורק, ומשטר צבאי הוכרז בנסיכות. ב-1 בנובמבר 1850 כוחות אוסטרים ובווארים צעדו לתוך הנסיכות, על פי החלטת האספה הפדרלית לסייע בדיכוי המרידות, אולם ללא הסכמת פרוסיה. הסיוע האוסטרו-בווארי לא התקבל בעין יפה על ידי פרוסיה, מכיוון שהדרכים למחוזות הריין הפרוסים עברו בשטחי הנסיכות, ובעקבות כך נכנסו כוחות פרוסיים לנסיכות, ולרגע היה נראה שהולכת לפרוץ מלחמה, אך לבסוף הכוחות הפרוסיים נסוגו, והכוחות האוסטרו-בווארים כבשו את שטחי הנסיכות ב-16 בדצמבר ושהו בנסיכות עד קיץ 1851.
במרץ 1852 בוטלה החוקה של 1831 והרפורמות של 1848, ובאפריל נכנסה לתוקף חוקה חדשה שהשאירה סמכויות צרות מאוד לדיאט, ואסרה על בניית מפעלים ומסילות ברזל. ב-30 במאי 1860 לאחר תסיסה הולכת וגוברת בנסיכות, הוענקה חוקה חדשה שנתנה יותר זכויות לאזרחים. ב-14 במאי 1862 עקב חשש מכיבוש פרוסי, התקבלה מחדש החוקה של 1831, אולם הנסיך פרידריך וילהלם דאג לטרפדה.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה-פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה קאסל על ידי הכוחות הפרוסים, ושלושה ימים לאחר מכן נתפס פרידריך וילהלם ונכלא בשטטין. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הנסיכות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
אף לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, ניסה פרידריך וילהלם לחזור לשלטונו. ב-6 בינואר 1875 מת פרידריך וילהלם בפראג, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
עקב נישואי פרידריך וילהלם בנישואים מורגנטים, לא ירשו ילדיו את תאריו, והם עברו לפרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל.
FFT

התמרת פורייה מהירה (באנגלית Fast Fourier Transform‏ (FFT)) היא אלגוריתם יעיל לחישוב התמרת פורייה בדידה ((Discrete Fourier Transform (DFT) וההתמרה ההופכית שלה. יש מספר רב של אלגוריתמי FFT הכוללים טווח רחב של ענפים במתמטיקה מאריתמטיקה של מספרים מרוכבים לתורת החבורות ותורת המספרים. ערך זה סוקר את הטכניקות וחלק מתכונותיהן הכלליות.
DFT ממיר סדרה של ערכים לרכיבים של תדירויות שונות. פעולה זו שימושית בתחומים רבים, אך חישוב ישיר של ההתמרה לפי ההגדרה שלה הוא פעמים רבות איטי מכדי להיות פרקטי. FFT היא שיטה לחשב את אותה תוצאה באופן מהיר יותר. חישוב DFT של N נקודות באופן נאיבי על פי ההגדרה הוא בעל סיבוכיות של , בעוד של-FFT סיבוכיות . ההבדל במהירות עשוי להיות משמעותי, במיוחד עבור סדרות ארוכות בהן  עשוי להיות סדר גודל של אלפים או מיליונים. זמן החישוב יכול להיות מופחת בכמה סדרי גודל במקרים אלו, והשיפור הוא פרופורציונלי ל-. שיפור עצום זה הפך אלגוריתמים רבים מבוססי DFT להיות פרקטיים. FFT הם בעלי חשיבות רבה למגוון רחב של אפליקציות החל מעיבוד אותות ספרתי ופתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות לאלגוריתמים למכפלה מהירה של מספרים טבעיים גדולים.
אלגוריתמי FFT הידועים ביותר מבוססים על פקטוריזציה של , אך ישנם אלגוריתמי FFT בעלי סיבוכיות של  לכל , אפילו עבור  ראשוני.
בנוסף, ניתן להראות באמצעות אלגוריתם ה-FFT אלגוריתם להכפלה של פולינומים מדרגות n ו-m כאשר n>m בסיבוכיות של , אלגוריתם זה שימושי במיוחד במדעי המחשב.
שפה קריאולית

קריאוליזציה

"קריאוליזציה" היא שם התהליך שבו הופכות שפות פידג'ין לשפות קריאוליות. מקובל לטעון ששפות קריאוליות נוצרות מכיוון שמנגנון רכישת השפה של ילדים בסביבה דוברת פידג'ין מעבד את החומרים הלשוניים הבלתי עקביים שהוא קולט ויוצר מהם מערכת לשונית יציבה, שתואמת את מערכת העקרונות של הדקדוק האוניברסלי ומתפקדת כשפת אנוש לכל דבר. במילים אחרות: תוך דור אחד, ילדים שגדלים בסביבה של דוברי פידג'ין יוצרים מתוך הערבוביה הלשונית שסביבם שפה חדשה, טבעית, בעלת דקדוק עצמאי.

דה-קריאוליזציה

לעיתים קורה שלאחר היווצרותה של שפה קריאולית מתרחש תהליך של דה-קריאוליזציה: אם לצד דוברי השפה הקריאולית חיים דוברי שפתה של השכבה החברתית השלטת, דוברי השפה הקריאולית עשויים לתפוש את שפתם כשפה משובשת והם ישתדלו "לתקן" את שפתם ולהתאימה לשפתה של הקבוצה השלטת. בסופו של התהליך עשויה השפה הקריאולית להשתוות לשפת השכבה החברתית השלטת ולאבד את מעמדה כשפה עצמאית.
עבדאללה נימר דרוויש

ביוגרפיה

עבדאללה נימר דרוויש נולד בכפר קאסם. לאחר שסיים את לימודי השריעה בשכם, חזר לכפרו, והתחיל להטיף לחזרה לדת ולמסורת האסלאם. בשנת 1971, אף ייסד את התנועה האסלאמית.
בשנת 1979, הקים דרוויש ארגון טרור בשם "אוסרת אלג'יהאד" (משפחת הג'יהאד), שמטרתו הייתה הקמת מדינת הלכה אסלאמית בפלסטין. הארגון היה אחראי לאגירת אמצעי לחימה ושריפת שדות אך לא סיכן חיי אדם. ב-1981 נעצר דרוויש, עם כמה מחבריו, הורשע בהשתייכות לארגון טרור וישב בכלא עד ששוחרר בעסקת ג'יבריל ב-1985. לאחר שחרורו, התרכז בפעילות ציבורית, והחל להביע התנגדות למעורבות של ערביי ישראל בפעילות אלימה (בשנת 1992 לאחר רצח שלושת החיילים בליל הקילשונים, אמר כי "אין זה משנה אם הם [המחבלים] מאמינים. רצח הוא רצח.").
דרוויש היה המנהיג הרוחני של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, ושימש כיו"ר מרכז אדם לדיאלוג בין שלוש הדתות. דרוויש הצהיר על דבקותו בשלטון החוק ובהשתלבות במוסדות מדינת ישראל. בריאיון עיתונאי ב-2001, אמר בין השאר:
"מי שבונה תנועה שמושתתת על זה שעוברים על החוק, לא מייצג אותנו. למרות זאת, בגדה המערבית ובעזה זה לא שלטון חוק, זה כיבוש שיש לחסל, ולא מדינה שצריך לכבד. לכן אני מבין את הפלסטינים, או את הלבנונים שמתקוממים בכל דרך... אם הייתי בכיבוש, הייתי מתקומם, אבל ברגע שהחלטתי שאני חלק מהמדינה בעודי יושב בגבולות הקו הירוק, אני שומר על החוק, ואם הנציגים שלי בכנסת, זה סימן שאני כן מכיר במדינת ישראל. זאת למרות שגם אני מרגיש תחת כיבוש מנטלי, אבל העולם לא רואה את זה."
— אתי אברמוב, בשם הקוראן, עיתון תל אביב, 23/11/2001
לאחר פטירת אחיו, בשנת 2005, פרסם דרוויש פסק הלכה המתיר למוסלמים לתרום איברים להשתלה.
הונדה סיוויק

היסטוריה

הונדה סיוויק הוצגה לראשונה בשנת 1972. מצוידת במנוע 1,169 סמ"ק בעל 4 צילינדרים הייתה אמורה סיוויק להתחרות בדגמי מכוניות אמריקאיות על הציבור ממעמד הביניים. הונדה הציעה הנעה קדמית עם בלמי דיסק קדמיים, מושבים מויניל ורדיו AM.
הדגם נמכר כמכונית קופה בעלת 3 או 5 דלתות.
בשנים 1972 ו-1974 זכתה סיוויק לתואר "דגם השנה" ביפן, בשנת 
1973 "הדגם הנמכר השלישי באירופה", התואר הגבוה ביותר של רכב יפני באותה שנה.
משבר הדלק החמור בשנת 1973 תרם להצלחתה של סיוויק החסכונית.
בשנת 1980 שונה עיצובה של הסיוויק. המודל החדשה הייתה יותר גדולה, ועיצובה יותר גס. בנוסף הוחלף המנוע למנוע בנפח 1.5 ליטר. 
בשנת 1983 יצאה לאור הגרסה הספורטיבית הראשונה של סיוויק ונקראה 'הונדה סיוויק S'. המודל היה בעל מערכת מתלים מתקדמת באותם ימים וצמיגים ספורטיבים.
בשנת 1984 יצאה לאור המודל החדש יותר של הסיוויק (הדור השלישי). האצ'בק בעל 4 דלתות הפך לרכב סטיישן בעל 4 דלתות ובנוסף יוצר רכב ספורט מבית הונדה הונדה CRX על פלטפומת הסיוויק. 
בשנת 1988 יצא לאור הדור הרביעי של הונדה סיוויק בעיצוב שונה לקודמיו והרבה יותר מתקדם. גודל האוטו השתנה משמעותית ומכסה מנוע ירד מעט. האוטו צויד במנוע 1.6 סמ"ק VTEC. בפנים הרכב אובזר לראשונה ברדיו FM, ריפודים ברמה גבוהה יותר וחומרי גלם משובחים. החל מהדור הרביעי הונדה סיוויק הפכה למכונית פופולרית בכל רחבי העולם.
בשנת 1992 שונה עיצוב הסיוויק שוב (דור חמישי). הרכב קיבל צורה יותר עגולה ואווירודינמית.
הדור השישי של סיוויק יצא לאור בשנת 1996. העיצוב שונה ליותר מודרני המתאים כרכב משפחתי וכרכב מנהלים עם מראה יוקרתי. הרכב יוצר עד שנת 2000.
בשנת 2001 הוצג הדור השביעי של הסיוויק. הדגם החדש היה דומה מאוד לדגם הקודם אך מעט פחות עגול ומעט יותר גדול. השינוי המשמעותי היה בפנים הרכב כאשר הותקנו בה תאי אחסון חכמים וריצפה שטוחה וכל זה על מנת להגביר את ניצול המרחב בפנים האוטו.
הדור השמיני של סיוויק אשר החל להיות משווק ב-2006 חולק לשניים:
הסיוויק לשוק האמריקאי והסיוויק לשוק האירופאי. הסיוויק לשוק האירופאי בעלת עיצוב יותר אגרסיבי. מבחינת עיצוב חיצוני השינוי נועז במיוחד. הרכב נראה כלפי חוץ הרבה יותר ספורטיבי ואגרסיבי עם כונס אוויר גדול בתחתית הפגוש, פנסי ערפל, פלסטיק שקוף בין שני הפנסים הקדמיים הנותן לאוטו מראה עתידני, תאורת איתות על מראות הצד, מכסה דלק מאלומיניום ועוד. עיצוב הפנים דומה לחידושים של הדור השביעי בכך שהרצפה שטוחה, תאי אחסון חכמים, תא מטען גדול, מד מהירות דיגיטלי, מד סל"ד תלת ממדיף, מערכת בקרת אקלים, דוושות אלומיניום ומתגים על ההגה.
באותה שנה (2006) המודל זכה בתואר "רכב השנה" בארצות הברית.
באירופה הסיוויק נמכר כרכב האצ'בק ולעומתה בישראל כרכב סדאן.
בישראל הרכב מוצע עם מנוע 1.4 ליטר, 1.8 ליטר ו-2.2 ליטר בגירסת טורבו דיזל, תיבת הילוכים בעלת 6 מהירויות.
הדגמים החדשים של הסיוויק הדור התשיעי מצוידים במנועים בעלי נפח קטן ועם מגדש על (טורבו) 1.0 בעל 132 כוחות סוס ומנוע 1.5 בעל 183 כוחות סוס.

פרסים - מכונית השנה 2016

הונדה סיוויק זכתה בפרס מכונית השנה בצפון אמריקה לשנת 2016.
גאר ד'אורסה

גאר ד'אורסה (בצרפתית: Gare d'Orsay) הייתה תחנת רכבת בקו פריז-אורליאן בין השנים 1900–1939, מאז 1986 משמש מבנה התחנה את מוזיאון ד'אורסה.

היסטוריה

באתר התחנה, על גדות נהר הסן החל להבנות ב-1810 "ארמון אורסה" (Palais d'Orsay) שיועד להיות מקום מושבה של מועצת המדינה של צרפת, המבנה לא הושלם מעולם ורק קומת הקרקע שלו שימשה את המועצה מ-1840. ב-1842 השתכן במקום בית משפט מנהלי (Cour des Comptes). לאחר נפילת הקיסרות השנייה ב-1870 הועברו מוסדות הממשל הללו לפאלה רויאל. בלילה שבין ה-23 ל-24 במאי 1871 הועלה המבנה באש על ידי אנשי הקומונה הפריזאית.
שרידי המבנה נרכשו על ידי חברת מסילת הרכבת פריז-אורליאן, שתכננה את מסילת הרכבת החשמלית הראשונה בצרפת. התחנה נחנכה ב-28 במאי 1900 לקראת התערוכה העולמית של פריז ובצידה הדרומי נפתח בית מלון ובו 370 חדרים.
רציפי התחנה, הממוקמת ממש על גדות הסן, הוצפו בעת שיטפון 1910 בפריז. בשנת 1939 הפכה התחנה למיושנת, כיוון שרציפיה הקצרים לא יכלו לשרת את הרכבות הבין-עירוניות הארוכות. לפיכך המשיכה להתקיים כתחנה לרכבת פרוורית בלבד. חברת SNCF מפעילה עד היום את תחנת ה-RER ‏ Musée d'Orsay במרתפי התחנה המקורית. בעת מלחמת העולם השנייה השתמשו הנאצים בתחנה לשילוח שבויי מלחמה והם אף שבו לאחר סיום המלחמה לתחנה זו. שלטי הנצחה למאורע זה נקבעו על דופן המבנה. כן שימש המבנה כתחנה למיון דואר.
לאחר סגירת התחנה המשיך בית המלון לפעול עד 1973. בין היתר שימש המקום כאתר צילום לסרטי קולנוע, בהם גירסת אורסון ולס ל"המשפט" מאת פרנץ קפקא (1962, בכיכובו של אנתוני פרקינס) ו"הקונפורמיסט" (ברנרדו ברטולוצ'י, 1970). באולם הנשפים המפואר של בית המלון, בו אירח הממשל מסיבות עיתונאים, נשא שארל דה גול את נאומו ב-19 במאי 1958, שהביא לסופה של הרפובליקה הרביעית.
בשנת 1977 החליטה ממשלת צרפת להפוך את מבנה תחנת הרכבת למוזיאון לאמנות. משרד האדריכלים ACT (האדריכלים רנו בארדוו, פייר קולבוק וז'אן־פול פיליפון) נבחרו להתאים את המבנה למטרתו החדשה - וזאת באמצעות הקמת כ-20,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה. המוזיאון נפתח ב-1 בדצמבר 1986 במעמד נשיא צרפת פרנסואה מיטראן. שעון התחנה הגדול ניצב עדיין בחלל המרכזי של המוזיאון.