google/wiki40b huggingface dataset:
שמחה במברגר (שטוטגרט)

הרב ד"ר שמחה (סימון) הלוי במברגר (בגרמנית: Simon Bamberger; כ"ה בטבת תר"ס, 27 בדצמבר 1899 – ח' בתשרי תשי"ח, 3 באוקטובר 1957, בני ברק) היה רב בשטוטגרט שבגרמניה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1939 מחנך בבני ברק.

קורות חייו

במברגר היה בנם של הרב יצחק זֶקל במברגר (גר'), הרב המחוזי של באד קיסינגן (בנו של ר' שמחה (סימון) במברגר (1832–1897) מאָשָפֶנבורג  ונכדו של הרב יצחק דב במברגר), ואשתו-דודניתו גנדל (Nannette Bamberger), בתו של משה אריה ליב במברגר ונכדתו של הרב יעקב אטלינגר (בעל ה"ערוך לנר").
נולד בעיירה שְרים, עיר מחוז בדרום פרובינציית פוזן של ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית (כיום שרֶם (Śrem), בפולין) בכ"ה בחשוון תרנ"ט (1899). בילדותו עבר עם משפחתו לעיירת הספא באד קיסינגן שבבוואריה, שם כיהן אביו ברבנות. למד בישיבת רבי שלמה זלמן ברויאר בפרנקפורט ובברלין בבית המדרש לרבנים ע"ש הילדסהיימר, שם הוסמך להוראה. למד באוניברסיטאות ברלין ווירצבורג, שם קיבל בשנת 1923 תואר דוקטור. עבודת הגמר שלו, על משמעות קרי וכתיב ("Die Bedeutung der Qeri-Kethib, ein Beitrag zur Geschichte der Exegese"), התפרסמה ב-Jahrbuch der Jüdisch-Literarischen Gesellschaft.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה כמורה בבית הספר החרדי בקלן.
בשנת תרפ"ד נישא לגֶרטרודה בת מרדכי דרילסמה, לימים פעילה בעבודה ציבורית בבני ברק.
בשנת תרפ"ה-1925 נבחר כרב בקהילה החרדית "עדת ישורון" בשטוטגרט, וכיהן בתפקיד זה עד עלייתו בשנת תרצ"ט-1939. לאחר הלחץ שהופעל על יהודי גרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, יעץ ליהודי העיר והסביבה למהר לעזוב את המדינה. פעל למען ההכשרה של הנוער הדתי בקיבוץ רודגס לקראת עלייה לארץ ישראל.
ב-1939 נעצר והוחזק במשך מספר שבועות במחנה הריכוז דכאו, ובעקבות זאת נפגעה בריאותו והוא לקה במחלת לב. זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שוחרר ממעצר ועלה לארץ ישראל. בשואה נספו הוריו.
בשנותיו הראשונות בארץ התגורר עם אשתו בירושלים, נתן שיעורים בחוגים קטנים ופעל בחוגי הציונות הדתית.
בשנת תש"ג-1943 התמנה כמנהל בתי הספר לבנים ובנות של "המזרחי" בבני ברק, ושימש בתפקיד זה במשך 11 שנה.
בשנת תש"י-1950 ייסד בעזרת עסקנים נוספים מהתנועה את מפעלו הגדול: בית ספר תיכון דתי של "המזרחי" בבני ברק, שקלט את בוגרי המחזורים של בתי הספר העממיים לבנים ולבנות. בשנותיו האחרונות ניהל את בית הספר.
נפטר בבני ברק באופן פתאומי בב' בתשרי תשי"ח (1957) עקב מחלת לב, בגיל 57. נקבר בפתח תקווה. הותיר את אשתו גרטרודה.
תרגם מגרמנית לעברית את הספר "אמירה לבית יעקב" של אבי-סבו רבי יצחק דב במברגר.

לאחר מותו הוציאה אלמנתו של ספר השו"ת שלו, "שארית שמחה" (תשכ"ט).
על שמו נקרא רחוב ובית כנסת בבני ברק, וכן מרכז קהילתי הנקרא בית במברגר.
יומן (מגזין חדשות)

היסטוריה

משדר החדשות המרכזי של הערוץ הראשון בימי שישי נקרא "מבט בליל שבת" עד אמצע באפריל 1987, אז הוחלף השם והמהדורה החלה להיקרא "יומן". מתכונת המשדר נותרה דומה לאורך כל שנות שידור התוכנית: תחילה מובא מבזק חדשות לסיכום אירועי היום, ולאחר מכן מובאות כתבות המגזין. פעמים רבות מרואיינת בתוכנית דמות ציבורית חשובה, כאשר לפאנל המראיינים מצטרפים כתבי הערוץ, המוסיפים פרשנות והערות שונות שלהם.
אות התוכנית המפורסת ששימשה בין השנים 1993 - 2008 נוגנה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים.
מהדורת "יומן" האחרונה שודרה ב-5 במאי 2017. ב-9 במאי נקבע, על ידי כונס הנכסים הרשמי, לקראת מועד סגירתה של רשות השידור בשבוע שלאחר מכן, כי עוד באותו היום תשודר מהדורת "מבט" האחרונה ושאחריה, לא ישודרו עוד חדשות במסגרת הערוץ הראשון. כך יצא, שבתוכנית האחרונה של "יומן" לא נאמרו מילות פרידה, לאור המחשבה שתהיה עוד מהדורה אחת לפחות. למעשה, ב-9 במאי מסרו עובדי הערוץ, במהלך "מבט", שעוד באותו היום הם עמלו על הכנת מהדורת "יומן" הבאה.
באותה משבצת שידור, כאן 11 העלה מהדורת חדשות בשם "חדשות השבוע" שהיא בעלת מבנה ותכנים דומים ל"יומן". כמו כן רוב כתבי המגזין בה, כמו גם שני המגישים שלה (יאיר ויינרב ותמר אלמוג) היו בתפקידים אלה גם בתקופת "יומן".

עורכים ומגישים

בין מגישי התוכנית בתקופות שונות לאורך השנים היו דניאל פאר, חיים יבין, ישראל סגל, יגאל רביד ואורית לביא-נשיאל. בשנת 2001, החליפה אילנה דיין את אורית לביא-נשיאל, למשך שלושה חודשים, בעת שהייתה בחופשת לידה. עד שנת 2008, במשך כ-6 שנים, הנחתה את התוכנית גאולה אבן. איילה חסון-נשר ובן כספית הנחו את התוכנית יחדיו החל מסוף שנת 2008 עד תחילת 2010, עת פרש כספית מהגשת תוכנית זו, בעוד חסון-נשר נותרה בה כמגישה יחידה. בנובמבר 2015 עברה איילה חסון לחדשות 10, ומאז הוגש היומן על ידי עודד שחר. בספטמבר 2016 הוא חזר להגשת התוכנית פוליטיקה, והמגישים היו תמר אלמוג ויאיר ויינרב.
עורכי התוכנית לאורך השנים היו אליעזר יערי, אלישע שפיגלמן, ענת שרן ומשה נסטלבאום. במשך שנים רבות שימש כפרשן מרכזי בתוכנית הכתב אמנון אברמוביץ', עד למעברו לערוץ 2 בשנת 2003.
קורייר ואייבס

קורייר ואייבס (באנגלית: Currier & Ives) הייתה החברה המצליחה ביותר להדפסי ליתוגרפיה בארצות הברית. החברה פעלה בין השנים 1834 עד 1907 וייצרה למעלה ממיליון הדפסים. ההדפסים, שהיו זולים יחסית לציורי שמן, היו תמונות מקובלות שנתלו על קירות בבתים רבים בארצות הברית ובבריטניה. ההדפסים כללו שכפול (רפרודוקציה) של ציורי שמן ויצירות מקוריות בשלל נושאים, בהם סצנות היסטוריות (הידועה בהן היא סדרת מלחמת האזרחים האמריקנית ותמונת רצח אברהם לינקולן), תמונות מחיי הכפר (מראות של עבודות חקלאיות, ציד, דיג וכו'), חיי הים והספנות (ציד לווייתנים, ספינות שונות), מראות מן המערב הישן של אמריקה (נהר מיסיסיפי, מסילות ברזל בערבה, כריית זהב), ניו יורק וסביבתה (חיים עירוניים, נופי נהר הדסון), תמונות קומיות (קריקטורות פוליטיות, בדיחות מצוירות), כרזות (כולל כרזות בחירות) ועוד. בתחילה היו ההדפסים בשחור-לבן ונצבעו ידנית, אך עם התקדמות הטכנולוגיה החלה החברה להפיק גם ליטוגרפיות צבעוניות.

תולדות החברה

נתניאל קורייר ((Nathaniel Currier; (1813–1888) החל לעבוד כבר בגיל 15 כפועל בסדנת הדפסים בבוסטון. ב-1833 עבר לפילדלפיה ושנה לאחר מכן הצטרף לסדנה בשותפות עם מדפיס ניו יורקי בשם סטודרט (Stodart), השותפות (שנקראה Stodart & Currier) שרדה כשנה. בין השנים 1835–1856 ניהל קורייר את סדנת ההדפסים "N. Currier, Lithographer", שיצרה בעיקר ליטוגרפיות של אירועים חדשותיים ומן ההיסטוריה הקרובה. ההדפס "התבערה האיומה בספינת הקיטור לקסינגטון, 13 בינואר 1840" (Awful Conflagration of the Steam Boat Lexington) זיכה את קורייר בדף שבועי בעיתון הסאן הניו יורקי. 
ב-1857 הזמין אייבס את מנהל החשבונות של החברה, ג'יימס מריט אייבס ((James Merritt Ives; (1824–95), להיכנס עמו לשותפות ומינה אותו למנכ"ל החברה, תוך יצירת המותג Currier & Ives. אייבס, שהיה בעל תפיסה עסקית כמו גם הבנה של טעם הקהל, הכניס מודרניזציה הן בתחום הניהול והן בתחום ההפקה המתועשת של ההדפסים על ידי הכנסת טכנולוגיות של ייצור המוני ומכונות הדפסה מופעלות בקיטור, על מנת להוזיל את המוצר ולהפוך אותו למוצר צריכה. כך הפכה החברה ליצרנית ומשווקת הדפסים לציבור. ושיווקה את עצמה תחת הסיסמה "המרכז להדפסים זולים ועממיים" (The Grand Central Depot for Cheap and Popular Prints)‏.
החברה העסיקה אמנים שעשו להם שם לאחר מכן. בשנת 1866 שכרו שלוש קומות בבנין בפילדלפיה. קורייר נפט ב-1888 ואייבס שבע שנים אחריו, אך בניהם המשיכו להפעיל את החברה, עד שחוסלה ב-1907 עקב כניסת טכנולוגיית דפוס אופסט ועליית הפופולריות של הצילום.
הקוואדריאנלה של פראג

הקוואדריאנלה של פראג (באנגלית: Prague Quadrennial), או בשמה המלא: הקוואדריאנלה של פראג להופעות העיצוב והמרחב (PragueQuadrennial of Performance Design and Space or Prague Quadrennial), הנערכת בפראג אחת לארבע שנים מאז 1967, היא האירוע הגדול מסוג בעולם באמנויות במה העוסק בכל מה שאינו קשור במשחק. זוהי תערוכה תחרותית המציגה עבודות מודרניות בסוגות של אמנויות במה שונות כגון: בתלבושות, עיצוב במה, עיצוב תאורה, הלחנה ועיבוד מוזיקלי ועיצוב תנועה; בתחומי המחול, אופרה, דרמה, מולטימדיה והמיצג.

היסטוריה

במהלך הביאנלה לאמנות בסאו פאולו של 1959, נערכה תערוכה מיוחדת, אותה תכנן  פרנטישק טרסטר  (František Tröster), שהציגה את התפתחות עיצוב הבמה והתיאטרון הצ'כי והסלובקי בשנים 1959-1914. התוצאה של התערוכה הייתה מדלית זהב לצ'כוסלובקיה ובעקבות הצלחתה של צ'כיה בשלוש הביאנלות שאחריה הובילה להצעה שפראג תארח את התערוכה הבינלאומית של עיצוב הבמה באירופה. מאז חניכתה ב-1967, התערוכה הבינלאומית נערכה בקביעות מדי ארבע שנים ונודעה כקוואדריאנלה של פראג.
אומנים חשובים שהותירו את חותמם על עיצוב התיאטרון השתתפו והציגו בקוואדריאנלה של פראג, כמו סלבדור דאלי, יוזף סבובודה  , אוסקר נימאייר, טדאוש קנטור ,גי-קלוד פרנסואה  וראלף קולטאיi, כמו גם דמויות בתיאטרון בן-זמננו, כגון רוברט וילסון, היינר גבלס ורנצו פיאנו.
מפת מדידה

מפת מדידה היא מפה טופוגרפית הנערכת בהתאם למדידה בשטח או צילום פוטוגרמטרי מהאוויר.

בישראל

המפה משמשת כבסיס לתכנון ההנדסי והאדריכלי ולעיגון גאוגרפי של תוכניות בניין עיר, תוכניות להיתר ותוכניות לצורכי רישום (תצ"ר). בנוסף על מפת המדידה בדרך כלל נדרשת גם מפת גושים וחלקות (קדסטר) המתקבלת מהמרכז למיפוי ישראל (מפ"י) ומעוגנת לפי "רשת ישראל החדשה".
מפות מדידה הנדרשות ברקע תוכניות בניין עיר (תב"ע) נערכות בהתאם לתקנון המודדים ולהנחיות מבא"ת (מבנה אחיד לתוכנית) של משרד הפנים, הכוללות מפרט מדידה אחיד לסימונים ולמבנה הקבצים. מפות מדידה לרקע תב"ע נדרשות גם הן (כמו תשריטי התוכניות) לאישור תקינות מ"מרכז התמיכה למבא"ת".
חטא על סף ביתך

שחקנים

מרילין מונרו מגלמת את "הנערה" - דוגמנית ושחקנית בת 22 המופיעה בפרסומות למשחת שיניים, ואשר שמה אינו מוזכר במשך כל הסרט. טום יוול מגלם את דמותו של ריצ'רד שרמן - מוציא לאור של ספרים בכריכה דקה הגר בסמוך לנערה, ואוולין קייס מגלמת את הלן שרמן, רעייתו של ריצ'רד.

תקציר עלילה

ריצ'רד שרמן פוגש דוגמנית צעירה השוכרת את הדירה מעליו בבית דירות במנהטן. באותה עת שוהה אשתו במיין כדי לנוח מחום הקיץ. ריצ'רד, העוסק בפרסום רומנים בכריכה רכה, קורא ספר על רומן מחוץ לנישואין של גבר נשוי לאחר שבע שנות נישואין. ריצ'רד מזמין את הנערה לדירתו, ובדמיונו הוא מדמה שאשתו מנהלת רומן עם שכנם במדינת מיין - טום מקנזי. ריצ'רד רוצה לקיים רומן עם הנערה, אולם חושש שאשתו תגלה את הרומן ואף תירה בו למוות, ומדמיין סצנות אלה.

צילומי הסרט

הסרט צולם בין ה-1 בספטמבר 1954 וה-4 בנובמבר 1954, והיה הסרט היחיד של וילדר שהופץ על ידי פוקס המאה ה-20.
הסרט שונה מאוד מהמחזה - חלקים רבים מהמחזה הוסרו מאחר שלא תאמו את כללי המוסר של תעשיית הסרטים בהוליווד באותה עת. בעוד שבמחזה מתקיים רומן בין שרמן והנערה, בסרט מדובר בפנטזיה שאינה מתרחשת במציאות.
הסצנה המפורסמת בסרט הייתה הסצנה בה מרילין מונרו עומדת מעל פתח אוורור של הרכבת התחתית של ניו יורק, והרוח מהרכבת החולפת מעיפה את שמלתה. הסצנה צולמה ב-15 בספטמבר 1954 במפגש השדרה עם רחוב 52 אולם לא ניתן היה להשתמש בה בסרט בשל רעשי הדיבור של אלפי הצופים שעמדו סביב, ובהם אף בעלה לשעבר של מרילין מונרו, שחקן הבייסבול ג'ו דימאג'יו, והסצנה בה נעשה לבסוף שימוש בסרט צולמה באולפן. בסצנה המקורית התרוממה השמלה כך שראו את ירכיה של מונרו. סצנה זו צונזרה מהסרט (ובסצנה בסרט השמלה מתרוממת הרבה פחות), אולם תצלומי הסצנה שימשו לפרסם את הסרט.
בשנת 1983 תוכנן צילום מחודש של הסרט בכיכובו של אל פצ'ינו, אולם פצ'ינו סירב לתפקיד מאחר שהשתתף באותה עת בצילומי הסרט "פני צלקת", ומסיבה זו לא נעשתה גרסה מחודשת של הסרט.

פרסים

מכון הסרטים האמריקאי קבע כי הסרט הוא במקום 51 מבין 100 הקומדיות הטובות ביותר שצולמו במאה ה-20. השחקן טום יוול זכה בפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר, על משחקו בסרט. הבמאי בילי ויילדר היה מועמד לפרס גילדת הבמאים של אמריקה עבור בימוי הסרט, אך הפסיד לדלברט מאן שזכה בפרס על בימוי "מרטי".
סנטרל אמריקה (ספינה)

הטביעה

ב-3 בספטמבר 1857 יצאה הספינה בדרכה אל ניו יורק מקולון כאשר עליה 477 נוסעים, 101 אנשי צוות ו-9.1 טון זהב שנכרה בשנות הבהלה לזהב בקליפורניה. הספינה עצרה לחניית ביניים בהוואנה והמשיכה בדרכה אל ניו יורק.
ב-9 בספטמבר נקלעה הספינה לסופת הוריקן מדרגה 2 מול חופי הקרוליינות. הרוחות הגיעו למהירות של 165 קמ"ש, וב-11 בספטמבר מפרשיה היו קרועים, היא התחילה להתמלא במים, ודוד הקיטור שלה עמד לצאת מפעולה. מה שחתם את גורלה של הספינה היה כשל באיטום של אחד מגלגלי המשוטות שלה. בצהריי אותו היום לא ניתן היה להמשיך להפעיל את דוד הקיטור ולהפעיל את גלגלי המשוטות ואת המשאבות שניקזו את המים שחדרו אליה. צוות הספינה הפך את הדגל כאות מצוקה, אך בסביבה לא היה אף כלי שיט שיכול היה להגיש עזרה.
כדי להילחם במים החודרים לספינה, יצרו הנוסעים ואנשי הצוות סרט נע של דליים לניקוז הספינה. במהלך רגיעה זמנית בסופה נעשה ניסיון לתקן את דוד הקיטור, אך הוא נכשל. הסופה התחדשה ומכיוון שהספינה איבדה את יכולת ההינע שלה, היא נסחפה עם הסופה והמשיכה להיפגע.
עם בוקר ה-12 בספטמבר ניצפו שתי ספינות, ו-153 נוסעים, בעיקר נשים וילדים, הצליחו להגיע לאחת מהן על סירות ההצלה. התגברות הסופה מנעה את חילוץ שאר הנוסעים, והספינה טבעה בשעה שמונה בערב. חמישים איש חולצו מהמים על ידי ספינה נורווגית, אך 425 טבעו. שלושה ניצולים שהו בסירת הצלה במשך שבוע עד שחולצו.

תוצאות הטביעה

מספר הנספים באסון היה חסר תקדים בהיסטוריה הימית של ארצות הברית באותה התקופה, ובימים הראשונים אחרי האסון עיקר תשומת הלב הציבורית התמקדה באובדן החיים. עם זאת, ההשפעות ארוכות הטווח יותר של הטביעה היו בשל אובדן הממון הרב שהספינה נשאה. הזהב שאבד בטביעה הוערך ב-2 מיליון דולרים, שהם כ-50 מיליון דולרים כיום. ההון שהלך לטמיון ערער את אמון הציבור בכלכלה והיה בין הגורמים לפאניקה של 1857.
קברניט הספינה, ויליאם לואיס הרנדון, היה בין הנספים. הוא שירת במלחמת ארצות הברית-מקסיקו והיה בין שני מחבריו של ספר על חקר עמק האמזונאס. על שמו נקראו שתי ספינות של חיל הים האמריקני וכן עיירה בווירג'יניה.

גילוי הספינה

בספטמבר 1988 התגלתה הספינה על ידי צוות של מחפשי אוצרות ימיים, וצוללות רובוטיות העלו מהספינה הטבועה חלק קטן מתכולתה. 39 חברות ביטוח תבעו את הצוות בטענה כי מכיוון שבשעתו הן פיצוי את הבעלים על אובדן הזהב, הוא שייך להן. מנגד טען הצוות כי הזהב ננטש ודינו הפקר. ב-1996 נפסק כי לצוות החיפוש מגיעים 92 אחוזים מהאוצר שחולץ.
מטריקס רבולושנס

תקציר העלילה

בתחילת הסרט ניאו (מגולם על ידי קיאנו ריבס), אשר הנו מחוסר הכרה בעולם האמיתי, כלוא בפועל בתחנת רכבת תחתית מסתורית שנמצאת בין עולם המכונות למטריקס. במקביל הסוכן סמית' (מגולם על ידי הוגו וויבינג) ממשיך לצאת מכלל שליטה ומאיים להרוס הן את המכונות והן את בני האנוש. כמו כן, נחיל עצום של זקיפים השייכים לצבא המכונות מתקרב לעבר "ציון" עירם הנסתרת של האנשים החופשיים, ותושבי העיר מתכוננים לקראת המתקפה הבלתי נמנעת מולם.
טריניטי (מגולמת על ידי קארי אן מוס) ומורפיוס (מגולם על ידי לורנס פישבורן) מצליחים לשכנע את המרובינג'יאן (מגולם על ידי למברט וילסון) לשחרר את ניאו, אשר לאחר מפגש עם האורקל מחליט שהוא חייב לעזוב את "ציון" לעבר עיר המכונות כדי להציל את עיר בני האדם.
בהמשך ניאו מציע למנהיג המכונות, בינה מלאכותית ענקית בשם "דאוס אקס מאשינה", שהוא יעצור את הסוכן סמית' ובתמורה המכונות יניחו את נשקם ויחיו בשלום והרמוניה עם בני האנוש. בעקבות כך ניאו נלחם בסמית', אשר כוחותיו גדלו באופן משמעותי לאחר שהוא הפך ל"אורקל". הקרב בין השניים מסתיים כאשר ניאו מחליט להקריב את עצמו על מנת להציל את המכונות ובני האנוש כאשר הוא מאפשר לסמית' להעתיק את עצמו לתוכו, והמכונות ניתקו את ניאו מהמטריקס וכך גם הוא וגם סמית' מתו, מאחר שסמית' היה גם ניאו.
בעקבות כך, בעולם האמיתי, הזקיפים נסוגים מ"ציון". הסרט מסתיים בכך שהמטריקס מאתחל את עצמו, ובכך מתוקנים כל הנזקים העצומים שנגרמו במהלך הקרב בין ניאו לסוכן סמית'. בהמשך האדריכל של המטריקס והאורקל נפגשים ומסכימים על כך שכל בני האנוש שרוצים להשתחרר מהמטריקס ינותקו מהמכונות, וכי יהיה שלום והרמוניה בין המכונות לבני האנוש.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות שליליות באופן כללי ולציון 36% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 204 ביקורות.
חנוך בר-שלום

ביוגרפיה

בר-שלום, בנם של שלום ומלכה סעידי, נולד בשכונת כפר שלם בתל אביב וגדל ברמת גן. עם סיום שירותו הצבאי בנח"ל למד במכינה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד באחת מיחידות אכיפת הגבייה של מס הכנסה במשך שש שנים.
בגיל 29 נתקל בכתבה בעיתון על פתיחת קורס בישול של רשת מלונות דן. הבישול המשותף עם חבריו ללימודים והקניות בשוק מחנה יהודה היו תחילת החיבור שלו לבישול, והוא עזב את עבודתו והצטרף לקורס ומאז עסק בתחום.
בסיום הקורס החל לעבוד במספר מסעדות, בהן מסעדת "בוגרשוב 39", וכשבאחד הימים השף לא הגיע לעבודה הוא קיבל על עצמו להכין את ארוחת הצהריים ומאז הפך לשף של המסעדה. באחד הימים ראתה אותו עיתונאית האוכל אלינוער רבין, שהייתה סועדת קבועה במסעדה, בזמן שהוא מגיש מנה מסוגננת לאחת המלצריות, ולקחה אותו לערוך סטיילינג ל"ספר העוף", ומשם החל לעבוד בתחום הסטיילינג של צילומי האוכל.
בשנת 1992 הקים בר-שלום את הקייטרינג שלו, שאף נשא את שמו. לאחר שנה החל לפרסם טור בידיעות אחרונות, ובהמשך לייעץ קולינרית למספר חברות מזון ובתי מלון, בהם: "אל על", "מלון מצפה הימים", "המלון הסקוטי" ו"שטראוס-עלית".
מטבחו של בר-שלום התאפיין באוכל פשוט, איכותי וים תיכוני.
בשנת 2008 הוציא את ספר הבישול הראשון שלו, "טעם של מקום", בהוצאת מודן.
בר-שלום נפטר ב-1 במאי 2012, בגיל 52 כתוצאה מדום לב. נקבר בבית העלמין צוחר במועצה אזורית אשכול.
אבשלום מזרחי

אבשלום מזרחי (נולד ב-1937, ה'תרצ"ח) הוא ביוכימאי ישראלי. הוא שימש כראש מחלקה לביוטכנולוגיה במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה. מזרחי פעיל בתחום הרפואה הטבעית והאלטרנטיבית כיום הוא המנהל האקדמי ומרכז מגמת הנטורופתיה של מכללת רידמן לרפואה משלימה.
מזרחי נולד לאַדִיב אַלמִשְׁרְקִי, אשר עלה לארץ ישראל מתימן כיתום בשנת ה'תרע"ד (1914), ולמזל לבית ערוסי, אשר נולדה בשכונת נחלת ציון בירושלים. הוא היה בן יחיד וגדל בצפון תל אביב. במהלך שירותו הצבאי, היה מזרחי בין השנים 1955–1957 בנח"ל; כחייל מילואים שירת בתור מדען בחיל המודיעין. את שלושת תאריו למד באוניברסיטה העברית. בין השאר למד אצל פרופ' ישעיהו ליבוביץ.
בהיותו בשבתון ב-1977, בבית החולים "Roswell Park Memorial Institute" לחולי סרטן בעיר באפלו שבמדינת ניו יורק עסק בפיתוח תהליך לייצור אינטרפרון, חלבון המופרש מכדוריות דם לבנות (לימפוציטים) המשמש לטיפול במחלות הסרטן. בעיצומה של עשייה מדעית מערבית-קונבנציונלית זו, הוא החל לשאול את עצמו שאלות, ולאחריהן הבין כי "הרפואה הקונבנציונלית" לא נותנת מענה לכל ובפרט כי "עולם המדע והרפואה המערביים אינו מכיל את תחומי הנפש והרוח בתפיסה הכוללת של חיים, בריאות, רפואה וחולי."
בשנת 1983 ייסד עמותה שעניינה היה הסדרת העיסוק ברפואה הוליסטית: "המועצה הציבורית לתזונה ולאורח חיים בריא". בשנות השמונים והתשעים הוא שימש עורך של שני ביטאוני בריאות טבעית: "טבע און" ו"בריאות על בוריה".
מזרחי עבד כשלושים שנה (בשנים 1961–1991) במכון הביולוגי בנס ציונה, מתוכן כשבע שנים כראש המחלקה לביוטכנולוגיה. במכון זה עסק במחקר, בפיתוח ובייצור של חומרים ביולוגיים ממיקרואורגניזמים. הוא לימד קורסים בביוטכנולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ובמחלקה להנדסה כימית באוניברסיטת בן-גוריון, פרסם מאמרים רבים בספרות המדעית וערך סדרה של ספרים (ארבע עשר כרכים) בביוטכנולוגיה. בשנת 1991 עזב את עבודתו כמדען כדי שיוכל להתמסר לרפואה אלטרנטיבית. כמו כן הוא עוסק בחקר הרפואה במסורת היהודית ומסורת יהדות תימן. הוא לימד קורסים בנושא באוניברסיטת בר-אילן.
פטריציה פאניקו

קריירה

פאניקו החלה את הקריירה הבוגרת שלה בגיל 18, כשהוחתמה על ידי לאציו מהסרייה א'. ב-8 באפריל 1996, ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת איטליה במשחק נגד פורטוגל, וכבר אחרי חמש דקות של משחק היא כבשה את שער הבכורה שלה. שנה לאחר מכן, היא עברה לקבוצת מודנה וזכתה להגשים את חלומה - לשחק באותה קבוצה עם קרולינה מוראצ'ה, שנחשבת על ידי רבים לשחקנית האיטלקית הטובה אי פעם. באותה עונה, הובילו השתיים את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה ובסופר קאפ האיטלקי.
לאחר עונה זו, חזרה פאניקו ללבוש את המדים של לאציו. בחמש העונות הבאות שלה בקבוצה, היא זכתה באליפות אחת, שני גביעי מדינה וסיימה ארבע פעמים כמלכת השערים של הליגה. ב-1999, זומנה פאניקו לסגל הנבחרת שהשתתף בגביע העולם שנערך בארצות הברית. זו הייתה הפעם השנייה בלבד שאיטליה העפילה לטורניר, והיא שובצה לבית עם ברזיל, גרמניה ומקסיקו. איטליה סיימה רק במקום השלישי בבית, הישג שלא הספיק לה כדי להפעיל לרבע הגמר. פאניקו כבשה שני שערים מתוך השלושה שהבקיעה הנבחרת בכל הטורניר. 
בקיץ 2003, נקלעה לאציו לקשיים כלכליים ונאצלה לשחרר מספר שחקניות מהסגל. פאניקו, ששוחררה גם היא, החליטה לחתום במילאן. פאניקו שיחקה בקבוצה עונה אחת, ואז החליטה לעבור לטורינו, שם שיחקה בעבר. בשתי עונותיה בקבוצה, סיימה פאניקו כמלכת השערים של הסרייה א', אך לא הצליחה להוביל את הקבוצה לאליפות הליגה. ב-2006, היא החליטה לעבור לברדולינו ורונה - אחת מקבוצות הצמרת של הליגה. פאניקו שיחקה בקבוצה שלוש עונות, במהלכן היא זכתה בשלוש אליפויות, שני גביעי מדינה, שני סופר קאפ ושלוש פעמים סיימה כמלכת שערי הליגה. בעונת 2007/08 היא השתתפה עם קבוצתה בגביע אופ"א, והובילה אותה לחצי הגמר, תוך כדי שהיא מסיימת כמלכת השערים של הטורניר (9 שערים ב-10 משחקים). עונה לאחר מכן, העפילה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות לגביע אופ"א, אך הפעם נעצרה ברבע הגמר על ידי ליון הצרפתית.
בקיץ 2009, השתתפה פאניקו עם הנבחרת באליפות אירופה שנערכה בפינלנד. הייתה זו אליפות אירופה הרביעית בה השתתפה פאניקו, והיא הצליחה להוביל את איטליה עד לרבע הגמר, שם נעצרה על ידי האלופה שבדרך - גרמניה. באותו הקיץ היא עברה לקבוצת טורס, וזכתה עימה באליפות הליגה. ב-2010, היא עברה לשחק לתקופה קצרה בקבוצת סקיי בלו מארצות הברית, ולאחר מכן חזרה לטורס. בארבע עונותיה הבאות בקבוצה, היא זכתה בשלוש אליפויות נוספות, וסיימה בכל אחת מהעונות כמלכת השערים של הליגה. את שתי העונות האחרונות בקריירה שלה, העבירה פאניקו בורונה ובפיורנטינה, ובסוף עונת 2015/16 פרשה ממשחק פעיל. שנה לאחר פרישתה, היא מונתה למאמנת נבחרת הנשים של איטליה עד גיל 16.
אלומה גורן

ביוגרפיה

גורן נולדה וגדלה בקיבוץ גבעת חיים מאוחד. היא החלה את הקריירה שלה באליצור חולון, אך את רוב הקריירה שלה העבירה בקבוצת א.ס. רמת השרון (בשנים 1995-1993 ו-2004-1998), בה גם שימשה כקפטנית הקבוצה. בין השנים 2002-1997 שיחקה כרכזת בשורות נבחרת ישראל.
בעונת 1988/89 כששיחקה בקבוצה בני יהודה, הגיעה למעמד גמר גביע המדינה מול אליצור תל אביב, החטיאה גורן פעמיים מהקו 7 שניות לסיום (68-67) והפסידה את הגביע.
שנה לאחר מכן, שוב באותו המעמד והפעם מול מכבי תל אביב, ניצחה גורן את המשחק בסל 2 שניות לסיום (64–65). והניפה את הגביע.
במהלך עונת 2004 התגלה בראשה של גורן גידול שפיר, וכתוצאה מכך איבדה את ראייתה בעינה השמאלית. אף על פי כן, המשיכה גורן לשחק כדורסל.
אף שהיוותה סמל בימיה הגדולים של א.ס. רמת השרון בראשית שנות האלפיים, עזיבתה את הקבוצה בסוף שנת 2004 לוותה בטונים צורמים. בסוף שנת 2005, לאחר עונה אחת לא מוצלחת באליצור רמלה, פרשה אלומה גורן מכדורסל. אלומה נחשבת כאחת השחקניות המוצלחות ביותר בכדורסל הישראלי לאור ההישגים וההצלחות שלה במהלך השנים.
משנת 2017 משמשת גורן כמאמנת מנטלית בקבוצות הנשים והנערות של הפועל חיפה.

חייה האישיים

במשך 12 שנים חייה גורן בזוגיות עם עו"ד דניאלה יעקובי שהפיקה במשך עשור את המסיבות "רשפונשים". לזוג ילד משותף, יפתח.
הזוג נפרד בשנת 2009.
מסגד סנקט פטרבורג

מסגד סנקט פטרבורג (ברוסית: Санкт-Петербу́ргская мече́ть) הוא מסגד הממוקם במרכז סנקט פטרבורג שברוסיה, בסמוך לארמון החורף ולמבצר פטרופבלובסקיה. המסגד נפתח לציבור בשנת 1913 והיה המסגד הגדול באירופה באותה עת.
אבן הפינה של המסגד הונחה בשנת 1910 על מנת לציין את יובל ה-25 לשלטונו של אלים חאן בבוכרה. המבנה הושלם לבסוף בשנת 1929.

תיאור המסגד

למסגד שני מינרטים שגובהם 29 מטרים וכיפה שגובהה 39 מטרים. המסגד נבנה על מנת להכיל 5,000 מתפללים - חלק ניכר מאוכלוסיית העיר המוסלמית שהגיעה לכ-8,000 איש בעת הקמת המסגד.
האדריכל ניקולאי ואסילייב תכנן את המבנה בצורה הדומה לקברו של טמרליין שבסמרקנד.

היסטוריה

בשנת 1882 פנה סלים-גירי טווקלב, המופתי של אורנבורג לרוזן טולסטוי, שר בממשלת רוסיה וביקש כי יותר לו לבנות מסגד בסנקט פטרבורג.
בשנת 1906 הקים הרוזן טולסטוי ועד מיוחד שבראשה אהון אטואלה באייזיטוב במטרה להשיג 750,000 רובלים במטרה לממן את הקמת המסגד. התורם העיקרי להקמת המבנה היה סעיד אבדול אחד, אמיר בוכרה.
מיקום המסגד הנבחר - במרכז העיר, למול מבצר פטרופבלובסקיה, היה מיקום סמלי ביותר, ונדרשה הסכמת הצאר ניקולאי השני לבניית המבנה. ההסכמה ניתנה בעת שהות הצאר בפטרהוף ב-3 ביולי 1907.
בסתיו אותה שנה אישרה הוועדה את בחירת האדריכל ניקולאי ואסילייב לתכנון המבנה, ואת המהנדסים סטפן קריצ'ינסקי ואלכסנדר פון גוגן לפקח על הבנייה.
ב-3 בפברואר 1910 נערך טקס הנחת אבן הפינה של המבנה. האבן הונחה על ידי אהון באייזיטוב, בנוכחות פקידי ממשל, המופתי, מנהג המפלגה המוסלמית בדומה של רוסיה ושגרירי טורקיה ופרס.
בין השנים 1940–1956 נסגר המבנה בהוראת השלטונות הבולשביקים, והמבנה שימש כמחסן מזון במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1956, בעקבות בקשת נשיא אינדונזיה, סוקארנו אשר ביקר בעיר, הושב המבנה לקהילה המוסלמית 10 ימים לאחר תום הביקור.
המבנה שופץ בשנת 1980.

תיאור המבנה

קירות המבנה עשויים אבן גרניט אפורה, והכיפה ושני המינרטים מצופים בפסיפס של אריחי חרסינה בצבע כחול.
חזיתות המבנה מעוטרות בפסוקים מהקוראן על אריחי חרסינה. העמודים בתוך המבנה עשויים שיש אפור.
קומת הקרקע משמשת את הגברים, ועזרת הנשים ממוקמת בקומה השנייה.
רצפת המבנה מכוסה שטיחים שנארגו באסיה המרכזית.
איריס מור

ביוגרפיה

מור נולדה וגדלה בתל אביב. בילדותה הופיעה בתיאטרון פלפלון ירוק, בין השאר בהצגה ״גילגי״. למדה בהקליר ובתיכון חדש. בנעוריה הייתה בין מקימי עיתון הנוער "נעשוש" וחברת גרעין שלום לכרם שלום. אחרי הצבא החלה לעבוד בעיתון "הארץ", תחילה ככתבנית וכמגיהה ובהמשך בתפקידי עריכה שונים. היא קיבלה תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1976. ב-1980 נסעה לאוניברסיטת יורק שבטורונטו, קנדה שם השלימה לימודי תואר שני בפילוסופיה של הקולנוע בשנת 1983.
פרסמה שירים בעיתון "הארץ", במוסף "פרוזה" ובמוספי ספרות שונים. 
עם חזרתה לישראל ב-1983 הייתה סגנית עורך המוסף השבועי של "על המשמר" שערך רוביק רוזנטל.
ב-1984 מונתה לסגנית עורך המקומון "העיר" שערך יואל אסתרון, ועבדה בתפקיד זה עד 1988. 
ב-1985 ראה אור רומן שכתבה - "אנשי העולם". 
מונתה לעורכת התרבות בעיתון "חדשות", והקימה בעיתון את המגזינים היומיים "שנות התשעים" שהיו עד לסגירת העיתון בנובמבר 1993. 
ב-1994 חזרה לעיתון "הארץ" כשחנוך מרמרי היה העורך הראשי כעורכת "גלריה". היא מילאה את התפקיד עד יוני 2008 עם כניסתו של דב אלפון לתפקיד העורך הראשי. בתקופתה גדל המדור והפך למגזין יומי שראה אור 6 ימים בשבוע והכיל כ-96 עמודים שבועיים. בנוסף, ערכה את מגזיני החג של העיתון - "הסיפורים החמים" שבהם פורסמו מאמרים מתורגמים ממיטב עיתוני העולם. 
בסוף 2008 מונתה לעורכת הראשית של הוצאת הספרים כתר.
ב-8 באוגוסט 2017 נפטרה בביתה, כשהיא בת 65, לאחר מאבק ממושך במחלה. נטמנה בבית העלמין בקיבוץ גבעת ברנר.
היא הותירה אחריה בעל ושני ילדים.