google/wiki40b huggingface dataset:
דרך ללא מוצא

עלילה

האימפריה הגלקטית העבירה את הפריטים המעטים שנותרו מגזע חייזרי מכוכב הלכת הגוסס שלהם למקום נעים יותר בשם צפאוס-18 (על כן החייזרים כונו צפאוסים). הכוכב הוא שילוב של גן חיות, מעבדה ושמורת טבע של היצורים. המדענים החוקרים את הצפאוסים חלוקים בדעותיהם בשאלה האם צריך להתייחס אליהם כמו אל חיות או כמו אל יצורים תבוניים, אך הם מסכימים כי הצפאוסים נמצאים בסכנת הכחדה משום שהם הפסיקו להתרבות. מנהיג הצפאוסים אומר לבני האנוש כי לגזעו אין תקווה ואין לו בשביל מה לחיות מאחר שבני האנוש כבשו כבר את כל החלל ושולטים בחיי הצפאוסים, לכן הם החליטו להפסיק את התרבותם ולהביא להכחדת גזעם.
המנהל האזרחי על צפאוס-18, מנסה לעזור ליצורים באמצעות הידע המעמיק שלו על הבירוקרטיה של האימפריה. על ידי הגשת דוחות, ועידוד אחרים להגשת דוחות, הוא מארגן צי של כמאתיים חמישים ספינות המספקות מטען עדין לצפאוסים. הוא חושד בכך שהצפאוסים מסוגלים לקרוא מחשבות, ומנסה לשדר להם את תוכניותיו שהצפאוסים ישתלטו על הספינות, ויטוסו אל ענני מגלן שם הם יחיו על עולם משלהם. לאחר בריחת הצפאוסים המנהל יוצא נקי מאשמה בשל התפתלות בירוקרטית מסובכת שעשה.
יורי פאייר

ביוגרפיה

יורי פאייר נולד בקייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). הוא החל לנגן בכינור בילדותו. בגיל 11 הייתה הופעתו הראשונה בקונצרט, ובגיל 14 הצטרף לתזמורת האופרה של קייב. ב-1906, בגיל 16, סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של קייב ונסע ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון של מוסקבה, אך לא יכול היה לסיים את לימודיו מאחר שנאלץ לעבוד למחייתו. בשנים 1909–1910 עבד ככנר ראשי בבית האופרה של ריגה, ובשנים 1914–1915 ניגן בתזמורת האופרה של זימין (Зимин) במוסקבה. ב-1916 נכנס שוב בשערי הקונסרבטוריון במוסקבה, למד נגינה בכינור בהדרכת גיאורגי דוּלוֹב (Дулов) והשתלם בניצוח אצל אנדריי אָרֶנְדְס (Арендс), תוך שהוא מכהן כנגן בתיאטרון בולשוי. ב-1919 סיים את לימודיו והופיע לראשונה כמנצח בבולשוי. בשנת 1923 התמנה למנצח הבלט הראשי של המוסד, משרה שבה החזיק במשך ארבעים שנה, עד 1963.
בערב חג המולד 1925 ניצח על תזמורת הבולשוי שליוותה עם יצירותיהם בטהובן, ליטולף וצ'ייקובסקי את הצגת הבכורה העולמית של סרטו של סרגיי אייזנשטיין "אוניית הקרב פוטיומקין".
במהלך עבודתו של פרוקופייב על הבלט "רומיאו ויוליה", שנכתב באמצע שנות ה-30, הרבה פאייר להיפגש איתו. במקור הסתיים הבלט מבלי שגיבוריו מתים; פאייר היה בין אלה ששכנעו את פרוקופייב לשנות את הסוף.
בנובמבר 1945 ביים פאייר את הבכורה העולמית של הבלט "סינדרלה" לפרוקופייב.
בשנים 1951–1961 שימש גנאדי רוז'דסטוונסקי כעוזר המנצח תחת פאייר (בהמשך אותו עשור כיהן רוז'דסטוונסקי כמנהל המוזיקלי של הבולשוי). בשנת 1958 היו השניים מועמדים במשותף לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר עבור הסרט "תיאטרון בולשוי" (הזוכה היה אנדרה פרווין, עבור "ז'יז'י").
באחריתו הפך פאייר כמעט עיוור, אך המשיך לנצח. בשנת 1963 פרש לגמלאות.
ב-1970 ראה אור בהוצאת "המלחין הסובייטי" (Советский композитор) במוסקבה ספר זיכרונותיו, О себе, о музыке, о балете ('על עצמי, על מוזיקה, על בלט').
התגורר בבית דירות ברחוב גשר קוּזְנֶצקי  שבמרכז מוסקבה. 
נפטר באוגוסט 1971 במוסקבה, בגיל 81. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אאולה מגנה

אָאוּלָה מַגְנָה הוא האולם הגדול ביותר באוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה. בנייתו הושלמה בשנת 1998. בנוסף לאולם ההרצאות הגדול ישנם חדרי ישיבות וסמינרים קטנים יותר. מחוץ לאולם ההרצאות יש גלריה לקריאה. האודיטוריום משמש למפגשים אקדמיים, כמו כנסים וסימפוזיונים וכן לאירועים חיצוניים כמו אסיפות כלליות. כאן נערכו גם חלק מהרצאות נובל.

אדריכל

אאולה מגנה עוצבה על ידי האדריכל ראלף ארסקין, שתכנן גם את האולהוסט הסמוך, את ספריית אוניברסיטת סטוקהולם, את אקטיברום (פרסקאטיהאלן), ואת בית המשפטים בעבור האוניברסיטה. אאולה מגנה היה הפרויקט האחרון של ארסקין עבור האוניברסיטה לפני מותו בשנת 2005. הרעיון להציב אודיטוריום באתר נוצר מאז תכנון הקמפוס בשנות ה־1960 המוקדמות.

עיצוב

הבניין בנוי לתוך האדמה. מהצד הצפוני ומהכניסה הראשית הוא נותן רושם נמוך וצנוע, הנשלט על ידי משטחי זכוכית גדולים. בצד הדרומי, הבניין במלוא גובהו. ארסקין מפרק את החזית ל"כרכים" רבים בגודל, מבנה, וגובה שונים ובסידור מעניין. החזית הצפונית מצופה בלבנים בגוונים שונים של אדום, מתבטאות בארשת של מרקמי משטח מגוונים. הגג, הנראה למרחוק, כולל מחזירי שמש, האופייניים לסגנונו של ארסקין, המעבירים אור יום לאולם דרך צוהר. המרחב הפנימי מציע פנורמה עצומה דרך חזית הזכוכית מצפון, אשר מציבה את הצופה במגע הדוק עם הטבע ועם האלונים הישנים שבחוץ. בפנים חוזרים קירות הלבֵנים. לעיצוב הפנים יש תחושה טבעית דרך סלע חשוף במבואה התחתונה. הבטנה הכפרית של עץ בצבע בלונד היא תכונה אופיינית בכל הבניין, ומציגה ניגודיות חמה לאבן הזכוכית.
 
עיצוב האודיטוריום נוצר בהשראת תוכנית חצי־מעגלית של אמפיתיאטרון עתיק. זה נועד לאפשר לקהל של 1,194 לתפוס את הדובר ללא הגברה חשמלית. למטרה זו עבד ארסקין עם היועץ האקוסטי נילס-אוקה נילסון. לתקרת העץ יש שיפוע תלול לכיוון הבמה כדי להגביר את התפשטות הצליל ולהימנע מהדים. פתרונות אלה נועדו גם לספק אפקט פיסולי אסתטי. כדי להשיג התפשטות מרבית של צליל, השיפוע התלול שולב בעיצוב, והחומרים והצורות של החלל נבחרו בקפידה.
ארונס טארקוויניוס

ארונס טארקוויניוס (בלטינית: Arruns Tarquinius‏; ? - 29 בפברואר 509 לפנה"ס) היה נסיך רומאי, בנו של מלך רומא האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס. נהרג במהלך קרב סילבה ארסיה. במחקר המודרני הוא נחשב (יחד עם רבים מבני דורו) לדמות אגדית למחצה.

ביוגרפיה

ארונס היה נצר למשפחת טארקוויניוס - משפחה ממוצא אטרוסקי אשר שלטה ברומא. הוא היה בנו השני של מלך רומא האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס. היה לו אח גדול בשם טיטוס ואח צעיר בשם סקסטוס.
המידע הראשון על חייו הוא מאנקדוטה לא מתוארכת המופיעה אצל ההיסטוריון המאוחר טיטוס ליוויוס. על פי ליוויוס, ארונס וטיטוס נשלחו יחד עם בן דודם לוקיוס יוניוס ברוטוס אל האורקל של דלפי. בטרם עזבו את דלפי, בקשו ארונס וטיטוס מהאורקל שתגלה להם את זהותו של השליט הבא של רומא. האורקל השיבה כי הבא מביניהם שישק לאמו יזכה לשלוט בעיר. כך יצאו השלושה חזרה לרומא, כאשר טיטוס וארונס ממהרים לפגוש את אימם עם שובם. ברוטוס, שחשד כי נבואתה של האורקל הייתה מטאפורית, העמיד פנים שהוא נופל ארצה ונשק לאדמה. מקובל לראות בסיפור זה אגדה פוליטית חסרת ביסוס עובדתי.
בשנת 509 לפנה"ס, אנס אחיו סקסטוס את האצילה הרומית לוקרטיה. בעקבות המעשה, התארגן בעיר מרד של האצולה והעם בהנהגת ברוטוס, והוכרז על ביטול המלוכה. המלך ומשפחתו נמלטו אל העיר קאירה. לאחר כישלון הקשר הטארקוויני  להחזרת סופרבוס לכס המלוכה, עודד המלך המודח את הערים האטרוסקיות ויי וטרקוויניה לצאת כנגד רומא. ארונס מונה בידי אביו למפקד חיל הפרשים של הצבא שיצא אל רומא, בעוד המלך עצמו פיקד על חיל הרגלים. הצבאות נפגשו בקרב סילבה ארסיה ב-29 בפברואר. על פי המקורות, הקרב נפתח בהסתערות חילות הפרשים של שני הצדדים. ארונס נמלא זעם כאשר זיהה את ברוטוס מתקרב על סוסו תחת סמלי השלטון הרומאים וביקש להילחם בו בעצמו. ברוטוס, שזיהה את המתקפה המתקרבת, בחר להשיב לחימה. בזעמם, התעלמו שני הפרשים מביטחונם האישי והתרכזו רק בהסבת נזק לצד השני. כפועל יוצא נהרגו ברוטוס וארונס, האחד מחניתו של השני, ונפלו ארצה מסוסיהם. פובליוס ולריוס קיבל את הפיקוד על הצבא הרומי כולו, והקרב הסתיים בניצחון רומאי.
קפטן סטיב

אסטבן הרננדורנה סוביאגה (Esteban Hernandorena Zubiaga‏; 3 באוגוסט 1905 - 28 בדצמבר 1965), שנודע בכינוי קפטן סטיב, היה רב חובל ספרדי-בסקי שהשתקע בישראל. ב-1947 פיקד על אוניית המעפילים פאן יורק של המוסד לעליה ב' במהלך ההכנות להפלגתה, ובהמשך מסעה שימש כקצין ראשון.

תחילת הדרך

הרננדורנה נולד ב-1905 במוסקס (בבסקית Muskiz; בספרדית Musques; נקראה בעבר סומורוסטרו) שבחבל הבסקים בספרד. בגיל 12 החל את לימודיו בבית-ספר ימי, ומגיל 14 הפליג בים כצוער. הוא הוסמך כקצין ב-1922, וכרב חובל ב-1927, בגיל 22. ב-1933 עזב את חברת האוניות שבה עבד, ופיקד על ספינות דיג. במלחמת האזרחים בספרד שרת בצי הרפובליקני ופיקד על משחתת ועל צוללות. אחרי נפילת הרפובליקה היגר עם משפחתו למקסיקו ובתקופת מלחמת העולם השנייה היה רב חובל בחברת ספנות צרפתית. ב-1946 העביר מפנמה למרסיי, בראש צוות של גולים ספרדים, את האונייה מרטון, שהייתה בבעלות יהודים. במהלך שהותו במרסיי הוצע לו להצטרף למוסד לעליה ב'.

בישראל

הרננדורנה החליט להשתקע בישראל, והביא לארץ את משפחתו. האוניה (ששמה שונה לקוממיות) הובילה לישראל עצירים משוחררים מקפריסין ועולים חדשים, והוא שרת בה עד סוף 1949. מאז, ועד פרישתו ב-1963, שרת כרב חובל באוניות שונות של החברות שוהם וצים. הוא התגורר בשכונה בת גלים בחיפה.
הרננדורנה נפטר בחיפה ב-1965, בגיל 60, ונקבר בבית העלמין הקתולי בחוף הכרמל.

משפחתו

הרננדורנה היה נשוי למריה פילר ארסולה (נפטרה ב-1956) ואב לשלוש בנות ובן. בנו חנן (חואן) ונכדו דני הלכו בדרכו ושירתו כקציני מכונות בצי הסוחר הישראלי.

הנצחה

במלאת שנה למותו של הרננדורנה נקרא על שמו רחוב קפטן סטיב בעיר התחתית בחיפה. חבריו הקימו את הוועדה הציבורית להנצחת זכרו של קפטן סטיב, שהוציאה חוברת לזכרו. גם בעיר פורטוגלטה שבחבל הבסקים, שבמשך שנים נחשבה בטעות כמקום הולדתו, נקרא על שמו רחוב - Calle Esteban Hernandorena.
Christ unser Herr zum Jordan kam, רי"ב 7

Christ unser Herr zum Jordan kam (בגרמנית:  "בבוא אדוננו, הנוצרי אל הירדן"), רי"ב 7, היא קנטטה דתית שהולחנה על ידי יוהאן סבסטיאן באך בשנת 1724, ובוצעה לראשונה ב-24 ביוני 1724.

היסטוריה

באך הלחין הקנטטה הכוראלית עבור יום הקדוש יוחנן, קנטטות נוספות שהולחנו עבור מועד זה הן הקנטטה מהשנה הקודמת (1723), רי"ב 167 וקנטטה רי"ב 30 שהולחנה בעשור הבא, כמו כן קיים תיעוד של יצירות פרי עטם של מלחינים אחרים שביצע באך במועד זה בשנים שונות. הקנטטה היא השלישית במחזור הקנטטות השני, הכולל את הקנטטות שהולחנו עבור ימי ראשון ה-11 וה-18 ביוני באותה השנה, רי"ב 20 ורי"ב 2 בהתאמה. כמו קנטטות רבות במחזור זה, גם רי"ב 7 נכתבה על בסיס המנונים שנכתבו ב-1541 ופורסמו ב-1543 על ידי לותר – הכוראל הפותח והמסיים, כשיתר פרקי היצירה נכתבו ברוח אותם כוראלים, פרי עטו של משורר אנונימי בן זמנו של באך. המנונים אלה נכתבו בהשראת נבואת ישעיהו מפרק מ' פס' א'-ה' (המוכרת בעיקר מהלחנת פסוקיה במשיח) ומתיאורי לידת יוחנן והבנדיקטוס בפרק הפתיחה של הבשורה על-פי לוקאס. כמו כן באותם שני הכוראלים באך עושה שימוש (כמקובל ביצירות רבות אחרות שלו) במלודיות המקובלות לאותם הימנונים בכנסייה.

מוזיקה

כמו ליצירות רבות של באך, ישנן מספר גרסאות ביצוע ככל הנראה על פי המלחין עצמו, שנהג לעבד את יצירותיו בביצועים חוזרים. רי"ב 7 נכתבה לעילא לא רק במבנה הפנימי של כל פרק, המאפיין את יצירתו של באך, אלא גם בשלמות היצירה בכללותה. ניתן להבחין כי לאחר כוראל הפתיחה, היצירה נבנית בהדרגה כאשר האריה העוקבת מלווה בקונטינואו בלבד, באריה השנייה נוספים הכינורות סולו, ובאריה השלישית והאחרונה מצטרפים האבובים, המעניקים עושר תזמורתי. כמו כן באך מעניק סגירות "עלילתית" לקנטטה בבחירה לשבץ את הכוראל הפותח ואת הכוראל המסיים כמסגרת. כמו כן עם העצמת המוזיקה תוך התקדמות היצירה באך בוחר גם לעלות בקולות – האריה הפותחת לבס, אחריה אריה לטנור, ולבסוף אריה לאלט.  
כוראל הפתיחה הוא בעצם פנטזיה, ולכן מומחים שונים נוטים לייחס לו מאפיינים שונים מסגנון הקונצ'רטו האיטלקי לכלי קשת ועד פתיחה צרפתית.
באריה לבס ולקונטינואו מוטיב חוזר בתפקיד הצ'לו, המיוחס ליציקת מי ההטבלה. לבחירת תפקיד הקונטינואו באריה זו משמעות רבה (כמו גם למפעם), מאחר שאין כלי ליווי או סולו נוספים, והבחירה יכולה לשנות את האפקט הכללי מהפרק דבר הניכר בביצועי היצירה השונים.
ברצ'יטטיב הטנור ממלא את תפקיד האוונגליסט (המספר, כמקובל בפסיונים, באורטוריות ובקנטטות של באך). 
האריה לטנור, הפרק המרכזי ביצירה, משובצת במוטיבים משולשים – זהו טריו לקול ולשני כינורות, הכתוב במשקל משולש, רבעי הטונים מחולקים לטריולות, בחירה מודעת לסמל השילוש. אריה זו נפתחת באופן דומה לאריה לסופרן בחלק השני של קנטטה רי"ב 30.

ביצוע

מומלץ להשוות גרסאות, הנפוצות גם בקבצים חופשיים ברחבי האינטרנט, ולהיווכח עד כמה הביצועים השונים מעניקים ליצירה אופי אחר בידיהן של כל תזמורת ומקהלה, כמו כן להתרשם עד כמה היצירה עומדת בפני עצמה, אחידה ושלמה צורנית.
מנדי פטינקין

ביוגרפיה

פטינקין נולד בשיקגו למשפחה יהודית. אמו דוריס סינטון הייתה בעלת תוכנית בישול ואביו לסטר פטינקין עבד במפעל לנחושת וברזל. גדל במשפחה ממעמד הביניים ובזרם היהדות הקונסרבטיבית, שר במקהלות בית כנסת. למד באוניברסיטת קנזס ובבית הספר ג'וליארד.

קולנוע

פטינקין נודע בדרמה ההיסטורית של מילוש פורמן "רגטיים" ובדרמה המוזיקלית של ברברה סטרייסנד "ינטל" בתפקיד תלמיד הישיבה אביגדור, שזיכה את פטינקין במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
פטינקין זכור בעיקר בזכות הופעתו בפנטזיה התקופתית "הנסיכה הקסומה", בה שיחק אמן סיף ספרדי בשם איניגו מונטויה. השורה שלו בסרט "שלום, שמי הוא איניגו מונטויה, אתה רצחת את אבי, היכון למות", הפכה לקאלט.
ב-1988 שיחק לצידו של ג'יימס קאן במותחן הבדיוני "חקירה בעיר זרה". ב-1990 השתתף בקומדיית הפשע של וורן ביטי המבוססת על הקומיקס "דיק טרייסי" בתור הפסנתרן 88 קייס.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד ג'אגו במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק. בשנת 2017 שיחק בתפקיד מנהל בית הספר מר טושמן בסרט הדרמה "פלא".

טלוויזיה

פטינקין היה מהשחקנים המובילים בסדרת הדרמה "שיקגו הופ", בה שיחק במשך שנתיים בתפקיד המנתח ד"ר ג'פרי גייגר, זכה בפרס אמי והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב. פטינקין עזב את הסדרה אחרי שנתיים בשל המרחק ממשפחתו, אך חזר לעונה השישית.
בשנים 2003–2004 שיחק פטינקין בשתי עונות של סדרת הדרמה "מתים במשרה חלקית" בתפקיד רוב סופר, מנהיג מלאכי המוות. בשנים 2005–2007 שיחק בתפקיד משני בסדרת הפעולה "מחשבות פליליות" בתור סוכן האף.בי. איי המיוחד ג'ייסון גדעון.
בשנת 2011 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה המצליחה "הומלנד", בסדרה מגלם פטינקין מנהל בסוכנות ה-CIA, המפעיל את הסוכנת השנויה במחלוקת "קרי מתיסון" בניסיון למנוע פעילות טרור על אדמת ארצות הברית.

תיאטרון

בשנת 1980 זכה פטינקין בפרס טוני על הופעתו בתור צ'ה בגרסת ברודוויי למחזמר "אוויטה".
ב-1984 היה מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזמר "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'".
בשנת 2000 היה מועמד לפרס טוני שלישי על תפקידו במחזמר "המסיבה הפרועה".

חיים אישיים

לפטינקין שני בנים מאשתו השחקנית קת'רין גרודי.
סבל ממחלת הקרטוקונוס בתחילת שנות ה-90 ונאלץ לעבור שתי השתלות קרנית.
בנוסף, לקה בסרטן הערמונית אך הצליח להתגבר על המחלה.
מלבד משחק, פטינקין גם מרבה לשיר בהופעות בארצות הברית ולונדון, בהופעותיו הוא שר שירים ביידיש מתוך אלבומי הסולו שלו.
הסוג הרביעי

עלילה

הפסיכולוגית ד"ר אביגיל "אבי" טיילר הופכת לאלמנה, בעקבות רצח בעלה בידי אלמוני לאחר שהחל את מחקרו אודות היעלמויות שונות בעיר נום אשר באלסקה, ארצות הברית. ד"ר אביגיל ממשיכה את מחקרו של בעלה, אך נחשפת לשורה של תופעות משונות אשר גורמות לה להאמין כי גורם חוצני נותן את השפעתו על העיר נום. במהלכה של העלילה עוברת ד"ר אביגיל חוויות אישיות הגורמות לפגיעות פיזיות ונפשיות לה ולשאר בני משפחתה, דבר המעלה את חשדם של אנשי החוק בדבר כל הקורה עם ד"ר אביגיל.

אמיתות הסרט

בכל הנוגע לאמיתות "הסוג הרביעי", שמועה שהסתובבה בעיקר ברשת גרסה כי יוצרי הסרט טוענים כי העלילה מקבילה לסיפורים אמיתיים אשר אירעו בעבר בעיר נום, למרות הסרטונים המאולתרים כאמיתיים והדמויות השונות המגולמות על ידי שחקנים עומדת הסברה לטשטוש הזהויות האמיתיות, וכי יש לגיטימציה לעידודה של תאוריית קשר נוספת כנגד ממשל ארצות הברית המסתיר את האירועים האמיתיים. במציאות, יוצרי הסרט מעולם לא טענו לאמיתות כלשהי של הדברים ואף הצהירו מפורשות כי מדובר בעלילה בדיונית לחלוטין.
אירוויזיון אסיה

רקע

מאז החלה תחרות האירוויזיון ב-1956 היא זכתה לפופולריות גבוהה גם מחוץ לאירופה, ושודרה לאורך השנים במדינות רבות, בהן יפן ואוסטרליה. בשנת 2015 השתתפה אוסטרליה לראשונה בתחרות כאורחת, והוסיפה להשתתף גם בשנתיים שלאחר מכן.
רשת SBS ואיגוד השידור האירופי סיכמו עקרונית כבר ב-2016 על הפקת תחרות ברוח האירוויזיון, שבה ישתתפו מדינות מאסיה ואוקיאניה, ושתיערך באוסטרליה. התחרות הראשונה תוכננה להיערך ב-2017, אולם לא התקיימה לבסוף.
ב-18 באוגוסט 2017 הודיע איגוד השידור האירופי באופן רשמי על עריכת התחרות הראשונה ב-2018. במקביל, הושקו אתר האינטרנט הרשמי של התחרות וקמפיין פרסומי. 
התחרות צפויה להיקרא "אירוויזיון אסיה" ולא "אסיוויזיון" (Asiavision), מאחר שאיגוד השידור של אסיה (ABU) כבר מפעיל שירות חדשות בשם זה.

מבנה התחרות

מבנה התחרות וכלליה טרם הוצגו באופן רשמי, אולם הם צפויים להיות דומים לאלו הנהוגים באירוויזיון. עם זאת, בשלב זה לא יידרשו המשתתפות להיות חברות באיגוד השידור האסייתי, בשונה מהתחרות האירופית.
רות קנאי

רות קנאי (נולדה ב-7 בפברואר 1943) היא פרופסור חבר למשפטים העוסקת בדיני עונשין וענישה במרכז האקדמי כרמל, ובעבר באוניברסיטת בר-אילן.
אור אבירם

ביוגרפיה

אבירם הוא בנם של שחקני כדורת. הוא החל לשחק בגיל 10 בכדורת. בצבא שרת בחיל האוויר כטכנאי תקשורת נתונים. הוא מתאמן במועדון חיפה ועובד כארכיטקט תוכנה בחברת "אלעד מערכות".

סגן אלוף העולם

באליפות העולם בכדורת שנערכה בסלובניה בשנת 2005 זכה אבירם במדליית כסף בטורניר ליחידים

אלוף אירופה

באליפות אירופה בכדורת שנערכה בשנת 2006 זכה אבירם במדליית זהב בטורניר ליחידים

מדליית זהב בגביע העולם

בתחרות גביע העולם בכדורת שנערכה בקרסנויארסק שברוסיה בנובמבר 2013 זכה אבירם בגביע לאחר שניצח במשחק הגמר את גיא קמינסקי מדרום אפריקה 1-2 ובשלב חצי הגמר את אלכסיי פירושוקוב מרוסיה 0-2 וסיים עם ממוצע של 239.13 נקודות למשחק ומשחק מושלם אחד בשלב המוקדמות (300 נקודות) ובכך היה לשחקן הישראלי הראשון שזכה בגביע יוקרתי זה.
קמיל גרוסיצקי

קריירת מועדונים

גרוסיצקי ערך את עונת הבכורה המקצוענית שלו במועדון נעוריו פוגון שצ'צ'ין בעונת 2006-2007. בעונה שלאחר מכן, הצטרף לקבוצת לגיה ורשה, אולם לאחר כמה חודשים בלבד במועדונו החדש, ביקש להיות מושאל לקבוצה במדינה זרה בשל בעיות אישיות. ב-13 בפברואר 2008, הוכרז רשמית שגרוסיצקי יעבור בהשאלה למועדון השווייצרי סיון עד לסיום אותה השנה האזרחית. במהלך החציון האחרון של עונת 2007-2008, שיחק גרוסיצקי ב-8 משחקי ליגה עבור סיון, בהם כבש שני שערים. בעונה שלאחר מכן, הורד לקבוצת הנערים של המועדון על ידי מאמנה החדש של סיון, ולאחר כמה חודשים שב לקבוצת לגיה ורשה.
בפברואר 2009, קבוצת יגילוניה ביאליסטוק השאילה את גרוסיצקי עד לסיום העונה. בסופה של אותה העונה, יגילוניה מימשה את זכותה לרכוש את השחקן בתום מועד ההשאלה, וקנתה אותו מלגיה ורשה תמורת חצי מיליון זלוטי. גרוסיצקי חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצה. אחרי עונה נוספת במדי יגילוניה, נרכש בינואר 2011 תמורת 900,000 אירו על ידי המועדון הטורקי סיבאספור.
ב-24 בינואר 2014, לאחר שלוש שנים בטורקיה, חתם גרוסיצקי בקבוצת ראן. ב-27 במרץ 2014, כבש את שערו הראשון בצרפת, בניצחון המפתיע של קבוצתו 2-0 מול ליל, במשחק רבע גמר הגביע הצרפתי. קמיל המשיך לכבוש במפעל הגביע, כאשר ב-15 באפריל אותה השנה, כבש שער נוסף במסגרת חצי גמר הגביע, בניצחון 3-2 מול אנז'ה. במשחק הגמר, שותף גרוסיצקי למשך 52 דקות לפני שהוחלף. ראן הפסידה באותו המשחק, 2-0 לגנגאן, וסיימה רק כסגנית מחזיקת הגביע. ב-31 בינואר 2017 חתם בהאל סיטי מהפרמייר ליג.

קריירה בינלאומית

גרוסיצקי נמנה כחלק מסגלי נבחרות פולין הצעירות. ב-2 בפברואר 2008, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הפולנית במהלך משחק ידידות מול פינלנד. הוא היה חלק מסגל נבחרת פולין לטורניר הגמר של יורו 2012, בו נטל חלק במשחק אחד בלבד, משחק ההפסד 1-0 מול צ'כיה בורוצלב, לאחר שנכנס כמחליף ל-34 דקות במקומו של יוג'ין פולנסקי.
בהופעתו ה-24 עבור נבחרתו ב-7 בספטמבר 2014, כבש גרוסיצקי את צמד שערי הבכורה שלו עבור מולדתו, במהלך הניצחון 7-0 מול גיברלטר במשחק במסגרת מוקדמות יורו 2016.
אלכסנדר מאייר

סנט פאולי והמבורג

מאייר החל את קריירת הבוגרים שלו בפ.צ. סנט פאולי התום עונת 2001/02, אז שיחק שני משחקים, וירד עם הקבוצה אל הבונדסליגה השנייה. בעונת 2002/03 הפך מאייר לשחקן הרכב בקבוצה, והבקיע שבעה שערים ב-23 הופעות. בעונת 2003/04 חתם על חוזה לשלוש שנים ביריבתה העירונית של סנט פאולי, המבורג. למרות זאת, שיחק בקבוצה עונה אחת בלבד, ולא הצליח להשתלב בקבוצה, לאחר שצבר ארבע הופעות בבונדסליגה בלבד, ושש הופעות בקבוצת המילואים.

איינטרכט פרנקפורט

מאייר עבר לאיינטרכט פרנקפורט בעונת 2004/05, לאחר שלא השתלב בהמבורג. פרנקפורט שיחקה באותה עונה בבונדסליגה השנייה, והעפילה לבונדסליגה הראשונה כשמאייר מבקיע 9 שערים. משחק הבכורה של מאייר בפרנקפורט הסתיים בתוצאה 1-1 מול אלמניה אאכן, כשמאייר מבקיע את השער לפרנקפורט. בעונת 2005/06 פרנקפורט שיחקה בבונדסליגה, והופעת הבכורה של מאייר בקבוצה זו בבונדסליגה הסתיימה בהפסד 4-1 לבאייר לברקוזן. את השער הראשון שלו בבונדסליגה, הבקיע מאייר מול דיסבורג באוקטובר 2005, בניצחון 1-0. באותה עונה פרנקפורט הגיעה לגמר הגביע הגרמני, והפסידה 1-0 לבאיירן מינכן, במשחק בו מאייר שיחק 90 דקות. פרנקפורט זכתה בכרטיס לגביע אופ"א בגין הישג זה, והופעת הבכורה של מאייר במפעל התקיימה בהפסד 2-1 לפאלרמו בספטמבר 2006. במשחק מול סלטה ויגו בגביע אופ"א הורחק מאייר בכרטיס אדום, וסיים את המפעל ללא הבקעה, כשפרנקפורט מודחת בשלב הבתים.
בעונת 2007/08 מאייר היה מושבת לאורך תקופה ארוכה בגין פציעה בברך, וצבר 11 הופעות בלבד, וגם בעונת 2008/09 סבל מפציעה ארוכה. בעונת 2009/10 הבקיע מאייר עשרה שערים, אך בעונת 2010/11 סבל מאייר מעונה גרועה כמו כל הקבוצה שלו. מאייר הבקיע שני שערים בלבד, ואיינטרכט פרנקפורט נשרה אל הבונדסליגה השנייה. בעונת 2011/12 חזרה פרנקפורט אל הבונדסליגה, כשמאייר מסיים את העונה כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה עם 17 הבקעות. עונת 2012/13 הייתה המשך ישיר של העונה הקודמת מבחינת מאייר, שהבקיע 16 שערים בבונדסליגה, וסיים במקום השלישי בטבלת הכובשים לאחר שטפן קיסלינג ורוברט לבנדובסקי. בעונת 2013/14 חלה ירידה מסוימת כשמאייר הבקיע שמונה שערים בבונדסליגה, אליהם הוסיף שבעה שערים במסגרת הליגה האירופית, ממנה הודחה פרנקפורט בשלב 32 האחרונות על ידי פורטו בשערי חוץ. בעונת 2014/15 סיים כמלך השערים של הבונדסליגה באופן בלעדי, לאחר שהבקיע 19 שערים, על אף ששיחק 26 משחקים בלבד משום שהיה פצוע במחזורי הליגה האחרונים. בעונת 2015/16 הבקיע מאייר 12 שערים ב-19 הופעות בלבד, משום שגם בעונה זו סבל מפציעות. ביולי 2016 הוארך חוזהו של מאייר בקבוצה עד לתום עונת 2017/18. בעונת 2016/17 הבקיע מאייר חמישה שערי ליגה. בעונת 2017/18 היה מאייר פצוע כמעט לאורך כל העונה, וחזר במחזור ה-33, והבקיע שער במשחק החזרה שלו מול המבורג. בתום עונה זו, בה זכה מאייר עם פרנקפורט בגביע הגרמני על אף שלא שיחק בו, שוחרר מאייר מהקבוצה, לאחר שלא הוארך חוזהו.
נכון ליוני 2018, מאייר מדורג במקום הרביעי בטבלת שיאני המבקיעים של איינטרכט פרנקפורט בבונדסליגה בכל הזמנים, לאחר ברנד הולצנביין, ברנד ניקל ויורגן גרבובסקי, ובמקום השמיני בטבלת שיאני ההופעות של איינטרכט פרנקפורט בבונדסליגה בכל הזמנים.

חזרה לסנט פאולי

בינואר 2019 חזר מאייר לפ.צ. סנט פאולי, בה החל את קריירת הבוגרים שלו, וחתם במועדון עד לתום עונת 2018/19.

קריירה בינלאומית

למאייר שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אך הוא מעולם לא זומן לנבחרת גרמניה הבוגרת.
צו מרפאתי

ערר על טיפול מרפאתי כפוי

כל אדם רשאי להגיש ערר על הוראה לטיפול מרפאתי לוועדה פסיכיאטרית. הוועדה תדון בערר לא יאוחר מ-10 ימים מיום הגשתו ורשאית לאשר את ההחלטה להורות על טיפול מרפאתי כפוי, לבטלה או לשנותה.
בדיון בפני הוועדה הפסיכיאטרית רשאי החולה להיות מיוצג על ידי עורך-דין, אך ראוי לציין שרוב האוכלוסייה שניתנת לה צו מרפאתי כפוי היא אוכלוסייה מוחלשת ואיננה יכולה להרשות לעצמה לשכור עורך דין או לפנות אל עורך דין, ועל כן החולים נאלצים לייצג את עצמם או לוותר ולקבל חומרים כימיים שעשויים להיות מסוכנים להם בכפייה וללא יכולת ערר אמיתית.
פרננדה טאקאי

חייה

טאקאי נולדה במדינת אמאפה שבצפון ברזיל, ובהיותה בת 9, עברה עם משפחתה להתגורר בדרום-מזרח ברזיל, בבלו הוריזונטה, בירת מדינת מינאס ז'ראיס, העיר בה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה. בילדותה, הרבתה טאקאי להאזין למוזיקה, במיוחד רוק אנגלי ופופ-רוק, ובהשפעת משפחתה, האזינה גם למוזיקת MPB. בנוסף, הרבתה לקרוא חוברות קומיקס. ב-1993 סיימה טאקאי תואר ראשון ביחסי ציבור באוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראיס. אביה של טאקאי הוא בן ליפנים שהיגרו לברזיל בתחילת המאה העשרים. טאקאי נשואה לגיטריסט ולשותפה ליצירה בפאטו פו, ג'ון אוליואה, ולהם בת (נולדה ב-2003).
בנוסף לפועלה במוזיקה, כותבת טאקאי טורים בעיתונים "הבלדר הברזיליאנסי" (Correio Braziliense) ו"מדינת מינס" (O Estado de Minas).
בנובמבר 2007 יצא ספרה הראשון, "לעולם אל תזלזל באישה קטנה" ("Nunca Subestime uma Mulherzinha"), בהוצאת ספרי פנדה, אשר מאגדת טורים וסיפורים שפרסמה טאקאי בעיתונים הללו. כפי דבריה של טאקאי בספרה - "...אנו עודנו מזינים רעיונות שעוצבו בעקבות הליכתנו בתלם כשוטים. בכל נושא או עניין, נכונים אנו להביע דעות או השקפות. ואנו, "הנשים הקטנות", נמנות בין יצורים אשר נתברכו בשפע מדעותיהם של אחרים. וגרוע מכל: גם אנו חלק מאותו המנגנון, וכך מכשילות את עצמנו שלא במודע". טקסטים אלה נחשבים, בקרב הקוראים, לוידוים היתוליים של טאקאי.
איגוד מבקרי האמנות של סאו פאולו בחר באלבום "Onde Brilhem os Olhos Seus" ("במקום בו נוצצות עיניך"), בו שרה טאקאי שירים מהרפרטואר של נארה לאאו, כאלבום ה-MPB הטוב ביותר לשנת 2007.
סימן ההיכר העיקרי של עבודתה של טאקאי במסגרת להקת פאטו פו הוא העירוב בין צלילי ההרכב (הכוללים שימוש בגיטרות ובאפקטים אלקטרוניים וביצועים לבלדות) לבין גון קולה המעודן.
ואט ארון

ארכיטקטורה

הסמן הבולט של "ואט ארון" הוא הפראנג המרכזי (מגדל בסגנון קמבודי). מדרגות תלולות מובילות לשתי מרפסות. מקורות שונים מדווחים על גובה המגדל בין 66.8 מטרים ל-86 מטרים. פינות המקדש מוקפות בארבעה פראנגים לוויינים קטנים יותר. הפראנגים מקושטים בצדפים ופיסות חרסינה שבהם נעשה שימוש קודם כזבורית לספינות שהגיעו לבנגקוק מסין. סביב בסיסם של הפראנגים יש דמויות שונות של חיילים סינים וחיות קדומים. על המרפסת השנייה יש ארבעה פסלים של האל ההינדי אינדרה רוכב על אראוון (פיל מיתי במיתולוגיה של תאילנד).
על שפת הנהר יש ששה ביתנים (בתאית סאלה) בסגנון סיני. הביתנים עשויים מגרניט ירוק.
בסמוך לפראנגים מצוי אולם ההסמכה ובו דמותו של בודהה ניראמיטר שעל פי המסורת תוכננה על ידי המלך ראמה השני. מעל חזית הכניסה הקדמית לאולם ההסמכה יש גג ומעליו צריח מחודד המקושט בקרמיקה צבעונית ועבודות גבס מצופות בחרסינה צבעונית. בחזית יש פסלים של שני שדים - דמויות השומרים.

היסטוריה של המקדש

המקדש נבנה בימי הבירה העתיקה של ממלכת איוטהאיה ונקרא במקור ואט מאקוק (מקדש הזיתים). בתקופה שבה ת'ונבורי הייתה בירת תאילנד, המלך טאסקין שינה את שמו לואט צ'נג.
למשך תקופה קצרה שכן במקדש בודהה מאזמרגד, אבל בשנת 1784 הועבר הפסל לואט פרה קוו.
במאה ה-19 שינה המלך ראמה השני את שם המקדש לואט ארונראטצ'את'רם. הוא שיקם את המקדש והגדיל את הפראנג המרכזי, ואת העבודה סיים המלך ראמה השלישי. ראמה הרביעי נתן למקדש את שמו הנוכחי ואט ארונרראטצ'אווררם.

מיתולוגיה

הפראנג המרכזי מסמל את ההר המיתולוגי "הר מארו" מהקוסמולוגיה ההודית. הפראנגים הלוויינים מוקדשים לאל הרוח "פרה פאי". השדים בשביל הכניסה הם מהראמאיינה. הדמות הלבנה מכונה "סאהאססאטג'ה" והירוקה ידועה כ"טאסאקאנת".