שינוי שיטת הבחירות בישראל

מבקרי השיטה היחסית

הביקורת על שיטת הבחירות היחסית נובעת בראש ובראשונה מריבוי המפלגות והקשיים בהקמת ממשלות לאחר הבחירות. נוסף לכך בולט הרצון לצמצם את כוחן של המפלגות הקטנות, שהפכו לאורך השנים ל"לשון מאזניים" בדרך להקמת קואליציה והקשו מאוד על תפקודן ויציבותן של ממשלות בישראל לאורך השנים.
העוצמה הרבה לה זוכות המפלגות הקטנות בשיטה היחסית באופן לא פרופורציונלי לגודלן, מאפשרת להן, לא אחת, לכפות את דעותיהן והאינטרסים המצומצמים על המפלגות הגדולות. קשיים אלו מחריפים את השסעים הפוליטיים בישראל ומובילים לחוסר יציבות שלטונית המתבטאת בבחירות לעיתים תכופות מהמתחייב בחוק.

הצעות לשינוי

כאמור, שיטת הבחירות הנהוגה בישראל נתונה לוויכוח ציבורי מאז הקמת המדינה. הדיון הציבורי והפוליטי בנושא שינוי שיטת הבחירות כלל הצעות רבות, שמטרתן מתן מענה לקשיי השיטה היחסית והגברת המחויבות של נבחרי העם לבוחריהם.
הוצעו חלופות רבות לשיטה הנוכחית, בהן: חלוקת המדינה ל-120 אזורי בחירה וקיום בחירות רוביות-אישיות, יצירת שיטת בחירות מעורבת במסגרתה חלק מהנציגים יבחרו בבחירה רובית-אישית, במחוזות בחירה, ואחרים בבחירה יחסית ארצית, מתן זכות ראשונים למי שעומד בראש הסיעה הגדולה להרכיב את הממשלה, העלאת אחוז החסימה ועוד מגוון הצעות.
בנייר מדיניות של פורום קהלת מיוני 2015 ניסחו אברהם דיסקין ועמנואל נבון הצעה לשינוי שיטת הבחירות והממשל בישראל, הכוללת שני שינויים מרכזיים: 1. פתיחת אפשרות לכינון "ברית רב מפלגתית" לפני הבחירות. ברית זו תיחשב כהסכם עודפים (שיכלול גם מפלגות בברית שלא עברו את אחוז החסימה), ויושב ראש המפלגה הגדולה בברית יהיה מועמדה לראשות הממשלה. הוצע כי אם זכתה ברית (או מפלגה) ב61 מנדטים, יציג יושב ראש המפלגה הגדולה שבברית את ממשלתו לפני הכנסת ללא צורך באישורה (אך ניתן יהיה להפיל את הממשלה בהצבעת אי-אמון). אם לא זכתה אף ברית ב-61 מנדטים, יטיל הנשיא את מלאכת הרכבת הממשלה על מועמד המפלגה הגדולה בברית שזכתה במשותף למספר המנדטים הגדול ביותר (ובלבד שזכתה ב-40 מנדטים). 2. הוצע לאפשר לכל מפלגה שתחפץ בכך לקיים פריימריז ביום הבחירות לרשימת המפלגה, כך שהמצביעים למפלגה יוכלו לדרג את רשימתה בעת ההצבעה.

השיטה המעורבת

בשנת 1992 התקבלה החלטה ליצור שיטה מעורבת המשלבת בין השיטה הנשיאותית ובין השיטה הפרלמנטרית–יחסית, הנהוגה בישראל ולכן תוקן שוב חוק יסוד: הממשלה, ובו נקבע כי בישראל תונהג שיטת בחירות כפולה: בחירה ישירה לראשות הממשלה ובחירות למפלגה בכנסת בשיטת הבחירות היחסית. בשיטה זו הצביעו האזרחים באמצעות שני פתקי בחירה, באותו מועד.
באמצעות הרפורמה האלקטורלית קיוו מקבלי ההחלטות לחזק את הדמוקרטיה על ידי מתן האפשרות לציבור לבחור את ראש הממשלה באופן ישיר ואישי ובכך לצמצם את תלותו בכנסת ובמפלגות הקטנות ולחזק את המשילות השלטונית. תקווה נוספת הייתה לצמצם את השפעתן הלא פרופרציונלית של המפלגות הקטנות ולצמצם את השסעים על ידי היווצרות גושים פוליטיים רחבים.
חוק הבחירה הישירה לראשות הממשלה הופעל בשנת 1996 בה נבחר בנימין נתניהו, ובשנת 1999 בה נבחר אהוד ברק. בשנים אלו התקיימו בחירות לראשות הממשלה יחד עם הבחירות לכנסת. לאחר שאהוד ברק התפטר בדצמבר 2000, התקיימו בחירות מיוחדות לראשות הממשלה בלבד בהן נבחר אריאל שרון והרכב הכנסת נותר על כנו.

בחזרה לשיטה היחסית

שיטת הבחירות המעורבת לא הובילה לשינוי המיוחל בסדרי הממשל בישראל. היא העלתה את כוחן של המפלגות הקטנות על חשבון המפלגות הגדולות, היא החריפה את השסעים הפוליטיים והחברתיים במדינה ולא סייעה לשמירה על היציבות השלטונית כפי שציפו שיתרחש. לאור זאת הוחלט בשנת 2001 לבטל את הבחירה הישירה לראשות הממשלה ולחזור לשיטת הבחירות היחסית-ארצית בפתק הצבעה אחד.
למרות הניסיון הכושל, שאלת שינוי שיטת הבחירות בישראל עודנה מרחפת בחלל האוויר והיא עומדת על סדר היום הציבורי.

לקריאה נוספת

אריאן א., אמיר ר. (1997) הבחירות הבאות: באיזו שיטה נבחר?, ירושלים: הספרייה לדמוקרטיה, המכון הישראלי לדמוקרטיה.