google/wiki40b huggingface dataset:
מינדרו כץ

חייו

מינדרו כץ נולד בבוקרשט, רומניה. בגיל שבע פגש אותו ג'ורג'ה אנסקו ונתן לו המלצה בעזרתה התקבל ללימודים אצל פלוריקה מוסיצ'סקו, פסנתרנית ומורה ידועת-שם ברומניה. בהמשך למד באקדמיה למוזיקה בבוקרשט, אך ב-1941 סולק מהלימודים בגלל היותו יהודי. אנסקו התערב לטובתו פעם נוספת, הוא פנה אל אלנה, נסיכת יוון ודנמרק ובהשתדלותה שוחרר מעבודת הכפייה של פינוי השלג בדרכים והועבר לעבודות משרדיות, כדי שיוכל להמשיך באימוני הנגינה. ביוני 1947 סיים את לימודיו וחודש לאחר מכן כבר הופיע כסולן התזמורת הפילהרמונית הרומנית. בשנים שלאחר מכן הופיע כץ בקונצרטים בכל רחבי מזרח אירופה, כולל מוסקבה. הישגיו המוזיקליים הובילו לכך שהוענק לו התואר Artist Emerit ("אמן מצטיין" – ברומניה), היה לסולן קבוע של התזמורת הפילהרמונית, וקיבל את פרס המדינה.
בשנת 1959, בעת סיבוב הופעות בלונדון, ערק מרומניה הקומוניסטית בעזרתו של מנשה קדישמן, ועלה לישראל, והופיע בה ברסיטלים ובקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורת קול ישראל. הוא המשיך לעשות חיל גם בחו"ל, ויצא לשלושה סיבובי הופעות ארוכים מסביב לעולם בהם הופיע, בין השאר, בארצות הברית עם תזמורת פילדלפיה והפילהרמונית של לוס אנג'לס ובאנגליה עם תזמורת רשות השידור הבריטית ועם הפילהרמונית המלכותית, וניגן תחת שרביטם של סרג'יו צ'ליבידאקה, ג'ון ברבירולי, אנטל דוראטי, לורין מאזל ויוזף קריפס.
כץ לימד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, ובשנת 1972 מונה לפרופסור. בין תלמידיו היו מרדכי שחורי, אנג'לה סטון-בורוכוב, אסתרית בלצן, ענת שרון ועמנואל קרסובסקי. הוא נמנה עם חבר השופטים בתחרות רובינשטיין הראשונה, בשנת 1974, שבה שפט גם ארתור רובינשטיין עצמו.
הוא עבר שני אירועי לב, אך המשיך להופיע. הוא מת באיסטנבול, טורקיה, בינואר 1978, באמצע הופעה - בזמן ביצוע סונטה אופוס 31 מספר 2 ("הסערה") של בטהובן, הניח את הראש על מקלדת הפסנתר ומת. הותיר אישה, זהרה, ובת. 
במהלך חייו הופיע כץ כסולן בקונצרטים ביותר מארבעים מדינות שונות.
השם הפרטי Mîndru משמעו ברומנית "גא". מכאן נוצרה ברומניה הבדיחה על פיה "מנדרו (=גא) כץ הוא היפוכו הגמור של המוזיקאי מודסט (=צנוע) מוסורגסקי...".
ליה דוליצקיה

ביוגרפיה

ליה דוליצקיה (Lya Dulitzkaya או Dulizkaya) נולדה בווינה לזמרת הילדה דוליצקיה, גדלה שם ועברה הכשרה מקצועית כגננת, אותה לא הצליחה לסיים. כמו כן, למדה משחק.
באוגוסט 1938 עלתה לישראל במסגרת עליית הנוער. היא הופיעה בהצגות ילדים ונמנתה עם מייסדי להקות התיאטראות ארבטרון וזרקור. היא ניהלה גם גן ילדים ברחוב זמנהוף בתל אביב. שנים רבות שהתה בחו"ל ושיחקה במחזות זמר ובהצגות: "שיקגו", "קברט", "אמא קוראז'" ועוד.

תיאטרון

דוליצקיה הופיעה על בימות רבות בארץ, בהן: זירה, זרקור, ארבטרון, הגשר (תיאטרון ישראלי בגרמנית), תילון, תיאטרון גיורא גודיק, הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון בית ליסין.
מבין ההצגות בהן שיחקה נמנו פרנסואה ראש גזר, נאסר א דין, ולס הטוראדור, כנר על הגג, שיץ, חמץ, אלקה, מאחורי הגדר, איי לייק מייק, וברנשים וחתיכות. הצלחתה הגדולה הייתה בתפקיד גולדה במחזמר כנר על הגג, בתיאטרון גיורא גודיק, לצד טוביה בגילום בומבה צור, חיים טופול ושמואל רודנסקי, ואחר כך לצד יוסי ידין בהפקה הוינאית ולצד שמעון ישראלי בהפקה הדרום אפריקאית. "ההולכים בחושך" הייתה ההצגה האחרונה בהשתתפותה.

סרטים

הופיעה לראשונה בקולנוע הישראלי בשנות השישים, אז שיחקה בארבינקא, נס בעיירה, בתפקיד האם במרגו שלי. מאוחר יותר גילמה גם את תפקיד שושנה ישראלי בכץ וקרסו, את אם החתן הכלה וצייד הפרפרים ושיחקה גם בשרגא קטן, בתלווה לי את אשתך ובשדות ירוקים. כמו כן דיבבה את דמות הסבתא בסרט המצויר פוקהונטס בשנת 1995. ב-1999 שבה לשחק בפעם האחרונה בסרט איימי ויגואר (Aimée & Jaguar) בתפקיד חולדה.
דוליצקיה נפטרה בגיל 81 ונטמנה בבית העלמין ירקון.
הניחה בת, השדרנית עיינה אילון, ונכדתה מאיה אילון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב שלומציון המלכה 9.
ויין הורוביץ

ביוגרפיה

הורוביץ נולד בלונג איילנד, מדינת ניו יורק, שבארצות הברית. בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ברנדייס שבמדינת מסצ'וסטס. ותואר שני ושלישי מאוניברסיטת ברמינגהאם בממלכה המאוחדת.  מלמד באוניברסיטה העברית ובית הספר לתלמידים מחו"ל ע"ש רוטברג
.
הורוביץ עוסק בחקר הספרות, הדת, המיתולוגיה, המדע ואסטרונומיה עתיקה בשפות שמיות מזרחיות (שומרית ואכדית).

מחקר ופענוח ממצאי כתב יתדות בארץ ישראל

הורוביץ עוסק בחקר ופענוח ממצאי כתב יתדות בארכאולוגיה של ארץ ישראל, בין השאר חקר את תעודות שנמצאו בתל חצור, תכתובת שנשלחה לעיר מארי (תכתובת שנמצא גם בכיוון ההפוך בתעודות מארי), ותעודת חרס בת כ-3,800 שנה, הכוללת חוקים בסגנון חוקי חמורבי הכתובה בכתב יתדות בשפה האכדית. 
בשנת 2006, פרסם ספר מחקר מקיף על כל המקורות הכתובים בכתב יתדות שנתגלו ב-28 אתרים שונים בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל. הורוביץ מצא שכמחצית מהטקסטים שייכים לתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל. שאר הטקסטים מתחלקים בין תקופת הברונזה התיכונה, לתקופת הברזל בארץ ישראל. אפיון נוסף של הממצא בארץ ישראל הוא המגוון הרב של הסוגה הספרותית ושפות הכתיבה המצויים בהם, בין השאר: מכתבים, טקסטים אדמיניסטרטיביים, טקסטים משפטיים, כתובות מונומנטליות רשמיות, לחשים מאגיים, ואפוסים. בשפות אכדית, שומרית, ושפות כנעניות.

תעודות אל-יהודו

בשנת 2015, פרסם הורוביץ את התרגום הראשון לעברית של תעודות אל-יהודו, קובץ של כ-200 לוחות טין מהמאה השישית והחמישית לפנה"ס, ובהם מידע  גולי ממלכת יהודה בבבל. הם כתובים בכתב יתדות, בניב בבלי של השפה האכדית וכוללות שמות של גולי בבל.
משולם טוכנר

משולם טוֹכנר (10 באפריל 1912 – אוגוסט 1966) היה מורה וחוקר ספרות ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בשנת 1912 בעיירה מינקוביץ שבאוקראינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, בגיל 4, עבר עם משפחתו לעיירה בריטשאן (בריצ'ני) שבבסרביה. נפגע בעמוד השדרה כתוצאה מיידוי אבנים עליו. בגיל 13 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והמשפחה השתקעה בירושלים. למד בבית הספר תחכמוני והמשיך בגימנסיה הריאלית.
למד ספרות עברית, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובגיל 25 סיים לימודיו וקיבל תואר שני. בגיל 27 נישא לרחל לבית רבינוביץ, חברתו ללימודים. עסק בהוראה בבתי ספר בטבריה, בעפולה ובירושלים, ולאחר מכן, מגיל 36 ועד לפטירתו, הורה בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בירושלים. בשנותיו האחרונות עמל על דוקטורט, אך לא השלימו עקב מותו. 
בצעירותו כתב סיפורים, שהתפרסמו, בין השאר, בעיתון "הארץ", ובהמשך התמקד בכתיבת ביקורת ספרות, בעיקר על יצירתו של ש"י עגנון. 
נפטר באוגוסט 1966, בהיותו בן 54 שנים. עם מספידיו נמנו אברהם אבן-שושן וש"י עגנון.
ספרו "פשר עגנון" יצא לאור בשנת 1968, לאחר מותו, ובו קובצו מאמריו ופרקים מהדוקטורט שלא זכה להשלים. במבוא לספר כתב דב סדן על טוכנר: "בהוראתו, שיצא לה מוניטין, עמדו לו בינתו המקיפה והחדה בחזיונה של ספרות וחזיונותיה וכוח הבעתו להקנות דעתו לתלמידיו שומעי לקחו שבעל פה, ככוח הבעתו להקנותה לקוראי דבריו שבכתב." חוקר עגנון הנודע, ברוך קורצווייל ציין: "רבות עשה גם משולם טוכנר במאמריו המעמיקים והיסודיים למען מחקר כתבי עגנון".
תצורת הרמיט

היסטוריה של המחקר

שם התצורה נקבע במקור כ"פצלי הרמיט" על ידי הגאולוג האמריקני לווי נובל (Levi Fatzinger Noble‏; 1965-1882) ב-1923 במאמר "מקטע של תצורות מהפלאוזואיקון בגרנד קניון בשביל בס" (A section of the Paleozoic formations of the Grand Canyon at the Bass Trail) על שם המיקום המייצג, אגן הרמיט (Hermit basin - "אגן המתבודד"), בסמוך לגרנד קניון. האגן קרוי על שמו של לואי ד. באוצ'ר (Louis d. Boucher), בין המתיישבים הראשונים בגרנד קניון, שכונה "המתבודד" בשל הרגלו להימנע ממגע עם מתיישבים אחרים. במאמר שבו הגדיר נובל את תצורת פצלי הרמיט הוא שייך אותה ל"חבורת אוברי" (Aubrey Group), יחידה סטרטיגרפית שקיומה בוטל אחר-כך. נובל הפריד תצורה זו מחבורת סופאי אליה שייכו אותה קודם כשמצא שקיימת אי התאמה בינה לבין השכבה הבאה, וההרכב הליתולוגי והגוון שלה שונה. נובל העריך את עובי התצורה בין 23 מטרים ל-150 מטרים.
ב-1951 שינה אנדריו מקנייר (Andrew McNair) את שם התצורה מ"פצלי הרמיט" ל"תצורת הרמיט" משום שהתצורה לא מכילה פצלים, אלא בנויה בעיקר מאבן חול דקת גרגיר בגוון אדום עמום עם כמויות מינוריות של אבן טין. מקנייר, שבחן את התצורה באזור שמצפון לגרנד קניון, העריך את עובי התצורה בין 100 מטרים ל-285 מטרים.
ב-1982 תיאר וורן המילטון (Warren B. Hamilton) את תצורת הרמיט בהרי ביג מריה בדרום מזרח קליפורניה. באזור זה עברו כל שכבות הסלע התמרה בקרטיקון, ולכן התצורה באזור זה מכונה "צפחת הרמיט" (Hermit Schist) והיא שוכנת מתחת ל"קוורציט קוקונינו". עובי השכבה בין 70 סנטימטרים ל-50 מטרים.
ב-1990 הרחיב רולנד בלייקי (Ronald C. Blakey) את שטח התצורה דרומה לאזור שבין סדונה לצוקי אוברי (Aubrey Cliffs). באזור זה כללה התצורה גם אבן בוץ. עובי התצורה נע בין 20 ל-100 מטרים.
במאמר מ-1997 על סלעי משקע מהפרם בצפון מערב אריזונה תיאר ג'ורג' בילינגסלי (George H. Billingsley) את התצורה באזור הגרנד קניון ומצא שעוביה נע בין 137 מטרים ועד 305 מטרים בקניון של נחל וירג'ין (Virgin River).

תיאור

תצורת הרמיט בנויה מאבן טין, אבן בוץ ואבן חול דקת גרגיר היוצרים מדרון בגוון חום אדמדם. תצורת הרמיט נוצרה בים רדוד. אם כי עקבות בעלי חיים, סדקי בוץ, וסימנים שיוצרות טיפות גשם מעידים שהסלעים היו חשופים לאוויר לעיתים קרובות. הצבע האדום מעיד שהמשקעים נוצרו בסביבה עשירה בחמצן שגרם לברזל שבבוץ להחליד. המקור העשיר ביותר בחמצן הם מים זורמים, ולכן משקעים מנהרות, מישורי הצפה וחופים שהוצפו בגאות הם בעלי הצבע האדום העז יותר. החלק העליון של התצורה באזור הגרנד קניון בנוי מאבן חול גירית מסיבית בגוונים של אדום ולבן ושכבות של אבן טין שיש בהם שיכוב צולב. שכבות של אבן טין מתפוררת בגוון אדום כהה ממלאים ערוצי נחל קדומים רדודים הנפוצים בתצורה זו. שכבות אבן הטין מכילות לעיתים קרובות מאובנים של שרכים ושל עצים שנשמרו בצורה גרועה, וכן עקבות של זוחלים ודו-חיים. עובי התצורה נע בין 30 מטרים בחלק המזרחי של הגרנד קניון ועד 270 מטרים ברמת הרמיט וברמת שיוויטס. באזור סדונה מגיע עובי התצורה ל-90 מטרים. נקודת המגע של התצורה עם תצורת אבן חול קוקונינו מעליה חדה ואינה כוללת שכבות מעבר. נקודת המגע עם חבורת סופאי מתחתיה מאופיינת באי התאמה מקבילה המאופיינת בסחיפה משמעותית, כולל עמקים קדומים שעומקם מגיע ל-18 מטרים.
יוסף כהן (סופר)

ביוגרפיה

כהן נולד בשכונת הדר בחיפה. בנעוריו למד בישיבת "קרן אורה" בכרמיאל ובישיבת פחד יצחק בירושלים.
פרסם עד כה כ-30 ספרים. את ספר הביכורים שלו "אלף-דמעות" הוא כתב לפני גיל עשרים, והוציאו לאור כחמש שנים מאוחר יותר, בעודו לומד בישיבת דרך ה' שבשכונת הר נוף. 
כהן מתמקד בעיקר בכתיבת ספרי הומור, מתח ופשע, וגם בספרים לילדים ונוער לציבור החרדי. ספריו יצאו לרוב לאור בהוצאת "יפה נוף", ונמכרו עד כה בעשרות אלפי עותקים.]
סדרת הספרים זליג שפורסמה תחת השם, י.כהן, זכתה אף היא להצלחה רבה]. 
חלק מספריו תורגמו לאנגלית. ספרו "יהודה", רומן היסטורי על תקופת בית שני, יצא גם תחת השם "Sacrifice".

ספריו

אלף דמעות – קובץ סיפורי נשמה.
שלבים – קובץ סיפורים.
צף מעל המים – קובץ סיפורים.
יהודה – סיפור היסטורי עלילתי המתרחש בתקופת חורבן בית שני.
דירה לכל ילד – הדרכה כלכלית על פי דברי חז"ל.
גורל חתום – ספר מתח לבני הנעורים.
ברווז גרעיני – ספר מתח לבני הנעורים.
המלך האחרון –  ספר מתח לבני הנעורים.
מעבר לאופק –  ספר מתח לבני הנעורים.
סדרת זליג (16 כרכים) – לקט בדיחות של כל הזמנים.
זליג יוצאים לנופש 1,2 - ספר בסגנון הומוריסטי.
חבורת הבלשים והתוכי 1,2
זליג בקומיקס 1,2
זליג וחצי 1, 2
המתחזה – ספר מתח.
תיק 8900 – ספר מתח.
תעלומה ברומא – ספר מתח.
כנפיים סדוקות – ספר מתח.

ספרים שתורגמו

Sacrifice – הספר יהודה
סדרת הספרים זליג
מרט צ'טין

קריירת מועדונים

ב-19 בנובמבר 2017, מרט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי גנצ'לרבירליגי בהפסד 2–1 לקייסריספור במסגרת ליגת העל הטורקית.
ב-16 באוגוסט 2019, הוא חתם בשורות רומא מהסרייה א'.
מוזמביק (אי)

גאוגרפיה ואוכלוסייה

האי שנוצר מאלמוגים משתרע על שטח של 1.5 קמ"ר בלבד והוא ארוך וצר - אורכו כ-3 ק"מ ורוחבו נע בין 200 ל-500 מטר. כמעט כל שטחו בנוי והוא מחובר אל היבשה בגשר צר שאורכו כ-3 קמ"ר והמותר לנסיעה לכלי רכב פרטיים בלבד.
האי מחולק לשני חלקים - בחלקו הצפוני, "עיר האבן" (cidade de pedra), כ-400 מבנים הכוללים את עיקר אתרי העניין באי, ובחלקו הדרומי, המכונה "עיר הקנים" (cidade de macuti), כ-1,200 מבנים רעועים העשויים מקירות קנים או מכוסים בגג קנים. באי שוכנים מצודה, כנסיות וקפלות (ראו להלן), וכן מספר מסגדים ומקדש הינדו.
באי מתגוררים כ-14,000 תושבים, עובדה שמשמעותה, לאור ממדיו הצנועים, היא שצפיפות האוכלוסייה בו עומדת על יותר מ-9,000 איש לקמ"ר.

היסטוריה

האי שימש כנמל וכמספנה ערביים זמן רב לפני שואסקו דה גאמה פקד אותו ב-2 במרץ 1498. דה גאמה התקבל על ידי המקומיים ושליטם בסבר פנים יפות, שכן סברו שהפורטוגזים הם מוסלמים. הפורטוגזים ביססו באי נמל ובסיס ימי ב-1507, וזה היה לאחד הנמלים החשובים בדרכם להודו. קפלת גבירתנו דה בלוארטה (Nossa Senhora de Baluarte) מ-1522 נחשבת למבנה האירופי העתיק באי ובחצי הכדור הדרומי כולו.
ב-1558 נבנה מבצר סאו סבסטיאו (Fortaleza de São Sebastião) בקצהו הצפוני של האי, והוא היה לבירת מזרח אפריקה הפורטוגזית ולמוקד מסיונרי חשוב. בשנים 1607 ו-1608 נהדפו התקפות הולנדיות על האי, והוא שמר על מעמדו כנמל חשוב בדרך לאסיה שדרכו עברו, בין היתר, זהב, שנהב ותבלינים. המושבה במקום החלה לשקוע בסוף המאה ה-17, אך זכתה לפריחה מחודשת במאה שלאחר מכן בזכות הפיכתה למרכז לסחר עבדים.
עם פתיחתה של תעלת סואץ ירדה חשיבותו של האי לחלוטין. ב-1898 הוא איבד את מעמדו כבירה לטובתה של לורנסו מרקס, כיום מפוטו בירת מוזמביק. באמצע המאה ה-20 נפגע גם מעמדו של האי כנמל, כאשר את מקומו ירש נמל נקאלה (Nacala) הסמוך.
אמיליאנו סאלה

קריירה

סאלה נולד בעיירה קולולו (Cululú) בפרובינציית סנטה פה בארגנטינה, למרסדס והורסיו, אח לדריו ולרומינה. אביו עבד כנהג משאית. מאוחר יותר עברה המשפחה לפרוגרסו. סאלה עבר בגיל 15 לקבוצת הנוער של מועדון בורדו מליגת העל הצרפתית. לאחר שלא מצא את מקומו בקבוצת הצמרת הצרפתית, עבר מספר עונות בהשאלה עד שנמכר בשנת 2015 לנאנט. בעונתו הראשונה בליגה הצרפתית במדי נאנט הצטיין החלוץ הארגנטינאי וכבש 12 שערי ליגה ב-19 משחקים בלבד, גם בעונתו האחרונה בנאנט כבש 12 שערים ב-19 משחקים בלבד. יכולותיו הגבוהות הביאו למכירתו בינואר 2019 לקבוצת קארדיף סיטי מהפרמייר ליג תמורת שיא מועדון של 18 מיליון ליש"ט.

היעלמותו ומותו

לאחר החתימה על חוזה לשלוש עונות וחצי במדי קבוצת קרדיף סיטי, היה סאלה אמור להגיע לקרדיף במטוס פרטי חד-מנועי מסוג "פייפר מליבו" (Piper PA-46), אך נעלם ב-21 בינואר 2019 יחד עם הטייס שהיה עמו במטוס. החשש היה שהמטוס התרסק בדרכו מצרפת לאנגליה וששניהם נהרגו. לאחר שלושה ימים הוכרז כי החיפושים אחרי השניים נפסקו, וכי הסיכוי למצוא אותם בחיים אפסי.

בהקלטה שפורסמה ב-23 בינואר 2019 על ידי עיתון הספורט הארגנטינאי "אולה" (Olé) , מדבר סאלה כשהוא על המטוס באמצעות הודעת שמע בוואטסאפ במשך 53 שניות: 
"שלום אחים, אני גמור. הייתי פה בנאנט ועשיתי כל מיני דברים. אני עכשיו על מטוס שנראה שעומד להתפרק. אני אגיע לקרדיף מחר בבוקר, ואתחיל להתאמן עם החברים שלי. אם אחרי שעה וחצי לא תשמעו ממני חדשות, אני לא יודע אם ישלחו מישהו לחפש אותי, אבל אתם יודעים... אבא, אני ממש מפחד".
ב-30 בינואר 2019 נמצאו כמה משרידי המטוס. ב-3 בפברואר 2019 נמצא המטוס מרוסק באיי התעלה. ב-4 בפברואר 2019 נמצאה גופה בין שרידי המטוס.
ב-8 בפברואר אישרו חוקרי המשטרה כי הגופה שנמצאה שייכת לסאלה, וכי הוא נהרג מיד בהתרסקות המטוס. נכון ל-18 בפברואר 2019, גופתו של הטייס לא נמצאה.
הלוויתו של סאלה נערכה בעיר נעוריו פרוגרסו ב-16 בפברואר 2019.

תגובות

לאחר היעלמותו ביצעו שחקנים ומחנות אוהדים ממספר קבוצות מחוות לזכרו.
לאחר שהוכרז על מותו בצורה רשמית, מועדונים ומספר רב של שחקנים ושחקני עבר פרסמו הודעות אבל ברשתות החברתיות. קבוצת הכדורגל של נאנט אף שינתה את תמונת הפרופיל שלה בטוויטר לתמונתו של סאלה.
ב-10 בפברואר 2019, במשחק שהיה משחקה הראשון של נאנט לאחר שהוכרז רשמית על מותו של סאלה, כל הכרטיסים לאוהדים להתמודדות הזאת נמכרו בתשעה יורו, כמספר חולצתו של סאלה, ובמועדון הבטיחו כי אף שחקן לא ילבש יותר את המספר הזה. במהלך הטקס השחקנים לבשו חולצות שחורות עם שמו של סאלה בגבם, וקיימו דקה של מחיאות כפיים. בדקה התשיעית הקהל הקדיש לחלוץ המנוח שיר.
ב-12 בפברואר 2019, בתחילת המשחק בין מנצ'סטר יונייטד לפריז סן ז'רמן שפתח את משחקי שמינית גמר ליגת האלופות, הקדיש הקהל דקת דומיה ומחיאות כפיים לזכרו.
דטרויט טייגרס

היסטוריה

הקבוצה שנוסדה ב-1894 היא אחת משמונה קבוצות מייסדות של האמריקן ליג ב-1901. קיימות מספר גרסאות למקור השם "טייגרס" (טיגריסים), שתיים מהנפוצות בהן נוגעות לצבעי המדים שלבשה הקבוצה בתחילת דרכה, פסים צהובים על רקע שחור, ולכינויה של יחידה צבאית מהעיר. 
אחד מסמלי הקבוצה בראשית דרכה היה השחקן טיי קוב, שנודע במשחקו חסר הפשרות ולימים נחשב לאחד השחקנים הבולטים ביותר ששיחקו בליגה. קוב שיחק בקבוצה בין השנים 1905 ל-1926 כשמשנת 1921 שימש כמאמן-שחקן, בתקופתו העפילה הקבוצה שלוש פעמים ברצופות לוורלד סיריס בשנים 1907-1909, אך נכשלה בניסיונותיה לזכות באליפות. ב-1935 זכתה הקבוצה בתואר הראשון בתולדותיה לאחר שניצחה בוורלד סיריס את השיקגו קאבס 3-4. מאז זכתה הקבוצה שלוש פעמים נוספות בתואר, האחרונה בהן ב-1984. 
שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 התאפיינו בכשלונות רצופים של הטייגרס, שלא הצליחו להפעיל לפלייאוף. לקראת עונת 2006 שכרו הטייגרס את שירותיו של ג'ים לילנד, מנג'ר ותיק ובעל רקורד מוכח של הצלחות, וכבר בעונתו הראשונה הוא הוביל את הקבוצה לוורלד סיריס, בה הפסידו בחמישה משחקים לסנט לואיס קרדינלס. ב-2012 העפילו הטייגרס פעם נוספת לוורלד סיריס אך הפסידו 4-0 לסן פרנסיסקו ג'איינטס
היינריך פינקלשטיין

קורות חיים

פינקלשטיין נולד בשנת 1865 בלייפציג שבגרמניה. אביו היה ראש הקהילה היהודית שם, וממנו ירש היינריך הצעיר את אהבתו לטבע וטיפוס הרים. דבר זה הביא אותו ללימודי גאולוגיה ומדעי הטבע והוא סיים את לימודיו באוניברסיטאות לייפציג ומינכן בשנת 1884, בגיל 23 עם תואר ד"ר בפילוסופיה (PhD).
רק אז התפנה ללימודי רפואה אותם סיים בשנת 1892. פינקלשטיין החליט להקדיש עצמו לתחום רפואת הילדים והתמחה אצל אוטו הויבנר (Otto Leonhard Heubner). כאשר זה עבר מלייפציג לברלין והתמנה למנהל מחלקת הילדים בבית חולים שריטה, פינקלשטיין נתמנה לסגנו ויחד הם פרסמו עשרות מאמרים בעניין תזונת תינוקות ומניעת הפצת מחלות.
בין השנים 1901–1918 היה פינקלשטיין מחשובי הרופאים בברלין, מנהל השירות הרפואי לילדים בבית היתומים וב- Kürassierstraße. בשנת 1910 יסד יחד עם לנגשטיין, פאונדלר ופיקה את העתון הרפואי Zeitschrift für Kinderheilkunde. 

החשוב שברפואי הילדים בברלין ואולי בגרמניה כולה היה באותם ימים אדולף בגינסקי מורם של גדולים וחשובים וביניהם יאנוש קורצ'ק. עם מותו של בגינסקי בשנת 1918 נתמנה פינקלשטיין למנהל בית החולים לילדים ע"ש הקייזר פרידריך.
בגלל מוצאו היהודי לא זכה פינקלשטיין מעולם לתואר פרופסור מן המניין והיה רק פרופסור חבר, אך השפעתו על רפואת הילדים הגרמנית הייתה ללא אח ורע. הוא היה מחברו של ספר הלימוד העיקרי ברפואת ילדים, ספר שזכה לתרגומים לרוב לאנגלית, ספרדית וצרפתית. פינקלשטיין הצליח להוריד את תמותת התינוקות והילדים במחלקתו מ-70% לערך של 4.3% בלבד. יחד עם תלמידו, פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר, המציא את תחליף חלב האם בעל ריכוז חלבון הגבוה אשר גרם למהפך בתזונת התינוקת. פינקלשטיין הגה גם את "טיפות החלב" ועקב אחר תינוקות בשנתיים הראשונות לחייהם במרפאות מיוחדות שהקים לשם כך.
חשיבותו בחקר התזונה של תינוקות וילדים, מחלות מערכת העיכול והטיפול בילדים משלשלים שם אותו כראשון הגסטרואנטרולוגים לילדים בעולם. בין הישגיו התיאור והאפיון של מחלת הכרסת (צליאק). פינקלשטיין הצטיין גם במחקריו על מחלות זיהומיות והיו אלה פינקלשטיין ומאייר אשר זיהו את הסטרפטוקוקוקס הגורם למחלת השנית (סקרלטינה).
עלית הנאצים לשלטון הביאה לפרישתו לגמלאות במרץ 1933. בשנת 1935 איבד את תאריו, הרשות ללמד ולעסוק ברפואה. הוצעה לו משרה בשיקגו שבארצות הברית ואכן נסע לשם לזמן קצר אך שב לברלין כדי לא להפקיר את אחותו. פינקלשטיין מעולם לא נישא ואחותו הייתה משפחתו היחידה. פינקלשטיין שקל להגר לקובה או צ'ילה בגלל קשרים שהיו לו עם תלמידים לשעבר ממדינות אלה אשר השתלמו אצלו בברלין. בשלב זה וכהכנה להגירתו החליט לשלוח לתלמידו המובהק, פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר, שבינתיים עלה ארצה והתמנה מנהל מחלקת הילדים בבית חולים הדסה תל אביב, את ספריתו הרפואית הגדולה (קרוב ל-5000 כותרים) וזו אכן הגיעה לתל אביב והפכה הספרייה הרפואית ברפואת ילדים הגדולה בעיר.

לבסוף, בעקבות ליל הבדולח בשנת 1938 ובעזרת רופא הילדים הצ'יליאני הידוע ארטורו סקוגי ורגרה (Arturo Scroggie Vergara) היגר לבסוף פינקלשטיין לצ'ילה אך גילו המתקדם לא איפשר לו לעבוד במקצועו ורק פנסיה שניתנה לו על ידי סלבדור איינדה, אז שר הבריאות, ומשכורת כשומר בשער האוניברסיטה איפשרו לו ולאחותו לשרוד. רופאי סנטיאגו נהגו להיוועץ איתו בכל מקרה מסובך. לבסוף, ב-28 בינואר 1942 נפטר פינקלשטיין ונקבר בסנטיאגו. אחרי המלחמה איגוד רופאי הילדים הגרמני שיקם את המצבה והציב שלט המכיר ומוקיר פועלו של פינקלשטיין לקידום רפואת הילדים.
אנדארטה

אנדארטה (Andarta) היא אלת המלחמה והפיריון במיתולוגיה הקלטית אשר פולחנה היה נפוץ בדרום גאליה.
כתובות לכבוד האלה התגלו בדרום צרפת של ימינו ואף באזור ברן שבשווייץ.
אלה זו זהה למעשה לאלה ויקטוריה - אלת הניצחון שפולחנה היה נפוץ בריטניה הרומית (לפי קאסיוס דיו).
דוד פדהצור

דוד פדהצור (13 בנובמבר 1928 - 26 בדצמבר 2007) היה עיתונאי ופובליציסט, עורך עיתון "למרחב" ומשנה לעורך "דבר". במהלך עבודתו העיתונאית פרסם מאות מאמרים חתומים ומאמרי מערכת בנושאים פוליטיים ומדיניים, חברתיים ותרבותיים – ישראליים ובינלאומיים – "הבוקר", "מעריב", "זמנים", "למרחב", "דבר" ו"דבר ראשון".

קורות חייו

יליד צפת (דור רביעי בארץ), בנם של שושנה ומשה פדהצור (פודהורצר) (ראש העיר היהודי הראשון של צפת).
בשנים 1947-1948 היה מפקד אצ"ל בטבריה וצפת והשתתף בפעילויות צבאיות של המחתרת נגד הצבא הבריטי לפני קום המדינה. במלחמת השחרור מילא תפקיד פעיל בהגנה על צפת והגליל העליון ובשחרור הגליל המערבי.
בתחילת שנות ה-50 עזב את צפת לטובת לימודי תואר ראשון בפילוסופיה וספרות כללית, באוניברסיטה העברית בירושלים. 
את דרכו העתונאית החל ב-1949 בצפת, כסופר אזורי בגליל של העיתונים: "הבוקר", "ג'רוזלם פוסט", ו"מעריב". עם המעבר לירושלים ובמקביל ללימודיו האקדמאיים, החל לעבוד בעיתון "זמנים", תחילה כעורך לילה ואחר כך כעורך פובליציסטי (1953-55). עם המעבר של "זמנים" מירושלים לתל אביב, הצטרף ל"קול ישראל" כעורך חדשות. בשנת 1957 עבר לתל אביב והצטרף לעיתון "למרחב" כעורך לילה ראשי. כעבור שלוש שנים מונה לתפקיד מזכיר המערכת (1960-1965). בשנת 1965, בהיותו בן 37, מונה לעורך הראשי של "למרחב". ב-1971 מוזגו העיתונים "למרחב" ו"דבר" והוא שימש כמשנה לעורך וממונה על החדשות. בנוסף, במשך למעלה מעשור ערך את "משא", המוסף הספרותי של "דבר". בשנותיו האחרונות בעיתון שימש בעיקר כפובליציסט בכיר ב"דבר" וב"דבר ראשון".

הוראה

עם יציאתו לפנסיה נתמנה לראש המגמה לתקשורת במכללה האקדמית עמק יזרעאל (1996-98)ולאחר מכן שימש כמרצה לעיתונות ואתיקה עיתונאית בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי של המכללה למנהל (1999-2003).
בשנת 2001 חלה ולמרות זאת המשיך ללמד עוד מספר שנים, בצל המחלה והאשפוזים הממושכים.
פז'מיסל

פז'מיסל (בצ'כית: Přemysl Oráč (מידע · עזרה), פז'מיסל החורש), לפי אגדת העם הצ'כית, הוא מייסד שושלת פז'מיסל של מלכי בוהמיה (צ'כיה), בעלה של הנסיכה האגדית ליבושה.
צאצאיו של פז'מיסל שלטו באדמות הכתר הבוהמי החל משנת 873, או אף קודם לכן, ועד שנת 1306, שבה נרצח ואצלב השלישי, אחרון מלכי בוהמיה שהיה שייך לשושלת.

האגדה

לפי האגדה, פז'מיסל היה איכר מהכפר סטדיצה, שמשך את תשומת לבה של ליבושה, בתו של קרוק, ששלט על חלק ניכר מבוהמיה. ליבושה ירשה את אביה, ויועציה דרשו ממנה להינשא. מכיוון שפז'מיסל לא היה בן אצולה, סיפרה ליבושה ליועציה שראתה בדמיונה חיזיון ועליהם לעקוב אחר סוס שרסנו הותר בצומת דרכים, וכך למצוא את בעלה לעתיד. כך היא ניסתה לשוות להליך הזה מראה של יד הגורל. לאגדה על דרך מציאתו של פז'מיסל יש שתי גרסאות. אחת גורסת שעליהם למצוא איש שחורש בשדה ואחד מסנדליו שבור. לפי הגרסה השנייה, האיש יישב בצילו של עץ בודד, ויאכל מעל גבי שולחן מתכת (המחרשה שלו). בסופו של דבר נמצא פז'מיסל, בדיוק כפי שתואר בחיזיון.
פז'מיסל נישא לליבושה, בה רואים את מייסדת פראג, והפך לנסיכם של הצ'כים הבוהמים. לפי האגדה, מכיוון שפז'מיסל לא סיים לחרוש את השדה בעת שמצאו אותו, צפוי רעב חמור לתושבי הארץ, וכך אכן קרה. בנוסף נאמר שבעת עזיבתו, פז'מיסל תקע באדמה את המוט שלו, העשוי עץ אגוז. המוט הצמיח עם הזמן שלושה נבטים, ששניים מהם נבלו, והשלישי המשיך לצמוח. זה היה האות לכך ששני בניהם הראשונים של פז'מיסל וליבושה, רדוביל ולידומיר, ימותו, בעוד שהבן השלישי, נזמיסל, יחיה וימשיך את השושלת.
האגדה אומרת שפז'מיסל פטר את האנשים שחיו תחת שלטונו מתשלום מס, והותיר רק את החובה להעביר לו חופן של אגוזי לוז כל שנה. המסורת הזו נמשכה עד ימי שלטונו של קרל הרביעי, שלפי טענתו של האפיפיור פיוס השני הוציא צו מלכותי המותיר את פטור המס על כנו.
חלק נוסף באגדה גורס כי פז'מיסל הוריד את כפכפי הלכש שלו בטרם עטה את גלימת המלוכה לאחר שמצאוהו בשדה. הוא הורה ליועציו להביא את הכפכפים עמם, ולשמור אותם כתזכורת לאנשיו לכך שאיכר פשוט הפך להיות בן מלוכה, וכתזכורת לממשיכי דרכו להצניע לכת, לזכור את מוצאם ולהגן על האיכרים. המנהג של הצגת כפכפי עץ בעת טקס הכתרת המלכים המשיך לאורך כל תקופת שלטונה של שושלת פז'מיסל.
צדה הגברי של שושלת פז'מיסל הפסיק להתקיים עם מותו של ואצלב השלישי, בראשית המאה ה-14. לעומת זאת, דרך צדה הנשי של השושלת תואר מלכי בוהמיה עבר בהמשך לשושלת בית לוקסמבורג, ולאחריה לשושלת היגלונית, בית הבסבורג ובית הבסבורג-לורן.

אזכורים בתרבות

בנוסף לאזכורים ביצירות על הנסיכה ליבושה, פז'מיסל מופיע בכתביו של ואצלב האייק, שפורסמו ב- 1541, בבלדה מאת יוהאן גוטפריד הרדר מ-1779, בסיפוריו של יוהאן קרל אוגוסט מוזאוס ובדרמה של קלמנס ברנטנו, "יסודה של פראג", מ-1815.