ראובן בונפיל

חייו ופועלו

ראובן בונפיל נולד בשם רובר בונפיל בקרדיצה, עיירה בחבל תסליה שביוון. אביו דוד נולד באיסטנבול ואמו אפטימיה אלגרה לבית דוד, נולדה למשפחה רומניוטית בצפון יוון. שני הוריו עסקו בהוראה. עם כיבוש חבל תסליה בידי הגרמנים בסתיו 1943 ברחה משפחת בונפיל אל הר האגרפה והסתתרה בכפר אפידיה אצל משפחת גולס (Goulas), משפחה יוונית-אורתודוקסית.
לאחר שחרור יוון שבה משפחת בונפיל לביתה שבקרדיצה ואביו של בונפיל מונה לכהן כראש הקהילה היהודית הקטנה בעיירה. בעקבות מלחמת האזרחים שפרצה ביוון לאחר מלחמת העולם השנייה עזבה משפחת בונפיל את קרדיצה ועברה להתגורר באתונה.
בשנת 1949 נענה להצעה לעקור לאיטליה וללמוד בבית המדרש לרבנים באיטליה. בשנת 1958 נישא לאווה (חווה) לבית רכטשאפן, ניצולת שואה ילידת המבורג שלמדה הוראה בירושלים ואותה פגש בונפיל בעת ששהה אף הוא בירושלים במסגרת לימודיו לרבנות. בני הזוג בונפיל קבעו את מקום מושבם בעיר מילאנו.
ב-1959 הוסמך לרבנות, ב-1960 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת טורינו (באותן שנים באיטליה הלימודים האקדמיים עד לתואר דוקטור ארכו ארבע שנים). עסק במשך תשע שנים כרב במילאנו, בתחילה כמשנה לרב הראשי ואחר כך כרב הראשי בפועל. ב-1968 עלה עם משפחתו לישראל, ושימש כמזכיר הלשכה של הראשון לציון הרב יצחק נסים. כמו כן כתב דוקטורט בהיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בהנחייתם של הפרופסורים חיים הלל בן ששון ויוסף ברוך סרמוניטה, אותו קיבל ב-1976. העבודה עסקה ברבנות איטליה בתקופת הרנסאנס. בשנים 1975–1980 היה מרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1980 נעשה מרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1990 פרופסור מן המניין וב-2005 יצא לגמלאות. שימש כראש המחלקה להיסטוריה יהודית באוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כמנהל משגב ירושלים, המכון ללימודי קהילות יהודיות ספרדיות ומזרחיות.
בונפיל היה עמית מחקר ופרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית, באוניברסיטת הרווארד, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה שבפריז, במכון סטודי סטוריצ'י שבנפולי, באוניברסיטת ייל, בישיבה יוניברסיטי, באוניברסיטת לה ספיינזה שברומא, באוניברסיטת מילאנו ובמכון סכוליון שבאוניברסיטה העברית. ב-1976 ייסד, יחד עם פרופסור יוסף ברוך סרמוניטה, את כתב העת "איטליה", לחקר תולדות היהודים באיטליה, והוא עורכו. היה חבר מערכת הפרסומים של מרכז זלמן שזר, היה חבר הוועד המנהל של החברה ההיסטורית הישראלית, שימש כחבר המערכת של כתב העת פעמים, מאז 1992 הוא חבר מערכת של "La Rassegna Mensile di Israel" ומאז 1986 חבר מערכת כתב העת "Jewish History" בהוצאת אוניברסיטת חיפה.
בונפיל הוא זוכה פרס ורבורג למצוינות אקדמית (1973–1975), עמית באקדמיה האמריקאית למחקר יהודי (the American Academy for Jewish Research) מאז 1994, מחזיק בתואר אבירות של מסדר הכוכב של איטליה (Ordine della Stella d'Italia) מטעם נשיא הרפובליקה האיטלקית משנת 2012 ואקדמאי ממונה מטעם הספרייה האמברוזיאנית (Biblioteca Ambrosiana) משנת 2015.
בונפיל נשוי ולו שלושה ילדים, בתו רוחמה ארכאולגית, בנו דוד מומחה בתחום החיטה ופועל במכון וולקני ובתו עליזה עוסקת בחינוך ופסיכולוגית.

מחקריו

ראובן בונפיל עוסק בתולדות התרבות והחברה של היהודים בימי הביניים ובראשית העת החדשה באירופה הנוצרית ובעיקר באיטליה ובביזנטיון.

הרבנות באיטליה בתקופת הרנסאנס

ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של ראובן בונפיל. הספר דן במקומם של הרבנים בחברה ובתרבות היהודית באיטליה במאות ה-15 וה-16. התפישה המקובלת במחקר, בה דגלו חוקרים כגון בצלאל (ססיל) רות ומשה אביגדור שולוואס שהרבנים התנגדו למגמת ההשתתפות בהומניזם וברנסאנס מתוך הנחה שכתוצאה מכך זיקתם ליהדות התרופפה. בונפיל גילה במחקרו כי דבר זה אינו נכון ושהאנשים שהיו בחוד החנית של ההתקרבות לחברה הלא-יהודית היו דווקא הרבנים. בונפיל מחזיק בתפישה בספרו זה ובמחקריו האחרים כי יהודים ונוצרים חולקים אותו עולם תרבותי ואותם הלכי רוח והם חלק מאותו מארג של מסגרת כוללת, למעט עניינים שבהם השונות הדתית מחייבת יהודים ונוצרים כאחד לנקוט עמדות מנוגדות.

במראה כסופה: חיי היהודים באיטליה בימי הרנסאנס

ספר זה מחולק לשלושה מדורים: האחד הוא החלק התשתיתי, המסגרת שבה היהודים חיו והוא סוקר להיכן גירשו אותם, איפה הם חיו ואת מרקם יחסיהם עם השלטונות. החלק השני והעיקרי עוסק בשאלה כיצד היהודים הגדירו את עצמם תרבותית, מה היו חינוכם והאידיאלים התרבותיים והחברתיים, וכן המסגרת המוסדית של התארגנות הקהילות. החלק השלישי בוחן את הסטרוקטורות המנטליות של היהודים ומנסה לבדוק איך יהודי מרגיש בתוך המסגרת הלא יהודית. חלק זה עיקר עיסוקו בתחושות של היהודים.