חוקי התורה וחוקי חמורבי

חוקי חמורבי הם קודקס החוקים הנודע והמקיף בחוקי המזרח הקדום, והראשון שנתגלה בעת החדשה. הקובץ חובר נחקק ונכתב על אסטלה בשנת שלטונו האחרונה של חמורבי מלך בבל, השליט השישי בשושלת הבבלית הראשונה, במאה השמונה עשרה לפנה"ס. 
התורה היא השם שניתן לחמשת הספרים הראשונים של התנ"ך, שעל פי המסורת היהודית ניתנו בידי הנביא משה במעמד הר סיני במאה הארבע עשרה לפנה"ס.
גילויים של חוקי חמורבי בראשית המאה ה-20 עורר פולמוס סוער על יחסי העולם המסופוטמי הקדום והתנ"ך היהודי. בפולמוס לקחו חלק מדענים ותאולוגים יהודים ונוצרים, והוא נסוב על אפשרות השפעתם של חוקי חמורבי על חוקי התורה בשל קדימותם הכרונולוגית והדמיון הלא מבוטל העולה ביניהם.
לצד הדמיון, קיימים גם הבדלים משמעותיים בין קובצי החוקים, וניכר כי הם משקפים עקרונות מוסריים אחרים, ומציאות חברתית שונה. אחד ההבדלים העקרוניים בין חוקי חמורבי לחוקי התורה נעוץ בתחומי העיסוק של כל אחד מקבצי החוק, אף כי שני הקודקסים מבססים את סמכות החוק על מקורו השמימי. את ההבדלים ניסח החוקר משה צבי סגל כך: "הקרבה היא רק בצורתם החיצונית של החוקים. בכל הנוגע לרוחם של החוקים ולתכנם המוסרי רחוקים הם חוקי חמורפי מחקי התורה כרחוק הדת האלילת מאמונת יי הצרופה. חקי חמורפי הם תקנות שתקנו השליטים במדינה כדי לשמר על הסדר והשלום בחברה ועל זכיותיהם של התקיפים. חקי התורה הם מצוות מאת יי שנועדו להגשים בחיי היחיד והחברה את הצדק והמוסר של התורה ולהגן על החלש מפני התקיף ממנו."

עקרון מידה כנגד מידה

החוק המקראי קובע:
עַיִן תַּחַת עַיִן שֵׁן תַּחַת שֵׁן יָד תַּחַת יָד רֶגֶל תַּחַת רָגֶל: (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק כ"ד)
בדומה לכך קובעים חוקי חמורבי:
אם השחית איש את עין רעהו – את עינו ישחיתו (חוק 196).
 אם שיבר את עצם רעהו, את עצמו ישברו (חוק 197).
 אם את עין משכנם ישחית, או את עצם משכנם ישבור - מנה כסף ישקול (חוק 198).
 אם הכה איש את שן רעהו, את שִׁנּוֹ יכו (חוק 200). 
 אם את שן משכנם יפיל שליש מנה כסף ישקול (חוק 201). 
על אף העקרון המשותף של ענישה מידה כנגד מידה, מצוי כאן גם פער בולט: בעוד בתורה ישנו שוויון בפני החוק, בחוקי חמורבי החוק תלוי במעמדות חברתיים - נזק גופני גורר עונש מידה כנגד מידה, אך אם הנפגע הוא בן המעמד הנמוך (משכנם) המזיק מתחייב בקנס כספי בלבד. גם גובה הפיצוי בדיני ממונות מבוסס על מעמד חברתי.

רצח

האיסור המקראי על רצח, ועונש המוות הכרוך בו, נגזר מצלמו האלוהי של האדם: 
שֹׁפֵךְ דַּם הָאָדָם בָּאָדָם דָּמוֹ יִשָּׁפֵךְ כִּי בְּצֶלֶם אֱלֹהִים עָשָׂה אֶת הָאָדָם: (ספר בראשית, פרק ט', פסוק ו')
מדובר ביסוד מהותי, שהשלכותיו המשפטיות משמעותיות מאוד: בעוד חוקי חמורבי מקנים לגואל הדם זכות למחול על מעשה רצח, לשעבד את הרוצח או לקחת את כספו, בתורה, בה מעשה הרצח מהווה חטא גם כלפי אלוהים, אין זכר לאפשרויות כאלו, ואף נאסר להמיר בכסף את עונשו של רוצח:
וְלֹא תִקְחוּ כֹפֶר לְנֶפֶשׁ רֹצֵחַ אֲשֶׁר הוּא רָשָׁע לָמוּת כִּי מוֹת יוּמָת: (ספר במדבר, פרק ל"ה, פסוק ל"א)
ביטוי מיוחד להבדל עולה בחוקים העוסקים בנזקי בהמה. על פי משפט התורה, שור שנגח אדם והרגו מוצא להורג בסקילה, בעוד בחוקי חמורבי אין מקבילה לענישת בעלי חיים.
מקור הדין הייחודי הזה בהשקפת המקרא בדבר צלם האלוהים שבאדם:
וְאַךְ אֶת דִּמְכֶם לְנַפְשֹׁתֵיכֶם אֶדְרֹשׁ מִיַּד כָּל חַיָּה אֶדְרְשֶׁנּוּ וּמִיַּד הָאָדָם מִיַּד אִישׁ אָחִיו אֶדְרֹשׁ אֶת נֶפֶשׁ הָאָדָם: שֹׁפֵךְ דַּם הָאָדָם בָּאָדָם דָּמוֹ יִשָּׁפֵךְ כִּי בְּצֶלֶם אֱלֹהִים עָשָׂה אֶת הָאָדָם: (ספר בראשית, פרק ט', פסוקים ה'-ו')

ניאוף

חמורבי: אם אשת איש נתפסה במשכב עם איש אחר, יתפסו את שניהם ואל המים ישליכום. אם יחיה בעל האישה את אשתו - והחיה המלך את עבדו (הגבר השני) (חוק 129) 
תורה: כִּי יִמָּצֵא אִישׁ שֹׁכֵב עִם אִשָּׁה בְעֻלַת בַּעַל וּמֵתוּ גַּם שְׁנֵיהֶם: (ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק כ"ב)
חוקי חמורבי מקנים לבעל זכות למחול לאשתו ולהצילה מדין מוות, ואילו בתורה לא עולה כלל אפשרות כזו. זאת משום שגם חטא הניאוף, בדומה לרצח, נחשב כחטא כלפי אלוהים, כפי שעולה מדברי יוסף לאשת פוטיפר, בהם דחה את פיתוייה, אך את עוון הניאוף עמה לא תיאר ככפיות טובה כלפי אדונו, אלא "וחטאתי לאלוהים".

עדות שקר

חמורבי: אם יצא איש אל עדות סרה במשפט, ואת אשר אמר לא הוכיח, אם הדין ההוא דין מוות, האיש ההוא יומת: אם יצא אל עדות השעורה או הכסף, את עונש הדין ההוא יישא: (חוקים 4-3)
תורה: כִּי יָקוּם עֵד חָמָס בְּאִישׁ לַעֲנוֹת בּוֹ סָרָה: וְעָמְדוּ שְׁנֵי הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר לָהֶם הָרִיב לִפְנֵי ה' לִפְנֵי הַכֹּהֲנִים וְהַשֹּׁפְטִים אֲשֶׁר יִהְיוּ בַּיָּמִים הָהֵם: וְדָרְשׁוּ הַשֹּׁפְטִים הֵיטֵב וְהִנֵּה עֵד שֶׁקֶר הָעֵד שֶׁקֶר עָנָה בְאָחִיו: וַעֲשִׂיתֶם לוֹ כַּאֲשֶׁר זָמַם לַעֲשׂוֹת לְאָחִיו: (ספר דברים, פרק י"ט, פסוקים ט"ז-י"ט)
בשני החוקים נענש עד השקר בהתאם לעונש שביקש לחייב את זולתו, מידה כנגד מידה. עם זאת, עולה גם הבדל משמעותי - חוקי חמורבי מחייבים עד שקר במידה ולא הוכיח את טענתו, בעוד התורה מחייבת אותו רק אם בית הדין הוכיח היטב שעדותו שקרית.

חטיפה

חמורבי: אם גנב איש את בנו הקטן של רעהו - יומת: (חוק 14) 
תורה: וְגֹנֵב אִישׁ וּמְכָרוֹ וְנִמְצָא בְיָדוֹ מוֹת יוּמָת: (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ט"ז)

גניבה

הבדל בולט הוא השימוש הנרחב שנעשה בחוקי חמורבי בענישה גופנית ובעונש מוות. מקרים רבים של גניבה וגזל כרוכים בחוקי חמורבי בעונש מוות (למשל, חוקים 7 ו-9), ואילו התורה, בדומה לחוקי אשנונה, נמנעת מהטלת דין מוות על עבירות ממון. אם נתפס גנב ואין בידו כסף לשלם על גניבתו קובעת התורה את דינו לעבדות הקצובה בזמן, ואילו בחוקי חמורבי הוא נידון למוות (חוק 8).
רק במקרה של הבא במחתרת מתירה התורה את הריגתו של גנב, אך לצורך הגנה עצמית בלבד. לעומתה, בחוקי חמורבי הבא במחתרת מומת כעונש (חוק 21).

עבדות

לפי חוקי חמורבי:
אם אמר יאמר עבד אל אדוניו "לא אדוני אתה" והוכיחו עליו כי עבדו הוא – אדוניו את אזנו יקצץ (חוק 282).
תפקידו של העבד לשמוע בקול אדונו, ולפיכך האוזן מסמלת את העבדות, ועבד שכופר בעבדותו, תקצץ אוזנו. גם בתורה האוזן מסמלת את העבדות, אולם היא נרצעת דווקא במקרה ההפוך, של עבד שמבקש להישאר בעבדותו בתום התקופה הקצובה לה:
וְאִם אָמֹר יֹאמַר הָעֶבֶד אָהַבְתִּי אֶת אֲדֹנִי אֶת אִשְׁתִּי וְאֶת בָּנָי לֹא אֵצֵא חָפְשִׁי. וְהִגִּישׁוֹ אֲדֹנָיו אֶל הָאֱלֹהִים וְהִגִּישׁוֹ אֶל הַדֶּלֶת אוֹ אֶל הַמְּזוּזָה וְרָצַע אֲדֹנָיו אֶת אָזְנוֹ בַּמַּרְצֵעַ וַעֲבָדוֹ לְעֹלָם.
חוקי חמורבי מתירים לאדון לנהוג בעבדו כרצונו, ואילו בתורה, אם הכה אדון את עבדו ועשה בו מום, הוא מחויב לשחררו לחופשי: 
וְכִי יַכֶּה אִישׁ אֶת עֵין עַבְדּוֹ אוֹ אֶת עֵין אֲמָתוֹ וְשִׁחֲתָהּ לַחָפְשִׁי יְשַׁלְּחֶנּוּ תַּחַת עֵינוֹ: (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק כ"ו)
 כמו כן, חוקי חמורבי גוזרים עונש מוות על אדם המחביא עבד בורח, ואילו התורה אוסרת להסגיר עבד בורח לאדוניו:
לֹא תַסְגִּיר עֶבֶד אֶל אֲדֹנָיו אֲשֶׁר יִנָּצֵל אֵלֶיךָ מֵעִם אֲדֹנָיו: (ספר דברים, פרק כ"ג, פסוק ט"ז)

ענישת קרובים

הבדל חד ובולט נוגע לענישת קרובים. חוקי חמורבי מענישים לעיתים את קרובי המזיק, בהתאם לנזקם של קרובי הניזק: אם הרג אדם אישה בהריון - את ביתו ימיתו (חוק 210). אם קרס בית והרג את בנו של בעל הבית - את בנו של הבנאי ימיתו (חוק 230). בתורה לעומת זאת מודגש בצורה חד משמעית:
לֹא יוּמְתוּ אָבוֹת עַל בָּנִים וּבָנִים לֹא יוּמְתוּ עַל אָבוֹת אִישׁ בְּחֶטְאוֹ יוּמָתוּ: (ספר דברים, פרק כ"ד, פסוק ט"ז)

משמעות הדמיון בין החוקים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
חוקי חמורבי נחקקו מאות שנים לפני שניתנה התורה על פי הכרונולוגיה המקראית, וכאלף שנים לפני שנכתבה לפי מבקרי המקרא. הדמיון בין חוקי חמורבי לחוקי התורה הוביל כמה מן החוקרים לטעון להשפעה ישירה של חוקי חמורבי על חוקי התורה. אך טענה זו, שהייתה מקובלת מאוד עם גילוי החוקים, אינה רווחת עוד בספרות המחקר. השינוי בעמדת החוקרים נבע הן מן הקושי להוכיח השפעה ספרותית ישירה, הן מגילויים של קובצי חוק אחרים מאזור מסופוטמיה, ובייחוד חוקי אשנונה, המקיימים אף הם זיקות לחוקי התורה. בניגוד לחוקי חמורבי, חוקי אשנונה לא הועתקו ונלמדו לאורך הדורות, וקשה מאוד להניח שהחוק המקראי הושפע מהם ישירות. כיום מעדיפים רבים מן החוקרים להסביר את הדמיון בקיומן של מסורות אוראליות קדומות, שהיו משותפות לעמים שונים במזרח הקדום, ואילו אחרים טוענים שמדובר בהתפתחויות מקבילות, שהדמיון ביניהן מקרי בלבד.

במשנת הרב קוק

הראי"ה קוק הציע בכתביו שתי אפשרויות שונות להסברת הדמיון.
הראשונה היא שאין זיקה ישירה בין קובצי החוקים, אך ייתכן שלשניהם היה מקור אלוהי משותף, וחוקי חמורבי משקפים מסורות שהונחלו דרך נביאים קדומים כאדם הראשון, נח, שם ועבר. האפשרות השנייה היא שהאנושות בכללה טובה בטיבעה בשל צלם אלוהים המייחד אותה. לשכל האנושי הישר ולנבואה יש אותו מקור אלוהי, לכן אין להתעלם מהישגיה המחשבתיים והמשפטיים של התרבות האנושית, כולל סיפורי העמים הקדומים וחוקיהם, אליהם התחנכו בני האדם עוד לפני מתן תורה. ממילא התורה השאירה אותם תוך העלתם "למעלה מוסרית נצחית ומתפתחת".