google/wiki40b huggingface dataset:
אנדי טימונס

חייו

טימונס נולד בדאלאס שבטקסס והחל דרכו בגיל 13 באינדיאנה בלהקה ששמה Taylor Bay.
הוא למד לנגן בגיטרה קלאסית במשך שנתיים, לפני שהוא עבר למיאמי ללמוד מוזיקת ג'אז באוניברסיטת מיאמי.
בין היתר הוא נבחר לאחד הגיטריסטים הטובים בעולם (מתוך 20) במגזין היפני music magazine's reader.
שיריו של טימונס הם לרוב אינסטרומנטליים, אך ישנם כמה שירים שבהם הוא שר.
צבי קרלינר

ביוגרפיה

נולד בשנת 1905 בעיר ביטום שבאזור שלזיה עילית, גרמניה (כיום בפולין). הוריו, ברטה ושלמה קרלינר, היו סוחרים. בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער היהודית "בלאו וייס". התנועה הכשירה את חבריה לעבודת כפיים, כהכנה לעלייה לארץ ישראל. בגיל 17 סיים את לימודיו בבית הספר, ופנה לעבוד ככורה פחם. לאחר מכן עבר לבירה ברלין, שם עבד בבית מלאכה ולמד את מקצוע המסגרות.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם קבוצת חברים מברלין, והתיישב בתל אביב. בשל חוסר בתעסוקה התפזרה הקבוצה בכל רחבי הארץ. לאחר מכן עבר לחיפה ועבד עם חבריו בעבודות מזדמנות. בשנת 1931 חזר לגרמניה במטרה לשכנע את הוריו לחסל את עסקיהם ולעלות ארצה. ב-1938 נרצח אחיו על ידי הנאצים, אביו נפטר ואמו של קרלינר הצליחה לעלות לארץ ישראל.
ב-1934 חזר לארץ ישראל. עם חזרתו לישראל שב קרלינר לחיפה, ובשנת 1936 התיישב בקריית ביאליק, שנקראה אז "שכונת עולי גרמניה". היה פעיל בארגון ההגנה בשמירה על היישוב מפני התקפות ערביי האזור. בשנת 1938 נבחר לוועד האגודה החקלאית השיתופית של השכונה, ושנה לאחר מכן נבחר לוועד הפועל של האגודה. לפרנסתו עבד כמורה מקצועי למסגרות בבית הספר "טיץ" בקיבוץ יגור.
בשנת 1945 נבחר כיו"ר ועד הקריה, תפקיד שאותו מילא בהתנדבות, ובמקביל עבד כמורה למסגרות בבית הספר בסמ"ת בחיפה, עד לשנת 1964.
בשנת 1950 קיבלה קריית ביאליק מעמד של מועצה מקומית, ובשנת 1976, לאחר קבלת מעמד עיר, היה לראש העיר הראשון של קריית ביאליק. קרלינר כיהן בתפקידו כראש סיעת ל', סיעה מקומית על מפלגתית, עניין לא שגרתי בתקופה בה ראשי ערים היו מזוהים עם אחת המפלגות שבכנסת. 
ב-1966 כרת ברית ערים תאומות עם שטגליץ (ברלין) שבגרמניה המערבית.
בתקופתו התפתחה קריית ביאליק וגדלה במספר תושביה, נקלטו עולים רבים והישוב החל לשאת אופי עירוני עד הפיכתו לעיר. 
קרלינר היה נשוי לרות לבית לנגה ולהם בת אחת.
בחודש נובמבר 1985 הלך לעולמו בעת שכיהן בתפקידו והיה לזקן ראשי הערים במדינת ישראל באותה עת. בן 80 במותו. הובא לקבורות בבית העלמין צור שלום. הותיר אחריו את אשתו רות (לבית לנגה), בת ונכדים.

הנצחה

עיריית קריית ביאליק מחלקת בכל שנה מלגות לסטודנטים תושבי העיר ע"ש צבי קרלינר. כמו כן מרכז הספורט אפק בעיר נקרא על שמו.
אלומות בית השקעות

אלומות הוא בית השקעות בוטיק הנוסד בשנת 1997, אלומות מנהלת כ -9 מיליארד ₪ בנכסים פיננסים (נכון לאוגוסט 2018)
, עבור למעלה מ-700 לקוחות, ביניהם, לקוחות פרטיים, חברות (ציבוריות ופרטיות), אגודות שיתופיות, קיבוצים ומושבים. בית ההשקעות נמצא בבעלות של כ-250 קיבוצים ואגודות שיתופיות של מושבים בארץ והוא "חברה אחות" של חברת ביטוח חקלאי אגודה שיתופית מרכזית בע"מ. חברת אלומות הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב. במאי 2011 הפכה אלומות לחברה פרטית בבעלות מלאה של 250 קיבוצים ומושבים. לחברה מגוון פעילויות רחב בשוק ההון, באמצעות חברות בנות.

שירותים ומוצרים

ניהול תיקי השקעות, ניהול קרנות נאמנות, ניהול עושר משפחתי והשקעות אלטרנטיביות. כמו כן, לבית ההשקעות פעילות טכנולוגית באמצעות חברת הבת אלומות הון ליין בע"מ אשר מפתחת מערכות טכנולוגיות הנותנות מענה לשוק ההון.
ביולי 2018 רכש אלומות את פעילות ניהול ההשקעות בקרנות הנאמנות של בית ההשקעות תלתן ומיזג אותה לפעילות ניהול ההשקעות שלו.
מנכ"ל בית ההשקעות הוא קובי נימקובסקי. יו"ר בית ההשקעות הוא קובי נבון.
ג'וש האצ'רסון

ביוגרפיה

האצ'רסון נולד ביוניון, קנטאקי. בגיל 9 החל לגשת לאודישנים, ועל מנת להגדיל את סיכוי הצלחתו עברה משפחתו לקליפורניה.

קריירה

בראשית שנות ה-2000 הופיע במספר תפקידים קטנים בטלוויזיה ובסרטים, בהם סדרת הטלוויזיה "ER".
הוא התפרסם יותר כששיחק ברצף של סרטים מצליחים כגון "מנהטן הקטנה" בתפקיד הילד גייב, "זאתורה" בתפקיד הילד וולטר, "ממלכת טארביתיה" בתפקיד הילד ג'ס ארונס, בעיבוד הקולנועי הרביעי לספר "מסע אל בטן האדמה" בתפקיד שון אנדרסון - אחיינו הצעיר של גיבור העלילה המדען פרופסור טרבור אנדרסון (ברנדן פרייזר) - ובדרמה הקומית עטורת השבחים "הילדים בסדר" בתפקיד הנער לייזר אולגוד.
בשנת 2011 שיחק ג'וש בסרט האימה "מרותקים" (Detention), ובאותה שנה נבחר לגלם את התפקיד המדובר של פיטה מלארק בסדרת הסרטים "משחקי הרעב".הוא השתתף בסרטים "התלקחות" ו"עורבני חקיין חלק א" ו"עורבני חקיין חלק ב" מסדרת סרטי ״משחקי הרעב״.
בתחילת 2012 עלה לאקרנים סרט ההמשך של "מסע אל בטן האדמה" הנקרא "מסע אל האי המסתורי" בו כיכב לצד ונסה הדג'נס ודווין ג'ונסון. בשנת 2014 שיחק בסרט הפשע הביוגרפי "אסקובר: גן עדן אבוד" לצד בניסיו דל טורו. 
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו. באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המדע הבדיוני "איש העתיד" ברשת Hulu, בהפקת סת' רוגן ואוון גולדברג.
משוואת זכאי

משוואת זכאי (באנגלית: Zakai equation) היא משוואה עבור המסנן האופטימלי עבור מערכות לא־ליניאריות, אשר פותחה על ידי פרופ' משה זכאי מהפקולטה להנדסת חשמל בטכניון בסביבות שנת 1967.

סקירה כללית

בתאוריית הסינון משוואת זכאי היא משוואה ליניארית דיפרנציאלית חלקית  לצפיפות בלתי מנוצלת של מצב נסתר. לעומת זאת, משוואת קושנר  נותנת משוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות לצפיפות מנורמלת.  
באופן עקרוני, גישה זו מאפשרת לאמוד פונקציית כמות (מצב של מערכת דינמית) ממדידות רועשות, גם כאשר המערכת אינה ליניארית (ובכך להכליל את התוצאות הקודמות של וינר וקלמן עבור מערכות ליניאריות ופתרון בעיה מרכזית בתורת האמידה.  
משוואת זכאי היא משוואה דיפרנציאלית חלקית.

רקע

בעיית סינון (הפרדת האות מהרעש) של משפחה רחבה של מערכות דינמיות ליניאריות ידועה כמסנן קלמן.
בהמשך לזה עלתה בעיה דומה של מציאת המסנן האופטימלי עבור מערכות לא־ליניאריות. התוצאות שהיו ידועות עבור מקרה זה היו מסובכות ביותר. 
בסביבות שנת 1967 פיתח הפרופ' משה זכאי משוואה הרבה יותר פשוטה עבור המסנן האופטימלי הידועה כ"משוואת זכאי".  
תוצאה זו מהווה נקודת מפנה למספר רב של מחקרים בשטח זה.

משוואת זכאי

נניח שמצב המערכת מתפתח בהתאם לפי היחסים הבאים:
dx = f (x, t) dt + dw
מדידת הרעש הנובעת ממצב המערכת זמינה מהיחסים הבאים: 
dz = h (x, t) dt + dv
כאשר dw, dv הם שני מקדמים של WEINER, ולכן עוצמת המצב הלא נורמלי בזמן T הוא
dp = L (p) dt + ph ^ {T} dz 
(התוצאה באמצעות "משוואת זכאי")
אהרן מרדכי כהן

אהרן מרדכי הכהן (1914–1997), היה פרופסור לרפואה וחוקר מחלת הסוכרת.

ביוגרפיה

כהן נולד בירושלים בשכונת זיכרון טוביה, לבוליסה ורפאל חיים הכהן. הוא היה הבכור מבין שבעה אחים ואחיות. אביו היה מראשי העדה הפרסית בירושלים, חבר הוועד הלאומי וממייסדי בית הכנסת אוהבי ציון.
כהן למד בבית הספר אליאנס בירושלים, ואחר כך בגימנסיה העברית רחביה. הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות שבלבנון. עם סיום לימודי הרפואה, חזר לירושלים והחל לעבור בבית החולים הדסה הר הצופים. הוא היה מראשוני הרופאים ילידי הארץ שעבדו במוסד.
בראשית שנות ה-40, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת בגדוד הסקוטי במצרים, סודאן ואריתריאה. לאחר מכן עבר לשרת בבריגדה היהודית כרופא קרבי ביחידה בלוב, באיטליה, בגרמניה ובהולנד.
עם שובו ארצה חזר לעבוד בבית החולים הדסה. עם פרוץ מלחמת השחרור התגייס לצה"ל ושימש כקצין הרפואה הפיקודי של מחוז ירושלים בתקופת המצור. עם שחרורו מצה"ל, מונה למנהל מרפאות החוץ של בית החולים הדסה. בשנת 1955, נשלח לאוניברסיטת הארוורד בבוסטון, שם התמחה בנושא התזונה, מתוך מטרה להקים יחידה לסוכרת בבית החולים הדסה.
בשנת 1956 שב לארץ, הקים את מעבדת האיזוטופים למחקר אנדוקריני והחל בסדרת מחקרים בעניין הרקע התזונתי של מחלת הסוכרת. במחקריו, שזכו לתהודה בינלאומית רחבה, מצא כי בקרב אוכלוסיית העולים החדשים מתימן נמצאה שכיחות נמוכה מאוד של המחלה לעומת האוכלוסייה הוותיקה של עולי תימן, אצלם שיעור הסכרת היה דומה לשיעורה אצל האוכלוסייה האשכנזית. המחקר ייחס את הפער לגורם התזונתי, משום שבתימן צריכת הפחמימות, השומנים והסוכרים של היהודים הייתה נמוכה ביותר, ואילו לאחר עלייתם ארצה השתנו הרגלי התזונה שלהם ונעשו דומים לאלו של האוכלוסייה הוותיקה.
ב-1956 נישא לד"ר בינה לבית שפילמן, שהייתה תלמידתו בבית הספר לרפואה, ועזרה לו במחקרים. שנה לאחר מכן נולד בנו, עו"ד משה הכהן, ממייסדי הסנגוריה הציבורית בישראל ושופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
כהן היה ממייסדי האגודה הישראלית לסכרת ועורכו הראשון של בטאונה "אי"ל". במהלך השנים פיתח כהן את זן החולדות "Cohen Diabetic Rat", שמפתחות באופן ספונטני את מחלת הסכרת ומשמשות פלטפורמה חשובה במחקר המחלה. על משנתו המדעית הרצה בעשרות כנסים ברחבי העולם, ובין היתר הוזמן להרצות בוועדת התזונה של הסנאט האמריקני בוושינגטון. הוא זכה בתארים רבים מטעם ארגונים מדעיים ברחבי העולם.
בארץ ייסד כהן את היחידה לסכרת במרכזים הרפואיים של הדסה בירושלים, שימש כחבר הסנאט של האוניברסיטה העברית והעמיד דורות רבים של תלמידים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה. הוא היה ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל, פעל לשיפור זכויותיהם המקצועיות של הרופאים וכן היה ממייסדי קרן הפנסיה של בית החולים הדסה.
בין היתר חיבר כהן את הערך "סכרת" באנציקלופדיה העברית. במשך השנים נשאר נאמן לדת ולמסורת ושימש כגבאי בבית הכנסת אוהבי ציון, שאותו הקים אביו.
מסה (חיבור עיוני)

מַסָּה (במלרע; תרגום שומר משמעות וצליל של המילה הבינלאומית ממקור צרפתי essai) היא חיבור עיוני הבוחן נושא מחיי החברה או מעולם הרוח. המסה מתאפיינת בגישה סובייקטיבית, המציגה את נקודת המבט המקורית של הכותב (המכונה "מסאי" או "מסאית", בהתאם למינו). המסה עוסקת בנושאים כגון אתיקה, דת, אופי החברה ועוד.
הוגה הדעות הצרפתי מישל דה מונטן הוא הראשון שעסק בכתיבת מסות (או לפחות הראשון שראה בפעילות כתיבה זו ראויה לסיווג עצמאי), ביצירתו Essais, שפורסמה לראשונה ב-1580. את המושג essai שטבע, גזר מהפועל הצרפתי essayer, שפירושו "לנסות". גם המונח העברי "מסה" מגיע משורש נ-ס-ה. את המסות החל לכתוב לאחר מות ידידו ואיש סודו, אטיין דה לה בואטי, כתחליף לשיחות עם אותו ידיד.
אף שמסה היא יצירה עיונית שאינה בדיונית, נכללות מסות גם ביצירותיהם של סופרים עבריים עכשוויים, ובהם שולמית הראבן ודויד גרוסמן. קדם להם בכך המשורר חיים נחמן ביאליק, שעם מסותיו הידועות נמנית המסה "גילוי וכיסוי בלשון". בין המסאים העבריים הבולטים: אליעזר שטיינמן, שזכה לכינוי "מונטן העברי" (ואף חיבר "מסה על המסות", שהתפרסמה ב"מאסף סופרי ארץ ישראל", ת"ש), יעקב שטיינברג, שלמה צמח, דב סדן, ישראל כהן ושלמה גרודזנסקי.
השופטים בתחרות המסה של עיתון "הארץ" ניסו לעמוד על ייחודה של המסה:
המסה מביעה רעיון אינטלקטואלי, מחשבה שנהגתה, שנפתחת להרהור ומגיעה למיצוי מסוים בתוך הכתיבה. אולם לעומת המאמר, היא אינה מתאפיינת בדיסקרטיות עניינית, בעיגון לוגי וברטוריקה סמכותית. כלי מסירתה הם פואטיים: הם מדגישים את ייחודיותו של הכותב, את קולו ואת האופן שבו המחשבה יכולה לטעות, את האופן שבו היא נפתלת, מתערסלת, אובדת לרגע וחוזרת; דרכי עיצובה של המחשבה כרוכות ברושם האסתטי שהיא מעוררת. המסה מקדישה תשומת לב דומה לתוכן ולצורה, ולאופן שבו התוכן והצורה משרתים זה את זה. היא מצויה בתווך הרטורי שבין הפרוזה לבין המאמר.
— עמרי הרצוג, דורי מנור, אורן קקון, מה היא מסה?, באתר הארץ, 19 באפריל 2008
אורן קפריסאי

תפוצה

העץ גדל בגבהים נמוכים של עד 600 מטר אם כי בדרום תפוצתו ניתן למצוא אותו בגבהים של עד 1,200 מטר.
מרבית תפוצתו של האורן היא בטורקיה, אם כי ניתן למצוא אותו גם באיים האגאיים המזרחיים, בקפריסין, בחצי האי קרים, באיראן, בגאורגיה ובאזורים במערב סוריה, לבנון ובישראל. שמו העברי הוא אורן קפריסאי, אף כי השם המקובל בשפות רבות בעולם הוא אורן טורקי.

מאפיינים

זהו עץ בינוני בגובהו המגיע לגובה של 20–35 מ', והיקף גזעו אינו עולה על מטר אחד.
העלים המחטניים מופיעים בזוגות, אורכם 10–16 סנטימטר וצבעם ירוק בהיר. האצטרובלים כבדים וקשים, אורכם 6–11 סנטימטר ורוחבם 4–5 סנטימטר כאשר האצטרובל סגור. זמן ההבשלה של האצטרובל הוא 24 חודשים, והוא נפתח בהדרגה במשך כשנה-שנתיים. הזרעים מופצים על ידי הרוח.

שימושים

האורן משמש כעץ לבנייה ונגרות הן באזור הגידול הטבעי והן באזורים החורגים מאזור תפוצתו הטבעי, כגון פקיסטן. כמו כן, הוא משמש כצמח נוי במיוחד באזורים בעלי אקלים יבש כגון קליפורניה ואריזונה.
בישראל מגדלים אותו כעץ נוי בגנים ובמיוחד בחורשות הקרן הקיימת, מאז התגלה כי הוא עמיד יותר מאורן ירושלים לפגעי טוואי התהלוכה.
סופיה קרפ

סופיה קרפ (באנגלית: Sophia Karp, ביידיש סאָפיע קאַרפּ, גאלאץ‏ 1859 - 31 במרץ 1904, ניו יורק) שמה בלידתה היה שרה סגל. היא הייתה ידועה גם בשם סופי גולדשטיין וסופי קרפ. הייתה שחקנית יהודיה רומניה וזמרת בעלת קול אלט. הייתה השחקנית המקצוענית הראשונה בתיאטרון יידיש

תולדותיה

בהיותה בת 16 הגיעה לעיר גאלאץ להקת התיאטרון שנוסדה רק שישה חודשים קודם לכן על ידי אברהם גולדפדן – באותו זמן להקת התיאטרון המקצועי היחידה ביידיש – הגיעה לעיר בחורף 1876 –‏1877. הלהקה הורכבה משלושה גברים (גולדפדן, ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין). הם שיתפו פעולה עם עוד שחקנים ומוזיקאים בהופעות קודמות שלהם ביאשי ובוטושאן אבל עד אותו זמן היו רק גברים, גם בתפקידים נשיים.
כאשר היא שיחקה את תפקיד הנכדה בהצגת הבכורה של להקת גולדפדן בגאלאץ, די באָבע מיטן אײניקל (הסבתא עם הנכד) הייתה בכך שרה סגל, באותו זמן תופרת, לשחקנית המקצועית הראשונה בתיאטרון יידיש. אמה שנכחה בהצגת הבכורה התנגדה שבתה תופיע על הבמה. שרה שהייתה כבר נגועה בחיידק הבמה צייתה לאמה אבל רצתה מאוד להופיע. אמה טענה שכל זמן שהיא בביתה היא לא תשחק אלא אם כן תתחתן ותצא מהבית. הפתרון היחיד היה להשיא אותה לאחד מהשחקנים. היות שגולדפדן וגרודנר היו כבר נשואים הדרך היחידה הייתה להתחתן עם גולדשטיין (ולשנות את שמה למשהו "זוהר" יותר – סופי).
ב-Jewish Encyclopedia נכתב שהיא "זכתה להערכה רבה בדרמות ובאופרות של גולדפדן". היא נשארה בתיאטרון יידיש כל חייה כשהיא הולכת בעקבות גולדפדן וגולדשטיין לבוקרשט, אודסה ובאימפריה הרוסית עד שהטילו איסור על תיאטרון יידיש ברוסיה ב-1883. אז היא שיחקה בגליציה, ברלין ובמקומות אחרים בגרמניה ואז שוב חזרה לרומניה שם היא התיישבה למשך זמן מה יחד עם להקת התיאטרון ביאשי. שם, אחרי מותו של שכר גולדשטיין משחפת (על פי רוזנפלד) היא התחתנה עם שחקן אחר, מקס קרפ. הפרסום הגדול שלה כפרימדונה הושג כסופי קרפ. היא צוינה לשבח על גילום התפקיד יהודית במחזה של קרל גוצקוב אוריאל אקוסטה ושל בנווליו  ברומיאו ויוליה מאת ויליאם שייקספיר.
ב-12 במרץ 1902 היא הקימה יחד עם יעקב פישל והמחזאי יוסף לטיינר את ה- Grand Theater בניו יורק – התיאטרון הראשון בניו יורק שהיה מיועד רק להצגות ביידיש. תיאטרון זה היה אופייני לתיאטראות ביידיש באותה תקופה בכך שהוא נוהל בעיקר על ידי שחקנים. בנוסף לקרפ ולטיינר הבמאים כללו אנשים מובילים בתחומם כמו מוריס פינקל, הקומיקאי ברנרד ברנשטיין והמלחין לואי פרידזל (Louis Friessell). פישל ול.ס. גוטליב היו הבמאים היחידים שלא היו שחקנים.
קרפ חלתה בדלקת ריאות ונפטרה בגיל 44 בניו יורק.
לחיים טיש

לחיים טיש היא סידרה מוזיקלית חסידית שיצאה לאור על ידי יוסף משה כהנא.

רקע

הסדרה משלבת ניגונים חסידיים עתיקים וחדשים המושרים בחצרות חסידים בשבתות ובחגים עם מוזיקה מודרנית. הסדרה נמכרה בעשרות אלפי עותקים. שדרן הרדיו והמוזיקה החסידית יוסי גיל הגדיר את הסדרה כ"תחיית המוזיקה החסידית". בסדרה משתפים הזמרים יענקי דסקל, אייזיק האניג ועוד, וכן מקהלת ילדים.
בבא בתרא

בָּבָא בָּתְרָא הוא החלק השלישי במסכת נזיקין, שהיא המסכת הראשונה בסדר נזיקין שבמשנה. 
בארמית "בבא בתרא" פירושו "השער האחרון", ולפניו במסכת נזיקין קיימות בבא קמא - השער הראשון, ובבא מציעא - השער האמצעי. החלוקה הזו היא בבלית, ואילו בארץ ישראל המסכת נחשבה תמיד כמסכת אחת. החלוקה לשלושה חלקים נעשתה באופן טכני - עשרה פרקים בכל מסכת - כאשר מבחינה תוכנית ניתן היה לחלק אחרת את המסכת; כך לדוגמה הפרק האחרון של בבא מציעא עוסק באותו נושא כמו הפרק הראשון של בבא בתרא. התוספתא של המסכת מחולקת גם היא לפנינו ל"בבות", עם אחד עשר פרקים בכל "בבא", כאשר המקבילה לפרק א' של בבא בתרא נמצאת (יחד עם המקבילה לפרק י' של בבא מציעא) בפרק י"א של "בבא מציעא".
בסידור הדפים עם פירושי רשב"ם ותוספות, בדפוס וילנה, יש במסכת 176 דפים, והיא המסכת הארוכה ביותר בש"ס בכמות הדפים (אך לא בכמות המילים, שכן בחלק גדול מדפיה, פירושי הרשב"ם והתוספות ממלאים שטח גדול מהרגיל בש"ס. המסכת הגדולה ביותר בכמות המילים היא מסכת שבת).

מיקומה של המסכת בסדר נזיקין

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, מסכת זו ממוקמת בסוף מסכת נזיקין מכיוון שכולה דברי קבלה וסברות ואין לה סמך מפסוקים שבתורה.

פרשני המסכת בתלמוד הבבלי

רש"י כתב פירוש למסכת, ובמהדורות שלנו (ובכתבי היד של הפירוש) הוא נקטע בדף כ"ט עמוד א' במלים "עד כאן פירוש רש"י זצ"ל מכאן ואילך פירוש רבינו שמואל ב"ר מאיר", ומדף זה ואילך מתפרשת המסכת על ידי נכדו, הרשב"ם, אם כי כמה תוספות של הרשב"ם נכתבו בגוף פירוש רש"י בתחילת המסכת. 
בדפוס פיזרו של המסכת נאמר בסוף פירושו של רש"י: "כאן מת רש"י ז"ל"; אך היו חוקרים שפקפקו האם זו הסיבה להיקטעותו של הפירוש. 
מלבד פירושי וחידושי הראשונים שנתחברו על רוב המסכתות, יש בידינו חידושיו של הר"י מיגאש למסכת זו. ופירושו של רבינו יונה גירונדי הידוע כ"עליות דרבנו יונה", על שם מנהגו לסיים כל סוגיא בפסיקת ההלכה במילים "עלה בידינו", וכן פירושו של הרמ"ה, רבי מאיר הלוי מטוליטולה בשם "יד רמה", שנמצא רק על מסכת זו ומסכת סנהדרין.
נקדימון רוגל

נַקְדִימוֹן (נקדי) רוֹגֵל (11 באוגוסט 1925 – 8 בדצמבר 2011) היה סופר עברי, עיתונאי, מתרגם, שדרן וחוקר תולדות היישוב בארץ. על שמו נקרא "מסמך נקדי" – תדריך הגשת חדשות ואקטואליה ברשות השידור, ו"אולפן נקדי" – האולפן הגדול של רשות השידור, שיועד לשידורי חדשות, אקטואליה ותוכניות אירוח. בין השאר שודרה מאולפן נקדי התוכנית מבט.

ביוגרפיה

רוגל נולד, גדל והתחנך בחיפה, וסיים בה את לימודיו בבית הספר הריאלי. עבר לירושלים, להשלמת לימודיו באוניברסיטה העברית בהיסטוריה, ספרות ערבית, ולשונות רומניות. במלחמת העצמאות הפסיק את לימודיו הצטרף לכוח שלחם בחזית ירושלים, שם שירת כקצין מודיעין. לאחר השחרור פנה לעיתונות, והיה במשך כמה שנים עיתונאי ב"על המשמר".
בשנת 1952 הצטרף כעיתונאי לרשות השידור ול"קול ישראל", והחל בקריירה פוריה ומקורית ברדיו ובטלוויזיה. בין השאר היה שליח הטלוויזיה בפריז, עורך משדרי תעודה, תחקירן ומגיש, ומיוזמי תוכניות שעשועונים וחידונים, בין הידועים בהם "מחפשים את המטמון". לימים היה גם מנהל הטלוויזיה הישראלית, ויועץ למנכ"ל רשות השידור.
ראשית פרסומו של נקדימון רוגל בעיתוני הילדים, סיפורי ארץ ישראל שפרסם בעיתון "משמר לילדים", וכן פרסם סיפוריו בעיתון "הצופה לילדים", בשם העט שלו "נ. קדי". סיפוריו מעוגנים בתולדותיה של ארץ ישראל היהודית, בתולדות היישוב ובמלחמות על הגנת הארץ. 
בשנת 2002 זכה בפרס סוקולוב למפעל חיים.
היה נשוי לנעמי רוגל לבית זוסמן (1928-2014) ולהם שני בנים.
קופסה

קופסה או תיבה היא מכולה וכלי קיבול המשמשת לאחסון או להעברת תוכן.
קופסאות בנויות בדרך כלל מחומרים עמידים, כגון עץ, מתכת, קרטון, פלסטיק, כתלות בשימוש לו הן מיועדות. גודל הקופסה יכול להשתנות, ממספר סנטימטרים (למשל קופסת גפרורים) עד מטרים בודדים (למשל מכולות). לקופסאות בדרך כלל צורת תיבה גאומטרית - פאותיה הן מלבנים, אך ישנן קופסאות במגוון צורות, כגון קובייה, גליל מעגלי או אליפטי. לתיבות דקורטיביות או תיבות לאחסון יש לעיתים מכסה, אשר ניתן לפתוח בעזרת משיכה, הזזה, הברגה או הרמה. המכסה עשוי להיות מאובזר בצירים, אבזם או מנעול.

שימושים

ארכיונים מאכסנים תיקי מסמכים בקופסאות קרטון, הנושאות סימני זיהוי ותיוג. פריטים אשר נמצאים בקופסאות מחומרים קשיחים עשויים להישמר זמן רב יותר מאשר בקרטון, לכן נהוג להשתמש בקופסאות אלו למטרת אחסון לתקופות ארוכות כמו למשל, במקרים מסוימים של קפסולת זמן.
קופסאות קרטון הן אמצעי אריזה מקובל לאריזת תכולת דירה לצורך מעבר דירה.
מוצרי מזון ומוצרי צריכה רבים נמכרים כשהם ארוזים בקופסאות ממותגות, ביניהם ממתקים, דגני בוקר, פסטה, אבקת כביסה, רדיד אלומיניום הארוזים בקופסאות קרטון, גבינות, ארוחות מנה חמה בקופסאות פלסטיק. בקבוקי יין יוקרתיים נמכרים בתיבות עץ, לעיתים בריפוד קש.
תכשיטים נארזים בקופסאות מרופדות, לעיתים עשויות עץ או מצופות קטיפה.
מגירה היא קופסה המושחלת על מסילות בתוך רהיט.
ארקולוגיה

ארקולוגיה (באנגלית: Arcology) הוא רעיון ריאליסטי בחלקו אך גם שייך למדע הבדיוני של מבנה על המאכלס בתוכו כמות גדולה מאוד של תושבים ובצפיפות בלתי רגילה. הרעיון המרכזי בארקולוגיה הוא בנייה של עיר ורטיקלית אשר טביעת הרגל האקולוגית שלה היא מצומצמת ביותר והיא מספקת סוג חדש של סביבה.
מקור המילה הוא הלחם בין שתי המילים: "ארכיטקטורה" ו"אקולוגיה". המונח הוטבע על ידי האדריכל פאולו סולרי (Paolo Soleri), שהגה רעיון זה ועסק בו בפירוט באחד מספריו.
הרעיון של הארקולוגיה מהווה דרך אלגנטית להשתמש באדמות באופן יעיל יותר, ובכך להעניק מקום מחיה ברמה גבוהה למספר רב של נפשות. כמו כן הוא מציע בנייה של שטחים ירוקים ואף חקלאיים הנבנים באופן מלאכותי במרומי הבניין. רעיון זה הועלה על ידי אנשים שונים כבר בתחילת המאה ה-20 כאשר הצפיפות העירונית הגיעה לשיאים בעקבות המהפכה התעשייתית. הרעיון של מבני-על ו"ערים ורטיקליות" נהגה על ידי סופרי מדע בדיוני שונים והושפע גם מרוחה של תנועת הפוטוריזם. רעיון דומה העלה האדריכל פרנק לויד רייט בשנת 1956 בשם The Illinois. בשנת 1970 החלה בניית עיר ניסיונית ארקוסנטי המבוסס על רעיונות ארקולוגיות.
ארקולוגיות רבות מתוארות בספרות המדע הבדיוני כצורת התיישבות הכרחית בעתיד המין האנושי. כיום ישנן כמה תוכניות, בעיקר ביפן ובסין, לבנייה של כמה מבני על. הם אינם מכונים "ארקולוגיה" אך הם מבוססים על עקרונות דומים מאוד.
מוזיאון כלי הנגינה ברלין

היסטוריה

המוזיאון הוקם במתכונתו הראשונה בשנת 1888 על ידי פיליפ שפיטה  ויוזף יואכים כחלק מאוסף האקדמיה המלכותית למוזיקה בברלין, פרוסיה. המוזיאון נפתח עם 34 כלים שהושאלו מהמוזיאון לאמנות דקורטיבית .
בשנת 1890 החל לרכוש המוזיאון מהסוחר תושב לייפציג פול דה ויט מאות כלי נגינה שונים, ביניהם צ'מבלו שעליו ניגן והלחין באך. עיקר הרכישות נעשו בתקופתו של מנהל המוזיאון בין השנים 1892 עד 1919 אוסקר פליישר, עם עזרה כלכלית מהמלך וילהלם.
בשנת 1904 המוזיאון החזיק ב-1400 כלי נגינה שונים, בהם צ'מבלי שבנו משפחת רוקרס , חלילים של פרידריך הגדול, כלי מקלדת של סופיה שרלוטה והרמוניקת הזכוכית של בנג'מין פרנקלין.
קורט זאקס, המנהל של המוזיאון בין השנים 1919 עד 1933, הביא גישה מדעית יותר למוזיאון. הוא היה מחלוצי האורגנולוגיה, שכלל באותו הזמן את שיטתו לסיווג כלים הורנבוסטל-זאקס, והקים את המכון הלאומי הגרמני לחקר המוזיקה .
עם עליית הנאצים לשלטון, ברח זאקס כמו יהודים רבים אחרים, לארצות הברית. ב-1936 הועבר המוזיאון על שלל תחולתו ל-Palais von Kreutz. עד למלחמת העולם השנייה המוזיאון הכיל 4000 כלים. במהלך המלחמה, המוזיאון ורוב האוסף נהרסו כליל. רק 700 כלים שרדו.
לאחר המלחמה, עם חלוקת גרמניה, הועבר האוסף בשנת 1949 לארמון שרלוטנבורג שבגרמניה המערבית. בשנת 1950, עם 200 שנים לציון הולדתו של באך, נערך הקונצרט הפומבי הראשון עם כלים תקופתיים מאוסף המוזיאון.
המנהל עד שנת 1975, אלפרד ברנר, דאג לשיפוץ המוזיאון, הוספת פריטים חדשים וגיבוש מתודות חדשות באורגנולוגיה. בשנת 1984 המוזיאון עבר למעונו הנוכחי בכיכר קמפר אשר בקולטורפורום, על יד בניין הפילהרמונית של ברלין.
כיום למוזיאון יש יותר מ-3200 כלים ו-800 מוצגים קבועים. על חלק מהכלים עדיין מנגנים באופן תדיר. בנוסף, המוזיאון מקושר למכון הלאומי הגרמני לחקר המוזיקה  ולקרן למורשת תרבותית פרוסית.
במוזיאון נהוג לנגן על עוגב הוורליצר העצום בימי חמישי בערב ובימי שבת בבוקר. בנוסף, נערכם מספר קונצרטים מדי חודש באולם על שם קורט זאקס במוזיאון.
מכניקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
מֵכָנִיקָה (מיוונית: μηχανική) היא ענף מדעי העוסק בהתנהגות גוף פיזי כאשר מופעל עליו כוח או העתק, וההשלכות מכך על סביבת הגוף. תחילתו של הענף ביוון העתיקה בכתבי אריסטו וארכימדס. בתקופה זו הייתה מקובלת הפיזיקה של אריסטו כאמת מדעית.
בתחילת העת החדשה, מדענים כמו גלילאו גליליי, יוהאנס קפלר ובמיוחד אייזיק ניוטון הניחו את היסודות למה שכיום מוכר כמכניקה קלאסית - ענף של הפיזיקה העוסק בגופים העומדים או נעים במהירות הנמוכה בהרבה ממהירות האור. כמאה שנים לאחר מכן, נוסחו תורת היחסות הכללית והפרטית בידי אלברט איינשטיין העוסקות בגופים הנעים במהירות האור או במהירויות קרובות אליה, ובמקביל התגבשה תורה מדעית נוספת בתחום - מכניקת הקוונטים, זו העוסקת בדינמיקה של חלקיקים בסקאלות קטנות (מסדר גודל אטומי).
ניתן להגדיר את המכניקה כתורה העוסקת בתנועה ובכוחות המופעלים על גופים.
בעוד שהמכניקה הקלאסית היא מערכת שלמה ומסודרת, שהמחקר בה - בהכללה כמובן - הגיע לתומו, הרי שמכניקת הקוונטים עדיין סובלת מסתירות בסיסיות וחוסר הבנה שלמה של חוקיה. לשם השלמתה של מכניקת הקוונטים, חסרה התאוריה של הכול שהמדע מתקשה להגדירה.
ברתולומאו באנדינלי

יצירתו

פסל הרקולס וקאסוס בכניסה לפלאצו וקיו בפירנצה על פי הזמנה של האפיפיור קלמנס השביעי, אורפיאוס וקרברוס - אחת מעבודותיו הבודדות החתומות, העתק של פסל לאוקואון המוצג באופיצי שבפירנצה, מוניומנט לג'ובאני דל באנדה נרה (ג'ובאני דה מדיצ'י) בפירנצה, פסל בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה, סרס ואפולו בגני בובולי בפירנצה, במוזיאון הלאומי ברג'לו בפירנצה: נח, לדה, הרקולס, בכחוס, קלאופטרה.