google/wiki40b huggingface dataset:
בורדו

יין בורדו

בורדו מוּכּרת ברחבי העולם כ"בירת היין", בעיקר בזכות הכרמים הרבים שמסביבה, ובזכות יין בורדו המיוצר באזור. אחת לשנה נערך בעיר יריד יינות בינלאומי, VinExpo, ומבקרים בו כ-50,000 איש מ-150 מדינות.

אקלים

בבורדו שורר אקלים ממוזג: הקיץ בעיר נוטה להיות חם יותר (ממוצע של 20 מעלות צלזיוס) והחורף קר יותר (ממוצע של 7 מעלות) לעומת רוב האזורים עם אקלים דומה.

אוכלוסייה

במפקד האוכלוסין ב-1999 היו בעיר 215,000 תושבים. במפקד של 2005 נצפתה עלייה חדה ומספר התושבים הגיע ל-230,000 איש. במפקד של 2010 שוב עלה מספר התושבים והגיע ל-240,000 תושבים. רוב התושבים הם צרפתים, אך יש בעיר גם קבוצות גדולות של איטלקים, ספרדים (כחמישית מתושבי העיר טוענים למורשת ספרדית במידה זו או אחרת), פורטוגזים, טורקים, גרמנים, וצפון-אפריקאים.

מבנים ואתרים

בורדו נחשבת כעיר של אמנות והיסטוריה. יש בה מעל 300 מבנים ואתרים, חלקם עוד מן התקופה הרומית. לא בכדי הוכרזה בורדו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בעיר נמצאת קתדרלת בורדו, אשר נחנכה ב-1096 על ידי האפיפיור אורבנוס השני. מהמבנה הרומנסקי המקורי נותר רק קיר בספינה הראשית. ב-1137 נישאה בכנסייה זו אלינור מאקוויטניה ללואי השביעי, מלך צרפת, מספר חודשים לפני שהוכתר כמלך. השער המלכותי הוא מהמאה ה-13 בעוד ששאר המבנה נבנה במאה ה-14 והמאה ה-15 בסגנון גותי. בעיר גם מגדל פעמונים שהוקם במאה ה-15 וגשר מ-1822.

חיי תרבות

בורדו היא העיר הראשונה בצרפת שהקימה, בשנת 1980, תערוכה ומרכז מחקר לארכיטקטורה בשם Arc en rêve ("קשת בענן"). בעיר מספר רב של בתי קולנוע, תיאטראות, והאופרה הלאומית של בורדו. יש אתרים רבים למופעי מוזיקה. מדי שנה מתקיימים בעיר מספר פסטיבלים.

תחבורה

בורדו מהווה צומת חשוב של מסילות רכבת בין פריז לספרד. העיר מחוברת לרשת הרכבות המהירות TGV. שדה התעופה של בורדו הוא החמישי בגודלו בצרפת, ועוברים בו כארבעה וחצי מיליון נוסעים בשנה. בעיר גם פעילות ימית חשובה. בנמל בורדו עוגנות מדי שנה כ-1,600 אניות המובילות 4 מיליון טון סחורות.

יהודים

בעיר בורדו יש שרידי מבנים המעידים על קיום קהילה יהודית כבר במאה הרביעית. במאה ה-15 זרמו לעיר והתיישבו בה אנוסים רבים, וכן יהודים שעברו אליה מפרובאנס. במרוצת המאה ה-19 פרחה הקהילה ויהודיה השתלבו בחיי המסחר והרוח בעיר. בית הכנסת הגדול של בורדו נחנך ב-1882, בנוכחות הרב הראשי של צרפת, לזר איזידור, רב טולוז, אורי, ורבה הראשי של בורדו, שמעון לוי. בית הכנסת שקדם לו, ברחוב קאסרוז' שבלב הרובע היהודי הישן של בורדו, הוקם ב-1812, ונהרס בדליקה ב-27 ביוני 1873.
מירי בן-ארי

קורות חייה

בן-ארי נולדה וגדלה ברמת גן לאב ארכיטקט ולאמא עקרת בית. כבר בגיל שש החלה בלימודי מוזיקה קלאסית, ובהיותה בת 12 ניגנה בפני הכנר הנודע אייזיק שטרן, שהמליץ עליה לקבלת מלגת לימודים של הקרן האמריקאית הישראלית לתרבות. במהלך תקופת שירותה הצבאי ברביעיית המיתרים של תזמורת צה"ל נאלצה בן-ארי להפסיק לנגן בכינור למשך שנה בשל מחלה. בתקופה זו נחשפה למוזיקת הג'אז, והחליטה לנטוש את החינוך הקלאסי שקיבלה. עם סיום השירות הצבאי עברה לניו-יורק, שם למדה זמן קצר בחוג למוזיקת ג'אז ב-"The New School".
בן-ארי החלה להופיע במועדוני ג'אז ובמקביל התחברה עם נגני המיתר של ברודוויי אך היא נשאבה לתוך מוזיקת ההיפ הופ. בשנת 2001, לאחר מספר שנים של נדידות בין הופעות, עברה למרכז הבמה לאחר שהצטרפה למסע הופעות של המוזיקאי האמריקאי ויקליף ז'אן שהדביק לה את התואר "כנרת ההיפ הופ", שהפך לכינויה בקרב קהילת ההיפ הופ בארצות הברית.
לאורך השנים הקליטה, הפיקה והופיעה עם אומנים מפורסמים ובהם קניה וסט, ג'יי זי, וויקליף ז'אן, אלישה קיז, בריטני ספירס, וינטון מרסליס, ג'נט ג'קסון, מארון 5, דונה סאמר, להקת אוונטורה, ברנדי נורווד, פטי לבל, ג'ון לג'נד וארמין ואן ביורן.
ב-ספטמבר 2005 יצא האלבום המוכר ביותר שלה "The Hip-Hop Violinist". באותה שנה זכתה בן-ארי בפרס הגראמי בקטגוריית שיר הראפ הטוב ביותר, ככותבת השיר Jesus Walks, יחד עם המבצע הראפר קניה וסט.
הופיעה ברחבי העולם באולמות מובילים כגון: מדיסון סקוור גארדן, רדיו סיטי מיוזיק הול, לינקולן סנטר, בשבוע האופנה, מיס יוניברס 2011, עבור מזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון ובטקס גילוי האנדרטה ע"ש ד"ר מרטין לותר קינג בוושינגטון 2011. כמו כן הופיעה בקמפיינים עם החברות קוקה קולה, פפסי, נעלי ריבוק ובתשדיר שירות עבור ג'ימי הנדריקס.
ב-2011 הוזמנה לבית הלבן על ידי הגברת הראשונה מישל אובמה להופעה מיוחדת עם יצירתה "סימפונית האחווה" ולקבלת התואר המכובד "אישה ראויה לציון". באותה שנה נבחרה על ידי המגזין לאישה כאחת מעשר הנשים הישראליות המצליחות לשנה זו.
זכתה בפרסים רבים ובכללם: "האישה היהודייה הבינלאומית כמודל", פרס הוקרה מטעם פסטיבל הסרטים הישראלי, פרס הוקרה מטעם האגודה האמריקנית של יד ושם, פרס הוקרה מטעם הפדרציה יהודית ופרס ע"ש ד"ר מרטין לותר קינג מנשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
בן-ארי ייסדה ומנהלת אגודה שלא למטרות רווח בשם "גדנק" (יזכור) במטרה להילחם בבורות בקרב בני הנוער באמריקה בנושא השואה. במסגרת האגודה הוציאה יחד עם סאבלימינל שיר בנושא השואה המבוסס על המנגינה של השיר אדון עולם.
מתגוררת בניו יורק עם בן זוגה אהרון כהן, איש עסקים יהודי-אמריקאי, ממנו נולד לה בן. אחיה אוהד בן ארי חבר בהרכב הקאמרי שלישיית מונדריאן ולשניים שיתופי פעולה מוזיקליים אחדים.
בשנת 2013, שיתפה פעולה עם מפיק והדיג'יי, ארמין ואן ביורן, בשיר "Intense" מתוך האלבום שלו Intense.
גונדו סיקיו

גונדו סיקיו (ביפנית: 権藤成卿;‏ 13 באפריל 1868- 9 ביולי 1937) היה הוגה דעות יפני עם דעות ימניות קיצוניות, אשר דגל בחזרה של יפן לערכיה המסורתיים בדחיית המערב והטכנולוגיה ובחזרה לחקלאות כמקור פרנסה במקום התעשייה.
גונדו נולד ב-1868 בקיושו וגדל בסין, שם גובשה השקפת עולמו. גונדו טען כי צורת השלטון הטובה ביותר היא הצורה בה כפופים האזרחים בצורה כמה שיותר ישירה לקיסר, לכן יש צורך לדבריו, בצמצום של מנגנון המשטר.
גונדו הקים את "המדרשה לממשל עצמי" ב-1920. מהמדרשה הוא הפיץ ושיכנע לרעיונותיו המובאים גם בספריו.
נמל חופשי

נמל חופשי או אזור סחר חופשי (באנגלית Free port או Foreign-Trade Zone; באיטלקית porto franco) הוא שטח מתוחם בנמל, שבו המדינה הריבונית שבתחומה הוא נמצא מגבילה או מוותרת על חלק מזכויותיה כריבון, בדרך כלל בכל הקשור לגביית מסים ומכסים. בעבר נהנו חלק מהנמלים החופשיים גם ממידה של אוטונומיה פוליטית, והונג קונג שימשה דוגמה לכך. 
הביטוי "נמל חופשי" עשוי להתייחס גם ל"אזור סחר חופשי" שאינו משתרע בהכרח בקרבתו המיידית של נמל, ובשדות תעופה רבים בעולם קיים אזור חופשי הפועל לפי עקרון הנמל החופשי, אך הוא מכונה בדרך כלל "אזור פטור ממכס" או "אזור בינלאומי". 
מדינות רבות הכריזו על הקמת נמל חופשי או אזור סחר חופשי באזורי ספר או באזורים מתפתחים, במטרה להופכם לאטרקטיביים בשוק הסחר העולמי ולמשוך אליהם משקיעים. הכרזת נמלים חופשיים לוותה פעמים רבות בהקמת אזורי אחסון ותעשייה על פני שטח נרחב, שהביאו לביסוס הנמל החופשי כמרכז מסחרי.
בישראל הוכרזה העיר אילת ונמלה כאזור סחר חופשי מאז 1985 ועל כן לא חלה בתחומה חובת תשלום מע"מ (פרט לסיגריות ומוצרים בודדים).
וונדררס

מועדון הכדורגל וונדררס (באנגלית: Wanderers Football Club) הוא מועדון כדורגל חובבני מאזור באטרסי שברובע וונדסוורת' הלונדוני, אשר היה אחד מהמועדונים הבכירים בכדורגל האנגלי בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. המועדון ידוע בזכות זכייתו בטורניר גביע ה-FA הראשון ב-1872, שלאחריו הוסיף וזכה בארבעה טורנירים נוספים בשנות ה-70.
המועדון הוקם ב-1859 תחת השם "מועדון הכדורגל פורסט", ושכן באזור וולת'אם פורסט שבלונדון. הוא היה אחד מהמועדונים המייסדים של התאחדות הכדורגל האנגלית ב-1863. שנה אחת לאחר מכן השתנה שם המועדון לוונדררס, בעקבות "השיטוט" ("wandering") לאורך לונדון אל אזור פארק באטרסי. רוב שחקני המועדון היו תלמידים לשעבר בבתי ספר ציבוריים, והקפטן שלו היה צ'ארלס אלקוק אף כיהן כיושב-ראש ההתאחדות בין 1870 ל-1895 והיה הוגה הרעיון של גביע ה-FA.
המועדון ניצח במשחק הגמר הראשון של גביע ה-FA, שנערך בקנינגטון אובל ב-16 במרץ 1872. במשחק התמודדו שחקני המועדון מול שחקני רויאל אנג'ינירס, וגברו עליהם בתוצאה 1 - 0 משער של מורטון בטס. המועדון זכה בחמישה מתוך שבעת משחקי הגמר הראשונים של גביע ה-FA, שנערכו בין 1872 ל-1878, וגם בשנת 2016 המועדון נמצא במקום השנים עשר בטבלת הזוכים של הגביע. למרות שלמועדון לא היה מעולם אצטדיון בית קבוע (כפי שניתן ללמוד משמו), ידוע כי הוא שיחק בגשר לילי ובפארק באטרסי.
המועדון התפרק ב-1887, בתקופה שבה בתי ספר החלו להקים מועדונים משלהם (כגון אולד איטוניאנס).
מועדונים רבים, כגון וולבס (וולברהמפטון וונדררס) ובולטון וונדררס, אימצו את השם של וונדררס במילה נוספת בשמם.
בשנת 2009, מעל 120 מאז משחקו האחרון, המועדון הוקם מחדש במטרה לשחק במשחקי צדקה, ובשנת 2011 נרשם לליגה של דרום מזרח סארי, המשמשת כדרג ה-12 עד ה-17 במבנה הליגות האנגלי. וונדררס קודמה לדרג ה-16 בשנת 2013 לאחר שסיימה במקום השני בדרג ה-17. עונה מאוחר יותר, בעונת 2013/2014 הקבוצה קודמה לדרג ה-15 לאחר שזכתה באליפות. כיום הקבוצה משחקת הדרג ה-14. קבוצת המילואים של המועדון משחקת בדרגת ה-16 במבנה הליגות.
בקבוקון מיץ

בקבוקון מיץ או שקיק מיץ (באנגלית: Pulp)  הוא מבנה ממברני  מאורך בתוך האנדוקארפ  של פרי הדר, בו נשמר מיץ הפרי.
האנדוקארפ בפרי הדר מחולק לפלחים עטופים בשכבה ממברנית ומלאים בבקבוקוני מיץ אשר התפתחו מבועית הפרי. הבקבוקונים יוצרים מעין "כריות" הגנה סביב הזרע נקראים לעיתים גם "בשר הפרי". צבעו וצורתו של הבקבוקון איננה אחידה בדומה לתאים אך לרוב מאורכת ובעלת צבע זהה לקליפת הפרי.

מותגי Pulp

לרוב בזמן הכנת מיץ פירות, נהוג לסחוט את הפרי ולסנן את הנוזל משאר חלקי הפרי. לקראת סוף המאה ה-20 החלו להופיע חברות שמכרו מיץ שאינו מסונן ומכיל שאריות פרי תחת המותג Pulp בטענה שיווקית שמיצים אילו בריאים יותר. למראית עין נראה כאילו חתיכות הפרי נוספו למשקה בזמן הסחיטה אך למעשה מותגי ה-Pulp אינם מכילים מיץ סחוט אמיתי או בקבוקוני מיץ אלא רכז שעבר תהליכי עיבוד אשר אליו נוספו חתיכות הפרי, כגון קליפה מרוסקת, בשלב מאוחר יותר בייצור. הערך התזונתי של חתיכות הפרי מוטל בספק.
תוכנית מדגסקר

תוכנית מדגסקר הייתה תוכנית של הנאצים לגירוש יהודי אירופה לאי מדגסקר.
התהליך שנקרא בפי הנאצים "הפתרון הסופי" - השמדת יהודי אירופה כתוכנית כוללת, שמטרתה להכחיד כל יהודי באשר הוא, החל רק עם פתיחת מבצע ברברוסה - פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941.
ב-30 בינואר 1939 הכריז היטלר כי אם תפרוץ מלחמת עולם נוספת, התוצאה תהיה "השמדת הגזע היהודי באירופה". עם פרוץ המלחמה לא הייתה תוכנית ברורה להשמדה כוללת, אך המסגרת הארגונית לכך הייתה קיימת והיא המשרד הראשי לביטחון הרייך של האס אס ובו מדורו של אדולף אייכמן לענייני יהודים. עד שהחלו הנאצים בביצוע "הפתרון הסופי", הועלו מספר רעיונות למה שכינו "פתרון הבעיה היהודית". פתרון אחד, שנולד עם כיבוש פולין, היה גירושם של יהודי אירופה ל"שמורות יהודיות" (Judenreservat) במזרח כדוגמת תוכנית לובלין.
פתרון אחר, שנולד עם נפילת צרפת, היה להעלות מחדש את "תוכנית מדגסקר", תוכנית שהגה לראשונה בשנת 1885 הסופר הגרמני האנטישמי פאול דה לגארד. תוכניתו הייתה לרכז את כל יהודי אירופה באי מדגסקר. בשנות ה-20 הועלתה התוכנית שוב על יד האנטישמים הבריטים הנרי המילטון בימיש (Henry Hamilton Beamish), ארנולד ליס (Arnold Leese) ואחרים. בפולין שבין מלחמות העולם אומצה התוכנית על ידי אחד מארגוני הימין הקיצוני בסיסמה "יהודים למדגסקר" (Żydzi na Madagaskar).
בשנת 1937 החלו פולין וצרפת לשאת ולתת על דרכים ואמצעים מעשיים לביצוע העברת אוכלוסייה יהודית למדגסקר. ממשלת צרפת הסכימה שפולין תשלח אל האי ועדת חקירה של 3 חברים, שניים מהם יהודים. בשובם ממנו, הגישו היהודים דוח פסימי על כושר הקליטה של מדגסקר, אבל ממשלת פולין קיבלה דווקא את דעתו החיובית של יושב ראש הוועדה הפולני, מצ'יסלב לפצקי, והמשא ומתן עם הצרפתים נמשך.
ב-9 בדצמבר 1937, כשהתברר שסיכויי הביצוע של התוכנית קלושים, כתב העיתון הגרמני "וסטדויטשר ביאובכטר": "מדגסקר הייתה יכולה ליהפך ל'ארץ המובטחת' של היהודים שמהם ביקשה פולין להיפטר, רק אם הם [היהודים] היו יכולים לנהל שם חיי אדונים, בלי כל מאמץ מצדם, ועל חשבון אחרים. על כן יש ספק אם ההזמנה ליציאת בני ישראל אל מדגסקר תשחרר בקרוב את פולין מחלק ניכר מן הטפילים האלה".
מנהיגי גרמניה הנאצית והיטלר עצמו דנו בתוכנית כבר בשנת 1938. ב-5 במרץ שלח אחד מאנשיו של היידריך פקודה לאדולף אייכמן, לאסוף חומר כדי לחפש "פתרון" לשאלה היהודית "באמצעות מדיניות חוץ, כמו המשא ומתן שכבר מתנהל בין פולין לצרפת".
ב-1940, עם נפילת צרפת וחלוקתה בין שטח כיבוש גרמני לבין הישות שנקראה צרפת של וישי, צץ מחדש הרעיון של תוכנית מדגסקר. האי מדגסקר, שהיה מושבה צרפתית נשאר תחת שלטונה של וישי וככזה נראה לנאצים כמתאים למטרותיהם. המשימה הוטלה על משרד החוץ. התוכנית הייתה לבודד את היהודים במקום נידח זה, בו יופרדו מעמי אירופה.
בפועל, התוכנית לא הייתה מעשית, הן מבחינה לוגיסטית והן מבחינה צבאית. המסלול הימי למדגסקר עבר דרך הים התיכון ותעלת סואץ שבשליטה בריטית. המסלול העוקף את אפריקה, מן האוקיינוס האטלנטי במערב לאוקיינוס ההודי במזרח, היה ארוך מדי ועבר מול חופי דרום אפריקה, שהייתה דומיניון בריטי. למרות זאת נשקלה התוכנית ברצינות, ובסוף שנת 1940 הגלו הנאצים חלק מיהודי מערב גרמניה לצרפת, כהכנה לשילוחם למדגסקר; אך בראשית שנת 1941, עם ההכנות למבצע ברברוסה, נזנחה התוכנית ובמקומה באה תוכנית ההשמדה הכוללת, בראשיתה באמצעות האיינזצגרופן - 6 עוצבות מבצע שנלוו לצבא הכובש והשמידו בירי מאות אלפי יהודים בברית המועצות, ולאחר מכן בדרך של המתה בגז במחנות ההשמדה.
אלפונס מוכה

חייו ואמנותו

מוכה נולד בעיירה איבנצ'יצה שברוזנות מוראביה של אימפריה האוסטרית, למשפחה בת שישה ילדים. מילדותו התבלט בכישרון הציור שלו, וסופר כי אמו קשרה עיפרון לצווארו כדי שיצייר בעודו זוחל. הוא למד בבית הספר התיכון בברנו, אך על אף כישרון הציור שלו לא התקבל לאקדמיה לציור בפראג, וקיבל עבודה כפקיד בבית המשפט. בשנת 1879 עבר לווינה בירת האימפריה, ושם צייר כרזות להצגות תיאטרון. ב-1881 נשרף בית העסק שבו עבד כצייר כרזות, והוא שב למוראביה, ועבד כצייר חופשי של כרזות ופורטרטים. כשרונו אותר על ידי הרוזן קרל קוהן מניקולשבורג, ששכר אותו לעצב את טירתו ופרס עליו את חסותו, ואף הצליח לשלב אותו בלימודים באקדמיה לאמנויות היפות במינכן.
ב-1887 עבר מוכה לפריז, והמשיך את לימודיו באקדמיות לאמנות, בעודו עובד כמעצב גרפי של מודעות ושערים למגזינים מצוירים. ב-1894 עיצב כרזה ליתוגרפית של השחקנית המובילה שרה ברנאר ל"תיאטרון הרנסאנס". כרזה זו הביאה לו פרסום רב והזמנות עבודה רבות נוספות.
מוכה היה צייר פורה, והוציא תחת ידו זרם של ציורים, כרזות, מודעות, איורים לספרים ולמגזינים, וכן עיצובים לתכשיטים, שטיחים, ניירות טפט ותפאורות לתיאטרון, כולם בסגנון שנודע כ"אר נובו". עבודותיו הציגו לעיתים קרובות נשים נאות וצעירות בתנועות זורמות, כשהן עטופות בגלימות ובצעיפים, לרוב מוקפות בפרחים, שלעיתים יצרו צורת הילה מסביב לראשן, באופן שהזכיר איקונוגרפיה דתית. סגנונו הפך מודל לחיקוי. מוכה עצמו השתדל להרחיק את עצמו מכל סגנון, והתעקש כי עבודותיו נובעות לא מנאמנות לסגנון אמנותי, כי אם מזרימה פנימית. הוא הכריז כי האמנות היא אך דרך להתקשרות רוחנית ולא עוד. מכאן התסכול שחש סביב הפרסום והתהילה שלהם זכו האלמנטים המסחריים של עבודתו.
מוכה שהה בארצות הברית בין 1904 ל-1910, ולאחר מכן שב לצ'כיה והתיישב בפראג, בה עיצב את התיאטרון לאמנויות היפות ובניינים נוספים בעיר.
כאשר קיבלה צ'כוסלובקיה את עצמאותהּ, לאחר מלחמת העולם הראשונה, עיצב מוכה את בולי הדואר ושטרות הכסף של המדינה החדשה.
מוכה בילה שנים רבות בעבודה על יצירה שאותה ראה כחשובה ביותר: האפוס הסלאבי (Slovanská epopej) – סדרת ציורי ענק המתארת את ההיסטוריה של העמים הסלאביים, שהוענקה לעיר פראג ב-1928. הציורים מוצגים בארמון העיר מוראבסקי קרומלוב, ומזה שנים מתקיים פולמוס ער בעניין העברתם לגלריה מיוחדת בפראג, בהתאם להוראותיו של הצייר.
בשנת 1931 יצר ויטראז' בקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג בסגנון אר נובו.
עליית הפאשיזם בשנות ה-30 הביאה להכרזת עבודותיו של מוכה, כמו גם הלאומנות הסלאבית שלו, כ"ריאקציונריות". כאשר כבשו הנאצים את צ'כוסלובקיה בשנת 1939 נאסר מוכה על ידי הגסטאפו. במהלך המעצר חלה בדלקת ריאות. לאחר שיחרורו לא החלים, ומת כתוצאה מזיהום בריאותיו.
בעת מותו נחשב סגנון האר נובו של מוכה כמיושן. בנו, ייז'י מוכה, הקדיש את חייו לכתיבה על אביו ולהחזרתו לתודעת הציבור. העניין בסגנונו של מוכה פרח בשנות ה-60, ומאז נשאר מוכה בתודעתם של ציירים ומעצבים. "מוזיאון מוכה" בפראג מציג תערוכות קבע העוסקות באמן וביצירתו.
היינריך החמישי, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

היינריך נולד בשנת 960, לזיגפריד, רוזן הארדנים ולהדוויג מנורדגאו, בתו של אברהארד הרביעי, רוזן נורדגאו.
בשנת 998 מת אביו זיגפריד מלוקסמבורג, והיינריך עלה לשלטון במקומו. בשנת 1004 נתן לו גיסו היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה, אולם לאחר שמרד בו בשנת 1008 חזר ונטל אותה ממנו. בשנת 1017 לאחר השתדלותם של הריברט מקלן, ארכיבישוף קלן ופופו פון באבנברג, ארכיבישוף טריר, החזיר היינריך השני את בוואריה להיינריך.
בשנת 1026 מת היינריך ללא ילדים, ומשום כך ירשו אותו אחייניו היינריך מלוקסמבורג בלוקסמבורג, והיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוואריה.
הסודות

עלילה

במהלך שנת הלימודים במדרשה שבעיר צפת עוברות ארבע תלמידות תהליך חניכה שונה מזה המקובל בעולם הדתי. פגישה מקרית עם אנוק הצרפתייה, שריצתה מאסר בכלא, מערערת את עולמן וגורמת להן לחקור את העולם החילוני ולגלות את סודותיו. ככל שהנערות מעמיקות בחקירת "העולם האסור", כך גוברות תחושות האכזבה, המרירות, הפחד והסקרנות שלהן, והתלבטויותיהן לגבי העולם.

עיבוד למחזה

בשנת 2017 העלה תיאטרון בית לסין את המחזה "הסודות" מאת הדר גלרון, שנכתב בהשראת התסריט מאת הדר גלרון ואבי נשר.
דוד טברסקי (עיתונאי)

דוד טברסקי (אנגלית: David Twersky; ‏ 19 בפברואר 1950 - 16 ביולי 2010) היה עיתונאי יהודי-אמריקאי, פעיל ציוני. כתב בעיתונים ניו יורק סאן ופארווערטס.

ביוגרפיה

נולד בשנת 1950 בניו יורק ברובע ברונקס. אביו היה עובד טקסטיל ופעיל שמאל. אמו עדה נפטרה כשהיה בן 8. הוא למד בבית הספר האורתודוקסי Ramaz School. בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער הציונית הבונים והיה למנהיג הארצי של התנועה. הוא למד ב-City College of New York. בשנת 1970 היה ליו"ר השני של ארגון הסטודנטים היהודי "North American Jewish Students Network" והיה עורך של שירות הידיעות היהודי לסטודנטים "Jewish Student Press Service". 
בשנת 1974 עלה לישראל עם תנועת הבונים והיה מהמייסדים שהקימו מחדש את קיבוץ גזר, שם התגורר. בישראל היה העורך של שדמות ושל הירחון האנגלי החודשי של תנועת העבודה Spectrum. הוא הצטרף למפלגת העבודה ועבד עם אבא אבן והיה לאחראי לקשרים בינלאומיים של המפלגה וכן שימש כעוזר פרלמנטרי. הוא שירת בחיל התותחנים הישראלי במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1986 חזר לארצות הברית עקב בעיות בריאות של אביו. בשנת 1990 החל העיתון היהודי האמריקאי "פארווערטס" (The Forward) לפרסם עיתון באנגלית וטברסקי שימש כעורך משנה במשרד בוואשינגטון די.סי. כעורך בעיתון פרסם כתבת תחקיר אודות ג'ונתה קול (Johnnetta B. Cole), אשר הייתה מועמדת על ידי הנשיא ביל קלינטון לתפקיד שרת החינוך. במאמר חשף כי קול הייתה חברה בוועד של ארגון שלפי החשד היה קשור לממשלו של פידל קסטרו בקובה ובכך סיכל את המינוי. 
לאחר שעזב את ה"פארווערטס" היה העורך של העיתון היהודי של ניו ג'רזי New Jersey Jewish News. אחר כך הצטרף לעיתון The New York Sun כעורך חוץ ובעל טור.
הוא נישא לעיתונאית הישראלית גיני מדבדב והיה אב לשני בנים. הוא נפטר בשנת 2010 כשהוא בן 60.
אוסנבריק

היסטוריה

לפי חפירות וממצאים אחרונים, יש הסבורים שקרב יער טויטובורג התרחש באזור העיר אוסנבריק בספטמבר 9.
קארל הגדול ייסד את אוסנבריק בסביבות שנת 780. בראשית המאה התשיעית הייתה העיר לדיוקסיה הראשונה בסקסוניה, אך אזכורה הראשון כעיר היה רק בשנת 1147. זמן קצר אחר כך, בשנת 1157 החל הקיסר פרידריך ברברוסה בביצורה של העיר. כמה משרידי הביצורים עדיין עומדים על תילם. במהלך אותה מאה הצטרפה אוסנבריק לברית ערי הנזה.
נטייתם של תושבי העיר לכיוון הרפורמציה הפרוטסטנטית הביאה למתיחות עם הבישוף הקתולי, שלא יושבה עד המאה ה-17.
האירוע המשמעותי ביותר שנערך בעיר הוא ככל הנראה המשא ומתן שנערך בעיר בין המעצמות האירופיות בשנים 1648-1643, ושהביא לסיום מלחמת שלושים השנים ולשלום וסטפליה. מאחר שהקתולים והפרוטסטנטים סירבו לשבת זה עם זה, ישבו הקתולים במינסטר והפרוטסטנטים באוסנבריק. לשלום וסטפליה היו גם משמעויות עבור העיר. נקבע בו הסדר ייחודי לפיו ישלטו בה בישופים פרוטסטנטים וקתולים לסירוגין. כך ארע, שעל מנת להבטיח תקופת שלטון ארוכה ככל האפשר, מונה לבישוף בשנת 1764 הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואולבני, והוא בן 196 ימים בלבד. זהו הגיל הצעיר ביותר בהיסטוריה שבו מונה בישוף.
כתוצאה מתהליך החילון שהחל עם נפילת האימפריה הרומית הקדושה, הפכה אוסנבריק לחלק מממלכת הנובר בשנת 1803, ובשנת 1866 סופחה, עם יתר הממלכה, לפרוסיה.
בסיום מלחמת העולם השנייה ספגה אוסנבריק הפגזות קשות, אך חלק מהמבנים ההיסטוריים שלה הוקמו מחדש. לאחר המלחמה הוצב בעיר חיל מצב בריטי, ובסביבת העיר נותרו בסיסים של הצבא הבריטי במשך שנים ארוכות. אחרון החיילים הבריטים עזב את האזור ב-31 במרץ 2009.
New Skin for the Old Ceremony

רשימת השירים

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי לאונרד כהן.
ספירו שרלרואה

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1989, על חורבותיו של מועדון הכדורסל "מונסו שרלרואה". 
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז שנת 1992. בין היתר השתתפה ב: גביע קוראץ', גביע ספורטה, גביע יול"ב (רבע גמר 2005), יורוצ'לנג', יורוקאפ והיורוליג (טופ-16).
אולם הבית של המועדון הוא הספירודום המכיל 6,300 מקומות ישיבה.
Occidentali's Karma

מילות השיר

לדבריו של גבאני, מילות השיר לועגות למערביים שמאמינים שהם יכולים לקחת את תרבות המזרח ולהעביר אותה "מערביזציה". השיר מצטט היבטים מזרחיים ואלמנטים מהדתות הדהרמיות כמו בודהה ונירוואנה כמו כן גם התפתחות האדם מהקוף, רעיון שקיבל מהספר הקוף העירום של שנכתב על ידי הזואולוג הבריטי דזמונד מוריס. השיר מתחיל עם התייחסות למחזה המלט של ויליאם שייקספיר, גבאני רוצה להדגיש עד כמה החברה המודרנית מחולקת בין הפיתוי של רוחניות לבין ההכרח להיראות, הוא מתאר אנשים כ"מכורי-סלפי-אנונימיים". כמו כן, גבאני מותח ביקורת על מגמת האַנגליזציה של השפה האיטלקית.
אבא גנוב

תקציר העלילה

יצחק בן-דוד, המוכר בכינוי "צ'יקו", הוא דייג הגר בטבריה ומגדל לבד את בן, בנו בן ה-8 לאחר שהתגרש מאשתו מגי אשר עברה לגור בארצות הברית, כשבן היה בן 3. מגי התחתנה מחדש עם מיליונר אמריקאי בשם סאם. כעבור 5 שנים מגיעה מגי לארץ בלוויית בעלה במטרה להשיג חזקה על הילד. היא נעזרת לשם כך בעורך הדין נתי קוגלר.
קוגלר שולח את עורכת הדין גליה רשף העובדת במשרדו לאסוף מידע על צ'יקו. הוא גם שולח עובדת סוציאלית שתבחן את אופן גידולו של הבן, בן.
בין צ'יקו לבין גליה נוצר קשר רומנטי ובן מתחבר עם בתה של גליה, אפרת.
קוגלר מזמן דיון נוסף בבית המשפט על מנת שיקבע כי האם תקבל משמורת על הילד. הוא נעזר בטענה שמגי ובעלה מתכוונים להשתקע בישראל, ושלאור מצבה הכלכלי המשופר ביחס למצבו של צ'יקו, הילד יזכה לתנאי גידול טובים יותר. גליה רשף מתוודה בפני צ'יקו שהיא מועסקת על ידי קוגלר ובתגובה צ'יקו עוזב בזעם את ביתה בו הוא לן בלילה הקודם למשפט.
שופט בית המשפט פוסק כי הילד יועבר למשמורת של אמו. צ'יקו עוזב את בית המשפט ובן מתלווה אליו. הוא גונב את הרכב היוקרתי של עורך הדין קוגלר, ונעצר כעבור זמן קצר על ידי המשטרה.
גליה מבטיחה לסייע לצ'יקו במאבקו ובערעור שיגיש, ובינתיים שוהה בן במלון עם אמו. לאחר ויכוח בין בן לאמו הוא נמלט לטבריה, בעזרתה של גליה.
בן מוחזר לידי אמו. בעודו שוהה עמה מקבלת גליה שיחת טלפון מטינה, מזכירה במשרדו של קוגלר המתוסכלת ממנו. טינה מיידעת אותה שבכוונת מגי ובעלה לטוס לארצות הברית עם בן.
גליה, צ'יקו ואפרת נוסעים במהירות אל נמל התעופה, עם צו עיכוב יציאה מהארץ שהוציאו, חתום על ידי שופט.
רגע לפני שמגי, סם ובן עולים למטוס, צ'יקו רואה אותו וקורא לו. בן רץ אליו והשניים מתרגשים ומתחבקים בחום.
רוביקון

בתקופת האימפריה הרומית

נתיבו של נהר הרוביקון צוין בחוק הרומאי, כקו המפריד בין איטליה עצמה לבין הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה.
ב-10 בינואר 49 לפנה"ס חצה יוליוס קיסר עם צבאו את נהר הרוביקון בדרכו לעיר רומא. חציית הרוביקון הייתה הצהרה על כוונתו שלא לכבד את החלטת הסנאט שהדיחה אותו מתפקידיו, ומהלך הפתיחה במלחמת אזרחים בה ניצח את המצביא הרומי פומפיוס והשתלט על רומא.
נהר הרוביקון נותר בתודעה המערבית בביטוי "לחצות את הרוביקון", שפירושו הוא לעשות מעשה שאין ממנו חזרה. ביטוי נוסף שנחקק מאותו אירוע הוא אמירתו של קיסר: "הפור נפל".
עמית שכטר

עמית שכטר (נולד ב-16 בנובמבר 1961) הוא פרופסור מן המניין לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחוקר תקשורת המונים. הוא מכהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.

ביוגרפיה

שכטר נולד בארצות הברית. גדל ברמת השרון ולמד בתיכון ע״ש רוטברג. אביו היה פרופ' שרגא שכטר.  
השלים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטת בוסטון ודוקטורט בלימודי מדיניות מידע ותקשורת באוניברסיטת ראטגרס.
בשנים 1988-89 היה מנהל לשכת שר החינוך יצחק נבון ובשנים 1992-1993 יועץ בכיר לשרת החינוך והתרבות שולמית אלוני.  
בשנים 1993 -1997 היה יועץ משפטי לרשות השידור ובשנים 2000-2004 סמנכ”ל רגולציה בחברת סלקום. 
ב-2014 עמד בראש ועדת שכטר לבחינת הרגולציה בתקשורת, והסדרת התוכן השיווקי בעידן האינטרנט בישראל.
נשוי לעיתונאית ג’ודי מלץ ולהם ארבעה ילדים - מתן, תמר, עידו ויעלה.
עמית חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח.

קריירה אקדמית

בשנים 1997-2000 היה מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן עבר לארצות הברית ובשנים 2004-2012 היה פרופסור חבר במחלקה לטלקומוניקציה בביה”ס לתקשורת ומנהל-שותף במכון לחקר מדיניות המידע באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. 
ב 2011 הקים את כתב העת Journal of Information Policy והוא משמש עורך-משותף ראשי. 
ב-2012 שב למחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון. בין השנים 2014-2018 כיהן כראש המחלקה. ב-2015 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריו מתמקדים במדיניות תקשורת ובהשלכותיה על חלוקה בלתי-שוויונית של משאבי תקשורת והשתקת קולות ציבוריים עקב כך.
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית

היסטוריה

הארמייה הוקמה במאי 1943 על בסיס הארמייה ה-57, וכמפקדה מונה פאבל ריבאלקו אשר המשיך לפקד עליה עד סוף המלחמה. במהלך יוני 1943 הארמייה הגיעה לתקן הנדרש (228 טנקים מדגם T-34 ו-147 טנקים מדגם T-70). באותה שנה הארמייה לחמה במהלך שחרור אוקראינה, וקרב דנייפר. בספטמבר 1944 לחמה הארמייה במבצע לבוב-סנדומייז', ולאחר מכן בקרב על שלזיה. באפריל 1945 היא לחמה במהלך הקרב על ברלין, ולאחר מכן השתתפה בכיבוש דרזדן ובקרב על פראג.
לאחר המלחמה נכללה הארמייה כחלק מכוחות ברית ורשה. היא הוצבה בגרמניה המזרחית כחלק ממפקדת הכוחות הסובייטיים בגרמניה, וב-1953 השתתפה בדיכוי המרד המזרח-גרמני. ב-1979 הועברה הארמייה לאסיה ובסיסה היה בעיר אלמטי. היא פורקה בהמשך אותה שנה, ועל בסיס המטה שלה הוקם המחוז הצבאי מרכז אסיה.
שנות ה-90 של המאה ה-16

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.