google/wiki40b huggingface dataset:
קרל ספאץ

תחילת הקריירה הצבאית

ספאץ סיים לימודיו בהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1914 ושירת בתחילה בדיוויזיית חיל הרגלים ה-25 בהוואי. באוקטובר 1915 עבר ליחידת התעופה של קורפוס האיתות בסן דייגו שם עבר אימוני טיסה. ב-1916 השתתף במשלחת העונשין של פרשינג נגד פנצ'ו וייה במקסיקו.

מלחמת העולם הראשונה ולאחריה

בספטמבר 1917 נשלח ספאץ לצרפת שם שימש כמדריך טיס. לקראת סוף המלחמה ביקש להשתתף כטייס קרבי והצליח להפיל שני מטוסי פוקר איינדקר. לאחר ההפלה השנייה נשאר ללא דלק ונאלץ לנחות בשטח הפקר. המטוס נהרס אך ספאץ יצא ללא פגע. על שירותו בצרפת עוטר בצלב השירות המצוין.
לאחר המלחמה המשיך בתפקידי מטה בחיל האוויר בבסיסים שונים. ב-1929 מונה למפקד להק מפציצים ה-7. ב-1936 סיים לימודים בבית הספר לפיקוד ומטה ב-פורט לוונוורת'. בינואר 1939 עבר למטה חיל האוויר כעוזר קצין מבצעים.

מלחמת העולם השנייה

ב- 1940 בעת הקרב על בריטניה נשלח ספאץ לבריטניה בתפקיד משקיף צבאי.
במאי 1942 מונה למפקד חיל האוויר השמיני וביולי 1942 עבר עם מפקדתו לבריטניה. למעשה היה מפקד על כל כוחות האוויר האמריקאים בזירת אירופה. במרץ 1943 מונה למפקד חיל האוויר ה-12 בצפון אפריקה. ביולי 1943 השתתף כסגנו של גנרל ארתור טדר בפלישה לסיציליה (מבצע האסקי) ומונה למפקד חיל האוויר ה-15 עליו פיקד בפלישה לאיטליה.
בינואר 1944 מונה למפקד כל כוחות האוויר באירופה. בתפקידו ניהל את מבצעי ההפצצות האסטרטגיות על גרמניה. ביוזמתו הופצצו אתרי הדלק של גרמניה ואתרי השילוח של טילי V-1 שגרמו לאלפי הרוגים בלונדון. אייזנהאואר אמר לאחר המלחמה כי ספאץ ועומר ברדלי היו שני הגנרלים האמריקאים שתרמו הכי הרבה לניצחון במלחמה.
ספאץ נכח בטקס כניעת גרמניה הנאצית בריימס ב-7 במאי 1945 ובברלין ב-8 במאי 1945.
לאחר כניעת גרמניה הוא הועבר לזירת האוקיינוס השקט וממפקדתו באי גואם היה ראש פיקוד המפציצים האסטרטגים על יפן. הוא היה אחראי לשליחת המפציצים שהטילו את הפצצות האטומיות על הירושימה ועל נגסאקי. הוא התעקש לקבל הוראה בכתב מהנשיא טרומן ולאחר הפצצת הירושימה הורה להטיל עלוני אזהרה ולהמשיך בהפצצות. לאחר שלא נתקבלה כל תשובה מהיפנים, הורה על הטלת הפצצה על נגסאקי.
ב-2 בספטמבר 1945 נכח בטקס כניעת יפן במפרץ טוקיו. הוא הגנרל האמריקאי היחיד שנכח בכל שלושת טקסי הכניעה בסיום מלחמת העולם השנייה.

לאחר המלחמה

ב-יולי 1945 העניק לו הנשיא טרומן דרגת גנרל. בפברואר 1946 מונה ספאץ למפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית לאחר פרישתו של גנרל הנרי ארנולד.
ב-1947 נחקק חוק הביטחון שקבע כי חיל האוויר יהיה עצמאי וספאץ מונה לראש המטה הראשון של חיל האוויר של ארצות הברית.
הוא פרש משירות הביטחון ב-30 ביוני 1948. לאחר פרישתו עבר כעורך בנושאים צבאיים במגזין ניוזוויק. בשנים 1948–1959 היה מפקד המשמר האווירי האזרחי ומ-1952 עד מותו שימש כחבר בוועדה של יועצים בכירים לראש מטה חיל האוויר. הוא יעץ על מיקום אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בקולורדו ספרינגס ושם גם נקבר.
קואנזים

קוֹאֵנְזִים הוא מולקולה שמסייעת לאנזים ספציפי בתפקודו כזרז ואינו מתכלה כתוצאה מכך.
בדרך כלל הכוונה לתרכובות אורגניות לא-חלבוניות שמסייעות לפעולת האנזימים על ידי העברת קבוצות כימיות שונות ביניהם, למשל פרוטונים או יונים. לפי הגדרה כללית יותר, גם חומר שמעביר אלקטרונים נקרא קואנזים, ולפי הגדרה כללית עוד יותר כל קופקטור אורגני הוא קואנזים. קואנזימים רבים הם ויטמינים או נגזרות שלהם.

הקשר בין קואנזים ואנזים

הקואנזים הכרחי לפעולתו של האנזים, והוא מזרז את התגובה הכימית הרלוונטית. קואנזים יכול להיות קשור באופן קבוע לאנזים, כלומר להוות את האתר הפעיל שלו, או להיות מולקולה עצמאית אשר בשעת הצורך נקשרת אליו. קואנזימים יכולים להכיל אטומי מתכת, כגון ברזל או נחושת, אשר נפוצים באתרים פעילים של מספר אנזימים, אולם קואנזימים רבים, למשל NAD וקואנזים A, כלל לא מכילים מתכות.

קואנזים כמתווך מטבולי

המטבוליזם של התא מחייב העברת קבוצות כימיות בין תגובות שונות. אותן קבוצות כימיות נפוצות בתהליכים מטבוליים שונים, ולכן נוכחות הקואנזימים, שכל אחד מהם יודע להעביר קבוצה מסוימת, חוסכת בכמות המתווכים. בתגובות אלו הקואנזים משמש כסובסטרט ניתן ל"מחזור". למשל, +NAD הוא סובסטרט של אנזימי דהידרוגנאז, אשר הופכים אותו ל-NADH. אותו NADH משמש כסובסטרט לאנזימי רדוקטאז, אשר הופכים אותו חזרה לקואנזים +NAD.
קואנזים A משמש בתגובות אנזימטיות שמתרחשת בהן אצטילציה, כלומר העברה של קבוצת אצטיל. תגובות אלו נפוצות בתהליכים מטבוליים, ולכן יש לו תפקיד מרכזי במטבוליזם של התא. הקואנזים מהווה גורם שתורם ליציבות התרמית של התגובה, ואליו נקשר האצטיל בקשר תיואסטרי בעת התגובה.
מיכאל גרוס (אמן)

ביוגרפיה

גרוס נולד בעיר טבריה והתגורר בילדותו במושבה מגדל שעל שפת הכנרת. בנעוריו הוא שירת כנוטר במשטרת היישובים והשתתף במלחמת העצמאות.
בשנים 1935–1940 למד גרוס בסמינר למורים "מזרחי" בירושלים. בשנים שלאחר מכן הוא לימד בקריית חיים, השלים שתי שנות לימוד באדריכלות בטכניון ולמד פיסול וציור בהדרכתם של הפסל משה ציפר, מנחם שמי ואמנים אחרים. בשנים 1951–1954 למד פיסול וציור באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר בפריז.
עבודתו האמנותית שילבה טכניקות יצירה וחומרים שונים. לצד עיסוקיו באמנות הוא שימש מורה לפיסול באקדמיה "בצלאל" (1957-1960) ובמכון לאמנות של סמינר "אורנים" (1960-1985).
החל משנות החמישים, עם שובו ארצה מלימודי פיסול באקדמיה לאמנויות של פריז, פיתח מיכאל גרוס גישה אמנותית שעיקרה תמצות המציאות הנראית בעזרת משטחי צבע ספורים, תוך הבלעת הפרטים הטפלים מבחינתו. הוא ביקש להציג את התרשמותו מן המהותי שבקטע המציאות שאליו התייחס. בגישתו היה קרוב לאמן אחד שלמד אתו בפארז - אורי רייזמן. בשלהי שנות השישים ובשנות השבעים יצר ציורים מופשטים שהייתה להם זיקה למופשט האמריקאי (בייחוד ליצירתו של בארנט ניומן). אלא שהצורות הכאילו-מופשטות היו אצל גרוס קשורות תמיד למציאות, לביטוי תחושת מפגש עם איכויות של נוף. לא ארגון עצמאי של משטחים, לא פורמליזם, אלא דיאלוג סובייקטיבי עם הסביבה באמצעות האיכויות ההבעתיות של הצורה והחומר. "המטרה היא להעביר ביצירה תחושה אנושית מסוימת. המינימליזם אינו מטרה אלא התחלה. אמצעי להגיע לשיא של תמצות", אמר. כך בציור וכך גם בפיסול. גם הפיסול שלו בתחום הציבור, בטבע, נענה לאותו ציווי. הפסל שלו בגן סימון בוליבר בירושלים, למשל, מקיים דיאלוג נמשך עם הנוף הקרוב והרחוק שסביבו. אינטרפרטציה ייחודית זו של המינימליזם האמריקאי עושה את יצירתו לציון-דרך באמנות הישראלית. בשנות השמונים נוספו לציוריו רכיבים פיגורטיביים. הוא יצר אז סינתזה, שוב ייחודית, בין מופשט לפיגורציה.
גרוס היה בין חברי קבוצת האמנים אקלים, שנוסד על ידי רחל שביט-בנטואיץ ואליהו גת לאחר מלחמת יום הכיפורים.
יצירותיו של גרוס מוצגות באתרים ובתערוכות ברחבי הארץ ובעולם, בהם: מוזיאון ישראל, המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון תל אביב, קמפוס אוניברסיטת תל אביב, גן העצמאות בירושלים, מתחם הטכניון, בסיס חיל האוויר תל נוף, אוניברסיטת סאו פאולו בברזיל, מוזיאון גוגנהיים ומקומות רבים אחרים. תערוכות יחיד שלו מוצגות בקביעות משנת 1981 בגלריית דביר בתל אביב.
גרוס נפטר בגיל 84. היה נשוי לאמנית אביבה דלסקי.
שלמה ענבר

ביוגרפיה

ענבר נולד בתל אביב בנם של יהודית ויששכר בורשטיין, אחיו הצעיר הוא יחיאל בורשטיין. גדל בנתניה, היה מראשוני הלומדים בגן הילדים ובבית הספר ביאליק המקומי. היה חבר בארגון ההגנה, שירת כקצין איתות, בנובמבר 1947 נשלח לקורס קציני קשר ובמלחמת העצמאות היה קצין קשר של גדוד 133 בחטיבת אלכסנדרוני ואחראי לקשר של נפת אשר (אזור עמק חפר והשרון הדרומי). לאחר המלחמה הועבר למפקדת קצין קשר ראשי. שימש כקצין קשר חטיבתי, סגן קצין טלפוניה ארצי, הקים את ענף הקשר הקווי בבה"ד 7, פיקד על בסיס אחסנה של החיל ושימש קצין תכנון והדרכה. במבצע קדש לחם בחצי האי סיני כסגן קצין קשר של אוגדה 38. 
לאחר המלחמה נשלח לארצות הברית וסיים בהצטיינות קורס קציני קשר מתקדם של הצבא האמריקאי. עם שובו עבר קורסי שריון, וב-1958 התמנה לקצין קשר של גיסות השריון. ב-1962 יצא ללימודי הנדסת אלקטרוניקה בטכניון, וב-1966 מונה לסגן קצין קשר ראשי, תפקיד בו שימש במלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה מונה לצוות בראשותו של אלוף אברהם אדן שעסק בפיתוח קו בר-לב והקים את רשת הקשר של המעוזים.
בשנת 1969 התמנה לראש מחלקת ארגון ובקרה של אגף האפסנאות ולאחר מכן עבר לאגף המודיעין ועמד בראש יחידה 848 (לימים יחידה 8200). בתקופתו בפיקוד הוגדלו משמעותית תקציבי היחידה, וגויסו לשורותיה מהנדסים רבים וכוח אדם איכותי נוסף. באוגוסט 1972 חזר לחיל הקשר והתמנה לקצין קשר ראשי, תפקיד בו כיהן בתקופת מלחמת יום הכיפורים. על פי עדותו, לפני המלחמה העריך כי זו תפרוץ על סמך סקירות ששמע במטכ"ל וקשר עם פקודו לשעבר יואל בן פורת, שפיקד על יחידה 848 ועל כן הכין את החיל, כולל אימונים, גיוס מילואים והכנת תשתית קשר חלופית לשעת חירום. 
בסיום תפקידו ב-1975 התכוון להשתחרר ולעבור לעבוד כמנכ"ל הדואר, אך הרמטכ"ל מוטה גור ושר הביטחון שמעון פרס החליטו לקדמו לדרגת אלוף ולמנותו לראש יחידת המחקר והפיתוח במשרד הביטחון. הוא היה נציג מערכת הביטחון בהדרכה ובקידום הצבא האיראני בתקופת השאה פהלווי, כולל אסטרטגיה שדגלה בפיתוח טילים מתקדמים. ב-1977 מונה לנספח צה"ל בוושינגטון ובקנדה. על שירותו עוטר ב-1980 באות לגיון ההצטיינות. השתחרר מצה"ל ב-1981. 
לאחר שחרורו עבד בשיקום קיבוצים, בין השאר של כפר בלום ומשמר דוד. שימש כיועץ בתחומי הטכנולוגיה והתקשורת בחברות שונות בהן פלאפון ולמבקר המדינה, בין השאר כיהן כדירקטור, יועץ אסטרטגי ויועץ לצורך היערכות לבאג 2000 בחברת בזק. משמש כנשיא העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, כיהן כחבר בקורטוריון ובוועד המנהל של הטכניון.
ענבר בוגר תואר ראשון במשפטים (1957) מבית הספר למשפט וכלכלה ותואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון (1965).
השועל והעורב

משל השועל והעורב (ידוע גם כ"בת-העורב והשועל"), הוא משל מפורסם של איזופוס. הן המשורר ז'אן דה לה פונטן, והן המשורר הרוסי, איבן אנדרייביץ' קרילוב, עיבדו את המשל על פי דרכם, ופרסמו אותו בספרי המשלים שלהם.

המשל ולקחו

במשל זה, עובר השועל ליד עץ, שעליו יושב עורב ובפיו גבינה. השועל, שחושק בגבינה, מחמיא לעורב על מראהו ה"מרהיב" ומבקש ממנו גם להשמיע את קולו הערב. העורב, אשר לא חושד בדבר, פוצח בשיר, והגבינה נופלת מפיו היישר לידי השועל, אשר נמלט עם שללו. מוסר ההשכל של המשל, הוא שיש להיזהר מדברי חנופה, כדי לא ליפול בפח.
עלילת המשל הידוע מוזכרת כבר בספרות העת העתיקה, למשל בכתביו של הורטיוס.
הראשון שתרגם את המשל לעברית היה יהודה לייב גורדון (יל"ג) בספרו "משלי יהודה", שיצא בשנת 1859 בווילנה. הוא קרא למשל: "העורב והשועל" ומוסר ההשכל שלו היה: "דעה קנית מה חסרת / דעה חסרת מה קנית?", היינו, יל"ג הדגיש את טפשותו של המקשיב לדברי חנופה.
המשל פותח את ספרו של חנניה רייכמן, שתרגם את משליו של קרילוב בספרו הידוע: "כל משלי קרילוב", באיוריו של נחום גוטמן. שמו של המשל בספר הוא: "בת-העורב והשועל". להלן קטע מתוך תרגומו של רייכמן.
...לְעֵץ, עַל קְצוֹת רַגְלָיו, קָרֵב הוּא צַעַד-צַעַד,

מְנַעְנֵעַ בַּזָּנָב,

נוֹשֵׂא לְמַעֲלֶה אֶת עֵינָיו

וּבְקוֹל עָרֵב, גּוֹנֵב הַדַּעַת,

אוֹמֵר: "בַּת-חֶמֶד, מָה יָפָה אַתְּ!

אַךְ זֶה חַרְטֹם!  אַךְ זֶה צַוָּאַר!

לֹא יְאֻמַּן כִּי יְסֻפָּר!

וְאֵיזֶה נוֹי נוֹצוֹת!  וְאֵיזֶה בְּרַק עֵינַיִם!

וְגַם קוֹלֵךְ, וַדַּאי – כְּקוֹל מַלְאַךְ-שָׁמַיִם!

אַל תִּתְבַּיְּשִׁי, בַּת-חֵן! זַמְּרִי, אֲנִי אוֹמֵר!

אִם כְּמִדַּת יָפְיֵךְ תֵּיטִיבִי גַּם זַמֵּר –

הוֹי, מִי יִשְׁוֶה וּמִי יִדְמֶה לָךְ:

הֲרֵי תִּהְיִי הָעוֹף-הַמֶּלֶךְ...
— איוואן קרילוב / קטע הפיתוי מתוך "בת-העורב והשועל", בתרגומו של חנניה רייכמן
מוסר ההשכל שכתב רייכמן בראש המשל הוא:
כַּמָּה דִבְרֵי מוּסָר הִטִּיפוּ כְּבָר בַּחֶלֶד

בִּגְּנוּת הַחֻנֻפָּה – אוּלָם לְלֹא תּוֹעֶלֶת.

וּבְלֵב כָּל חַי תָּמִיד חַנְפָן יִמְצָא פִּנָה.
נתי אדלר

ביוגרפיה

אדלר גדל ברמת השרון, ולמד במגמת תיאטרון בתיכון אלון. בצה"ל שירת תחילה בנח"ל ובהמשך, בתור צלם ועורך וידאו בחיל האוויר. הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. 
במהלך לימודי הקולנוע כתב וביים את הסרט הקצר "אפס בהתלהבות" (1995). קומדיית אבסורד המתרחשת בצבא, בתור לקב"ן, ובה משחקים, בין היתר הקולנוען דורון צברי והמשורר איתן נחמיאס גלס. הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בתחרות המכון הישראלי לקולנוע.
ב-1998 כתב (עם איגור ויזמנסקי) וביים את סרט הגמר שלו "ספסיבה קינג-ג'ורג'". בתפקיד הגברי הראשי שיחק ישראל דמידוב. הסרט זכה בפרס מוגרבי על בימוי וצילום.
ב-1999 אדלר ביים שלושה פרקים בסדרה התיעודית "זום". אחד מהפרקים - "ילדים בעיר זרה" - הוא הסרט התיעודי הראשון שנעשה על ילדי העובדים הזרים בישראל.
אדלר הוא תסריטאי (ביחד עם שלומי פרי) ובמאי של "בוצ'אצ'י" – דרמה בת 52 דק' (2001). "בוצ'אצ'י" הופקה עבור 'רשת', במסגרת פרויקט "שיעור מולדת" בעריכת רנן שור. זוהי דרמה קומית המספרת על תחרות שירה שמתקיימת בבסיס חיל האוויר לקראת יום העצמאות. התחרות נערכת בין הטבחים לטייסים. הדרמה היא בעלת נקודת מבט אירונית על המעמדות בצבא. בדרמה משחקים משה פולקנפליקט, יונתן רוזן, פיני טבגר. דודו טסה, שהיה אז בתחילת דרכו, הלחין את המוזיקה ושיחק בתפקיד משנה.
בשנת 2005 אדלר כתב את התסריט וביים ואת הסרט התיעודי "הכובעים של ירושלים". הסרט עוסק בכובעים בעיר - כסממן כסממן תרבותי, דתי, מעמדי ומגדרי. את המוזיקה לסרט כתב יוני בלוך. הסרט זכה בפרס פורום היוצרים התעודיים לעריכה והצילום, השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל אידפא באמסטרדם, ובעוד פסטיבלים רבים, ונרכש לשידור במספר רב של תחנות טלוויזיה באירופה.
בשנת 2006, אדלר יוצר ובמאי ראשי של "הבטחנו זה לזו" - סדרה תיעודית בת שישה פרקים על תופעת הגירושין בישראל. הסדרה שודרה בערוץ 10 בהנחיית קובי מידן. כל פרק עוסק בנושא אחר שמאפיין גירושין – הילדים, המעבר מאהבה למלחמה, נאמנות ובגידות, המשפחות החדשות שנוצרות בסיבוב השני, החיפוש אחרי בן זוג חדש והפרק האחרון עוסק בבנים להורים גרושים המנסים ליצור זוגיות.
בשנת 2007 חזר לעסוק בקולנוע עלילתי וביים את "קולולוש", סרט טלוויזיה עלילתי באורך מלא, על פי תסריט של שאול ביבי ועופר טבצ'ניק. בסרט משחקים אלון אבוטבול, יונתן רוזן ושושה גורן.
ב-2009 יזם ביחד עם ערוץ שמונה ואתר "פליקס" פרויקט בשם "אלוהים ואני". מטרת הפרויקט הייתה לעשות סרט בשיתוף הגולשים, הגולשים נקראו לשלוח קטעי וידאו על הקשר שלהם עם אלוהים, ששולבו בסרט. זהו סרט שמתאר את הקשר האישי של אדלר עם אלוהים, כאדם חילוני שאינו קשור לדת הממוסדת.
בשנת 2010 אדלר יזם ביים ושימש כעורך הראשי של הסדרה התיעודית "בטבעת זו", ששודרה שתי עונות רצופות ששודרה בערוץ 10. הסדרה, בהנחיית גלית גוטמן, עוסקת במשברים בחיי הנישואין בישראל. כל פרק בוחן סיבה אחרת שגורמת לנישואים להפסיק לתפקד - משבר הילד הראשון, חלוקת התפקידים בין הקריירה לטיפול בילדים. הסדרה זכתה לרייטינג גבוה ולביקורות משבחות, פורמט הסדרה נמכר למספר תחנות שידור בינלאומיות וב-2014 הוא מופק בצרפת.
ב-2011, כהמשך לסדרה "בטבעת זו", יזם וביים אדלר את הסדרה "אחים לכל החיים". הסדרה עוסקת בקשרים בין אחים ואחיות והיא שודרה בערוץ 10. 
אדלר היה חבר הנהלת איגוד הבמאים במשך שנתיים (2004-2002). שימש כלקטור וחונך בפרויקט "כרטיס ביקור" בקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. הוא מנחה מאז שנת 2012 בחממה לפיתוח פרויקט דוקומנטארי במסגרת איגוד הבמאים.
חינוך על-יסודי

חינוך על-יסודי או השכלה תיכונית (באנגלית: Secondary education) היא מסגרת חינוכית לבני נוער שמתחילה לרוב מגיל 12 עד 14 (משתנה ממדינה למדינה) לאחר שהאדם מסיים את מסגרת החינוך היסודי או חטיבת הביניים. מוסדות המציעים חינוך על-יסודי הם בתי ספר תיכוניים. לרוב, לאחר מסגרת החינוך העל-יסודית עובר האדם למוסד להשכלה גבוהה, מתחיל השכלה מקצועית או מתחיל תעסוקה כולשהי.
לרוב מסגרת החינוך העל-יסודית מהווה את השלב האחרון במסגרות חינוך החובה. עם זאת, במדינות רבות, החינוך העל-יסודי אינה מסגרת חובה.
בישראל תקופת החינוך העל-יסודי נמשכת מכיתה י' עד כיתה יב'.
בסיום התיכון, התלמידים שעמדו בדרישות הלימודיות להצלחה בבחינות השונות, מקבלים דיפלומה המעידה על סיום בהצלחה של הלימודים בבית ספר תיכון. דיפלומה זו מכונה בישראל תעודת בגרות והיא מונפקת מטעם משרד החינוך של ישראל למי שעמד בהצלחה בבחינות הבגרות.
יקטרינה ליסינה

קריירת כדורסל

בין השנים 2004 ל-2006, שיחקה ליסינה במדי קבוצת פץ' ההונגרית. 
בשנים 2007-2006 שיחקה במדי קבוצת ספרטה אנד קיי המצליחה, שבליגת העל הרוסית.
בין השנים 2009-2007 שיחקה במועדון הכדורסל צסק"א מוסקבה.
בשנת 2009 שיחקה בקבוצת "המלאכים הטובים של קושיצה", בסלובקיה.
בשנים 2010-2009 חזרה לשחק במדי ספרטה אנד קיי.
משנת 2011 ועד סיום הקריירה המקצועית שלה בשנת 2014, שיחקה ליסינה במדי קבוצת "דינמו קורסק", שבליגת העל הרוסית.

חיים אישיים

ליסינה המירה את דתה להינדואיזם. היא הפכה לחסידה נלהבת של האלה לקשמי. מאז שקיבלה עליה את ההינדואיזם, היא הפסיקה לאכול בשר ומתרגלת מדיטציות מדי יום.

שיאים עולמיים

ליסינה מחזיקה בשני שיאים עולמיים: האישה עם הרגליים הארוכות ביותר, והדוגמנית המקצועית הגבוהה ביותר. כן הופיעה בספר השיאים של גינס לשנת 2018. ליסינה גם הוכרה רשמית כבעלת כפות הרגליים הגדולות ביותר מבין כלל הנשים ברוסיה, עם מידה 47.
Revolution Radio

רקע

העבודה על מה שעתיד להיות "Revolution Radio" התחילה ב-2014 אחרי סיום סיבוב ההופעות "99". הסינגל הראשון מהאלבום "Bang Bang" יצא לאור ב-11 באוגוסט 2016 והסינגלים "Revolution Radio" (אשר נושא את שם האלבום) ו-"Still Breathing" התפרסמו ב-9 בספטמבר וב-23 בספטמבר. האלבום כולל בסך הכל 12 שירים.
חטא

בדת, חטא הוא הפרה של נורמה מוסרית, לרוב חוק אלוהי, שנקבעה על ידי ישות עליונה. החטא יכול לנבוע מקיום או מאי קיום של מעשה מסוים או ממחשבה על או מדחף לעשיית דבר אסור. ישנן דרגות חומרה שונות של חטא, כאשר על חטאים מסוימים יש דין מיתה ואילו על אחרים יש כפרה. התפיסה הדתית של איזה מעשה נחשב לחטא משתנה בהתאם לדת, למדינה ולזמן. חטאים אחדים התגלגלו לחוקים ולאיסורים אוניברסליים, כגון רצח וגניבה, ואילו מעשים אחרים הנתפסים כחטאים על פי דתות מסוימות, כגרגרנות וכמשכב זכר מקובלים היום בצורה נרחבת יותר מבעבר בקרב חברות מסוימות.

אטימולוגיה

המילה חטא מקורה בפועל להחטיא. זאת כיוון שלפי תפיסת מרבית הדתות, אדם אשר מבצע חטאים החטיא את ייעודו בעולם. לכן, חטאים יכולים להיות פעולות הפוגעות באל (עבודת אלוהים אחרים) באדם אחר (רצח), או אפילו בעתיד ביתו של אדם (שפיכת זרע לשווא).
האדם הטוב, לפי תפיסת מרבית האמונות, אמור לממש את הפוטנציאל שלו עד סופו (מה שיביא בתורו גם להתחזקות עמו והאנושות כולה).

נצרות

הנצרות מתייחסת לחטא הקדמון, הוא חטא עץ הדעת, ובגללו בני האדם נולדים כחוטאים, ולכן הם מנותקים מהאלוהים, והדרך לגן העדן סגורה בפניהם. לפי פאולוס ייסוריו ומותו של ישו היו על מנת לכפר על החטא הקדמון וכל המקבל את האמונה בו, ייוושע ויזכה לחיי גן עדן בעולם הבא. על פי הנצרות המערבית החטא מרחיק את החוטא מאלוהיו, ואילו על פי הנצרות המזרחית חטא הוא אי הליכה לפי תוכנית האלוהים, והוא מביע רצון להיות אלוהים.

אסלאם

על פי האסלאם חטא (בערבית ذنب, דנב) הוא כל דבר העומד בניגוד לרצונו של אללה. על פי הקוראן הנפש האנושית נוטה באופן טבעי לרע. האסלאם מגדיר רמות שונות של חטאים ובהם שירכ (شرك, מילולית שיתוף), חטא האמונה ביותר מאל אחד וחראם (حرام, מילולית איסור).

הדת הבהאית

בניגוד לאסלאם, על פי הדת הבהאית האדם הוא ביסודו טוב, והאנושות נוצרה מאהבת האל. כאשר ליבו של האדם סוטה הוא אינו יכול לקבל את אהבתו של האל. על הבאהים אסור להתוודות על חטאיהם בפני אחריהם מכיוון שהמחילה היא בין האדם לאלוהיו. החטא הוא טבעי ואל לו לעצור את ההתקדמות להגשמה רוחנית.

תפיסת החטא בדתות פוליתאיסטיות

בהינדואיזם חטא (בסנסקריט pāpa) מתאר לרוב פעולות המפרות קוד אתי או מוסרי ובכך יוצרות קארמה שלילית. בניגוד ליהדות, לנצרות ולאסלאם, החטא אינו פשע כנגד רצונו של האל אלא כנגד הדהרמה או כנגד האדם עצמו. האתיקה הבודהיסטית היא תוצאתנית בטיבה ולכן אין בבודהיזם מקבילה לחטא. בדומה גם בשינטו אין דוקטרינה של חטא, אך מעשים מסוימים יוצרים סוג של זוהמה טקסית, אשר "תנוקה" רק כדי להשקיט את נפשו של האדם ולהביא לו מזל טוב ולא כי יש פגם בהיותו "מזוהם".

תפיסת החטא באתאיזם

באתאיזם נעשית הבחנה בין חטא לבין קוד התנהגות. מכיוון שחטא מקושר למערכת אמונות תאולוגית, האנטיתזה לאתאיזם, נעשה שימוש במונחים של "נכון ולא נכון" או אתי ולא אתי, כדי להימנע מהאסוציאציה למונח דתי. על פי האתאיזם הקוד המוסרי נובע מתכונות האדם ולא מחוקיו של אל כלשהו. בעוד שאסונות טבע מיוחסים לעיתים על ידי אנשים מאמינים לחטאי האדם, השוללים את קיומו של אל טוענים כי ישנה נטייה אנושית לייחס תכליתיות לכל תופעה או עצם, בין אם הוא מלאכותי או טבעי כאחד וכי זו טעות לייחס תכלית כלשהי לטבע הפועל על פי חוקי המדע.
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן

היסטוריה

המוזיאון הוקם בשנת 1958 על ידי מאיר ורעיה נחושתן, לזכרם של בניהם אורי ורמי נחושתן. בתחילה היה זה מבנה צנוע בו הוצגו רק עבודותיהם של האחים. עם הזמן התפתח המוזיאון והפך למוזיאון לאמנות מודרנית בדגש על התמודדות אמנותית עם בעיות החברה הישראלית.
 את שני אגפיו המקוריים של המוזיאון תכננו האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון (בשנת 2015 פרסם המוזיאון קטלוג העוסק בתולדות אדריכלות המבנה). בזכות עיסוקו של מאיר נחושתן ביציקת נחושת הוא היה בקשר עם אמנים רבים, שסייעו להקמת המוזיאון ביצירה ובתרומה. אגודת הציירים והפסלים היהודיים בפריז אימצה את המוזיאון והעשירה את אוספיו ביצירות מאסכולת פריז. עם השנים נוספו לאוסף יצירות של אמני הארץ בכלל אמני ועמק הירדן בפרט. באולם מיוחד מוצגים דרך קבע נופי רישומיהם של אורי ורמי נחושתן, המצוירים ביד בוטחת ורבת כישרון. ראוי לציון בתמונות אלה הוא מבטם הבוגר והעמוק של מי שהיו אך נערים במותם.

אורי ורמי נחושתן גדלו בקיבוץ אשדות יעקב. במלחמת השחרור, בטרם מלאו לו שמונה עשרה שנה, התגייס אורי, האח הבכור, לגדוד הקומנדו בחטיבה 8 ושימש כסגן מפקד מחלקה בפלוגת הג'יפים. הוא נהרג בקרבות רמלה-לוד. אחיו רמי נשלח עם בני כיתתו להגשת עזרה בקיבוץ יראון שבגליל. ובהיותו בשדה הוכש על ידי נחש צפע בן שבע עשרה ומחצה היה במותו. עוד בילדותם התבלטו האחים נחושתן בכישרונם האמנותי, וציורים משל אורי אף נדפסו ב"דבר לילדים" באותן השנים.
המוזיאון אירח במשך השנים תערוכות הנוגעות להנצחה הלאומית והחילונית בארץ. כן הוצגו מאות תערוכות של עבודות פיסול וציור מקומיות בנות זמננו. התערוכות מתחלפות מדי חודשיים שלושה.
במוזיאון קיימת מחלקת הדרכה לילדי גנים ותלמידי בית ספר, ההפעלות בנויות בצורה חווייתית ומטרתן לפתח אצל הילדים כלים להתבוננות, ניתוח והנאה מהאמנות הפלסטית.
במלאת חמישים להקמתו עבר המוזיאון תהליך של שינוי ושדרוג. מרחב התצוגה גדל, והמוזיאון מכיל אולמות לתצוגות מתחלפות, ותצוגת הקבע של האחים אורי ורמי נחושתן. אולם עיקר ביסוסו של המוזיאון הוא על תערוכות מתחלפות. מדי שנה נפתחות כארבע עד חמש תערוכות חדשות.

ב-1998 הציג המוזיאון תערוכה בשם "שבת בקיבוץ", האוצרת הייתה טלי תמיר. הייתה זו תערוכה של דיאלוג בין אמני הקיבוץ לדורותיהם. בשנת 2007 אצר יעקב גרוס תערוכה של יעקב בן דב, "מדברים גלויות מארץ ישראל", שבה בשילוב בין שלושת ענפי הצילום מוצגות תמונות של הגשמת המפעל הציוני ברחבי הארץ החל מימי העלייה השנייה, ובמהלך העשורים הבאים של המאה העשרים. שתי התערוכות כאחת מצביעות על אופיו של המוזיאון, המתמודד בעזרת יצירות אמנות עם משברים חברתיים ואידאולוגיים בחברה הישראלית. ב-2015 הוצגה במוזיאון תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון ישראלי לאמן גרפיטי, עדי סנד (אוצר: מיכאל יעקובסון). באותה שנה הוצגו גם שתי תערוכות שהתמקדו באדריכלות: התערוכה "עבודת צוות" שעסקה בעבודות משרד האדריכלים "נדלר נדלר ביקסון גיל" שתכננו בין השאר את בניין המוזיאון המקורי, והתערוכה "באר בקיבוץ" שעסקה בעבודות של האדריכל מנחם באר חבר קיבוץ געתון.
הקשה בעץ

הקשה בעץ או נגיעה בעץ היא מנהג (אמונה טפלה) שמטרתו להרחיק את עין הרע 
ולהביא מזל טוב לאחר שבחים, בעיקר בתחום הכלכלי והבריאותי. 
האמונה כי הקשה בעץ מבריחה רוחות רעות, נובעת מכך שבעבר היו סבורים כי אלה מתקיימות בתוך עצים. על כן, כשמזכירים את שמו של אדם לטובה, מקישים על עץ כדי שרוח רעה לא תפגע בו, וכשמזכירים שם של אדם שקרה לו דבר רע, מקישים על העץ על מנת להבריח את הרוחות הרעות מקרובינו וסובבינו.
בנוסף האמונה התפתחה מהפינים שחשבו שיש בעצים פיות וכאשר הן שומעות את בקשתך הן מגשימות אותה, לכן צריך לדפוק על העץ כדי להודיע להן שזאת לא בקשה או משאלה.
קיימת השערה שמקור האמונה/המנהג בימי האדם הקדמון, כשנהגו להקיש בענפי האילן, להברחת נחשים ומזיקים אחרים, לפני שטיפסו עליו, למציאת מזון או מקום לינה. יש הטוענים כי זה קשור לעץ הצלב של ישו או לתליון הצלב שהצלבנים שפשפו בצר להם.
עמדת הרב שלמה אבינר היא שהקשה בעץ אסורה על יהודי משום דרכי האמורי.
זיו-כישורית

זיו כישורית הוא בית ספר תיכון על אזורי ודמוקרטי לחינוך מיוחד, הממוקם ליד קיבוץ כישור, סמוך לכרמיאל. בית הספר הוקם בשנת 2003 בתוך קיבוץ כישור ובשנת 2014 עבר למבנה ליד הקיבוץ. בית הספר ייחודי בכך שהוא גם בית ספר לחינוך מיוחד וגם מיישם בתוכו את עקרונות החינוך הדמוקרטי. 
תלמידי בית הספר גרים בכל אזור הצפון. נכון לשנת הלימודים תשע"ו, מספר התלמידים בבית הספר עומד על 65 תלמידים, הלומדים בחמש כיתות. בכל כיתה יש כ-12 תלמידים ולהם שלושה מחנכים.
הלן פרנקנטלר

אודות

פרנקנטלר נולדה בניו יורק למשפחה יהודית ליברלית. אביה אלפרד פרנקנטלר היה שופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. היא גדלה באפר איסט סייד בעיר ניו יורק. היא למדה בבית ספר דולטון  ובקולג' בנינגטון . בשנת 1950 פגשה במבקר האמנות קלמנט גרינברג ובמשך חמש שנים ניהלו השניים מערכת יחסים. בשנת 1958 נישאה לאמן רוברט מאתרוול . הם אימצו שתי בנות ובשנת 1971 התגרשו. לאחר מכן התחתנה עם סטפן דוברול, איש עסקים. 
בתחילת דרכה הייתה מזוהה פרנקנטלר עם האקספרסיוניזם המופשט והציור הראשון שלה, "הרים וים", הוצג בשנת 1952, עשה שימוש בצבעים מדוללים אשר נטבלו בבד הציור, מוטיב אשר יהיה מזוהה עימה בהמשך דרכה.
פרנקנטלר לימדה והייתה חברה בסגל של מכללת האנטר בניו יורק.
חתול אביסיני

אביסיני (חבשי) הוא גזע של חתול הבית.

היסטוריה של הגזע

גזע חתולים זה נחשב לאחד הגזעים העתיקים ביותר. ישנה סברה כי גזע זה הוא צאצא ישיר של החתול המקודש ממצרים העתיקה. אך הסבירות הגבוהה ביותר (שנבדקה במחקרים גנטיים) היא שמוצאו של גזע זה מחוף האוקיינוס ההודי.
גזע זה זכה להכרה רשמית בשנת 1882.

מראה כללי

לחתול האביסיני פרווה קצרה וצבעה יכול להיות חום-אדמדם, אדום, כחול או חום-צהבהב. צבע עיניו יכול להיות: ענבר, אגוז או ירוק. גופו שרירי, חזק וגמיש, רגליו רזות ואוזניו גדולות, הזנב ארוך מאוד.
אנגרט קראמפ-קארנבאואר

ביוגרפיה

נולדה בשם אנגרט קראמפ בחבל הסאר בעיירה פלקלינגן השוכנת על יד הנהר סאר, אשר ממוקמת ליד גבול גרמניה עם צרפת. משפחתה קתולית ואביה היה מורה ומחנך. 
תחילה רצתה להיות מיילדת או מורה בבית ספר, אך בשנת 1984 החלה ללמוד מדעי המדינה ומשפטים באונירסיטית טריר ואוניברסיטת חבל הסאר. היא בעלת תואר שני במדעי המדינה. היא דוברת גרמנית וצרפתית.
בין השנים 1991 עד 1998 שימשה כקצינת מדיניות במפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. ב-1990 יעצה לפטר מילר בתפקידו כראש הקבוצה הפרלמנטרית של המפלגה.

חיים אישיים

נישאה ב-1984 להלמוט קארנבאואר, מהנדס מכרות. יש להם שלושה ילדים והם מתגוררים בפיטלינגן שבחבל הסאר.