google/wiki40b huggingface dataset:
קאבוסי

קאבוסי (באנגלית: Kabosy) הוא כלי פריטה הדומה לגיטרה קטנה, כפרית ועתיקת ימים, אופיינית למוזיקה העממית במדגסקר.

מבנה

כעת אורך הכלי הוא בדרך כלל של 70 ס"מ. תיבת התהודה שלה היא בצורת קופסה מלבנית (לפעמים בצורת סגלגל) עשויה מעץ או מג'ריקן. יש לה פתח תהודה גדול במרכז. במקור ייצרו אותה משריון של צב שעליו נמתח עור של זבו. 
לצוואר הקאבוסי יש ארבעה עד שישה מיתרים שנקבעים על ידי מפחתות כיוון מן הסוג הישן.
הפסקיים (פרֶטים) הם מיוחדים - חלק גדול מהם הם חלקיים ואינם מכסים את כל רוחב הפינגרבורד. הכלי מכוונן בדרך כלל למיתר פתוח.
נחשבת לצאצאת של העוד הערבי.
ה"קאבוסי" מיוצר עבודת יד, לעיתים קרובות מחומרים טריוויאליים וצורתם תלויה בבונה ובחומרים הזמינים לו. המיתרים יכולים להיות מניילון (תכופות - חוטים של חכה) או מפלדה
(לעיתים קרובות מחוטי גרוטאות ממתכת או כבלים - כמו כבלים לבלמים של אופניים). 
הקאבוסי אופייני במיוחד לאוכלוסיית בטסימיסאראקה Betsimisaraka ממזרח האי.
סוג אחר, דומה לקאבוסי, אבל עם פסקים או "פרטים" סטנדרטים, ונפוץ אצל האוכלוסייה אנטאנדרוי Antandroy בחלק הדרום-מערבי של מדגסקר הוא המנדוליני mandôliny או מנדולינה mandôlina

שימוש

אחרי "ואליחי", הקאבוסי הוא הכלי השני בחשיבותו בליווי המוזיקה האתנית המלגשית. 
בסמטאות בכפרים או בפינות רחוב בערים ניתן לפעמים לראות להקות קטנות של נערים המנגנים בקאבוסי או במנדוליני.
במחצית השנייה של המאה ה-20 -21 היו מפורסמים נגני קאבוסי באבאטה (מהחוף המערבי) וז'אן אמיליין, הנעזר בנגינה גם מפוחית פה.
נטע דוברין

קריירה

דוברין התחילה את פעילותה הציבורית באוניברסיטת חיפה כנציגת החוג לסוציולוגיה באגודת הסטודנטים בשנים 1996 - 1997. היא בעלת תואר ראשון בחינוך, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה ותואר שני במנהל עסקים. כמו כן, היא עורכת דין ובעלת תואר ראשון במשפטים.
בשנת 1998 נבחרה למועצת העיר חיפה, ושימשה כיושבת ראש ועדת הנוער העירונית בעיריית חיפה תחת הנהגתו של ראש העיר עמרם מצנע. בשנת 2003 נבחרה שוב לרשימת מפלגת העבודה למועצת עיריית חיפה, אך לא נבחרה למועצה. עמרם מצנע התכוון "להצניח" במקומה את משה ורטמן כנציג הגמלאים, ומשהדבר לא עלה בידו בגלל התנגדות של בנימין בן אליעזר, פרש מראשות מפלגת העבודה.
דוברין הייתה במקום ה-32 ברשימת העבודה לכנסת. עקב התחלופה הגדולה בשורות מפלגת העבודה במהלך פגרת הבחירות, דבר שגרם לכניסתם של תשעה חברי הכנסת חדשים ממפלגת העבודה מאז פיזור הכנסת ב-29 בדצמבר 2005, נכנסה דוברין לכנסת ב-15 בפברואר 2006 במקומה של אורנה אנג'ל. דוברין בחרה לא להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת ה-17.
ירח חוץ-שמשי

ירח חוץ־שמשי (באנגלית: Exomoon) הוא ירח הסובב כוכב לכת חוץ-שמשי, כלומר מחוץ למערכת השמש. קיומם של אלה הוא היסק מדעי מתוך הידיעה כי לענקי הגזים במערכת השמש ישנם ירחים רבים, כגון ירחי צדק וירחי שבתאי. לפיכך, סביר ביותר להניח כי אלה נפוצים גם במערכות כוכבי לכת אחרות.
עם זאת, ירחים חוץ-שמשיים קשים לזיהוי בטכנולוגיה הקיימת כיום, אף על פי שתצפיות של טלסקופ החלל קפלר מצאו מספר ירחים שקיומם עדיין לא אושר.
איי קוק

היסטוריה

באיי קוק התיישבו לראשונה פולינזים במאה ה-6 לספירה. הנווט הבריטי, ג'יימס קוק הגיע לאיים ב-1773 ו-1779 וקרא לאיים "איי הרוי".
השם "איי קוק", לכבודו של ג'יימס קוק, קפטן בריטי שעבר באזור (אך לא באיים עצמם) ,הופיע במפה של הצי הרוסי ב-1880. איי קוק הפכו למדינת חסות בריטית על פי בקשתם של התושבים ב-1888. ב-1901, עברו האיים לרשות ניו זילנד. איי קוק קיבלו אוטונומיה ב-1965.

כלכלה

שני מקורות ההכנסה העיקריים באיים הם תעשיית הפנינים השחורות המפורסמות בכל העולם, אשר מיוצרות בעיקר בחוות באיים הצפוניים מניהיקי (Manihiki) ופנרהין (Penrhyn) ומהווים כ-80 אחוזים מההכנסה של האיים, וכן תיירות. מקורות הכנסה נוספים הם בנקאות, סחר בדגה ובפירות ים. בנוסף בשנת 2006 צולמה במקום העונה ה-13 של הסדרה המצליחה "השרדות" מה ששיפר את הכלכלה לאור ההשקעה הרבה בסדרה (על כל פרק כמיליון דולר) וגם בזכות התיירות הרבה שהסדרה הביאה למקום.

דמוגרפיה

באיי קוק חיים כ-10 אלף תושבים, רובם מאורים אשר מדברים מאורית של איי קוק וכן אנגלית. בנוסף ניתן לפגוש באיים מהגרים מניו זילנד, אוסטרליה, פיג'י, ואיים נוספים באוקיינוס השקט. למעשה, האיים סובלים מהגירה שלילית, וכיום חיים בניו זילנד יותר "קוק-איילנדרים" מאשר באיים עצמם.
יחסי אוגנדה–הודו

היסטוריה

ליחסים בין אוגנדה והודו היסטוריה ארוכה, שהחלה במאה ה-19, עם הגעתם של יותר מ-30,000 הודים לאוגנדה שהובאו כדי לבנות את מסילת הרכבת מומבסה-קמפלה. 
פעילי עצמאות אוגנדים קיבלו השראה במאבקם מהצלחת המאבק ההודי ונתמכו במאבקם בידי ראש ממשלת הודו ג'וואהרלל נהרו. 
מאז עצמאותה של אוגנדה היחסים בין שתי המדינות היו טובים, אך בתקופת שלטונו של אידי אמין ב-1972 גורשו למעלה מ-55,000 איש ממוצא הודי ו-5,000 הודים מאוגנדה, אשר היוו את עמוד השדרה המסחרי והכלכלי של המדינה, תוך האשמתם בניצול ילידי אוגנדה, והיחסים הידרדרו. 
מאז אמצע שנות ה-80, כשעלה לשלטון הנשיא יוורי מוסווני, היחסים משתפרים בהתמדה.

יחסים כלכליים

הודים ואנשים ממוצא הודי ממלאים תפקיד מפתח בענפים השונים בכלכלה האוגנדית, בתעשייה במסחר ובשירותים. עסקים הודיים מעסיקים אלפי אוגנדים והם בין משלמי המיסים הגדולים ביותר באוגנדה. באופן מסורתי, ההודים באוגנדה הם ממוצא גוג'ראטי, אם כי בשנים האחרונות הגיעו לאוגנדה גם הודים מפנג'אב ומקרלה. מאז 1980, הודו הפכה לאחד מהמשקיעות ושותפות הסחר הגדולות של אוגנדה.
הסחר ההדדי בין שתי המדינות הסתכם בשנים 2008-2010 ב-728 מיליון דולר, כאשר מאזן הסחר הסתכם בייצוא אוגנדי להודו בשווי של 16.7 מיליון דולר בלבד. אוגנדה מייבאת כמעט 30% מהתרופות שלה מהודו. בשנת 2011 הודו הייתה מקור ההשקעות הזר השני בגודלו באוגנדה.

שיתוף פעולה טכנולוגי

מאז עצמאותה של אוגנדה, הודו היא יעד השכלה חשוב עבור סטודנטים אוגנדים. כמה פוליטיקאים חשובים למדו בהודו, בהם ראש ממשלת אוגנדה לשעבר קינטו מסוקה וסגן ראש הממשלה לשעבר קירונדה קיוויניה. מאז שנות ה-60, במסגרת תוכנית לשיתוף פעולה הטכני והכלכלי ההודית השתתפו בכירים מאוגנדה, מדענים ואנשי מקצוע אחרים בקורסים שונים בהודו. אוגנדה גם נהנתה מיוזמתה של הודו לסיוע בפיתוח אפריקה, במסגרתה השקיעה הודו 200 מיליון דולר.

הודים באוגנדה

כיום חיים או עובדים באוגנדה כ-20,000 הודים. מתחים אתניים בין הודים לאוגנדים הם סוגיה חוזרת ונשנית ביחסים בין המדינות, בהתחשב בתפקידם של ההודים בכלכלה של אוגנדה.
פורשה מאקאן

פורשה מאקאן (בגרמנית: Porsche Macan) הוא רכב פנאי ספורטיבי יוקרתי בגודל בינוני, המיוצר על ידי חברת פורשה הגרמנית החל משנת 2014.
בשנת המכירות הראשונה (2014) אזל מלאי מכוניות המאקאן לאחר שכל 50,000 היחידות אשר הוצעו למכירה על ידי פורשה נמכרו.

שם

במקור תכננה חברת פורשה לקרוא לדגם זה בשם קאג'ון, הלחם של המילים 'קאיין' ו'ג'וניור', פירוש: גרסה מוקטנת של דגם הפורשה קאיין. אולם, בפברואר 2012 הודיעה פורשה כי הוחלט על השם הסופי והרשמי לדגם זה של המכונית - מאקאן. פירוש המילה מאקאן הוא טיגריס באינדונזית.

פיתוח

בנובמבר 2010 נודע על הפרויקט כפיתוח עתידי, כאשר במרץ 2011 הודיעה על כך פורשה באופן רשמי. המאקאן הוצגה באופן רשמי ובגרסת הייצור הסופית בסוף שנת 2013 בתערוכות הרכב בלוס אנג'לס ובטוקיו, כאשר מכירות הרכב באירופה החלו באביב 2014.
מכונית המאקאן מיוצרת לצד דגמי הפאנאמרה והקאיין במפעלה החדש והמורחב של פורשה בלייפציג.
המאקאן ממוצבת מתחת לפורשה קאיין, עם זאת נועדה גם להיות ספורטיבית ממנה. דוגמה אחת היא תיבת ה-PDK (בגרמנית: Porsche Doppelkupplung), תיבת 7 הילוכים, כפולת מצמדים ומהירה של פורשה, המגיעה כסטנדרט במאקאן, לעומת תיבת שמונת ההילוכים האוטומטית מסוג טיפטרוניק המוצעת בקאיין. 
המכונית חולקת פלטפורמה משותפת  עם האאודי Q5. בסיס הגלגלים ותצורת מערכת המתלים מבוססים מהגדרות מכונית האאודי, אך שונים במידה רבה. מנוע המכונית, תיבת ההילוכים הגדרות מערכת המתלים, פנים וחוץ המכונית ייחודים לפורשה מאקאן. נוסף על כך המאקאן ארוכה יותר ב-43 ס"מ, ורחבה יותר ב-36 ס"מ מהאאודי Q5.
אנדרס טונייס

קריירה

טונייס נולד קראקס שבוונצואלה למשפחת מהגרים ספרדים מגליסיה. כשהיה בן 7 חזרה המשפחה לספרד, וטונייס החל לשחק כדורגל בקבוצות ילדים שונות. כשהיה בן 17 עבר למחלקת הנוער של סלטה ויגו. בשנת 2006 החל טונייס לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובפברואר 2010 צורף לסגל הקבוצה הבכירה ששיחקה אז בליגת המשנה, עמה עלה לליגה הבכירה בשנת 2012. בעונת 2012/2013 ערך 29 הופעות עם סלטה בליגה הבכירה.
ב-16 בספטמבר 2013 הגיע טונייס לישראל, והושאל לעונה אחת לבית"ר ירושלים. ב-24 באפריל 2014, סיים טונייס את דרכו בבית"ר וחתם בקבוצת בוריראם יונייטד התאילנדית.
טונייס הוא שחקנה של נבחרת ונצואלה, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2011.
מוסקבה פינת הוליווד

תקציר עלילת הסרט

הסרט מספר על פיודור, מפיק ובמאי נודע, על השחקן סרגיי ומגיש הטלוויזיה איוואן, שההצלחה שלו, כפי שמתברר, היא אינה אלא מיתוס. זר מסכן שהוא עוזר לו מתאהב באשתו של ראש העיר ומחליט לעשות כל דבר אפשרי כדי לקחת אותה איתו.
בית יולדות

בית יולדות הוא בית חולים ייעודי לטיפול בנשים במהלך היריון ולידה וטיפול בתינוקות רכים ובפגים. לעיתים מסונפת לבית היולדות מחלקת רפואת נשים ומחלקת אשפוז לשמירת היריון בסיכון גבוה.

היסטוריה

הסיבה להפרדת הטיפול ביולדת מבית חולים כללי היא שלרוב נשים הרות ויילודים אינם חולים, ולא רצוי לחשוף אותם לחולים ולמחלות הנמצאים בין כותלי בית החולים הכללי. עד המאה ה-19 נשים ממעמד חברתי גבוה ילדו בביתן, בסיוע רופא או מיילדת פרטיים ואילו נשים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך ילדו בביתן או אף ברחוב, בלי סיוע רפואי. הקמת בתי היולדות יועדה מראשיתה לטובת האוכלוסייה הענייה ולידה בבית יולדות נחשבה סימן למעמד חברתי נמוך. שיפור השירותים הניתנים ליולדת (כגון ניתוח קיסרי בעת חירום) והפחתת תמותת התינוקות בבתי יולדות לעומת לידה ביתית סייעו להחדרת הלידה בבית יולדות גם למעמדות גבוהים. הנהגת דמי לידה, סכום כסף חד פעמי הניתן רק ליולדת היולדת בבית יולדות או בית חולים מהווה תמריץ נוסף ללידה בבית יולדות ולא בבית היולדת. הדרישה לקירוב חדרי הלידה והניתוח למחלקת טיפול נמרץ לשם טיפול בסיבוכים, הביאה לסגירת בתי יולדות פרטיים וצירופם לקמפוסים של בתי חולים כלליים. עם זאת, יש נשים הדוגלות בלידת בית כפתרון טבעי ונאות יותר.

שירותים

בבית היולדות מתבצעות פעולות כשקילת היילוד, בדיקתו הראשונית על ידי רופא, מעקב התפתחות בימים הראשונים ללידה, ביצוע חיסונים ראשוניים, רישום במשרד הפנים והנפקת תעודת לידה ומעקב אחר האם, לעיתים מספק בית היולדות שירות ביצוע ברית מילה ביהודים ובשאינם יהודים, המעוניינים בכך. לבתי יולדות שונים מדיניות שונה ביחס לנוכחות האב בלידה ואחריה, נוכחות תומכת לידה ("דוּלה") פרטית בלידה, לגבי שהיית היילוד עם אמו או בתינוקייה נפרדת וביחס לרמת ההיענות לבקשות מיוחדות של היולדת.

בתי יולדות בישראל

בישראל היו בעבר בתי יולדות נפרדים מבתי חולים כלליים (למשל גלעד ובית החולים ליולדות פרויד בתל אביב, משגב לדך ובית היולדות סדובסקי בירושלים, מולדה ואמהות במרכז הכרמל בחיפה), אך הם נסגרו וכיום בית היולדות הוא חלק מהשירותים הניתנים על ידי בית החולים הכללי.
צעדת הנגב

צעדת הנגב היא צעדה ספורטיבית עממית שהתקיימה החל משנות ה-60 של המאה ה-20 בנגב. היא יצאה ממקומות יישוב שונים לכיוון באר שבע, ולאחר מכן גם למקומות נוספים בנגב.

היסטוריה

הצעדה נוסדה ביוזמתו של המהנדס מאיר כץ ואורגנה על ידי "הפועל" כאחת מפעילויות הספורט העממיות שלו, יחד עם צליחת הכנרת ומרוץ הקפת התבור. הצעדה התקיימה לראשונה בשנת 1962. החל מהשנה השנייה התקיימה הצעדה בשני מסלולים, מסלול ארוך של בין 30–40 קילומטר למבוגרים, ומסלול קצר של כ-15 קילומטר לנוער. ברוב השנים התקיים המסלול הארוך למבוגרים בלילה והמסלול הקצר התקיים ביום. הצעדה הוזנקה מדימונה (1962, 1967), ערד (1963), משאבי שדה (1964), ירוחם (1965), אופקים (1969, 1973, 1977), שדרות (1966) ובית קמה (1970).
במרץ 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, יצאה הצעדה מחברון. ראש עירית באר שבע, אליהו נאוי אמר שהצעדה נועדה להדק את הקשר בין חברון לבאר שבע והדרך תשאר פתוחה לתמיד.
בצעדת הנוער השתתפו לרוב 1,000-800 בני נוער ובצעדת הבוגרים השתתפו לרוב 2,500-1,500 צועדים, אולם בשנת 1965 נרשמו לצעדה 3,500 צועדים. בשנה זו גם הגיע דוד בן-גוריון לנקודת הזינוק בירוחם לברך את הצועדים. בשנת 1967 הגיעו לצעדה מעל 10,000 צועדים, חלקם ברכבת מיוחדת מתל אביב לדימונה. בשנת 1971 הצעדה התקיימה משדה בוקר למצפה רמון ובפעם הראשונה לא הסתיימה בבאר שבע. בשנת 1972 שוב התקיימה הצעדה מחוץ לבאר שבע, הפעם מערד למצדה.
הצעדה בשנת 1967 הופרעה כאשר ב-2:30 לפנות בוקר, שעה וחצי לאחר הזינוק, החל גשם זלעפות שנמשך עד הבוקר. כך גם הצעדה של 1970 התקיימה במזג אויר סוער. בשנת 1972 מת נער במהלך הצעדה, ככל הנראה ממאמץ יתר.
בשלוש השנים הראשונות התקיימה צעדת הנגב בליל שבת, אולם לבקשת גורמים דתיים הוחלט להעביר את הצעדה לימי חול ובשנה הרביעית היא התקיימה בליל פורים. בשנת 1967 התקיימה הצעדה במוצאי שבת ובשנת 1969 היא התקיימה בחול המועד פסח. בשנים 1970–1973 התקיימה הצעדה ביום פורים.
בצעדה חולקו פרסים לקבוצות מצטיינות על פי מגוון תחומים, בהם צורת ההליכה, משמעת, כניסה ויציאה מחניונים, ליווי מוזיקלי ועזרה הדדית.
הצעדה זכתה לציון לשבח בדו"ח של אונסק"ו כאחד ממפעלי הספורט העממיים הראויים לציון בישראל.
הקהילה הגאה

הקהילה הגאה וארגוני להט"ב בישראל

המציאות הקשה עמה התמודדו הומואים ולסביות בישראל של שנות ה-50 עד ה-80 של המאה ה-20 גרמה להיווצרותה של קהילה שהתכנסה סביב אישים כתיאו מינץ וסביב ארגונים כגון אגודת הלהט"ב להומואים ו"קלף - קהילה לסבית פמיניסטית" ללסביות.
המציאות החברתית הסובלנית יותר, והתחזקותה של הקהילה הלסבית בסוף המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21, הביאו לשני תהליכים מנוגדים. מחד גיסא, הקהילה ההומו-לסבית גדלה והתחזקה ואף הקימה מספר ארגונים נוספים המתמחים כל אחד בתחום מסוים. ומאידך גיסא יותר הומואים ולסביות אינם רואים עצמם כיום כחלק מקהילה. החופש היחסי ממנו נהנים להט"ב בתל אביב מאפשר לאנשים אלו לחיות בחופשיות מבלי להזדקק לשיוך קהילתי.
פיליפ נתנזון

שנותיו המוקדמות וגיוס

נתנזון נולד ב-1933 באלכסנדריה שבמצרים לאב רופא שיניים שהיגר לשם מווינה. בנעוריו למד בבית ספר קתולי, והצטרף לתנועת החלוץ, יחד עם ויקטור לוי חברו ובן גילו. בשנת 1951 שכנע לוי את נתנזון להצטרף לרשת הריגול שהקים במצרים אברהם דר, מטעם יחידה 131 של המודיעין הישראלי. נתנזון הגיע בחשאי לישראל ועבר שם הכשרה בחבלה ובצילום מודיעיני סמוי.

מבצע 'סוזנה' ומאסר

ב-1954 הוטלה על הרשת המשימה לבצע פיגועים במוסדות ומתקנים אמריקאיים בקהיר, כדי לסכסך בין מצרים וארצות הברית (מבצע 'סוזנה'). על ביצוע הפעולה התמנה כאחראי אברי אלעד שנשלח למצרים, פגש בחברי הרשת, והורה להם לארגן חומרי נפץ להטמנה בספריות אמריקאיות. ב-23 ביולי נתנזון וחברו לוי החביאו מטען בנרתיק משקפיים ויצאו לדרך. בדרכם לביצוע המשימה, בכניסה לבית קולנוע מקומי ארבו להם בלשים מצריים, שידעו מראש על כוונתם, ולכדו את לוי. נתנזון ניסה להוציא את הנרתיק אך מטען הנפץ הופעל, ופצע אותו. הוא נלכד במקום ואחריו נלכדו כל חברי הרשת במהלך השבועיים הבאים. נתנזון החלים מהפציעה אך נותר עם צלקות מכוויות על גופו שלא הגלידו.
ב-11 בדצמבר 1954 נפתחו משפטי קהיר בהם הועמדו חברי הרשת לדין, גזרי הדין ניתנו ב-27 בינואר 1955 ונתנזון נידון למאסר עולם עם עבודת פרך.
בשנת 1956, במהלך מבצע קדש נפלו בשבי הישראלי כ-5,000 שבויים מצרים. בינואר 1957 ניהלו ישראל ומצרים משא ומתן לחילופי שבויים, אולם ישראל לא העלתה כלל את נושא שחרור נידוני קהיר. ישראל שחררה את השבויים המצרים בפברואר אותה שנה.
לימים נחשד אברי אלעד כי היה סוכן כפול ומסר למצרים על כוונות הרשת. התברר גם כי נתנזון חשד בכוונותיו של אלעד, ודיווח על כך לחבריו, אך הם שכנעו אותו כי הוא חושד לשווא.

לאחר השחרור

רק ב-1968, לאחר 14 שנים בכלא המצרי, שוחרר נתנזון יחד עם נדוני קהיר האחרים. 
הוא הגיע לישראל בחשאי, דרך מדינה שלישית.
בארץ גויס לצה"ל, קיבל דרגת רב-סרן והטבות שונות. כמו כן למד עברית ובאולפן הכיר את רעייתו ברברה, עולה חדשה מדרום אפריקה. 
הוא עבד תקופה קצרה כצלם העיתון במחנה, ולאחר מלחמת יום הכיפורים שב והצטרף לשרת במוסד.

פטירתו

פיליפ נתנזון נפטר בישראל במאי 2004 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת. הוא הותיר אחריו את אשתו ברברה, בן ובת. 
ב-30 במרץ 2005 נערך טקס הוקרה, במהלכו מסרו הנשיא והרמטכ"ל תעודות הוקרה מטעם המדינה לנידוני קהיר שעדיין היו בחיים ולבני משפחותיהם של אלה שכבר נפטרו.
ג'יי אינסלי

ביוגרפיה

אינסלי נולד בסיאטל, לאדל לבית בראון ופרנק. הוא למד באוניברסיטת וושינגטון תואר ראשון בכלכלה, וכן לתואר ראשון נוסף במשפטים מאוניברסיטת וילמט שבאורגון. הוא עבד בסקטור הפרטי כעורך דין לאורך שנות השבעים. ב-1988 החליט לרוץ לבית הנבחרים של מדינת וושינגטון. הוא שירת שם בשנים 1989–1993. בשנת 1992 הוא התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-4 של מדינת וושינגטון, ונבחר, אך הפסיד את מושבו שנתיים לאחר מכן ליריבו הרפובליקני. ב-1996 הוא התמודד בפריימריז הדמוקרטים למשרת מושל המדינה, אך הפסיד בהם ליריב אחר, שלבסוף נבחר הוא למושל.
לאחר ניסיונו הלא-מוצלח להיבחר בפריימריז כמועמד למושל, מונה בידי הנשיא ביל קלינטון למנהל אזורי במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית שבממשלו. ב-1998 החליט לשוב לבית הנבחרים, והתמודד על תקן המחוז ה-1 של מדינת וושינגטון, הכולל את הפרברים הצפוניים של סיאטל ואת חלקה הצפון-מערבי של המדינה. הוא נבחר לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני, ונבחר שוב 6 פעמים. 
הוא הכריז על מועמדותו למושל וושינגטון ב-27 ביוני 2011 ועל כוונתו להתמודד שוב למשרה, ועקב כך התפטר מהקונגרס במרץ 2012, כדי להתמקד בקמפיין שלו. בסופו של דבר הביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות, רוב מקנה, התובע הכללי של וושינגטון לשעבר, ונבחר למושל המדינה בנובמבר באותה שנה. הוא החל את כהונתו ב-16 בינואר 2013.
ב 1 במרץ 2019 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות 2020 לנשיאות ארצות הברית, אך ב-21 באוגוסט אותה שנה הודיע על פרישתו מהמירוץ. 
אינסלי נשוי לטרודי מאז 1972, ולזוג שלושה ילדים. הם מתגוררים בבינברידג' איילנד, פרבר של סיאטל.
מלקולם באמצע

עלילת הסדרה

עלילת הסדרה מתמקדת בילד מחונן בשם מלקולם (פרנקי מוניז) ובמשפחתו הלא מתפקדת. לאחר שהבן הבכור של המשפחה, פרנסיס, נשלח לפנימיה צבאית, נשארים בבית הוא ואחיו הצעירים יותר - ריס (ג'סטין בירפילד), מלקולם (פרנקי מוניז) ודיואי (אריק פר סאליבן). העונות הראשונות של התוכנית התרכזו בעיקר בדרכים בהם מלקולם בוחר להתמודד עם קשיי גיל ההתבגרות. בעונות המאוחרות יותר החלה עלילת הסדרה להתמקד באופן הדרגתי בשאר חברי המשפחה והחברים שלהם.
תחנת חלל

תחנת חלל היא פלטפורמה קבועה בחלל, המשמשת את האנושות לצרכים שונים.
תחנת חלל נבנית למגורי אדם לזמן ממושך, ולכן משולבים בה אמצעים שונים לסיפוק צורכיהם של המתגוררים בה. תחנות חלל מאפשרת לערוך מחקר האורך זמן רב, ובעזרתה בודקים את ההשפעות השונות על אדם השוהה זמן רב בחלל.
כיום שוהות בחלל תחנת החלל הבינלאומית ותחנת החלל טיאנגונג 2.

סוגי תחנות חלל

תחנות החלל ששוגרו עד עתה נחלקות לשני סוגים: התחנות הראשונות ששוגרו, סאליוט וסקיילאב, היו "מונוליטיות", הן יועדו להיבנות ולהישלח לחלל בחתיכה אחת, ומאוחר יותר להתאכלס בצוות. הן כללו בדרך כלל את האספקה ואת ציוד הניסוי בשיגור, וכאשר אלה אזלו, נחשבו התחנות בזבזניות וננטשו.
החל מסאליוט 6 ו־7, נראה שינוי: תחנות חלל אלה נבנו עם שתי יציאות עגינה, דבר שאיפשר לצוות שני לבקר ולהביא חללית חדשה (מסיבות טכניות, קפסולת סויוז לא יכולה להיות למעלה ממספר חודשים במסלול אף אם תכובה) איתם. הדבר איפשר לצוות לאכלס את התחנה ברצף. הופעת יציאת עגינה שנייה איפשרה גם לרכבי אספקה מסוג פרוגרס לעגון בתחנה, וכך היה ניתן להביא אספקות טריות לעזרת משימות ממושכות. רעיון זה הורחב בסאליוט 7.
הקבוצה השנייה, מיר ותחנת החלל הבינלאומית, היו מודולריות: יחידת ליבה שוגרה, ומודולים נוספים, בדרך כלל עם מטרה ספציפית, הוספו אליה מאוחר יותר. שיטה זו מאפשרת גמישות רבה יותר בפעולה, כמו גם הסרת הצורך ברכב שיגור חזק מאוד אחד. תחנות אלו גם תוכננו מראשיתן שיקבלו את האספקה שלהן בסיוע לוגיסטי, שמאפשר זמן חיים ארוך יותר במחיר של צורך בשיגורי סיוע סדירים.
כמה תחנות חלל תוכננו למגורי בני אדם רבים לזמן ממושך, בעיקר "ערים בחלל", אך נכון להיום עדיין לא קיימת אף מושבת חלל ולא נשקל ברצינות יישום ממשי שלהן.
פול טורטלייה

חייו

טורטלייה נולד בפריז, אביו היה נגר (שניגן בכינור ובמנדולינה). טורטלייה הצעיר החל לנגן בצ'לו לאחר שאמו האזינה לרביעיית מיתרים מאת בטהובן ובחרה עבורו הכלי. בגיל 12 החל את לימודיו בקונסרבטואר של פריז. בגיל 16 קטף את הפרס הראשון של הקונסרבטואר ובכך סיים את לימודיו.
ב-1935 הצטרף טורטלייה לשורותיה של התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו וניגן שם עד לשנת 1937, בין השאר תחת שרביטם של ארטורו טוסקניני וברונו ולטר. טורטלייה אף שימש כסולן במהלך ביצוע יצירתו של ריכארד שטראוס - הסימפוניה "דון קישוט" בניצוחו של המלחין. יצירה זו הפכה ברבות השנים מזוהה עם טורטלייה בשל אהבתו אליה. טורטלייה הרבה לבצעה ואף הקליט את ביצועיו אותה מספר פעמים. 
ב-1939 הצטרף טורטלייה לתזמורת הסימפונית של בוסטון.
ב-1947 הופיע לראשונה על אדמת בריטניה, שהפכה עם השנים למרכז פעילותו העיקרי. תחת שרביטו של תומאס ביצ'ם ביצע טורטלייה שוב את דון-קישוט של שטראוס.
בשנת 1950 הזמין אותו פאבלו קאזאלס לשמש בתפקיד צ'לן מוביל של תזמורת פסטיבל פראד. באותה שנה גם הלחין טורטלייה קונצ'רטו לשני צ'לים ותזמורת.
טורטלייה הושפע מאוד מהקמתה של מדינת ישראל וגילה מעורבות ועניין רבים בהתפתחותם של המדינה והאידיאלים שעיצבו אותה. הגשמתו הגיעה לשיא כאשר בחר בסתיו 1955 להגיע לישראל עם אשתו ושני ילדיו ולגור למשך כשנה בקיבוץ מעברות.
בהשראת השהות בקיבוץ הלחין טורטלייה את "סימפוניית ישראל", אותה הקדיש למדינה הצעירה ולעם היהודי מקימה. בחודש יוני 1966, עת הופיע בישראל כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ניגן שני קונצרטים בקיבוץ מעברות, בו שהה עשר שנים קודם לכן.
עם השנים הפך לאחד ממורי הצ'לו המוערכים בעולם. טורטלייה לימד שנים רבות בקונסרבטואר של פריז ועם תלמידיו נימנו, בין השאר, הצ'לנית הבריטית הווירטואוזית ז'קלין די-פרה, הצ'לנית הצ'כית מיכאלה פוקאצ'ובה והצ'לנית הישראלית-צרפתייה שולמית לורין המנגנת עד היום בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנות ה-70 הוקלטה לטלוויזיה סדרת כיתות אמן שהעביר לתלמידיו. זו הפכה עד מהרה לדוגמה ומופת של הוראת מוזיקה והדגימה לצופים את סגנון נגינתו הדינאמי והאמוציונאלי.
נפטר בפריז בשנת 1990.

משפחתו

ב-1944 התגרש מאשתו הראשונה מאדלן גסטו (Madeleine Gaston). אשתו השנייה מוד מוניק מארטה (Maud Monique Martin), צ'לנית בעצמה שהופיעה בצוותא עם טורטלייה. בנו, יאן פסקל, הוא מנצח מוכר בעל שם עולמי ובתו  מריה דה לה פו היא פסנתרנית.
רבי אייבו

טענות בדבר זהותו

הוא הרבה להביא דברים בשם רבי ינאי, אחד מראשוני האמוראים ויש הסוברים שהיה רבו, אולם לאור פער השנים הגדול אין להוכיח מכך שהיה רבו הישיר. ישנם המזהים את רבי אייבו עם רבי אייבו בר חיא, אביו של רב ולפי טענה זו הוא אמורא ארץ ישראלי מהדור הראשון והיו הוא ובנו, רב, שניהם תלמידי רבי ינאי.
יש המזהים אותו עם אמורא אחר בשם רבי איבו בר נגרא (או נגרי) המוזכר אף הוא בתלמוד.
The Number of the Beast

על האלבום

"המספר של החיה" הוא אלבום האולפן השלישי של הלהקה ואלבום הבכורה של ברוס דיקינסון עם מיידן. היצירות באלבום נחשבות עד היום למשפיעות ולהשראת עולם המטאל. האלבום כולל 2 סינגלים, "Run To The Hills" ו"The Number Of The Beast". ב-1998 יצאה גרסה חדשה של האלבום שכללה שיר חדש - "Total Eclipse". האלבום המקורי יצא לאור ב-29 במרץ 1982.
באלבום בולטת נוכחותו של הסולן ברוס דיקינסון. דיקינסון שינה את איירון מיידן באופן משמעותי. עד להצטרפותו, איירון מיידן יצרה בעיקר שירים קלים, קצרים וקופצניים. דיקינסון אהב את איירון מיידן של דיאנו, בשל דמיונה לאגדת הרוק כבד דיפ פרפל, אשר העריץ, אך כשהצטרף בעצמו ללהקה, הביא עמו רוח חדשה ואחרת לגמרי. דיקינסון, עם קולו הגבוה והמהדהד ועם שירתו העצובה והרצינית הפך את איירון מיידן ללהקה כבדה, אשר הלחינה יצירות ארוכות, כבדות, מלנכוליות ורבות עוצמה. איירון מיידן ויתרה על תדמית ה"רחוב" השמחה וה"עבריינית" של דיאנו, ואימצה במקומה תדמית של להקה כבדה ו"שטנית".
השיר המפורסם ביותר מ"מספר החיה" הוא שיר הנושא. לפני שהשיר מתחיל, מושמעת הקראה של הקטע מהברית החדשה, אשר אומר כי 666 הוא מספר השטן, או כמו שהוא מכונה בספר, המספר של החיה. בפזמון הקליט והסוחף של השיר, דיקינסון צועק: “666 – the number of the beast!”. השיר לווה בקליפ, אשר בו מופיע אדם מחופש ל"אדי", אשר הפעם מייצג את השטן. השיר "המספר של החיה" הוא אחד השירים האהובים ביותר של איירון מיידן, והוא הפך למעשה להמנון הלהקה, אשר מייצג אותה ומזוהה עימה כמעט יותר מכל שיר אחר.
שירים מפורסמים נוספים מהאלבום: "The Prisoner" ("האסיר") ו-"Hallowed Be Thy Name", בשניהם הדובר הוא אסיר. הראשון מבוסס על סדרת טלוויזיה בריטית משנות ה-70 בשם "האסיר", ואילו האחרון מתאר את ייסוריו הנפשיים של הנידון למוות המחכה להוצאתו להורג. כמו כן, מפורסם מאוד השיר "Run to the Hills" ("ברח אל הגבעות"), המתאר את השתלטותו האכזרית של האדם הלבן על יבשת אמריקה. השיר השני, "Children of the Damned", נכתב בהשראת סרטי האימה "כפר הארורים" ו"ילדי הארורים". שם השיר הושפע משירם של בלאק סבאת', Children of the Grave.
"המספר של החיה" הצליח במכירות, ואף שיחזר את ההצלחה של אלבום הבכורה.
יז'י בז'נצ'ק

קריירה ככדורגלן

בז'נצ'ק גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל רקוב צ'נסטוחובה מהליגה הפולנית השנייה. בשנת 1988, בהיותו בן 17 עלה להרכב קבוע של קבוצת אולימפיה פוזנן מהליגה הפולנית הראשונה. בשנת 1992 עבר לקבוצת לך פוזנן מליגת העל הפולנית. הוא שיחק בקבוצה עונה אחת וזכה עמה באליפות הליגה. בהמשך שיחק בגורניק זאבז'ה ובגאקאאס קטוביצה. בשנת 1995 עבר עזב את פולין כדי לשחק בבונדסליגה האוסטרית. 
בשנת 1999 הגיע בז'נצ'ק לישראל וחתם במכבי חיפה. הוא שיחק בארץ שתי עונות. בסוף עונת 1999/2000 ביקש להשתחרר מהקבוצה מסיבות משפחתיות. מכבי חיפה מכרה את כרטיס השחקן שלו  לטירול אינסברוק האוסטרית תמורת 550 אלף דולר.
בז'נצ'ק שיחק באוסטריה עד 2007, אז חזר לפולין. את קריירת השחק שלו סיים בקבוצת פולוניה ביטום מהליגה הפולנית השנייה בשנת 2009
לזכותו של בז'נצ'ק 42 הופעות במדי נבחרת פולין, בהן הבקיע ארבעה שערים. בשנת 1990 שימש כקפטן הנבחרת הצעירה באולימפיאדת ברצלונה, עת סיימה הנבחרת במקום השני.

קריירת כמאמן

בשנת 2009 הצטרף בז'נצ'ק לצוות המאמנים של קבוצת פולוניה ביטום. לאחר מכן אימן את קבוצת נעוריו רקוב צ'סטנוחובה. ב-2014 - 2015 אימן את לכייה גדנסק מליגת העל הפולנית. אחרי אימן את גאקאאס קטוביצה במשך שתי עונות. נכון להיום (2017) מאמן בז'נצ'ק את קבוצת ויסלה פלוצק מהליגה הבכירה בפולין.
ב-12 ביולי 2018 מונה למאמנה של נבחרת פולין.