google/wiki40b huggingface dataset:
גשר (אונייה)

גשר באונייה הוא האזור או התא שממנו נשלטת האונייה. בעת הפלגה מאויש הגשר על ידי קצין משמרת, כשעימו נמצא ימאי המשמש כצופה. בזמן מהלכים מורכבים יימצא בגשר רב החובל, כשלידו יהיו קצין המשמרת, צופה והגאי. 
באוניות מפרש היה רב החובל מפקד על האונייה מסיפון האחרה (quarter deck) או מבית האחרה (poop deck), בירכתי האונייה. באמצע המאה ה-19 נכנסו לשירות גלגלי משוטות, כאמצעי הנעה. בשל בתי הגלגלים הללו, שהיו ממוקמים במחצית אורכה של האונייה, לא ניתן היה לפקד עליה מאחור, שכן הראות קדימה הייתה מוגבלת; מעבר לכך, היה צורך במבנה שיאפשר למהנדסי האונייה לבדוק ולטפל בגלגלי המשוטה. לצורך זאת, נבנה מעין גשר באמצע האונייה, שעליו התמקם רב החובל, וממנו הייתה השליטה בכלי השיט. כעשור לאחר מכן עברה הנעת האוניות למדחפים, אך הגשר נותר כמרכז הפיקוד.
בתקופה שבה החל השימוש בגשר פיקוד לא ניתן היה להפעיל מן הגשר את מערכות האונייה. הקצין שבגשר היה מעביר את פקודותיו למחלקות האונייה השונות באמצעים שונים: ההגאי עמד בבית ההגה (wheelhouse), שם היה ממוקם הגה הספינה, וקיבל את הוראותיו מן הגשר באמצעות צינור או שפופרת קול (התקן שאפשר העברת קול במרחקים קצרים); ההוראות לחדר המנועים הועברו בהתקן שנקרא "טלגרף חדר מנועים": הקצין בגשר היה מעביר ידית מחוון למצב הרצוי, ובחדר המנועים הייתה ההוראה מופיעה על מחוון נוסף. קצין המכונות היה מוודא שההוראה מתבצעת, באמצעות ויסות מתאים של סיבובי המנוע ולחץ הקיטור. מכיוון שגשר הפיקוד היה בדרך כלל חשוף לרוח וגשם, היה בו תא מוגן (pilothouse) ששימש את קצין הניווט, ובו היו העזרים הדרושים לו לניווט. במאה ה-19 הוחל בבניית אוניות ממתכת (תחילת מברזל, ומאוחר יותר מפלדה), והדבר גרם לסטיות במצפן האונייה. בשל כך, מוקם המצפן רחוק ככל האפשר מגוף האונייה, בדרך כלל בקומה שמעל הגשר, שמכונה "אי הקופים" (באנגלית monkey island), בצמוד למצפן ישנם בדרך כלל שני כדורי מתכת המשמשים לאיפוס המצפן ומכונים בפי הימאים בתור "הביצים של המצפן".

באוניות מודרניות ניתן לשלוט על רוב מערכות האונייה מן הגשר עצמו. ההגה מותקן בגשר, וכך גם מערכות השליטה במנועים; חדר המנועים עצמו עשוי להיות בלתי מאויש במשך רוב ההפלגה. בגשר נמצאים גם כל אמצעי הניווט, מכ"ם (וסונאר, על פי מטרת האונייה), אמצעי קשר, ועוד. הגשר בדרך כלל סגור בגג ודפנות, אך מכיוון שתמיד עדיפה ראות טובה, ברוב האוניות מותקן חלק ממכשור הגשר (טלגרף מכונה, הגאים ושליטה במדחף חרטום) גם בכנף הגשר. מקובל שרב החובל שולט באוניה מהכנפיים בעיקר בעת תמרוני כניסה ויציאה מנמלים, או בזמן ערפל, על מנת לשמוע יותר טוב כלי שיט אחרים.
באוניות מלחמה גדולות היו לעיתים כמה גשרי פיקוד. רב החובל היה ממוקם בגשר ניווט, שממנו פיקד על האונייה; גשר זה היה ממוגן כדי שמפקדת האונייה תוכל להמשיך ולתפקד תחת אש. בנוסף, היה גשר פיקוד שבו יכול היה להתמקם אדמירל, וממנו לפקד יחד עם מטהו על האוניות שתחת פיקודו, בלי להפריע לרב החובל. כיום נמצא ברוב אוניות המלחמה מרכז ידיעות קרב (מי"ק), הממוקם עמוק בקרבי האונייה, ובו מרוכז כל המידע המגיע לאונייה מחיישנייה שלה וממקורות אחרים (אוניות אחרות, כלי טיס, ועוד), ומשם גם מופעלים כלי הנשק של האונייה. מפקד האונייה שוהה במי"ק בעת קרב.
שילוש דלוני

בגאומטריה חישובית, שילוש דלוני או "תילות דלוני" של קבוצת נקודות במישור הוא שילוש של קבוצת הנקודות (כלומר, חלוקה של הקמור של קבוצת הנקודות למשולשים כך שכל הנקודות בקבוצה הן קודקודים של המשולשים) כך שאף נקודה אינה נמצאת בתור המעגל החוסם אחד מהמשולשים. תכונה זו של השילוש הופכת אותו לאופטימלי, מבחינות מסוימות, משום שהיא מבטיחה שהמשולשים שירכיבו את השילוש יהיו עבים ושמנים, ולא ארוכים ודקים.
קים קמפבל

ביוגרפיה

קמפבל נולדה בפורט אלברני שבקולומביה הבריטית בשנת 1947, ולמדה מדעי המדינה באוניברסיטת קולומביה הבריטית. בשנת 1970 נסעה לבית הספר לכלכלה של לונדון ללימודי דוקטורט בנושא הממשל הסובייטי בברית המועצות אך היא לא סיימה אותם וחזרה לקנדה לאחר שלוש שנים. בשנת 1983 השלימה לימודי משפטים באוניברסיטת בריטיש קולומביה והחלה לעסוק בעריכת דין.
בשנת 2005 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
בשנת 1986 נבחרה כחברת פרלמנט מטעם המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית . בין השנים 1993-1988 שימשה כשרה בממשלתו של בריאן מלרוני וכאשר התפטר מתפקידו, נבחרה למלא את מקומו. זמן קצר אחר כך התקיימו בחירות בהן הובסה המפלגה הפרוגרסיבית שמרנית וז'אן קרטיין ראש המפלגה הליברלית נבחר לראש ממשלה. כהונתה ציינה את תום עידן השמרנים בשלטון, עידן שנמשך עשור. רק ב-2006 חזרה המפלגה לשלטון בהנהגתו של סטיבן הרפר.
Wikimapia

WikiMapia  היא יישום רשת המשלב מפות ותצלומי לוויין מ-Google Maps ומערכת ויקי המאפשר למשתמשים להוסיף מידע בצורה של הערות לכל נקודה בכדור הארץ. WikiMapia פותחה על ידי אלכסנדר קוריקין ויבגני סלבייב, והושקה ב-24 במאי 2006 מתוך שאיפה "לתאר את כל העולם". 
נכון ליוני 2011, האתר כולל למעלה מ-16 מיליון אתרים מתויגים, ורשומים בו יותר מ-1,200,000 משתמשים, אף שרישום לאתר איננו הכרחי לשם עריכה והוספת תיוגים. 
האתר מאפשר להוסיף תיוג למקום באמצעות הגדרת פוליגון סביב האתר, הגדרת שפת ברירת מחדל, כותרת, תיאור וקטגוריות. ניתן לשייך למקום גם תמונות וסרטונים מ-YouTube. בשונה מוויקיפדיה, התוכן הנכתב על ידי המשתמשים נזקף לזכות WikiMapia ולא לזכותם, והתוכן הנתרם אינו תחת רישיון חופשי כך שלשם שימוש במידע באתר יש לקבל אישור מ-Wikimapia.
האתר כולל ממשק בכ-90 שפות שונות, ותמיכה חלקית בעברית.
האתר ממומן בחלקו באמצעות פרסומות Google ads.
לואיזה, נסיכת הולנד

ביוגרפיה

לואיזה נולדה ב-5 באוגוסט 1828 בהאג שבהולנד לפרדריק, נסיך הולנד ואשתו לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ. לואיזה חונכה על ידי אומנתה הבלגית ויקטואר ואותיר, ולמדה צרפתית, גרמנית, אנגלית, רוסית ונגינה בפסנתר.
באוגוסט 1849 נפגשה לואיזה עם קרל, נסיך הכתר השוודי-נורווגי והתאהבה בו מיד, אך קרל היה מאוכזב מהופעתה, אולם למרות זאת התארס עמה בפברואר 1850. במהלך תקופת האירוסים למדה לואיזה את ההיסטוריה והשפה השוודית, ומכיוון שהנישואים נעשו באישור הפרלמנט ההולנדי, לא איבדה את זכותה לרשת את הכס ההולנדי.
בקיץ 1850 הגיעה לואיזה לשוודיה בליווי הוריה ואחותה, וב-19 ביוני התקיים טקס הנישואים. בין קרל ולואיזה היה שוני רב. בעוד שהיא הייתה מאוהבת בבעלה, הוא העדיף נשים אחרות. בין פילגשיו הידועות נמנו הרוזנת ז'וזפין ספארה, וילהמינה שרדר והשחקניות האנה סטירל ואליזה האוסר. בשנת 1851 ילדה לואיזה את בתם לוביסה, נסיכת שוודיה, ובשנת 1852 ילדה את בנם הנסיך קרל אוסקר, דוכס סדרמנלנד. בעקבות סיבוכים שהיו במהלך הלידה, לא יכלה לואיזה ללדת יותר ילדים. בשנת 1854 מת בנם קרל אוסקר, וקרל לקח זאת באופן קשה, מכיוון שפירוש הדבר היה שצאצאיו לא יוכלו לעלות על כס המלוכה לאחר מותו. לואיזה הציעה לקרל להתגרש כדי שיוכל לשאת אשה אחרת, אולם הוא דחה את ההצעה. בנוסף הייתה לואיזה ביישנית ושקטה, ולא מילאה את תפקידה כראוי.
ב-8 ביולי 1859 מת חמיה אוסקר הראשון, מלך שוודיה, ובעלה קרל עלה במקומו לשלטון כקרל החמישה עשר, מלך שוודיה. ב-5 באוגוסט 1860 הוכתרה לואיזה בנורווגיה כמלכת נורווגיה, ובכך הייתה למלכה הראשונה מתקופת ימי הביניים שהוכתרה בנורווגיה.
לואיזה לא התערבה בפוליטיקה ובענייני הממשל, והעבירה את זמנה בפעילות פילנתרופית. לואיזה התעניינה במוזיקה והיסטוריה, ולקחה שיעורים בפסנתר מהפסנתרן השוודי אדולף פרדריק לינדבלאד. בנוסף תרגמה יצירות מאנגלית והולנדית לשוודית, ומכרה אותם למטרות צדקה. לואיזה ובתה היו תלמידות של ננסי אדברג, חלוצת שחייה לנשים: השחייה בתחילה לא נחשבה למעשה ראוי לבנות, אך כאשר המלכה ובתה הנסיכה לוביסה תמכו בה על ידי השתתפות בתחרות שחיה בשנת 1862, נעשתה השחייה אופנתית, והפכה במהירות למקובלת אף לנשים. לואיזה העדיפה חיי משפחה שקטים, והשתדלה להימנע מכל טקס רשמי ומהחובות הייצוגיות.
קרל שאהב מסיבות ובילויים העדיף להתרחק מאשתו, והעביר את זמנו יחד עם פילגשיו, אולם את בתו לוביסה מאוד אהב ושמר עמה על קשר חזק ביותר. לואיזה סבלה מבריאות לקויה, ואפשר שהיה זאת מחמת התרחקות בעלה ממנה.
בשנת 1870 ביקרה לואיזה בהולנד, כדי להיות נוכחת במות אמה. בשובה לסטוקהולם חלה קרל והיא טיפלה בו. כתוצאה מתשישותה הרבה חלתה בדלקת ריאות, וב-30 במרץ 1871 מתה בסטוקהולם.
יחסי צ'אד–צ'ילה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת צ'אד לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - אין בין המדינות מתיחויות ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין צ'אד לצ'ילה כוננו באופן רשמי בספטמבר 2018 בעצרת הכללית ה-73 של האו"ם בטקס מיוחד שנערך בהשתתפות שני שרי החוץ של שתי המדינות.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'אד נדרשים להנפיק אשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן. גם אזרחי צ'אד שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
ב-2009 התקיים בין שתי המדינות פרויקט חינוכי משותף.
חופמי שלווי

מאפיינים

אורכו של חופמי שלווי 10-13 ס"מ ומשקלו 15-19 גרם. הוא מזכיר מאוד את רץ המדבר, אך קטן ממנו. הנוצות בהירות עם פסים חומים על הראש וכן בין העיניים. החזה חום עם נקודות לבנות, הבטן בהירה והכנפיים חומות עם פסים דקים לבנים עליהן. הרגליים דקות ואפורות. המקור קצר ועוזר לחופמי ללקט יצורים קטנים כמו חרקים וכן זרעים מהקרקע. הוא מותאם לתנאים מדבריים ויכול להסתדר ללא שתייה.
החופמי חי במדינות מזרח ומרכז אפריקה בבנין, בורקינה פאסו, קמרון, צ'אד, חוף השנהב, אתיופיה, גאנה, קניה, מאלי, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סודאן, טנזניה, טוגו ואוגנדה. הוא מצוי הן בסוואנות הטרופיות והן באזורים מדבריים. 
הוא נפוץ מאוד ואיננו קרוב לסכנת הכחדה.
מוסגז (סדרת טלוויזיה)

עלילה

ב-1 בדצמבר 1962, ניקיטה חרושצ'וב משתתף בתערוכה של אמני אוונגרד במאנ' ומעלה גל של ביקורת חריפה על האמן הצעיר והשאפתני סטס שלסט. לאחר זמן מה מישהו הורג את הילד סריוז'ה צ'בוטר. רב-סרן איוואן צ'רקסוב וסגניתו סוניה טימופייבה, שבעזרת עד יחיד - חברו של סריוז'ה סלוויק קרפוחין, מעורבים בתיק ומצליחים לצייר דיוקן משוער של הרוצח: גבר עם משקפיים, כיסוי אוזניים, זקן ושפם דחור. הוא תמיד נכנס לדירה באומרו "מוסגז. פתחו!". הוא מתחזה לעובד חברת הגז העירונית ובכך חודר לדירות קורבנותיו.
בסופו של דבר, עדויות וחשדות מביאים את צ'רקסוב וסוניה אל סטאס שלסט (שהוא גם חבר של סוניה), וחבריו השחקנים, שאחד מהם, ולאד ויקרוב, מתאהב בסוניה, אך שמונה אנשים נוספים ימותו לפני שהרוצח האמיתי סוף סוף יחשוף את עצמו.

ביקורת

אף על פי שהפרסומות של הסדרה התייחסו בעיקר לאיאונסיאן, הסדרה עצמה מציגה באופן רופף אירועים אמיתיים ומשאילה מעט מאוד פרטים אמיתיים מהמקרה של איאונסיאן. התסריטאית זויה קודריה הסבירה את ההבדלים באופן הבא:
על פי העיתון "סובסדניק", מחברי הסדרה החליטו להראות סיפור לא על איאונסיאן ופשעיו, אלא על התקופה בה זה קרה, ולכן דמותו בסדרה עברה רומנטיזציה ברובה, והשילוב שימש ליחסי ציבור.
יש להניח כי כל עובדי מחלק החקירות הפליליות שהיו מעורבים בפרשת איאונסיאן לא היו בחיים בעת שידור הסדרה (מדענית הזיהוי הפלילי סופיה פיינשטיין, שיצרה את דיוקנו של הרוצח מתה שישה חודשים לפני שידור הבכורה ב-25 במאי 2012). דובר המחלקה לחקירות פליליות במשטרת מוסקבה, אלכסיי בקרומייב הצהיר כי העלילה "שאובה לחלוטין מהאצבע" וציין כי הוא הצליח לצפות בפרק אחד וחצי בלבד, וכי כותבי הסדרה לא התייעצו רשמית עם בלשי המחלק.

שידור

באופן רשמי, יש בסדרה 8 פרקים. 6 פרקים באורך של 40 עד 50 דקות ו-2 פרקים (1 ו-8) שנמשכים למעלה מ־80 דקות. בערוץ הטלוויזיה האוקראיני אינטר, הסדרה נמשכה ארבעה ימים, בין 8 ל-11 באוקטובר באוקטובר 2012. שהסדרה שודרה בערוץ הראשון היא שודרה החל מ-29 באוקטובר עד 2 בנובמבר 2012, כאשר שבעת הפרקים הראשונים באורך 40 הדקות הועלו כארבעה פרקים באורך 120 דקות בערך.
קרנוס

קרנוס הוא כלי פולחן קדום, אשר מקורו בתרבויות שהתקיימו באזור הים האגאי ויוון. מבנה הכלי הוא של טבעת חרס, אשר לדופנותיה מוצמדים מגוון כלי קיבול קטנים, בדמות פסלוני חיות, צמחים, וכלים קטנים רגילים. בארץ ישראל נמצאו כלים כאלו בעיקר באתרים בעלי השפעת התרבות הפלישתית. יש הקושרים בין מבנה מנורת זכריה למבנה קרנוס.
אנטנת דיפול

אנטנת דיפול (באנגלית: Dipole antenna, דו קוטבית) היא אנטנה לקליטה ושידור של גלי רדיו המורכבת משני כבלים או מוטות מתכת הנמצאים על ציר אחד. אנטנת הדיפול פותחה לראשונה על ידי הפיזיקאי היינריך רודולף הרץ שהיה הראשון שהדגים והראה את קיומה של הקרינה האלקטרומגנטית על ידי המצאת המכשירים הראשונים לשידור וקליטה של גלי רדיו, בשנת 1886.
קו ההזנה מחובר למרכז האנטנה (בין שני המוטות או הכבלים) ומשמש למצב קליטה ולמצב שידור. במישור הניצב לאנטנה, עקום הקרינה של האנטנה הוא כלל כיווני. כשאנטנת דיפול יחידה משמשת גם לקליטה וגם לשידור יש משמעות לתיאום העכבות בין האנטנה לקו ההזנה (הכבל המחבר בין האנטנה למשדר/ מקלט). במקרה שהם אינם מתואמים, במצב קליטה יהיו הפסדים בקליטה ובמצב שידור יהיו הפסדים בעוצמה וכמו כן פליטה של קרינה מקו ההזנה היכולה לפגוע במכשירים אלקטרונים שנמצאים בקרבת מקום.

אנטנת חצי אורך גל

אנטנה זו היא אנטנה בסיסית, ויש סוגי אנטנות נוספים המבוססים על עקרון הדו-קוטביות (Dipole). שבח (gain) הדיפול במקרה זה הוא 2.2 dBi.
אנטנת דיפול טיפוסית מורכבת משני מוליכים שאורכם רבע אורך גל היוצרים שניהם יחד אורך של חצי אורך גל. אורכם הכולל של המוליכים במטרים באנטנת חצי אורך גל מחושב כ-142.65 חלקי התדירות במגה־הרץ. לדוגמה אנטנת חצי אורך גל לקליטת שידורי FM (כמו בתמונה למעלה) לתדר 100 מגה־הרץ אורכה הכולל הוא 1.4265 מטר (142.65 סנטימטרים). ברוב המקרים בהנדסת רדיו המונח "דיפול" פירושו דיפול של חצי אורך גל.
אלכסנדר יהלומי

חייו

נולד בדינבורג שבלטביה בשם אברשה ריבק. בהשכלתו בוגר גימנסיה עברית בווילנה, בוגר לימודי משפטים באוניברסיטת ורשה (1937), וכן בוגר סטודיו עברי למשחק בווילנה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח לביאליסטוק. הופיע כקונפרנסייה ברוסית ברחבי ברית המועצות. בשנת 1942 התגייס יהלומי לצבא אנדרס הפולני. הופעותיה של הלהקה הצבאית עמה נמנה הביאו אותו לטהראן, קהיר ובגדאד. כשהגיעו לתל אביב ב-1942, פשט יהלומי את המדים. הוא הצטרף ללהקה בשם "צימוקים ושקדים", בה כיכבה ג'ני לוביץ. ההרכב, שזכה להצלחה רבה, הצטרף לתיאטרון לי לה לו. יהלומי החל לעסוק בהנחיה ובמשחק, וכן בביצועי פרודיות מזומרות. בשנים 1947–1949 שירת בלהקה הצבאית הראשונה של צה"ל, "ציל צליל". ב-1957 הנחה את תחרות מלכת היופי.
בהמשך יצאה שלישיית "צימוקים ושקדים" להופעות בארצות הברית. יהלומי שהה שם כשנה וחצי, ובין השאר הופיע מטעם המגבית. כשחזר, הופיע שוב ב"לי לה לו", "דו רה מי", "הסמבטיון" ועוד.
יהלומי נודע בעיקר כמנחה עם חוש הומור וחן רב (מה שנקרא אז "קונפרנסייה"), ששילב בהנחייתו בדיחות ופרודיות. הנאמבר המפורסם ביותר שלו היה קטע שתורגם מפולנית בידי רפאל קלצ'קין. כשהוא מלווה את עצמו בפסנתר, היה יהלומי מפרט בזריזות לשון את שפע האנשים אשר נושאים את השם גולדנברג.
בשנותיו האחרונות הוזמן להופיע במיוחד בתוכניות עם טעם של נוסטלגיה, והקהל קיבלו תמיד באהדה גם אם סיפר בדיחות שהעלו כבר עובש, בזכות חנו הרב והייחודיות של הגשתו.
קיבל את פרס אמ"י ב-1980 ואת התואר יקיר תל אביב ב-1988.
אלכסנדר יהלומי הלך לעולמו ב-15 באוגוסט 2003, בגיל 91. הוא הותיר אחריו את רעייתו אדית, בן ובת.
אבנר פרץ

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1942 וגדל בשכונת מקור ברוך. בן למשפחה ענפה ששורשיה בסלוניקי. אחיו יואל פרץ עוסק בפן הסיפורי של תרבות הלאדינו. אבנר שירת בחיל התותחנים וכאיש מילואים נטל חלק בקרבות מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1989 זכה בפרס ראשון ובמדליית זהב בתחרות שירה לירית בינלאומית שנערכה באיים הקנריים. הפרס ניתן לו על שירו הספניולי "לחש". שיריו מתפרסמים בפורומים נרחבים בעולם דובר הספרדית.
על מחקרו בתחום הלאדינו קיבל את פרס סדן לשנת תשנ"ח מטעם קרן לבון באוניברסיטת ת"א.
בשנת 1999 אצר עבור הרשות ללאדינו את תערוכת "לשון מאספמיא – חמש מאות שנות הספר בלאדינו" שהוצגה ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים. התערוכה יצאה אחר כך לסבב בן שנתיים ברחבי ספרד. ד"ר אבנר פרץ עוסק בחישופם, פענוחם ופרסומם של כתבי יד בלאדינו (רובם בסוליטריאו – כתב חצי קולמוס) באופן המעשיר את הידע וההכרות עם המגוון שבספרות לאדינו. חומר זה מתפרסם בעשרות מאמרים מפרי עטו. ערך והוציא לאור בשנת 1999 ספר לימוד ללאדינו מאת משה שאול.
פרץ כתב את המילון לאדינו-עברי המקיף ביותר, המונה כ-50,000 ערכים. המילון יצא לאור בשנת 2007.
אבנר מכהן כיועץ מדעי לוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
יחסי ישראל–סיישל

סקירה כללית

היחסים שבין הרפובליקה של סיישל לבין מדינת ישראל כוננו לראשונה בשנת 1992 כאשר החרם של מדינות אפריקה שמדרום לסהרה על ישראל שהחל כעשרים וחמש שנים קודם לכן הוסר.
היחסים הכלכליים בין ישראל לסיישל הם יחסים זניחים ביותר כאשר התיירות היא גורם שיתוף הפעולה החשוב ביותר שבין המדינות, שכן, סיישל ידועה כמדינת תיירות יוקרתית.
Miley Cyrus & Her Dead Petz

רקע

במהלך הנחיתה של טקס VMA 2015, סיירוס הופיעה עם שיר חדש ומפתיע, "Dooo It!", במהלך הסיום של הטקס. מיד לאחר ההופעה, סיירוס חשפה כי אלבום האולפן החמישי שלה, "Miley Cyrus & Her Dead Petz", בחוץ וזמין לשמיעה חינמית בSoundCloud.  
האלבום נכתב והופק בעיקר על ידי סיירוס, ונקרא ניסיוני ופסיכדלי, עם אלמנטים של פופ פסיכדלי, רוק פסיכדלי, ופופ אלטרנטיבי.
ריטונה

ריטונה (בלטינית: Ritona) או פריטונה (Pritona) היא אלה מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ באזור שבתו של שבט הטרוורי הקלטי (במערב גרמניה של ימינו ובצפון מזרחה של צרפת של ימינו).
לריטונה היה מרכזים פולחניים בפאכטן ובטריר. בפאכטן היה מוקדש תיאטרון לאלה, בו הועלו הצגות כחלק מהטקסים הדתיים (בהשפעת התרבות הרומית).
כתובת המוקדשת לאלה התגלתה גם באוזס (Uzès) שבדרום צרפת.
ככל הנראה ריטונה הייתה אלה אם (הנחה זו מתבססת על פסל שהתגלה בפכטן בו מתוארת האלה כדמות ישובה - תנוחה האופיינית לאלות בית או אלות משפחה), או אלת מרפא ומעיינות חמים. משמעות שמה "שער" - מרמז על תפקידה כאלת מרפא (או, במקרה של מוות - כאלה המובילה את המתים אל ארץ המתים). לפי סברה אחרת, משמעות שמה הוא "עמק" - וריטונה הייתה אלת העמקים.
מארק ברנס

חייו

נולד בשם  מארק ניימן בעיירת ניז'ין (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. כאשר היה בן חמש עברה משפחתו לחרקוב. בהיותו בחרקוב החל להופיע בתיאטרון מוזיקלי המקומי ולקח לעצמו שם במה "ברנס". בשנת 1929, לאחר סיום קורס תיאטרון השחקן הצעיר עבר למוסקבה. עד לשנת 1935 הוא השתתף במספר הצגות בתיאטראות השונות במוסקבה. החל משנת 1935 ברנס החל להצטלם בקולנוע והחל לצבור פופולריות. 
בשנת 1943 הוא שיחק אחד התפקידים הראשים בסרט "שני לוחמים" (Два бойца) (בתפקיד ראשי שני שיחק בוריס אנדרייב) והסרט זכה להצלחה רבה. בסרט זה הוא שר את אחד השירים המפורסמים שלו. לאור ההצלחה הרבה של הסרט והשירים ברנס החל להופיע עם קונצרטים בכל רחבי ברית המועצות. החל מסוף שנות ה-40 ברנס היה בין הזמרים הפופולריים במדינה. רפרטואר הזמר כלל 82 שירים מהם 40 נכתבו לפי הזמנתו או בהשתתפותו.
במקביל לשירה, ברנס המשיך להצטלם בסרטי קולנוע. בשנת 1951 הוא זכה בפרס סטלין עבור תפקיד בסרט. 
בשנת 17 בספטמבר 1958 בעיתון איזבסטיה ובפרבדה הופיעו מאמרים בגנות הזמר. באותה תקופה מאמרים מסוג זה לא יכלו להתפרסם ללא אישור מראש מנציגי השלטון ברמה בכירה. כתוצאה מפרסומים אלו הופסקו הופעותיו ברדיו והוא הפסיק לקבל הזמנות השתתפות בסרטים. רק בשנת 1960 הוא חזר לרדיו ובשנת 1961 הצטלם בתפקיד זוטר בסרט. בסך הכול במהלך הקריירה ברנס הצטלם במעל 40 סרטים. 
בהמשך ברנס חזר בהדרגה להופיע עם השירים אך לא חזר להצטלם בסרטי קולנוע בהיקף נרחב. עם שיריו הוא הופיע רבות ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי. ב-8 ביולי 1969 ברנס הקליט את שירו האחרון "העגורים" (Журавли) על פי מילים של רסול גמזטוב.
מארק ברנס נפטר ב-16 באוגוסט 1969 מסרטן הריאה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'י. לפי בקשתו במהלך הלוויה הושמעו הקלטות משיריו.
בשנים 1995-1997 הוצאו 3 תקליטורים הכוללים את כל שירי הזמר.
מארק ברנס היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה נפטרה בשנת 1956. בשנת 1960 הוא התחתן בשנית, אשתו הייתה צעירה ממנו ב-18 שנים.
פלומיננסה

היסטוריה

פלומיננסה נוסדה ב-21 ביולי 1902 על ידי אוסקר קוקס, ברזילאי ממוצא בריטי, לאחר שחזר מלימודים באירופה והוקסם ממשחק הכדורגל. המועדון הורכב על ידי בני האליטות של ריו דה ז'ניירו ובמהרה הפך להיות אחד המועדונים המפוארים של העיר.
בדומה לרבים ממועדוני הכדורגל בתחילת המאה ה-20, הייתה פלומיננסה אליטיסטית וגזענית בתחילת דרכה. בשורותיה הורשו לשחק חברי המועדון בלבד וחברות במועדון לא הייתה פתוחה לקהל הרחב. 
בשנות ה-20 דגלה פלומיננסה בהפיכת הכדורגל בברזיל לספורט מקצועי. התנועה לקידום מטרה זו גרמה לפילוג בכדורגל הברזילאי למשך מספר שנים, עד שבאמצע שנות ה-30 היא זכתה בהצלחה והכדורגל התמקצע. אחת מהתוצאות של התמקצעות זו הייתה ששורות הקבוצה נפתחו עם הזמן לשחקנים מכל גזע ומוצא.
בין השנים 1936 ו-1949 הייתה פלומיננסה בולטת מעל הקבוצות האחרות בריו דה ז'ניירו, עם חמש אליפויות ותארים אחרים.
ב-1949, הוענק לפלומיננסה ה"גביע האולימפי" על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, והוא נחשב כפרס נובל לספורט. בשנת 1952, זכתה פלומיננסה ב"גביע ריו", תחרות שהייתה למעשה אליפות העולם לקבוצות.
בעשורים הבאים, המשיכה פלומיננסה להיות בין הקבוצות החזקות של ריו דה ז'ניירו ושל ברזיל. היא הייתה אלופת טורניר רוברטו גומס פדרוזה ב-1970 ואלופת ליגת העל הברזילאית ב-1984. באמצע שנות ה-80 הייתה הקבוצה מכונה "A Máquina" ("המכוֹנה").
בשלהי שנות ה-90 התדרדרה פלומיננסה באופן ניכר בתפקודה והיא ירדה לליגה ב' של אליפות ברזיל בשנת 1996. תמרונים פוליטיים מנעו את הירידה ובשנת 1997 שיחקה עדיין פלומיננסה בליגת העל, אך שוב ירדה בתום העונה לליגה ב', הפעם ללא הצלות. המצב הלך והחמיר, כאשר ב-1998 שוב ירדה פלומיננסה ומצאה את עצמה בליגה ג' - שפל הקבוצה בכל הזמנים. 
בשנת 1999 הקבוצה התאוששה וזכתה באליפות ליגת ג', אשר החזירה אותה לליגה ב'. בעקבות תמרון פוליטי נוסף, שהתאפשר בגלל משבר גביע ז'ואו אבלנז'ה, הוחזרה פלומיננסה לליגת העל בשנת 2000, עוד לפני שהייתה לה ההזדמנות והחובה להצליח בליגה ב'. פלומיננסה נשארה בליגת העל מאז ועד היום. 
במהלך שנות ה-2000 התאוששה פלומיננסה וזכתה באליפות ריו דה ז'ניירו (2005) ובגביע הברזילאי (2007). כמו כן, הייתה פלומיננסה סגנית אלופה בגביע ליברטדורס (2008).
עונת 2009 של אליפות ברזיל הייתה יוצאת דופן עבור הקבוצה. במהלך שני השלישים הראשונים של התחרות, תפקודה של פלומיננסה היה ירוד מאוד ובסוף חודש ספטמבר מצבה היה כזה שהירידה לליגה ב' הייתה כמעט מובטחת. ואז, עם מאמן חדש (קוּקה) וחזרת פְרֵד מפציעה, התחילה פלומיננסה לזכות בכמעט כל משחקיה ובסופו של דבר הצליחה לעלות בטבלה ולצאת מתוך "אזור הירידה". בסוף 2009, הקבוצה אף זכתה במקום השני של גביע סודאמריקנה. בעקבות התפקוד בחלק האחרון של העונה, זכתה הקבוצה בכינוי "time de guerreiros" ("קבוצת לוחמים").
בשנת 2010, התפקוד החזק המשיך והביא לקבוצה את תואר אלופת ליגת העל. אחרי מקום שלישי בליגת העל ב-2011, פלומיננסה חזרה להיות הקבוצה החזקה בברזיל בשנת 2012 עם זכייה בליגת העל שלושה מחזורים לפני הסיום, כאשר לה ההגנה וההתקפה היעילות ביותר בתחרות ומלך השערים שלה (פרד). פלומיננסה גם זכתה באליפות ריו דה ז'ניירו באותה השנה.
אורי פז

ביוגרפיה

פז הוא בנו של העיתונאי ישראל פז, ממייסדי העיתון "חדשות הספורט", עורך הספורט והכתב הצבאי של "על המשמר".
פז קיבל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל מאוניברסיטת תל אביב ב-1981, ותואר שני בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים ב-1987. עבודת המאסטר שלו התמקדה באתיקה עיתונאית: "הפיקוח על אמצעי התקשורת – הקשר בין מועצת העיתונות לציבור". ב-2018 סיים את לימודי התואר השלישי בתקשורת באוניברסיטת בר-אילן (בהנחיית פרופ' איתן גלבוע) בנושא: "אתיקה עיתונאית - טעות, תיקון, מניעה".  
החל את הקריירה העיתונאית בעיתונים "על המשמר" ו"חדשות הספורט" ככתב וכעורך (בשנים 1975 – 1983). נמנה עם צוות ההקמה של העיתון "חדשות" ב-1984.
ד"ר פז שימש בתפקידים רבים בתחנת הרדיו גלי צה"ל. הוא החל ככתב, מגיש מבזקים ויומני חדשות, ועבר לתפקידי עורך ועורך ראשי של יומן הערב "ערב טוב ישראל", ראש מחלקת החדשות והאקטואליה (בשנים 1994 – 1988), וממלא-מקום מפקד גלי צה"ל. פז נמנה עם צוות אנשי גלי צה"ל שזכו בפרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית על סיקור מלחמת לבנון הראשונה ב-1984. זכה בפרס מפקד גלי צה"ל במסגרת השידורים על התוכנית "ערב טוב ישראל" כעורך ראשי ב-1987 וכן על ניהול הגל המיוחד עם "קול ישראל" במלחמת המפרץ (1991) ושידורי מחלקת האקטואליה מוועידת מדריד (1992).
לאחר 16 שנים בגלי צה"ל היה פז בין מקימי תחנת הרדיו האזורית רדיוס 100FM, ושימש בה כמנהל הרדיו והתוכניות בשנים 1994 – 1996. 
עבד בחדשות ערוץ 2 בתפקיד רכז הכתבים, רכז המערכת וסמנכ"ל התוכן של החברה עד להקמת ערוץ הכנסת. במסגרת פעילותו בחברה היה שותף ב-2002 להקמת מערכת החדשות של "ישראל פלוס" (ערוץ 9) ברוסית, וניהל מטעמה את המערכת בשנתה הראשונה.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, פז משמש כמרצה לתקשורת, ובמיוחד לאתיקה עיתונאית ולמקצועות הרדיו, במוסדות להשכלה גבוהה. לימד מ-1996 באוניברסיטת בר-אילן ומ-1990 במכללה למנהל. 
בשנת 1994 קיבל מלגה מטעם ממשלת ארצות הברית והוזמן על ידי מחלקת המדינה להשתתף בפרויקט בינלאומי בנושא "תהליך קבלת ההחלטות במדיניות החוץ האמריקאית", בהשתתפות דיפלומטים ועיתונאים בכירים מרחבי העולם.
פז פרסם מחקרים ומאמרים רבים בתחומי התקשורת בכתבי עת שונים. 
נשוי לרחל, פסיכולוגית קלינית, ואב לשלושה ילדים: אמיר, נדב ויובל.
וסילי מקסימוב

קורות חיים

מקסימוב נולד למשפחת איכרים בכפר לופינו שליד נובאיה לאדוגה. הוא התייתם בצעירותו, והחל לעבוד בחנות איקונות למחייתו, בה למד לצייר. בשנת 1863 התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ובשנת 1864 הצטרף לקומונת האמנים (Арте́ль худо́жников) שהוקמה על ידי פ. נ. קרסטונווצב. הקבוצה התקיימה שנה אחת לפני שפורקה אולם מקסימוב הושפע מחבריה. בשנה זו צייר מקסימוב את היצירה "הילד החולה" אשר זיכתה אותו במדליית זהב מאת האקדמיה.
מקסימוב סיים את לימודיו באקדמיה בשלוש שנות לימודים (קצב לימודים מהיר ביותר) ובשנת 1865 סירב (בדומה לאמנים אחרים בהם איוואן קרמסקוי) להשתתף בתחרויות האקדמיה. סירוב זה נבע מסירובו לנסוע וללמוד אמנות ברחבי אירופה (קריטריון אשר נדרש על מנת להשתתף בתחרויות), והעדיף לנסוע בכפרי רוסיה ולצייר את המראות שראה בסגנון ריאליסטי.
לאחר תום לימודיו עבר לכפר שובינו שבפלך טבר, שם צייר את הכפריים ופשוטי העם והתפרנס מלימוד ציור לנסיכה גולנישב-קוטוזוב (צאצאית של מיכאיל קוטוזוב).
יצירתו "סיפורי סבתא" (1867) הוצגה בתערוכת הנודדים וזכתה בה בפרס. היצירה נרכשה על ידי האספן פאבל טרטייקוב. בשנת 1872 הצטרף מקסימוב לקבוצת הנודדים (קבוצת פרדויז'ניקי) ובמהרה הפך לאחד ממוביליה. איליה רפין ציין כי מקסימוב היה אבן הפינה של הקבוצה. 
בשנות חייו האחרונות יצא הסגנון הריאליסטי מהאופנה, ולא היו רוכשים ליצירותיו של מקסימוב, אולם מקסימוב המשיך לצייר את התושבים הכפריים העניים של רוסיה, תוך שהוא חי חיי עוני ומחסור. 
מקסימוב נפטר בסנקט פטרבורג.