ראדו היפה

שנות נעוריו כבן ערובה אצל הסולטאן העות'מאני

ראדו היפה נולד בגלות טרנסילבניה. כילד קטן, ליווה את אביו ואת אחיו הגדול ולאד "דרקוליה" בחצרו של הסולטאן הטורקי מוראט השני, בברוסה. לא ברור אם הישארותם של הילדים כבני ערובה אצל הטורקים התחילה עוד ב-1437 בעקבות כניעת אביו לסולטאן או מאוחר יותר (ב-1442). ידוע כי החל משנת 1442 הם גודלו במבצר אגריגז (Eğrigöz) בנפת אמט בוילאייט גרמיאן, לא רחוק מקיטאהיה, במעקב אנטוליה. חייהם היו במידה רבה תלויים בנאמנותו של אביהם ולאד דראקול כלפי האימפריה העות'מאנית. בעת שהותם כבני ערובה קיבלו חינוך שכלל לוגיקה, לימוד הקוראן והשפה הטורקית. כמו כן למדו את אמנויות המלחמה כולל הרכיבה על סוסים. בינתיים ולאד דראקול אביהם הצליח לעלות שוב על כס ולאכיה, מולדתו, ממנו הודח על ידי יאנוש הוניאדי.
בשנת 1448 ולאד דרקוליה שוחרר על מנת לשמש שליט בוולאכיה. ראדו שנשאר, ככל הנראה מרצון, במדינה העותמ'נית, המיר אולי את דתו לאסלאם.
לפי עדות הכרוניקן הביזנטי לאוניקוס כאלקוקנדילוס, בספרו "Historiarum Demonstrationes", ראדו הפך למאהב של בנו של מוראט השני, הסולטאן מהמט השני. הכרוניקן מספר שניסיון ראשון של מהמט לפתותו לא צלח מפני שראדו שלף סכין, פצע את מהמט ואחר כך ברח וטיפס על עץ. בהמשך השניים נתידדו.
בראש יחידות של יניצ'רים, מילא ראדו משימות צבאיות- כמו בדיכוי מרד באנטוליה והשתתף ב-1453 בכיבוש קונסטנטינופול לצידו של מהמט השני.

עלייתו שלטון

באביב 1462 הצטרף ראדו היפה, ככל הנראה, עם גדוד משלו, מורכב מ-4000 פרשים ולאכים, למסע הענישה של מהמט השני נגד אחיו, ולאד צפש, בוולאכיה. הם עמדו בכוח החלוץ של הצבא העות'מאני.
מחוזק על ידי העוצמה הצבאית העצומה של צבא הסולטאן, הצליח ראדו למשוך לצידו את רוב הבויארים והוכתר, ככל הנראה ביולי 1462, על ידי מהמט השני לשליט של ולאכיה במקום ולאד צפש שנאלץ להימלט לטרנסילבניה.
הבויארים היו שבעי רצון מהחלפתו של צפש עם שליט בינוני וחלש יותר. מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי, עמד לצאת להחזיר את ולאד צפש לשלטון, אבל חזר בו כשקיבל מהסקסונים בבראשוב, שהיו להם חשבון ישן עם השליט המודח, שלוש אגרות מזויפות שהצביעו על כוונות כביכול של ולאד להיכנע לטורקים ולחתור תחת שליטת המלך ההונגרי בטרנסילבניה. המלך, שהאמין בתוכן המכתבים עצר את מסעו ושלח את ולאד צפש לכלא בוישגרד. כוח טורקי של אקינג'י בראשות מכאלולו עלי ביי נשאר זמנית בוולאכיה כדי להבטיח את ביטחונו של השליט החדש.
שמו של ראדו בתור שליט מוזכר כבר באיגרת מ-15 באוגוסט 1462 של סגן-הקומס של הסקלרים אל נכבדי בראשוב ואל בעלי הארמון בבראן, שבו התבקשו אלה לשמור על הסכם השלום שנחתם עם "הנסיך המכובד ראדו, כעת ווייבוד של החלקים הציסאלפינים".
במשך כמעט עשור ידעה ולאכיה תחת שלטונו של ראדו היפה תקופה של שלווה יחסית, ללא עימותים עם הטורקים או עם הונגריה השכנה. הוא הקפיד לשלם מיסים כבדים (12,000 זהובים בשנה ולשלוח מתנות יקרות לסולטאן ולידע אותו על התנהגותם של המושלים הטורקים שעל יד הדנובה.
יחסיו עם הסוחרים הסקסונים מבראשוב (קרונשטאט) וסיביו (הרמנשטאט) היו קרירים. נותרו מכתבים רבים שבהם התלוננו הסוחרים על קשיים עם הבירוקרטיה השלטונית הוולאכית. בשנת 1470 ככל הנראה פרץ רעב בוולאכיה והיה צורך לייבא דגנים. המלך ההונגרי מתיאש הוניאדי אסר לייצא חיטה, שעורה, שיבולת שועל ודוחן לוולאכיה כדי למנוע מחסור ועליית מחירים בטרנסילבניה.

התחלת המלחמות עם שטפאן הגדול. המסע לקווקז עם הצבא העות'מאני

בסוף מלוכתו נאלץ לעמוד בפני ניסיונות חוזרים של שטפאן הגדול, שליט מולדובה להדיחו בגלל מדיניותו הכנועה כלפי העות'מאנים.
יש סבורים שבסוף שנת 1469 ניסה ראדו ללא הצלחה בעזרת הבאיים מדוברוג'ה לכבוש את קיליה ששטפאן הגדול הצליח לכבוש ב-1462.
אז כתגובה יצא שטפאן הגדול, הכעוס גם כך על מדיניותו הפרו-עות'מאנית של ראדו היפה, לפשיטות בוולאכיה ושרף את הנמל בראילה (27 בפברואר 1470), את העיר טרגול דה פלוץ' (28 בפברואר) ואת מחוז יאלומיצה. מלך פולין קזימיר הרביעי ניסה ככל הנראה לשווא לתווך בין שני השליטים ובמרץ 1471 פלש ראדו היפה, כתגובה נגדית, למולדובה, בזמן ששטפאן הגדול, שליט מולדובה, היה עסוק במאבק בטטרים מחצי האי קרים בראשות אמינק מרזה. שטפאן, שהצליח לגלות ולדכא בינתיים גם קנוניה פנימית של קבוצת בויארים נגדו, יצא לקראת ראדו וניצח אותו ניצחון מוחץ (ב-7 במרץ 1471), על יד היישוב סוץ' מצפון מרמניקו סראט.
במרץ 1473 כידיד ובן חסות של הסולטאן הצטרף ראדו היפה עם 12,000 חיילים ולאכים ומסע של מהמט השני בקווקז נגד אוזון חסן, השאה הטורקמני של ממלכת פרס (שליט אימפריית אק קויונלו). הוולאכים לקחו חלק בקרב הניצחון באוטלוקבלי ב-11 באוגוסט 1473. זה היה המסע הצבאי הארוך ביותר שבו השתתף צבא רומני אי-פעם - דרך רומליה, אסיה הקטנה ועד קווקז.
בתקופה שהטורקים היו עדיין עסוקים בסכסוך עם פרס, ב-8 בנובמבר 1473 עשה שטפאן הגדול הכנות לקראת מערכה חדשה נגד ראדו היפה וב-18-20 בנובמבר 1473 ניצח שטפאן את יריבו על נחל וודנאו או וודנה, לא רחוק מהכפר גרגיצה, 45 ק"מ צפונית-מזרחית מבוקרשט.
ראדו ברח לבוקרשט אבל שטפאן כבש את העיר ב-23 בנובמבר 1473. משפחתו של ראדו, כולל אשתו ובתו וגם כל אוצרותיו ודגליו נפלו לידי המולדבים. במקומו של ראדו הועלה לשלטון לזמן קצר בסאראב הזקן לאיוטה, טוען לכתר ממשפחת דנשט שישב תקופה ארוכה בגלות אצל הסקסונים בטרנסילבניה.
ב-28 בנובמבר ניסה ראדו לחזור, אבל הכוח הצבאי הטורקי (לפי הכרוניקה המולדבית -גרמנית - 13,000 חיילים טורקים ועוד 6,000 ולאכים) שהתערב לטובתו חוסל על ידי שטפאן. 2,300 שבויים טורקים הועלו על ידי שטפאן על שיפודים "דרך הטבור", כפי שמפרט הכרוניקן.

מלוכתו השנייה ואולי השלישית, דצמבר 1473 - סתיו 1474

כעבור חודש, בהיעדרו של שטפאן הגדול ששב לארצו, חזר ראדו עם עזרה צבאית טורקית נוספת, גרש את בסאראב הזקן לאיוטה מוולאכיה ושב לשלטון.
אולם במהלך שנת 1474 היו ככל הנראה ניסיונות חוזרים של שטפאן הגדול להכתיר שוב את בסאראב הזקן כשליט ולאכיה במקומו של ראדו. יש סבורים כי באביב 1474 חזר בסאראב הזקן בעזרתו של שטפאן הגדול. ראדו נמלט למבצר הטורקי שבג'ורג'יו.     נמצאה אגרת ששלח לנכבדי בראשוב ב-10 באוגוסט 1474.
מצד שני, א. קזן וא. דניזה מציינים במחקרם כי ניסיונות אלה של שטפאן עד לסתיו 1474, ככל הנראה, לה הניבו פרי. מכל מקום, מלך פולין קזימיר הרביעי ניסה שוב לתווך בין שטפאן  לראדו על מנת להשיג פשרה ולמנוע  פלישה טורקית בסמיכות לגבולות פולין ולפולין עצמה. אבל שטפאן הגדול, נחוש באותה תקופה להמשיך במאבק בטורקים, דחה את פניות המלך הפולני.
הכרוניקן הפולני, הבישוף יאן דלוגוש, מציין כי שליחי המלך "השתכנעו כי שטפאן אינו מתכוון לעשות שלום עם ראדו. וזאת לא מפני שלא חפץ בהסכם צודק, אלא מפני שראדו, במוסרו את כל המבצרים לידי הטורקים, תוך תלות ברצונם ודברם, לא היה יכול ולא העז לפעול על דעת עצמו, אלא היה נתון תחת שליטה זרה."
ב-1 באוקטובר 1474 פלש שוב שטפאן לוולאכיה, הרס את המבצר של ראדו בטליאז'ן ושוב העלה את בסאראב הזקן על כס ולאכיה.

מלוכתו הרביעית - סתיו 1474 - התחלת 1475

ראדו היפה חזר לשלטון פעם נוספת בסתיו 1474 ומשל עד התחלת 1475.
בינואר 1475 ייתכן כי ראדו היפה השתתף עדיין במערכה הגדולה בראשותו של האדים סולימאן פאשה במולדובה שהסתיימה בתבוסה קשה של הטורקים מידי שטפאן הגדול בקרב פודול אינאלט, הידוע גם כ"קרב ואסלוי" (10 בינואר 1475). עם השליט המולדבי באו כ-17,000 לוחמים.