google/wiki40b huggingface dataset:
פרנסיסקוס ויוהאנה ורסטאפן

פרנסיסקוס או פרנס (בהולנדית: Franciscus Verstappen;‏ 12 ביולי 1904 - 25 ביוני 1981) ויוהאנה מארי (בהולנדית: Johanna Verstappen;‏ 30 באוגוסט 1905 - 14 ביוני 1985) ורסטאפן, מנהל קואופרטיב איכרים ואשתו, הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שסייעו להציל עשרות יהודים מידיהם של הנאצים ועוזריהם.

קורות חיים

משפחת ורסטאפן התגוררה ב-Deputé Petersstraat 24, בכפר אורלו (Oirlo) שבדרום - מזרח הולנד ומנתה תשע נפשות.
באוגוסט 1922 החל פרנסיסקוס, אב המשפחה, לעבוד במרכז המסחרי L.L.T.B - סניפו של קואופרטיב האיכרים באורלו. בשנת 1931 התמנה פרנסיסקוס למנהל הסניף.

הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

משפחת ורסטאפן בלטה מבין יתר תושבי הכפר בהסתרת יהודים, ילדים ומבוגרים כאחד. בחוות המשפחה עברו במהלך שנות המלחמה עשרות יהודים, שחלקם הוסתרו בחווה המשפחתית וחלקם נשלחו להסתתר אצל שכניהם.
בשנת 1941 ביקרו בני הזוג ורסטאפן שני אחים יהודיים בני משפחת וייאנד, סוחרים למכנסי יוטה. לפגישה זו הגיעו גם אשתו וקארל וייאנד- ילדו של אחד מהאחים שנולד ביולי 1939. יוהאנה, אם לשש בנות באותה התקופה, אמרה כי הייתה רוצה שיהיה לה בן קטן כמו קארל, ובהסכמת שני הצדדים הפקידה משפחת וייאנד את קארל אצל בני הזוג ורסטאפן.
בספטמבר 1942 הגיע קארל לביתם של בני הזוג ורסטאפן בליווי של נערה נוצריה מביתם של משפחת וייאנד בארנהם.
באוקטובר 1943 הגיעה לביתם של משפחת ורסטאפן חנה פרינס, ילידת אמסטרדם, באמצעות ארגון סטודנטים. באביב 1944 הביאו אנשי המחתרת ההולנדית לבית המשפחה גם את לורה טרהוך, שנאלצה לעזוב את מקום המחבוא הקודם שלה ושנרתמה לסייע בעבודות הבית ובתפירה.
ב-6 ביולי 1944 הגיע הגסטאפו באישון לילה כדי לערוך חיפושים בבית המשפחה. הגסטאפו לקח את פרנסיסקוס, חנה, לורה ועשרה יהודים נוספים שהסתתרו בכפר, לבית סוהר בעיר איינדהובן (Eindhoven) ולאחר מכן למחנה הריכוז וסטרברוק (Westerbroek). פרנסיסקוס שוחרר ממאסרו, בעוד שעשרת היהודים שנתפסו נשלחו לאושוויץ. חנה ולורה, שנשלחו לברגן – בלזן, שרדו במחנה עד סוף המלחמה.

לאחר המלחמה

פרנסיסקוס גורש לגרמניה בסוף שנת 1944 וחזר בשנת 1945. לאחר סוף המלחמה נולד ילד נוסף למשפחת ורסטאפן.
ביוני 1945 חזרו לורה וחנה להולנד. חנה אושפזה בעקבות מחלה, אך היא הצליחה ליצור קשר עם פרנסיסקוס. פרנסיסקוס הגיע לבקר את חנה והחזיר לה כמה בגדים שנשארו בביתם, מכובסים ומגוהצים.
לורה הגיעה לבקר את משפחת ורסטאפן בביתם וקיבלה את חפציה השונים שהשאירה שם בחזרה, משפחת ורסטאפן שמרה על פריטים אלה, אף שבסתיו 1944 פונתה המשפחה מביתה בעקבות הקרבות.
לאחר המלחמה משפחת ורסטאפן אירחה את משפחת וייאנד, ששרדה את המלחמה גם היא, למשך מספר חודשים עד שמצאו בית. הם דאגו גם לקרובת משפחתם הקרובה של וייאנד - גב' מידלקופ, חולה שעברה מספר מחנות ריכוז.

הכרה והנצחה

בשנת 1965 קיבל פרנסיסקוס אות כבוד ממלכתי לרגל 40 שנות עבודתו בארגון האיכרים ועל מנת להודות לו על הטיפול שהעניק לאנשים בשנות המלחמה.
בעשרה בדצמבר 1972 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם להעניק לפרנסיסקוס ויוהאנה את תואר חסידי אומות העולם בהתבסס על העדויות שהובאו לפניה.
בשמונה במאי 1973 הוענקה תעודת כבוד לבני הזוג ורסטאפן, ויומיים לאחר מכן התקיים טקס בהר הזיכרון בירושלים, בו השניים קיבלו את מדליית חסידי אומות העולם ונטעו עץ בשדרת חסידי אומות העולם.
בילי סטרייהורן

שנים ראשונות

סטרייהורן גדל ליד פיטסבורג, פנסילבניה, בניסיון להרחיקו מאביו האלכוהוליסט בילה זמן רב אצל סבתו. בראיון אמר שהיא הייתה הדמות שהשפיעה יותר מכל על ילדותו. כבר בגיל 10 ניגן עבורה בפסנתר.
הוא למד מוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון בפיטסבורג אצל אותו מורה אצלו למדו מוקדם יותר ארול גארנר ומרי לו ויליאמס. עוד בנעוריו כתב את הסטנדרטים הידועים Lush Life (שנקרא בתחילה "Life Is Lonely") ‏, My Little Brown Book, ו- Something to Live For. הוא הבין שכאפרו-אמריקאי ייקשה עליו להתקבל בעולם המוזיקה הקלאסית ולהתקדם בה ולכן פנה לג'אז. ההשפעה הראשונה עליו בכיוון נגינת פסנתר ג'אז הייתה של הפסנתרן ארט טייטום.

עם דיוק אלינגטון

סטרייהורן פגש את אלינגטון ב-1938, כאשר ניגן בהרכב שנקרא "הכובענים המשוגעים". אלינגטון, שביקר בפיטסבורג עם תזמורתו שמע את סטרייהורן והתלהב. אלינגטון שכר את סטרייהורן תחילה כפסנתרן ועד מהרה כמעבד, מלחין ואף כמנהל מוזיקלי. בעוד אלינגטון היה דמות אב ומנהיג לתזמורת, היה סטרייהורן זה שדאג להיבט המוזיקלי המקצועי. סטרייהורן עבד תחת אלינגטון בלי לבקש הערכה פומבית, ואלינגטון גם לא העניק לו כזו. כדברי אלינגטון עצמו, "סטרייהון עובד קשה ואני מקבל את התשואות". ניתן לראות ביחסים סימביוזה או ניצול. סטרייהורן השלים את אלינגטון ואלינגטון נתן לסטרייהורן ביטחון ויד חופשית בהלחנה ובעיבוד. על כל פנים, אלינגטון טען שסטרייהורן היה "יד ימיני, יד שמאלי, העיניים שבגבי, מוחי הדהד בתוך ראשו ושלו - בי".
חלק ניכר מלחניו של סטרייהורן נרשמו על שמו של אלינגטון, כולל המנון התזמורת של אלינגטון, Take the "A" Train.
סטרייהורן עבד עם מוזיקאים כג'ימי הודג'ס ובן ובסטר על הסולואים שלהם ובנה ניגודים מעניינים בין החטיבות השונות בתזמורת. בהשפעת סטרייהורן הפכו יצירות ארוכות (סוויטות) אופייניות לרפרטואר התזמורת וניכרה השפעת המסורת הקלאסית בבניית המלודיות ובתזמור.
אחד משיאי פעילותם המשותפת של סטרייהורן ואלינגטון היה כתיבת הפסקול זוכה פרס גראמי לסרטו של אוטו פרמינגר מ-1959, "אנטומיה של רצח" ובו הקטעים שהפכו לסטנדרטים Such Sweet Thunder ו-The Far East Suite. פסקול זה מצוין כפורץ דרך מבחינת שילוב מוזיקת ג'אז בסרטים, מפני שהיה פסקול הג'אז הראשון שלא נבע מאירועי הסרט, בהם הוצגה על המסך תזמורת, אלא נכתב במיוחד. היה זה גם הפסקול הראשון של סרט הוליוודי משמעותי שנכתב על ידי אפרו-אמריקאים.
למרות שניסה קריירת סולו בשנות החמישים וכתב לתיאטרון, חזר סטרייהורן לשיתוף הפעולה עם אלינגטון. הוא שיתף פעולה גם עם הזמרת לנה הורן.

מוות והנצחה

בשנת 1964 אובחן סטרייהורן כלוקה בסרטן הוושט. ב-31 במאי 1967 נפטר, באותה שנה נבחר על ידי מבקרי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. אפרו פוזר בנהר הדסון בנוכחות חבריו הקרובים. עוד בהיותו מאושפז כתב את לחנו האחרון Blood Count, שהוא הקטע הראשון שהקליט אלינגטון באלבום הזיכרון שלו לסטרייהורן ...And His Mother Called Him Bill. הקטע האחרון באלבום זה נקרא Lotus Blossom והוא קטע פסנתר סולו מאולתר שניגן אלינגטון לזכר חברו, בעוד חברי הלהקה אורזים את כליהם.
תא כתום

תא כתום, "תא סטודנטים נגד ההתנתקות", היה ארגון סטודנטים ימני שנטל חלק בפעילויות המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.

היסטוריה

הארגון הוקם על ידי קבוצת פעילים בראשותם של אריאל גלבוע ורונן שובל, מהאוניברסיטה העברית, בתחילת שנת הלימודים תשס"ה (2004). הארגון מנה כ-4,000 סטודנטים, בכ-50 מוסדות לימוד אקדמיים. חבריו נטלו חלק בפעילויות המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, בשיתוף פעולה עם מועצת יש"ע.

לאחר ההתנתקות

לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות הארגון חדל להיות פעיל. בסוף שנת 2006 רונן שובל הקים יחד עם ארז תדמור את תנועת "אם תרצו".
הארד-רוק קפה

הארד-רוק קפה (באנגלית: Hard Rock Café) היא רשת בינלאומית של בתי-קפה-מסעדה גדולים, שנערכות בהם הופעות של מוזיקאים ועל הקירות שלהם יש תצוגה של פריטי אספנות ונוסטלגיה מתחום מוזיקת הרוק. הסניף הראשון של הרשת נוסד בלונדון בשנת 1971. נכון לדצמבר 2015 יש לרשת 191 סניפים ב-59 מדינות, כולל 157 בתי קפה, 22 מלונות ו-11 בתי קזינו.
בעבר היה סניף אחד במדינת ישראל – בדיזנגוף סנטר שבתל אביב. הסניף נפתח בשנת 1993, אך נסגר בשנת 1997, לאחר שהזכיין צבר חובות בסך של כ-5 מיליון שקל. בסניף התל אביבי של הרשת נערכו חלק מההופעות הנחשבות בתולדות מוזיקת הרוק בישראל כמו ההופעה של מאיר אריאל ולהקת קריזמא המתועדת באלבום דלתות נפתחות מעצמן (1998) וכמו ההופעה של יזהר אשדות המתועדת באלבום הסולו השלישי שלו (1995) שהיה רב מכר.
רשת הארד-רוק מחזיקה בבעלותה גם בתי מלון וקזינו אחדים ברחבי העולם. מיזם השעשועים הארד-רוק פארק בקליפורניה נסגר בשל המשבר הכלכלי של אמצע העשור הראשון של המאה ה-21.
בשנת 2006 נקנתה רשת הארד-רוק קפה בסכום הקרוב למיליארד דולר מרשת ראנק גרופ על ידי שבט סמינול האינדיאני, שמנהל את הרשת עד היום.
המוזיאון הלאומי של הונגריה

היסטוריה

ראשיתו של המוזיאון ב-1802 בספרייה ואוסף של פריטי טבע של הרוזן פֵרֵנְץ סֵצֵ'נִי (Széchényi Ferenc; אביו של אישטוון סצ'ני) שנפתחו לציבור. ב-1807 תמך הפרלמנט ההונגרי בעידוד תרומות למוזיאון. הפרלנמט של 1832–1834 נתן זריקת עידוד למוזיאון בהקצבת חצי מיליון פורינט והחלטה על הקמת משכן קבע למוזיאון.
בשנת 1846 נחנך המבנה הנוכחי של המוזיאון, בניין נאו-קלאסי גדול ומרשים בתכנונו של האדריכל מיהאי פולק. הגמלון מתאר ייצוגים סימבוליים של פאנוניה (הונגריה), המדעים והאמנויות.
במרץ 1848 היה המוזיאון למוקד ההתקוממות של המהפכה ההונגרית של 1848. בחזיתו ניצב המשורר הלאומי שנדור פטפי והקריא להמון את "12 הנקודות" ואת שירו הלאומי "Nemzeti dal" ("שיר לאומי"). מעמד זה הפך לסמל המהפכה והקנה למוזיאון מקום סמלי בלאומיות ההונגרית המתחדשת. בחזיתו מונצחים המשוררים פטפי וחברו, יאנוש אראן וברחבה שלפניו נערכים טקסי הזיכרון למהפכה.

התצוגות

אגף הארכאולוגיה של המוזיאון מתאר את החיים בשטח הונגריה בתקופה הפרה-היסטורית שלה, החל מ-400,000 שנה לפני זמננו ועד שנת 804 לספירה. התערוכה כוללת ממצאים ארכאולוגיים מאזורי "הונגריה הגדולה" הכוללת גם את טרנסילבניה וחלקים מסלובקיה ומקרואטיה.
תצוגת הקבע המרכזית מתארת את התפתחות ההיסטוריה של הונגריה. בעיקר מתמקדת התערוכה בסממני הריבונות והשלטון של המדיארים ובמקומם ברצף הכיבושים מתקופת השלטון הרומי ועד הכיבוש העות'מאני. כל תקופה מיוצגת על ידי תרשימים, מפות, חפצי אמנות פלסטית, מטבעות, תכשיטים, תעודות, חפצים יומיומיים, סרטונים והמחשות ממוחשבות. כמו כן מאחסן, משמר ומציג המוזיאון כלים, רהיטים ואריגים אותנטיים מכנסיות וארמונות, בהם כיסאות מגולפים בעץ בסגנון גותי מכנסיית בארטפה (Bártfa; כיום ברדיוב בסלובקיה) ומכנסיית המנזר הפרנציסקני בנירבאטור (Nyírbátor).
תצוגה חשובה נוספת מתארת את ההיסטוריה ההונגרית המודרנית מהמהפכה של 1848 ואילך. כן מונצחים אישים הונגרים, בעיקר בני המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, בעלי חשיבות עולמית בתחומי הספרות, המוזיקה, המדע והרפואה.
המחצית השנייה של המאה ה-20 מיוצגת על ידי התמודדות העם ההונגרי עם משטרי האימה הפשיסטיים של מיקלוש הורטי ושל "צלב החץ" במלחמת העולם השנייה, עם משטרו של הרודן מתיאש ראקושי והתקופה מהמרד ההונגרי של 1956 ועד החזרת העצמאות הלאומית המלאה ב-1989. המוזיאון מחזיק באוסף גדול של תצלומים המתעדים את ההיסטוריה ההונגרית ואת חיי העם במהלך המאה ה-20.
מרכז פלורידה

מרכז פלורידה (באנגלית: Central Florida) הוא אזור של מדינת פלורידה שבארצות הברית הכולל את המחוזות אורנג', אוסיאולה, ברווארד ווולוסיה. יש המכלילים גם את המחוזות פולק, פלאגר וסאמטר באזור זה. מחוזות אלה מכונים גם "מסדרון ה-I-4" על שם כביש בינמדינתי I-4 החוצה אותם.
אקלים המחוזות סובטרופי, אולם סופות הוריקן וסופות רעמים רבות פוקדות את האזור.
נכון לשנת 2006, אוכלוסיית האזור מנתה כ-3.5 מיליון תושבים.
הערים העיקריות באזור הן אורלנדו, פאלם ביי, לייקלנד, מלבורן, דלטונה, דייטונה ביץ', קיסימי, אלטמונטה ספרינגס וסנפורד.
כלכלת האזור מתבססת על התיירות, ונמצאים בו אתרי תיירות רבים בהם: אתר הנופש וולט דיסני וורלד הכולל ארבעה פארקי שעשועים של חברת וולט דיסני: ממלכת הקסם, אפקוט, אולפני הוליווד של דיסני וממלכת החיות של דיסני, וכן את אתר הנופש יוניברסל אורלנדו, סיוורלד, גני סיפרס, גני בוק טאוור, מרכז החלל קנדי וגייטורלנד.
באורלנדו ממוקם המרכז הרפואי המתקדם של אוניברסיטת מרכז פלורידה, וכן מוסדות מחקר רפואי רבים המכונים מדיקל סיטי.
באזור אתרי טבע רבים ושלמעלה מ-1,500 אגמים ובריכות טבעיות שסביבן שמורות טבע ומסלולי טיולים בטבע.
כלצידים

תיאור

הצרעות המשתייכות לעל-משפחת הכלצידים קטנות מאוד – אורכן לא עולה לרוב על 3 מילימטר. המין Dicopomorpha echmepterygis, ששייך לעל-משפחת הכלצידים, הוא החרק הקטן ביותר בעולם – אורכו של זכר בוגר הוא כ- 0.11 מילימטר. לצרעות אלו מספר מצומצם של עורקים בכנפיים, למינים רבים צבעים מטאליים ומחוש ברכי.

ביולוגיה

מרבית המינים בעל-המשפחה הם פרזיטואידים – הנקבות מטילות ביצים על גבי או בתוך פרוק רגליים אחר; הצאצאים הבוקעים מהביצה ניזונים מהפונדקאי וגורמים למותו. ישנו מגוון גדול של פונדקאים השייכים לשלוש-עשרה סדרות של חרקים ושתי סדרות של עכבישניים. חלק מהמינים ספציפיים לפונדקאי ממין מסוים וחלקם יכולים להטיל במגוון פונדקאים. הנקבות יכולות להטיל בתוך או על גבי ביצי הפונדקאי, הזחלים או הנימפות, הגולם או דרגת הבוגר של הפונדקאי. חלק מהמינים משתקים את הפונדקאי ועוצרים את התפתחותו ואילו מינים אחרים מאפשרים לפונדקאי להמשיך בהתפתחות תוך כדי שהם ניזונים ממנו. הבוגרים ניזונים לרוב מצוף פרחים. בחלק מהמינים קיימת הזנה טורפנית – הנקבות הבוגרות יכולות, בנוסף להטלה על הפונדקאי, גם להיזון ממנו. מינים מעטים אוכלי-צמחים, חלקם אוכלי-זרעים וחלקם יוצרי-עפצים. בין המינים אוכלי הצמחים ניתן למצוא את צרעות הפיקוס, ממשפחת הצרפגיתיים (Agaonidae) המאביקות את פרחי הפיקוסים.

הדברה ביולוגית

צרעות כלצידיות הן אחת הקבוצות החשובות ביותר בהדברה ביולוגית של חרקים מזיקים. מאות מינים קשורים בהדברה יישומית כנגד פרפרים, עשים, כנימות עלה, כנימות מגן, כנימות עש ועוד. גם בישראל ישנו שימוש בצרעות אלו – לדוגמה: מין של צרעת האנגירוס (Anagyrus) כנגד כנימות קמחיות.
בית קרול גבהארדט

היסטוריה

בשנת 1856 קיבלה איש עסקים מוורוצלב, קרול גבהארדט, חלקת אדמה ברחוב Niarednia, כיום רחוב פומורסקה (בפולנית: Pomorska). בארבע השנים שלאחר מכן הוא בנה ארמון רב קומות עם שני מבנים חיצוניים על צדיו, בית דפוס, בית צבע, אורווה עם בית קרונות ולול. בשנת 1861 מכר גבהארדט את האחוזה שלו לוודיסלב קוחנובסקי. הקונה לא יכול היה לשלם את כל הסכום והתיק הסתיים בהוצאה לפועל. על הארמון והבניינים השתלטו על ידי הצבא הרוסי שהוצב במקום במהלך מרד ינואר. בשנת 1866 הועמד הנכס שוב למכירה פומבית, והפעם הוא נקנה על ידי סוחר יהודי מוורשה, ישראל גינזברג. חמש שנים לאחר מכן, הוא מכר אותו לבנק הנדלובי, שהוקם על ידי יצרנים מובילים של לודז'. לאחר מכן נבנה הארמון מחדש לסגנון נאו-רנסאנס, ויצר משרדי חילופי דברים עבור לקוחות בקומת הקרקע, ומשרדים וחדר ניהול בקומה הראשונה. הגידול במספר הפעולות הבנקאיות הוביל לשיפוץ נוסף שביצע קז'ימייז 'פומיאן-סוקולובסקי. הבנקאים התארחו שם עד שנת 1913, בהם עברו למטה החדש בצומת הרחובות של ימינו קושצ'יושקי (Kosciuszki) ורחוב 6 באוגוסט (6 Sierpnia). בשנת 1918 נקנה הארמון מבנק האנדלובי על ידי הזוג הנשוי אדלה והרמן גרינשפן. הרמן נפטר בשנת 1932 והרכוש החוב הוחזר במכירה פומבית. במשך כמה שנים לא היו קונים, ורק בשנת 1936 האחוזה נרכשה על ידי הקהילה היהודית בלודז' וכך הפך הארמון למושב הרבנות והוועד של הקהילה היהודית. בנוסף, היה בו אולם חתונות. במהלך מלחמת העולם השנייה, הגרמנים השתלטו על הרכוש, ולאחר שחרור העיר לודז' על ידי הצבא הסובייטי והקמת הרפובליקה העממית של פולין, נמסר המבנה לאוניברסיטת לודז' שמיקמה בו את הפקולטה לכימיה ופיזיה שלה. בשנת 1997 הוחזר הנכס לקהילה היהודית. בקומה הראשונה של הארמון יש בית כנסת, המורכב מחדר תפילה, עזרת נשים ומטבח. במקום מתקיימות תפילות והרצאות על יהדות, היסטוריה ומסורת. בקומת הקרקע ישנו מטבח ואולם הרצאות. לארגונים יהודיים אחרים יש את מטהם בבניין הקהילה: הקרן מונומנטום יודאיקום לודז ', האיגוד החברתי והתרבותי של היהודים, הקרן להגנה ומורשת של התרבות היהודית "שורשים משותפים". בקומת הקרקע נמצא גם בית מעון יום, הפתוח לחברי הקהילה. בית המלון "לינת אורחים" פועל גם הוא מאז 2005 בקומה השנייה, המציע אירוח לתיירים. בשנת 2008 הוקם בארמון מקווה עם חדרים נפרדים לגברים ונשים. מתקנים אחרים מספר משרדים ומרפאה.
שעיר לעזאזל (חברה)

שעיר לעזאזל (באנגלית: "scapegoating", מהמילה "Scapegoat") היא פעולה של הטלת אשם באדם או קבוצת אנשים והצבעה עליהם כ"שעיר לעזאזל" - כאשֵמים ונושאים באחריות למצב שלילי, בין אם הם הגורמים לו ובין אם לא.

כללי

ביהדות, מקור המונח "שעיר לעזאזל" הוא בטקס שילוח השעיר (התיש, זכר העז) ביום הכיפורים אל הצוק המכונה "עזאזל". השעיר כיפר על חטאי בני ישראל ביחד עם השעיר האחר, שהוקרב בבית המקדש.
משמעותו הסוציולוגית והפסיכולוגית של הביטוי, הנובעת ממשמעותו הדתית, היא "חף מפשע המואשם בפשעי אחרים ונדרש לכפר עליהם".
הטלת אשם היא מהלך המקובל לא רק ביחס לקבוצות מיעוט, אלא ביחס לכל קבוצת מתחרים שונה. אולם כאשר מדובר במיעוט שכוחותיו אינם שווים, ושאין ביכולתו להגן על עצמו, התופעה קלה ומתבקשת יותר.
אלבר ממי, בספרו "הגזענות", מאפיין את התופעה כשיח שאינו מחויב ללוגיקה או להיגיון. השעיר לעזאזל עשוי להיות מואשם באחריות לדברים והיפוכם. לפי ממי, הטלת האשם היא חלק בלתי נפרד מהשיח הגזעני. ניקוז האשם בזר השונה מאפשרת את גיבוש הקבוצה ואת ליכוד השורות.
שימוש בשעיר לעזאזל נפוץ גם כיום, בתקופה המודרנית. בפוליטיקה למשל, מהווה הטלת אשם כלי חשוב בתעמולה, המיועדת לגבש את התומכים מסביב לאדם או לרעיון.
בטיפול משפחתי ובטיפול קבוצתי מתואר השעיר לעזאזל באמצעות המונח מטופל מזוהה המתאר אדם המזוהה עם הקושי הנפשי של משפחתו או קבוצתו. האדם נבחר באופן בלתי מודע לשאת את התפקיד של נושא החולי ובדרך זו הוא מייצג את הקונפליקט הפנימי ולעיתים מאפשר להסב את תשומת הלב מהבעיה אליו, ובכך מקל על הכחשתה.
לורד קיצ'נר רוצה אותך

"לורד קיצ'נר רוצה אותך" (באנגלית: "Lord Kitchener Wants You") הוא כינויה של כרזת גיוס מ-1914, שבה נראה שר המלחמה הבריטי, הוריישו קיצ'נר, מצביע על הצופה, ומתחתיו הכיתוב "רוצה אותך" (WANTS YOU). הכרזה עוצבה על ידי אלפרד ליט (Leete) והופיעה לראשונה על שער המגזין השבועי "London Opinion". בווריאציה אחרת של הכרזה הופיע הכיתוב "מולדתך צריכה אותך" (YOUR COUNTRY NEEDS YOU). זהו הדימוי המפורסם ביותר ששימש בקמפיין הגיוס לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מינה ראש ממשלת בריטניה הרברט אסקווית' את קיצ'נר לשר המלחמה. על קיצ'נר, יוצא הצבא הראשון שהתמנה למשרה זו, הוטלה המשימה של גיוס כוחות גדולים למלחמה בגרמניה. בניגוד לצבאות אחרים במלחמה בהם הונהג גיוס חובה, הצבא הבריטי נסמך עם פרוץ המלחמה (ועד 1916) על התנדבות לצבא. במסגרת קמפיין הגיוס שעשה שימוש בכרזה שבה נראו פניו המשופמים של קיצ'נר, אצבעו המורה והכיתוב "הצטרף לצבא מולדתך", התגייסו למעלה מ-2 מיליון בני אדם בשנתיים הראשונות למלחמה.
ברבות השנים זכה דימוי זה של לורד קיצ'נר מצביע ישירות אל הצופה לחיקויים רבים; המפורסם שבהם ככל הנראה הוא בכרזה אמריקאית מ-1917, שבה הופיעה דמותו של "הדוד סם" בתנוחה זהה לזו של קיצ'נר בכרזה המקורית.
August and Everything After

רקע

בשנת 1989 החליט אדם דוריץ, מוזיקאי מתחיל בתקופה קשה בחייו, לצאת לטיול ברחבי אירופה. כשהגיע ליוון התאהב בבחורה אוסטרלית, ולאחר שנפרדו עקב חזרתה לאוסטרליה כתב דוריץ את השיר Anna Begines (הנכלל באלבום). אירוע זה עורר בו את הרצון לחזור לארצות הברית וליצור מוזיקה חדשה. דוריץ שב לקליפורניה, שם החל לנגן ולהקליט שירים עם הגיטריסט דייוויד ברייסון. רבים משירים אלה היוו את הבסיס לאלבום הבכורה של הלהקה שהקימו, קאוניטנג קרואוז.
הלהקה החדשה הופיעה באזור סן פרנסיסקו וצירפה מוזיקאים נוספים, כולם חברים של דוריץ, ובשלב מסוים חתמה על חוזה הקלטות בחברת גפן רקורדס. ההקלטות לאלבום התבצעו, בעצתו של חבר דה בנד רובי רוברטסון, באחוזה בלוס אנג'לס ולא באולפן הקלטות, כמקובל. את ההקלטות ליווה טי-בואן בורנט (T-Bone Burnett), ששימש כמפיק המוזיקלי של האלבום. דוריץ תיאר את חודשי העבודה על האלבום כ"אכזריים, אבל בצורה טובה. היינו צריכים ללמוד שלנגן טוב ולנגן שירים יחד הם שני דברים שונים לחלוטין". האלבום יצא ב-14 בספטמבר 1993, ובעקבותיו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות.
עטיפת האלבום מציגה את מילות השיר August and Everything After בכתב יד, אך הלהקה החליטה שלא לכלול אותו באלבום. השיר לא יצא באלבום רשמי, אך הקרואוז מנגנים אותו לעיתים בהופעותיהם.

ההוצאה המחודשת

ב-18 בספטמבר 2007 יצא האלבום בהוצאה מחודשת כדיסק כפול. בחלק הראשון נכללים השירים המקוריים, בעיבוד מחודש של אדם איין וסטפן מרקוסן, ושש רצועות בונוס, בהן ארבע הקלטות מקלטת הדמו של הלהקה וגרסאות כיסוי לשירים של וודי גאת'רי ובליינד למון ג'פרסון. החלק השני מציג הקלטה של ההופעה האחרונה של הלהקה במסגרת סיבוב ההופעות של האלבום, מה-9 בדצמבר 1994 ב"אליזה מונמרט" שבפריז.

ביקורת ומכירות

האלבום התקבל באהדה רבה על ידי הרוב המוחלט של מבקרי המוזיקה באותה תקופה, שהביעו את הערכתם על כך שלהקה צעירה הקליטה אלבום בכורה מגובש ומבטיח. לאחר צאתה של המדורה המחודשת, חלק מהמבקרים אף הגדילו ואמרו שהאלבום היווה את שיאה היצירתי של הלהקה, שלא הצליחה לשחזר את ההישג
באלבומיה הבאים.
במגזין רולינג סטון נכתב:
ב-11 השירים של August and Everything After,‏ Counting Crows מצליחים להעביר רגשות מורכבים (ולעיתים מייאשים) בחוכמה ובכנות, בלי למחזר קלישאות. העובדה שלהקה צעירה משיגה כל כך הרבה באלבומה הראשון הוא אירוע ששווה לחגוג.
— Thom Jurek, Rolling Stone
בחודשים לאחר צאת האלבום הוא זכה לתגובות פושרות מהקהל, מכירותיו היו בינוניות והוא הושמע בעיקר בתחנות רדיו שפנו לקהל המבוגר. מגמה זו השתנתה בדצמבר אותה שנה, כשערוץ MTV החל לשדר באינטנסיביות את הקליפ של השיר Mr. Jones. השיר הפך ללהיט, הושמע בתחנות רדיו רבות יחד עם שירים נוספים מהאלבום, וקצב המכירות עלה, והיה למהיר ביותר מאז Nevermind של נירוונה. במרץ 1994 זכה האלבום למעמד של אלבום פלטינה לאחר שנמכרו מיליון עותקים, והוא הגיע למקום ה-4 במצעד הבילבורד לשנה זו. נכון ל-2008 נמכרו מעל ל-7 מיליון עותקים מהאלבום.
אנדרו רידג'לי

ביוגרפיה

אנדרו רידג'לי נולד בווינדלשם, סארי, אנגליה. ההורים שלו הם ג'ניפר ג'ון ואלברטו מריו זכריה (שלימים שינה את שם משפחתו לרידג'לי); אמו סקוטית ואביו ממוצא איטלקי ומצרי. רידג'לי גדל בבושי, הרטפורדשייר.

קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

Wham!‎

וואם! נהנו מהצלחה עולמית בשנים 1981 - 1986, ומכרו יותר מ-28 מיליון תקליטים ברחבי העולם. הם הופיעו בהופעת הבכורה שלהם בארצות הברית בתוכנית הטלוויזיה "אמריקן בנדסטנד" של דיק קלארק. הם היו ללהקה הבריטית היחידה בשנות ה-80 שהניבה שלושה סינגלים במקום הראשון במצעדי המוזיקה בממלכה המאוחדת ובארצות הברית.
ב-1984 עבר רידג'לי ניתוח אף. לאחר שהתפרסמו תמונות בעיתונים בריטיים המראים את פניו של רידג'לי בתחבושת, מנהל וואם!, סימון נייפייר-בל טען שהתחבושות היו תוצאה של תקיפה במועדון לילה.
איוואן לוקוב

תחילת הקריירה

ב-1891 סיים לוקוב את האקדמיה הצבאית הבולגרית והוסמך כקצין רגלים וב-1901 נשלח להמשך לימודים באקדמיה הצבאית בסנקט פטרבורג. ב-1905 נשלח להשתלמות מקצועית בצבא צרפת ולמד במקביל פילוסופיה בסורבון. בין 1906–1908 כיהן כנספח הצבאי הבולגרי בפריז ובהמשך בסנקט פטרבורג. במלחמת הבלקן הראשונה מונה לראש המטה של אוגדת הרגלים ה-1 ולאחר מלחמת הבלקן השנייה הועבר לתפקיד מפקד האקדמיה הצבאית בסופיה.

מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לתפקיד ראש מחלקת מבצעים במטה הכללי הבולגרי וב-30 באוגוסט 1916 עם מותו של מאיור-גנרל קונסטנטין ז'וסטוב התמנה לראש המטה הכללי הבולגרי. ב-22 באפריל 1917 הרכיבו הגרמנים את "קבוצת הארמיות שולץ", כוח בפיקודו של הגנרל פרידריך פון שולץ שנועד ליישם מדיניות מתואמת מטעם מעצמות המרכז בחזית המקדונית והורכב מהארמייה ה-11 הגרמנית ו-7 אוגדות בולגריות בגיבוי פיקודי של קציני מטה גרמנים ואוסטרו-הונגרים. לכוח צורפה גם הארמייה ה-2 הבולגרית, אך היא נותרה תחת פיקוד עצמאי בהתאם לבקשתו של ניקולה ז'קוב מפקד החזית הבולגרי. היחסים בין הגרמנים לבולגרים היו מעורערים בתקופה זו ולוקוב מקורבו של ז'קוב מונה לפקד על הארמייה ה-2 והונחה לדווח לז'קוב אישית על התנהלות העניינים בחזית.
בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה, בפיקודו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה לאורך עמק הוארדאר שהובילה לקריסת הצבא הבולגרי. לוקוב ביקש בשם צבא ממלכת בולגריה שביתת נשק ומאוחר יותר היה חבר בצוות המשא ומתן לקביעת תנאי שביתת הנשק של סלוניקי,.

שלהי הקריירה ואחריתו

לאחר המלחמה מונה על ידי ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי להיות אחד מנציגי המשלחת הבולגרית לועידת השלום בפריז (1919), במסגרתה סוכמו תנאי חוזה ניי. במסגרת חוזה ניי צומצם מאד היקפו של הצבא הבולגרי וב-1 בינואר 1920 נאלץ לוקוב לסיים את שירותו הצבאי. לוקוב היה יושב ראש איגוד קציני המילואים, נודע כפעיל חברתי ולוחם למען זכויות האדם בממלכה.
איוואן לוקוב הלך לעולמו באפריל 1926 והוא בן 54 שנים.
קרינגורס ממיטילנה

חייו

קרינגורס נולד למשפחה חשובה בעיר מיטילנה, בירת האי לסבוס. ידוע כי היה לו לפחות אח אחד ששמו אאוקלידס.
הוא היה בן זמנו של הגאוגרף היווני סטראבון וסטראבון מזכיר את קרינגורס כאדם בעל שם. על פי כתובות שנמצאו במיטילנה, קרינגורס נשלח לרומא כשגריר מטעם עיר הבירה בשנת 45 לפנה"ס ובשנת 26 לפנה"ס.
בזמן שלטונו של אוגוסטוס קיסר, הוא חי בחצר הקיסר כמשורר. בזמן היותו ברומא, הוא כתב מספר מכתמים, המתייחסים לשלטונו של אוגוסטוס. הוא גם כתב שירים המוקדשים לאלים הרומיים.
קרינגורס מוערך כבעל רוח פואטית בשירתו.

יצירותיו

קרינגורס היה מחברם של 51 מכתמים. מספר מכתמים הם מתנות קטנות לילדי חבריו האצילים הרומיים. הוא שלח מכתם הממוען אל אחיינו של אוגוסטוס, מרקוס קלאודיוס מרקלוס (המאוחר) ומכתם אל הקיסר לעתיד טיבריוס, בו ברך אותו על ניצחונותיו הצבאיים בארמניה וגרמניה, ואל אחייניתו של אוגוסטוס, אנטוניה הצעירה. במכתם אחר קרינגורס מדבר על מסע בים שיצא אליו מאסיה לאיטליה, במהלכו ביקר באיים הקיקלאדיים ובקורפו.
אולם המכתם הידוע ביותר שקרינגורס כתב הוא המכתם הנחשב להספד של הנסיכה מבית תלמי והמלכה הקליינטית של מאוריטניה, קלאופטרה סלנה השנייה.
אחד המכתמים עוסק בגורלו של אדם בשם "פילוסטראטוס", שהיה בעל מעמד "בין אם על הנילוס או בתוך גבולות יהודה", אך ירד מגדולתו וככל הנראה גורש ל"אוסטרקינה  החולית". פילוסטראטוס זה מזוהה לרוב עם הפילוסוף שהשתייך לחוג הפנימי של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה ושאוגוסטוס חס על חייו לאחר כיבושו את מצרים בשנת 30 לפנה"ס.
אוניברסיטת איידהו

דירוג אקדמי

אוניברסיטת איידהו דורגה על ידי U.S. News & World Report במקום ה-90 בין האוניברסיטאות הציבוריות הטובות בארצות הברית ובמקום ה-171 בין כלל האוניברסיטאות בארצות הברית בדו"ח לשנת 2017, מבין 310 אוניברסיטאות שדורגו.
טרק (טיול)

טְרֵק הוא מסלול טיול רגלי האורך בין מספר שעות למספר ימים. אורכו של הטרק נקבע לפי המסלול, האזור וקצב ההליכה של המטייל. לרוב יאופיין טרק בכך שהתרמילאי נושא את כל ציודו על גבו, אך אין זה מחייב.
שכירת שירותיו של סבל מקומי אינה תופעה יוצאת דופן באזורים המיועדים לטרקים היות שהיא גם תורמת לאוכלוסייה המקומית הענייה פרנסה. מעבר לנשיאת הציוד הוא מאיר את עיני המטיילים בכל קשור לנוף מסביב. ניתן לקחת סבל דרך סוכנות נסיעות ואז התשלום הוא כולו מראש או לחלופין, עצמאית ואז התשלום מתחלק פר יום מסלול. קיימת הסכמה בין הפורטרים לבין בעלי הגסט האוסים במהלך הטרק, לספק להם לינה ואוכל ללא צורך בתשלום. הפורטר ערוך לטרקים מבחינה פיזית והוא מסוגל לשאת על גופו עד 20 קילו.
אחד הטרקים הפופולריים הוא רכס אנאפורנה (Annapurna) שבהרי ההימלאיה בנפאל, אשר ניתן לצאת אליו בדרך כלל בין ספטמבר לנובמבר, או במרץ-אפריל. יש אנשים שמחליטים לעשות אותו גם מחוץ לעונה, כך שבממוצע פורטר יכול להקיף את האנפורנה משהו כמו חמישה חודשים מלאים.
הטרק הוא מרכיב חשוב בטיול התרמילאים - בטרקים פוגשים תרמילאים ממדינות זרות ונחשפים לנופי הארץ המטויילת - שהם חלק הארי של הטיול. פעמים רבות יש לטרק שיא שהולכים לקראתו: צפייה בקרחון וטיול עליו, הגעה למעבר הרים גבוה, או מקום מעניין מבחינה גאוגרפית כגון האוורסט, או מבחינה תרבותית כגון מאצ'ו פיצ'ו.
מקור המילה טרק (Trek) או טרקינג (Trekking) בשפות סקסונית תחתית והולנדית, שבהן הפועל trekken פירושו למשוך או לסחוב (באנגלית drag או draw). השפה האנגלית שאלה את המונח מן האפריקאנס. או שמא מהמילה Tariq בערבית, שמשמעותה היא דרך.