google/wiki40b huggingface dataset:
אליאנץ ארנה

תיאור האצטדיון

הקיבולת הכללית של האצטדיון היא 71,137 איש (כולל מקומות עמידה). היציעים התחתונים יכולים להכיל 20,000 איש, היציע האמצעי מכיל כ-24,000 מקומות, והיציע העליון עוד כ-22,000. 10,400 ממקומות הישיבה בפינות היציע התחתון יכולים להפוך, בעת הצורך, למקומות עמידה, אשר יכיל 3,120 צופים נוספים. כמו כן, האצטדיון מכיל 2,200 מקומות לאנשי עסקים, 400 לתקשורת, 106 תאים ביציע הכבוד, המכילים עד 1,374 מקומות, וכן מקומות עגינה ל-165 כיסאות גלגלים. המגרש מסוגל לקלוט 71,137 צופים בעת משחקי הליגה הגרמנית, ו-67,812 צופים במשחקים בינלאומיים.
במתחם האצטדיון מצויים גם 3 מעוני יום, שתי חנויות אוהדים, חנות הדגל של באיירן מינכן, וכן חנות הדגל של מינכן 1860. גם מסעדות ודוכני מזון מהיר ממוקמים במתחם. כמו כן, ישנם 4 חדרי הלבשה (אחד לכל קבוצת בית, ולכל אחת מיריבותיהן), 4 חדרי מאמנים ושני חדרי הלבשה לשופטים. שני מגרשים משמשים לחימום השחקנים. במתחם מצויים גם 550 חדרי שירותים ו-190 מסכי טלוויזיה. המבקרים יכולים להחנות את רכבם במבנה החנייה הגדול באירופה, אשר בנוי ב-4 קומות, ובו 9,800 מקומות. 350 מקומות חנייה נבנו לאוטובוסים, ו-130 מקומות נבנו לשימוש הנכים.

בניית האצטדיון

בעת בניית האצטדיון נעשה שימוש ב-120,000 מטר מעוקב בטון ו-22,000 טון פלדה. לבניית החנייה נדרשו 85,000 מטר מעוקב בטון ו-14,000 טון פלדה.
לבניית הגג נדרשו 2784 יריעות ETFE (פולימר  אשר תוכנן לעמוד במגוון טמפרטורות) בעובי של 0.2 מילימטר. כל אחת מהיריעות יכולה להיות מוארת בכחול, אדום או לבן, לפי צבעי הקבוצות המשחקות. האצטדיון מואר בלבן בעת משחקי הנבחרת הגרמנית. על פי הוראות המשטרה הגרמנית, צבעי היריעות יכולים להתחלף בתדירות של 2 דקות ומעלה, כדי לא להסיח את דעתם של הנהגים.

היסטוריה

ב-21 באוקטובר 2001, נערכה הצבעה בקשר לבניית האצטדיון. ברוב קולות הוחלט לבנות בעיר אצטדיון חדש, במקום לבנות מחדש את האצטדיון האולימפי. צמד הארכיטקטים השווייצרים, שתכננו גם את האצטדיון הלאומי בבייג'ינג לקראת אולימפיאדת בייג'ינג 2008, החלו לתכנן את המבנה בסתיו 2002. בניית האצטדיון הסתיימה בסוף אפריל 2005 כפי שתוכנן מראש. תחנות הרכבת התחתית במינכן הורחבו, ומחלפים חדשים נבנו, כדי לאפשר גישה נוחה לעשרות אלפי הצופים במגרש.
ב-30 במאי 2005 נערך המשחק הראשון באצטדיון – מינכן 1860 מול נירנברג. פטריק מילכראום ממינכן 1860 היה כובש השער הראשון באצטדיון החדש. ביום לאחר מכן באיירן מינכן שיחקה נגד נבחרת גרמניה. הכרטיסים לשני המשחקים נמכרו עוד לפני השלמת בניית האצטדיון. ב-2 ביוני, עקב הביקוש הגבוה, נערך גם משחק בין שתי קבוצות הבית - מינכן 1860 ובאיירן מינכן. באיירן מינכן מכרה את כל הכרטיסים לעשרת המשחקים הראשונים באצטדיון.
ב-19 במאי 2012 אירח האצטדיון את משחק הגמר של ליגת האלופות בו גברה צ'לסי על באיירן מינכן לאחר דו-קרב בעיטות עונשין. הייתה זו הפעם הראשונה בה קבוצה שיחקה בגמר ליגת האלופות במגרשה הביתי.
בשנת 2017 מינכן 1860 החליטה לעזוב את האצטדיון, והוא הפך למגרשה הביתי של באיירן מינכן בלבד.
בספטמבר 2019 נקבע כי האליאנץ ארנה יארח את גמר ליגת האלופות 2022.
גזפרום אנרגוהולדינג

בעלות וניהול

"גזפרום אנרגוהולדינג" נמצאת בבעלות מלאה של מונופול הגז הרוסי "גזפרום".

פעילות

החברה שולטת על נכסי אנרגיה גדולים, היא מחזיקה ב-50.3% ממניות חברת חברת הייצור OGK-2, ‏ 53.2% ממניות חברת הייצור OGK-6, ‏ 51.8% ממניות חברת מוסאנרגו ו-51.8% ממניות חברת הייצור TGK-1.
גויאבה תותית

מאפיינים

הגויאבה התותית היא עץ קטן (עד 4 מטרים) המניב פירות בעלי טעם הדומה במעט לתות שדה.
הגויאבה התותית היא קרובת משפחה מאותו הסוג של הגויאבה המצויה (Psidium guajava), אך פירותיה בעלי ריח עדין יותר, קטנים יותר ומתוקים יותר.
לגויאבה התותית שני מופעים: בעלי פירות צהובים ובעלי פירות אדומים. שני המופעים הם זנים מתורבתים של אותו המין, וידועים כגויאבה תותית אדומה וגויאבה תותית צהובה.

בעולם

הגויאבה התותית גדלה באופן טבעי בברזיל. היא מין פולש במקומות בעלי אקלים טרופי או ממוזג, ומהווה איום אקולוגי בהוואי, שם הצמח מתרבה ללא עצירה. במקומות אחרים כגון אוסטרליה הצמח הפך להיות חלק מהחורש הטבעי עקב התרבות של פליטי תרבות.

שימושים

ניתן לאכול את הפרי בשלמותו עם הקליפה, אך ניתן גם לקלות את גרעיניו כדי להכין משקה דומה לקפה ולחלוט את עלי העץ לחליטת צמחים.
קאמפ

קאמפ היא גישה אסתטית פוסטמודרניסטית שהופיעה בשנות ה-60 בארצות הברית, שלפיה ניתן לזהות יופי אירוני אנין בתופעות אופנתיות הלוקות בחוסר טעם קיצוני או בביטויים מובהקים של פרובינציאליות וכיעור. המושג אובחן והוגדר כתופעה תרבותית על ידי המבקרת היהודייה-אמריקאית סוזן סונטג, שפירסמה ב-1964 מאמר בשם "הערות על קאמפ". במאמר טענה סונטג כי קאמפ מציג את האנושי כמסכת של "ניסיונות כושלים לרצינות", תוך התייחסות לרגשותיה ולאופנותיה של תקופה מסוימת. קאמפ משקף אסתטיקה של המלאכותי והסינתטי, המשועתק בייצור המוני. חובבי קאמפ טוענים כי "קאמפ הוא שקר שמעז לומר את האמת".

התפתחות המושג

קאמפ התפתח כסגנון אופנתי בעיקר בשנות ה-80, עם צמיחת תרבות הפופ. המילה עצמה נובעת מהמילת הסלנג הצרפתית Camper, שמשמעה 'להציג פוזה מוגזמת'. מהדורת 1909 של המילון האנגלי של אוקספורד מספקת את ההגדרה הבאה: "מוגזם, תיאטרלי, בעל תכונות נשיות, הומוסקסואלי. בעל תכונות הומוסקסואליות או משויך להן". (תופעת קאמפ מוכרת היא תרבות הדראג קווינז – גברים המתלבשים כנשים באופן מוגזם ובוטה, כולל שימוש באביזרי אופנה אקסטראווגנטיים וצבעים ססגוניים). במחצית השנייה של המאה ה-20 הורחב השיוך של קאמפ מהומוסקסואליות לתופעות קוויריות ואלטרנטיביות, לתופעות המתקיימות בשולי התרבות השלטת, ומצדיקות את קיומן בדרך של הגחכת הנורמלי והמקובל וביקורת אירונית עליו.

קאמפ וקיטש

שני המושגים קאמפ וקיטש יכולים להתייחס לאותם עצמים אופנתיים או ולאותם ביטויים אמנותיים, אך השוני ביניהם מתמצה בתפיסת המשמעות של אותו עצם או ביטוי. קיטש הוא מושג מודרניסטי שנולד בסוף המאה ה-19 והתבסס על ידי חוקרים כמו תיאודור אדורנו ואחרים, שביקשו לסמנו כניגוד לאוונגרד, אמנות חדשנית ומאתגרת. לפי הנגדה זו, קיטש מתאר סוגה נמוכה של אמנות, יצירת כוחות השוק הקפיטליסטיים, המפיצה תודעה כוזבת באמצעות תוצרים אמנותיים זולים ופופולריים, שמספקים לרוכשים אותם בעיקר בידור וסמל מעמדי. בניגוד לתפיסה המודרניסטית של אמנות גבוהה ואמנות נמוכה, הקאמפ הפוסטמודרניסטי מוצא ערך מוסף ברדידות ובטעם ההמוני והקרתני, ונותן להם משמעות חתרנית וביקורתית, אשר יוצרת מדרג אסתטי משל עצמו.
דני קרמן

קורות חיים

דני קרמן נולד בשנת 1940 במושבה כרכור. אביו, יעקב (1908–1991), יליד פינסק, עלה לארץ ישראל, היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" וסיים את לימודיו בבית הספר מקווה ישראל. עם נישואיו ללאה (1908–1992) התיישבו בני הזוג בכרכור, שם נולדו הבנים אמנון ודני. האב, שמנעוריו ביקש להיות חקלאי, ניהל פרדסים, אולם בימי מלחמת העולם השנייה נאלץ לנטוש את החקלאות ופתח במושבה חנות מכולת, שממנה התפרנסה מאז המשפחה. קרמן למד בבית הספר היסודי בכרכור ולאחר מכן בבית הספר החקלאי בפרדס חנה. בגיל 16 התקבל לבצלאל, שם למד במגמה לעיצוב גרפי וסיים ב-1959. בצה"ל שירת ביחידת נ"ט מוצנחת.
לאחר סיום שירותו הצבאי ב-1962, הקים יחד עם דודנו אריק קרמן סטודיו לעיצוב שפעל במשך 14 שנים ובמסגרתו עסק בעיצוב, איור ותכנון תערוכות ומוזאונים.
החל משנות ה-60 עיצב קרמן את כל העדלאידות הגדולות בחג הפורים בעיר תל אביב. כמו כן עיצב מספר תפאורות לתיאטראות בארץ.
בשנת 1974 התפרק הסטודיו ודני קרמן החליט להתרכז בעיקר באיור, בשנים הללו אייר בקביעות בכל העיתונים החשובים ושיתף פעולה באופן קבוע עם בעלי הטורים: רות בונדי, אדם ברוך, חיים באר, אהרון בכר ואחרים. עבודותיו בעיתונות רוכזו בשני ספרים "בפירוש קרמן/קרמן" ו "זה מה שיש".
בשנת 1982 נמנה עם צוות המקימים של מדור הסאטירה "דבר אחר". 
בשנת 1984 הציג קרמן סדרת פסלים "ראשי צפרים" בתערוכה משותפת עם חברו יוסל ברגנר.
קרמן אייר כ-450 ספרים, מרביתם ספרי ילדים, ושיתף פעולה עם בולטי הכותבים לילדים בארץ ביניהם: יהודה אטלס, יורם טהרלב, אפרים סידון, אפרים קישון, בנימין תמוז, נורית זרחי ונירה הראל.
כמו כן, יזם את הופעתם בעברית של ספרים קלאסיים ואייר אותם. ביניהם: "ציד הסנרק" של לואיס קרול וסיפורי "דווקא ככה" של רודיארד קיפלינג.
קרמן כתב יזם והוציא לאור ספרים רבים, חלקם עם שותפים לכתיבה: אהרון שמי ובניו של דני, תומר ואורי קרמן. בין הספרים: "על המפה", "מסביב למפה", "ביידיש זה מצלצל יותר טוב", "ספר המשלים", "שני יהודים נוסעים ברכבת", "מיהו יהודי", "שם חם", "מילימשוגעות", "ספר המפלצות השלם", "סופר ספר" ו"ספר הבדיחות האדום".
בנוסף, כתב מספר מדריכי נסיעות, ביניהם: "הולך איתך בלונדון - מדריך אישי למתקדמים" ו"שעה מלונדון" ושלושה מדריכי נסיעות לילדים: "לונדון לילד המטייל", "רומא לילד המטייל" ו"פריז לילד המטייל". בשנת 2002 יצא לאור תרגום חדש שכתב קרמן לספר "שלושה בסירה אחת" עם הערות ומסלולי טיול בנהר התמזה.  
קרמן לימד איור במשך 30 שנה במוסדות שונים בארץ, ביניהם בית הספר "בצלאל" בירושלים ומכללת ויצ"ו חיפה. 
הציג כ-16 תערוכות יחיד והשתתף בעשרות רבות של תערוכות קבוצתיות בארץ ומחוצה לה, ובשונה ממרבית המאיירים בארץ, המאופיינים בסגנון מוגדר, הוא מקפיד להימנע מיצירת דפוס קבוע של איורים, ושומר על מגוון רחב של דרכי הבעה חזותיות. 
בשנת 2009 זכה בתואר יקיר הפסטיבל לקומיקס, אנימציה וקריקטורה.
בשנת 2008 הצטרף להנהגה הרעיונית של מפלגת אור (בנו, תומר קרמן, נמצא במקום ה-12 ברשימת מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת ה-18).
ב-2012 ראה אור ספרו "שלושה בברלין" (הוצאת כנרת, זמורה-ביתן), 
ב-2017 ראה אור ספר ילדים פרי עטו, "רודולף התנין מכרכור".
לקרמן שלושה ילדים – שני בנים: תומר קרמן, אורי קרמן, ובת זקונים, מאיה קרמן. כיום חי ועובד בתל אביב.
את'נס

היסטוריה

בסוף המאה ה-18 הייתה קיימת על גדות נהר אוקוני התיישבות קטנה בשם "סידר שולס" (Cedar Shoals).
ב-27 בינואר 1785 האספה הכללית של ג'ורג'יה העניקה אישור להקמת אוניברסיטת ג'ורג'יה, שהייתה האוניברסיטה הראשונה בארצות הברית במימון מדינתי. עם זאת, רק ב-1801 חבר הנאמנים של האוניברסיטה בהנהגת אברהם בולדווין בחרה באתר בו תוקם האוניברסיטה, בקרבת סידר שולס. ג'ון מילדג', אחד הנאמנים שהפך בהמשך למושל ג'ורג'יה, קנה בהמשך אותה שנה את האדמות בהן תוקם האוניברסיטה. הוא קרא לאזור שמסביב לאדמות את'נס, על שם העיר אתונה ביוון (את'נס הוא שמה של אתונה באנגלית), שהייתה מושב האקדמיה האפלטונית בתקופת יוון העתיקה.
את'נס התפתחה יחד עם האוניברסיטה, וב-1806 היא קיבלה מעמד של עיירה. בהמשך התפתחה באת'נס תעשיית עיבוד כותנה, והיא קושרה ברכבות לערים כדוגמת אוגוסטה. באמצע המאה ה-19 הפכה את'נס לאחת הערים המרכזיות בג'ורג'יה. העיר הייתה מרכז אספקה של צבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אך היא לא נפגעה באופן משמעותי בעקבות תבוסת הדרום. העיר המשיכה להתפתח במהלך תקופת השיקום, ואוכלוסייתה גדלה לאחר שעבדים משוחררים רבים התיישבו בה. ההתפתחות נמשכה גם בסוף המאה ה-19 ובמאה ה-20.
העיר התפרסמה בזכות חברי להקת הרוק המצליחה R.E..M שהכירו בה ושהחלו את דרכם בעיר.

חינוך

בעיר נמצאת אוניברסיטת ג'ורג'יה, הוותיקה ביותר בג'ורג'יה ואחת החשובות ביותר בה. כמו כן נמצאות בה המכללה הטכנית את'נס ומכללת פיידמונט.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה את'נס בן אפס, הנמצא ממזרח למרכז העיר.
סנדו אליאד

סנדו אליאד סולומון (ברומנית: Sandu Eliad Solomon;‏ 1899–1979, צ'רנישואה, מחוז ולצ'ה) היה במאי תיאטרון ועיתונאי יהודי רומני.

פרטים ביוגרפיים

נולד בחבל מולדובה ובגיל 17 בשנת 1916  התיישב בבוקרשט. 
עבד תקופה כמוכר בחנות ולמד באקדמיה לאמנויות הבמה בבוקרשט. לפני סיום לימודיו התחיל להתפרסם   כעיתונאי בנושאי מדיניות חוץ, כתב ומזכיר מערכת בעיתונים "פאקלה" ("הלפיד"), "זורילה" (השחר)  ו"ויאצה רומניאסקה" (החיים הרומנים). היה מגיל צעיר פעיל בחוגי השמאל הדמוקרטי יחד עם עוד אקדמאים צעירים ,חלקם מן האוונגרד. היה, בין השאר, מזכיר "איגוד הידידים של ברית המועצות".
החל משנות ה-1920 עסק גם בימוי תיאטרון בתיאטראות שונים.
בשנת  1925 בשיתוף פעולה עם ידידו, הצייר מרסל ינקו שעיקב את התלבושות, ביים את ההצגה "ארלקינאד" מאת ניקולאי אבריינוב על במת "קאסא ארטלור" (בית האומנויות) בבוקרשט. בשנת 1931 ביים, בהקפת מעבדות ג'וצו –ואסילבקו, סרט תיעודי קצר על הנוף האדריכלי של בוקרשט 
 בשם Frumuseţile şi pitorescul urbanistic bucureştean  
סנדו אליאד היה אחד מהגברים החשובים בחייה של הזמרת הלאומית של רומניה, מריה טנאסה, בהתחלת דרכה האמנותית. הוא עודד אותה בהתפתחות הקריירה מוזיקלית והכיר לה את המוזיקולוגים והפולקלוריסטים קונסטנטין בראילויו והרי בראונר שהתרשמו מאוד מכרושנה וסייעו לה להרחיב את הרפרטואר ולהקליט את ראשוני תקליטיה ברומניה ובחו"ל.
בהמשך היה אליאד אחד מבני הזוג של השחקנית והזמרת אגניה בוגוסלבה  ואחר כך של שחקנית היידיש לאוני ולדמן-אליאד. 
סנדו אליאד ביים את מרבית ההצגות של התיאטרון היהודי באראשאום שפעל בבוקרשט בקרב הקהילה היהודית בימי השלטון הצבאי הפאשיסטי, באישור הרשויות לאחר שנאסר ליהודים לעבוד במוסדות תרבות  המיועדים לקהל הרחב.
בימי ה1950, בימי השלטון הקומוניסטי כשניהל את להקת האיגוד המקצועי הרומני Teatrul CGT, תמך סנדו אליאד בקריירה של המנצח הצעיר סרג'יו קומיסיונה. 
מאוחר יותר היה למנהל תיאטרון הרוויו ע"ש קונסטנטין טנאסה. בשנות ה-1960 סייע בקידום הקריירה האמנותית של הרקדן, השחקן ואמן הקרקס מיכאי צ'ו'קה
בנם של סנדו אליאד ושל אגניה בוגוסלבה היה המשורר והסופר טודור אליאד (2007 – 1943)
אלברט ארז

ביוגרפיה

ארז נולד במרוקו, ועלה לישראל ב-1955. התגורר תחילה במעברת חרובית הסמוכה לקיבוץ כפר מנחם. תושב קריית גת מ-1956. למד בבית הספר היסודי "עליות" בעיר ולאחר מכן בתיכון "אורט" באשקלון. סיים תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. 
ב-1962 התגייס לצה"ל. שירת בתפקידי מטה ופיקוד. בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. סיים את שירות הקבע בצה"ל ב-1979 בדרגת סגן-אלוף. לאחר שחרורו ניהל סוכנות לשיווק מזון ומשקאות. 
ב-1982 נבחר לתפקיד היו"ר הראשון של מפעל השילוב האזורי בחבל לכיש. ארז התמודד ב-1983 על ראשות העיר קריית גת והפסיד. ב-1984 מונה לשמש יועץ לשר האנרגיה, משה שחל.
ב-1987 מונה לראש מועצת הפועלים האזורית, מטעם מפלגת העבודה, וב-1989 נבחר רשמית לתפקיד זה בבחירות אזוריות. ב-1993 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה הממשלתית לשיכון ופיתוח אפרידר.
בספטמבר 1996 נבחר על ידי מועצת עיריית קריית גת לתפקיד ראש העיר. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1998 נבחר לראשות העיר, מטעם סיעת "למפנה", לאחר שעלה לסיבוב השני מול המועמד העצמאי אלכס וקסלר, שפרש מהמירוץ. בבחירות 2003 הפסיד ארז בסיבוב השני למועמד העצמאי אבירם דהרי כשקיבל רק כ-30% מהקולות. ב-2008 התמודד לראשות העיר מטעם מפלגת הליכוד והובס בסיבוב הראשון של הבחירות, כשקיבל כ-19% מהקולות בלבד. במרץ 2010 התפטר ארז מחברותו ממועצת העיר. 
ארז הורשע בבית משפט השלום בעבירות של פגיעה בפרטיות והפרת אמונים במהלך מערכת הבחירות לראשות העירייה של 2003, ונגזרו עליו קנס ועבודות שירות; ב-2009 נדחה ערעורו בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. בקשת רשות ערעור שהגיש לבית המשפט העליון נדחתה. 
ארז היה נשוי לזהבה עד למותה ב-2014 ואב לארבעה.
יחסי אלג'יריה–מקסיקו

היסטוריה

בשנת 1962, לאחר סיום מלחמת העצמאות של אלג'יריה וקבלת העצמאות האלג'יראית מצרפת, מקסיקו הייתה המדינה הראשונה שהכירה במדינה החדשה. יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-21 באוקטובר 1964. בשנת 1965, שגריר מקסיקו בקהיר הואמן לטפל בענייניה של אלג'יריה. בשנת 1974 שלחה מקסיקו שגריר תושב ראשון לאלג'יריה ובשנת 1975 פתחה אלג'יריה שגרירות במקסיקו סיטי.
בשנת 2008, כאות של ידידות הדדית, נחנך במקסיקו סיטי פסל של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי. בשנת 2011, נחנך באלג'יר פסל של אמיליאנו ספאטה. בחודש אוקטובר 2014, שתי המדינות חגגו 50 שנה ליחסים הדיפלומטיים.

מסחר

בשנת 2015, המסחר בין שתי המדינות הסתכם בסך של 243 מיליון דולר. אלג'יריה היא שותפת הסחר האפריקאית השנייה בגודלה של מקסיקו בעוד מקסיקו מדורגת במקום ה-38 מבחינת גודל הסחר של אלג'יריה.

ביקורים רשמיים מאלג'יריה למקסיקו

בשנת 1981 ביקר במקסיקו נשיא אלג'יריה שאד'לי בן ג'דיד. הוא ביקר שנית במקסיקו בשנת 1985. בשנת 2002 ביקר במקסיקו הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה.

ביקורים רשמיים ממקסיקו לאלג'יריה

בשנת 1975 ביקר באלג'יריה נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלווארס. בשנת 2005 ביקר באלג'יריה הנשיא ויסנטה פוקס.

ייצוג

לאלג'יריה יש שגרירות במקסיקו סיטי ולמקסיקו יש שגרירות באלג'יר.
קן ברנס

קורות חיים

נולד בברוקלין, ניו יורק בשנת 1953. אביו, רוברט היה פרופסור לאנתרופולוגיה. לברנס יש קשר משפחתי אל המשורר הסקוטי רוברט ברנס. משפחתו האקדמאית עברה מקומות מגורים רבים במהלך צעירותו של ברנס. בשנת 1971 סיים את התיכון ולמד לתואר ראשון באוניברסיטת אמהרסט במסצ'וסטס, שם למד צילום אצל ג'רום ליבלינג (Jerome Liebling) ואיליין מייס (Elaine Mayes).
סרטו "המלחמה" משנת 2007, מתאר את מלחמת העולם השנייה מנקודת מבטם של גברים ונשים מרחבי ארצות הברית ואורכו כ-15 שעות.
הוא תומך ותיק במפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, ואף נוהג לתרום לה כספים.
בייבי אריזונה

תקציר עלילה

פושע קטן ושוטרת מתחתנים, ומנסים להביא צאצא לעולם, אך עקב בעיות פוריות של האישה, נודע להם שהם לא יוכלו להביא צאצאים לעולם. השניים מחליטים לחטוף תינוק ממשפחה עשירה שזה עתה נולדה להם חמישייה, וכך הם עושים. באותו זמן נראים שני פושעים יוצאים מתוך האדמה (אנלוגיה ללידה), השניים לאחר זמן מה מגיעים לביתם של הזוג הצעיר, ומתברר שהם נמלטו מהכלא ובאו להתארח אצל חברם הוותיק, ששהה איתם זמן מה בכלא. באותו לילה חולם הרברט על פושע גדול ואכזרי שהורג את כל מי שנקרה בדרכו. במציאות, אותו פושע מציע את שירותיו לנתן אריזונה, על מנת שימצא את התינוק.
באותו הזמן צמד האחים מגלה כי הזוג מקדונו חטף את התינוק, ולכן האחים חוטפים מידיו של הרברט את התינוק ויוצאים איתו, כנראה במטרה לגדלו. בהמשך מגיע לאונרד למקום בו היו האחים, ולוקח את התינוק מבלי שהם שמים לב, אך הזוג מקדונו שם לב לכך ונאבק עם הפושע על התינוק. לבסוף הרברט מצליח להכניע את הפושע ולהרוג אותו.
הסרט מסתיים בכך שהזוג מחזיר את התינוק למשפחת אריזונה מבלי לבקש פרס כספי. באותו לילה חולם הרברט על משפחה, כנראה שלו, ועל ילדיו ונכדיו שבאים לבקר אותו ואת אשתו. האחים סנוטס חוזרים לכלא מהמקום ממנו הגיעו, ובחזרתם נשמע הרברט אומר ש"נראה שהם עוד לא היו מוכנים לצאת לעולם".
הסרט מהווה מעין הקדמה לא-עלילתית ל"אחי, איפה אתה?" עקב היותו בעל אופי כפרי וכולל בתוכו מוזיקת בלוגראס וקאנטרי.
טלטקסט

טלטקסט הוא שירות מידע המבוסס על שידורי טלוויזיה (אנלוגיים), המאפשר לצפות במידע טקסטואלי ובגרפיקה פשוטה, מבוססת טקסט (ראו אמנות ASCII). תחנות טלוויזיה ברחבי העולם כוללות בשידוריהן גם טלטקסט. בישראל, מסופק השירות בערוצי הטלוויזיה שבהם יש רצועת שידור של הטלוויזיה החינוכית הישראלית, שהיא גם מפעילת שירות הטלטקסט הישראלי.
בשנים האחרונות, הדרישה לשירותי הטלטקסט היא מצומצמת, עקב קיומם של אמצעי תקשורת אחרים, זמינים ואינטראקטיביים יותר, בראשם האינטרנט ושירותי המידע בשידורי הטלוויזיה הדיגיטלית, שברוב המוחלט של המקרים, עדיפים על הטלטקסט. באמצע שנות האלפיים שירות הטלטקסט הופסק בערוצי טלוויזיה רבים בעולם, בעיקר בעקבות המעבר לשידור דיגיטלי וירידה בדרישה לשירות.

טכנולוגיה

מידע הטלטקסט מועבר בתוך שידורי הטלוויזיה הרגילים. שיטת השידור של הטלוויזיה מכילה מרווחי זמן, שאינם משמשים לשידור התמונה. מרווחי זמן אלה מנוצלים לשידור דפי המידע של הטלטקסט (וזו הסיבה לצורך במפענח). כל הדפים משודרים שוב ושוב בזה אחר זה, בלי תלות בביקוש לכל אחד מהדפים. תכונה זו של הטלטקסט הופכת אותו, יחד עם שידורי הטלוויזיה, לאמצעי טוב להפצת מידע לציבור הרחב גם באירועים של עומס על מערכות התקשורת ובעִתות חירום.
בעולם זכה שירות הטלטקסט לתפוצה רחבה, בעיקר באירופה. תחנות טלוויזיה רבות סיפקו שירותי טלטקסט בשנות ה-90 ובתחילת שנות האלפיים. כמו כן, רוב מקלטי הטלוויזיה שיוצרו באירופה כללו את היכולת לצפות בטלטקסט.
הטלטקסט, בהיותו שירות מידע טקסטואלי, תלוי בגופנים המציגים את המידע על גבי מסך הטלוויזיה. מאחר ששירות הטלטקסט היה נפוץ בעיקר באירופה, מכשירים רבים שווקו בישראל עם גופנים שהתאימו לאנגלית ולשפות אירופאיות נוספות, אך ללא תמיכה בעברית, דבר שמנע ממשתמשים רבים קריאה של דפי הטלטקסט הישראליים.
באותה עת, שווקו מספר דגמים של מכשירי טלוויזיה עם מפענח טלטקסט בשפה העברית, אך התקן זה לא אִפשר לצפות כהלכה בדפי טלטקסט בערוצים לועזיים – רק אותיות רישיות הוצגו נכון, ובמקום האותיות הקטנות הוצגו אותיות עבריות (ב – a, ג – b, וכו'). יוצאים מן הכלל היו מספר דגמים של מקלטי טלוויזיה "אלביט" (שהורכבו במגדל העמק, בארץ), בהם שולב מפענח רב-לשוני של חברת פיליפס: לחיצה בשלט רחוק אִפשרה מיתוג בין הצגת טקסט בלועזית להצגתו בעברית.
עמנואל פהו

חייו

פהו נולד בז'נבה שבשווייץ, למשפחה שלא עסקה במוזיקה, והעביר את ילדותו באיטליה. הוא החל את לימודי החליל שלו בגיל ארבע. הוא למד אצל חלילנים ידועי-שם, בהם קרלו ברונל ואורל ניקולה, וקיבל את הכשרתו המוזיקלית המקצועית בקונסרבטואר של פריז. את הקריירה התזמורתית המשמעותית והסולנית שלו החל בשנת 1992, אז התקבל למשרת החלילן הסולן באחת מן התזמורת הידועות בעולם — הפילהרמונית של ברלין (אף כי באופן רשמי הוא המשנה לסולן). הוא מרבה להופיע עם תזמורות ולנגן בקונצרטים קאמריים ברחבי העולם. כמו כן, לפהו חוזה בלעדי עם חברת התקליטים EMI (כיום Warner), והוא החלילן המוקלט ביותר בשנים האחרונות (הוציא כ-30 אלבומים, נכון ל-2009). 
עמנואל פהו מפגין יכולת מרשימה בהתמחותו בכל סגנון וז'אנר, בין שבמוזיקת בארוק או ג'אז ובין שבמוזיקה קלאסית, רומנטית או מוזיקה בת זמננו — הן מוזיקה קונצ'רטנטית והן מוזיקה קאמרית. הוא מנגן על כמה דגמים של חליל מודרני — חליל מצופה כסף של ימאהה, חליל מורמצו, ובעיקר חליל של חברת ברנן-קופר.
לפהו שני בנים מנישואים קודמים, גרגואר, ואחיו הצעיר טריסטן.

הופעותיו

עמנואל פהו החל בקריירה בת 50 קונצרטים בשנה, אך מספר זה עלה לכ-160 קונצרטים מאמצע שנות ה-90. הוא הופיע כסולן בין היתר עם הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת רדיו באווריה, תזמורת הרדיו של צרפת ותזמורות רבות נוספות. הוא מופיע גם עם נגנים ידועי-שם בקונצרטים של מוזיקה קאמרית ברחבי העולם. 
בשנים האחרונות, עמנואל פהו הוא אורח כמעט קבוע בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, והוא מנגן בו במסגרת אנסמבלים וכן ביצירות סולניות לחליל. בהיותו אורח כבוד של הפסטיבל, הוא גם מעביר כיתות אמן לחלילנים במרכז למוזיקה בירושלים במשכנות שאננים.
נורית זרחי

ביוגרפיה

נורית זרחי נולדה בירושלים, בת לסופר ישראל זרחי ולאסתר. בגיל חמש התייתמה מאביה, ואף שהיא מייחסת את כישרונה הספרותי ואת פריון הכתיבה שלה אליו, היא טוענת ש"נולדתי וגדלתי בעצם ללא אב". לאחר מות אביה עברה זרחי לקיבוץ גבע יחד עם אמה שהייתה מורה. את חוויותיה הקשות מהתקופה הזו תארה בספרה "ילדת חוץ". מאוחר יותר עברה לעין חרוד שם סיימה את לימודיה התיכוניים.
לאחר שירותה הצבאי למדה בסמינר למורים, השתלמה במדעי הרוח באוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון בספרות ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. זרחי פירסמה מספר רב של שירים וסיפורים בעיתוני ילדים, פרסמה מעל למאה ספרי ילדים, שירה, פרוזה ומחקר וכן עבדה כעיתונאית בעיתון ידיעות אחרונות.
נורית זרחי זכתה בפרסים ספרותיים רבים, בין השאר זכתה מספר פעמים בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער, המוענק במקביל לפרס אנדרסן לסופרים, מתרגמים ומאיירים ממדינות חברות ארגון סופרי הילדים הבינלאומי IBBY. כן זכתה בפרס ביאליק, פרס יהודה עמיחי, פרס לנדאו לאמנויות הבמה, פרס ראש הממשלה, פרס דבורה עומר ופרס לאה גולדברג.
זרחי הייתה נשואה לפזמונאי יורם טהרלב ולהם שתי בנות - הציירת רוני טהרלב, והעיתונאית והסופרת אראלה טהרלב בן שחר. היא מתגוררת בתל אביב.

על כתיבתה

"כשאני כותבת אני חושבת על ילדותי שלי. הכל קורה בילדות. כל המפתחות מונחים שם. השאלה היא איזו צורה משווים לה... אין לי נוסחה קבועה בכתיבה. אני מניחה לשיר לצוץ. משום כך צורת שירי כה פשוטה. אני כותבת על פי דחף. זו מתנת שמים. וכשהוא איננו - אינני יכולה לכתוב. וכשהוא ישנו - אני כותבת, אבל לעולם אינני יודעת מה יצא תוך כדי כתיבה."
יום הטלוויזיה העולמי

יום הטלוויזיה העולמי (באנגלית: World Television Day) הוא מועד בינלאומי שהוכרז על ידי האו"ם, ומצוין מדי שנה ב-21 בנובמבר. זאת, מתוך הכרה בהשפעה של הטלוויזיה על העולם, בכך שהיא מביאה את תשומת הלב של הציבור הרחב לאירועים המתרחשים בעת המודרנית.

בחירת המועד

בין ה-21 ל-22 בנובמבר 1996 התקיים פורום הטלוויזיה העולמי הראשון, שכינס אנשי וארגוני תקשורת בכירים בחסות ארגון האומות המאוחדות. בפורום דנו בהשפעה ההולכת וגוברת של הטלוויזיה על העולם כיום ושקלו להגביר את שיתוף הפעולה ביניהם.
בדצמבר של אותה שנה החליטה העצרת הכללית של האומות המאוחדות להכריז על ה-21 בנובמבר כיום הטלוויזיה העולמי.

סיבת ציון היום

יום הטלוויזיה העולמי מצוין על ידי האו"ם כדי להכיר בהשפעות שיש לטלוויזיה על העולם המודרני, ועל השינוי החברתי שהיא מובילה. בנוסף, ביום הטלוויזיה העולמי מעלים את המודעות של הציבור אודות תהליכים המתרחשים כיום, ואודות השקיפות שהטלוויזיה מאפשרת. יום הטלוויזיה העולמי אינו חגיגה של הכלי, הטלוויזיה, אלא של המסר שהיא מעבירה. הטלוויזיה מקנה לצופים מידע על החיים ועל העולם המודרני - מידע שהם לא היו מקבלים ממקור אחר. הטלוויזיה היא סמל לתקשורת פתוחה ושקופה.

ציון יום הטלוויזיה העולמי

ביום הטלוויזיה העולמי, אנשים מרבים לצפות בטלוויזיה בסדרות וסרטים שעיצבו את חייהם ואת הטלוויזיה, וברגעים ששינו את חייהם: אירועים משמעותיים שצולמו ושודרו לכלל העולם וסיפקו לצופים תחושה של שינוי והתחדשות בעולם המודרני.
בנוסף, חברות טלוויזיה וערוצים שונים מציעים הנחות ומשדרים פרקים מיוחדים לכבוד יום הטלוויזיה העולמי.
סלאלום (סרט)

תקציר העלילה

לוצ'יו ועוזרו ריקרדו מסתבכים עם כנופיית זייפנים בינלאומית. הזייפנים מתכננים לפגוע בכלכלה האמריקנית, על ידי הדפסת שטרות מזויפים. העלילה מסתבכת, ומובילה אל מצרים.