google/wiki40b huggingface dataset:
כולכית

מחזור ההתפתחות

נקבת היתוש מטילה על פני מים עומדים, בעיקר במקומות רדודים ועשירים בצמחיית גדות, גוש ביצים דמוי רפסודה שחורה, המונה כ-200 ביצים. גוש זה, שגודלו 8-7 מ"מ, צף על פני המים הודות לשלפוחיות אוויר הקבועות משני צדדיו. נקבת כולכית חד פסית מעדיפה להטיל ביצים במים נקיים, כמי מעיינות ובריכות דגים, לשם הטלת ביציה. הכולכית המצויה הטרדנית חיה בסביבת מים עומדים ומרופשים ומבכרת לדגור באפלה, במים מזוהמים המלאים רקב. לפיכך, מטילה נקבת הכולכית המצויה הטרדנית ביצים במים עשירים בחומר אורגני, בעיקר במי שופכין. הביצים בוקעות תוך 2-3 ימים בטמפרטורה בין 24-28 מעלות צלזיוס. הזחלים המתפתחים במים, זקוקים לאוויר אטמוספירי, אותו הם קולטים דרך פתחי נשימה הנמצאים בקצה הטרכיאה - צינור נשימה מוארך, שבקצה בטנם ואותו הם מבליטים אל מחוץ לפני המים. הם ניזונים מן הרקבובית שבמים, אותה הם גורפים אל פיהם בעזרת מברשות נוציות שסביב פיהם. הזחלים עוברים 4 דרגות התפתחות עד הגיעם לדרגת הגולם. משך התפתחות הזחל בתנאים אופטימליים הוא 6-8 ימים. הגולם פעיל, אך אינו אוכל. הוא צולל מטה כשמנוחת המים מופרעת לפתע וחי במים 1-3 ימים נוספים עד שעובר לדרגת יתוש מכונף.

מחיה

היתוש הבוגר חי מחוץ למים. הזכר ניזון ממוהל צמחים כמו צוף פרחים והנקבה תרה אחר ארוחת דם הדרושה להתפתחות הביצים בגופה. לצורך זה, יש לה חדק ובו איברי קידוח היוצרים צינור יניקה. בשעת העקיצה מזריקה הנקבה לתוך דמו של הנעקץ נוזל המונע את קרישת דמו ומקל על יניקתו. הנקבה היא אוטוגנית ומסוגלת להטיל ביצים פוריות, גם מבלי להזדקק לארוחת דם, אך, אז מספר הביצים ברפסודה קטן יותר. ארוחת הדם דרושה רק כדי לספק חומרי מזון להבשלת הביצים, אבל משום שזחלי הכולכית המצויה הטרדנית מסוגלים לנצל את מזונם בצורה יעילה יותר יחסית למינים אחרים, הם פוטרים את הנקבה הבוגרת מן הצורך לאכול ארוחת דם לפני הטלת ביציה. הכולכית המצויה הטרדנית מסוגלת בתנאים אופטימליים להטיל כ-6 רפסודות ביצים בחודש ולהאריך ימים 3-4 חודשים לערך. תצפיות הראו שטווח מעופה יכול להגיע ל-22 ק"מ.
שבע הקלאסיקות הצבאיות

שבע הקלאסיקות הצבאיות (בסינית מסורתית: 武經七書; בסינית מפושטת: 武经七书; בפין-יין: Wǔ jīng qī shū, ווּ גִ'ינְג צִ'י שׁוּ) היו שבעה טקסטים צבאיים חשובים בסין העתיקה, ביניהם "אמנות המלחמה" של סון דזה. הטקסטים הפכו לקאנוניים תחת השם "שבע הקלאסיקות הצבאיות" במאה ה11 לספירה, ובתקופת שושלת סונג נכללו במרבית האנציקלופדיות הצבאיות. בקיאות בקלאסיקות הצבאיות הייתה תנאי חובה לקידום בתפקידי הקצונה של הקיסרות, בדיוק כפי שבקיאות בכתבים הקונפוציאניים הייתה הכרח לפקידים.
במהלך השנים יצאו לאור אסופות רבות של הקלאסיקות הצבאיות, ובהן מגוון רחב של הערות וניתוחים מאת מלומדים בני תקופות שונות. אסופות אלו הן המקור לתרגומים המערביים. הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג אמר על שבע הקלאסיקות הצבאיות "קראתי את כל שבעת הספרים, ויש ביניהן גם חומרים שאינם נכונים, ...ויש אמונות טפלות שיכולות לשמש בידי שוחרי רעה." חברים במפלגה הקומוניסטית של סין למדו גם הם את הקלאסיקות הצבאיות במהלך מלחמת האזרחים הסינית, וכך גם הוגים צבאיים רבים באירופה ובאמריקה.
הקיסר שנדזונג, הקיסר השישי של שושלת סונג, הוא שקבע בשנת 1080 מי יהיו הטקסטים הכלולים במסגרת שבע הקלאסיקות הצבאיות.

תרגומים

שבע הקלאסיקות תורגמו במלואן לאנגלית, בין אם כספרים בודדים, ובין אם כאסופה יחידה הכוללת את כל שבע הקלאסיקות, כמו במקרה של תרגום סוייר.
בעברית הופיעו מספר תרגומים ל"אמנות המלחמה", כולם על בסיס התרגומים לאנגלית, וכן תרגום יחיד ל"שש התחבולות", אשר מבוסס על המקור הסיני. שאר הקלאסיקות הצבאיות לא תורגמו מעולם לעברית.
מסגד מחמודיה

היסטוריה

המסגד הוקם בשנת 1730 ונבנה מחדש בין השנים 1812–1814 בידי מוחמד אגא א-שאמי, מושל העיר מטעם העות'מאנים בתחילת המאה ה-19. המסגד נקרא על שמו של בנו של א-שאמי, מחמוד, שנפטר בשנת בניית המסגד. המסגד כלל אולם תפילה וחצר שהיא כיום החצר הפנימית של המסגד, ובה קבוע מיחראב הפונה דרומה. המסגד הורחב מאוחר יותר בשל הגידול באוכלוסייה, ונוספה לו החצר המזרחית שגם בה ניצב מיחראב. חלק מקירותיו החיצוניים של המסגד היוו חלק מחומות העיר, ובחלקו הצפון-מזרחי של המתחם שכן "הקישלה", בית המאסר של העיר, שהיה לימים לתחנת המשטרה ביפו.

המבנה

מבני המסגד מסודרים סביב שלוש חצרות פנימיות - שתיים מהן גדולות והשלישית קטנה יותר. החצר המרכזית שוכנת בצידו המערבי של המבנה, והיא מובילה לאולם התפילה הגדול הנושא שתי כיפות. 
הצריח המשושה של המסגד ניצב סמוך לחצר זו, בפינה הדרום-מערבית של המתחם, ובו שתי מרפסות. 
המבנה עוטר בעמודי שיש וגרניט שהובאו מקיסריה, עתלית, סידנא עלי ומאשקלון, ושולבו בהם כותרות בשימוש משני. הכניסה אל המסגד היא בצידו הדרומי ומעליה קבועה כתובת המציינת את השנה 1227 להג'רה (1812). 
אל מתחם המסגד מובילים שערים נוספים, האחד פונה לכיוון מערב ולעבר בית הסראייה הישן, והאחר אל כיכר השעון. שער זה מכונה "שער השליטים" ודרכו נכנסו למסגד אנשי השלטון שהגיעו מכיוון בית הסראיה החדשה שבכיכר השעון. השער קבוע בתוך קשת שבראשה רוזטה ביזנטית. חלקה התחתון של הרוזטה נחתך בשל חוסר מקום. בקשת החיצונית של השער שולבו אלמנטים עות'מאניים ומעליה אנטבלטורה הנושאת את סמל האימפריה - סהר וכוכב.

סביל סולימאן

בקיר הדרומי של המסגד קבוע "סביל סולימאן" שצורתו כשל קשת גדולה המשלבת אבני שיש לבנות וגרניט ורודה. הסביל מעוטר בקשתות, בעמודים ובכותרות וכן בכתובות ובטורה של הסולטאן העות'מאני. הסביל נבנה בשנת 1809 והוצמד אל קיר המסגד משזה הוקם. הוא קרוי על שמו של סולימאן פאשה, שליט עכו ומפקדו של אבו נבוט, אשר הקים אותו.
דן מרצבך

הרב דן שמואל מרצבך (כ"ב בניסן תשט"ז, 3 באפריל 1956 - י"ד בחשוון ה'תשע"ב, 11 בנובמבר 2011) היה הנדסאי אדריכלות שתכנן לצד מבני מגורים ומבני ציבור גם בתי כנסת ומקוואות רבים. נהרג בשוגג מירי של כוח צה"ל.

קורות חייו

נולד בפריז לעזריאל ולשושנה מרצבך. בגיל 11 עלה לישראל. למד בישיבה תיכונית שעלבים ולאחר מכן בישיבת הר עציון באלון שבות. לאחר מכן פנה ללימודי הנדסאי אדריכלות במכללה הטכנולוגית באר שבע, תקופה קצרה לאחר מכן הצטרף ב-1983 לגרעין ההקמה של היישוב עתניאל שבדרום הר חברון. באותה עת פתח את משרדו הפרטי כאדריכל.
הרב מרצבך למד יומיים בשבוע אצל הרב יורם אברג'ל בנתיבות. הוא העביר שיעורי תורה מדי יום ביישובים שמעה, ליבנה, טנא עומרים, חירן, באר שבע ועוד. שימש באופן לא רשמי כרב היישובים שמעה וטנא עומרים.
קירב רבים ליהדות והיה ידוע במאור פניו ובעזרה לזולת.

עבודתו כאדריכל

תכנן מקוואות ובתי כנסת ביישובים רבים. שניים מבתי הכנסת שתכנן בגוש קטיף, ביישובים בדולח וכפר דרום, נעזבו ונהרסו במהלך ההתנתקות בשנת 2005. את בית הכנסת בכפר דרום, מבתי הכנסת הגדולים שהוקמו בגוש קטיף, התחיל להקים בשנת 1995, אך עיכובים בבנייה הביאו להשלמתו רק ב-2005, רגע לפני פינויו. הבניין הכיל 500 מקומות ישיבה בעזרת הגברים ועוד 250 מקומות בעזרת הנשים.
תכנן בין היתר גם את בתי הכנסת ביישובים עתניאל, אדורה, טנא עומרים ושמעה וכן בתי כנסת בבאר שבע ובביתר עילית; בית מדרש לישיבת דימונה, מקוואות ובתים פרטיים ביישובים רבים. תכנן גם את בריכת השחייה בעתניאל.

מותו

הרב מרצבך נהרג ביום שישי, י"ד בחשוון ה'תשע"ב (11 בנובמבר 2011), כאשר נהג במכוניתו מעתניאל למערת המכפלה, בדרכו לתפילת ותיקין, וכוח צה"ל בצומת הכבשים שבין בית חג"י לקריית ארבע, שחשד שמדובר במחבל, ירה בו למוות.
מרצבך נטמן בהר הזיתים.

משפחתו

הוריו, עזריאל ושושנה מרצבך, שעלו לישראל מצרפת בעקבותיו, נהרגו בתאונת דרכים בצומת נצרים ב-1985. שמונה מתשעת אחיו עלו גם הם לישראל. בין אחיו: פרופ' עלי מרצבך והרב ראובן מרצבך מראשי נטורי קרתא. הוא הותיר אחריו את רעייתו, חמישה ילדים, ונכדים.
חתנו הוא הרב זאביק הראל.
YouTube Music

היסטוריה

אפליקציית המוזיקה יוטיוב מיוזיק נחשפה לראשונה באוקטובר 2015, והייתה זמינה להורדה חודש לאחר מכן; היא שוחררה לצד YouTube Red, שירות מנויים גדול יותר שמכסה את כל התוכן של יוטיוב, כולל אפליקציית המוזיקה. אף על פי שהשירות היה דומה במהותו לגוגל פליי מיוזיק, הוא יועד למשתמשים שצורכים מוזיקה בעיקר דרך יוטיוב.
ב-17 במאי 2018 הכריזה יוטיוב על גרסה חדשה לשירות, כולל נגן זמין בדפדפן, עיצוב חדש ליישומון המובייל, המלצות דינמיות יותר ושימוש בטכנולוגיית הבינה המלאכותית של גוגל לחיפוש שירים לפי מילותיהם. בנוסף, השירות הפך לעצמאי כך שאפשר לרכוש מינוי רק לו (מה שהפך אותו למתחרה ישיר של ספוטיפיי ואפל מיוזיק), והציע הזרמת שירים ברקע. הוא תומחר ב-9.99 דולר לחודש; במקביל, מחיר יוטיוב פרמיום עלה ל-11.99 דולר למנויים חדשים.
ב-11 בספטמבר 2019 הושק השירות יחד עם יוטיוב פרמיום בישראל.

תכונות

התוכן בשירות כולל הופעות רבות של זמרים, וכל מה שמסווג כמוזיקה וזמין ביוטיוב.
בתחילה פועל השירות לצד Google Play Music הוותיק יותר, אך מנהל המוצר בגוגל אליאס רומן הודיע כי משתמשי Google Play Music יועברו ליוטיוב מיוזיק לאחר שיושג שוויון בין שני השירותים.
ב-18 באפריל 2019 הפך השירות לזמין על גבי פלטפורמת Google Home עם השמעת פרסומות לאנשים לא רשומים.
מקדם הספק

מקדם הספק () של צרכן חשמלי במעגל חשמלי עם זרם חילופין הוא היחס בין הספק יעיל (ממשי) לבין ההספק המרוכב של צרכן או עומס.
ככל שמקדם ההספק גדול יותר כן גדול יותר חלקו של ההספק הפעיל בהשוואה להספק המדומה, וכן הניצול של האנרגיה העוברת טוב יותר. מקדם ההספק במדינת ישראל כיום הוא 0.92.
צרכן חשמל אוהמי (התנגדותי) הוא התקן שהתנגדותו הפנימית והספק הצריכה שלו הם ממשיים בלבד, וכל הספק הצריכה פעיל. צרכן בעל התנגדות אוהמית והשראתית אינו אוהמי; לדוגמה, מנועים שיש בהם התנגדות אוהמית והתנגדות השראתית, שבהם קיימת זווית מופע בין הזרמים, וצרכנים אלה צורכים הספק פעיל והספק היגבי השראתי.
רומן ריאליסטי

רומן ריאליסטי הוא רומן השואף ליצור בקורא את הרושם שהאירועים המתוארים ביצירה יכולים היו להתרחש במציאות. גם כשהוא מעצב עולם בדיוני, הוא חותר להציג אותו כבן דמותו של העולם הממשי, או כאילו היה המשכו הדמיוני. הרומן הריאליסטי מנסה ליצור בקורא את הרושם כאילו דברים אלו היו עשויים להתרחש, בהיותם מתיישבים עם תפיסת המציאות שבנה לעצמו הקורא על סמך ניסיונו.
הרומן הריאליסטי שלט באירופה בזמן השליש השני של המאה ה-19, תחילה בצרפת ואחר כך ברוסיה, באנגליה ובשאר ארצות אירופה.
רומנים ריאליסטים מייצגים של התקופה הם "אבא גוריו" של בלזאק, "אנה קרנינה" של טולסטוי ועוד.
שי-לי ליפא

שי-לי ליפא (נולדה ב-22 במאי 1974) היא מחברת ספרי בישול, מתכונאית (מפתחת מתכונים), עורכת קולינרית, יוצרת תוכן, מנחה ומגישת תוכניות בישול בטלוויזיה.

קורות חייה

שי-לי ליפא נולדה וגדלה בתל אביב, ובגיל תשע עברה עם משפחתה לרעננה. בצבא שירתה כקצינת שלישות בשלישות הראשית ברמת-גן. אחרי הצבא עשתה תואר ראשון בביולוגיה בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה שבאוניברסיטה העברית בירושלים, ועבדה כתקציבאית במשרד הפרסום שלמור אבנון עמיחי. אחרי לידת בנה הבכור החליטה להגשים חלום ולהפוך את הבישול למקצוע, ובשנת 2004 החלה לכתוב במוסף "גורמה" של מגזין "את". בשנת 2005 החלה לכתוב ולערוך בכתב העת "על השולחן". 
בשנים 2010-2009 כתבה מדור אוכל במוסף סגנון של "מעריב".
מנובמבר 2011 הגישה ליפא עם שפים נוספים פינת בישול בתוכנית הטלוויזיה של אודטה שוורץ, "החיים על-פי אודטה".
הופיעה בעונה השלישית של התוכנית "מתכון בטוח" (2011) בערוץ 2, ביחד עם השפים אבי ביטון, ארז קומרובסקי, ליה שומרון, דודו אוטמזגין, שאול בן-אדרת וצחי בוקששתר.
נכון ל-2017 ליפא כתבה 11 ספרי בישול וספר קריאה לילדים בנושא סופר פוד, וערכה קולינרית שני ספרים של מיקי שמו בהוצאת "על השולחן": "מיקי שמו המיטב" (2009), "שבתות וחגים עם מיקי שמו" (2011). כל ספריה בעברית מכילים מתכונים כשרים.
במאי 2012 החלה להגיש את התוכנית "הבית של שי-לי" בשידורי רשת, ערוץ 2. בכל תוכנית היא מבשלת 5 מנות נגישות, ידידותיות וקלות הכנה, למשפחה, חברים, קולגות ועוד.
בספטמבר 2015 החלה להגיש את התוכנית "סופר שי-לי" בערוץ 10. בכל תוכנית היא מבשלת ארוחה שלמה בת 5-4 מנות ומארחת בגינת ביתה מומחית ל"עשה זאת בעצמך".
במאי 2017 החלה להגיש את התוכנית "מתכון לחיסכון" בשידורי קשת, ערוץ 2. בכל תוכנית היא מבשלת 5 מתכונים חסכוניים (בזמן, חומרי גלם וכסף): מתכון עד 5 דקות, מתכון עד 5 מרכיבים, מתכון עד 50 שקלים, מתכון למזווה ומתכון למשקה זריז.
ליפא פיתחה מתכונים עבור חברות מזון, בהן תנובה, שמרית, סנפרוסט, מעדנות, הרדוף ומחלבות גד.
באוגוסט 2010, אחרי שאביה אובחן במחלת ה-ALS, הצטרפה ליפא לעמותת "פרס לחיים", והיא מתנדבת בעמותה.
נשואה לאיש העסקים רפאל ליפא, ולזוג בן ובת.
חוג נוער

חוג נוער הוא מסגרת ייחודית לבני נוער שוחרי טיולים. מטרת החוג היא קיום מסגרת לטיול ולחינוך מתמשך לשמירת טבע ולאהבת הארץ. החוגים מורכבים מבני נוער מכל רחבי הארץ החברים בחוג לאורך זמן. כל חוג נוער פועל מטעם בית ספר שדה מסוים של החברה להגנת הטבע.

פעילות החוג

בחוג חברים בדרך כלל בני נוער בכיתות ט'-יב' ולהם זוג מדריכים מצוות בית ספר שדה המתכננים ומבצעים את הפעילות לאורך השנה. במסגרתו, בני הנוער יוצאים לטיולים אחת לחודש או במהלך חופשות בית הספר.
הטיולים נמשכים יותר מיום אחד, כאשר הלינה והבישול מתבצעים בשטח. את הציוד האישי והקבוצתי כולו סוחבים חברי החוג בתרמילים על הגב.
קורינתיאנס

היסטוריה

קורינתיאנס נוסדה על ידי קבוצה של פועלים, בכוונה להקים קבוצת כדורגל עממית. ההשראה למהלך באה לאחר צפיה במספר משחקי ראווה ששוחקו בסאו פאולו על ידי קבוצת כדורגל אנגלית בשם "מועדון כדורגל קורינתיאן" (Corinthian Football Club). בתקופה שהכדורגל בברזיל היה נחלת האליטות כמעט לחלוטין, הקבוצה הייתה בין הראשונות בברזיל שקיבלה שחקנים עניים או שחורים לשורותיה. האופי העממי של המועדון ליווה אותו במהלך המאה ה-20.
עד שנת 2014 המגרש הביתי הרשמי של קורינתיאנס היה אצטדיון "פארקה סאו ז'ורז'ה" (Parque São Jorge), אשר נבנה ב-1928. הוא ממוקם באתר הקאנטרי קלאב של קורינתיאנס. בשל כמות המושבים המוגבלת בהשוואה לגודל קהל אוהדיה, רוב משחקי הבית של הקבוצה נערכו באצטדיון העירוני "פקאאמבו" (Pacaembu), מהגדולים בסאו פאולו. 
בשנת 2014 חנך המועדון אצטדיון חדש אשר נמצא בבעלותו - ארנה קורינתיאנס. האצטדיון נבנה לקראת מונדיאל 2014 בו הוא אירח מספר משחקים.
קרב וייט פליינס

הקרב

בעקבות הנסיגה של הצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון צפונה מניו יורק, הנחית גנרל ויליאם האו, מפקד הצבא הבריטי, חיילים במחוז ווסטצ'סטר, מתוך כוונה למנוע מוושינגטון דרך מילוט. בעקבות התראה על מהלך זה, נסוג וושינגטון רחוק יותר, והקים עמדה בכפר וייט פליינס, אך לא הצליח לבסס שליטה חזקה במקום. בהתקפה הבריטית שנעזרה בגדודים הסיאנים, נפרצו אגפיו של הצבא הקונטיננטלי, ובעקבות ההפסד, הורה וושינגטון על חייליו לסגת צפונה.
מאוחר יותר, רדף הצבא הבריטי אחר צבאו של וושינגטון ברחבי ניו ג'רזי עד אשר נסוג וושינגטון לפנסילבניה. אז, חצה וושינגטון את נהר הדלאוור חזרה לניו ג'רזי, והפתיע את חיל המצב ההסיאני בטרנטון ב-26 בדצמבר, בקרב שידוע היום כקרב טרנטון.
גבעת לוסיה הקדושה

גבעת לוסיה הקדושה (בספרדית: Cerro Santa Lucía) היא גבעה קטנה במרכז העיר סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה. הגבעה משמשת כפארק עירוני, כנקודת תצפית וכאתר הנצחה, ומהווה אתר תיירות פופולרי.
הגבעה מתנשאת לגובה של 629 מטרים מעל פני הים, ומשקיפה על סביבתה מגובה יחסי של 69 מטרים. שטח הגבעה הוא 65,300 מ"ר והיא תחומה בין הרחובות שדרת המשחרר ברנרדו או'היגינס (Alameda del Libertador Bernardo O'Higgins) מדרום, רחוב סנטה לוסיה (Santa Lucía) במערב ורחוב ויקטוריה סוברקאסו (Victoria Subercaseaux).

מקור השם

שמה המקורי של הגבעה בפי תושבי האזור שקדמו לכיבוש הספרדי היה "ואלן" (Huelén), שפירושו בשפת המפודונג הוא כאב, מרה שחורה או עצבות. מקור שמה הספרדי של הגבעה נעוץ ביום כיבושה בידי פדרו דה ולדיביה, ה-13 בדצמבר 1541 בו חוגגים הנוצרים הקתוליים את "יום לוסיה הקדושה".

היסטוריה

השימוש הראשון שעשו הקונקיסטאדורים בגבעה היה כנקודת תצפית לאיסוף מידע במהלך תקופת הכיבוש במחצית המאה ה-16. על הגבעה ייסד פדרו דה ולדיביה את העיר סנטיאגו דה נואבה אקסטראמאדורה (שמה הראשון של סנטיאגו דה צ'ילה) ב-12 בפברואר 1541. על המדרון המערבי הוקמה טחנת הקמח הראשונה של העיר וכן היקב הראשון. אחד ממדרונות הגבעה שימש את המושבה הצעירה כבית קברות למי שסטו מהדוקטרינה הדתית המקובלת באותו הזמן, כגון אתאיסטים ופרוטסטנטים וכן למתאבדים. מאוחר יותר הועבר בית הקברות לבית הקברות הכללי. על המורדות המזרחיים של הגבעה הוקמו שתי חלקות חקלאיות, האחת של ברתולמאו בלומנטל (Blumenthal) בשנת 1541 והשנייה של חואן גומס (Gómez) בשנת 1557. בשתי החלקות נטעו גפנים, שהיו הראשונות בעמק המרכזי של צ'ילה. חלוקת החלקות לחמישה חלקים כל אחת לקראת סוף המאה ה-18 היוותה את הבסיס לסמטאות שנבנו באזור בראשית המאה ה-19. כיום שוכן על אזור זה רובע לסטריה (Barrio Lastarria).
במהלך שנות הכיבוש מחדש (1814–1817 של צ'ילה בידי כוחות נאמני המלך החל המושל, קסימירו מרקו דל פונט (Marcó del Pont) בהקמת שתי סוללות תותחים להגנה על העיר: "לה מרקו" (la Marcó) ו"מבצר אידלגו" (Fort Hidalgo). בנייתו של מבצר אידלגו הושלמה בשנת 1820, שנים אחדות לאחר ההשגת עצמאותה של צ'ילה.
בשנת 1872 החליט בנחמין ויקוניה מקנה (Vicuña Mackenna) לחולל שינויים נרחבים במרחב העירוני ואחד מהם הביא לתנופת בנייה על הגבעה. באותה השנה החלו עבודות לסלילת דרך שחצתה את הגבעה ואשר הגיע בראשה לכנסייה שנבנתה במקום, ואשר הוארה באמצעות גז, אמצעי חדשני באותם הימים. שאר שטח הגבעה הוסב לפארק ובו שבילים מתפתלים בין עצים, מזרקות ונקודות תצפית.
בראשית המאה ה-21 שופרה מערכת התאורה על הגבעה, ומבצר אידלגו שוקם ונפתח מחדש לקהל.
באופן מסורתי יורה תותח המוצב בראש הגבעה כל יום בשעה 12 בצהריים בדיוק, וכלי רכב בסביבה מצטרפים לקול הירי בצופרי רכבם.
ב-16 בדצמבר 1983 הוכרזה גבעת סנטה לוסיה כאתר הנצחה לאומי של צ'ילה.
שרף עין גדי

אטימולוגיה

שמו המדעי של הנחש, Atractaspis engaddensis, מורכב משם הסוג שלו, Atractaspis, המורכב מהלחם של שתי מילים לטיניות, המילה atraktos שמשמעה הוא חץ והמילה aspis שמשמעה הוא מגן או צפע, ומהמילה engaddensis (המציינת את שם המין) שהיא השם הלטיני של עין גדי, בה התגלה נחש זה לראשונה, בשנת 1944, על ידי היינריך מנדלסון וגיאורג האאז ותואר כמין חדש למדע במאמר מדעי מאת האאז.

תיאור ותפוצה

צבעו שחור מבריק ואחיד לכל אורכו, גופו גלילי דק וקשקשי גופו חלקים ללא קרינים, אורך נפוץ כ-60 סנטימטרים (2.0 רגל) אולם מגיע עד 80 סנטימטרים (2.6 רגל). ראשו משוטח ואינו רחב מצווארו בשונה מנחשים ארסיים אחרים כדוגמת צפע מצוי. הלסת העליונה מכסה את התחתונה העיניים קטנות ושחורות וראייתו גרועה, והלשון ורודה. 
ככלל, הצפעון מבלה את מרבית זמנו בהתחפרות מתחת לפני הקרקע או במחילות ולכך מותאם מבנה ראשו שאינו מובדל מהצוואר והוא צר וארוך, ובניגוד לרוב הנחשים הארסיים ממשפחת הצפעוניים אליה הוא משתייך ראשו אינו משולש. מבנה ראש צר זה מתאפשר הודות לבלוטות ארס מוארכות ודקות של הנחש אשר נמשכות עד צווארו. זעמן שחור ופתן שחור מצוי דומים במקצת לצפעון השחור אולם הם גדולים ממנו, מבנה גופם אינו דק כשלו וראשם רחב מהצוואר. 
פעילות נחש זה היא לילית בעיקרה. ימצא באזורי מדבר צחיחים או צחיחים למחצה. תפוצתו בסיני, ירדן ובצפון ערב הסעודית. בישראל נמצא בערבה, ים המלח כיכר סדום וצפונה לבקעת הירדן עד לגלבוע במדבר יהודה ממעלה אדומים ומזרחה, וכן בלב הנגב. צפעון שחור הוא נחש המבלה זמנו במחילות תת-קרקעיות, ימצא מתחת לסלעים, וישנם תצפיות שלו מתחמם על כבישים בלילות חמים. אף על פי שאזורי חיותו מדבריים בעיקר הוא ימצא בעיקר בנאות מדבר בסביבת נחלים ומעיינות, בהם ישנה צמחייה, וככל הנראה הוא זקוק ללחות זו. לעיתים יחדור לישובי אדם בתחום תפוצתו. כהגנה הוא מתגלגל כאשר זנבו כלפי מעלה וראשו מוסתר מתחת לגופו.

תזונה

לצפעון השחור שתי שיני ארס ארוכות, אך בשל מפתח פיו הקטן אינו מסוגל לזקוף שיני ארס אלו בדומה לרוב החברים במשפחת הצפעוניים, ובעת הכשה הוא שולף שן ארס אחת היוצאת הצידה מפיו, כך בעת כניסה למחילות לטאות, מזונו העיקרי, הוא דוחק גופו לצד הלטאה בתוך החלל הצר ומכה הצידה ואחורה בראשו ומכיש-דוקר את גופה באמצעות שן הארס הקטלנית שלו, מות הלטאה יגיע תוך שניות ספורות. לעיתים יתפוס את הלטאה בפיו בעודה בחיים ויכיש אותה למוות תוך כדי אחיזתה בפיו. טרפו הנפוץ הוא חומטיים שונים בדגש על נחושית עינונית, נחשים צעירים שבקעו לא מכבר ומכרסמים קטנים.

רבייה

הזדווגות הצפעון השחור תתרחש בחודשים יולי אוגוסט, תקופה מאוחרת זו של זיווג יחסית לנחשים אחרים ייתכן ועשויה להעיד על מוצאו הטרופי. מסוף ספטמבר ועד נובמבר תתרחש הטלת 2–3 ביצים באורך של כ-75 מ"מ בסביבה לחה החיונית להתפתחות העוברים. הביצים המוארכות גדולות ביחס לממדיו של הצפעון השחור וביחס לנחשים בכלל. הצעירים יבקעו לאחר כ-3 חודשים כאשר הם מצוידים במערכת ארס קטלנית כשל הוריהם.
מודל רוגובסקי

מודל הקשר–אוהלין–ונק (Heckscher-Ohlin-Vanek)

מודל הקשר–אוהלין–ונק (HOV) תוכנן כדי לחזות את דפוס המסחר בין מדינות בהתבסס על היתרון היחסי של המדינות בגורמי ייצור (כמו רכוש ועבודה). במילים של אוהלין, ההנחה העיקרית של המודל היא כדלהלן: "אם להגיד בכלליות, משאבים תעשייתיים הנמצאים בשפע הם יחסית זולים, משאבים הנמצאים במחסור הם יחסית יקרים, בכל אזור. סחורות אשר דורשות שהייצור שלהן יהיה יותר מהראשון ופחות מהאחרון מיוצאות בחילופי סחורה אשר דורשות גורמי ייצור בפרופורציה הפוכה. לכן, בעקיפין משאבים אשר מצויים בשפע מיוצאים ומשאבים אשר מצויים במחסור מיובאים". המודל אומר ביסודו שמדינות ייצאו מוצרים אשר מנצלים את השפע שלהן ואת גורמי הייצור הזולים בעוד שייבאו מוצרים אשר מנצלים את הגורמים הנדירים של אותן המדינות.

מסקנה

משפט סטולפר–סמואלסון אומר שמסחר חופשי מועיל לבעלי משאבים הנמצאים בשפע אבל פוגע בבעלי משאבים המצויים במחסור. רוגובסקי מרחיב את הכלל למסקנה ההגיונית שלו, שלשינויים בחשיפה של מדינה למסחר צריכות להיות השפעות עמוקות על מאבקים פוליטיים מקומיים. לכן, גורמים בינלאומיים אשר נגרמים מבחינה מבנית (שיפורים טכנולוגיים, מלחמות, שיעורי מכס מגן של מדינה אחרת, שינויים במחירי הובלה ימית) אשר משנים חשיפה של מדינה למסחר יכולים להשפיע על פוליטיקה מקומית.
נסיך בוחר

נסיך בוחר, נסיך אלקטור, או קוּרְפִירְסְט (בגרמנית: Kurfürst) היה מעמד באימפריה הרומית הקדושה, שהתקיים לאורך מאות שנים. תפקידם של הנסיכים הבוחרים (שהיו שבעה במספר עד למאה ה-17) היה לבחור את קיסר האימפריה הרומית הקדושה. פורמלית, אלו שנבחרו על ידי הנסיכים הבוחרים נשאו בתואר "מלך הרומאים", ורק אלו שהוכתרו על ידי האפיפיור נשאו בתואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
הקיסרות הייתה מורכבת מנסיכויות רבות ולא הייתה בגדר מלכות העוברת בירושה: השלטון לא עבר מאב לבנו במסגרת שושלת, וכל קיסר היה צריך להיבחר לתפקידו. כדי שבחירתו תהיה יעילה ולא תיתקל בקשיים, הוחלט ב-1356, בימי הקיסר קרל הרביעי, על הקמת המעמד של נסיכים בוחרים, פורום מצומצם של שבעה נסיכים, מושלי מחוזות חשובים, שרק הם ישתתפו בבחירת הקיסר. הנסיכים הבוחרים היו נסיכי ברנדנבורג, סקסוניה, טריר, מיינץ, קלן, פפאלץ ובוהמיה. שלושה מהם – הארכיהגמונים של מיינץ, טרִיר וקלן – היו אנשי כנסייה בכירים; ארבעת הנותרים היו נסיכים חילונים.
לעיתים הוחלף נסיך בוחר אחד במשנהו מסיבות פוליטיות. כך למשל היה בסוף המלחמה השמלקלדית, כאשר הקיסר קרל החמישי הכריח את הנסיך הבוחר יוהאן פרידריך מסקסוניה להתפטר. סיבות אחרות להחלפת נסיך בוחר היו, למשל, התחזקות משפחות אצולה מסוימות ושקיעתן של אחרות, או היפרדות מהאימפריה. למשל, בוהמיה נפרדה בתחילת המאה ה-18 מגרמניה, והוחלפה בנסיכות הנובר. בית ויטלסבאך הפך לגורם משפיע בגרמניה במאה ה-17, ולכן קיבל אחד מבני המשפחה מעמד זה בשם ממלכת בוואריה.
לאחר המאה ה-15 הפכה בחירת הנסיכים לאירוע טקסי בהליך העברת התואר בירושה.
פיטר יארו

קורות חיים

הוריו של פיטר יארו היו מהגרים יהודים מאוקראינה שקיצרו ושינו בארצות הברית את שם משפחתם מ"יארושוביץ'" ל"יארו". יארו נולד בניו יורק, בה סיים את התיכון למוזיקה ואמנויות (כעת התיכון "לה גארדיה"). לאחר מכן הוא למד וסיים תואר ראשון באוניברסיטת קורנל. הוא החל את הקריירה שלו כזמר בשנת 1959, בגריניץ' וילאג', שהייתה באותה עת מוקד של תחיית מוזיקת הפולק האמריקאית באמצע המאה ה-20. יארו פגש שם ב-1960 את נואל (פול) סטוקי ואת מרי טרוורס והם הקימו את שלישיית "פיטר, פול ומרי" שהחלה להופיע במועדונים ולבצע שירי פולק.
ב-1962 הוציאה לאור חברת ההקלטות האחים וורנר את  האלבום הראשון של השלישייה. האלבום נשאר עשרה חודשים בעשרה המקומות הראשונים במצעד האלבומים האמריקאי ובמשך שנתיים בעשרים האלבומים הראשונים ונמכר במעל לשני מיליון עותקים. השלישייה יצאה לסיורים מרובים והקליטה אלבומים רבים של הקלטות חיות ובאולפן.
ב-1969 התחתן יארו בווילמאר, מינסוטה, עם מרי בֶת מקארתי, אחייניתו של הפוליטיקאי יוג'ין מקארתי, שהיה מועמד לנשיאות ארצות הברית. כמתנת חג, כתב יארו את "שיר החתונה" Wedding Song (There is Love) שבוצע לראשונה בכנסיית סנט מרי בווילמאר. לזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 2000 יארו הקים את "מבצע כבוד" ( „Operation Respect“), שיועד לחינוך ולקידום ילדים מארצות כמו וייטנאם, דרום אפריקה וארגנטינה.
ניקולאוס הרנונקור

חייו

הארנונקור נולד בברלין למשפחה מן האצולה, גדל בגראץ ולמד מוזיקה בווינה. הוא ייסד את "קונצנטוס מוזיקוס וין" עם אשתו, אליס הופלנר, בשנת 1953, בתקופה שהיה צ'לן בתזמורת הסימפונית של וינה. קבוצה זו התמקדה בביצוע אותנטי בכלים תקופתיים ובשנות ה-70' התפרסם מאוד בעבודתו עמה. בתקופה זו ניגן בויולה דה גמבה בנוסף לנגינתו בצ'לו. הארנונקור הקליט לחברת טלפונקן (טלדק) מגוון רחב של רפרטואר מתקופת הבארוק, החל במוזיקה לויול של הנרי פרסל והמשך ביצירות הכוללות את המנחה המוזיקלית של יוהאן סבסטיאן באך, "הכתרת פופיאה" של קלאודיו מונטוורדי ו"קאסטור ופולוקס" של ז'אן פיליפ ראמו.
בהמשך הופיע עם תזמורות רבות אחרות, המנגנות בכלים מודרניים, אבל עדיין המשיך לפקוח עין על אותנטיות היסטורית במונחי קצב, דינמיקה וכדומה. הוא גם הרחיב את הרפרטואר שלו במידת מה, כשהמשיך לנצח על יצירות הבארוק שפירסמו את שמו, אבל עודד גם את רפרטואר האופרטה הוינאית. בשנים האחרונות הקליט את הסימפוניות של בטהובן עם התזמורת הקאמרית של אירופה וקבע רמת איכות חדשה לביצוען. 
בשנת 1971 התחיל הארנונקור במיזם משותף עם המנצח גוסטב ליאונהארדט להקלטת כל הקנטטות של יוהאן סבסטיאן באך. המיזם הסתיים לבסוף בשנת 1990. בשנת 2001 יצא לשוק תקליטור של המתאוס פסיון של באך, שזכה הן לשבחי הביקורת והן בפרס גראמי. בתקליטור כלולה הפרטיטורה המלאה של היצירה, בכתב ידו של באך עצמו.