google/wiki40b huggingface dataset:
פילאנדר נוקס

ביוגרפיה

נוקס נולד בפיטסבורג שבפנסילבניה. בשנת 1872 הוא סיים את לימודיו האקדמיים ובשנת 1875 הוסמך לעריכת דין. הוא עסק בתחום בפיטסבורג, תחילה כעוזר פרקליט במחוז המערבי של פנסילבניה (1876–1877) ולאחר מכן במשרד פרטי בעל שם בשותפות עם ג'יימס ריד. בשנת 1897 הוא נבחר לנשיא לשכת עורכי הדין של פנסילבניה.
נוקס כיהן גם כחבר מועצות המנהלים של הבנק הלאומי החמישי של פיטסבורג ובנק המסחר של פיטסבורג. במקביל לפעילותו המקצועית היה נוקס חבר פעיל במועדון הדיג והציד "South Fork". חברי מועדון זה היו אחראים במידה רבה ליצירתו של סכר טבעי, עשוי אדמת קרקע, אשר בשנת 1889 קרס והביא לשטפונות בעיירה הסמוכה ג'ונסטאון. לאחר השטפון פעלו חברי המועדון להקמת ועד ההצלה של פיטסבורג לתמיכה בקורבנותיו. בין המרוויחות העיקריות מהשטפון הייתה חברת הפלדה "קרנגי" שהייתה שנייה ברווחיה לחברה שנפגעה בשטפון. נוקס שימש יועץ חיצוני לחברת "קרנגי" והיה בין הדוחפים להקמת תאגיד הפלדה של ארצות הברית ומכירת החברה לתאגיד, בשנת 1901.
בשנים 1901–1904 כיהן נוקס כתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט. פעילותו העיקרית בממשל רוזוולט נגעה להרחבת תלותן הכלכלית של מדינות מתפתחות בארצות הברית ובדולר האמריקני. הוא סיים את תפקידו בשנת 1904 לאחר שמונה על ידי מושל פנסילבניה סמואל פניפקר לסנאטור מטעם המדינה, כמחליפו של הסנאטור מת'יו קוואי שנפטר. בשנת 1905 התמודד נוקס למשרה וכיהן בה בשנים 1905–1909. בשנת 1908 הוא הציג מועמדותו כמועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בממשלו של הנשיא ויליאם טאפט, בשנים 1909–1913, כיהן נוקס כמזכיר המדינה. בארבע שנותיו בתפקיד קידם נוקס ארגון מחדש של מחלקות המשרד והמשרות הדיפלומטיות. כמו כן הוא לקח חלק בפתרון המחלוקות סביב ים ברינג והדיג בצפון האוקיינוס האטלנטי. פעולתו לחיזוק ההשקעות האמריקניות במדינות זרות נמשכה בשנים אלו.
לאחר סיום תפקידיו חזר נוקס לעסוק בעריכת דין. הוא כיהן פעם נוספת כסנאטור מטעם פנסילבניה בשנים 1917–1921. ביוזמתו הונחה באפריל 1921 הצעת חוק להכרזה רשמית על סיום מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. החלטת נוקס-פורטר, לאחר ששולבה עם הצעה דומה של חבר בית הנבחרים, אומצה על ידי הנשיא וורן הארדינג ונחתמה על ידו בחודש יולי. זמן קצר לאחר מכן נפטר נוקס.
הסכם גואדלופה אידלגו

הסכם גואדלופה אידלגו (באנגלית: Treaty of Guadalupe Hidalgo, בספרדית: Tratado de Guadalupe Hidalgo) היה הסכם שלום שנחתם בין ארצות הברית למקסיקו ב-2 בפברואר 1848, לאחר ניצחונה של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
בהסכם ויתרה מקסיקו על שטחה הצפוני, כ-1.36 מיליון קמ"ר, שהיווה מעל שליש משטחה עד אותו זמן, תמורת פיצוי שהעבירה אליה ארצות הברית בגובה של כ-18 מיליון דולר. ארצות הברית סיפחה שטחים שכללו (לפי הגבולות של היום) את המדינות קליפורניה, נבדה, יוטה, וחלקים מאריזונה, ויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו. 
בהסכם נקבע בנוסף, שנהר הריו גראנדה יהיה נתיב הגבול שבין טקסס שבארצות הברית למקסיקו, הובטחה הגנה לתושבים ולרכוש המקסיקני בשטחים שעברו לשליטת ארצות הברית, הגנה משטרתית אמריקנית לאורך כל אזור הגבול, ובוררות חובה בכל סכסוך גבול עתידי בין שתי המדינות.
ההסכם נחתם בעיר גואדלופה אידלגו (צפונית למקסיקו סיטי), אליה נמלטה הממשלה המקסיקנית בעקבות התבוסות בשדה הקרב. ניקולס טריסט, מזכיר במחלקת המדינה האמריקאית שהיה נציגו הדיפלומטי האישי של הנשיא ג'יימס פולק ונלווה לגנרל וינפילד סקוט, ניסה פעמיים להגיע לחתימת ההסכם עם הנשיא המקסיקני אנטוניו לופז דה סנטה אנה, אך ללא הצלחה. כתוצאה, החליטו סקוט וטריסט לכפות משא ומתן, כצבא מנצח וכובש, על נציגי הממשלה המקסיקנית המובסת. בסופו של דבר נוהל משא ומתן, וההסכם נחתם על ידי ניקולס טריסט מצד ארצות הברית, ומהצד המקסיקני על ידי ועדה שייצגה את הממשלה המקסיקנית המובסת וכללה את דון ברנרדו קואוטו, דון מיגל אטריסטיין, ודון לואיס גונזגה קואבאס. ההסכם אושר בסנאט האמריקאי ב-10 במרץ 1848. מיד לאחר האישור בסנאט יצאו הכוחות האמריקאים מהבירה מקסיקו סיטי, ויושמו שאר סעיפי ההסכם.
השבט

עלילה

הסדרה מתחילה כתשעה חודשים אחרי שכל המבוגרים מתו ממחלה מסתורית (המכונה "הנגיף"), מוקד הסדרה הוא אחד משבטי הילדים הנקרא "חולדות הקניון". העונה הראשונה מתמקדת בתפקודם של חולדות הקניון וניסיונם לשרוד אל מול השבטים האלימים, "כלבי השטן" ו"הארבה", הנאבקים על שליטה בעיר. כמו כן הם מנסים למצוא תרופה לנגיף המסתורי שהרג את כל המבוגרים ושהחל לגבות את קרבנותיו בקרב המתבגרים שהגיעו לפרקם.
בעונה השנייה חולדות הקניון מצליחים למצוא את החיסון לנגיף ומשתמשים בו כדי להשתלט על העיר על ידי כך שהם מצליחים לסחוט וויתורים ממנהיגי יתר השבטים בתמורה לאספקת החיסון. חולדות הקניון מנסים להשתמש בהשפעתם בעיר כדי להחזיר מידה מסוימת של יציבות ונורמליות להתנהלותה. בד בבד אנו עדים לתהליך התחזקות של שבט המתגורר מחוץ לעיר ונקרא "הנבחרים", שבט זה מורכב מחברים לשעבר של הארבה שסוגדים למנהיגם המת זוט כאל, הקונפליקט בינם לבין שבטי העיר בהנהגת חולדות הקניון מגיע לשיא בסוף העונה כאשר הנבחרים פולשים ומצליחים לכבוש את העיר.
העונה השלישית נפתחת בתיאור משטר העריצות שהנבחרים מקימים בעיר, בו בזמן הפליטים מחולדות הקניון שהצליחו להימלט מידם של הנבחרים מוצאים מחסה אצל "האקו", שבט המתגורר ביער, וביחד אתם הם חוזרים לעיר ומתחילים בהתקפות על כוחות הנבחרים עד שהם מצליחים להביסם לחלוטין ולכבוש את העיר מחדש. שאר העונה מוקדשת לניסיונות לשקם את העיר ולמאבקי הכוח בין השבטים השונים ובתוך חולדות הקניון. העונה מסתיימת כאשר שבט "הטכנוס", שבט העושה שימוש בטכנולוגיה גבוהה, מתחיל בפלישתו לעיר.
בתחילת העונה הרביעית הטכנוס כובש את העיר בקלות, השבטים השונים מנסים להתנגד להם אבל מכיוון שהם נחותים להם מבחינה טכנולוגית הם מובסים בקלות. הטכנוס משקמים את רשת החשמל של העיר, מחדשים את הספקת המים אליה ומכניסים לשימוש רחב בעיר סוג של משחק מציאות מדומה, כך הם מצליחים לשעבד את תושבי העיר מלבד מספר מחולדות הקניון שעדיין מתנגדים להם. בסופו של דבר הם מצליחים להדיח את ראם, מנהיג הטכנוס, כתוצאה מסיוע שכמה מקציניו הבכירים נותנים להם.
בעונה החמישית חולדות הקניון מנסות להחזיר לעצמם את שליטתם בעיר בעזרתו של מנהיג הטכנוס החדש מגה, אולם מתברר שהוא בעל תוכניות משלו והוא יוצר מצב של כאוס בעיר ומחזק את כוחם של הטכנוס עד אשר הוא מכריז של משטר צבאי ומקים דספוטיזם צבאי. הפליטים ממשטרו של מגה נמלטים אל העיירה ליברטי שם הם בונים את כוחם עד שהם פולשים לעיר ומדיחים את מגה. בפרקים האחרונים של הסדרה, כתוצאה מטעות בתכנות מחשבי הטכנוס שעשה ראם, משתחרר לאוויר סוג משופר של הנגיף שהורג בני אדם בני כל הגילים. הסדרה מסתיימת כאשר אנו רואים את חולדות הקניון נמלטים מן העיר בעזרת ספינה.
ניו יורק טיימס הבינלאומי

היסטוריה

ההרלד נוסד ב-4 באוקטובר 1887, כגרסה אירופאית של הניו יורק הרלד על ידי ג'יימס גורדון בנט, ג'וניור ובסיסה בפרבר ניי-סיר-סן בפריז.
ב-1928, ההרלד הפך לעיתון הראשון המופץ באמצעות מטוסים, עותקים מוטסים ללונדון מפריז בזמן לארוחת הבוקר. הפצת העיתון הופרעה בין השנים 1940-1944, במהלך כיבושה של פריז על ידי גרמניה הנאצית.
ב-1959, ג'ון היי ויטני, איש עסקים ושגריר ארצות הברית בבריטניה, קנה את הניו יורק הרלד ואת הגרסה האירופאית. ב-1966, העיתון הניו יורקי נסגר, אבל משפחתו של וויטני שמרה על הגרסה הפריזאית באמצעות שותפויות. בדצמבר 1966, הוושינגטון פוסט הפך לבעלים שותף.
הניו יורק טיימס הפך בעלים שותף במאי 1967; העיתון שינה את שמו להרלד טריביון הבינלאומי.
ב-1974 העיתון החל לשדר בפקס את עמודי העיתון בין מדינות ופתח אתר הדפסה נוסף בלונדון וציריך ב-1977.
העיתון החל לשלוח תמונות אלקטרוניות עם עמודי העיתון להונג קונג מפריז באמצעות לווין בשנת 1980, דבר שהפך את העיתון זמין בו זמנית בשני צידי הגלובוס. זהו היה השידור הראשון מסוג זה של עיתון בשפה האנגלית.
ב-1991, הוושינגטון פוסט והניו יורק טיימס הפכו לבעלים השווים היחידים של העיתון. כיום הוא בבעלות מלאה של הניו יורק טיימס לאחר רכישת חלקה של הוושינגטון פוסט ב-30 בדצמבר 2002. 
ההשתלטות סיימה 35 שנות שותפות בין שני מתחרים. הפוסט הוכרח למכור והטיימס איים לעזוב ולהקים עיתון מתחרה. כתוצאה, הפוסט נכנס להסכם לפרסום מאמרים נבחרים בגרסה האירופאית של הוול סטריט ז'ורנל.

תפוצה

העיתון מודפס ב-33 אתרים מסביב לעולם ונמכר ביותר מ-180 מדינות. בעל תפוצה של 242,200 עותקים אשר גדלה מאז 2003 אשר הייתה 233,400, אבל היא עדיין מתחת לתפוצה שהייתה ב-2001 של 263,900 עותקים.
לעיתון כ-335 עובדים.
לנצ'יה פלמיניה 335

היסטוריה

דגם הלנצ'יה פלמיניה 33 תוכנן בשנת 1960 לפי בקשתו של נשיא איטליה ג'ובאני גרונצ'י  מחברת עיצוב הרכב פינינפארינה לאור הביקור המתוכנן באיטליה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. 
דגם לנצ'יה פלמיניה 335 החליף את דגם פיאט 2800 שנת 1939.
בזמן ביקורו באיטליה בשנת 1963, נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי ערך את סיוריו בדגם "לנצ'יה פלמיניה 335".
איתן וצלר

איתן וצלר (נולד ב-1954) הוא במאי טלוויזיה ויוצר סרטים ישראלי.

ביוגרפיה

איתן וצלר נולד וגדל בכפר אתא (לימים קריית אתא). בגיל 10 עבר עם משפחתו לקריית גת ומשם עקרה המשפחה לפתח תקווה. אביו היה מהנדס טקסטיל בבית חרושת אתא והאם עקרת בית. את שנות הנעורים עשה בפנימייה החקלאית, הכפר הירוק.
וצלר התגייס לשירות סדיר בסיירת צנחנים וסיים מסלול ביחידה. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נלחם בחזית הדרום, המשיך לקורס קציני חי"ר ונשאר להדריך בבה"ד 1 עד לסיום שירותו. במילואים שימש קצין בחרמ"ש.
עם תום שירותו הצבאי שימש יועץ צבאי בסרטו של ג'אד נאמן "מסע אלונקות". לאחר מכן יצא לחו"ל, טייל ועבד לאורך תקופה של שנתיים במסחר ביהלומים בחברת חבר ילדות מכפר אתא, אילן גור זאב, לימים פרופסור לפילוסופיה של החינוך באוניברסיטת חיפה.
במסגרת שהותו בחו"ל – באירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה - למד קולנוע בשיקגו במשך 4 שנים וסיים תואר ראשון באמנויות יפות.
עם שובו לארץ עבד כבמאי וכתב עצמאי בערוץ 1, החל ממאי 1983 ועד שנת 2000 והוציא תחת ידו מאות כתבות וסרטים תיעודיים רבים. עם הקמת הערוץ השני ביים סרטי תעודה, בסיוע של מריסה אשתו, עבור תוכניות כמו: תיבת תעודה "שבת סאלם" ותוכניות נוספות אחרות בהפקת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בין השנים 2000 ל-2002 ביים וצלר עשרות כתבות עבור חלון ישראלי מגזין הטבע הישראלי של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
וצלר ביים סרטים רבים עבור תחנת הטלוויזיה ההולנדית VPRO. רוב הסרטים עוסקים בדמויות הקשורות לסכסוך הישראלי-פלסטיני מהצד השמאלי של המפה הפוליטית בישראל: אודי אדיב, מוחמד בכרי, חיים ארלוזורוב, עמרם מצנע ואחרים. מעת לעת מרצה על סרטיו במקומות שונים בארץ. וצלר משמש גם כמנחה קבוצות וכיום מוסיף לביים לצלם ולערוך סרטים מסוגות מגוונות לרבות סרטי תדמית.
החל מ-2010 מסור וצלר לפרויקט שעיקרו צילום ותיעוד של דור תש"ח עבור עמותת תולדות ישראל. כמעט מדי יום מראיין וצלר איש או אישה אשר חצו את גיל 80 והם מספרים את סיפור תקומתה של מדינת ישראל. הספרייה הלאומית אוצרת חומר זה.
איתן וצלר נשוי למריסה, מפיקה, מטפלת הוליסטית ודולה, ולהם שלושה ילדים. המשפחה מתגוררת בקריית טבעון.
סקאניה

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1900 בעיר מאלמה בדרום שוודיה ונקראה על שם החבל הדרומי ביותר בשוודיה.
בשנת 1911 התמזגה סקאניה עם חברת ואביס. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה ליבא רכבי 'פולקסווגן' לשוודיה תחת השם "סוונסקה פולקסווגן".
בשנת 1969 התמזגה חברת סקאניה-ואביס עם סאאב עד שנת 1995. סאאב המשיכה לייצר כלי רכב פרטיים, מסחריים ומשאיות וסקאניה המשיכה לייצר משאיות ואוטובוסים כבדים.
סקאניה היא החברה השלישית בעולם ביצור אוטובוסים ומשאיות כבדות אזרחיות וצבאיות כאשר היא מוכרת אותם ל 70 מדינות כולל ישראל ומפעלים במדינות רבות ברחבי העולם: ארגנטינה, ארצות הברית, בוצוואנה, ברזיל, הולנד, טנזניה, זימבבואה, קוריאה ורוסיה.
חיים ריצ'מן

הרב חיים ריצ'מן (נולד במסצ'וסטס, ארצות הברית) הוא דובר ומנהל המחלקה הבינלאומית של מכון המקדש בעיר העתיקה בירושלים.

פעילותו

ריצ'מן פעיל במכון מאז שנת 1989. 
חיבר ותירגם מספר ספרים באנגלית על בית המקדש הראשון, בית המקדש השני, ובית המקדש השלישי, וכמה ספרים על פרשת השבוע. 
הרב ריצ'מן מרבה להופיע בפני קהילות יהודיות ברחבי העולם, בין השאר באמצעות תוכניות חינוכיות בטלוויזיה ובאינטרנט.

במחלקה הבינלאומית של מכון המקדש

המחלקה הבינלאומית של מכון המקדש בניהולו, מספקת גישה ישירה אל עולם בית המקדש, מתארחת ומשתתפת בהרצאות ובכינוסי תנ"ך ברחבי העולם, ומוצגת בהפקות מדיה גדולות. אתר האינטרנט של מכון המקדש באנגלית הוא פרויקט מתמשך של המחלקה הבינלאומית.
"Temple Talk" היא תוכנית רדיו שבועית בת שש שעות ברדיו המקוון של "ניו ג'רזי" והיא גם מצגת של המחלקה הבינלאומית, בהנחייתו של הרב ריצ'מן. 
המחלקה גם מארגנת סיורים וסמינרים תורניים בישראל, תוך התמקדות ייחודית בירושלים מנקודת מבט יהודית אותנטית בהנחייתו של הרב ריצ'מן.
הנסיכה שארלוט מוויילס

ביוגרפיה

שארלוט נולדה ב-7 בינואר 1796 בבית קרלטון, לונדון, לג'ורג', נסיך ויילס ולקרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואוגוסטה, נסיכת בריטניה. נישואי הוריה של שארלוט עלו על שרטון עוד בטרם לידתה. היא גדלה תחת השגחתו של אביה, ואילו אמה לא יכלה לבקר אותה אלא לעיתים נדירות בלבד, בטרם עזבה לצמיתות את בריטניה.
בשנת 1816 פגשה שארלוט את לאופולד, נסיך סקסוניה-גותה-זאלפלד. בתחילה סלדה שארלוט מלאופולד, אולם לבסוף היא נענתה לחיזוריו והזוג התחתן בסוף אותה שנה. הזוג נעשה פופולרי ביותר בחיי החברה של בריטניה. הם בילו את ימי נישואיהם בין ביתם בקלרמונט פארק לדירתם בלונדון. בתחילת 1817 הרתה שארלוט, אך ההיריון הסתיים באסון. שארלוט נפטרה ב-6 בנובמבר 1817, לאחר צירי לידה קשים. התינוק נולד מת.
דבר מותה של הנסיכה הפופולרית מוויילס הכה את תושבי בריטניה באבל כבד. שארלוט הייתה סמל לתקווה לעתיד בית המלוכה בבריטניה לאחר שלטונו הממושך של סבה חולה הנפש ואביה מרובה השערוריות. מותה של הנסיכה שארלוט אילץ את דודיה להינשא ולהעמיד צאצאים אשר יוכלו לרשת, ביום מן הימים, את כס המלוכה הבריטי. דודה של שארלוט, אדוארד, הדוכס מקנט, נישא לגיסתה של שארלוט, אחותו של הנסיך לאופולד. מנישואים אלה נולדה הנסיכה ויקטוריה, לימים ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. מבני ציבור רבים בבריטניה נקראו על שמה של שארלוט. בתו היחידה של לאופולד מנישואיו השניים, שרלוט, נסיכת בלגיה (שהייתה קיסרית מקסיקו), נקראה על שמה של שארלוט.
רוברט קוצ'ריאן

ביוגרפיה

קוצ'ריאן נולד בסטפנקרט, בירת נגורנו קרבאך, אז מחוז אוטונומי בתוך אזרבייג'ן.
בשנת 1971 התחיל לעבוד כפועל ייצור במפעל בעיר הולדתו. מ-1972 עד 1974 שירת בצבא הסובייטי. בשנת 1981 בהצטיינו, לימודים במכון הפוליטכני של ירוואן. בשנות ה-80 היה פעיל במפלגה הקומוניסטית וארגונים למען העברת השליטה על אזור נגורנו קרבאך לארמניה.
ב-1989 נבחר לראשונה לסובייט העליון של ארמניה. ב-1991 נבחר לפרלמנט הראשון של נגורנו קרבאך שהכריזה באופן חד-צדדי על עצמאות מאזרבייג'ן. ב-1992 מונה לראש ועדת ההגנה הממלכתית של נגורנו קרבאך. ב-1994 נבחר על ידי הפרלמנט לנשיא נגורנו קרבאך; נבחר מחדש לתפקיד בבחירות כלליות ב-1996 (בבחירות הורשו להשתתף כל תושבי נגורנו קרבאך, אך לא פליטים אזרים שנאלצו לעזוב את האזור).
ב-20 במרץ 1997 מונה לתפקיד ראש ממשלת ארמניה. ב-30 במרץ 1998 התמודד בבחירות כלליות על נשיאות ארמניה וניצח; יריבו העיקרי היה יושב ראש הפרלמנט הארמני קארן דמירצ'יאן.
ב-5 במרץ 2003 זכה שוב בבחירות לנשיאות ארמניה. כנשיא נפגש מספר פעמים עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב בניסיון להגיע להסדר שלום על עתיד נגורנו קרבאך על יסוד הכרה הדדית בתוצאות משאל-עם שייערך בקרב התושבים.

חייו האישיים

קוצ'ריאן נשוי לבלה, ולזוג שלושה ילדים. בנוסף לארמנית הוא דובר רוסית ואנגלית.
פרווה

פרווה הוא המונח המתייחס לעורם וכסות השיער של חלק מחברי מחלקת היונקים. המונח מתייחס גם לשם המוצר המעובד שבני אדם מפיקים מהעור והכסות, ומשמש ללבוש, חימום, ריפוד ודיור.
תפקידה של הפרווה אצל היונקים היא לשמש כמבודד ומגן. שכבת השיער הקרובה אל העור היא לרוב קצרה ורכה ומיועדת לבידוד הגוף מקור. השכבה החיצונית של הפרווה מורכבת לרוב משערות מגן ארוכות שמיועדת לשמש כרובד הגנה ראשוני של שלמות גוף היונק.
עיבוד פרווה נקרא פרוונות ומקצוע זה בעל ותק רב בהיסטוריה האנושית. מסחר הפרווה וציד בעלי חיים לשם פרוותן היו ענף כלכלי חשוב בהיסטוריות העולם. כבר בימי קדם ידוע על שימוש בפרווה כלבוש וכסמל מעמד. בין השאר ידוע על מנהג הפרעה במצרים העתיקה ללכת עם זנב אריה בחגורתו. בארץ ישראל פרוות כבש מעובדת שימשה כלבוש נפוץ. ברומא העתיקה נהגו לוחמים לעטות פרוות של בעלי חיים על מגיניהם והנסים שלהם. רבים מהעמים הנודדים של ימי קדם השתמשו בפרווה כחומר גלם לאוהלים. גילוי העולם החדש, במקביל לדעיכתו של ציד חיות הפרווה באירופה הובילו לפריחת ציד חיות הפרוות (בעיקר הבונה הקנדי) והסחר בפרוות במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17.
אצל יהודים חרדים חסידיים יוצאי יהדות מזרח אירופה משמשת פרווה ליצור כובע השטריימל.

המאבק כנגד תעשיית הפרוות

במהלך המאה ה-20 החלו להתפתח תנועות למען זכויות בעלי חיים שקראו להפסקת קיומה של תעשיית הפרוות על ידי חרם צרכנים. במיוחד התפרסמו פעולות שבמסגרתן הפעילים הצטלמו או הפגינו מול חנויות פרווה בעירום, כאשר רק שלט מחאה מכסה את איבריהם האינטימיים. בפעולות אלה השתתפו גם מפורסמים רבים, ביניהם פמלה אנדרסון ופול מקרטני. לעיתים פעילים נגד פרוות נקטו גם בדרכים אלימות - תקיפת קוני פרווה והשחתת חנויות המוכרות פרווה. פעולות אלה הובילו להקטנת הסחר בפרוות. כמו כן התפתחו אריגי טקסטיל מלאכותיים המדמים את הפרוות הטבעיות.
כיום מתמקד המאבק כנגד תעשיית הפרוות הסינית, שהיא הגדולה מבין תעשיות הפרווה העולמיות, וכוללת שימוש בפרוות כלבים וחתולים.
ב-2015 פורסם במבט שני תחקיר החושף כיצד סוכל חוק איסור מכירת פרוות בישראל תחת לחץ לובי היצרנים באירופה וצפון אמריקה, ובסיוע המועצה לביטחון לאומי.
מסע הצלב של הילדים

מסע הצלב של הילדים (1212) הוא השם שניתן לניסיון יוצא דופן וייתכן בדיוני "לשחרר" את ארץ הקודש אשר הונע על ידי הילד הצרפתי בן ה-12 סטפאן דה קלואה. קיימים כמה הסברים מנוגדים לאירוע זה, והעובדות לגבי האירוע עודן נושא לוויכוח בין היסטוריונים.
על פי גרסה אחת של סיפור מסע הצלב של הילדים סטפאן דה קלואה החל להטיף בסן-דֶנִי, ובדרשותיו טען כי ישו ביקר אותו ואמר לו להוביל את מסע הצלב הבא לירושלים. באמצעות סדרה של נסים ואותות, הוא השיג חסידים רבים, וייתכן כי למעלה מ-30,000 ילדים הצטרפו אליו. הוא הוביל את חסידיו דרומה לעבר מרסיי, ונאמר כי האמין שהים ייקרע עם בואו, כך שהוא וחסידיו יוכלו לצעוד לעבר ירושלים. במרסיי שני סוחרים אספו ילדים ככל יכולתם בשבע סירות, ומכרו לעבדות לסרצינים של צפון אפריקה ומצרים.
לפי גרסה אחרת, מסע הצלב של הילדים התחיל בגרמניה וכלל 20,000 משתתפים באותה שנה אך הגיע עד איטליה בלבד.
יש מקורות הטוענים שהסיפור הוא על איחוד של שתי תנועות קטנות יותר של ילדים מצרפת ומגרמניה, בתחילת המאה ה-13. נאמר שניקולס, ילד גרמני שהיה רועה, הוביל קבוצה של כ-20,000 ילדים דרך הרי האלפים לאיטליה (רובם מתו מרעב, חטיפות, רציחות וכדומה). בכל מקרה, תקוותיהם להגיע לארץ הקודש לא התגשמו וגם המעטים מאוד שאולי הגיעו לשם כנראה נלקחו לעבדות או לזנות.
כמה היסטוריונים משערים כי מסע צלב זה בדיוני, היות שאין הוכחות שאירוע כזה התרחש. היסטוריונים אחרים סבורים כי מקור שם האירוע בטעות תרגום, שכן אין מדובר בתנועות דתיות של ילדים, אלא של כפריים עניים, ובטעות תרגום שאירעה במהלך המאה ה-12 בתרגום המילה הלטינית "pueri" שמשמעה "נערים" ב"ילדים". המשמעות של "נערים" הייתה למעשה "אנשים חסרי חשיבות" (במובן הביטוי התנ"כי המופיע בספר שמואל) ולא גיל הנעורים.
מחקר שנערך בתחילת שנות השמונים טוען שמסע הצלב של הילדים יצא לדרכו כתוצאה מפרשנות מוטעית שהייתה בקרב עניים חסרי אדמה, באשר למהותה של תנועה דתית מסוימת.

בתרבות

כותרת המשנה של הספר "בית מטבחיים חמש" של קורט וונגוט המספר על החוויות שלו כשבוי מלחמה בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה, היא "מסע הצלב של הילדים". וונגוט מסביר את הנימוק לכך בתוך עלילת הספר. אשת חברו הטוב שהיה שבוי אף הוא, התעמתה עם וונגוט, מתוך מחשבה שהספר יהיה פרו-מלחמתי. וונגוט מסביר כי ספרו, אף שלא יהיה אנטי-מלחמתי במוצהר (משום שאין טעם בכך), יציג גם את הצדדים הנחמדים פחות של המלחמה ושל החיילים. לפי וונגוט, כל המלחמות הן מלחמות של ילדים, משום שרוב המעורבים בהם הם אנשים צעירים שאינם מבינים עדיין את משמעות החיים והמוות.
אפרים גולדנברג

אפרים גולדנברג (בספרדית: "Efrain Goldenberg Schreiber, o "Efraim, נולד בלימה, פרו ב-29 בדצמבר 1929) הוא יהודי פרואני, שכיהן כראש ממשלת פרו במשך כשנה וחצי, תחת נשיאותו של אלברטו פוג'ימורי, מ-17 בפברואר 1994, עד 28 ביולי 1995. כיהן לסירוגין גם כשר האוצר ושר החוץ. הוא היהודי הראשון שכיהן כראש ממשלת פרו (אחריו כיהנו בפרו כראשי ממשלה שני יהודים נוספים: יהודה סימון (2008 - 2009) וסלומון לרנר גיטיס (2011)).

קורות חיים

גולדנברג נולד ב-1929, בלימה בירת פרו, להורים יהודים שהיגרו מרוסיה ומגרמניה, לפרו, לאחר מלחמת העולם הראשונה. גדל בעיירת החוף הפרואנית טאלאר, בה היה התלמיד היהודי היחיד בבית הספר היסודי. את לימודי התיכון עשה בלימה, בבית הספר הוותיק (נוסד ב-1917), לבנים (רק ב-1994 הוא הפך לבית ספר מעורב) של המעמד העליון הפרואני - Colegio San Andres. רבים מבוגרי בית ספר זה היו בהמשך למדענים, אנשי מסחר ואף פוליטיקאים מהחשובים בפרו, לרבות הנשיא ה-84 של המדינה - ניקולאס לינדלי לופז. למד משפטים ומדעי הרוח באוניברסיטת סן מרכוס בלימה, מ-1946 עד 1952 ומשסיים את לימודיו עבד בעסק המשפחתי, כיצואן, והיה במשך שנים רבות מעמודי התווך של קהיליית העסקים הפרואנית. בנוסף, היה גם חבר הנהלת הקהילה היהודית של לימה.

פוליטיקה

ב-28 באוגוסט 1993 מינה אותו הנשיא אלברטו פוג'ימורי לשר החוץ שלו. מינוי זה נעשה כחלק ממדיניות אותה נקט פוג'ימורי כמעט מאז נבחר לנשיאות פרו ב-1990, לבחור לתפקיד שרי החוץ שלו דווקא אנשים שאינם דיפלומטים. כחצי שנה אחר כך, ב-17 בפברואר 1994 פוג'ימורי מינה את גולדנברג בנוסף לכך גם לתפקיד ראש הממשלה שלו. בכך היה גולדנברג לראש הממשלה היהודי הראשון של פרו. ראש הממשלה היהודי השני של פרו היה יהודה סימון (2008 - 2009) והשלישי סלומון לרנר גיטיס (2011). 
ב-28 ביולי 1995, כשלושה חודשים אחרי בחירתו לנשיאות פרו לתקופת כהונה שנייה ברוב עצום באפריל, פיטר פוג'ימורי את גולדנברג משני תפקידיו, הן כראש ממשלה והן כשר חוץ. הדבר נעשה כחלק ממדיניותו של פוג'ימורי, שלא להשאיר את אנשיו זמן רב מדי בתפקידיהם, שמא יצברו כוח רב מדי. 
בשלהי תקופת נשיאותו מינה פוג'ימורי את גולדנברג שוב. היה זה ב-10 באוקטובר 1999, והפעם מונה גולדנברג לתפקיד שר האוצר. הוא כיהן בתפקיד זה במשך כעשרה חודשים, עד 28 ביולי 2000, עת החליפו פוג'ימורי בקרלוס בולוניה. הן פוג'ימורי והן בולוניה הספיקו לכהן בתפקידיהם אחרי כן רק עוד כשלושה חודשים.  פוג'ימורי ברח מפרו ליפן, בעקבות משבר חוקתי בפרו, באמצע נובמבר 2000 וב-19 בנובמבר 2000 התפטרו מתפקידיהם כל שרי הממשלה שהותיר פוג'ימורי אחריו.
אויפשט

אויפשט (בהונגרית: Újpest מילולית: פשט החדשה) הוא הרובע הרביעי של בודפשט. הרובע ממוקם מצפון למרכז העיר, בגדה המזרחית של הדנובה. עד שאוחד עם בודפשט ב-1950, היה אויפשט יישוב עירוני עצמאי. עד מלחמת העולם השנייה היה יישוב בעל אוכלוסייה יהודית גדולה והתקיימו בו שתי קהילות: אורתודוקסית ונאולוגית. מן הרובע יצא מועדון הכדורגל העילי F.C. Újpest.

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות התקיים יישוב באזור אויפשט כבר בעת ההתיישבות הקלטית. בתקופה הרומית בהונגריה שכנה במקום מצודת גבול (לימס). לאחר מכן, לאורך התקופות היו במקום כפר או חווה חקלאית.
בשנת 1835 ניסה איש העסקים איזאק לוי (Lőwy Isaac) להתיישב בפשט (צידה המזרחי של בודפשט), אך נדחה עקב היותו יהודי. הוא החליט לפנות לבעל הקרקעות באזור, הרוזן אישטוואן קרויי ולרכוש ממנו שטח לצורך הקמת פרבר בו יקים בית חרושה והתיישבות. כך הוקם הפרבר אויפשט על יסודות חופש דת, חופש עסקי ושלטון עצמי. מאז 1840 הוכר אויפשט כעירייה עצמאית. בשנת 1886 הוקם בית הכנסת הנאולוגי המפואר, ששאב מספר אלמנטים עיצוביים מבית הכנסת הגדול של בודפשט.
אוכלוסיית אויפשט ושטחה גדלו בהתמדה. במפקד אוכלוסין ב-1869 נמנו 7,000 תושבים, במפקד של 1890 נמנו 23,000 וב-1910 נמנו 55,000 נפש. החלוקה הדתית הייתה 65.9% קתולים, 18.4% יהודים, 9.7% פרוטסטנטים ו-4.5% לותרנים.
בעת שואת יהודי הונגריה, כיוון שאויפשט נחשבה לעיר שדה, החלו יהודיה מגורשים לאושוויץ החל ממאי 1944, זאת בניגוד ליהודי בודפשט העיר שזכו לארכה.
בשנת 1950 נערכה רפורמה במסגרתה צורפו לבודפשט כפרים, עיירות ויישובים בבודפשט רבתי. כך קיבלה אויפשט מעמד של רובע. בשטח הרובע נכללו חלקים נוספים כ- Megyer, Káposztásmegyer, Istvántelek, Székesdűlő וקצהו של האי Népsziget.
בין 24 באוקטובר ל-12 בנובמבר 1956 התקיימו באויפשט עימותים אלימים בין הונגרים לחיילי ברית המועצות וברית ורשה במסגרת המרד ההונגרי, כיוון שהחיילים לא נכנסו לבודפשט גופא אלא יצרו טבעת סביב העיר, שאחד ממוקדיה היה באויפשט.
בשנות ה-70 קושרה אויפשט לחלקי העיר האחרים באמצעות קו M3 של הרכבת התחתית של בודפשט, דבר להוביל לצמיחה, לגידול באוכלוסייה ולשינוי פני הרובע. במקום נבנו שיכוני ענק בסגנון סובייטי שאכלסו עשרות אלפי בני אדם.
Higher Love (שיר של ויטני יוסטון)

רקע וכתיבה

השיר הוא מעין חידוש לשיר "Higher Love", אך ההפקה שונה באופן מוחלט מן המקור. את קולה של ויטני יוסטון, הקליטו כבר בדצמבר 1989. בדצמבר 2018, השתמש קייגו בהקלטה, תוך שערך והפיק אותה מחדש. לבסוף, יצא השיר תחת שמה של יוסטון ושמו של קייגו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה קייגו לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי שלו, אשר זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-25 מיליון צפיות. ב-26 באוגוסט 2019, פורסם הקליפ הרשמי של השיר, אשר כולל בתוכו קטעים קצרים מתוך קליפ שירה של יוסטון, "I Wanna Dance with Somebody (Who Loves Me)".
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-18 מיליון צפיות.