google/wiki40b huggingface dataset:
יוסי רוזנשטיין

יוסי (יוסף דב) רוזנשטיין (נולד ב-1950) הוא צייר דתי ישראלי שמתמקד בציוריו בנושאי המקרא.

ביוגרפיה

רוזנשטיין, דור תשיעי בישראל, נולד בירושלים. למד בישיבת פוניבז' ובישיבת חברון והוסמך לרבנות. את כישוריו כצייר פיתח כאוטודידקט. ציוריו נראים סוריאליסטיים אך למעשה הם ציורים סימבוליים עכשוויים המצוירים בטכניקה פלמית קלאסית בצבעי שמן. בציוריו הוא יורד לפרטים עד כי התמונה נראית כמצולמת, אך הוא נמנע מלצייר בני אדם ובעלי חיים והדמויות בציוריו עשויות עץ, אבן, או מתכת וזאת כדי להימנע מ'הגשמת' פסוקי התורה.
ציוריו של רוזנשטיין שזורים בסמלים המהווים פרשנות לתנ"ך. שיטתו הייחודית נעשתה פופולרית והיא פתחה דרך ביטוי חדשה לאמנים רבים שהחלו ללכת בעקבותיו וליצור כל אחד בדרכו אמנות סימבולית אשר מעבירה מסרים יהודיים ייחודיים. בשנת 1985 ייסד את בית הספר לציור לבנות בשם "תפארת". כעבור 10 שנות פעילות בית הספר התפרק לשלוחותיו וכל שלוחה החלה לפעול כגוף פרטי נפרד.
רוזנשטיין נשוי ואב לשישה, ומתגורר בבני ברק.
מהירות כלי שיט

הפחתת ההדחק

הפחתת ההדחק של כלי תחבורה ימי, באמצעות הקטנת משקלו, היא הדרך הישירה ביותר להקטנת גרר הגלים. דרך אחרת היא לעצב את החרטום כך שיווצר עליו עילוי דינמי כאשר הוא נע דרך המים. בדרך זו החרטום אינו צריך לפלח את דרכו דרך גל החרטום, אלא שהוא דווקא מצליח "לגלוש" מעליו. כלי שיט רחפנים מבצעים זאת, מה שמאפשר להם לשבור את מחסום מהירת הקער ולהיכנס למשטר זרימה שבה הגרר גובר עם ההאצה בקצב איטי הרבה יותר. החיסרון של שיטת הריחוף הוא שהיא מעשית רק בכלי שיט קטנים יותר, עם יחס הספק למשקל גבוה, כמו סירות מנוע. זהו לא פתרון מעשי בעבור כלי שיט גדולים כמו למשל מיכליות נפט.

חדירה מדורגת

גוף ספינה עם חרטום קהה חייב לדחוף את המים מהר מאוד כדי לעבור דרכם, ותאוצה גבוהה זאת מצריכה כמויות גדולות של אנרגיה. באמצעות שימוש בחרטום מדורג, עם זווית חדה יותר שגורמת לדחיפת המים בצורה הדרגתית יותר, כמות האנרגיה שתידרש כדי לדחוק את המים תהיה קטנה יותר, אף על פי שכמות המים הנדחקים תהיה זהה.
אתי לוי

קורות חייה וקריירה

אתי לוי נולדה וגדלה בשכונה ד' בבאר שבע. יש לה שבע אחיות ושני אחים, אחותה התאומה היא הזמרת זהבה בן. ב-1981 בגיל 13 עברה ללמוד בסמינר אור החיים בבני ברק ולאחר מכן ב"בית העולות" בירושלים. בשירותה בצה"ל, שנמשך שלוש שנים, שימשה חובשת ומעבדת נתוני מחשבים. ב-1989, בגיל 21, נישאה, ושנתיים לאחר מכן, ב-1991, התגרשה.
לאחר שירותה הצבאי עבדה בעבודות מזדמנות. בקדם אירוויזיון 1992 הופיעה לצדה של זהבה בן בדואט "דף חדש". בשנת 1993 חתמה על חוזה הפקה ואמרגנות עם ישראל בונדק, שמשמש מאז מנהלה האישי והפיק את כל אלבומיה. פריצתה באה לאחר ההצלחה של אחותה התאומה זהבה. תקופתה המוצלחת ביותר הייתה בראשית דרכה. אלבומה הראשון "נשבעתי" זכה להצלחה והוא הנמכר ביותר בין אלבומיה; האלבום אף כלל שירים פופולריים כגון "את לא היא" שנוגע בנושא התאומוּת. בהמשך הקריירה חלה ירידה מסוימת בפופולריות שלה. עד היום היא הוציאה 20 אלבומים.
סגנונה העיקרי הוא מוזיקה מזרחית, בשילוב עם מוזיקה מרוקאית ומוזיקה ערבית. בכמה מאלבומיה שילבה אלמנטים מחאתיים, ובהם מסרים כגון תמיכה בחפותו של אריה דרעי וקריאה לשחרורו מהכלא. היא אף נגעה בסגנונות השונים מהמוזיקה האוריינטלית, למשל באלבום דאנס קצבי בשם "שינוי קיצוני" (שם הרומז לאופיו, השונה מסגנונה הרגיל) שהוציאה בשנת 2000, גם בשפה האנגלית; אלבום זה לא זכה להצלחה רבה.
בשנת 1998 הקליפ לשירה "אינטינה חביבי" מהאלבום "מלאך שמיים" שיצא באותה השנה היה מועמד לפרס הווידאו-קליפ הטוב ביותר.
בשנת 2011 הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "חי ב-LA LA לנד" ששודרה ב-yes. בשנת 2015 השתתפה בתוכנית המציאות "מאסטר שף VIP" והייתה המודחת הראשונה.
לוי מקיימת אורח חיים טבעוני. היא גרושה ללא ילדים ומתגוררת בירושלים.

מערכת היחסים עם זהבה בן

מערכת היחסים בין לוי לבין אחותה זהבה בן סוקרה תקשורתית בצורה נרחבת, כשחוותה עליות ומורדות, לרבות כמה סכסוכים ארוכים. כך, למשל, בשנת 2005 הגיעה לוי לתמוך באחותה, לאחר עשר שנות סכסוך, בתוכנית מיוחדת של "שישי בגאון", שהוקדשה לבן שנקלעה למצב כלכלי קשה. עם זאת, לוי הסתייגה מחידוש הקשר עם בן בראיון ל-ynet שנערך לאחר מכן. בנוסף, אחד המוטיבים המרכזיים בפרקיה הראשונים של התוכנית "חי בלה לה לנד", שבה היא השתתפה לצד אחותה, היה הסכסוך ביניהן והתמודדותן עם כך לנוכח הצטרפותה של לוי לתוכנית מבלי ידיעתה של בן. בהמשך התוכנית הן השלימו, אך זמן קצר לאחר השידור, לוי הסתייגה מחידוש הקשר בראיון לישראל היום.
קלינאי תקשורת

קלינאי תקשורת הוא בעל מקצוע פרא-רפואי העוסק באבחון, טיפול ושיקום של אנשים עם לקויות שונות בתקשורת אישית, ובכללן לקויות בדיבור, בהבנה או בהבעת שפה מדוברת, לקויות בתקשורת לא מילולית ולקויות קריאה וכתיבה. מרבית קלינאי התקשורת הוותיקים הוכשרו לטיפול חלקי או ייחודי בקרב האוכלוסייה הנזקקת לטיפולים אלו.

אבחון וטיפול

הלקויות בהן מטפלים קלינאי תקשורת יכולות לנבוע מסיבות מגוונות. הפרעות בהגייה בלבד יכולות לנבוע מבעיות קואורדינציה (כמו בדיספרקסיה התפתחותית), בעיות פסיכולוגיות, בעיות פיזיות (כמו פגם מבני בחך), או מסיבות שאינן מובנות דיין (כמו בגמגום). הפרעה הן בהגייה והן בבליעה אך לא בהבנת שפה ולא בתקשורת לא-מילולית יכולה לנבוע מהפרעה בהנעת השרירים (כמו בשיתוק מוחין). הפרעות רק בהגייה ובהבנת שפה מדוברת יכולות לנבוע מחירשות או אפזיה. אדם מהקשת האוטיסטית עשוי להזדקק לסיוע בכל תחומי הטיפול הללו (ובנוסף הפרעות בליעה, הנובעות ככל הנראה מעודף רגישות למגע בחלל הפה).
קלינאי התקשורת מאבחן, נותן טיפול תרגולי והוראתי, ומתאים טכנולוגיה מסייעת כגון מכשיר שמיעה וציוד תקשורת תומכת וחליפית. מטרתו היא לאפשר תקשורת בצורה קלה ונוחה ככל האפשר.

תחומי פעילות

קלינאי תקשורת עוסקים באבחון, טיפול ושיקום בקרב ילדים ומבוגרים. הם פעילים במגוון מסגרות במערכות הבריאות, החינוך והרווחה בהתאם לתחומי התמחותם, וכן בקליניקות פרטיות, בבתי המטופלים ובמסגרות קהילתיות.
רבים מקלינאי התקשורת עובדים כחלק מצוות רב-מקצועי, אשר כולל אנשי מקצוע מתחומים כגון רפואה, סיעוד, חינוך, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, פסיכולוגיה וטיפול באמנויות. קלינאי תקשורת מועסקים במסגרות שונות בהתאם לתחומי ההתמחות השונים: בתי חולים, מכונים לאבחון ושיקום שמיעה ודיבור, מרכזי שיקום, מוסדות חינוך, מסגרות שונות בקהילה ועוד. 
קלינאי תקשורת עוסקים גם בהדרכות הורים בתחומי פיתוח השמיעה והשפה בגיל הרך. יש העוסקים באיתור והתערבות מוקדמים בקשיי שמיעה ושפה, כדי להפחית קשיי למידה עתידיים ותפקוד מקצועי וחברתי. רבים מהם שותפים במסגרת עבודתם בהנחיית סטודנטים ובמחקר קליני, וכן בהוראה ובמחקר של ההתפתחות וההפרעות בתחומי השפה, השמיעה והדיבור.

הכשרה והסמכה

בישראל הוסדר המקצוע בחוק ב-2008 על ידי משרד הבריאות והכנסת (כולל הסמכת קלינאי התקשורת), וההכשרה האקדמית והמקצועית של הקלינאים הפכה לרב-תחומית ובין-תחומית. ההכשרה הנדרשת היא תואר אקדמי באחד המוסדות המוכרים להכשרה זו, והעיסוק במקצוע מותנה בקבלת תעודת הסמכה על ידי משרד הבריאות אחרי תקופת התמחות (סטאז'). תוכנית הלימודים של קלינאות תקשורת היא היום מגוונת וכוללת מקצועות והתמחויות כמו מדעי ההתנהגות, פסיכולוגיה, שיטות אבחון, טיפול וייעוץ, ריפוי בעיסוק, שיקום, פיזיקה, סטטיסטיקה ושיטות מחקר, מדעי הרפואה, פיזיולוגיה, נוירולוגיה, אודיולוגיה, גנטיקה, אנטומיה, חינוך, חינוך מיוחד, קריאה מודרכת, שפה ובלשנות, פתולוגיה בסיסית ועוד. 
כיום נכללים לימודי קלינאות תקשורת בשישה מוסדות אקדמיים בישראל: אוניברסיטת תל אביב (בשיתוף בית החולים שיבא), המכללה האקדמית הדסה ירושלים, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת אריאל בשומרון הקריה האקדמית אונו ומכללת אחווה.
המשטרה הניידת

המשטרה הניידת (באנגלית: Police Mobile Force, ובראשי תיבות: PMF) הייתה יחידה של משטרת המנדט שהוקמה בשנת 1940, כאשר משטרת המנדט לקחה על עצמה חלק מהמשימות שקודם לכן היו בידי הצבא הבריטי שהיה עסוק בלחימה כנגד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה. עם הקמתה מנתה היחידה, שנחשבה יחידת עילית, כ-550 איש, שכללו כ-50 קצינים בריטיים, 250 שוטרים בריטיים וכ-250 שוטרים ארץ ישראליים, יהודים וערבים. החל משנת 1944 שימשה היחידה במאבק כנגד המחתרות שקמו ביישוב העברי ולצורך כך גויסו אליה עוד כ-2000 שוטרים בריטיים והשוטרים הארצישראליים שוחררו ממנה. היחידה התנייעה באמצעות שריוניות ושימשה ככלי חשוב במאבק הבריטים כנגד המחתרות, שהחמיר בשנת 1945 עם הקמת תנועת המרי העברי. תקציבה בשנים 1945-1946 הגיע למעל מיליון לירות. מפקדה האחרון של היחידה היה הבריגדיר ברנרד פרגוסון.
בליל ה-22 בפברואר 1946 תקף הפלמ"ח ארבעה מבסיסי המשטרה הניידת, בג'נין, בשפרעם (במקום בו מצוי כיום בית הספר לשוטרים של משטרת ישראל), בכפר ויתקין (במקום בו מצוי כיום מחנה משטרת החופים בנעורים) ובשרונה (במקום בו מצויה כיום הקריה בתל אביב). בפעולת שרונה נהרגו ארבעה מאנשי הפלמ"ח, המכונים "הארבעה" וכיום נקרא על שמם רחוב הארבעה בתל אביב.
בדצמבר 1946, בעקבות המלצתו של צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם, הודיע הקולונל ויליאם ניקול גריי, מפקד משטרת המנדט, על פירוק היחידה, והטמעת שוטריה בשורות המשטרה הכללית. הסיבה שניתנה לכך הייתה כי בעת הקמת היחידה, בשנת 1940, לא יכול היה הצבא להעניק סיוע צבאי למשטרה, אך לאחר מכן השתנה המצב, ואין עוד צורך בפעילות היחידה.
Who Shot Ya?

המחלוקת

ב-30 בנובמבר 1994 נורה הראפר טופאק שאקור חמש פעמים ונשדד בכניסה לאולפן ההקלטות Quad Recording במנהטן. לאחר התקרית האשים שאקור את שון קומבס, אנדרה הארל והנוטוריוס בי. איי. ג'י. במעורבות בירי או בהזמנתו. אחת ה"עדויות" לאמיתות השל האשמה זו הייתה כאשר השיר יצא לאור, שאקור חש כי השיר כוון אליו. שאקור ומעריצי ראפ רבים פירשו את השיר כשיר דיס (Diss) אשר לועג למקרה הירי והשוד. מאידך טענו "ביגי" ושון קומבס כי השיר הוקלט כמה חודשים לפני ואין לו כל קשר לירי בשאקור. המחלוקת הרבה שנוצרה בעקבות השיר הוסיפה ליריבות בין מעריצי הראפ של החוף המזרחי ואלו של החוף המערבי. שאקור, אמני ומעריצי ראפ מן החוף המערבי הפכו להיות עוינים יותר ויותר כלפי "ביגי", שון קומבס, חברת התקליטים באד בוי רקורדס, וכל מי שהואשם על ידם שהיה לו קשר למקרה. כתגובה לשיר, הוציא טופאק את השיר המפורסם "Hit 'Em Up" בו הוא לועג ל"ביגי", שון קומבס, ליל קים וראפרים נוספים מהחוף המזרחי.
לאחר הירצחו של שאקור בפיגוע ירי בלאס וגאס בספטמבר 1996 נפוצו כמעט מיידית שמועות על מעורבותו של ביגי ברצח. כחצי שנה מאוחר יותר, במרץ 1997 נורה גם ביגי למוות.
מחנה הריכוז נוינגמה

היסטוריה

שטח המחנה נרכש מעיריית המבורג על ידי החברה "עבודות עפר ואבן גרמניות" של האס אס ב-1938. במקום הייתה מלבנת לבנים ומחצבת חרסית, שתיהן מושבתות. לנוינגמה הובאו מאה אסירים מזקסנהאוזן, לו שימש האתר מחנה-חוץ, וארבעים שומרי אס אס. החוזה עם העירייה קבע כי היא תממן את המיזם תמורת אספקת עשרים מיליון לבנים בשנה. נוינגמה החל לפעול ב-12 בדצמבר 1938. באפריל 1940 הפך האתר למחנה עצמאי, ובסוף אותה שנה היו במקום כבר 2,900 אסירים. בשלב זה מתו בו כבר 430 איש מתת-תנאים ואכזריות רצחנית.
העבודה העיקרית במחנה העיקרי הייתה ייצור לבנים. היא כללה בנייה של תעלה לשם הובלת הלבנים אל האתר וממנו. האסירים אולצו לחפור באדמה הקשה ללא כלים מתאימים וללא התחשבות בתנאי מזג האוויר או במצבם הבריאותי. מפקדו הראשון של המתקן, עד מרץ 1940, היה שטורמבאנפיהרר ולטר אייספלד. הוא הוחלף על ידי מרטין גוטפריד וייס, והלה פינה את מקומו באוגוסט 1942 לשטנדרטנפיהרר מקס פאולי, שתפקד עד סוף המלחמה.
ב-1941 הועברו למקום פולנים, בלגים, הולנדים ואנשי שמאל גרמנים, קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים. בסוף אותה שנה הובא גם משלוח של 1,000 שבויי מלחמה סובייטים, ששוכנו בנפרד. באביב 1942 נערכו לראשונה סלקציות כדי לאתר את האסירים שלא היו כשירים לעבודה, והם נרצחו בזריקות פנול. בסוף הקיץ, בהוראה מגבוה להנמיך את שיעורי התמותה, שופרה התזונה. באוקטובר הומר הבונקר במקום לתא גזים, ובחודש הבא הומתו בו כ-450 שבויים סובייטים בציקלון בי. במחנה הוקם קרמטוריום לשריפת גופות של אסירים שנפטרו מטיפוס וממחלות נוספות. בסוף השנה היו בנוינגמה 10,000 אסירים.
בשנתיים הבאות הוקמה באזור תשלובת מפעלי תעשייה שניצלה את כוח העבודה של יושבי המחנה, ונערכו גירושים למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק של מי שנמצא לא-כשיר. בסוף שנת 1943, ככל הנראה בנובמבר, הובאו למחנה לראשונה נשים אסירות.
בקיץ 1944 הגיע משלוח של אסירות מאושוויץ וכן ממחנות אחרים במזרח. כל הנשים הועברו לבסוף לאחד מ-24 תתי-המחנות של מחנה האם. מספר השוהים עלה חדות במהלך 1944; יותר מ-28,000 איש מכל אירופה גורשו אליו במהלכה, והוא הכיל כ-49,000 אסירים, מתוכם 10,000 נשים. הוקמו לו 86 מחנות-חוץ.
פינוי המחנה החל ב-24 במרץ 1945. ב-26 באפריל העביר האס אס כ-10,000 אסירים מהמחנה באוניית הנוסעים קאפ ארקונה אל מפרץ ליבק. ב-3 במאי 1945 טובעו אונייה זו ושתי אוניות נוספות על ידי חיל האוויר המלכותי. בין 6,400 ל-7,000 מהנוסעים טבעו.
לאורך שנות פעילותו שהו במחנה כ-100,000 אסירים. האסירים במחנה היו מ-28 לאומים שונים, ונכלאו בו גם יהודים, קומוניסטים, הומוסקסואלים, זונות, צוענים, עדי יהוה, שבויי מלחמה.
הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר הייתה הסובייטים, שמנו 34,500 איש.
כ-26,800 אסירים נספו עקב התנאים הבלתי אנושיים ששררו במחנה, ובהם עבודת פרך, מזון מועט, תנאים לא היגייניים ואלימות רבה מצד השומרים. עוד כ-17,000 מתו במהלך ולאחר הפינוי במצעדי המוות, בספינות שטבעו, ומרעב וחשיפה על הרכבות.
הצבא הבריטי שחרר את המחנה ב-4 במאי 1945, כשהוא כבר ריק לגמרי. אחרוני האסירים שפונו ממנו שוחררו ב-10 במאי במובלעת פלנסבורג, עם כניעת גרמניה.
יחסי אינדונזיה–מונקו

סקירה כללית

הסחר הכולל בין שתי המדינות הגיע בשנת 2016 ל-867 אלף דולר אמריקאי ובאותה השנה ביקרו במונקו 336 אלף תיירים אינדונזיים.
אלבר השני, נסיך מונקו, ביקר 3 פעמים במונקו, ב-1997, 2007 ו-2018. בביקורו מהביקורים שלו הוא בא לאזורים מוכי הרס מהצונמי הגדול שהיה באזור בשנת 2004 והציע עזרה לאזרחים. בביקורו השלישי השתתף הנסיך בוועידה בנושא האוקיינוסים שהתקיימה באינדונזיה. באוגוסט 2017 הוקמה קונסוליית כבוד במונקו.
ב-2017 ביקר סגן שר החוץ האינדונזי במונקו ונפגש עם עמיתו המונגאסקי סרז' טל. הצדדים סיכמו על שיתוף פעולה בנושא השמירה על איכות הסביבה.
סמל גינאה המשוונית

סמל גינאה המשוונית הוצג לראשונה ב-21 באוגוסט 1979. הסמל מורכב ממגן ובתוכו עץ המנגרובה. מתחת למגן מופיע המוטו הלאומי "Unidad, Paz, Justicia" ("אחדות, שלום, צדק" בספרדית), ומעליו מופיעים שישה כוכבים משושים צהובים.
חיים פרמונט

ביוגרפיה

פרמונט נולד בווילנה אשר בליטא, עלה לישראל עם הוריו בגיל שש והתיישב בקיבוץ כפר גלעדי. ב-1985 סיים את לימודי הדוקטורט בקומפוזיציה באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית, ובאותה שנה גם הצטרף לסגל המורים באקדמיה למוסיקה בירושלים, בה, נכון ל-2016, הוא פרופסור וממשיך ללמד. בעבר כיהן באקדמיה כראש החוג לתורת המוזיקה, קומפוזיציה וניצוח, כדיקן הסטודנטים, וכדיקן הפקולטה לתורת המוזיקה, קומפוזיציה, ניצוח וחינוך מוזיקלי.
פרמונט היה בעבר מלחין הבית של התזמורת הסימפונית חיפה ומלחין הבית של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. הוא מרבה לכתוב מוזיקה לתזמורות, למקהלות ולהרכבים קאמריים ויצירותיו מבוצעות בארץ וברחבי העולם. הוא הלחין גם מוזיקה להצגות ולקולנוע ולקבוצת זיק.
בין הפרסים בהם זכה נמנים פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים, פרס מרגלית למוזיקה לתיאטרון, פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה ושלושה פרסים של אקו"ם.
בשנת 2015 העלתה האופרה הישראלית החדשה את הלחנתו לסיפור "האדונית והרוכל" מאת ש"י עגנון. כותבת הליברית היא צרויה להב, הבמאי עידו ריקלין והזמרים-שחקנים היו עידית זמיר וגיא מנהיים.
קומראן

קוּמְרָאן (בערבית: خربة قمران; תעתיק: חִ'רְבַּת קוּמְרָאן) הוא אתר ארכאולוגי השוכן במישור הצפון-מערבי של ים המלח, סמוך לשפך נחל קומראן. המקום התפרסם במיוחד בשל מגילות ים המלח שנמצאו במקום.
מערות קומראן התגלו בשנת 1946 על ידי נער בדואי שיצא לחפש עז תועה, וגילה מערה ובה כדי חרס שבתוכם מוסתרים כתבי יד. תגלית זו הובילה לגילוי 929 כתבי יד במקום כחלק מתגלית מגילות ים המלח. לאחר גילוי המגילות נערכה חפירה ארכאולוגית באתר וממצאיה שרידי יישוב שנבנה על פי הערכות החוקרים בין השנים 150 ל-130 לפני הספירה.
לדעת מרבית החוקרים הייתה נקודת היישוב מקום משכנה של כת יהודית, כת מדבר יהודה. ישנה סברה מקובלת שזו כת האיסיים הנזכרת פעמים רבות בכתבי יוסף בן מתתיהו, פילון ופליניוס הזקן, ולכן גם נקראת לעיתים "כת קומראן". מיעוט החוקרים חולקים על דעה זו וטוענים שהאתר שימש כביתה של משפחה רומאית עשירה או אף מבצר לחיילי ליגיון רומאים. סברה נוספת טוענת כי המקום שימש כמצודת דרכים חשמונאית ובהמשך כבית אחוזה הרודייני.

אנשי 'כת קומראן' או "בני צדק"

על פי ההשקפה המקובלת, המגילות הגנוזות מגלות על אורח חייהם ואמונתם של אנשי כת, שמנתה ככל הנראה כ-200 גברים, שחיו על פי סדר יומי קבוע. יש המכנים את אנשי הכת גם בשם "חבורת יחד" בשל חיי השותפות שניהלו. אנשי הכת הקפידו ביותר על חוקי טומאה וטהרה. הם עסקו בחקלאות רק למחייתם וחיו בצניעות רבה. תוכן המגילות חושף את אורח חייהם ומנהגיהם.
על פי השקפה אחרת אותה הציגה פרופ' רחל אליאור מהאוניברסיטה העברית, בספרה זיכרון ונשייה: סודן של מגילות מדבר יהודה, (מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד 2009) המגילות הגנוזות מתארות את אורחות חייהם של "בני צדק" ו"תמימי דרך" ככתוב בסרך היחד ומתארות בהרחבה את "הכוהנים בני צדוק ואנשי בריתם", הקוראים לעצמם "זרע אהרון קודש קדשים". המגילות נכתבו על פי עדות כותביהן בידי הכוהנים לבית צדוק ובידי נביאים, כוהנים ומשוררים לאורך האלף הראשון לפני הספירה. כותבי המגילות, שכולן ספרי קודש, מתייחסים לבני ישראל התומכים בהנהגה הכוהנית המקראית כ"אנשי בריתם" כ"עוברים בברית" או כ"כול הנדבים לעשות חוקי אל ברית חסד", כאלה המקבלים על עצמם "לדרוש אל [בכול לב ובכול נפש] לעשות הטוב והישר לפניו כאשר צוה אל ביד משה וביד כל עבדיו הנביאים", וכאל "תמימי דרך", "עדת קודש" "סוד קודש קודשים לאהרון" ו"בית קודש לישראל". המגילות עוסקות בהרחבה ב"ירושלים מחנה הקודש", "העיר אשר בחרתה בה מכול הארץ להיות שמך שם לעולם כי אהבתה את ישראל מכול העמים", ודנות בפירוט במקדש ובביכורים, בעליה לרגל ובמשמרות הכהונה, בכוהנים ובמלאכים השומרים לוח שבתות מקודש בן 364 ימים ו-52 שבתות הקשורות בפולחן המקדש כמתואר בחתימת מגילת תהילים שנמצאה בקומראן וככתוב במפורש ב"איגרת מקצת מעשי התורה" שמביאה בראשיתה לוח שבתות שתאריכיו קבועים ומחושבים מראש.
מגילות ים המלח נמצאו במערות מוסתרות בקרבת שרידי היישוב. בקירות המערות חצובים מעין מדפים, דבר שמחזק את ההשערה שהן שימשו כספריות-קבע ששימשו את חכמי הקהילה, והוסתרו שם בזמן המרד הגדול. בין היתר נמצאו גם כתבי יד הרומזים על חייהם והגותם של בני המקום, והתאולוגיה המשיחית והסגפנית שפותחה על ידם.
כיום מוצגות חלק מהמגילות בהיכל הספר שבמוזיאון ישראל בירושלים.
רב רחומי הראשון

רב רחומי (הראשון) היה אמורא בבלי בדור הרביעי, תלמידם של אביי ורבא. למד בישיבתו של רבא במחוזא, והיה תלמידו המובהק.
כתלמידו של אביי הוא מופיע במסכת פסחים, שם הציג לאביי שאלה לליבון מהותו של המרור. כתלמידו של רבא הוא מופיע במסכת כתובות (ראו להלן).
פבל בוז'קובץ'

פבל בוז'קובץ' (בצ'כית: Pavel Bořkovec, ‏10 ביוני 1894, פראג - 22 ביולי 1972, פראג) היה מלחין צ'כי ומורה למוזיקה.
בוז'קובץ' למד בקונסרבטוריון של פראג אצל יוזף סוק. משנת 1946 עד 1967 לימד באקדמיה לאמנויות הבמה בפראג. בין תלמידיו שם היו פבל בלאטני, ייז'י פאואר, ולדימיר זומר, פטר אבן, יאן קלוסאק, לובוש סלוקה  ויאן טרונלאף. בוז'קובץ' חיבר כשתי אופרות, שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו גרוסו, בלט וחמש רביעיות מיתרים.
דוד בן-שאול

ביוגרפיה

דוד (דדי) בן-שאול נולד בירושלים בשנת 1932. בין השנים 1949-1947 התגורר בכפר גלעדי ואחר כך עין גב. בין השנים 1962-1959 שהה באירופה, בעיקר בלימודים בצרפת ואיטליה, אך גם בהולנד, אנגליה וספרד.
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20, לאחר לימודי אמנות בפריז, היה שותף לפעילות אמנותית אוונגרדית, כמו זו של קבוצת "עשר פלוס". במקביל לפעילותו האוונגרדית יצר בן שאול כלי יין ופסלי שוורים קרמיים, שסגנונם מושפע מן האמנות ה"הכנענית". בשנות השבעים היה בן-שאול שותף לפעילות קבוצת "משקוף", שביקשה לקדם שילוב אמנויות. לאחר שהפעיל סדנת ליתוגרפיה בביתו, שימש בין השנים 1974–1975 כדפס ליתוגרפיה בסדנת ההדפס ירושלים. בשנות השמונים עבר לציור מסורתי יותר, בסגנון אקספרסיבי ופוסט-אימפרסיוניסטי, שכלל בעיקר דיוקנאות, תאורי טבע דומם וציורי נוף.
נפטר ב-30 ביולי 2018 לאחר מחלה.
Art of Dying

היסטוריה

הלהקה הוקמה ב-2004 על ידי הסולן ג'וני הת'רינגטון והגיטריסט גרג בראדלי.
ב-1 בדצמבר 2009, הודיעה הלהקה על חוזה הקלטות עם Reprise Records ועם Intoxication Records' בשיתוף עם חברי להקת דיסטרבד שגילו אותם לראשונה, דייוויד דריימן ודן דאנגן. האלבום הופק על ידי הווארד בנסון ביחד עם כריס לורדאלייג. האלבום יצא לאור ב-22 במרץ 2011.
 Art of Dying עשו סדרת הופעות במטרה  להשיג מימון לאלבום. בנוסף לכך שהופיעו במודעות להופעות במועדונים, הלהקה הופיעה בפסטיבלי הבי מטאל. הם השתתפו ב-Avalanche Tours ב-2011 ו-2012, מוצגים מתחת לשמות גדולים כמו  Stone Sour ו - Shinedown, בהמשך, הם גם הופיעו בקיץ של 2011  ב-Uproar Festival, מוצגים תחת אוונג'ד סבנפולד.
Let the Fire Burn, אלבום אקוסטי מלא, יצא ב-24 באפריל 2012. האלבום כולל שירים כמו "Completely" ו-"Get Thru This".
הלהקה הופיעו במופע הפתיחה של להקת צ'לו-מטאל הפינית  אפוקליפטיקה. במהלך המופע בצפון אמריקה  של Shadowmaker סיור ב-2015. הם גם הוציאו את האלבום החדש שכותרתו Rise Up ב-11 בדצמבר 2015.
Art of Dying הכריזה בעמוד הפייסבוק סטטוס על עזיבתו של המתופף ג'ף בראון  על מנת "ללכת אחרי נתיב שונה", ואותו יחליף מנהל הבמה/הטכנולוגיה  קודי ווטקינס
אליפות העולם באתלטיקה

אליפויות עולם אחרות

לפני שנערכה אליפות העולם הראשונה נערכו שתי אליפויות קטנות כדי לקבוע את אלופי העולם במקצועות הלא אולימפיים. בשנת 1976 נערכה התחרות הראשונה במאלמה, כשנערכה אז רק תחרות של הליכה 50 קילומטר לגברים. התחרות השנייה, שהתקיימה בשנת 1980 בעיירה סיטארד שבהולנד, נערכו ריצת 3000 מטר וריצת 400 מטר משוכות, שתיהן לנשים.
מיסיסיפי (נהר)

היסטוריה

החל מסביבות המאה ה-7 ועד למאה ה-16, התיישבה לאורכו של הנהר תרבות, אשר קיבלה בדיעבד את שמה, על פי הנהר, תרבות המיסיסיפי. תרבות זו הקימה בסמוך לנהר את העיר קהוקיה, שנבנתה בהדרגה החל מהמאה ה-11, במקביל לשגשוגה של תרבות המיסיסיפי. על פי אומדני הארכאולוגים, ייתכן וקהוקיה הייתה העיר הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית עד לשנת 1800 בקירוב.
ב-8 במאי 1541 הרננדו דה-סוטו היה לאירופי הראשון שהגיע לנהר.
לואי זולייה וז'ק מארקט החלו לחקור אותו ב-17 במאי 1673.
בשנת 1682, רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל הגיע דרך נהר אילינוי עד מפגשו עם המיסיסיפי ומשם הפליג עם משלחתו במורד המיסיסיפי בסירות קנו עד שפכו במפרץ מקסיקו. לה-סאל תבע את כל אגן המיסיסיפי בשם צרפת והחליט לקרוא לאזור כולו לואיזיאנה, על שם מלך צרפת לואי הארבעה עשר. הוא בנה מבצר קטן בשם "מבצר פרודום", שהפך מאוחר יותר לעיר ממפיס.
הסופר מארק טוויין, שהתגורר ליד הנהר במאה ה-19 ועבד על ספינות קיטור ששטו עליו, תיאר את הווי החיים סביב הנהר ברבים מספריו ובמיוחד ב"הרפתקאותיו של טום סוייר" וב"הרפתקאותיו של האקלברי פין".
בשנת 1993 התרחש השיטפון הגדול של 1993, שיטפון שאירע לאורך הנהרות מיסיסיפי ומיזורי והיובלים שלהם, מאפריל עד אוקטובר של אותה השנה. השיטפון גרם לנזקים עצומים ברכוש, המוערכים ב-15 מיליארד דולר, ונחשב לאחד מאסונות הטבע הגדולים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. בשיטפון נספו 50 בני אדם.
תמור יעקובשווילי

חייו

יעקובשווילי נולד למשפחה יהודית בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית. בשנת 1984 קיבל תואר בוגר בפקולטה לפיזיקה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי. בהמשך למד לימודי דיפלומטיה באוניברסיטאות אוקספורד וברמינגהאם בממלכה המאוחדת עד לשנת 1998. ולמד, עד שנת 2002, לימודי "ביטחון בינלאומי" עם מלגה שקיבל מאוניברסיטת ייל.
בין השנים 1990–2001 הוא עבד במקביל ללימודיו במשרד החוץ הגאורגי כאחראי על מחלקת ארצות הברית, קנדה ואמריקה הלטינית.
נשוי ליאנה פרמר (Yana Fremer) ולזוג שני ילדים. מחוץ לגאורגית, אנגלית ורוסית הוא שולט גם בעברית.

השר לענייני רה-אינטגרציה

יעקובשווילי, הוא השר הממונה על המחוזות הבדלניים אבחזיה ודרום אוסטיה, בתוקף תפקידו הוא היה אחראי על ניסיונות ממשלת גאורגיה להשליט את מרותה על המחוזות הבדלניים. במהלך המלחמה בדרום אוסטיה באוגוסט 2008, הוא תקף את ממשלת ישראל, יחד עם מדינות המערב האחרות, והגדיר אותה "בגידה ובושה", על החלטתה להורות לחברות היצוא הביטחוני הישראליות להפסיק את אספקת הנשק לגאורגיה.
הרייכסווהר השחור

הרייכסווהר השחור (בגרמנית: Schwarze Reichswehr) הוא הכינוי ליחידות צבאיות לא-רשמיות אשר הוקמו בגרמניה בתחילת תקופת רפובליקת וויימאר, חרף ההגבלות של חוזה ורסאי. יחידות אלו פעלו בחשאי ושמרו על אוטונומיה רבה. הן פורקו בעקבות הפוטש של קיסטרין ב-1923.

רקע

לאחר מלחמת העולם הראשונה צומצם גודלו של צבא גרמניה על פי חוזה ורסאי למאה אלף איש, לעומת אחד-עשר מיליון חיילים שהיו בו עם תום המלחמה. כדי לשמור על הגבלות אלה, הקימו מדינות ההסכמה ועדה צבאית שתפקידה היה לפקח על הפעילות הצבאית הגרמנית. ה"רייכסווהר", כפי שנקרא הצבא הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר, לא היה המשכו הישיר של הצבא הקיסרי הישן, אלא נוצר כתוצאה מהכרזה על "צבא זמני" שלאחריה באה הכרזה על "צבא המעבר" (בספטמבר 1919). היו אלה מסגרות ארגוניות חדשות וגמישות, והתחלופה של כוח אדם ויחידות הייתה גבוהה.
עם סיומה של המלחמה החל גל רחב היקף של מהפכנות אשר שטף את האומה הגרמנית. עוד בטרם הוכרז על רפובליקה, הכריז העיתונאי היהודי קורט אייזנר על הקמת "רפובליקה סוציאליסטית" בבוואריה, ולאחר רציחתו בידי איש ימין קיצוני, נתפס השלטון בידי פועלים אשר הכריזו על הרפובליקה הסובייטית הבווארית בנוסח המוכר שראו בברית המועצות אך שנה לפני כן. מצב האנרכיה שרר גם בצפון ובמזרח גרמניה. על גבולותיה המזרחיים של גרמניה איימו כוחות פולניים, בעוד במדינות הבלטיות התקדם הצבא האדום, והיה חשש כי משם ימשיך ויהווה איום על אזורים בהם יש לגרמניה אינטרס. במערב שלט הצבא הצרפתי כצבא כיבוש בחבל הרוהר.
במצב עניינים זה, החליטו הגנרלים הגרמנים הנס פון זקט (מפקד הרייכסווהר בשנים 1926-1920) ואוטו גסלר כי לגרמניה אין די ב-100,000 חיילים. בעקבות המרד השלזי גויסו בחשאי כמה יחידות פרייקור (מיליציות ימניות קיצוניות) בפיקודו של פדור פון בוק, ועברו אימונים צבאיים בסתר. הם הוצבו כחיל מצב בקיסטרין שבברנדנבורג. בהמשך גויסו בחשאי יחידות נוספות שהיוו יחד את "הרייכסווהר השחור". הרייכסווהר הרשמי סיפק לרייכסווהר השחור לא רק נשק, תחמושת וציוד, אלא גם קצינים, מאמנים ומתקני אימונים; עם זאת, מפקדי הרייכסווהר השחור לא נשלטו לחלוטין בידי הצבא הסדיר, ונהנו מאוטונומיה מסוימת. חיילי הרייכסווהר השחור היו מעורבים בסדרת רציחות המכונות "רציחות פמה" בהן נרצחו אנשים אשר נחשבו לאויבי המולדת ולמשתפי פעולה עם הוועדה הצבאית של מדינות ההסכמה.
לציבור בגרמניה נודע על קיומו של הרייכסווהר השחור בעקבות "הפוטש של קיסטרין". ב-1 באוקטובר 1923 התמרדו 18,000 מחיילי הרייכסווהר השחור בפיקודו של ברונו בוכרוקר וניסו ללכוד את קיסטרין. אנשי הרייכסווהר הסדיר הדפו אותם. במקביל, נכשל המרד גם במספר מוקדים נוספים, ובוכרוקר נעצר והורשע בבגידה, אולם רבים מהמורדים לא נעצרו כלל. בעקבות כך פורקו יחידות הרייכסווהר השחור, אולם גרמניה המשיכה להגדיל את כוחה הצבאי בחשאי.