google/wiki40b huggingface dataset:
פרנץ בייר

קריירה מוקדמת

בייר נולד ב-27 במאי 1892 בבאוצן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצי הגרמני הקיסרי, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת באוניות המערכה וסטפאליה ופריזיה המזרחית. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש בייר מהצבא, והצטרף למשטרה, שם התקדם לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1935 הצטרף בייר לורמאכט, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-66. ב-1 באפריל 1938 הועלה בייר לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-131.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה היה בייר מפקד רגימנט הרגלים ה-131, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-17. במהלך המערכה על צרפת לחם בייר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-31, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמו במסגרת הקורפוס ה-29. ב-12 בספטמבר 1941 קיבל בייר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-30 בדצמבר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-331, ולחם עימה כחלק מקורפוסי הפאנצר ה-40 וה-56. ב-1 בפברואר 1942 הועלה בייר לדרגת גנרל מיור, ובתחילת 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 במרץ 1943 מונה בייר למפקד הדיוויזיה ה-44, שפעלה כחלק מהארמייה ה-15, וב-1 ביוני 1943 הוסבה לדיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44. ב-23 בנובמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה העשירית בקרב מונטה קאסינו. ב-27 באפריל 1944 מונה בייר למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-25 במאי מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-57, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ב-2 ביוני מונה בייר למפקד הקורפוס ה-5, שהיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-26 ביולי מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-49, שפעל תחת פיקוד הארמייה ההונגרית הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ב-7 באוגוסט 1944 מונה בייר למפקד הקורפוס ה-80, ופיקד עליו במהלך הקרב על הבליטה, כחלק מהארמייה השביעית. באפריל 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-19, עימה לחם עד לכניעת כל כוחות קבוצת ארמיות B בכיס הרוהר, ב-18 באפריל 1945.

לאחר המלחמה

בשנת 1947 שוחרר קנייס מהשבי. לאחר שחרורו התגורר בייר בבאד וייסי עד למותו ב-15 באוקטובר 1968.
אוליביה קולמן

ביוגרפיה

קולמן נולדה בנורפוק, אנגליה שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית. הוריה הם אחות ומנהל חשבונות.
קולמן סיימה את לימודיה באוניברסיטת הומרטון בקיימברידג' שם פגשה את בעלה לעתיד שהיה סטודנט לעריכת דין.

קריירה

לאחר שהשתתפה בהפקות תיאטרון רבות, פרצה קולמן לתודעה כשלוהקה לסדרה הבריטית פיפ שואו. מאז השתתפה במספר רב של סדרות טלוויזיה כגון: דוקטור הו, המשרד, האנשים היפים וסקינס.
בקולנוע השתתפה בין היתר בסרטים שוטרים לוהטים, שנה גג. קולמן קיבלה שבחים רבים על משחקה בסרט אשת הברזל, שם גילמה את קרול תאצ'ר, בתה של מרגרט תאצ'ר שגולמה על ידי מריל סטריפ.
קולמן זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל סאנדנס בשנת 2013 על סרט הדרמה "טירנוזאור". באותה שנה השתתפה קולמן בסדרת הטלוויזיה "ברודצ'רץ'" של הזכיינית IMDb את "אלי מילר" תפקיד הראשי, והמשיכה גם לעונה השנייה בשנת ששודרה בשנת 2015. החל משנת 2014 מדבבת את דמותה של מריון בסדרת ההנפשה הבריטית "תומס הקטר וחברים".
בשנת 2017 שיחקה לצד ג'וני דפ בסרט הפשע הבלשי של קנת בראנה "רצח באוריינט אקספרס" שמבוסס על ספר באותו שם מאת אגאתה כריסטי.  
באוקטובר 2017, לוהקה לגלם את אליזבת השנייה בעונה השלישית והרביעית של סדרת הטלוויזיה הכתר מאת נטפליקס.
בספטמבר 2018 זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל הסרטים של ונציה על תפקידה בסרט "המועדפת". על תפקידה בסרט זה זכתה גם בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב.
אנדרה שרון

ביוגרפיה

שרון חי בשווייץ והיה אלוף צרפת בשנים 1926, 1927 ו-1929. היו לו הצלחות יפות בתחרויות בינלאומיות בלונדון בשנת 1927 ובהאג בשנת 1928. שרון ייצג את צרפת באולימפיאדת השחמט ב-1927.
עקב מחלת חזה קשה שהה שרון 20 שנים בבית הבראה, ובתקופה ארוכה זו כתב יצירה בארבעה כרכים, "Nouveau Traité complet d'échecs", העוסקת בסיומים בשחמט. בנוסף לעיסוק בכל סוגי הסיומים בשחמט, כוללים הספרים למעלה מ-100 אטיודים מקוריים של שרון. במשך תקופה ארוכה נחשב ספר זה לספר המרכזי בנושאי סיומים ונקרא בקיצור "Chéron". הספר נערך מחדש במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 (בגרמנית).
בשנת 1934 שרון כתב ספר נוסף העוסק בשאלות תאורטיות על בעיות שחמט, "Les Échecs artistiques".
בשנת 1940 כתב, בצוותא עם אמיל בורל, ספר על התאוריה המתמטית של משחק הברידג'.
בשנת 1957 קיבל שרון תואר של שופט בינלאומי לקומפוזיציה שחמטאית. בשנת 1959 היה שרון לאחד מחמשת הפרובלמאים הראשונים שקיבלו תואר של אמן בינלאומי ליצירה שחמטאית מטעם פיד"ה.
סאני (כדורגלן)

קריירה

סאני החל את קריירת הכדורגל שלו במועדונים מקומיים בלאגוס, עיר הולדתו. ב-2003 השתתף סאני בטורניר נוער בשוודיה. בתום הטורניר, בעצת סוכן מקומי, טס סאני לצרפת, אולם אף אחד לא חיכה לו בשדה התעופה. משום כך, החליט סאני לנסוע למדריד, בירת ספרד, והתגורר עם חבריו שם. במדריד השתתף סאני בטורניר נוסף, שבו הרשים את הקבוצה מליגת המשנה הספרדית פולידפורטיבו אחידו, ובזכות כך הוצע לו חוזה לחמש שנים בקבוצה. במטרה לאפשר לסאני לשחק בקבוצה, היה על אחד מהמנהלים של אחידו להיות האב המאמץ שלו, כך שהישארותו של סאני בספרד תסודר מבחינה חוקית.
סאני החל לשחק בקבוצת המשנה של פולידפורטיבו אחידו בעונת 2004/2005. בתום העונה הועלה לקבוצת הבוגרים. הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בהיותו בן 17 בלבד, והפך לשחקן מפתח בקבוצה. בזכות הצלחתו בקבוצה, השווה העיתון הספרדי "דון באלון" את סאני לקלוד מקאללה, קשר נבחרת צרפת בעבר. ביצועיו של סאני בליגה השנייה משכו את תשומת לבן של מספר קבוצות, ביניהן ריאל מדריד ומנצ'סטר יונייטד. בקיץ 2007 חתם סאני בוולנסיה, וערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה כבר במחזור הפתיחה, בהפסד 3-0 לוויאריאל. באותה עונה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, במשחק החוץ מול שאלקה. לאחר עונה בודדת במועדון הושאל סאני לאוסאסונה, ובעונה שלאחר מכן הושאל לריאל בטיס. בינואר 2011 הושאל לנומנסיה, ובתום העונה עזב סאני את ולנסיה ושיחק שנתיים נוספות בנומנסיה.
לקראת עונת 2013/2014 הגיע סאני לישראל וחתם בקבוצת בני סכנין.

נבחרת לאומית

אף על פי שנולד בניגריה, רשאי סאני לשחק במדי נבחרת ספרד לפי חוקי פיפ"א, הקובעים כי שחקנים בעלי אזרחות כפולה יכולים לבחור בעבור איזו מדינה לשחק עד גיל 21, כל עוד לא שותפו במשחק מלא במדי הנבחרת הבוגרת. מספר ימים לאחר שקיבל דרכון ספרדי, שותף סאני במשחקי נבחרת הנוער של ספרד בטורניר בפורטוגל. בנוסף, זומן סאני לסגל הנבחרת הצעירה בטורניר אליפות העולם עד גיל 20 שנערך בקנדה ב-2007‏. סאני שיחק בכל משחקי שלב הבתים ובשמינית הגמר, אך הוא לא שותף ברבע הגמר בו נבחרתו הודחה בדו-קרב בעיטות עונשין.
כשהוזמן סאני לנבחרת ניגריה הוא נענה בחיוב, ובשנת 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת.
שירחן

רקע הדמות

שירחן הוא טיגריס בנגלי מרושע ואכזרי שמתגורר בג'ונגלים העבותים של מרכז הודו ורוצה להשתלט על הטריטוריה של להקת הזאבים המתגוררת אף היא שם ולהנהיג את הזאבים במקום אקילה הזאב הזקן.  כשהילד היתום מוגלי נוטש את הוריו שני זאבים מגדלים אותו ושירחן רוצה את מוגלי כקורבן שלו בנוסף לרצונו להשתלט על להקת הזאבים.

הופעות באנימציה

דמותו של שירחן הופיעה בגרסת האנימציה הרוסית "הרפתקאות מוגלי" משנת 1967.
בהמשך דמותו הופיעה בעיבוד האנימציה של דיסני לספר בדיבובו של ג'ורג' סנדרס ובשנת 2003 בסרט ההמשך בדיבובו של טוני ג'יי.  דמותו של שירחן הופיעה גם בסדרות הנפשה של דיסני כמו: "עולם סחרחר" בתפקיד טייקון עשיר (גם שם בדיבוב טוני ג'יי), ב"גורי הג'ונגל"  ו"בית העכבר של דיסני".
דמותו גם הופיעה בסדרה האנימה היפנית "מספורי ספר הג'ונגל", בסדרה האיטלקית "סימבה מלך הג'ונגל" וכן בסדרה משנת 2010.
דמותו של שירחן הופיעה גם במחזמר הישראלי המבוסס על הסיפור ואת תפקידו גילם אלי דנקר.
אייל משומר

קריירה

משומר גדל בקבוצת הנוער של הפועל כפר סבא, ובשנת 2000 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. ביולי 2006, לאחר מעברו של קלמי סבן ממכבי חיפה לקבוצה הרומנית סטיאווה בוקרשט, החליטה מכבי חיפה להחתים את משומר לחמש שנים במסגרת עסקה בה עבר גיז'רמו ישראלביץ' להפועל כפר סבא. לאחר מכן הפך משומר לשחקן של קבע בהרכב של מכבי חיפה, וזכה עמה בשתי אליפויות, וכן בגביע המדינה ובגביע הטוטו. בעונת 2009/2010 העפיל עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-27 ביולי 2011 שימש משומר כקפטן הקבוצה במשחק מול מאריבור הסלובנית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות ושב לענוד את סרט הקפטן בהזדמנויות נוספות כקפטן מחליף. בסך הכל שיחק משומר יותר מ-11 שנים במכבי חיפה, במדיה ערך 233 הופעות בליגת העל.
ב-2 בפברואר 2017 חתם משומר עד תום העונה בהפועל תל אביב, לאחר שהקבוצה נכנסה להליך של פירוק וירדה למקום האחרון בטבלה. ב-12 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף ובישל את שני השערים בניצחון 2–0 על מ.ס. אשדוד. בסך הכל ערך משומר 11 הופעות במדי הפועל תל אביב, ובתום עונת 2016/2017 ירד עמה לליגה הלאומית ושוחרר מהמועדון.
ב-16 בנובמבר 2017 חתם משומר עד לתום העונה בהפועל אשקלון. ב-2 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, ובישל לרמזי ספורי את שער השוויון במשחק מול מכבי נתניה שהסתיים בתיקו 1–1. בסך הכל ערך 15 הופעות בעונת 2017/2018, ובסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית ומשומר שוחרר מהמועדון. ב-5 בפברואר 2019 הודיע משומר על פרישה ממשחק פעיל.

נבחרת ישראל

לזכותו של משומר הופעה אחת במדי הנבחרת הצעירה של ישראל. ב-13 באוקטובר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק מול נבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות יורו 2008. משומר שותף גם בשני משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 ובשלושה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2016, ובסך הכל לזכותו 10 הופעות במדי נבחרת ישראל.
ליקר

ליקר הוא משקה אלכוהולי חזק ומתוק (מכיל לפחות 10% סוכר), המבוסס לרוב על תזקיק אלכוהולי המתובל בחומרים מגוונים כגון: פירות, אגוזים, תבלינים, דבש, שמנת ושוקולד. ליקר מכיל לרוב בין 15% ל-55% אלכוהול. הליקרים לרוב אינם מיושנים, אם כי הם יכולים לעבור תקופת חיתון מסוימת כדי לאפשר לטעמים להתמזג.

אטימולוגיה

המילה ליקר מגיעה מהמילה הלטינית 'liquifacere' שפרושה "להתמוסס" ומתייחסת להתמוססות חומרי הטעם במשקה. בחלק מהארצות (בייחוד בארצות הברית) מכונים הליקרים בשם "קורדיאל" (Cordial).

היסטוריה

הליקרים הראשונים הוכנו ככל הנראה בסוף ימי הביניים. הם יוצרו בעיקר על ידי נזירים שהשתמשו באלכוהול כדי לשמר צמחי מרפא שונים. הליקרים הללו היו מרירים, ושימשו בתרופות או שיקויים. ככל הנראה באיטליה הוכנו ליקרים החל מהמאה השלוש עשרה.
כיום, ליקרים מיוצרים בארצות רבות בעולם ומוגשים בצורות שונות: נקי, עם קרח, עם קפה, או כחלק מקוקטייל.

הכנת ליקרים

מרבית הליקרים המסחריים מבוססים כיום על תזקיק אלכוהולי נקי, המתובל וממותק ישירות. אולם חלק מהליקרים מבוססים על משקאות אלכוהולים לבנים (וודקה, ג'ין, רום וטקילה) או על משקאות אלכוהולים אחרים כגון ברנדי, וויסקי, ויין. עם זאת, סוג הליקר נקבע לרוב על פי המתבל הדומיננטי שבו.
חלק מהליקרים הם גנריים, כלומר, לאף חברה אין בעלות על שם הליקר וחברות שונות מייצרות אותו, למשל קרם דה קסיס. ליקרים אחרים הם בגדר מותג, ומתכונם המדויק, רשימת מרכיביהם ואופן הכנתם של נשמרים בסוד בדרך כלל.
אמיר פנואלי

קורות חייו

פנואלי נולד במושב נהלל, בנו של ש"י פנואלי, שהיה מורה, ולימים מייסד החוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. ב-1945 עבר עם משפחתו לחולון. למד בתיכון "קוגל" בחולון וב"תיכון חדש" בתל אביב.
סיים תואר ראשון במתמטיקה בטכניון בהצטיינות יתרה, לאחר מכן עשה דוקטורט במכון ויצמן למדע בהנחייתו של פרופ' חיים לייב פקריס. נושא התזה שלו, שאותה הגיש בשנת 1967, הוא "גאות ושפל באגנים פשוטים". במהלך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד ובמרכז המחקר של IBM ביורקטאון הייטס החליט להשקיע את מאמציו במדעי המחשב. בשנת 1969 חזר למכון ויצמן ונמנה עם סגל החוקרים בו. בשנת 1973 עבר לאוניברסיטת תל אביב, והקים בה את החוג למדעי המחשב. בשנת 1980 חזר למכון ויצמן, שם עסק במחקר פעיל, הוראה והנחיית סטודנטים עד גיל פרישה. 
בשנת 1996 קיבל את פרס טיורינג, על מאמרו משנת 1977, "The Temporal Logic of Programs", שבו הציג את לוגיקת הזמן (לוגיקה טמפורלית) לתחום מדעי המחשב. השיטות התאורטיות שפיתח מאפשרות הוכחת טענות המתייחסות לממד הזמן, ובכך מאפשרות לאמת תוכנה המפקחת על אירועים בדידים ורציפים כאחד.
החל משנת 1999  החזיק משרה באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית, בפקולטה למדעי המחשב, בנוסף לפעילותו במכון ויצמן למדע.
בשנת 2000 הוענק לו פרס ישראל, בשנת 2001 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים‬.
בנוסף לפעילותו האקדמית, פעל פנואלי כיזם בתחום ההיי-טק. בשנת 1971 נמנה עם מייסדי חברת "מיני מערכות", שסיפקה שירותי פיתוח תוכנה לחברת "סאיטקס" ולגופים נוספים, בהם המרכז לטכנולוגיה חינוכית והתעשייה האווירית. במסגרת זו היה מעורב בפיתוח מערכות זמן אמת, מערכות הפעלה ומהדרים. 
בשנת 1982 נמנה, ביחד עם עמיתו במכון ויצמן דוד הראל, עם מייסדי חברת "אדקאד". פיתוח התוכנה Statemate בחברה זו זיכה את פנואלי, יחד עם שבעה מעמיתיו, בפרס ACM למערכת תוכנה לשנת 2007. בשנה זו נבחר לעמית ACM. 
נפטר בניו יורק ב-2 בנובמבר 2009. בעקבות פטירתו הוקדש לו עמוד השער של גיליון ינואר 2010 של הירחון CACM,‏ כתב העת המרכזי של ה-ACM.
פנואלי היה נשוי לאריאלה ולזוג שלושה ילדים.
ליאו לוונשטיין

ביוגרפיה

ליאו לוינשטיין נולד באאכן למשפחה יהודית אמידה שהחזיקה בבעלותה חנות של אופנת נשים. הוא למד כימיה ופיזיקה תחילה באאכן ולאחר מכן באוניברסיטת ברלין. בשנת 1905 השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת גטינגן. לאחר סיום לימודיו עבד בחברת כימיקלים אוסטרית שם פיתח, בין יתר, שיטה חדשה לייצור מי חמצן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לשירות הצבאי. הוא לחם בחזית כקצין בחיל התותחנים הגרמני. במהלך המלחמה פיתח שיטה לאיכון מיקום תותחי האויב לפי קולות הירי שיוצרים התותחים. על שירותו הוענק לו צלב הברזל מהדרגה הראשונה. את המלחמה סיים לוינשטיין בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה המשיך לוינשטיין את עבודתו בתעשייה הכימית. הוא פיתח שיטה תעשייתית לייצור מימן על-חמצני, אותה מכר לחברת רידל היין (השיטה נקראת שיטת Riedel–Löwenstein).
בפברואר 1919 יסד את ברית חיילי החזית היהודים והיה ליושב ראש הארגון עד לפירוקו בשנת 1938.
בשנים הראשונות לאחר עליית הנאצים לשלטון לא נפגע מעמדו של לוינשטיין בשל שירותו בחזית במלחמת העולם הראשונה.
מכתב מ-1935 שכתב לראשי המפלגה הנאצית ובה הוא טוען לנאמנות היהודים לגרמניה, ושמפלגה זו טועה בהוציאה את היהודים כולם מן החוק בעוד חלקם נאמנים לה. מכתב זה תורגם ופורסם בספרים רבים העוסקים ביחס יהודי גרמניה למדינתם ולמפלגה הנאצית.
לאחר ליל הבדולח נאסרו לוינשטיין ואשתו ונשלחו לעבודות כפייה. בשנת 1943 הם הועברו לטרזינשטט. הם הצליחו לשרוד בתקופת השואה. 
בתום המלחמה עזבו בני הזוג לוינשטיין את גרמניה והיגרו לשוודיה. לאחר מכן עברו להתגורר בשווייץ. 
ליאו לוינשטיין נפטר בשנת 1956 בעת ביקורו בישראל.

הנצחת זכרו

בשנת 2014 נקרא על שמו של ליאו לוינשטיין בסיס הדרכה של בונדסוור באאכן.
שקיפות בינ"ל ישראל

ארגון "שקיפות בינלאומית"

ארגון שקיפות בינלאומית, Transparency International הוא ארגון חברתי גלובאלי, המוביל את המאבק העולמי נגד שחיתות, הן בעולם השלטוני והן בעולם המסחרי. הארגון פועל באמצעות קואליציה כלל עולמית בה חברות מעל 100 מדינות במטרה לשים קץ לתוצאה ההרסנית של השחיתות והשלכותיה על אוכלוסיית העולם. חזונו של הארגון הוא יצירת עולם נקי משחיתות באמצעות נורמות של שקיפות ואתיקה. הארגון פועל בדרך של יצירת מפגש בין גורמים הקשורים בממשל ובקהילה האזרחית לבין בעלי העסקים והמדיה על מנת לקדם את השקיפות בבחירות, במנהל הציבורי, הרכש והעסקים. לארגון ניסיון רב ביישום פרויקטים לחיזוק השקיפות, הרחבתה והטמעתה, הגברת היושרה וקידום אחריותיות ברמה המקומית. במסגרת פעילותו זו מפרסם הארגון הבינלאומי את מדד השחיתות העולמי במדינות העולם בסקר המדרג מדינות על פי רמת השחיתות, כפי שבאה לידי ביטוי בחייהם של תושבי כל מדינה.

הקוד האתי של שקיפות בינ"ל ישראל

הערכים לאורם פועלת שבי"ל הם ערכים של שקיפות, הוגנות ויושרה, כבוד לזולת ולזכויותיו, דמוקרטיה ושוויוניות, נחישות ועמידה על עקרונות שבי"ל, נקיטת יוזמה לקידום יעדי שבי"ל ונשיאה באחריות.
כל אחד מחברי העמותה מקבל על עצמו עקרונות התנהגות התואמים את רוח שבי"ל ומתחייב לנהוג לפיהם. חברי שבי"ל מתחייבים, בין היתר, לגלות שקיפות והוגנות תוך נשיאה באחריות (accountability) בכל פעילותם, הן בקשרים בתוך שבי"ל והן מחוצה לה. בנוסף לכך, מתחייבים חברי העמותה כי להימנע מניגוד אינטרסים בין פעילותם בשבי"ל לבין פעילויותיהם האחרות.
עמותת שבי"ל פועלת בשיתוף פעולה עם פרטים וקבוצות הפועלים לקדם את נושאי השקיפות וההתנהגות האתית בישראל ובעולם, ומבססת את פעילותה על ניתוח שיטתי של נתונים ועובדות.
שבי"ל מחויבת לא לקבל מימון העלול להביא להתפשרות על העקרונות והערכים של העמותה או להגביל את יכולתה לפעול באופן חופשי וגלוי.
ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד

ביוגרפיה

ארנסט נולד ב-9 ביוני 1842 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ליוליוס, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולאדלייד רוזנת קסטל-קסטל, בתם של פרידריך לודוויג, רוזן קסטל-קסטל ואמיליה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג. בשנת 1884 מת אביו יוליוס, רוזן ליפה-ביסטרפלד, וארנסט ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה מבית שאומבורג-ליפה לבין ארנסט מבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1897 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, בראשות אלברט, מלך סקסוניה, שהנסיכות תעבור להיות תחת העוצרות של ארנסט. ב-26 בספטמבר 1904 מת ארנסט בארמון לופשורן, ובנו לאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד ירש את נחלותיו ותאריו, וכמו כן ירש את העוצרות על נסיכות ליפה. בשנת 1905 מת אלכסנדר, נסיך ליפה, וכמה חודשים לאחר מכן החליט בית המשפט הקיסרי שלאופולד יקבל את הנסיכות.
ניל פיצמוריס

חיים אישיים

פיצמוריס הוא אוהד של מועדון הכדורגל ליברפול. הוא ניצול של אסון הילסבורו, והשתתף בתוכנית הדוקומנטרית "Hillsborough Remembered" ששודרה ב-15 באפריל 2009 לציון 20 שנה לאסון.
נדלים

אנטומיה

לנדלים גוף מארך ודק, הבנוי פרקים-פרקים, כמו גופם של כל פרוקי-הרגליים. בראשם יש להם שלושה זוגות של גפי פה וזוג אחד של מחושים ארוכים. בכל אחד מפרקי גופם, יש להם זוג רגליים, ובסך הכל מגיע מספר רגליו של הנדל ל-30 עד 340, לפי המין. זוג הרגליים האחרון ארוך יותר מן האחרים, ברוב המקרים, ומצויד בכעין טפרים או דרבנות. ואילו זוג הגפיים הראשון הוא יוצא-דופן: רגליים אלה, הנקראות "רגלסות" (רגלי-לסת), הן רגליים קשות, חדות וחלולות, שבבסיסיהן מצויות בלוטת ארס.

הישרדות

הנדלים מחדירים באמצעות הרגלסות את ארסם לגוף טרפם או תוקפיהם. לכמה מן הנדלים יש ארס רעיל, ונשיכתם מכאיבה לאדם, ולעיתים אף מסכנת את חייו. הנדלים חיים מתחת לאבנים, במחילות בקרקע ומתחת לקליפות עצים.

תזונה

רובם יוצאים ממחבואם בלילה ומשחרים לטרף: טרפם הוא חרקים, פרוקי-רגליים אחרים וחסרי חוליות נוספים. המינים הגדולים ביותר מגוונים גם בחולייתנים קטנים ואף בעטלפים.

רבייה

בעונת הרבייה, לאחר חיזור הנמשך שעות, מפריש זכר הנדל נרתיק של ספרמטופור על הקרקע וטווה סביבו רשת קורים. הנקבה קולטת את תאי הזרע בפתח המין שלה. לאחר ההפריה היא מטילה ביצים. יש מיני נדלים שנקבותיהם שומרות על הביצים ועל הצעירים הבוקעים מהן.
התחנה המרכזית של פתח תקווה

מבנה התחנה

בתחנה המרכזית יש חמישה רציפים הנמצאים בתוך מתחם סגור, השייכים לקווים של חברת דן, חברת קווים, וחברת אפיקים. מחוץ לתחנה, בכביש בעל נתיב תחבורה ציבורית ישנם שני רציפים נוספים וארוכים מכל צד של הכביש, עוברים אוטובוסים של אגד, אפיקים, קווים ומוניות שירות.

תחנה מרכזית חדשה - פתח תקווה 2022

במרץ 2016, הודיעה עיריית פתח תקווה שבשנת 2017 יחלו העבודות להקמת תחנה מרכזית חדשה, את מימוש התוכנית וניהול הפרויקט, מקדמת החברה הכלכלית לפיתוח פתח תקווה שצפויה לבנות את התחנה החדשה ולאחר מכן להפעילה עבור העירייה. התחנה החדשה צפויה להתחיל פעילותה בשנים 2021 -2022 במקביל לתחילת הפעלת הקו האדום של הרכבת הקלה.
ביולי 2017 יצא הפרויקט לדרך עם פרסום מכרז בנושא. בניית תחנה זמנית שתהיה בשימוש בזמן העבודות כבר החלה. תהליכי התכנון וההערכות לעליה לקרקע כולל הקמת תחנה זמנית צפויים להסתיים במחצית השנייה של שנת 2017 ולאחריהן יחלו העבודות להקמת התחנה שיערכו כארבע שנים.
התחנה החדשה שתוכננה תכלול טרמינל מודרני עם כ-56 אלף מ"ר. התחנה תכלול גם שטחי מסחר בהיקף של כ-7,000 מ"ר ומגדל משרדים בן כ-12,000 מ"ר אשר יאוכלס בחלקו הגדול על ידי משרדי העירייה.
הקמת התחנה תמומן בכרבע מיליארד שקלים שיגיעו מתקציבי העירייה, משרדי ממשלה שונים וגיוס כספים במערכת הפיננסית.
ב-31 במאי 2019 נפתח מסוף אוטובוסים חדש ("התחנה המרכזית הזמנית") ברחוב אבשלום גיסין ומשרת כרגע את קווי האוטובוס של חברת אפיקים אשר נכנסו לתחנה מרכזית הישנה. המסוף קרוי גם על שם משה ארנס.

רכבת קלה

התחנה תהיה גם נקודת היציאה המזרחית של הקו האדום של הרכבת הקלה ובתחנה יהיה חניון חנה וסע של כ־700 מקומות חניה.
בפתח-תקווה יעבור הקו הראשון של הרכבת הקלה ("הקו האדום") מעל לקרקע. הקו יתחיל ברציף מיוחד בתחנה המרכזית החדשה וימשיך בנתיב מיוחד לכל אורך רחוב ז'בוטינסקי, דרך הערים בני ברק, רמת גן, תל אביב ויפו עד לבת ים. כמו כן באזור התעשייה קריית אריה עתיד לקום הדפו של הקו. מסלול הקו האדום והדפו נמצאים בשלבי בנייה ראשוניים.
לאחרונה נשמעים קולות מחאה בקרב תושבי מרכז העיר ועמותת "פתח-תקווה זה אני" המתנגדים לכך שהרכבת תהיה עילית ולא תחתית, ונעשים ניסיונות להרחיב את מסלול הקו האדום כך שהרכבת תעבור גם ברחובות הברון הירש ובר-כוכבא בעיר.
נונאטאקי מארטי

מקור השם

הנונאטאקים נקראים על שמו של ג'רי וו. מארטי (Jerry W. Marty), שעבד באנטארקטיקה החל משנת 1969 - תחילה כעובד בניין בתחנת הקוטב הדרומי, ובהמשך, בין השנים 2001 –1995, היה קבלן שעבד עבור המשרד של התוכניות הקוטביות (Office of Polar Programs) של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית, כרכס בנייה תפעול ותחזוקה ואחראי למודרניזציה של תחנת הקוטב הדרומי.
שם הנונאטאקים ניתן בשנת 2001.
סטפאנו לאנדי

חייו

לאנדי נולד ברומא, בירת מדינות האפיפיור. בשנת 1595 הצטרף לקולג' הגרמני ברומא כסופרן במקהלת נערים וייתכן שלמד אצל אספריליו פאצ'לי. לאנדי הוסמך ככומר זוטר ב-1599 והחל ללמוד בסמינר הרומאי ב-1602. הוא נזכר ברשומות הסמינר כמלחין ומנהל "קרנבל פסטורל" בשנת 1607. בשנת 1611 מופיע שמו כנגן עוגב וזמר, אף כי היה כבר מאסטרו די קאפלה בכנסיית "סנטה מריה דלה קונסולאציונה" בשנת 1614. אגוסטינו אגאצארי כיהן כמאסטרו די קאפלה בסמינר הרומאי וייתכן שגם הוא היה בין מוריו של לאנדי.
בשנת 1618 עבר לאנדי לצפון איטליה והוציא ספר של מדריגלים בחמישה קולות בוונציה. כנראה קיבל משרת מאסטרו די קאפלה בפדובה. נוסף לכך כתב בפדובה את האופרה הראשונה שלו, "מות אורפיאו". סביר להניח, כי האופרה שימשה כחלק מחגיגות כלולות. הניסיון שצבר בפדובה ובוונציה היה חיוני להתפתחות סגנונו, שכן שם יצר קשר עם יצירותיהם של מלחיני האסכולה הוונציאנית המתקדמת, שרומא השמרנית נהגה להתעלם מן המוזיקה שלה.
ב-1620 חזר לאנדי לרומא. בין פטרוניו שם היו, בזה אחר זה, משפחת בורגזה, החשמן מאוריציו מסבויה ומשפחת ברבריני, שהיו למעסיקיו העיקריים בסוף שנות ה-20' ובמשך שנות ה-30' של המאה ה-17, אף כי ב-1629 הצטרף למקהלת האפיפיור בחצי משכורת. למשפחת ברבריני כתב ב-1632 את היצירה, שהביאה לו את פרסומו הגדול ביותר, "הקדוש אלסיו". במהלך תקופה זו הלחין בשפע, מיסות, אריות ורספונסוריות, בעיקר בסגנון הסקונדה פראטיקה של ראשית הבארוק, החלטה שהייתה שנויה במחלוקת בקרב כמה מן המוזיקאים השמרנים יותר, שסברו כי הפרימה פראטיקה - סגנון פלסטרינה - מתאים יותר למוזיקת קודש.
אחרי 1636, פחות או יותר, החלה בריאותו להתערער. הוא מת ברומא ב-1639 ונקבר ב"סנטה מריה אין ואליצ'לה".

מוזיקה והשפעה

מוזר, אך המוזיקה החילונית של לאנדי שמרנית יותר מרוב המוזיקה הדתית שלו, וספר המדריגלים הראשון שלו, לחמישה קולות ובסו קונטינואו, איננו נבדל כמעט במאום מקבצים רבים של שלהי המאה ה-16, פרט לתפקיד הבסו קונטינואו. שאר המוזיקה החילונית שלו כוללת שירים סטרופיים (בלחן החוזר בכל אחד מבתי השיר), אריות ושירים אחרים לקול ובסו קונטינואו.
המיסות של לאנדי, שתיים בסך הכל, כתובות בסגנון הפשוט של המאה ה-16 שהקונטרה-רפורמציה עודדה (ולעיתים אף דרשה). עם זאת, הוא משתמש בסגנון הקונצ'רטאטו הוונציאני באחדים מן המוטטים שלו, כמו גם במגניפיקט ובמוזיקה למזמורי תהילים לתפילת ערבית, כנראה כתוצאה מן השנים שעשה בצפון איטליה.
יצירתו המפורסמת ביותר ואחת האופרות החשובות ביותר מראשית הבארוק, Il Sant'Alessio ("הקדוש אלסיו") מתארת את חיי אלקסיס הקדוש בן המאה החמישית. לא זו בלבד, שזו האופרה הראשונה שנכתבה על נושא היסטורי, אלא שהיא אף מתארת בתשומת לב ובקפידה את חייו הפנימיים של הקדוש ושואפת להגיע לאפיון פסיכולוגי, שהיה חדש לאופרה. רוב הסצינות הקומיות, לעומת זאת, חורגות מזמן העלילה בהיותן לקוחות (באורח משעשע ביותר) מרומא של המאה ה-17.
תפקידו של הקדוש אלסיו עצמו גבוה ביותר ונועד לשירת קונטראלטו. בהצגה הראשונה, חצי מן הזמרים באו ממקהלת האפיפיור וכמה תפקידי סופרן הושרו בפי קסטראטי. התזמורת המלווה הייתה מעודכנת - במקום הויולים הארכאיים נכללו בה כינורות, צ'לי, נבלים, לאוטות, תאורבים (לאוטה נמוכה) וצ'מבלי. האופרה כוללת קנצונות מבוא, המתפקדות כאוברטורות; למעשה, אלה הן האוברטורות הראשונות בתולדות האופרה. מחולות וקטעים קומיים משתלבים בין אריות רציניות, רצ'יטטיבים ואפילו קינה מדריגלית, ליצירת מכלול דרמטי מגוון שהיה רב-רושם, וראיה לכך התכיפות שבה הוצגה האופרה שוב ושוב בזמנה. "הקדוש אלסיו" הייתה אחת מיצירות הבימה הדרמטיות הראשונות ששילבו בהצלחה את הסגנון המונודי עם זה הפוליפוני.