צוואה

החופש לצוות

חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מכיר בזכות הקניין כזכות יסוד מוגנת. הדין מכיר כמובן באמת אנושית בסיסית כי זמן חיי האדם קצוב, ולפיכך יש צורך בהסדר חוקי הקובע מה יעשה עם רכוש האדם (המכונה עיזבון) לאחר פטירתו. 
בעוד שההסדר הדיספוזיטיבי אותו ראה המחוקק כמקובל, מפורט בסעיפי חוק הירושה העוסקים בירושה על-פי-דין, התיר המחוקק לכל אדם להורות הוראות אחרות בצוואתו, הגוברות על רוב ההוראות שבחוק הירושה. ברגע שאדם ציווה את עזבונו או חלק ממנו בצוואה, ההסדר המלא שבחוק הירושה אינו חל על אותו עיזבון או חלקו.
בהתאם ל'עקרון חופש הציווי' אדם יכול להדיר את אשתו וילדיו מרכושו, אדם יכול להעדיף ילד אחד ולהדיר מרכושו ילד אחר, ואף לצוות את כל רכושו למוסד לחתולים עזובים, ובלבד שאותו מוסד הוא גוף משפטי מאוגד כדין הכשר לזכויות וחובות.
התנאת תנאים: אדם יכול להתנות בצוואה תנאים, ולהוריש את רכושו רק למי שקיים את התנאים. תנאי לדוגמה הוא הורשת דירה והתנאה כי זו לא תימכר או לא תימכר לתקופה ארוכה. 
תנאים פסולים: ישנם רבים המתנים את העברת הרכוש ליורש בקיום אורח חיים מסוים, למשל דתי. הפסיקה הגבילה יכולת זו, הן מטעמי מוסר והן מטעמי תקנת הציבור (כפי שמגבילים פעולות אחרות דוגמת תוכנו של חוזה), והן מטעמי הגברת העבירות בנכסים, כך שלא ירבו הנכסים הקשורים לעד בהוראות צוואה ותנאים מלפני שנים רבות. תנאי רדיקלי המתנה העברת העיזבון לידי היורשים על פי הצוואה בשינוי מהותי באורח החיים (כגון גירושין, קיום אורח חיים דתי, או מתן חינוך מסוים לילדים), או הוראת צוואה המתנה אי עבירות לנכס לתקופה ארוכה, ישנם סיכויים רבים שייפסל, ובית המשפט לא יאשרו. יש לציין שהפסיקה נתנה תוקף להוראות אשר מתנות את זכות הירושה בהתקיים תנאים מעוררי מחלוקת. כך למשל, בפרשת וינשטיין נ' פוקס בית המשפט (הישראלי) כיבד הוראה לפיה קרובי משפחתו של המנוח ירשו אותו רק אם יעלו לישראל. בפסק הדין בעניין דשת נ' אליהו, בית המשפט נתן תוקף ואף הגן על צוואה לפיה המנוח יוריש את רכושו רק לבניו (תוך שהוא מדיר את בנותיו ואת אשתו), וכן כי בניו ירשו אותו רק לאחר מות האם (ובכך מנע מן האם ליהנות מעיזבונו גם בעקיפין). בפרשת יונה נ' אדלמן אושרה הוראה בצוואה לפיה מי שיפנה לבית המשפט במטרה להתנגד או לתקוף חלק מהצוואה - יאבד את כל זכויותיו לפי הצוואה. למרות שההוראה מגבילה גישה לערכאות שיפוטיות, בית המשפט לא ביטל אותה, אך פרש אותה בצמצום.
רבים מוצאים בהסדר הדיספוזיטיבי של חוק הירושה, המכונה ירושה על-פי-דין, את ההסדר הראוי (במקרה הנפוץ של מי שנפטר והותיר אישה וילדים, מורה החוק כי הרכוש עובר חציו לאישה, ואילו היתר יחולק בין הילדים שווה בשווה), כך שהטורח והסיכון בעשיית צוואה כדאיים רק למי שרוצה לסטות במשהו מהסדר זה - להעדיף יורש אחד על פני משנהו, וכיוצא בזה.
כל עוד האדם בחיים, יכול הוא לעשות בצוואה כרצונו. לשנותה, להוסיף עליה, לגרוע ממנה, ואף לבטלה לחלוטין. הנוסח האחרון מבחינה כרונולוגית שיימצא לאחר מות המצווה, הוא המחייב, ולא נוסחים קודמים לו. בדרך כלל נהוג לרשום בצוואה במפורש כי זו מבטלת את כל אלו שקדמו לה. כן קובע החוק כי במקרה של התנגשות בין ההוראות בשתי צוואות, מבטלת הוראת הצוואה המאוחרת בזמן את הוראות הצוואה שקדמה לה.

צוואה הדדית

על אף שעל פי הדין הישראלי הצוואה היא מעשה אישי, שאין לאפשר לאדם אחר כלשהו כל השפעה או התערבות בניסוחה, על אחת כמה וכמה אדם הנהנה בצוואה, החל מ-1 באוגוסט 2005 (תיקון סעיף 8א לחוק הירושה) מכיר החוק הישראלי באינטרס שיש לשני בני זוג הנוגע לצוואת בן זוגם. החוק הישראלי מבטיח בן זוג ממצב בו הוא מוריש את רכושו לבן זוגו, על מנת שזה יוריש את הרכוש לילדיהם המשותפים בבוא יומו, אך לאחר פטירת בן הזוג הראשון, משנה בן הזוג הנותר בחיים את צוואתו ומוריש את הרכוש לאחרים. לפיכך מכיר החוק במצב של "צוואה הדדית", היכולה להיות על מסמך אחד עליו באה חתימת שני הצדדים, או על שני מסמכים נפרדים. צוואה מסוג זה, הנערכת על ידי שני בני זוג, מובטחת מפני שינויים. אדם הרוצה לשנות צוואה הדדית בעוד בן זוגו בחיים, חייב להודיע על כך לבן הזוג השני ובכתב, כתנאי לקבלת האפשרות לשנות את צוואתו. לאחר פטירת בן הזוג, אם טרם חולק עזבון בן הזוג חייב הרוצה בשינוי הצוואה ההדדית להסתלק מזכותו בעזבון בן הזוג, על מנת לשנות צוואתו, ואם חולק העיזבון, עליו להשיב לעיזבון את כל מה שקיבל ממנו, על מנת לשנות את צוואתו.
הוראות אלו מצוינות בסעיף 8א (ב) לחוק הירושה, התשכ"ה-1965 בתיקון תשס"ה. יש לשים לב כי סעיף 8א (ג) לחוק הירושה מאפשר להתנות על האמור לעיל, קרי, סעיף קטן (ג) מאפשר לבני הזוג לציין מנגנון השונה מזה הקבוע בחוק הירושה.