google/wiki40b huggingface dataset:
תנועת הנוער של ה-6 באפריל

תנועת הנוער של ה-6 באפריל (בערבית: شباب 6 ابريل) היא קבוצת פייסבוק, שהוקמה תחילה בשביל לתמוך בשביתת הפועלים ממחלה אל-קוברא במצרים ב-6 באפריל 2008, מאוחר יותר הייתה ממובילי ההפיכה במצרים.
שני היוזמים של הקבוצה הכירו ממסע הבחירות של מפלגת אל-ע'ד בשנת 2005. אך הם נטשו את הפעילות הפרלמנטרית, אחרי שיו"ר המפלגה, איימן נור, נעצר ונכלא למשך ארבע שנים. 
דרך פייסבוק הם קראו לשביתה כללית. בזמן קצר הם אספו יותר מ-70,000 תומכים. ההפגנות דוכאו באלימות, עם פצועים רבים וגם שני הרוגים. 
בתחילת ינואר 2011 הייתה התנועה גורם מוביל להתגייסות שהובילה למהפכה, בין היתר דרך וידאו של אסמאא' מחפוז שבו היא קראה להתקוממות. הקבוצה תמכה במוחמד אל-בראדעי והייתה מועמדת לפרס נובל לשלום.
אתיופיה במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של אתיופיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה שבעה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. המשלחת זכתה ב-5 מדליות, מתוכן 2 מדליות זהב, בענף האתלטיקה. המשלחת זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 1000 מטר נערים וריצת 1000 מטר נערות. בנוסף, היא זכתה בשלוש מדליות כסף בריצת 3000 מטר נערים, ריצת 2000 מטר מכשולים נערים וריצת 2000 מטר מכשולים נערות. המשלחת השתתפה גם בענף השחייה בה היא סיימה במקומות האחרונים והשתתפותה היא סמלית.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה 15 ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה, והייתה המשלחת הגדולה ביותר שאתיופיה שלחה עד כה. המשלחת זכתה ב-8 מדליות, מתוכן 3 מדליות זהב. המשלחה זכתה במדליות זהב בריצת 3000 מטר נערים, ריצת 1500 מטר נערות וריצת 2000 מטר מכשולים נערים. המשלחת זכתה במדליות כסף בריצת 800 מטר נערות, ריצת 1500 מטר נערים וריצת 2000 מטר מכשולים נערות ובמדליות ארד בריצת 800 מטר נערים וריצת 3000 מטר נערות. בנוסף, המשלחת גם השתתפה בתחרות קפיצה משולשת נערות והטלת כידון נערים בהם היא לא הגיעה להישג משמעותי.
בוריס שרמטייב

תחילת הקריירה

בוריס שרמטייב נולד במשפחה בויארית ותיקה וידועה. בשנת 1681 התמנה לוויווד בעיר טמבוב ולחם נגד הכוחות של ח'אנות קרים. בשנת 1682 קיבל תואר בויארין. בשנת 1686 השתתף במשא ומתן עם האיחוד הפולני-ליטאי לקראת חתימת הסכם שלום ולאחר החתימה נשלח בראש המשלחת לוורשה. עם חזרתו לרוסיה הצארית התמנה למפקד הצבא באזור בלגורוד והיה אחראי על שמירת הגבולות הדרומיים של המדינה. בהיותו רחוק מהבירה לא היה צריך לבחור צד במאבקי הכוח בין פיוטר הגדול לבין נסיכת סופיה.

תקופת פיוטר הגדול

בשנת 1695 תמך במאמץ של מערכות אזוב אך בחזית המשנית - באזור הדנייפר. בשנים 1697–1699 נסע לאירופה (פולין, אוסטריה, איטליה ומלטה) תוך ביצוע שליחות מדינית. חזר למוסקבה בבגדים מערביים ועל זה קיבל קבלת פנים מיוחדת מהצאר.
במלחמת הצפון הגדולה היה מפקד העליון של הצבא. לאחר כישלון בקרב נרבה נשלח לאסטוניה. לאחר מספר קרבות מוצלחים הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש והוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. במהלך שנים 1702–1704 היו לו מספר ניצחונות בקרבות וגם כבש מבצרים וערים.
בשנת 1706 קיבל תואר רוזן. בקרב פולטבה תפקידו היה משני אך לא מבוטל. בשנת 1710 פיקד על מצור על ריגה. לאחר כיבושה נשלח להשתתף במלחמת רוסיה-טורקיה (1710-1711) הלא מוצלחת.
בשנת 1712 הודיע לפיוטר הגדול על רצונו להתנזר. במקום זה התחתן עם בחורה צעירה. בשנת 1715 נשלח להיות בראש כוח רוסי בגרמניה שתמך בצבא הפרוסי בלחימה נגד השוודים.
בשנת 1717 חזר למוסקבה ונפטר לאחר מחלה קשה. ביקש להיות מוטמן בלאוורת קייב-פצ'רסק אך בהתאם להחלטת פיוטר הגדול גופתו הועברה למנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
ג'ון גאוור

חייו

פרטים מעטים ידועים כיום על נעוריו של גאוור. הוא נולד ככל הנראה למשפחה אמידה מקנט (שבדרום-מזרח אנגליה), ואפשר שהיה בעל-אדמות. נראה שעסק בתחום המשפט בלונדון או בסביבותיה.
בעודו שוהה בלונדון, הוא נעשה מקורב לאצולת התקופה. נראה שהוא הכיר אישית את המלך ריצ'רד השני: בפתח-הדבר למהדורה הראשונה של ה-Confessio Amantis, הוא מספר כיצד המלך, שנקרה בדרכו על התמזה (כנראה בסביבות שנת 1385), הזמין אותו לעלות על הדוברה המלכותית, וכיצד שיחתם הולידה את ההקצאה הכספית שנדרשה לשם חיבור היצירה שתקרא מאוחר יותר ה-Confessio Amantis.
בחלוף שנים, נאמנותו החליפה צדדים ועברה אל המלך-לעתיד הנרי הרביעי, לו הוא הקדיש מהדורות מתקדמות יותר של ה-Confessio Amantis.
ידידותו של גאוור עם צ'וסר מתועדת היטב. כאשר צ'וסר נשלח כשליח דיפלומטי לאיטליה בשנת 1378, גאוור היה אחד האנשים אותם הוא הסמיך לטפל ברכושו וענייניו באנגליה למשך העדרו. שני המשוררים גם הרעיפו אחד על השני שבחים מחורזים: צ'וסר הקדיש את טרוילוס וקרסידה גם ל"גאוור המוסרי", והלה השיב לו כגמולו על ידי שימת נאום הלל לצ'וסר בפיה של ונוס, נאום החותם את Confessio Amantis.
לקראת סוף ימיו עבר להתגורר בחדרים שסיפק לו מנזר סנט מרי אוברי (כיום קתדרלת סאת'ק). ב-1398, בעודו שוהה שם, הוא נשא לאישה, ככל הנראה בנישואים שניים, את אגנס גרונדולף, שנועדה לשמשו בימי חוליו. בשנותיו האחרונות, ואפשר שכבר החל משנת 1400, הוא איבד את מאור-עיניו.
לאחר מותו, בשנת 1408, נטמן גאוור בקבר ראוותני בכנסיית פריורי, שנותר עומד שם עד היום.

יצירתו

חרוזיו של גאוור הם לפרקים דתיים, פוליטיים, היסטוריים ומוסריים - הגם שהוא הוגדר באופן צר כ"גאוור המוסרי" מאז שצ'וסר תיאר אותו כך. שיטתו העיקרית היא אלגוריה, על אף שהוא נרתע מהפשטות ארכניות ומבכר על פניהן את הסגנון הפשוט של מספר הסיפורים.
יצירותיו הראשונות היו ככל הנראה בלדות באנגלו-נורמנית (ניב של צרפתית עתיקה), וייתכן שחלקן מצאו את דרכן אל תוך יצירתו ה-Cinkante Ballades. יצירתו הראשונה שנמצאת בידינו כיום גם היא כתובה באותה השפה: זוהי ה-Speculum Meditantis, הידועה גם על פי שמה בצרפתית, Mirour de l'Omme, שיר שאורכו כמעט 30,000 שורות, הטומן בחובו אקספוזיציה צפופה של דת ומוסר.
יצירתו השנייה בחשיבותה, ה-Vox Clamantis, נכתבה בלטינית: נושאה הוא אנגליה, והיא כוללת פרשנות על מרד האיכרים שהתרחש במהלך חיבורה. גאוור צידד באצולה, ומהשיר עולה הרושם שהוא העריך את השיטות שעשה בהן שימוש המלך ריצ'רד השני לדיכוי המרד.
יצירתו השלישית היא ה-Confessio Amantis, פואמה הכתובה אנגלית ובת כ-30,000 שורות, בזוגות משפטים מחורזים בני שמונה הברות, העושה שימוש במבנה הווידוי הנוצרי (המוצג אלגורית כווידוי על חטאים נגד אהבה) כמסגרת סיפורית שבה מספר רב של סיפורים מגוללים. כביצירותיו הקודמות, הנושא מתמקד בהטפת מוסר, אפילו כאשר לסיפורים עצמם ישנה נטייה לתאר התנהגויות לא-מוסריות במידה רבה. אחד המשכילים קבע ש-Confessio Amantis "כמעט בלעדית" אחראית ל"מוניטין הפואטיים" של גאוור.
מקץ שנים, גאוור חיבר מספר יצירות נוספות בכל שלוש השפות דלעיל: ה-Cinkante Ballades, סדרה של בלדות בצרפתית בנושאים רומנטיים, ומספר שירים שנושאם הוא המלך החדש הנרי הרביעי - בתמורה לכך הוא זכה לקצבה, בדמות הקצאה שנתית של יין.
שירתו של גאוור זכתה לביקורות מעורבות. במאה החמש-עשרה, הוא נחשב בדרך-כלל לאבי השירה האנגלית, לצד ג'פרי צ'וסר. אולם, בחלוף השנים, המוניטין שלו הלכו ונשחקו, בעיקר הודות לשעמום ולדידקטיות שיוחסו לו. במהלך המאה העשרים הוא קיבל יותר הכרה, במיוחד על ידי ק.ס. לואיס ב-Allegory of Love. אולם, הוא לא זכה לאותה מידת התקבלות לה זכו משוררים אחרים בני התקופה.
דניאל קלויה

ביוגרפיה

קלויה נולד בלונדון למהגרים אוגנדים, הוא גדל עם אמו דאמייל ואחותו הגדולה בשכונת קנטיש טאוון שבצפון מערב לונדון. קלויה התחנך במכללה הקתולית "מכללת סט. אלוסיוס" שבצפון לונדון.
קלויה החל את דרכו כשחקן בתעשיית הבידור הבריטית בסדרת דרמת הנעורים "סקינס", בה שיחק בתפקיד הנער פוס קנת' בעונותיה הראשונות של הסדרה. בנוסף להיותו שחקן הסדרה "סקינס", כתב קלויה שני פרקים עבורה.
קלויה פרץ לתודעת הציבור בבריטניה ובעולם לראשונה בסרטי הקולנוע ו"ג'וני אינגליש חוזר" בתפקיד הסוכן החשאי קולין טאקר ו"צ'אט רום". בשנת 2015 השתתף קלויה לראשונה בהפקה הוליוודית, מותחן הפשע "סיקאריו" בתפקיד הסוכן הפדרלי רג'י וויין.
בשנת 2017 שיחק קלויה בתפקיד הראשי בסרט האימה "תברח", סרט אשר זכה להצלחה גדולה ומפתיעה ברחבי העולם. קלויה ששיחק בתפקיד כריס וושינגטון זכה לשבחים על משחקו ואף הועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2018 השתתף קלויה בסרט גיבורי העל " הפנתר השחור" בתפקיד המשני של וו'קאבי, ראש מערך האבטחה של מדינת ואקאנדה.
דיסקה קדם-פלנטרית

דיסקה קדם-פלנטרית (באנגלית: Protoplanetary disk, ידועה גם בשם: proplyd) היא שכבה של גז ואבק דמוית דיסקה החגה סביב כוכב צעיר, כוכב T בשור, כוכב הרביג Ae/Be, או קדם-כוכב. מדיסקה קדם-פלנטרית, שהיא למעשה דיסקת ספיחה מכיוון שחלק מהחומר נספח על פני הכוכב, נוצרים כוכבי לכת.
דיסקות קדם-פלנטריות התגלו סביב מספר כוכבים צעירים בשביל החלב. הראשון בהם הוא בטא בכן-ציור שדיסקה סביבו נצפתה ב-1984. בהמשך, תצפיות מטלסקופ החלל האבל גילו מספר דיסקות קדם-פלנטריות בערפילית אוריון. דסיקות קדם פלנטריות נצפו בכוכבים כמו פומלהוט ווגה.

היווצרות

קדם-כוכב (באנגלית: Protostar) נוצר מקריסה כבידתית של ענן אבק וגז, שמרבית הרכבו הוא מולקולות מימן . התפלגות המסה בענן אינה אחידה, וקיימים אזורים בעלי צפיפות גבוהה יחסית לאזורים אחרים. עקב משיכה כבידתית, אזורים אלו נמשכים זה לזה תוך כדי עלייה בצפיפות. ברגע שצפיפות ומסה של אזור מסוים בענן מגיעות לערכים קריטיים, מתחילה הקריסה הכבידתית. עם העלייה בצפיפות הענן הקורס, עקב חוק שימור תנע זוויתי תנועות אקראיות של חלקיקי החומר של הענן המקורי משנות את כיוונן בהתאם לתנע הזוויתי של הקדם-כוכב המתגבש. כתוצאה מכך, המהירות הזוויתית של הענן כולו עולה. העלייה במהירות גורמת לכך שהחומר הנמצא הרחק המרכז של המבנה המסתובב, בגלל ותרומתו של הכוח הצנטריפוגלי, מתפלג בעיקר לאורך דיסקה סביב "קו המשווה" של הקדם-כוכב המתגבש. כלומר הדיסקה הוכלת והופכת לפחוסה יותר. הקריסה הכבידתית לוקחת זמן מסדר גודל של מאות אלפי שנים, ולאחר זמן זה טמפרטורת הקדם-כוכב מגיעה לטמפרטורה האופיינית לכוכב הסדרה הראשית והאובייקט נהיה בהיר וניצפה, כך נוצר כוכב מהסוג של T בשור.
תהליך הספיחה של הגז מהדיסקה על פני הקדם-כוכב נמשך סדר גודל של 10 מיליון שנים, עד שכל הדיסקה מתגבשת לכוכבי לכת, נספחת על הכוכב או מסולקת החוצה על ידי רוח כוכבית. הדיסקה העתיקה ביותר שנצפתה היא בת 25 מיליון שנים.
המודל המקובל הוא שבדיסקה קדם-פלנטרית נוצרים אזורים צפופים יותר, כך שהכוח החשמלי וכוח הכבידה גורמים להתגבשות של פלנטיסימלים, קרי, אבנים המורכבות מגז קפוא וקרח. הרוח הכוכבית מנסה לסלק את הפלנטסימלים החוצה מן המרכז, וכוח הכבידה מושך את הפלנטסימלים אל המרכז. לאורך רדיוסים בהם נוצר שיווי משקל, הפלנטסימלים מתגבשים לכוכבי לכת, תוך שהם צוברים מסה כאשר הם "מנקים" את מסלול תנועתם מחומר אחר.
צוריאל קריספל

ביוגרפיה

נולד בבאר שבע כוויקטור קריספין. למד בישיבה קטנה בישיבת אהל מועד. לישיבה גדולה המשיך בישיבת בית הכרם, אצל הרב ישראל קליינר. משם התגייס לצה"ל, שם שירת כ-4 שנים בחטיבת גולני.
לאחר נישואיו, בשנת תשמ"ג בערך, התגורר באופקים. בתקופה זו למד בבאר שבע בכולל של רבי אלעזר אבוחצירא. במקביל הקים את אגף השיקום הדתי (שק"ד) בכלא באר שבע, ולאחר מכן את מוסדות אוצר החיים בעיר, מוסדות אותם ניהל למשך שנתיים.
לאחר כחמש שנים בנתיבות עבר לגור בירושלים, והחל ללמוד הוראה ודיינות בכולל יחווה דעת, שם התקרב לרב עובדיה יוסף, ושימש כמזכירו האישי]. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נשלח על ידי הרב יוסף לשמש כסגנו של אריה גמליאל במשרד השיכון. במקביל לתפקיד זה כיהן כיושב ראש מינהלת הקמת העיר אלעד.
עם הקמת היישוב אלעד, על ידי שר השיכון אריאל שרון, מונה קריספל לראש מועצה ממונה על ידי שר הפנים עוזי ברעם. בבחירות הראשונות לראשות המועצה המקומית אלעד שהתקיימו בשנת תש"ס, ניצח קריספל את יעקב אשר, שהפך לממלא מקום ראש המועצה ולימים ראש עיריית בני ברק וחבר הכנסת.
בהיותו ראש המועצה פעל לפיתוח העיר. כך, לדוגמה, העיר זכתה בחמישה "כוכבי-יופי" בשל טיפוח איכות הסביבה. כמו כן דרש קריספל להעביר את מיסי המרכזים המסחרים לעיר. בנוסף העביר קריספל חוק עירוני המחייב קבלנים לצפות את המבנים בעיר באבן ירושלמית, החלטה זו גררה מחאת קבלנים בשל נטל התקציב הכרוך בכך.
בשנת תשס"ה התמודד מול צביקה כהן, והפסיד לכהן. לאחר ההפסד עזב את אלעד ועבר להתגורר בשכונת רמת שלמה בירושלים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 התמודד על ראשות העיר אלעד מטעם מפלגת ש"ס, קריספל הפסיד בבחירות לישראל פרוש, ומונה לסגן ראש העיר. בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום ה-38 הסמלי ברשימת ש"ס לכנסת. במאי 2019 הודיע קריספל על התפטרותו מהעירייה.
בית איכסא

היסטוריה

על פי רישומים עות'מאניים, בתחילת המאה ה-16 מנה הכפר 79 משפחות.
לפי הגאוגרף סאמי הדאווי, בשנת 1922 מנה הכפר כ-791 תושבים וכ-1,410 תושבים בשנת 1945. בקרב נבי סמואל נכבש הכפר בידי כוחות ההגנה, אולם לאחר הכישלון בקרב על נבי סמואל הם נסוגו מבית איכסא, תוך שהם הורסים בתים בכפר. יריות מכיוון בית איכסא המשיכו להטריד את התנועה לירושלים. לאחר מלחמת העצמאות הייתה בית איכסא בשטח הפקר בין קוי צה"ל והלגיון הירדני. במסגרת הסכמי שביתת הנשק נמסרה בית איכסא לירדנים, תמורת החלק בבית צפאפא שנדרש לצורך הפעלת הרכבת מתל אביב לירושלים. הכפר הועבר לידי הלגיון במאי 1949 ובעקבות זאת פורסמה ידיעה על ירי על הנוסעים בכביש 1, שהוכחשה.
בסוף המאה ה-19 רכשו יהודים 791 דונם מאדמות הכפר. ב-1948 עם כיבוש השטח בידי ירדן, עברה האחריות על הנכסים ל"אפוטרופוס הירדני על נכסי אויב". ב-1967 עבר השטח לידי ישראל והאחריות על האדמות עברה לידי הממונה הממשלתי.

לאחר 1967

ב-2011 הכפר לא היה מופרד בגדר ההפרדה מהצד הישראלי. לפי התוואי שאושר בממשלת שרון בשנת 2003, אמורה הייתה הגדר להפריד בין בית-איכסא לבין יתר שטחי בי של הרשות הפלסטינית. בשנת 2006, בעת ממשלת אולמרט, אושר תוואי חדש של הגדר אשר הפריד בין בית-איכסא לשטח ישראל. בשנת 2009 הוקמה גדר מצפון-מערב לכפר אשר מפרידה את הכפר מיתר שטחי בי של הרשות הפלסטינית, גדר שהוגדרה כזמנית עד שתיבנה גדר ההפרדה בתוואי שאושר ב-2006.
בשנת 2009, הוחלט בעקבות מחאות גופים ירוקים ותושבי מבשרת ציון, כי תוואי קו הרכבת המהיר לירושלים, אשר תוכנן תחילה לעבור בשטחי ישראל שבגבולות הקו הירוק, יעבור במנהרה מעבר לקו הירוק. לצורך כך הופקעו מהכפר כ-20 דונם למטרת מנהרה שבה תעבור הרכבת. כמו כן עוד 30 דונם יופקעו לצורך הקמת כביש גישה ושטח התארגנות להקמת מסילת רכבת אשר לאחר סיום הבניה ישוקמו ויחזרו למצבם המקורי.
אורח בעונה מתה

עלילה

הסרט עוסק בקצין גרמני (האנס כריסטיאן בלך) אשר היה מפקד מחנה ריכוז בקרבת העיר ליון. בתום המלחמה הוא התחזה ליהודי ועלה לישראל על מנת להימנע מלעמוד לדין על פשעיו. בארץ הוא התאהב בבחורה ישראלית ממוצא יהודי-תימני וביחד הם מנהלים מלון קטן באילת. אולם צל עברו רודף אחריו גם לשם, וכעבור 20 שנה, כשמגיע למלון אורח צרפתי (קולד ריץ'), חושש הקצין כי אותו צרפתי היה אסיר במחנה והוא עלול לזהות אותו ולהסגיר אותו. מרוב חשש הוא רוצח את הזר.
דגל צי הסוחר הישראלי

מעמד חוקי

הדגל אושר ב-21 במאי 1948. מעמדו הרשמי של דגל הצי המסחרי מעוגן ב"חוק הספנות (כלי שיט), תש"ך-1960" אשר המשיך את "פקודת אניות (לאומיות ודגל), תש"ח-1948". הפקודה והחוק ציינו את שיוכו הלאומי של כלי השיט המניף את הדגל כישראלית וכמו כן את חובת ההנפה של הדגל בכניסה וביציאה מנמלי ישראל ומנמלים זרים או על פי דרישת כלי שיט של חיל הים הישראלי או משטרת ישראל.

עיצובו של הדגל

על פי התוספת לחוק הספנות:
הדגל-ארכו 180 ס"מ, רחבו 120 ס"מ, רקעו תכלת כהה עם סגלגל לבן במרחק 15 ס"מ משלש הצלעות הקרובות למוט. הסגלגל-צירו הארוך 90 ס"מ, צירו הקצר-60 ס"מ ובאמצעיתו מגן דוד עשוי ששה פסי תכלת, 3 ס"מ רחבם, המצטרפים לשני משולשים שווי שוקיים שבסיסיהם מקבילים לצלעות האורך של הדגל, כל משולש-בסיסו 30 ס"מ וכל אחד משוקיו 45 ס"מ.
— חוק הספנות (כלי שיט) תש"ך 1960, תוספת

דגל צי הסוחר של פלשתינה תחת המנדט הבריטי

עם תחילתו של המנדט הבריטי בשנת 1920 נוצר הצורך לתקנן דגל ייחודי לספינות צי סוחר הרשומות בפלשתינה-א"י וב-16 בדצמבר 1927 נכנסה לתוקפה תקנה 917 המחייבת ספינות ואוניות הרשומות בפלשתינה-א"י (בנמל יפו, שהיה הנמל הפעיל היחיד עד נובמבר 1933, עת נפתח נמל חיפה) להניף דגל צי סוחר של "פלשתינה תחת המנדט הבריטי". אוניות שהיו רשומות בנמלים זרים הניפו דגלי מדינת נמל הבית שלהן, גם אם היו בבעלות חברות עבריות הרשומות בפלשתינה-א"י. אכיפתה של התקנה החלה ככל הנראה רק עם רישומה של האונייה הר כרמל שהייתה בבעלות חברה עברית בשם לויד ימי ארץ ישראלי, בחודש מאי 1935.
עיצובו של דגל צי הסוחר המנדטורי היה נס אדום (דגל אדום עם דגל הממלכה המאוחדת בקנטון) מושחת בעיגול לבן עם הכיתוב PALESTINE. 
ביום ה-15 במאי 1948, עם סיומו של המנדט והקמת מדינת ישראל, בוטל הדגל  בידי האדמירליות הבריטית. לבקשת הסוכנות היהודית הסכימה האדמירלות שאניות ישראליות הנמצאות בלב ים ימשיכו לשאת את הנס האדום עד הגעתן לנמל הבית שלהן. בהמשך חזרה בה האדמירלות מהסכמתה בכל הנוגע לאניות המשייטות בימים מרוחקים ונמצאות מרחק שבועות רבים מחופי ישראל, והודיעה שאניות אלה אינן זכאיות עוד להגנת הצי המלכותי הבריטי, שכן רישומן הבריטי אינו בתוקף עוד.
הספינה הראשונה אשר החליפה את הדגל הבריטי בזה הישראלי הייתה האנייה קדמה אשר עגנה בנמל מרסיי ביום הכרזת העצמאות, למרות שהייתה רשומה תחת דגל בריטי. עקב מחלוקת בין רב החובל של הספינה לבין צוותה, הפליגה הספינה לחופי ישראל תחת דגל צי הסוחר הישראלי אולם נכנסה בשעריו תחת הדגל הבריטי עד לרישומה המחודש בישראל.
העמותה לשימור אתרים ונוף במודיעים

העמותה לשימור אתרים ונוף במודיעים (ע"ר) היא עמותה שמטרותיה שמירה על אתרי מורשת, ארכאולוגיה, טבע ונוף באזור מודיעין, לאור הסכנה הנשקפת להם כתוצאה מהקמת העיר והתפתחותה.

הקמת העמותה

העמותה הוקמה בסוף 1990, על ידי קבוצת תושבי אזור מודיעין (רובם ככולם תושבי מכבים-רעות). העמותה נאבקה באופן הקמת העיר, בטיעון שהקמת העיר תביא לחורבן של אתרי מורשת רבים הפזורים בשטח הטבעי באזור, וכן בעולם הטבע העשיר שמתקיים בו. 
הפרופסור יאיר פרג הוא ממייסדי העמותה ויושב ראש השלישי שלה.
השטח שיועד להקמת העיר מודיעין שימש עד אז כשטח אש של צה"ל ולכן ערכי הטבע בו לא הופרו ונותרו "נופי בראשית" באופן יחסי. אנשי מקצוע שהעמותה פנתה אליהם, וכן ראש העיר רמלה דאז, יואל לביא, טענו כי הקמת העיר תחליש את הערים הקרובות לה על ידי משיכת אוכלוסייה איכותית- כשהכוונה היא בעיקר לערים רמלה ולוד, ובנוסף גם ירושלים ובית שמש. 
תחילת בניית העיר תוכננה על גבעת התיתורה, אתר מורשת וטבע ייחודי שהיווה כבר אז מוקד טיולים פופולרי עבור תושבי האזור.
בפנייה לבג"ץ (בג"ץ מס' 2683/92), חברי העמותה הביאו טיעונים ותצהירי מומחים נגד הקמת העיר בהליך מהיר. הבג"ץ החזיר את התוכנית המפורטת שכללה את גבעת התיתורה חזרה לוועדת התכנון, מחשש לפגיעה באתר מורשת שתהייה 'בכייה לדורות', כלשון בג"ץ.
לכשהשלימו חברי העמותה עם הקמת העיר, התמקדה פעילות העמותה בהגנה על הגבעה, ולבסוף, השכונות הראשונות של העיר הוקמו מדרום ומערב לגבעה. גבעת התיתורה נותרה ללא פגע- הודות לפעילות העמותה. פרט למגדל מים שהוקם בגבעה.

פעילות העמותה לאורך השנים

לאורך השנים, העמותה התמידה בפעילות הסברה ומחאה במטרה להגדיל את המודעות בקרב תושבי העיר, באשר לערכי הטבע והמורשת שנמצאים באזור. העמותה הצטרפה לפעולות של גופים ירוקים אחרים שפועלים בעיר, כדוגמת החברה להגנת הטבע, קרן קיימת לישראל ו'חווה ואדם'. 
מדי שנה, העמותה מקיימת סדרת סיורים לאתרים בתחומי העיר והאזור. הסיורים מתמקדים במקומות שעתידים להיפגע כתוצאה מהתרחבות העיר, ולאתרים בעלי עניין באזור. ייחודה של העמותה הוא בהיותה גוף עצמאי ובלתי-תלוי, משום שאינו נתמך על ידי עיריית מודיעין, בניגוד לגופים הירוקים האחרים הפועלים באזור שלוקחים חלק במערכת החינוך בעיר, ולכן פעמים רבות נמנעים מלהציג עמדה חד-משמעית בנושאים סביבתיים. 
העמותה מורכבת ומנוהלת על ידי תושבי האזור בלבד. היא מאגדת אנשי חינוך, אנשי שטח, אקדמיה, מדריכי טיולים ופעילים בקהילה שעניינם המשותף הוא קידום שמירת האתרים בתחומי העיר.
ביקורת הופנתה כלפי העמותה על תמיכתה בבנייה רווייה במודיעין בעוד מרבית חברי העמותה גרים בבתים פרטיים ברעות ובמכבים.

שתדלנות (לוביזם)

במקביל לפעילויות ההסברה לציבור, העמותה פועלת מול גורמי ממשל ואקדמיה שונים, על-מנת למנוע את הפגיעה רחבת ההיקף בחבל הארץ המדובר. עם השנים, נאספו מכתבים המכילים חוות דעת של מומחים בנושאים שונים, שמביעים את דעתם כנגד הרחבת העיר ותומכים בשימור ערכי המורשת באזור. בין השאר, תמכו בפעילות העמותה פרופ' וחתן פרס ישראל אלישע אפרת, הגאוגרף ארנון סופר, וכן תושב האזור, פרופסור אלון טל.   
ד"ר עפרה אורבך, יו"ר העמותה כיום, היא ממלאת מקום בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.

בעיתונות המקומית

במשך שנים, פרסמו חברי העמותה מאמרים בעיתונות הארצית והמקומית ביניהם פרופ' יאיר פרג, דר' עפרה אורבך וסדרת מאמרים מאת ערן תירוש, שסקר בכל פעם אתר אחר בסביבה, מזווית היסטורית ונופית. הסדרה פורסמה  בעיתון המקומי 'מודיעין ניוז'
אסטרטגיה אופטימלית

בתורת המשחקים, אסטרטגיה אופטימלית היא אסטרטגיה (תכסיס) במשחק סכום אפס, שמבטיחה לשחקן המשחק בה לפחות את ערך המשחק כנגד כל אסטרטגיה של היריב. לפי משפט המינימקס, בכל משחק שני שחקנים סכום אפס, קיימת לכל שחקן לפחות אסטרטגיה אחת כזו.

הגדרה פורמלית

נסמן את הגדלים הרלוונטיים:  הן אסטרטגיות של שחקן 1 ו-2, ו  היא פונקציית התשלום ששחקן 1 משלם לשחקן 2. , יקראו אסטרטגיות אופטימליות, אם הן מקיימות את התנאי:
הערך  נקרא הערך של המשחק. מכיוון ש  היא ליניארית בכל רכיב, קל להוכיח כי קבוצת כל האסטרטגיות האופטימליות של כל שחקן היא קבוצה קמורה.

מציאת אסטרטגיה אופטימלית

נמשיך להשתמש במוסכמה כי  היא פונקציית התשלום ששחקן 1 משלם לשחקן 2. מציאת האסטרטגיה האופטימלית מתבצעת לפי אלגוריתם המינימקס - שחקן 1 שואף למקסם את הרווח המינימלי שלו, ושחקן 2 שואף למזער את ההפסד המקסימלי שלו.
כלומר, שחקן 1 יבדוק את כל האסטרטגיות שלו, כך שלכל אסטרטגיה  יבדוק מהו הרווח המינימלי שלו על פני האסטרטגיות האפשריות של , ואז יבחר אסטרטגיה  כזו שהרווח המינימלי עליה היה גדול (או שווה) מכל הרווחים המינימליים של כל האסטרטגיות האחרות. בסימון מתמטי, נאמר כי שחקן 1 יבדוק לכל אסטרטגיה  את , ואז יחפש את המקסימום מתוך קבוצה זו, כלומר את  . אסטרטגיה שעליה מתקבל המקסימום תהייה אופטימלית לשחקן 1. כאן יש לציין נקודה עדינה: מבחינה פורמלית, צריך היה לחפש את הסופרמום והאינפימום, במקום את המינימום והמקסימום. אך מכיוון שקבוצת האסטרטגיות היא קומפקטית ופונקציית התשלום היא רציפה, המקסימום והמינימום חייבים להתקבל בתוך הקבוצה.
באופן שקול לגמרי, שחקן 2 יבדוק לכל אסטרגטיה  את , ואז יבחר אסטרטגיה שנותנת מינימום על קבוצה זו, כלומר אסטרטגיה שנותנת מינימום על .
לפי משפט המינימקס, מתקיים שוויון . 
כמו כן, מקמירות  ניתן להראות כי די לשחקן 1 [שחקן 2] לבדוק עבור אסטרטגיה מוצעת שלו את מינימום [מקסימום] הרווחים רק על פני האסטרטגיות הטהורות של שחקן 2 [שחקן 1].
צ'יאתורה

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1879 לאחר שהתגלה, שלושים שנה לפני כן, בשנת 1849, באזור ערוץ הנהר קווירילה רובד אדמה המכיל כמויות ניכרות של המחצב מנגן, ומאז הפכה העיר למרכז עיקרי לכריית מנגן בקווקז. קו מסילת ברזל מחבר בין צ'יאתורה למפעל להפקת של סגסוגת ברזל ומנגן בזסטפוני. עד לפני מלחמת העולם הראשונה הגיעה תפוקת המכרות בצ'יאתורה לכ-40% מהתפוקה העולמית ולמרכז לכריית מנגן בעולם. עד שנת 1879 היו כמעט כל מרבצי המנגן בבעלות חברות גרמניות, ורוב היצוא של המנגן עד לשנת 1918 היה לגרמניה. בשנת 1905 עלה ייצור מנגן לכדי 60% מתפוקה העולמית. לאחר מהפכת אוקטובר (1917) עברו המכרות לייצר עבור התעשיות הכבדות בגאורגיה ובברית המועצות.
ב-28 באוגוסט 1924 הייתה העיר נקודת הפתיחה למרד אוגוסט בגאורגיה, המרד הגדול האחרון כנגד השלטון הבולשביקי בעבר הקווקז.

תרבות

קבוצת הכדורגל של העיר, "מאר'ארואלי צ'יאתורה" ("მაღაროელი ჭიათურა"), משחקת בליגה הראשונה בגאורגיה.
חסידות וורקא

חסידות ווּרקא היא חצר חסידית שנוסדה בעיירה וורקא בפולין על ידי רבי יצחק מוורקא, תלמידו של רבי שמחה בונים מפשיסחה. ממשיכות דרכה של חסידות זו הממשיכות להתקיים עד היום הן חסידות אלכסנדר, חסידות אמשינוב וחסידות סטריקוב.

היסטוריה

לאחר פטירת רבי שמחה בונים מפשיסחה בתקפ"ז (1827) התפצלה העדה לשתיים. קבוצה גדולה מהחסידים ובראשם רבי יצחק מאיר אלתר לימים האדמו"ר מגור, הכתירו כאדמו"ר את רבי מנחם מנדל מקוצק. קבוצה נוספת שבה בלט רבי יצחק מוורקא הכתירה את רבי אברהם משה, בנו של רבי שמחה בונים כאדמו"ר בעיירה פשיסחא. הוא נפטר שנתיים אחר כך בו' בטבת תקפ"ט.

רבי יצחק מוורקא

לאחר פטירת הרב אברהם משה קיבלו על עצמם חלק מחסידיו כאדמו"ר את תלמידו, רבי ישראל יצחק קאליש. רבי יצחק היה תלמידו של רבי דוד בידרמן מלעלוב שהביא אותו לחצרו של החוזה מלובלין. רבי יצחק כיהן כאדמו"ר בעיירה וורקא, לאלפי חסידים, במשך כ-20 שנה. נפטר בכ"ב בניסן תר"ח.

ממשיכי חסידות וורקא

את מקומו של רבי יצחק מוורקא מילא תלמידו רבי שרגא פייבל דנציגר שנפטר חצי שנה אחריו, ולאחריו כיהנו בני רבי יצחק כאדמו"רים: הצעיר והממשיך המרכזי היה רבי מנחם מנדל קאליש מוורקא. הבכור, רבי יעקב דוד קאליש, כיהן בעיירה אמשינוב וממנו יצאה שושלת חסידות אמשינוב הפעילה עד היום. לאחר פטירת רבי שרגא פייבל החל לכהן באדמו"רות גם רבי יעקב אריה גוטרמן מראדזימין.
רבי מנחם מנדל כונה ה"אדמו"ר השותק", בשל מנהגו לומר דברי תורה קצרים במיוחד ובאופן כללי למעט בדיבור. לאחר פטירתו בתרכ"ז דבקו רוב חסידיו בתלמידו רבי דב בעריש מביאלה, בנו של רבי אברהם מטשכנוב, בעוד חלק אחר העדיף את הנהגת בנו הצעיר של רבי מנחם מנדל מוורקא, רבי שמחה בונים קאליש מוורקא, שהיה אז בן 17. רבי שמחה בונים קאליש ייסד את חצרו באוטבוצק ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתיישב בטבריה, שם נפטר בב' בשבט תרס"ז ונטמן בבית הקברות העתיק במקום. בניו ונכדיו שימשו אדמו"רים בפולין עד לשואה שבה נהרגו רוב האדמו"רים והחסידים. לאחר השואה הצטרפו חלק מחסידי וורקא לחסידות אמשינוב.
את מקומו של רבי דב בעריש מביאלה שנפטר בשנת תרל"ו, מילא רבי יחיאל דנציגר בנו של רבי שרגא פייבל דנציגר. הוא התיישב בעיירה אלכסנדר וממנו המשיכה שושלת אדמו"רי אלכסנדר שהייתה אחת החסידויות הגדולות בפולין קודם השואה וקיימת עד היום. לאחר פטירתו בי"ד בשבט תרנ"ד, מילא את מקומו בנו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר, מחבר ספר "ישמח ישראל" ועם פטירתו כעבור שש שנים בא' בשבט תר"ע התפצלה החסידות כאשר חלק מהחסידים קיבל את הנהגת בנו רבי שמואל צבי דנציגר, וחלק אחר בחר ברבי אהרן צבי לנדא מביאלה בנו של רבי דב בעריש מביאלה שכיהן כאדמו"ר בעיירה סטריקוב. לאחר פטירת רבי אהרן צבי מילא את מקומו אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא אבי שושלת סטריקוב. כמו כן כיהן בנו של רבי אהרן צבי, רבי מנחם מנדל, בסודלובצה (סלדוביץ).
חסידויות נוספות מבית וורקא הן חסידויות נדרזין וסקרנביץ, שהוקמו על ידי רבי יעקב יהודה טננבוים חתנו של רבי מנחם מנדל מוורקא וגיסו ותלמידו רבי שמעון קאליש מסקרנביץ, וכן חסידות קילץ בה כיהנו רבי דוד גולדמן ובנו רבי ישעיהו, צאצאי רבי יצחק דרך חתנו רבי אברהם מאיר (ראו גם חסידות ראדוויל).