google/wiki40b huggingface dataset:
שמואל יעקב יצקאן

ביוגרפי

יצקאן נולד בעיירה ווֹבּוֹלניק (Vabalninkas) שליד פוניבז', בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא). קיבל חינוך מסורתי, ובגיל 18 קיבל סמיכה לרבנות בישיבת פוניבז'. 
בצעירותו התפרנס כמגיד. ב-1895 עבר לבירה לסנקט פטרבורג ושם החל בפעילותו העיתונאית. בתחילה כתב בעברית בעיתון "המליץ" בשם העת אבי דוד.  ב-1902 התיישב בוורשה ונעשה כתב של "הצפירה". שם הצטרף לתנועה הציונית, היה אוהד נלהב של הרצל ואחרי הקונגרס הציוני השישי הצטרף לדעתו של הרצל לגבי תוכנית אוגנדה. ב-1906 ייסד יחד עם נח פינקלשטיין את "אידישעס טאָגעבלאַט", שהיה עיתון יומי שנמכר במחיר זול מאוד של קופיקה אחת. העיתון זכה להצלחה מרובה, גם בשל מחירו וגם משום שהתאים עצמו לקהל הרחב. בד בבד הוציאו גם את העיתון "אידישע וואָכענבלאַט", שהיה רציני יותר ופרסם גם ספרות ופובליציסטיקה. ב-1908 הקים, יחד עם האחים נח וחיים פינקלשטיין, את העיתון "הײַנט", שהיה אחד העיתונים הפופולריים ביותר בעולם היהודי (תפוצתו הייתה מאה אלף עותקים על פי חלק מן הדעות, אבל זהו מספר מופרז). מטרתו של יצקאן בייסוד העיתון הייתה ליצור עיתון מסוג חדש: עיתון שיהיה נגיש לכל שכבות האוכלוסייה, שיעמוד על המשמר ויגיב מייד על כל עוול כלפי היהודים. 
בין 1926 עד 1928 חי יצקאן בפריז, שם יסד וערך יחד עם פינקלשטיין את העיתון "פּאַריזער הײַנט", שהיה העיתון הראשון ביידיש במערב אירופה שגם החזיק מעמד. השניים ערכו את העיתון עד 1936, והוא הופיע עד 1940.

"היינט"

יצקאן סבר שעיתון צריך להיות מעניין תמיד, ואמונה זו הדריכה אותו בפעילותו. לדעתו, הכתבות צריכות להיות קצרות ומובנות לקורא. העיתון יצא כנגד האנטישמיות הבוטה שהייתה אז בפולין. ב-1920 טענו צירים יהודים בסיים לשוויון זכויות מלא של היהודים במדינה הפולנית. "היינט" פרסם את הדרישות האלה למרות שהשלטונות לא ראו זאת בעין יפה. העיתון תקף לא רק את הפולנים כי אם גם עיתונים יהודים מתחרים כמו דער מאמענט. יצקאן אהב שערוריות ולא בחל בפרסום השמצות על גבי עיתונו. עד 1919 היה עורכו הראשי ועד 1932 היה בעליו יחד עם חיים פינקלשטיין. כדי להרחיב את תפוצת העתון משך אליו סופרים ידועים כמו י"ל. פרץ, שלום עליכם, שלום אש, דוד פרישמן, ה. ד. נומברג ואחרים. עם קומה של פולין העצמאית עזב יצקאן את העריכה ואת מקומו מילא אברהם גולדברג.

פעילותו העיתונאית הנוספת

יצקאן יסד, ערך וכתב בעיתונים רבים. ב-1906 היה עורכו של העיתון ההומוריסטי "די בין" (הדבורה). מ-1912 הוציא נספח להיינט בשם "דאָס וואַרשעווער לעבען" (החיים בוורשה), שעסק בחיי היהודים בוורשה. נספח אחר לעיתון היה השבועון "דער הויז־דאָקטאָר" (רופא הבית). בנוסף לאלה הוציא יצקאן וערך את העיתונים "די האַנדעלס וועלט (עולם המסחר; ורשה 1921–1922) ו"פּאַריזער הײַנט", וכן עיתון יהודי בפולנית בשם Piąta rano.
לואי-ז'וזף קרקהוף

לואי-ז'וזף קרקהוף (בפלמית: Louis-Joseph Kerkhofs)‏ (1878-1962), היה בישוף קתולי באזור ליאז' שבבלגיה, חסיד אומות העולם.

פעילותו בתקופת השואה

קרקהוף נעזר בסמכותו ובהשפעתו כדי לעודד אישים ומוסדות באזור הבישופות שלו להציל יהודים מגירוש למחנות. בכנס שכינס בספטמבר 1942 עודד כמרים מהאזור להציל יהודים. מעדותו של אחד הכמרים, הובר סליס, בפני יד ושם על דבריו של קרקהוף בכנס: 
לאור הסכנה שנשקפה, הבישוף נמנע מלחייב אף אחד, אך הוא רצה שהכמרים ידעו עד כמה הוא יהיה גאה בהם, אם יסכנו את חייהם על מנת להציל את חייהם של אחרים.
 
בין המנזרים והמוסדות הקתוליים שהעניקו מסתור ליהודים עקב פנייתו של קרקהוף היו מנזר באנו (Banneux), מנזרים בנדיקטיניים בליאז', שארנו (Charneux) וכן ואל דיו (Val Dieu), מסדר הלב הקדוש בטר הולפ (Ter Hulpe) ועוד. לעיתים היה קרקהוף מעורב באופן אישי במבצעי הצלה והסתרה. באחד המקרים הסיע יהודים במכוניתו ממסתור למסתור. לפחות אחד משותפיו של קרקהוף למבצעי ההצלה נרצח על ידי הנאצים.
ב-1981 הכיר יד ושם בלואי-ז'וזף קרקהוף בתור חסיד אומות העולם.
יאנה בוקלר

קורות חיים

בוקלר נולדה בחרקוב אוקראינה בשנת 1978. אביה של בוקלר אדריכל, ולימד אותה אמנות מגיל צעיר.
בוקלר החלה לצייר בגיל צעיר, וכאשר הייתה בת 6 החלה ללמוד באקדמיה לציור בחרקוב.
כשהייתה בוקלר בת 11 עלתה עם משפחתה לישראל. בוקלר למדה בבית הספר תלמה ילין בגבעתיים. בשנת 1997 החלה ללמוד איור בסטודיו של המאייר וולף בולבה בראשון לציון. סגנון הלימוד שלו השפיע על הקריירה המקצועית שלה בתחום.
בשנת 1999, לאחר שירותה בצה"ל, עברה בוקלר להתגורר באיטליה, שם עשתה תואר ראשון באמנות פלסטית באקדמיה לאומנות ברומא, וסיימה את לימודיה בהצטיינות. במהלך שהותה באיטליה נחשפה לעולם האיור ולתערוכות הבינלאומיות בנושא, והחלה לאייר ספרים.
בוקלר נשואה ומתגוררת בתל אביב.

קריירה

בוקלר מתמחה באיור ספרי ילדים, איירה עשרות ספרים.
כיום בוקלר בעלת סטודיו פרטי ללימודי איור, ומלמדת במחלקה לתקשורת חזותית במנשר. בעבר לימדה איור במקומות נוספים: סדנת אמני הקיבוץ, מוזיאון אשדוד לאמנות, בית הספר היהודי ברומא ועוד.
בוקלר אינה משתמשת במחשב ומאיירת רק ידנית, בטכניקה משולבת של אקריליק, גואש, עפרונות צבעונים, קולאז' ועוד. בוקלר על הבחירה הזו: " (...) אני לא שוללת לעבוד במחשב באיורים שלי אבל בינתיים אני אוהבת את זה כמו שזה, אני נהנית מהציור, מהמגע, מהאפשרות לטעות. לפעמים ה'אנדו' שהמחשב מאפשר קצת מחבל בתוצאה הסופית. היום, אם אני טועה, אני מתחילה מחדש ובכל פעם שאני עושה עוד גרסה אני קצת משתנה, מחפשת, מגיעה לתוצאה קצת אחרת. אולי אני אולד פאשן, אני מעדיפה לעשות 1,000 פעמים את האיור שישתנה בכל פעם, שבכל פעם אני מגלה עוד משהו. ככה אני גם כל הזמן מתפתחת, אני חייבת את זה לעצמי".
סאאב 96

סאאב 96, (96 Saab) היא מכונית משפחתית קומפקטית, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב והמטוסים השוודית סאאב בין השנים 1960–1980. הסאאב 96 הורכבה גם ב- פינלנד ובבלגיה. יוצרו 547,221 יחידות.
דגם ה-סאאב 60 אשר יוצר במהדורה מוגבלת בין השנים 1962–1963 התבסס על דגם "סאאב 96", שנת 1962.

היסטוריה חברת סאאב

סאאב (Saab) היא חברת רכב ותעשייה כבדה שהוקמה בשנת 1937 ועסקה ביצור מטוסים. עם סיום מלחמת העולם השנייה חיפשה החברה שווקים חדשים. בשנת 1944 החל פרויקט במטרה ליצור את המכונית הראשונה, חמש שנים לאחר מכן החל היצור של המכונית "SAAB 92". העיצוב הדגיש את שורשיה של החברה בתעופה בעיקר.
בשנת 1967 כאשר הנהלת חברת סאאב החליטה להגדיל את נפח מנוע הסאאב 96, נבדקו המנועים של וולוו b18, טריומף 1300, מנוע 4 צילינדרים V4 לנצ'יה, מנוע הילמן אימפ, מנועי פולקסווגן ואופל, ולבסוף הוחלט על מנוע פורד טאונוס 15m.
במודל 1965, החלון הקדמי הוארך, ובמודל 1968 שני החלונות מלפנים ומאחור הורחבו מעט.

תחרויות מרוץ מכוניות

בראלי השוודי הבינלאומי ה-24 בשנת 1973 ניצחה הסאאב 96, וכן בראלי השוודי הבינלאומי ה-26 בשנת 1976

סאאב 96 ומשה דיין

ב-1 ביוני 1967, כאשר מונה משה דיין לשר הביטחון, של מדינת ישראל, הגיע דיין בסאאב 96 הפרטית שלו, לישיבת הממשלה הראשונה שהשתתף בה, שהתקיימה בירושלים, כשהוא נוהג לבדו.
קריפטומריה

תיאור

קריפטומריה היא עץ ירוק עד גדול, המגיע לגובה של כ־70 מטרים ולקוטר גזע של 4 מטרים, עם קליפה בצבע אדום-חום שמתקלפת ויוצרת פסים אנכיים. העלים הם דמויי־מחטים באורך של 0.5–1 ס"מ ומסודרים בספירלה, והאצטרובלים כדוריים בקוטר של 1–2 ס"מ עם 20–40 קשקשים. היא דומה במראה שלה לסקוויה ענקית, ונבדלת ממנה בעליה הארוכים, באצטרובליה הקטנים ובקליפתה הקשה.
קריפטומריה משמשת מזון לזחליהם של מספר עשים בסוג Endoclita. היא גורם מרכזי ביפן לקדחת השחת.

שימושים

עצי קריפטומריה, לעיתים בני מאות שנים, מקשטים מקדשים ביפן. מסופר על דאימיו שהיה עני מכדי לתרום טורו בעת הלווייתו של השוגון טוקוגאווה איאיאסו במקדש טושוגו בניקו, ולכן ביקש לשתול שדרה של עצי סוגי על מנת שמבקרים במקדש ייהנו בעתיד מצל מפני השמש הקופחת. הצעתו של הדאימיו העני התקבלה, והשדרה, שקיימת עד היום נמתחת על פני 65 ק"מ.
הקריפטומריה הובאה למדינת סיקים ולמחוז דרג'ילינג שבהודו על ידי הבריטים במאה ה־19 כעץ נוי וכחומר גלם לקופסאות תה ושם נפוצה. שמה באזורים אלה הוא "דְהוּפִּי", והיא משמשת לבניין בשל משקלה הנמוך. קריפטומריה גדלה במשך שנים רבות באופן תרבותי גם בסין, עד כי לעיתים היא נחשבת לתת־מין – Cryptomeria japonica sinensis – או אף למין נפרד – Cryptomeria fortunei. עם זאת, אין הבדלים גדולים במאפיינים בין הקריפטומריה הגדלה בסין לזו היפנית, ואין הוכחה חד־משמעית כי קריפטומריה אכן גדלה באופן טבעי בסין. ניסיונות לאקלם קריפטומריה בישראל בתקופת המנדט הבריטי לא צלחו.
מסעותיו של סיר ג'ון מנדוויל

מסעותיו של סר ג'ון מנדוויל הוא יומן מסע אשר הופיע בין שנים 1357 ו-1371 ונכתב לכאורה על ידי אביר אנגלי בשם סר ג'ון מנדוויל שיצא למסעות ברחבי העולם. הטקסט המוקדם ביותר ששרד נכתב בצרפתית.
הספר היה פופולרי במידה יוצאת דופן לתקופה ותורגם לשפות רבות. למרות שהסיפורים בו לעיתים מופרכים, ושזורים בהם אגדות ופנטזיות. הספר אמיתי וכנראה מתאר מסע אמיתי או סיפורים של אנשים שיצאו למסעות כאלו. על אף חוסר האמינות הספר נחשב בתקופתו כמקור מהימן ושימש ימאים ומגלי ארצות במסעותיהם. כריסטופר קולומבוס, למשל, הושפע מאוד מספר זה וממסעותיו של מרקו פולו כמו גם חברי מסעו של פרדיננד מגלן שהקיפו לראשונה את כדור הארץ.

מסע

ג'ון דה-מנדוויל חצה את הים בשנת 1322; עבר דרך טורקיה (אסיה הקטנה וקיליקיה), Tartary, פרס, סוריה, ערב הסעודית, מצרים העליונה והתחתונה, לוב, חלק גדול מאתיופיה, כשדים, אמזוניה (ארץ האמזונות), הודו; ביקר כמה פעמים בירושלים. לפי הסיפור הוא כתב את המסע בשפה הרומאנית מאחר שהייתה מובנת יותר מלטינית. בספר תיאור מסע מעניין נוסף בו מתואר מסעו של אדם אחר שהפליג מעבר להודו ועבר איים רבים עד שהגיע שוב למקום בו שפת אימו מדוברת והבין שניתן להקיף את כדור הארץ ולחזור לנקודת המוצא (הרבה לפני ההקפה המפורסמת של פרדיננד מגלן בשנת 1519).

ניתוח עבודה

הספר כנראה מכיל עובדות וידע שנרכשו בפועל על ידי מסעות ומגורים במזרח, בעיקר בסעיפים אשר מתייחסים לארץ הקודש, דרכי הגעה לשם, מצרים, ובאופן כללי של הלבנט. האזכור של מחוזות רחוקים יותר מגיע רק לקראת סוף ההקדמה.
משה וילבושביץ

תולדות חייו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
נולד באחוזת לוסוסנה שבסמוך לעיר גרודנו, ברוסיה הלבנה, למשפחה יהודית מתבוללת. אביו, זאב, היה בעל טחנת קמח, ומשה (יחד עם אחיו נחום) בילה זמן רב במקום ואף ערך ניסויים ושכלולים שונים במנגנוני המכונות. הוא הושפע מכתביו של לב טולסטוי וחש רגשות אשמה על כך שמשפחתו "מנצלת פועלים". לפיכך עזב בגיל צעיר את ביתו והחל לנדוד. הוא למד באוניברסיטת ציריך, ובזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בשווייץ, שם נודע כמהפכן עד כי לנין הציע לו לחזור עמו לרוסיה באותו קרון רכבת, אך וילבושביץ סירב. רכושו הרב ברוסיה הוחרם על ידי השלטונות הבולשביקים, והוא קיבל עובדה זו באהבה.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל. אמונתו הייחודית הייתה שהשלום לעולם יבוא על ידי תזונה נכונה ובריאה לכל, לפיכך החל לעסוק בהנדסת מזון כדי לפתח מזונות עשירים וזולים. הוא גם היה חלוץ פרסומי התזונה בעברית עם ה"‫לוחות לחשבונות תזונה", שפרסם החל משנת 1931.
כסוציאליסט ביקש שהקרן הקיימת תשקיע מכספי העם היהודי בפיתוח התעשייה העברית בארץ ישראל ולא תותיר תחום זה להון הפרטי בלבד, אולם ההנהגה הציונית לא ראתה בתעשייה תחום הראוי להשקעת ההון הציבורי.
הוא עסק גם באסטרונומיה כתחביב והקים מצפה כוכבים על הר הצופים בירושלים.
במכתב לרבקה אהרונסון מה-20 במרץ 1912 כתב אבשלום פיינברג, שאחותו שושנה נשאה לנחום וילבוש אחי משה וילבושביץ, את דעתו על משה (נכתב: מוזה) ועל כל משפחת וילבושביץ:
אחיו של [נחום] וילבוש - מוּזה וילבּוּשביטש – הלא מכר פאטנט אחד, ומשוגע הנהו כמו כל המשפחה.
— אבשלום פיינברג, מכתבים לרבקה אהרונסון
משנת 1892 היה נשוי לפוליה לבית כהן, עד מותה בשנת 1921.
באמצע שנות השלושים עזב את חיפה ועבר לירושלים, שם הקים את "מעבדת משה" ליד האוניברסיטה העברית. במותו ציווה את הבניין לרשות האוניברסיטה.
משה וילבושביץ נפטר בשנת 1952, ולבקשתו נקבר בכפר גלעדי ליד קברה של אשתו.

פיתוח "לחם חי"

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
וילבושביץ פיתח שיטה לטחינת חיטה אשר הושרתה במים במשך 12 שעות ואפיית לחם מחיטה זו. בשיטה זו נוצר לחם בעל מרקם מיוחד וערכים תזונתיים גבוהים ביותר. תחילה נאפה הלחם במאפיית "דגניה" בנחלת יצחק ומאוחר יותר הוקמה מאפיית "לחם חי" בחולון.

פיתוח תהליך ייצור המרגרינה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
ב-1913 השתלמו משה ואחיו נחום במפעל למיצוק שמנים בסנקט פטרבורג. לאחר מכן הקימו את מפעל "שמן תעשיות".
סקאם (סדרת טלוויזיה)

נתוני צפייה וביקורת

למרות שלא נעשה פרסום לפני השידור הראשון בשנת 2015, סקאם שברה שיאי צפיות רבים. הפרק הראשון שלה הוא בין הפרקים הכי נצפים בהיסטוריה של NRK, ובאמצע העונה השנייה הסדרה הייתה אחראית לחצי מהכניסות לאתר של הרשת. בעונה השלישית הסדרה שברה את כל שיאי הצפייה בנורווגיה, ושיאי צפייה נוספים במדינות השכנות לה דנמרק ושוודיה, והיא בנתה לעצמה קהל מעריצים בינלאומי הפעיל ברשת החברתית, ומתרגם את הפרקים לשפות שונות. הסדרה עלתה לכותרות בעקבות הפופולריות שלה ברחבי העולם, והשחקנים בה התפרסמו גם מחוץ לנורווגיה עצמה. תפוצתה העולמית לא הייתה צפויה והובילה לדרישה מצד תעשיית המוזיקה לחסום את הצפייה באתר של NRK ולאפשר הקרנה של הקליפים רק בתוך נורווגיה לאור בעיות בזכויות יוצרים. הסדרה הסתיימה אחרי העונה הרביעית שלה בשנת 2017, לפי דיווחים, בעקבות לחץ בהפקה.
סקאם זכתה לתשבחות המבקרים ולחשיפה רחבה בעקבות הדרך בה הציגה פגיעה מינית בעונה השנייה והומוסקסואליות בעונה השלישית. היא גם זכתה לתשבחות בעקבות התרומה שלה לקידום השפה והתרבות הנורווגית ברחבי העולם, וכמו כן בעקבות פורמט ההפצה הייחודי שלה שכולל פרסום בזמן אמת, מעורבות גבוהה מצד הצופים והפצה המבוססת על קטעים קצרים, במקום שידור בלוח שידורים בטלוויזיה. הסדרה זכתה במספר פרסים בנורווגיה תוך כדי ההרצה שלה, בגלל העלילה הדרמטית, דרך הסיפור החדשנית, כתיבת התסריט, הבימוי והופעותיהם של השחקנים. ההצלחה של הסדרה הובילה לגרסה אמריקאית בהובלת ג'ולי אנדם (יוצרת הגרסה הנורווגית המקורית), ובנוסף גם לגרסאות אירופאיות שונות בצרפת, איטליה, גרמניה, הולנד, ספרד ובלגיה, להוצאה ארבעה ספרים שכוללים את התסריטים המקוריים ולפרסום סרטוני 'פספוסים' לכל עונה.

בית הספר הרטוויג ניסן

הסדרה מתמקדת בחיי היום יום של בני נוער בבית הספר הרטוויג ניסן (Hartvig Nissen skole), גימנסיה יוקרתית (בית ספר תיכון), שממוקם ברובע פרוגנר שבמערב אוסלו. בית הספר מוכר בשם 'ניסן'. במקור שמו היה בית הספר לנערות של ניסן, והוא הוקם במקור על ידי הארטוויג ניסן בשנת 1849, בתור בית ספר פרטי לבנות, היה בבעלות מנהל בית הספר, ושימש את האוכלוסייה הבורגנית הגבוהה. זוהי הגימנסיה השנייה העתיקה ביותר באוסלו והיא נחשבת לאחת היוקרתיות ביותר במדינה. בין בוגריה נמנים  אנשים מפורסמים רבים ושני בני משפחת המלוכה הנורווגית. בית הספר היה מוסד הלימודים הגבוה הראשון בנורווגיה אשר אפשר לנשים ללמוד בו.

פורמט שידור

בתחילת כל שבוע קליפ, שיחה, או פרסום ברשת החברתית עולה לאתר של סקאם. תוכן חדש מתפרסם על בסיס יומיומי, והוא משולב בפרקים המלאים שמשודרים בימי שישי. הדמות המרכזית מתחלפת מעונה לעונה, ולדמויות יש פרופילים ברשתות חברתיות שמאפשרים לצופים לעקוב אחרי הפעילות שלהן, ובנוסף הסדרה מאפשרת לציבור להשפיע על אורך הפרקים. מאז שידורה, נעשה שימוש בפורמט זה בסדרות נוספות של NRK P3, כמו בלאנק (Blank) ולובלג (Lovleg).
קתדרלת סואסון

קתדרלת סואסון (בצרפתית: Cathédrale de Soissons), או בשמה המלא קתדרלת ז'רווה ופרוטה הקדושים מסואסון (Cathédrale Saint-Gervais-et-Saint-Protais de Soissons) היא קתדרלה גותית בסואסון, צרפת. בנייתה החלה ב-1195 ונמשכה עד סוף המאה ה-13.
המגדל היחיד של הקתדרלה נבנה באמצע המאה ה-13 והוא חיקוי למגדלים של קתדרלת נוטרדאם דה פארי, והוא בגובה דומה (66 מטר). המגדל שוחזר אחרי שהוא וחלק מהספינה הראשית ניזוקו קשות במלחמת העולם הראשונה. מגדל תואם בצד הצפוני של החזית המערבית היה בתכנון המקורי אך מעולם לא נבנה.
בית הרוחב (טרנספט) הדרומי הוא החלק המוקדם ביותר של המבנה ומסתיים באפסיס. בניגוד לשאר המבנה הוא מחולק ל-4 אזורי קיר (במקום 3).
בית המקהלה, האפסיס והספינה הראשית נבנו תוך מודעות לבנייתה של קתדרלת שארטר (יצירת מופת של High Gothic) והאדריכל של סואסון ניסה לעדן את אדריכלותה. זאת הוא עשה על ידי עמודים צרים יותר, קירות דקים יותר וצלעות סדירות יותר. הגובה הפנימי של קמרונות המבנה הוא כ-30 מטר (כ-7 מטר נמוכים מאלה של שארטר), ובגלל שהקתדרלה לא גדולה כמו הקתדרלות של שארטר, ריימס ואמיין, נוטים להשמיט אותה מרשימת היצירות הקנוניות של תקופת הגותיקה בעיצומה.
בית המקהלה כולל חלונות ויטראז' מהמאה ה-13 ושטיח קיר מהמאה ה-15 שמתאר את חיי הקדושים ז'רביסיוס ופרוטאסיוס, הקדושים הפטרונים של הקתדרלה. בבית הרוחב הצפוני תלויה היצירה "הערצת רובן את הרועים" ביחד עם ציור מאת פיליפ דה שמפיין.
מוריס דורופלה (Maurice Duruflé) הלחין בשנת 1962 יצירה לעוגב, "Fugue sur Le carillon des heures de la Cathédrale de Soissons" op. 12 המוקדשת לקתדרלת סואסון.
שבת הגדול

שַׁבַּת הַגָּדוֹל היא השבת שלפני חג הפסח. בשבת זו דורש הרב בקהילתו בהלכות הפסח. כן יש הנוהגים לקרוא בשבת זו קטעים מההגדה של פסח. שבת זו ידועה כשבת מיוחדת החל מאמצע ימי הביניים.

מקור השם

השולחן ערוך (והטור) ייחד סימן שלם (סימן ת"ל, והוא בעל סעיף אחד) האומר: "שבת שלפני פסח קורין אותו שבת הגדול, מפני הנס שנעשה בו". 
למעשה השם "שבת הגדול" מופיע כבר בדברי התוספות במסכת שבת (דף פז:), ושם כבר ברור ש"שבת הגדול" הוא כנוי שגור כך שיש להניח שהכינוי בן לפחות 900 שנה. אמנם תוספות במקום מציין ששבת הגדול כבר מוזכר במדרש רבה ואם כן הוא קדום עוד בכמה מאות שנים. 
בארמית הסורית כונה השבוע שלפני חג הפסחא הנוצרי "שבתא רבא", שיכול להיות מתורגם ל"השבוע הגדול" או ל"השבת הגדולה" וייתכן שהוא העתק המנהג היהודי לקרוא שבת הגדול לשבת שלפני פסח. במחזור ויטרי (וכן בעוד ספרים מבית מדרשו של רש"י) מן המאה ה-12 מוזכרת (סימן רנט) התמיהה מדוע נהגו לקרוא לשבת זו "שבת הגדול", שהרי אין שבת זו גדולה מיתר שבתות השנה.

מנהגים בשבת הגדול

המנהג הרווח בשבת זו הוא שרב הקהילה דורש לפני הקהל מהלכות הפסח, לעיתים בשילוב דברי אגדה ומוסר. בספר ה"תקנות בישראל" מציין הרב ישראל שציפנסקי כמה קהילות בהן התקיימה חובה של הרב לדרוש דווקא בשבת זו. נטען שההארכה בדרשה זו נובעת מריבוי ההלכות הקשורות לחג הפסח. 
בקהילות אשכנז (היום רק בקצת קהילות), נוהגים לומר פיוטים בשבת זו.  במנהג אשכנז המערבי, אומרים יוצר "אתי מלבנון כלה" וזולת "אומרת אני", שניהם לר' בנימין בן זרח, קרובת "אוני פרטי רחמתים" ליניי, וסדר הלכה אנונימי "אדרי דר מתוחים".  במנהג אשכנז המזרחי, בקצת קהילות אומרים יוצר "אתי מלבנון", ובקצת קהילות אומרים "אאמיר מסתתר" לר' יוסף אבן אביתור, אופן "בלולי אש ומימות" החתום בנימין, זולת "אז כארשת בתולה" לר' יוסף טוב עלם, וקרובת "אלהים בצעדת הכות פתרוס" הכולל סדר הלכה "אלהי הרוחות לכל בשר" לר' יוסף טוב עלם.  שני סדרי ההלכות מובאים בכמה וכמה מקומות בפוסקים כראיות להכרעת ההלכה.   בנוסח איטליה, אומרים יוצר "אני חומה ושדי כמגדלות" לר' יהודה בן נחום, והכרזה לפסח לר' בנימן בן שמואל.
בחלק מקהילות האשכנזים נוהגים לקרוא חלק מההגדה של פסח - עד המילים "לכפר על כל עוונותינו"; והביאו האחרונים לכך טעם - שנס יציאת מצרים החל כבר בשבת שלפני היציאה, כמבואר בטור. יש שהסבירו כי הקריאה מהווה הכנה לליל הסדר. לדעת הגר"א אין לנהוג מנהג זה, וטעמו על פי ההגדה: "יכול מראש חדש, תלמוד לומר ביום ההוא". משבת זו גם מפסיקים האשכנזים לומר את המזמור "ברכי נפשי" (ספר תהילים, פרק ק"ד) שנוהגים לאומרו כל שבתות החורף לאחר מנחה.
אצל הקראים נוהגים לקרוא בשבת הגדול בבית הכנסת בציבור את ה"הלל הגדול" שהוא חיבור הדומה במבנהו ובחלקים גדולים מתוכנו להגדה של פסח לפי מנהג הקראים או ההלל הקטן שנקרא בבית היחיד, אולם במקורו הוא ארוך ממנו.
היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

היינריך נולד ב-23 בפברואר 1417, לפרידריך, דוכס בוואריה ולמדלאנה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה.
בשנת 1375 מת סבו שטפן השני, דוכס בוואריה, ואביו ודודיו פרידריך, דוכס בוואריה וסטפן השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין אביו לדודיו: אביו קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן השלישי, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1393 מת אביו פרידריך, דוכס בוואריה, והיינריך עלה לשלטון במקומו, תוך שהוא הופך לאחד האצילים העשירים ביותר בגרמניה. בשנת 1410 דיכא היינריך באכזריות מרד של אזרחי לנדסהוט, ובשנים לאחר מכן נלחם נגד דודנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה, ואף הקים נגדו בשנת 1414 את ליגת קונסטנץ.
בשנת 1425 נרצח יוהאן השלישי, דוכס בוואריה-שטראובינג, ובשנת 1429 פסק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוררות פרשבורג על חלוקת דוכסות בוואריה-שטראובינג בין הענפים האחרים של בוואריה. בשנת 1445 מת לודוויג השמיני, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, ובשנת 1447 קיבל היינריך את כל דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט. ב-30 ביולי 1450 מת היינריך, ובנו לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
קומפדיה

קומפדיה בע"מ (באנגלית: Compedia) היא חברת תוכנה שהוקמה בשנת 1988 בישראל על ידי שי ניומן, גיל אילוטוביץ' ואילן גולדברג. החברה מתמחה בפיתוח טכנולוגיות, פלטפורמות ומערכות לתחום החינוך ולתחום ההדרכה והאימון. לחברה טכנולוגיות מתקדמות (בשלבי הגנת פטנט) בתחומי המציאות המדומה (VR) ומציאות רבודה (AR) וראייה ממוחשבת. החברה משתפת פעולה עם מכוני מחקר, אוניברסיטאות וחברות טכנולוגיה בינלאומיות מובילות. החברה קיבלה ומקבלת מימון מהאיחוד האירופאי לפיתוח מערכות אימון וסימולציה ומערכת לתמיכה בילדים עם אוטיזם.
החברה מפתחת ומספקת פלטפורמות ופרויקטים גדולים לשוק המקומי ולשוק הבינלאומי כולל מערכות הדרכה מתקדמות לחברות Fortune 500 ומערכי שיעור דיגיטליים למוציאים לאור מובילים. החברה גם פיתחה משחקי מחשב חינוכיים ששווקו בארץ ובעוד כ-40 מדינות בעולם. החברה גם מספקת טכנולוגיות מתקדמות ואפליקציות למוזיאון המוקם בימים אלו ועומד להיות המוזיאון הגדול בוושינגטון. משרדי החברה נמצאים ברמת גן.

פלא לנד

בשנת 2007 החל לפעול אתר פלא לנד. האתר הוא עולם וירטואלי לילדים שמרבית משחקיו לקוחים מלומדות קודמות של קומפדיה. האתר פועל במודל כלכלי של תשלום חודשי. הפלטפורמה של האתר משמשת עבור מספר אתרים נוספים המבוססים על שיתופי פעולה בין קומפדיה לארגונים שונים, ביניהם אתרים המוסיפים תכנים דתיים לעולם הווירטואלי (Jland, Bible Islands), אתרים המוסיפים תוכן שיווקי ("עולמו של דן חסכן") ועולמות וירטואליים מחקריים המיועדים למטרות טיפוליות (ASC-Inclusion המיועד לילדים בעלי אוטיזם, ומקומבה המיועד לחולי סוכרת), בשנת 2010 האתר שינה את  שמו ל"זיגאזו" והאתר נסגר בשנת 2012.
אלונה לא

תקציר העלילה

אלונה, גיבורת הסיפור, היא ילדה עקשנית שמסרבת לכל הצעה. היא אינה מגלה כל גמישות ועומדת על שלה בנחישות. המצב נשאר כך עד לקראת סוף הסיפור, כאשר אלונה מגלה גמישות שטרם נראתה אצלה. כל סירוביה מסתיימים כליל בבואו של הלילה וזאת לטובה, שהרי עד כה התנהגותה הייתה ההפך המוחלט.

רקע

די-נור כתבה את הספר בהשראת התנהגויות של בתה אַליָה כשהייתה פעוטה, והתמודדויות שכיחות דומות של הורים מול מרדנות ילדיהם, המבטאים לעיתים קרובות את התנגדותם באמצעות אמירת "לא" חוזרת ונשנית. בהקשר לכך, בסיפור מתקיים אלמנט חוזר של הביטוי "אלונה לא".

ספרי המשך

כ-15 שנים לאחר צאת הספר "אלונה לא" ובעקבות הצלחתו, יצא ספר ההמשך "לילה טוב אלונה", על ילדה מרדנית שלא רוצה ללכת לישון; וב-2013 יצא הספר "אלונה לא לבד", על התמודדותה של הילדה עם אח תינוק המצטרף למשפחה.
דגל לה ריוחה

משאל העם

לאחר הצהרתה של מועצת המחוז כי בנכונותה להשלים את ההליכים הפורמליים לקבלת אוטונומיה על האזור, נקבע כי יוני 1977 יהיה המועד האחרון לאוכלוסייה למשלוח הצעות לבחירת דגל ולפרסם אותו ברשומות המחוז. לאור זאת, אמצה התקשורת המקומית את הרעיון והחלה במסע פרסום במהלך חודשי יוני ויולי של אותה השנה. למרות שמספר פוליטיקאים קראו לרגיעה ולבחינת נושא הדגל, חשבו אחרים כי הנושא הוא בעל דחיפות.
מתוך 260 ההצעות לעיצוב שהתקבלו, 11 הגיעו מאת מומחי וקסילולוגיה, וב-5 באוגוסט, התכנסה העצרת הכללית, והכריזה על משאל בקרב אוכלוסיית המחוז על 5 דגמים. המשאל התקיים בין ה-1 ל-15 בספטמבר, בניהולו של פליפה ליאון, אב מנזר וההיסטוריון הרשמי, שבמהלכו נאספו בין 15,000 ל-20,000 פתקים.
עם זאת, המשאל לא נשא פרי, ותהליך הבחירה הגיע למצב של קיפאון עד אשר נשיא המועצה דאז, חוליו פרננדז לואיס סביליה, הקפיא את כל הליך הבחירה. לאחר שמשאל העם נכשל, שאלת ההכרזה על הדגל זכתה להתעלמות מצדם של הפוליטיקאים.
קינג קונג נגד גודזילה

עלילה

מר טאקו, הוא מנהל תוכנית טלוויזיה כושלת יפני, המתוסכל מתוכניתו הכושלת וחברי התאגיד היוזם של התוכנית שלו מעוניינים שהוא יביא משהו שישפר את הדירוגים של תוכנית הטלוויזיה. כאשר הרופא של טאקו אומר לו שהוא שמע על מפלצת-ענק שהוא גילה על האי פארו הקטן, טאקו מאמין שזה יהיה רעיון מבריק להשתמש במפלצת כדי לזכות בפרסום. טאקו מיד שולח שני גברים, אוסמו סאקוראי וקינסאבורו פורו, כדי למצוא ולהביא את המפלצת המסתורית של פארו אך נלכדים שם על ידי כפר הילידים של האי. בינתיים, הצוללת האמריקאית בשם סיהוק עולה על שרטון. הקרח מתמוטט, משחרר את גודזילה, ולאחר מכן הורס את הצוללת ובסיס צבאי ארקטי שנמצא בקרבת מקום.
על האי פארו, תמנון ענק תוקף את הכפר הילידים. מפלץ פארו המסתורי, שמתברר כקינג קונג עצמו, מגיע ונלחם נגד התמנון. קונג שותה מיץ אוכמניות אדומות וכתוצאה מכך משתכר ונרדם. אסומו וקינסאבורו מפנים מקום לקונג על האונייה שלהם והם מעבירים אותו ליפן. מר טאקו מגיע לאונייה המסיעה את קונג, אך ספינת JSDF עוצרת אותם ומצווה עליהם להחזיר את קונג לאי פארו אך טאקו מסרב. בינתיים, גודזילה מגיע ליפן ומתחיל להשמיד אזור כפרי בקרבת המקום. קונג מתעורר ויוצא מהאונייה. בהגיעתו ליבשה, קונג מתעמת עם גודזילה, זורק עליו סלעי ענק ודוחף לו עץ לתוך פיו של גודזילה. אך גודזילה מפוצץ את העץ באמצעות הנשיפה האטומית שלו ושורף את פרוותו של קונג. בעודו מובס, קונג מבין שאגרופיו העוצמתיים הם אינם כוחות מול נשיפה אטומית, קשקשים עבים וסיבולת רבה מאוד.
חיילים ברשות ה-JSDF חופרים בור עמוק עמוס בחומרי נפץ וגז רעיל ומפתה את גודזילה לתוכו, אך גודזילה לא נפגע למרות הגז והפיצוצים. הם מחברים מחסום קווי חשמל ברחבי העיר ומילאו אותם ב-1,000,000 וולט, אשר מחשמלים את גודזילה אך לא הורגים אותו. קונג אז מתקרב לטוקיו ומתחשמל, אך נראה כי החשמל הופך אותו לחזק יותר. קונג חוטף את פומיקו, אחותו הקטנה של אסומו, ומטפס על מגדל העיר. לאחר-מכן, ה-JSDF מביאים לקונג משקה אלכוהול, מה שגורם לו להשתכר שוב ולהירדם. אחר-כך החיילים מעבירים אותו לגודזילה במטרה שהם יהרגו אחד את השני.
למחרת בבוקר, קונג יורד ליד גודזילה בפסגה של הר פוג'י והשניים עוסקים בקרב המכריע. גודזילה, באמצעות הנשיפה האטומית שלו, כמעט שורף את קונג למוות, אך ברקים משיבים את קונג לחיים והוא מחשמל את גודזילה באגרופים. קונג ממשיך לזרוק סלעי ענק על גודזילה כדי לתקוף אותו כאשר גודזילה משתמש בנשיפתו האטומית כדי לשמור על מרחק מקונג. 2 מפלצות-הענק הורסים את האדמה עליה נמצאים ונופלים יחדיו לתוך האוקיינוס השקט. לאחר קרב תת-ימי, רק קונג שב ליבשה. קונג מתחיל לשחות לעבר האי פארו, וה-JSDF אינם מוצאים שום סימן לגודזילה, אך משערים כי הוא אכן שרד.