google/wiki40b huggingface dataset:
אלברט שץ

חייו

שץ נולד בנורויץ' קונטיקט (ארצות הברית) להורים יהודים מאנגליה ורוסיה. החל ללמוד באוניברסיטת ראטגרס, ושינה כיוון מלימודי חקלאות ללימודי רפואה וחיסונים בעקבות קורס של ד"ר יעקב יפה. הוא החל ללמוד לתואר שלישי במעבדה של פרופסור זלמן אברהם וקסמן וישן שם בתוך חממה כדי לחסוך בדמי שכירות. בתחילת 1942 גויס לצבא האמריקני, ושירת במעבדה לבקטריולוגיה בבית חולים במיאמי, אך תוך זמן קצר שוחרר עקב בעיות גב.

גילוי הסטרפטומיצין והקרב על פרס נובל

ב-1943 החל כסטודנט במחקר המסוכן לגילוי תרופה לשחפת, במעבדתו של פרופסור זלמן אברהם וקסמן. המחקר היה בשלב סופי, לאחר שוקסמן ביצע ניסויים מוצלחים בחיות, במעבדה חיצונית, והיה בתהליך של סריקת הזנים בעבור הפחות רעיל שבהם. שץ היה ידוע באדיקותו למחקר, והיה ישן בחממה ליד המעבדה. לאחר נישואיו, ובעקבות מצבו הכלכלי הירוד, בני הזוג העבירו את מיטתם למחסן זה, ושם חיו. לאחר שלושה חודשים בתנאים אלו, הצליח שץ לבודד ולזהות שני סוגי אקטינובקטריה אשר יכולים להפסיק את גדילתם של חיידקים המחוסנים לפניצילין - אחד מהם נבחר כתרופה הנקראת סטרפטומיצין.
את פרס נובל על גילוי זה קיבל זלמן וקסמן מנהל המעבדה של שץ, בשנת 1950. שמו של וקסמן פורסם בעיתונות בהרחבה והוא אף הוכר כ"איש השנה" של העיתון טיים. 
בשנת 1952 אלברט שץ, אז כבר בעל תואר דוקטור, תבע את ההכרה בו כשותף בכיר בגילוי, בבית המשפט האמריקני. לאחר כמה חודשים של הדיינות ובתיווך הנהלת אוניברסיטת ראטגרס, וקסמן ובעיקר אוניברסיטת ראטגרס הכירה באופן רשמי בפועלו של שץ, ובהסכם בוררות ביניהם נקבעה חלוקה חדשה של כספי הפרס שהולכים כולם למוסד האוניברסיטה, כששץ מקבל מתוך כסף זה 3 אחוז, וקסמן 10 אחוז ושאר החוקרים שבעה אחוז. במסגרת ההסכם הוכר גם חלקו של שץ בגילוי הסטרפטומיצין. פרס נובל ניתן לוקסמן על פועל חייו במסגרת המעבדה, ולכן ועדת הפרס לא דנה בשץ כמועמד לעניין. 
ב-1994 שץ קיבל את פרס ראטגרס על חלקו בגילוי הסטרפטומיצין.

פעילות פוליטית וסביבתית

פרופסור שץ היה סוציאליסט ופעיל סביבתי, וככזה היה חבר בהקמת אגודות קו-אופ שונות, ובמפעלי מיחזור קהילתיים. לדוגמה, עד שנתיים לפני מותו היה מתנדב קבוע בהשחזת סכינים בקו-אופ קרוב לביתו. 
אלברט שץ היה ידוע בהתנגדותו ל"הפלרה" - תהליך הוספת פלואוריד למים, על כך הוציא ספר כבר בשנת 1962 והמשיך בכך לאורך כל ימי חייו. בביקורת על התאוריה שלו בנושא, נאמר שזו תאוריה פילוסופית שאינה נסמכת על בדיקה ניסויית. 
בשנת 2004 הסופרת אינגה אוורבכר חיברה עם פרופ' שץ ספר אוטוביוגרפי על גילוי הסטרפטומיצין ופגישה עם ניצול שואה שהתרופה עזרה לו. בשנת 2009 פורסם סרט דוקומנטרי על פי ספר זה. 
שץ נפטר מסרטן הלבלב בביתו שבפילדלפיה, ב-2005
אנחנו המדיה

חופש הביטוי

דן גילמור מרבה לעסוק בנושא זכויות יוצרים, חופש הביטוי ושימוש הוגן. הכתיבה באינטרנט חושפת את הכותב לאפשרות שיתבעו אותו כיוון שהוא האחראי על כתיבתו. הכתב עלול להיתבע גם על כך שהפר זכויות יוצרים בכך שהעלה לרשת חומר שהזכויות עליו שייכים למישהו אחר כמו ציטוט או העלאה של קטע מוזיקה או וידאו. השימוש ההוגן שהיה מקובל לפני שנים מצטמצם על ידי החוק ועל ידי אמצעים טכנולוגיים. כחלק מהמלחמה של חברות המוזיקה והסרטים בשיתוף קבצים ברשת ובעיקר בתוכנות עמית לעמית שגרמה כבר לסגירה ולהגבלה של מספר חברות כאלה ולפגיעה בשרות חשוב של העברת קבצים והעברת תוכן שאין בו פגיעה בזכויות יוצרים.
השימוש בדואר האלקטרוני הוכר בבית המשפט העליון בארצות הברית כחלק מהזכות של האזרח לחופש הביטוי. קישור לאתרי אינטרנט הוא דבר מקובל ברשת עם המגבלה שקישור לאתר הפועל למען אלימות למשל הוא קישור שיש להימנע ממנו. ישנן חברות המתנגדות לקישור עמוק לאתר שלהם בלי לעבור בדף הראשי של האתר. דרישה כזו כבר עמדה במבחן משפטי והדרישה לא התקבלה. אפשר למנוע קישור עמוק על ידי תוכנה והפתרון לא חייב להיות משפטי. דן גילמור מביא את הדוגמה של פרסום מפתח הדי וי די ואת החומרה הרבה שהממשל האמריקאי ראה בפיצוח הקוד ובפרסומו. הוויכוח על זכויות היוצרים ועל הזכות לקישוריות הגיע ללב הטכנולוגיה וללב האינטרנט.
ההבטחה (של האינטרנט) הייתה חופש ולזמן מה ההבטחה הזו הייתה מציאותית. הממשלות, חברות התקשורת הגדולות, קרטל זכויות היוצרים של חברות הבידור, חלק מהחברות חלוצות הטכנולוגיה, חברות הטלפון וחברות הטלוויזיה בכבלים מנסים להגביל את ההתפתחות ואת החופש של רשת האינטרנט מתוך שמרנות ולמען האינטרסים שלהם.
התעשייה רוצה היום בקרה מלאה על זכויות היוצרים ומי שפוגע בבקרה המלאה הזו מכונה פיראט. החידושים הטכנולוגיים מאימים על החברות הוותיקות. כך היה המצב עם המצאת הוידאו, המצאה שזכתה בהכרה חוקית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1984. איום דומה קיים גם היום מצד הטכנולוגיה הדיגיטלית. בלחץ התעשייה התקבל בארצות הברית חוק זכויות היוצרים הדיגיטליות של המילניום בו האיזון עבר לטובת בעלי זכויות היוצרים ביחס למה שהיה קיים בעבר ונחשב שימוש הוגן כמו הכנת העתק למשמרת או העתק לשימוש ביתי.
לבן

אטימולוגיה

המילה "לָבָן" מופיעה במקרא ודומה גם למילה, שמייצגת את הצבע הלבן, במודל השפה הפרוטו-שמית. (לפי המודל, בפרוטו-שמית היו שמות רק לארבעה צבעים: לאדום-חום, לירוק-צהוב, ללבן ולשחור).
השורש ל.ב.נ. מתאר הרבה דברים בשפות השמיות - קל למצוא את ההקבלות בין השפות אך לא קל לדעת מה נגזר ממה. המילה "לָבָן" היא מאותו שורש של המילה "לֶבֶּן" - דהיינו, יוגורט ודומה למילה הערבית, המתארת גבינה לבנה חמצמצה. באותו אופן, לעץ ה"לִבְנֶה" יש שם דומה גם בעברית, גם בערבית וגם באמהרית.

לבן בצביעה

בתהליך צביעה הצבע הלבן יכול להיווצר על ידי החזרה של אור מפיגמנטים לבנים. כאשר מערבבים לבן עם שחור, נוצר צבע אפור. לתלמידי אומנות השימוש בלבן יכול להציג בעיות מסוימות, ויש לפחות קורס אחד באומנות שמעביר שיעורים על השימוש בצבע הלבן בציור.

אור לבן

עד לקבלתה של תורת ניוטון, הדעה הרווחת בעולם המדעי הייתה שלבן הוא הצבע היסודי של האור, ושצבעים אחרים נוצרים על ידי הוספת רכיבים לאור. ניוטון הוכיח שהאור הלבן נוצר על ידי צירוף של צבעים אחרים.
האיגוד הבינלאומי של חברות לגנאלוגיה יהודית

האיגוד הבינלאומי של אגודות הגנאלוגיה היהודיות (IAJGS) הוא ארגון עצמאי ללא מטרות רווח המאגד תחתיו כ-75 אגודות גנאלוגיה יהודיות מרחבי העולם ומתאם פעילויות וקשרים ביניהן. הארגון הוקם בסוף שנות ה-80 בארצות הברית כדי לספק שיתוף פעולה בין קהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית ובשאר העולם ולקדם את הנושא של חקר המשפחה היהודית ושימור הזיכרון של קרובי משפחה יהודיים שהלכו לעולמם. האיגוד מארגן, מדי שנה, כנס בינלאומי בנושאי גנאלוגיה יהודית המתקיים בעיר אחרת בעולם. 
החברה הגנאלוגית הישראלית היא חברה מלאה בארגון.

חודש הגנאלוגיה היהודית

הארגון הכריז על חודש חשוון בלוח השנה העברי כחודש הגנאלוגיה היהודית. במהלך חודש זה נעשות פעילויות מיוחדות בכל העמותות ברחבי העולם.
מארק גרמני

מארק גרמני או דויטש מארק (בגרמנית: Deutsche Mark, בסימון מקוצר: DM) היה ההילך החוקי בגרמניה מחודש יוני 1948, במערב גרמניה, ומשנת 1990, עם איחוד גרמניה, עד כניסתו של מטבע האירו למחזור ב-2002. הדויטש מארק החליף את הרייכסמארק, שנהג בגרמניה משנות העשרים עד 1948.
היום המרק הגרמני אינו במחזור ולא ניתן להשתמש בו, אך ניתן עדיין להחליף מרקים ישנים באירו בסניפי הבנק המרכזי הגרמני, ואף לשלוח שטרות ומטבעות בדואר.

ערכים נקובים

המרק הגרמני חולק ל-100 פפניג (Pfennig) והיה נפוץ במטבעות של 1, 2 ו-5 מארק, וכן 1, 2, 5, 10, 20 ו-50 פפניג. השטרות במחזור היו בני 5, 10, 20, 50, 100, 200, 500 ו-1,000 מארק.

היסטוריה

המארק היה המטבע הרשמי של גרמניה מאז איחודה הראשון על ידי אוטו פון ביסמרק. הוא הוצג לראשונה ב-1873 כ"גולדמרק" (מרק זהב) והמטבעות במחזור גובו במתכת היקרה לפי תקן הזהב. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפסיקו לייצר מטבעות מגובים בזהב בשל מחיר הזהב היקר והדפסת הכסף התנתקה מגיבוי פיזי. בשל כך נקרא המטבע "פאפירמארק" ("שטרות נייר") שהלך והפך חסר ערך עם התמוטטות הכלכלה הגרמנית והדפסת הכסף הבלתי מבוקרת שגררה את ההיפר-אינפלציה בגרמניה בשנות ה-20 של המאה ה-20, בה ערכי השטרות זינקו למיליונים ומיליארדים. 
בסוף 1923, כשהאינפלציה הפכה להיפר-אינפלציה והפפירמרק איבד מערכו מדי יום ביומו, הוא הוחלף ברנטנמרק, שגובה בסחורות ובנדל"ן. שנה אחר כך, ב-1924, הוחלף לרייכסמארק שהיה בשימוש עד תום מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 התחזקה מאוד הכלכלה הגרמנית והמרק הפך לסמל לאומי ליציבות ולחוזקה של הכלכלה המקומית. החל משנות ה-60 נחשב למטבע הסחיר החזק ביותר באירופה לצד הליש"ט הבריטי ולאחד המטבעות החזקים והיציבים בעולם כולו.
להלכה, הוחלף המארק הגרמני במטבע האירו כבר ב-1999, אז הפך האירו להילך החוקי ב-13 ממדינות האיחוד האירופי, וגרמניה בכללן. שערו של המארק מול האירו (1.955830 מרק גרמני לאירו אחד) נקבע על ידי הבנק המרכזי האירופי ב-31 בדצמבר 1998. כמו כן, חלה חובה על הצגת מחירים גם באירו.
באופן תאורטי, ניתן היה לדוגמה לרשום המחאות באירו. למעשה, הופצו שטרות האירו ומטבעותיו ב-1 בינואר 2002, והמארק הגרמני נסחר והומר בבנקי גרמניה ומדינות האיחוד האירופי עד אמצע אותה שנה.
המרק הגרמני היה המקור לשמו ולערכו של המרק הסחיר בבוסניה והרצגובינה, הממשיך להתקיים ולשמור על ערכו המקורי של המרק הגרמני מול האירו.
אהרן טברסקי

רבי אהרן טברסקי (תקמ"ז - ח' בכסלו תרל"ב) היה האדמו"ר השלישי מצ'רנוביל.

תולדות חייו

נולד לרבי מרדכי מצ'רנוביל וחיה שרה בתו של רבי אהרן הגדול מקרלין שעל שמו הוא קרוי. 
היה חתנו של רבי גדליה מליניץ בעל תשואות חן, ובזיווגו השני היה חתנו של בן דודו רבי צבי מקריסצ'וב, בן רבי אברהם מקריסצ'וב ולגרסה אחרת נישא בשנית לבתו של רבי אהרן מטיטיוב. 
בצעירותו הכריחו אביו לכהן באדמו"רות, ומאז הרבה בנסיעות לערי הסביבה. עם פטירת אביו מילא את מקומו בהנהגת עדתו ובמגידות צ'רנוביל ושאר הקהילות. היה נשיא של קופת הצדקה רבי מאיר בעל הנס של כולל ווהלין, ופעל רבות לחיזוק ישוב ארץ ישראל. השפעתו במרחב הרוסי הייתה גדולה.
נהג להכתיר את בניו ונכדיו לאדמו"רים עוד בחייו.
נפטר בח' בכסלו תרל"ב ונקבר על פי בקשתו בחלקת סבו רבי מנחם נחום.
אנג'ליקה קאופמן

חייה

נולדה בעיר כור שבשווייץ, אולם גדלה בעיירה שוורצנברג (Schwarzenberg), שבפורארלברג שבאוסטריה. אביה, יוסף, אשר היה צייר פורטרטים הנחיל את הידע באמנות לבתו. היא למדה מספר שפות מאימה, והחלה לקרוא ספרים רבים ולהפגין כישרון במוזיקה ובציור.
בצעירותה נסעה ברחבי אירופה והתיישבה במילאנו, בבולוניה, בטטנברג, ברומא, בפירנצה, בפארמה, בוונציה ובנאפולי. במהלך נסיעות אלה רכשה לעצמה מעמד וחוגי חברים בקרב האליטה ברחבי אירופה.
בין השנים 1766 ל-1781 התגוררה בלונדון, שם הייתה בין המייסדות של האקדמיה המלכותית לאמנויות. משנת 1782 ועד למותה התגוררה באיטליה, בעיקר ברומא. היא אירחה בביתה רבות מהדמויות המרכזיות של אותה תקופה בהם גתה, הרדר, אנטוניו קנובה, הצייר היינריך ווילהלם טישביין ויוהאן יואכים וינקלמן.
היא נפטרה ברומא, ב-5 בנובמבר 1807 ונקברה לצד בעלה, אנטוניו זוקי (Antonio Zucchi) בבזיליקת סנט אנדראה דלה פראטה ברומא. לא היו לה ילדים. אנדרטה לזכרה הוקמה בהיכל האמנים שבבפנתאון של פריז.
מלגוז'אטה אולייניק

מלגוז'אטה אולייניק (אפשרות נוספת לאיות שמה בעברית: מאוגוז'אטה אולייניק; נולדה ב-3 ביוני 1966) היא פוליטיקאית ואלופה פאראלימפית פולנייה.

ביוגרפיה


אולייניק נולדה בקילצה. היא נכה המסתייעת בכיסא גלגלים ומתחרה בקליעה. היא ייצגה את פולין פעמים ספורות בתחרויות אולימפיאדת הנכים. בשנת 1996 זכתה במדליית זהב, בשנת 2000 במדליית כסף ובשנת 2004 במדליית ארד.
בשנים 2005–2007 כיהנה אולייניק כחברה בסיים מטעם מפלגת ההגנה העצמית של פולין.
אביגדור מירקין

חייו

אביגדור מירקין, בן יוסף והלן, נולד בעיר יקטרינוסלב ברוסיה, והיגר עם משפחתו לצרפת בעקבות מהפכת אוקטובר. הוא סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון "פסטר" בניי-סיר-סן, למד משפטים בסורבון והוסמך כעורך דין. מירקין שירת כקצין מילואים בצבא צרפת ולאחר מכן עבד כעורך דין, עבר לבריטניה בה עבר בהצלחה מבחנים בריטיים לעריכת דין והתקבל כבריסטר (עורך דין) בלונדון.
בשנות ה-30 היה מירקין פעיל במחלקה להכשרה הגנתית של בית"ר בפריס וביחד עם שלמה ויגודסקי ניהל מחנות אימוני שדה ונשק. בשנת 1932 הוא היה סגנו של ירמיהו הלפרן בקורס מדריכים של בית"ר ליד ריגה בלטביה. בקורס זה אימן מירקין את החניכים בספורט מגן. 
בסוף שנת 1937 עלה לארץ ישראל, התיישב בחיפה וכסגן מנהל של פיק"א ניהל את המושבות החקלאיות של הברון הירש. בשנת 1939 הוא סייע לקבוצת עבודה של בית"ר להתיישב בתל צור. 
בשנת 1940 התגייס לצבא צרפת החופשית בלשכת הגיוס בסוריה בדרגת לוטננט במילואים, ולחם במטה הראשי קרוב לפרת עד ששוחרר משירות ביולי 1940. הצטרף באוקטובר אותה השנה לכוחות צרפת החופשית בפלשתינה וצורף לגדוד ראשון של נחתים. בינואר 1941 נלחם בברדיה, ביר חכים, טוברוק שבלוב והגיע לדרגת קפטן, נפצע ב-17 ביוני אותה השנה קרוב לדמשק.
בינואר 1942 לחם עם הגדוד השני של צרפת החופשית ומאפריל הצטרף כראש המטה המרכזי למערכה במדבר המערבי ובאוקטובר השתתף באל-עלמיין. במהלך 1943 הוזכר בדיווחים מתוניסיה של המטה הראשי של הגדוד הראשון בצרפת החופשית תחת פיקודו של גנרל ברוסט.
ב-1944 נלחם באיטליה כקצין מבצעים באותו הגדוד. בפלישה לצרפת דרך פרובאנס היה מפקד גדוד, ובכיבוש העיר טולון ב-23 באוגוסט הכניע עם שני משוריינים בלבד, כ-800 לוחמים גרמנים, מהם 17 קצינים. אחר-כך התמנה לתפקיד ראש מטה החטיבה הרביעית בצבא צרפת החופשי. ב-20 בנובמבר 1944 ביום בו נהרג הגנרל ברוסט נפצע מירקין מרסיסי מוקש, וב-24 לחודש כאשר הוביל מתקפה על גרוסמני במזרח צרפת הוא נהרג מפגיעת כדור בראשו. נקבר בבית הקברות הצבאי הלאומי ברוז'מון על יד העיר בלפור, ליד הגנרל דיגו ברוסה.
מירקין זכה בעיטורים: חבר לגיון הכבוד, מסדר השחרור (לאחר מותו ב-7 ביולי 1945), צלב המלחמה 39/45, מסדר ההתנגדות של לוחמי המחתרת, מדליה קולוניאלית, מדליית השירות ההתנדבותי של צרפת החופשית, אות ההצטיינות הסורי וצלב השירות המצוין מטעם ארצות הברית.
מבצר סן פדרו דה לה רוקה

היסטוריה

המפלס התחתון של המבצר הוקם בין 1590 ל-1610 על גדות המפרץ (El Morro) שהעניק למבנה כולו את אחד משמותיו. המפלסים האחרים תוכננו ב-1638 בידי המהנדס האיטלקי ג'ובאני באוטיסטה אנטונלי, לבקשתו של מושל סנטיאגו, פדרו דה לה רוקה אי בורחה (Pedro de la Roca y Borja), לאחר שהביצורים הקיימים לא הצליחו להגן על העיר מפני התקפות של שודדי ים. המבצר קרוי על שמו של אותו מושל. העבודות החלו ב-1638 ונמשכו לסירוגין עד סוף המאה ה-17. המבצר הוקם על צלעו של צוק תלול המתנשא לגובה של 60 מ' מעל המפרץ. הוא כלל ארבעה מפלסים ושלוש סוללות עליהן הוצבו תותחים. הגישה אליו הייתה רק בדרך הים.
ב-1662 השתלטו שודדי ים אנגלים על סנטיאגו למשך שבועיים, שבמהלכם הרסו חלק מהביצורים שכבר נבנו, ובזזו את התותחים. לאחר עזיבתם הציבו הספרדים במקום כוח שמירה של 300 חיילים. שיקום המבצר נמשך עד 1669, ובמהלכו חוזקו בו יתר הביצורים. תלאותיו של המבצר נמשכו גם בהמשך המאה. ב-1678 הוא הותקף בידי צרפתים וב-1680 תקף אותו כוח של 800 שכירי חרב, אך המבצר הוכיח את יעילותו בפני התקפות אלה. בנוסף, ניזוק המבצר בשורה של שלוש רעידות אדמה בין 1675 ל-1679, אך הוא שופץ ובוצר שוב בסופה של המאה. בין 1738 ל-1740 הורחב המבצר, ולאחר רעידות אדמה נוספות, בין 1757 ל-1766, הוא שופץ שוב.
לאחר שהוסר החשש מפני התקפות שודדי ים, הוסב המבצר לבית כלא לאסירים פוליטיים ולמחנה צבאי. הוא שב ומילא את ייעודו במהלך מלחמת ארצות הברית ספרד ב-1898. במהלך המאה ה-20 ננטש המבצר, וסבל מהזנחה רבה, עד ששוקם בשנות ה-60. ב-1997 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בנימוקי ההכרזה צוין כי המבצר שמור באופן הטוב ביותר מבין המבצרים הספרדיים ביבשת אמריקה, וכי הוא מהווה את הדוגמה הטובה ביותר לארכיטקטורה הצבאית של הספרדים ביבשת. כיום יש במבצר מוזיאון, והוא פתוח למבקרים.
פמיניזם אסלאמי

פמיניזם איסלאמי הוא סוג של פמיניזם, הדוגל בשחרור האישה מתוך אמונה בדת האסלאם.  הוא מבקש לקדם שוויון מלא של כל המוסלמים, ללא הבדל מגדר, במרחב הציבורי והפרטי. פמיניסטיות איסלמיות תומכות בזכויות נשים, שוויון בין מינים, וצדק חברתי המעוגן מסגרת אסלאמית. הפמיניזם האסלאמי משתמש גם בשיח חילוני ורואה את עצמו כחלק מהפמיניזם העולמי. תומכים בפמיניזם אסלאמי מדגישים את שוויון הזכויות בקוראן ומתנגדים לפרשנות פטריארכית של הקוראן, החדית' והשריעה. 
במדינות בעלות רוב מוסלמי, נשים כיהנו בתפקידים בכירים כגון: לאלה שבקט (Lala Shevket) מזכירת המדינה של אזרבייג'ן בין השנים 1993-1994; בנזיר בהוטו מפקיסטן, ממה מדיור בויה (Mame Madior Boye) ראש ממשלת סנגל בין השנים 2001-2002; טנסו צ'ילר מטורקיה; מגוואטי סוקרנופוטרי מאינדונזיה וראשי הממשלה הסינה ואזד וחאלדה זיה (Khaleda Zia) מבנגלדש.
מיכאל גור

מיכאל אליהו גור (13 בספטמבר 1898 - 21 באפריל 1969) היה שחקן תיאטרון ישראלי, ממייסדי "התיאטרון הארץ ישראלי" (התא"י) ושחקן התיאטרון "הקאמרי".

קורות חייו

נולד בי' בתשרי תרנ"ט למנחם ורחל לבית כהן ברוקישקיס שבליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בילדותו למד בחדר מתוקן והמשיך לימודיו בגימנסיה בריגה שבלטביה.
סבו עלה ארצה ב-1906, התיישב בחברון ונפטר שם ב-1910.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע כפליט ב-1915 לסמולנסק וסיים בגימנסיה שם את לימודיו. במהלך לימודיו הצטרף לחבורת תלמידים שעסקה בפעילות ציונית, בין השאר הפיקו עיתון ציוני מחתרתי.
בשנת 1918 החל לימודיו באוניברסיטת מוסקבה ועבר משם לאוניברסיטת חרקוב.
הצטרף בחרקוב לתיאטרון היידי "אונזער ווינקל" שהוקם אז וכן שיתף פעולה עם צבי פרידלנד ופאני לוביץ' בעריכת נשפים עבריים. בנוסף, הקים עם אברהם לוינסון את אגודת "הזמיר" לאמנות ותרבות עברית.
בשנת 1919 עזב את "אונזער ווינקל" ואת חרקוב ושב לריגה.
גור עלה לארץ ישראל בשנת 1921, בגיל 24, והתיישב בתל אביב.
בשנים 1922-1923 הופיע ב"תיאטרון העברי" עם מרים ברנשטיין-כהן, ארי קוטאי, מאיר תאומי ויוסף אוקסנברג.
בשנת 1922 הקים בגימנסיה הרצליה חוג דרמטי.
ב-1924 הצטרף לתיאטרון הארץ ישראלי והופיע בין היתר במחזות "הדיבוק", "קשה להיות יהודי" ו"אין מזל" מאת שלום-עליכם, "רוחות", "אל נקמות" לשלום אש ו"יזרעאל" של הנרי ברנשטיין.
בשנת 1925 יצא עם מספר שחקנים לשנת השתלמות מקצועית בברלין. שם העלו את המחזה "בלשאצר".
גור הוזמן על ידי רשת החינוך העברית תרבות לקובנה ב-1926 כדי לייסד שם תיאטרון עברי. בהיותו בקובנה נישא בשנת 1929 למרים ברנשטיין-כהן.
בשנת 1935 שבו בני הזוג לארץ ישראל והקימו את תיאטרון "קומדיה ארץ ישראלית". הם העלו את המחזות "הילד הזר" מאת שקורקון, "המכשפה" מאת גולדפדן וכן מחזה ארצישראלי ראשון "גיטל מחפשת עבודה" מאת ליאופולד לינדברג.
ייסד עם יוסף גולנד ומיה ארבטובה בשנת 1939 את להקת הרביו - "אף על פי" וביים חלק מהצגותיה. בשנת 1944 הצטרף לתיאטרון לי לה לו.
בשנת 1949 הצטרף לתיאטרון הקאמרי והופיע בו עד לפטירתו.
במהלך הקריירה שלו הופיע גם במחזות ז'אן דארק, הטירה, הקמצן, וויצק, מהומה רבה על לא דבר, הצל, אדם לכל עת, אופנהיימר, רומיאו ויוליה, האדרת, הנרי הרביעי, חלק שני, המבול, תעלולי נאסר א-דין, האיש שבא לסעוד, פונדק בדרך, אני והסרג'נט, אין ברירה להובסון, הקיצו ורננו, לאחר הנפילה, המטאור, נוכלים ואוהבים, רומנוב וג'ולייט, גיבור היום, גנרל קישוט, שועלים קטנים.
גור השתתף ב-1953 בסרט דני ועליזה וב-1963 בקומדיה רק בלירה.
מיכאל גור נפטר מהתקף לב בג' באייר תשכ"ט, בגיל 70 ונטמן בבית העלמין הדרום. הותיר אחריו את רעייתו מרים ברנשטיין-כהן ובת משותפת, שחקנית הקאמרי אביבה גור.
עיריית תל אביב הנציחה את זכרם בשלט בחזית הבניין בו התגוררו בני הזוג ברחוב ביל"ו 5.
שביל החירות

שביל החירות (באנגלית: Freedom Trail) הוא מסלול סיור בן ארבעה קילומטרים בעיר בוסטון שבארצות הברית, המוביל בין 16 אתרים היסטוריים חשובים השוכנים בה. השביל מסומן באופן בולט על פני הקרקע בנתיב של לבנים אדומות.

הקמת שביל החירות

רעיון השביל נהגה בשנת 1951 בבוסטון על ידי העיתונאי המקומי ביל סקופילד (Bill Schofield), אשר פרסם את הרעיון בעיתונו. הרעיון אומץ על ידי עיריית בוסטון והוצא לפועל בהמשך אותה שנה. ב-1958 סומן נתיב השביל בלבנים אדומות ביזמת איש העסקים דיק ברנסון (Dick Berenson). לאורך השביל הוקמו שלטים מציגים את תולדות האתרים שביניהם הוא חולף.
בשנה הראשונה לקיומו של השביל הלכו לאורכו 40 אלף איש. כיום מבקרים בשביל 3.2 מיליון איש מדי שנה.
השביל מנוהל על ידי הפארק הלאומי ההיסטורי של בוסטון (Boston National Historical Park), קרן שביל החירות (Freedom Trail Foundation) ועיריית בוסטון.
SnoRNA

Small nucleolar RNAs) snoRNAs) הן משפחת מולקולות ncRNA בגודל 60-300 בסיסים הנמצאות בגרעינון ומשתתפות בתהליכים הקשורים בעיבוד ושינוי מולקולות RNA וכן מבקרות את תהליך השחבור החליפי.
בית הספר יהל"ם

בית הספר יהל"ם (ראשי תיבות: "יום העשרה לפיתוח מצוינות", מבוטא לרוב כיהלום) הוא בית ספר אזורי לתלמידים מחוננים ומצטיינים. אוכלוסיית היעד של בית הספר מגיעה מבתי הספר באור יהודה, קריית אונו, רמת אפעל, אזור וחמד. 
בבית הספר לומדים כ-600 תלמידים בכיתות ג'-ט'. התלמידים המחוננים מאותרים על ידי משרד החינוך באמצעות מבחני מכון סאלד (שלב א' ושלב ב'), ואילו התלמידים המצטיינים מזוהים על פי מבחן שלב א' של מכון סאלד והישגיהם בו ובהתאם למכסה המקסימלית.

אופי הלימודים

בית הספר פתוח חמישה ימים בשבוע כאשר כל תלמיד מגיע ליום העשרה אחד בשבוע. התלמידים המחוננים מגיעים ביום קבוע ושאר התלמידים מגיעים בהתאם לשכבת גילם, כאשר לכל שכבת גיל ישנו יום לימודים קבוע.
אורך הלימודים כחמש שעות וחצי יומיות. כל יום נפתח בכינוס כל התלמידים וקיום שיחת בוקר בנושאי אקטואליה והעשרה. כמו כן ניתנת אפשרות לכל ילד להציג נושא מוגדר מראש או כשרון כלשהו. בכינוס זה מושם דגש על פיתוח ערכים חברתיים שונים, הכרות וגיבוש של תלמידי יום הלימודים המשותף, ופיתוח כישורי אינטליגנציה רגשית.

הרכב בית הספר

בית הספר מלווה בוועדת היגוי המורכבת ממפקחים מטעם משרד החינוך, מנהלי המחלקות לחינוך ברשויות המקומיות, מנהלת המחלקה למחוננים של משרד החינוך, נציגי הורים, נציגי מנהלי בתי ספר אזוריים אחרים, נציגי יועצת בתי הספר ומנהלת בית הספר עצמה. הוועדה מתכנסת כשלוש פעמים בשנה כדי לדון בנושאים שונים הקשורים לפעילותה ומצבה של בית הספר.
שמורת שקמונה

שְׁמוּרַת שִׁקְמוֹנָה היא שמורת טבע ימית בחיפה.
השמורה שוכנת לאורך חוף הים התיכון בין המכון לחקר ימים ואגמים בצפון לטיילת מגדלי חוף הכרמל בדרום. השמורה היא גם גן לאומי וגובלת בחלקה הדרומי בפארק הכט. האתר כולל שמורה ימית מוכרזת בשטח של 1,677 דונם לאורך 1.6 ק"מ של חוף, ועד מרחק של 1,000 מ' ממנו עד עומק מים של 14 מ'. שטח השמורה כולל גם כ-45 דונם ביבשה. חוף השמורה הוא סלעי וגולת הכותרת שלו היא טבלאות הגידוד: שוניות ייחודיות שחלזונות ימיים בונים בקו המים על מצוק הכורכר השקוע. השוניות יוצרות בריכות, מפרצונים ולגונות ומהוות בית גידול עשיר למגוון של אצות, חסרי חוליות ימיים כגון שושנות ים, סרטנים וצדפות שונות, דגים ואף צבי ים. מעל למים הטבלאות בשקמונה מהוות מקום מנוחה וציד לעופות חוף וים והשמורה מהווה נקודת תצפית פופולרית לצפרים. שני נחלים המנקזים את מורדות הכרמל נשפכים לים בשקמונה – נחל לוטם ונחל עלייה. לאורך חוף השמורה פורחים חבצלת החוף, קריתמון ימי, עדעד כחול וצמחי חוף רבים אחרים. האתר ידוע באופן מסורתי כנקודת דיג פופולרית ותל שקמונה אף נקרא בערבית 'תל-א-סמק' – תל הדגים. על התל, שגובהו כ־12 מ' מעל פני הים, נמצאים שרידים ארכאולוגים של היישוב העתיק שקמונה מן המאה החמישית לספירה. בטבלאות הגידוד שמתחת לתל נמצאת בריכה עגולה שנחצבה בו בתקופת היישוב העתיק ושימשה ככל הנראה לגידול והחזקת דגים ויצורים ימיים שונים.
השמורה הוכרזה ב-26 באוקטובר 2008 ומאז הדיג בה מותר בחכות מהחוף בלבד ואסור ברובה או ברשת. שביל הליכה חוצה את השמורה לאורכה והכניסה ברכב אסורה למעט באופניים. שקמונה היא השמורה הימית העירונית הראשונה בישראל ובעורפה מטרופולין חיפה הגדולה ולכן היא מהווה גם אתר תרבותי וחינוכי יקר ערך.

שמורת ים ראש כרמל

במלאת עשור להכרזת השמורה, בעקבות סקר רב-שנתי שמצא מגוון גדול של מינים בהמשכו התת-ימי של רכס הכרמל, ביניהם מינים בסכנת הכחדה, החלה רשות הטבע והגנים לקדם הגדלה משמעותית של השמורה לכוון צפון מערב, לכפי שלושים משטחה הנוכחי. הסקר נעשה בשיתוף בין רשות הטבע והגנים, המכון לחקר ימים ואגמים והמחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב. וכדי לסקור עומקים גדולים ההמותרים לצוללים, הופעלו בו גם רובוטים תת-ימיים. במגוון בעלי החיים שנמצאו בולטים יותר מחמישים מינים של ספוגיים, אשר יוצרים בית גידול דומה לשוניות אלמוגים, המאפשר קיום מגוון גדול של בעלי חיים אחרים.
המזוודה הגרעינית (רוסיה)

המזוודה הגרעינית של רוסיה, מכונה רשמית צ'גט (ברוסית: Чегет, על שם הר צ'גט שבקברדינו-בלקריה, רוסיה) ומהווה חלק ממערכת אוטומטית לשליטה ובקרה על הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים של רוסיה (המכונה רשמית קזבק, Казбек, על שם הר קזבק).

היסטוריה

הצ'גט פותחה בתקופת יורי אנדרופוב בראשית 1980. המזוודה נכנסה לשירות כשמיכאיל גורבצ'וב הפך למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית במרץ 1985. המזוודה מחוברת למערכת תקשורת מיוחדת המכונה בשם קוד קווקז (Кавказ, על שם אזור הקווקז), אשר נועדה לתמוך בבכירי הממשלה ולספק ערוץ תקשורת רציף במידה ומתקבלת ההחלטה על שימוש בנשק גרעיני. 
לנשיא הרוסי ישנה גישה מלאה כל הזמן למזוודת הצ'גט, הוא מלווה על ידי איש שירות האבטחה הפדרלי, שמתפקידו לדאוג שלנשיא תהיה גישה רציפה אל צפני המזוודה. אומנם מקובל להניח שגם שר ההגנה והרמטכ"ל מחזיקים במזוודה גרעינית אך לא ידוע בוודאות אם אכן ישנן מזוודות גרעיניות גם לשר ההגנה וראש המטה הכללי.
במקרה של אישור לשימוש בנשק גרעיני, המטה הכללי מקבל את האות ויוזם מתקפה גרעינית. זאת לאחר קבלת הקודים לשיגור הטילים אם זה באמצעות צוללות בעלות טילים בליסטיים או בשיגור מרוחק של טילים בליסטיים בין יבשתיים.
ב-25 בינואר 1995, היה הזמן היחיד שהמזוודה הגרעינית הופעלה לקראת התקפה, עקב תקרית הטיל הנורווגי, כשטכנאי מכ"ם רוסים ראו מה שהם חשבו שהיה טיל גרעיני אמריקאי טס לכיוון המרחב האווירי הרוסי. רק לאחר מכן התגלה כטיל מחקר נורווגי שאסף מידע על הזוהר הצפוני. אבל באותו הזמן, הנשיא הרוסי בוריס ילצין היה 10 דקות משיגור מתקפת נגד גרעינית על ארצות הברית.
דובר הייטס

גאוגרפיה

דובר הייטס ממוקם כ-9 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. הוא גובל ממזרח באוקיינוס השקט, מצפון בווקלוז, ממערב ברוז ביי ומדרום בנורת' בונדיי. הרחובות העיקריים בפרוור הם דרך מוריברה ודרך דובר ממזרח למערב, ודרך מיליטרי מצפון לדרום. דובר הייטס מחזיק בשיא ערך הנדל"ן מבין פרוורי מועצת וייברלי, עם ערך חציוני לבתים מעל 2 מיליון דולר אוסטרלי.

היסטוריה

דובר הייטס נקרא על שם דמיון קו המצוקים שממזרחו לזה של צוקי דובר בקנט, אנגליה. הפרוור היה חלק משטח נחלת קופר (שכללה גם את רוז ביי ופוינט פייפר ממערב) בתחילת המאה ה-19, ונרשם תחת השם דובר הייטס לראשונה ב-1886. 
במהלך מלחמת העולם השנייה, מחנה חיל האוויר האוסטרלי הפעיל בדובר הייטס תחנת מכ"ם ימי ואווירי, כחלק מקו הגילוי של החוף המזרחי.

תרבות

דובר הייטס הוא פרוור מגורים, ואינו כולל בתי תרבות בולטים. מועצת וייברלי הכשירה מספר שבילי טבע העוקבים אחר קו המצוקים, מדובר הייטס ועד וקלוז בצפון. 
לקהילות הדתיות במקום מספר בתי תפילה, בין השאר בית הכנסת דובר הייטס, המשרת את צורכי הקהילה היהודית במקום.
בית הדואר (וילהלמה)

בית הדואר בוילהלמה הוא מבנה היסטורי, מראשוני הבתים במושבה הטמפלרית (היום מושב בני עטרות), אשר נבנה בשנת 1902.
זהו המבנה היחיד במושבה מבין מבני הציבור בעל קומה בודדה (אך עם עליית גג).
במבנה שכנה מזכירות המושבה ומוקד הנהלת החשבונות בה. כמו כן, זה היה מרכז חלוקת דואר לבני המושבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שכנו במבנה חיילים בריטיים אשר עשו בו שימוש.
לאחר קום המדינה והקמת מושב בני עטרות נוספה למבנה תוספת בנייה בחלקו הדרום מערבי. כיום המבנה משמש עדיין כמרכז חלוקת דואר ובנוסף משמש כמועדון לחבר הוותיק.
יחסי בחריין–סן מרינו

יחסים כלכליים

סן מרינו ייצאה לבחריין בשנת 2015 סחורה בסך 89.3 אלף דולר אמריקאי. בחריין ייצאה לסן מרינו בשנת 2010 סחורה בשווי 45.7 אלף דולר אמריקאי.