google/wiki40b huggingface dataset:
ארמון הולירוד

היסטוריה

הארמון היה במקורו מנזר שנוסד על ידי המלך דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד, בשנת 1128. המנזר שימש אתר ההכתרה של מלכי סקוטלנד ואתר טקסי הנישואים המלכותיים במשך השנים. גגו של המנזר התמוטט במאה ה-18 ולא שוקם.
החל מהמאה ה-15 פעל צפונית למנזר בית הארחה - במקום בו עומד כיום הארמון. מלכי סקוטלנד נהגו להתגורר בבית הארחה זה בימי הביניים, ובסוף המאה ה-15 רכשו את בית ההארחה לשימושם. המלך ג'יימס השני שנולד בשנת 1430 בהולירוד הפך את המבנה לארמון מלכותי, הוכתר בו, התגורר בו, ואף נקבר במנזר. בין השנים 1498–1501 הרס המלך ג'יימס הרביעי את המבנה ובנה את מבנה הארמון הקבוע ממערבית למנזר. ג'יימס החמישי הוסיף לארמון אגפים בשנים 1528 ו-1536, ובהם המגדל הצפון-מערבי הקיים עד ימינו. במגדל זה התגוררה מרי הראשונה המכונה "מרי מלכת הסקוטים".
החל משנת 1603, כאשר המלך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, הפך להיות המלך ג'יימס הראשון מלך אנגליה ועבר ללונדון, ועד מלכותו של המלך ג'ורג' הרביעי בין השנים 1820–1830, כמעט ולא נעשה שימוש בארמון, אך הוא נותר בבעלות בית המלוכה.
בשנת 1650, בעת ביקורו של אוליבר קרומוול בארמון, עלה הארמון באש (לא ברור אם האש הוצתה או מדובר היה בתאונה). קרומוול הורה על שיפוצו, אולם המבנים שבנה נהרסו על ידי המלך צ'ארלס השני אשר שיקם את הארמון בין השנים 1671–1679 בהתאם לתוכניות האדריכל סר ויליאם ברוס, ומבנה זה שרד עד ימינו. המלך ג'יימס השני (ג'יימס השביעי של סקוטלנד) התגורר במבנה בין השנים 1679–1682 במהלך המשבר הפוליטי של שנים אלה. צ'ארלס אדוארד סטיוארט, המכונה "הנסיך היפה צ'ארלי" (Bonnie Prince Charlie), התגורר בארמון במשך מספר שבועות בשנת 1745 במהלך המרד היעקוביני.
לאחר המהפכה הצרפתית הרשה המלך ג'ורג' השלישי לפליטי בית המלוכה הצרפתי לגור בארמון, והתגורר בו אחיו הצעיר של המלך הצרפתי לואי השישה עשר.
בתקופתנו, מתגוררת בארמון אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת כאשר היא עושה בסקוטלנד לרגל אירועים רשמיים, למשך שבוע לפחות מדי שנה, בדרך כלל בחודשי הקיץ. אחת מארבע מסיבות הגן המלכותיות בכל שנה נערכת בארמון הולירוד בשבוע זה. כאשר המלכה נופשת בסקוטלנד היא מתגוררת בטירת בלמורל. 
מאז הקמת הפרלמנט הסקוטי בשנת 1999, הארמון משמש גם למינויו של ראש השרים הסקוטי על ידי המלכה. בשנים אלה גם הועלו רעיונות שהארמון ישמש למגורי קבע של אחד מבני המשפחה המלכותית - הנסיך צ'ארלס או הנסיכה אן, כנציגי קבע של המלכה בסקוטלנד.
חנה שאולוב

חנה שאולוב (נולדה בשנת 1946) היא מחברת ספרי בישול ישראלית.

ביוגרפיה

שאולוב נולדה ברחובות ובשנת 1974 פרסמה את ספר העוגות הראשון בישראל, "עוגות ועוגיות". הספר הפך לרב מכר ונמכר בכ-500 אלף עותקים.
שאולוב עשתה תפנית בעיסוקיה כשהלכה ללמוד אומנות במדרשה לאמנות בבית ברל ומאוחר יותר לימדה אומנות בחטיבת "קציר" במשך 10 שנים. במהלך השנים הפכה לסוכנת נדל"ן וכיום היא בעלת חברת "נשות נדל"ן".
שאולוב היא אלמנתו של אל"ם במיל' אברהם שאולוב, אם לשלוש וסבתא לחמישה. בשנת 2007 בנותיה, מירב ומיה, הקימו בהרצליה פיתוח את הקייטרינג "האחיות שאולוב".
כביש 436

הקטע הבינעירוני

קטע זה מחבר בין כביש 443, כביש 45, מחנה עופר, וגבעת זאב לשכונת רמות אלון בצפון מערב ירושלים, והוא חולף על פני גבעון החדשה וקבר שמואל הנביא (נבי סמואל). ממזרח לקטע בין צומת גבעונים לנבי סמואל עוברת גדר ביטחון ודרך גישוש של צה"ל על מנת למנוע כניסת פלסטינים מהכפרים ג'יב, ג'ודירה וביר נבאלא הקרובים לאזור הכביש. בעבר היה מחסום צה"ל לביקורת בכניסה לירושלים ולשכונת רמות אלון, אך בשנת 2010 מחסום זה בוטל בשל פסיקת בג"ץ כי יש לאפשר לנהגים פלסטינים לעבור בקטע כביש 443 העובר בתחומי הקו הירוק, והמחסום עבר לכביש 443 בסמוך לצומת גבעת זאב ומחנה עופר. לאחר שצה"ל פינה את המחסום סמוך לשכונת רמות, הושארו במקום פסי ההרעדה והבטונדות. לאחר מספר חודשים, לאור מחאות התושבים, הוסרו הבטונדות, התאורה הוחלפה והכביש נסלל מחדש בסביבת המחסום. 
בעבר הוגדר הכביש הממשיך צפונה לכיוון ביתוניא כחלק מכביש 436. אולם לאור העברת כביש זה לשטחי הרשות הפלסטינית, במסגרת הסכמי אוסלו, נאסרה כניסת אזרחים ישראלים אליו, וההגדרה של כביש 436 נקבע כמסתיים מדרום לביתוניא.]

הקטע העירוני

החלק הדרומי של הכביש הוא עורק תחבורה חשוב וראשי בעיר ירושלים המחבר בין שכונת רמות אותה הוא חוצה מצפון לדרום, כביש ירושלים-תל אביב (כביש 1), שדרות יגאל ידין (כביש 9 העירוני, ושדרות מנחם בגין; להר חוצבים והשכונות החרדיות בצפון מרכז ירושלים; שם הוא מסתיים בצומת סנהדריה (צומת בר-אילן) בה נפגשים הרחובות בר-אילן, שמואל הנביא ושדרות חטיבת הראל; בין השכונות סנהדריה ושמואל הנביא.
קטע כביש זה נקרא גם "שדרות גולדה מאיר" ומכונה גם "כביש רמות". הכביש נבנה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, ולאחר פטירתה של ראש הממשלה גולדה מאיר נקרא על-שמה.
יש לציין כי בדירוג "הרחובות האדומים" של משטרת ישראל ב-2017, הוגדר הקטע העירוני כאחת הרחובות המסוכנים בישראל בהם התרחשו עשרות תאונות דרכים.

היסטוריית המחלוקות סביב הכביש

במהלך שנות ה-80 נודע הכביש בכינוי 'כביש רמות' בהקשר של עשרות מחאות והפגנות של חרדים שאירעו במקום כנגד נסיעה בכביש בשבתות, משום שהוא עובר בסמוך לשכונות החרדיות סנהדריה ועזרת תורה. מאידך, תושבי ירושלים החילונים מחו נגד האפשרות לסגירת הציר בשבת, כיוון שבאותה עת הוא היה היחיד שקישר בין שכונת רמות לבין מרכז ירושלים. לאחר שנפתח בסוף שנת 1987 ציר חלופי משכונת רמות לשכונת הגבעה הצרפתית ולמרכז ירושלים ('דרך יגאל ידין'), שככו המחאות והוחלט כי הציר יהיה סגור בשבתות משכונת סנהדריה דרומה, אך ישאר פתוח משכונת רמות להר חוצבים ו'דרך יגאל ידין'. במהלך השנים האחרונות נפתח הכביש בשבתות בשנית.

התפתחות הכביש

בשנים האחרונות הורחב הכביש בין הר חוצבים לצומת סנהדריה (בר-אילן) ואחד הנתיבים בו נהפך לנתיב תחבורה ציבורית, כחלק מרצף של מסלולים כאלה מהר חוצבים עד הר חומה שאמור לשמש את הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים העתידי. עם פתיחת התוואי החדש של כביש 1 (כביש ירושלים-תל אביב) בעמק הארזים בשנת 2007, גברה חשיבותו של הכביש, במיוחד בקטע המקשר בין כביש 1 לכביש 50 (כביש בגין). בקטע זה הורחב הכביש עד 4 מסלולי נסיעה לכל כיוון.
כיום כל כביש 436 מקצהו הצפוני בצומת גבעת זאב ועד קצהו הדרומי בצומת בר-אילן בירושלים הוא בעל הפרדה בנויה בין הנתיבים, ובו לפחות שני מסלולים לכל כיוון. מהירות הנסיעה המרבית המותרת בקטע הבינעירוני היא 90 קמ"ש (למרות זאת, ישנה עקומה תלולה ליד נבי סמואל). בקטע העירוני המהירות המרבית המותרת היא 70 קמ"ש.
חקסיה

היסטוריה

הרוסים החלו להתיישב באזור במהלך המאה ה-17. השטח סופח לרוסיה בשנת 1727 לאחר שיחות וחתימת ברית קייחטה עם סין.

דמוגרפיה

כ-71% מאוכלוסיית הרפובליקה מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - אבאקן מתגוררים כ-164 אלף תושבים. הרוסים מהווים כ-80% מאוכלוסיית הרפובליקה, חקסים כ-12% בלבד.

כלכלה

בשטח הרפובליקה נמצאו מרבצים של ברזל, מוליבדן, פחם וזהב.
על נהר יניסיי הוקמה תחנת הכח ההידרואלקטרית הגדולה ברוסיה - בהספק של 6400 מגה-ואט. לידה הוקמו מפעלי תעשיית מתכת ובמיוחד מפעלים לייצור אלומיניום הדורשים אנרגיה רבה.
האסטה

האסטה (בלטינית: Hasta) היא מילה בלטינית שמשמעותה "חנית", אם כי כיום המונח משמש בעיקר לתיאור סוג של חנית כבדה שהייתה בשימוש בצבא הרומי. חנית מסוג זה הייתה באורך שש וחצי רגליים (בערך 4 מטר) ושימשה בעיקר לדקירה. בקרב המאניפולוס הרומאי, הייתה חנית מסוג זה מקובלת בעיקר בקרב החיילים בטור השני של המאניפולוס, שכונו על שמה "האסטאטים". בהמשך החליפו ההאסטאטים את ההאסטה בכידון הטלה שנקרא פילום, וההאסטה שימשה רק את הקו האחרון - הטריאריים.
ג'וליה הילס

חיים אישיים

היל נשואה לשחקן והבמאי פול קלארקסון, ששיחק בתפקיד ג'ון טלנטייר במחזמר "The Hired Man". לבני הזוג יש שלושה ילדים.
קיפאון מוחי

תיאור התופעה

קיפאון מוחי נגרם כתוצאה מאכילה או שתייה של מוצרים קרים במיוחד, כדוגמת אכילת גלידה ושתיית משקאות קרים. כאב הראש הנגרם בתופעה מופיע לרוב כעשר שניות ממגע המזון הקר בתקרת הפה (החך) ונמשך כעשרים שניות על פי רוב, אולם דווח שאנשים מסוימים חווים את התופעה לאורך זמן ממושך יותר. הכאב המופיע חד מאוד, ומורגש שמקורו בעומק תחתית המצח, בין העיניים. לעיתים, ובעיקר במקרי בליעה, כאב הראש מופיע בסמוך לרקות, בשני צידי הראש. התופעה מתרחשת הן במזג אוויר קר והן במזג אוויר חם, כיוון שאין היא מושפעת מטמפרטורת הסביבה אלא מטמפרטורת חלל הפה.
במחקר שבדק את מקור הכאב, ניתנה לנסיינים שתייה קרה במיוחד מבעד קשית, כך שהנוזל יפגוש את גג הפה. זרם הדם המוחי של הנבדקים נוטר באמצעות מבחן דופלר תוך קרניאלי (Transcarnial Doppler test). בניסוי התברר שתחושת הקיפאון המוחי נובעת מעלייה דרמטית ופתאומית בזרימת הדם דרך עורק המוחי הקדמי (Anterior cerebral artery). עם התכווצות העורק נרגעה תחושת הכאב. החוקרים משערים כי התופעה נגרמת כתוצאה מרגולציה של טמפרטורת המוח, ומתוך רצון למנוע כניסת דם קר העשוי לפגוע בתפקוד האיבר החיוני.
בעבר הועלו מספר השערות נוספות למקור הכאב החד- הסברה העיקרית טענה שמקור תחושת הכאב הוא בכיווץ מהיר ודרמטי של כלי דם ועצבים בגג הפה, ובשל ההפרעה לעצבים מזוהה מקור הכאב בקדמת הראש ולא בגג הלוע.

שיטות להפגת הכאב

הכאב נובע מהפרשי טמפרטורה בין חלל הפה והראש ובין טמפרטורת המזון הנצרך. לכן, במקרה של קיפאון מוחי מומלץ לחמם מחדש את מקום המגע. השיטה שנמצאה יעילה ביותר היא שתיית נוזל חמים, אולם נמצא שגם הצמדת הלשון לחך וכן שאיפת האוויר דרך הפה ונשיפתו דרך האף מקלות על תחושת הכאב.
על מנת שלא לחוות את התחושה הלא נעימה מומלץ לצרוך מוצרי מזון קרים באיטיות, תוך מתן שהות לחלל הפה להסתגל לשינוי הטמפרטורה.

מחקרי עבר

אף על פי שאין מדובר בתופעה מסוכנת אלא בתופעה טורדנית, בשל שכיחות התופעה נעשו מספר מחקרים במרוצת השנים מתוך רצון להתחקות אחר מקורה. המאמרים פורסמו בעלון הרפואה הבריטי, בסיינטיפיק אמריקן ובעלון ה-Autonomic Neuroscience. המחקרים השונים הצביעו על אפשרויות שונות להסבר על מקור התופעה, אולם במחקר האחרון נעשה שימוש במעקב אחר זרמי הדם בראש וניטור הפעילות המוחית, כך שניתן להניח שתוצאותיו הן הקרובות ביותר לתיאור התופעה.
רודולף פון ברודרמן

קורות חייו

פון ברודרמן נולד לרודולף וגיזלה פון ברודרמן ב-9 בינואר 1851. בשנת 1865 החל ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובשנת 1869 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי.
פון ברודרמן מילא תפקידי מטה שונים, וכן התקדם בסולם הפיקוד בחיל הפרשים, כולל פיקוד על דיוויזיית הפרשים ה-7, ובשנת 1912 מונה למפקח הכללי של חיל הפרשים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבל פון ברודרמן את הפיקוד על הארמייה השלישית, ופיקד עליה בקרב גליציה. לאחר כישלונו בקרב התפטר פון ברודרמן מתפקידו ב-24 בנובמבר 1914, ומסר את הפיקוד על הארמייה לגנרל סבטוזר בורוייביץ'. לאחר המלחמה היה פעיל מאוד באגודת ותיקי המלחמה עד מותו ב-21 בינואר 1941 בקלטנלוטגבן, אוסטריה, שהייתה חלק מגרמניה הנאצית.

משפחתו

בשנת 1878 התחתן עם מריה אלבינה יורגן, אך לא היו להם ילדים. שניים מאחיו היו גם הם מפקדים בולטים בצבא האוסטרו-הונגרי.
ארגון רבני צהר

נישואים

לעמותה מאגר ארצי של רבנים העורכים חופות לכל פונה. רבני צֹהר פועלים על פי כללי ההלכה ובשליחות הרבנות הראשית לישראל. הם נפגשים עם בני הזוג לפני החתונה, לומדים איתם בעניין זוגיות ומשפחה במבט יהודי ובונים את טקס החתונה והחופה. הזוגות נרשמים במשרדי הרבנות בשוהם, מקום רבנותו של הרב סתיו.
הארגון מפעיל מרכז הכנה לנישואים בשם "טובים השניים", המדריך צעירים דתיים כיצד להתמודד עם מורכבויות הלכתיות בחברה המודרנית. מועסקים בו זוגות נשואים שעברו הכשרה להדרכת כלות וחתנים, בתחומי ההלכה, התקשורת והמשפחה, כאשר הבעל הוא מדריך חתנים והאישה מדריכת כלות. הזוגות נפגשים יחד ובנושאים מסוימים המפגשים מתקיימים בנפרד. השירות מוצע גם לזוגות חילוניים. את ההדרכה ניתן להמשיך גם אחרי החתונה, לצורך העצמת הזוגיות וחיזוק מוסד המשפחה. המרכז מפעיל סדנאות לתקשורת וזוגיות, מאגרי מידע, קו חם, ספר הדרכה וכן קהילה וירטואלית לתמיכה.

כשרות

בשנת 2018 הוקם מערך כשרות באמצעות מיזוג פעילות עם ארגון "השגחה פרטית". הגוף החדש בראשות הרב אורן דובדבני, לשעבר ראש מערך הכשרות של ארגון "השגחה פרטית". במסיבת עיתונאים אמר הרב רפי פוירשטיין שהם מאמינים שתחרות תסייע לכשרות ולשם כך הקימו מערך מתחרה במערך הכשרות של הרבנות הנשען על פסיקת בג"ץ מספטמבר 2017. בהמשך קבע היועץ המשפטי לממשלה כי הפרשנות שנתן הארגון לפסיקת בג"ץ שגויה, אך הארגון המשיך במיזם.
ההוראות ההלכתיות של הרב דובדבני מקלות יחסית למקובל בקרב רוב פוסקי ההלכה. הוא מתיר לאכול מוצרים על סמך הסתמכות על רשימת הרכיבים, ובניגוד לרבנות הראשית לישראל מתיר לאכול חדש מחו"ל.
מיזם הכשרות של צהר ספג עם הקמתו ביקורת חריפה מצד רבנים בציונות הדתית שטענו שהמהלך פוגע ברבנות הראשית. בין המבקרים היו הרב דב ליאור, הרב אליקים לבנון והרב שמואל אליהו. מספר חודשים לאחר הקמת מערך הכשרות פרסמו רבנים מרכזיים בציונות הדתית מכתב שבו קראו לסגירתו, לאחר שניסיונם לגשר בין הרבנות הראשית לבין ארגון צהר בנושא כשלו. על המכתב חתמו נשיא ארגון רבני צהר לשעבר, הרב יעקב אריאל, וכן הרב חיים דרוקמן, הרב צפניה דרורי, הרב זלמן מלמד, הרב איסר קלונסקי, הרב חיים שטיינר ורבנים נוספים. הרב יעקב אריאל אף הגדיר שהאוכל בכשרות צהר אינו כשר
חברי הכנסת אלי בן-דהן, בצלאל סמוטריץ ונפתלי בנט מחו על הקמת המיזם המתחרה במקביל ללובי של צהר נגד הצעת חוק של הבית היהודי שנועדה לשפר את ההשגחה של הרבנות.

כתב העת

כתב העת "צֹהר" ראה אור לראשונה בסתיו תש"ס. הביטאון מעלה לדיון ציבורי נושאים העומדים על סדר יומה של הציונות הדתית ושל מדינת ישראל, תוך גישה תורנית ממלכתית. כתב העת מהווה בימה המאחדת את הזרמים השונים בציונות הדתית ודמויות מרכזיות בציבור זה נוטלות בו חלק. בכתב העת מדורים כגון: תלמוד, הלכה, תנ"ך, חברה, חינוך, אמונה, מחשבה וציונות דתית.
העורך הראשון של כתב העת היה הרב יצחק שילת, והחליף אותו בתפקיד הרב עזריאל אריאל. בשנת תשס"ט הוקפאה הוצאתו של כתב העת, בשל קשיים כלכליים. הוצאת כתב העת חודשה בשנת תשע"ה (2015).
שכונת פקידי אפ"ק

שכונת פקידי אַפָּ"ק היא מתחם מגורים שהוקם בתל אביב ב-1921 עבור פקידים בכירים באפ"ק, לימים בנק אנגלו-פלשתינה. המתחם הוקם כשביל ללא מוצא היוצא מרחוב שפ"ר, המחבר בין רחוב נחלת בנימין לשוק הכרמל וכרם התימנים.
האדמות שעליהן הוקמה השכונה נרכשו ב-1913, אך רק בעקבות מאורעות תרפ"א הואצו בנייתה ואכלוסה. את השכונה תכנן יוסף טישלר, ובתיה נבנו סביב שביל ללא מוצא שבקצהו כיכר קטנה. המתחם כלל עשרה בתים, כולם בני קומה אחת, מוקפים בגינות ובעלי גגות משוננים. הבתים נחשבו מפוארים יחסית לזמנם, וכללו אמבטיות, אריחי חרסינה וגגות שניתן לעלות אליהם. בכל הבתים השתכנו עובדי הבנק, למעט בית מספר 1, בו התגורר הסופר אשר ברש.
זמן קצר לאחר הקמת השכונה התברר כי בשל החיפזון שבבנייתה, לא נערכו כל בדיקות הקרקע הדרושות. בעיות ניקוז הובילו להצפות, חלק מהיסודות שקעו וסדקים הופיעו בחלק מקירות הבתים. ב-1923 נערכו התיקונים הנדרשים, בפיקוחם של האדריכל יוסף ברלין ושותפו המהנדס ריכרד פסובסקי. ב-1925 הורחבו חלק מהבתים, ולאחדים מהם נוספו קומות.
במשך השנים נהרס אחד מהבתים (בית מספר שמונה), ובמקומו נבנה בית בסגנון הבינלאומי. בבתים אחרים נוספו קומות, וחזיתות הגגות המשוננות שלהם נהרסו. השביל שסביבו הוקמו הבתים היה לכביש, המכונה סמטת שפ"ר, והכיכר הקטנה שבקצהו נהרסה כדי לאפשר תנועת כלי רכב.
סטפן נרזוב

תחילת הקריירה

ב-1885 התנדב נרזוב לשורות הלוחמים במלחמת בולגריה-סרביה (1885). ב-1887 החל את לימודיו באקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה וב-1892 נשלח ללימודי המשך באקדמיה הצבאית בטורינו שבממלכת איטליה. ב-1896 שב לבולגריה והוצב בתפקיד מטה שונים וב-1903 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה על ידי המלך פרדיננד הראשון למפקד משמר הארמון. ב-1908 התמנה לראש מחלקת מבצעים במטה הכללי הבולגרי ועסק בהכנות הצבאיות לקראת מלחמות הבלקן. ב-1911 הועלה לדרגת קולונל. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה שימש עוזרו של ראש המטה הכללי הבולגרי הגנרל איוון פיצ'ב ולאחר התפטרותו של פיצ'ב במהלך מלחמת הבלקן השנייה, חלק מסמכויותיו הועברו לנרזוב.

מלחמת העולם הראשונה

ב-1914 פיקד נרזוב על חטיבת רגלים ושנה מאוחר יותר הועלה לדרגת מייג'ור ג'נרל ומונה למפקד האוגדה ה-9 במסגרת הארמייה ה-1 ועימה לחם במערכה על סרביה. לאחר כניעת הסרבים הועברה אוגדתו של נרזוב לחזית המקדונית וסופחה ל"קבוצת בלוב" בפיקודו של הגנרל הגרמני אוטו פון בלוב, שהיה מפקד הזירה מטעם מעצמות המרכז. ב-25 בנובמבר 1916 מונה למפקד הארמייה ה-3 והוצב בגזרת דרום דוברוג'ה ושנה מאוחר יותר מונה למושל הצבאי של אזור הכיבוש "מוראבה" שבסרביה. לאחר תבוסת הבולגרים בקרב סקרה הדיח מפקד הצבא ניקולה ז'קוב את הגנרל דימיטר גשוב מפקד הארמייה ה-1 ומינה את נרזוב תחתיו. באוגוסט 1918 הועלה נרזוב לדרגת לוטננט גנרל.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה, במתקפה כוללת לאורך עמק הוארדאר במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של הגנרל הגרמני פרידריך פון שולץ. תוכניתו של ד'אספרה הייתה להטעות את הגנרל שולץ כך שיחשוב שתתבצע מתקפה בגזרת ביטולה ולבצע מתקפת הבקעה ישירות כנגד "קבוצת שולץ" שמנתה את הארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן והארמייה הבולגרית ה-1 בפיקודו של נרזוב. המתקפה נפתחה בהרעשה ארטילרית כבדה מ-580 קני תותחים על עמדותיה של "קבוצת שולץ", כוחות מעצמות המרכז הופתעו והחלו בנסיגה לאורך כל החזית. עוד באותו היום כבשו הסרבים את הר ורניק והתקדמו במהירות לאזור דוברו פולה. ב-15 בספטמבר הובסו הבולגרים בקרב דוברו פולה וחלק מחיילי האוגדות השנייה והשלישית נטשו את החזית והכריזו על מרד כנגד המלך פרדיננד הראשון. בגזרת אגם דויראן הצליחו חיילי הארמייה הבולגרית לבלום את התקדמות הבריטים ולהסב להם אבידות כבדות בקרב דויראן השלישי. מפקדת הצבא הבולגרי הורתה לנרזוב להסיג את חייליו לכוון גבול הממלכה וב-29 בספטמבר נחתם הסכם שביתת הנשק. באוקטובר פורקה מנשקה הארמייה ה-1 וחייליה שוחררו.

שלהי הקריירה ואחריתו

ב-1919 מונה נרזוב לתפקיד ראש המטה הכללי הבולגרי והוא נותר בצבא גם לאחר צמצומו בכפוף לסכומי חוזה ניי. ב-1920 הועלה לדרגת גנרל של חיל הרגלים ושנה מאוחר יותר סיים את שירותו הצבאי. ב-16 באפריל 1925 השתתף הגנרל נרזוב בתפילת האשכבה בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים. במהלך האירוע התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה, שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי, אך הוא איחר לאירוע מאחר שהיה בביקור תנחומים בביתו של גאורגייב. 160 בני אדם נהרגו בפיגוע ובכללם נרזוב שר ההגנה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ראש עיריית סופיה וקצינים בכירים בצבא הבולגרי ו-320 נפצעו.
אהרון גורשטיין

אהרן גוּרשטיין (כך גם בכתיב יידי; 1895 – 1941?) היה משורר יידי, מבקר ספרות וחוקר תולדות הספרות היידית סובייטי.

ביוגרפיה

הוא נולד ב-1895 בעיירה קרולבץ  שבדרום האימפריה הרוסית (כיום במחוז סומי שבאוקראינה). בגלל עבודתו של אביו, שהיה פועל תחבורה, עברה המשפחה ממקום למקום. בגיל 16 פרסם את שירו ראשון. ב-1913 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה יידית בווילנה, ובשנים 1916–1920 למד ספרות עברית באוניברסיטת פטרוגראד. ב-1920 התגייס לצבא האדום, עקב קוצר ראייה הוא הועבר לשירות מטה בחטיבתו ומאוחר יותר בארמייה השישית. בשירותו במטה הוא היה שותף במערכת העיתונאית של הצבא, הוא פרסם את "דפי המתנדב". הוא השתחרר מן השירות ביוני 1921.
לאחר שחרורו הוא החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, פרסם מספר עבודות בכתבי עת ועיתונים במוסקבה. תוך כדי לימודיו עבד גם בקומיסריון העממי לענייני מיעוטים. ב-1926 הוא החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה השנייה, זמן קצר לפני כן הוא פרסם עבודה מקיפה על י"ל פרץ. החל מ-1931 הוא בתור מרצה לתולדות ספרות יהודית במכונים פדגוגיים של קייב ואודסה. הוא חקר את הבעיות של הספרות היהודית במאה ה-19 ואת עבודותיהם של שלום-עליכם, דוד ברגלסון, דער נסתר, שמואל הלקין ואחרים. בשנים 1935–1936 הוא עבד במחלקה לביקורת ספרותית וביבליוגרפיה של העיתון "פרבדה", הוא פרסם מספר ביקורות על ספרות סובייטית בת-זמנו.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות התגייס לצבא האדום. הוא נהרג כנראה בקרב ליד מוסקבה ב-1941.
הרפתקות החייל איבן צ'ונקין

עלילה

הספרים מגוללים את עלילותיו של טוראי שמשרת כעגלון ביחידת חיל האוויר של הצבא האדום. בקיץ 1941, כמה ימים לפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות, מבצע אחד ממטוסי היחידה נחיתת חירום בקולחוז נידח. החייל צ'ונקין נשלח לשמור על המטוס. נאסר עליו לזוז ממקומו והובטח לו שיוחלף בקרוב. החייל רפה-השכל מבין את הפקודה כלשונה והוא לא זז מהמטוס עליו הוא שומר. מאידך, מפקדיו שוכחים כליל את הבטחתם ואת החייל ולא שולחים לו לא אספקה ולא מחליף.
אירוע זה הוא בסיס לעלילה נפתלת של חוסר הבנה במסגרתה מוכרז איבן צ'ונקין כבוגד, שכן בשל סירובו המוחלט לזוז מן המטוס, כדי לא להפר פקודה הוא נקלע לצרות וסכסוכים. בהמשך מתוודע הקורא לדמויות שונות המאכלסות את הקולחוז ולהווי החיים תחת השלטון הקומוניסטי. הספרים כתובים בהומור רב, כסאטירה מושחזת על טמטומו של הצבא, אטימותו של השלטון הסטליניסטי, אזלת ידם של הפקידים והמנהלים, הטיפשות ותאוות הבצע של אנשי המפלגה הקומוניסטית ועורמתו של הרוסי הפשוט.
תמימותו הקיצונית של איבן צ'ונקין ומעשיו הנעשים מתוך חוסר הבנה מוחלט של האירועים, ומתוך יושר וטוב לב מפורשים על ידי סובביו כעורמה יוצאת דופן. אבחנותיו הישירות והמפוכחות מאירות את האבסורדים של הצבא בספר הראשון ושל השלטון הקומוניסטי בספר השני. דמותו מזכירה גיבורים כפורסט גאמפ ושאנס גרדינר (גיבור הספר להיות שם) האמריקנים והחייל האמיץ שוויק הצ'כי וניקודם דיזמה הפולני.
הספר הראשון נכתב בשנת 1969 אך נדחה על ידי הוצאות ספרים ברוסיה ולבסוף הוברח למערב גרמניה ופורסם בשנת 1975 ותורגם לאנגלית, עברית ושפות אחרות. הספר השני נכתב ב-1979. בברית המועצות שני הספרים פורסמו רק בסוף שנות ה-80, בתקופת הפרסטרויקה.
ב-2007 פורסם חלק שלישי של עלילות צ'ונקין, בשם 'מגורש'.

הערכה וביקורת

בעוד הספר הראשון רווי הומור פרוע ואבסורדי והוא קליל יחסית ומצחיק, הספר השני מריר יותר ותמונת המציאות האבסורדית וחיי הקולחוז מתוארים, לצד הפן ההומוריסטי, בצורה יותר ריאליסטית וכואבת ולא נעדרים תיאורים קשים של רעב ומצוקה.
כבסאטירות רבות, מרחק השנים מן ההתרחשויות מטשטש את עוקצי הבדיחות שנכתבו על חשבון אירועים ותופעות שהיו ייחודיות לברית המועצות של ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. עם זאת התמונה הרחבה העולה מתוך הפרטים מציגה מחד הרהור על תופעות אנושיות כלליות ומאידך מפנה זרקור אל פרטי הקיום היומיומיים תחת השלטון הקומוניסטי כתיעוד היסטורי.

בתרבות

תיאטרון החאן הציג הצגה המבוססת על הספר הראשון בשנת 1980, בבימויו של אילן רונן.
ב-1994 הופק סרט בהפקה משותפת של צרפת, צ'כיה, רוסיה, אנגליה ואיטליה המבוסס על עלילות הספרים.
סניגליה

היסטוריה

סניגליה נוסדה במאה ה-4 לפנה"ס על ידי שבט גאלי מהסנונים (Senones). מעט לפני שנת 280 לפנה"ס (בקירוב), נכבשה סניגליה על ידי הרומאים והפכה לקולוניה הרומית הראשונה לחופי הים האדריאטי. שמה של העיר (Sini) הוא ככל הנראה שיבוש של הרומאים את השם שניתן לה על ידי הסנונים, ואילו התוספת "Gallica" נועדה על מנת להבדיל בינה לבין העיר סיינה (Siena) שבאטרוריה. סניגליה מוזכרת בהקשר של תבוסת עזרובעל ברקה בקרב מטאורוס שהתרחש באזור בשנת 207 לפנה"ס. 
סניגליה הוחרבה על ידי פומפיוס בשנת 82 לפנה"ס ומתקופה זו אינה נזכרת לעיתים קרובות. בהמשך הוחרבה העיר שנית על ידי אלאריק הראשון מלך הוויזיגותים, בוצרה על ידי הביזנטים והוחרבה על ידי הלומברדים במאה ה-8 ושוב על ידי הסרצנים במאה ה-9. 
בסניגליה מתקיים אחד מהגדולים שבירידים באיטליה, ומקורו מתוארך לשנת 1200 כאשר קיבל סרגיוס (Sergius) דוכס סינגליה שרידים ודאיים של מריה מגדלנה מדוכס מרסיי, שאת ביתו הוא אירס. ליריד מגיעים סוחרים מצרפת, הולנד, אוסטריה, גרמניה ובעיקר מהלבנט. 
העיר ניזוקה באופן קשה כתוצאה ממלחמות הגואלפים והגיבלינים עד כדי כך שנבחרה על ידי דנטה כדוגמה אופיינית לעיר חריבה. במאה ה-15 נכבשה ועברה מיד ליד בין בית מלטסטה ויריביהם. בשנים 1450-1455 הקים סיג'יזמונדו פאנדולפו מאלאטסטה (Sigismondo Pandolfo Malatesta) מרימיני ביצורים חזקים סביב העיר. האפיפיור פיוס השני העניק את העיר לאחיינו, אנטוניו פיקולומיני (Antonio Piccolomini), אך לאחר מותו של האפיפיור בשנת 1464 הסירו אותו אנשי העיר מעליהם. בשנת 1742 ניסה ג'קומו פיקולומיני (Giacomo Piccolomini) לכבוש את העיר, אך נכשל. האפיפור סיקסטוס הרביעי העביר את השליטה בעיר למשפחת דלה רוברה (Della Rovere) ומהם הועברה השליטה בעיר בשנת 1516 לידי לורנצו דה מדיצ'י. משנת 1624 הפכה סניגליה לחלק ממדינת האפיפיור ובדומה לשאר שטחי המארקה, היא נמסרה בשנת 1860 לממלכת איטליה.
הרצל קביליו

קורות חייו

קביליו החל את דרכו כשוער מחליף בקבוצת מכבי יפו כשזו הייתה בליגה הבכירה (אז הליגה הלאומית). הופעתו הראשונה הייתה בעונה 1972 כשוער מחליף, ומאז במשך 4 עונות הופיע 47 פעמים. בעונה 1976/77 שובץ כשוער קבוע ומאז ובמשך 8 עונות שיחק ב-176 משחקים. כולם בליגה הבכירה. היו אלו העונות המפוארות של הקבוצה, עם משה אוננה בהתקפה ומוצי לאון בהגנה. קביליו השוער שהחל את הקריירה שלו בגיל מאוחר יחסית (26), נחשב ספורטאי למופת ומנהיג הקבוצה. בין היתר זומן לנבחרת ישראל ושימש כשוער לצידם של השוערים אריה חביב ויוסי מזרחי.
בתחילת 1981 ביצע את השיר "עוד שבת של כדורגל", שנכתב והולחן על ידי עמי אסא (עיבוד: אילן וירצברג), אשר שימש במשך שנים רבות כשיר אוהדי הקבוצה שלו, ושל אוהדי כדורגל בישראל בכלל.
ב-1983 פרץ במכבי יפו ריב בין שחקני הקבוצה לבין ההנהלה על רקע קשיים כספיים ואיחור בתשלום משכורות. שחקני הקבוצה לא עלו למגרש, ובמקומם העלתה ההנהלה את שחקני הנוער. המחלוקת הסתיימה בפשרה, אך המנהיג קביליו נאלץ לעזוב את הקבוצה בעקבות מרד השחקנים ועל רקע מתיחות קשה בינו ובין ההנהלה שחששה ממנהיגותו. קביליו הועבר להפועל ירושלים, והיה חלק מהצוות שהעלה את הקבוצה לליגה הלאומית. עזיבתו של קביליו הכתה בהלם את אוהדי ושחקני מכבי יפו, וגם אותו עצמו. כמי שגדל ביפו ועשה בה את כל הקריירה שלו, לקח קביליו את העזיבה באופן קשה. את צערו ביטא בשירו "לירושלים הלכתי", שיצא בתחילת 1985 והפך ללהיט גדול. השיר על מילותיו ולחנו המלנכוליים הוא שיר קינה על העיר שנאלץ לעזוב, עם האנשים, הטעמים והריחות שאהב.
הוא לא יכול היה להשלים עם המעבר, והוסיף לחלום על שובו אל הקבוצה שהייתה ביתו. אולם אז לקה בסרטן, והניסיונות להשיבו כבר לא הועילו. הוא נפטר חודשים ספורים לאחר פרסום השיר.
בשנת 2008, מספר שנים לאחר פירוק קבוצת מכבי יפו, הקים ארגון האוהדים שלה את הקבוצה מחדש, תחת השם "מכבי קביליו יפו", על שמו של השוער.