google/wiki40b huggingface dataset:
אגרות הראיה

ספר אגרות הראיה (ראשי תיבות של אגרות הרב אברהם יצחק הכהן) הוא סדרת ספרים המקבצים מכתבים שכתב הרב קוק. ככלל חולקו מכתביו של הרב קוק למכתבים בעלי תוכן הלכתי, שנתפרסמו בספרי השו"ת שלו (משפט כהן, דעת כהן, עזרת כהן ואורח משפט), לבין המכתבים העוסקים בעניינים ציבוריים, הגותיים ועוד, שנתפרסמו בספרי אגרות הראיה. לעיתים, אותו מכתב עצמו, נתפרסם חלקו באגרות הראיה וחלקו באחד מספרי השו"ת.

מהדורות הספר

עוד בחייו של הרב קוק יצא לאור בשנת ה'תרפ"ג בהוצאת "דגל ירושלים" ספר בשם אגרות ראיה שכלל כ-140 אגרות, אולם לאחר פטירתו יצא הספר לאור במתכונת רחבה הרבה יותר (ובהשמטת כמה קטעים שיצאו בספרים אחרים). הספר יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק בשלושה כרכים, בעריכתו של הרב צבי יהודה קוק. בכרך הראשון, אגרות הראיה א, אגרות עד סוף שנת ה'תר"ע (רוב האגרות החל משנת ה'תרס"ז, אז החלה עבודת השימור של אגרות הרב באמצעות נייר קופי); בכרך השני, אגרות הראיה ב, אגרות בין השנים ה'תרע"א-ה'תרע"ה; בכרך השלישי, אגרות הראיה ג, אגרות בין השנים ה'תרע"ו-ה'תרע"ט.
בשנת ה'תשמ"ד לאחר פטירת הרצי"ה הוציא לאור מכון הרצי"ה כרך נוסף, רביעי, שנערך על ידי הרב יעקב פילבר, ובו אגרות בין השנים ה'תר"פ-ה'תרפ"ה. כרך זה נחשב במשך שנים רבות קשה להשגה, חסר ולא-מוגה. בשנת ה'תשע"ח הוציא לאור המכון את אגרות הראיה ד - כרך ובו איגרות משנות ה'תר"פ-ה'תרפ"א, וכעבור כשנה את אגרות הראיה ה - עם איגרות משנת ה'תרפ"ב. בכרכים אלה, שנערכו בידי הרב זאב נוימן, נוספו מאות איגרות חדשות, נספחות (בהן איגרות ממשרד הרבנות הראשית, איגרות אל הראי"ה ועוד) הגהות רבות ומפתחות. כרכים נוספים מתוכננים בעתיד.
נכון ל-2018 עדיין לא פורסמו באופן מסודר האיגרות מעשר שנות חייו האחרונות של הרב (ה'תרפ"ו-ה'תרצ"ה), אולם ככל הידוע רוב האגרות משנים אלו קצרות ובעלות אופי טכני הקשור בדרך כלל לניהול ענייני הרבנות הראשית. איגרות נוספות פורסמו לאורך השנים בבמות שונות, במיוחד בכרכים של "אוצרות הראי"ה" ובגיליונות "מגד ירחים".
חלק מהאיגרות העוסקות בלימוד תורה צורפו לספר אורות התורה כנספח. ב-2005 הוציא הרב שלמה אבינר את אגרות הראי"ה ערוכות לפי נושאים בארבעה כרכים בשם "הליכות הראי"ה".
בשנת ה'תשמ"ז הוציא לאור מכון הרצי"ה כרך אגרות לראי"ה, שבו חלק מהאיגרות שכתבו רבנים לרב קוק. בשנת ה'תש"ן יצאה לאור מהדורה מורחבת, הכוללת קרוב למאתיים איגרות נוספות. איגרות נוספות מעין אלו פורסמו במשך השנים בבמות שונות.
ג'ון טאוונר

חייו

טאוונר נולד בלונדון. עיקר יצירתו הייתה בתחום הכנסייתי. כפי שראה זאת, המוזיקה הכנסייתית בתקופת הרנסאנס סבלה מעודף תיחכום והוא פעל לתיקון הבעיה בשימוש במונודיה פשוטה. בהשפעת יצירה של איגור סטרווינסקי, "שיר קודש", ששמע ב-1956, החליט לעסוק בהלחנה, וכעבור עשרים שנה אף המיר את דתו והצטרף לכנסייה הפרבוסלבית.
ביצירה קודמת שלו, קנטטה בשם "הלוייתן", משנת 1968, עשה טאוונר שימוש במוזיקה אלקטרונית ובחטיבות צלילים בנוסח מסייאן להגברת האפקט הדרמטי. יצירותיו האחרות כוללות קונצ'רטו לצ'לו פוסט-מינימליסטי בשם "צעיף המגן" (1989), המצטיין באופיו הרוחני; "תרז", אופרה נוצרית במערכה אחת (1979); שתי אופרות קאמריות, "רוח ענוגה" (1977) ו"מרים המצרית" (1992); קונצ'רטו קאמרי (1968); "הגנב שחזר למוטב", לקלרנית ותזמורת (1991); "אחמאטובה: רקוויאם" (1981); "קינת אם האלוהים" (1989); "תחייה" (1990) ויצירות כוראליות שונות; "וריאציות על שלושה עכברים עיוורים" (1973) ו"לזכר איגור סטרווינסקי" לשני חלילי אלט, עוגב ופעמונים, 1971.
איבאר בלאנגרוד

ביוגרפיה

בלאנגרוד נולד בלונר, נורווגיה. הוא היה אחד מטובי המחליקים המהירים בעולם למשך 15 שנים, מ-1924 עד 1939. מקום הולדתו, לונר, נמצא באזור האדלנד שבנורווגיה, שממנו באו שני מחליקים אחרים נוספים, מיכאל סטקסרוד והנס אנגנסטנגן, והשלושה נודעו כ"שלישיית האדלנד". הוא ייצג את מועדון Trondhjems SK.
הקריירה הבינלאומית של בלאנגרוד החלה ב-1924, כשהוא בן 19, מיד לאחר אולימפיאדת החורף שנערכה באותה שנה. באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, במקצה ה-10000 מ', זווג עם יוליוס סקוטנב, האלוף האולימפי במקצה. בלאנגרוד הדהים כשהביס את סקוטנב בזירת ההחלקה הביתית שלו.
במהלך השנים הבאות, בלאנגרוד זכה באליפות העולם בקטגוריה הכוללת ארבע פעמים (בתקופתו עוד לה נערכה אליפות עולם במרחקים השונים), ארבע פעמים באליפות אירופה בקטגוריה הכוללת, חמש פעמים באליפות נורווגיה בקטגוריה הכוללת, ובארבע מדליות זהב אולימפיות. באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936) זכה בשלוש מדליות זהב, ב-500 מ', 5000 מ' ו-10000 מ', כשהמדליה האחרונה נחשבה להפתעה (התמחותו של בלאנגרוד הייתה במרחקים הארוכים). באירוע הרביעי באולימפיאדה, 1500 מ', זכה בלאנגרוד במדליית הכסף, כשהוא מפסיד לבן ארצו צ'ארלס מאתייסן. הצלחה זו באה 8 שנים לאחר מדליית הזהב הראשונה שזכה בה, 5000 מ' באולימפיאדת סנט מוריץ (1928). שם הוא גם זכה במדליית ארד ב-10000 מ'. באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), זכה בלאנגרוד במדליית כסף ב-10000 מ'. התחרויות שם נערכו בשיטה האמריקאית, לפיה הוזנקו כל המתחרים יחד, ולא לפי השיטה האירופאית, בה המתחרים יוצאים זוגות-זוגות. לו התחרויות היו נערכות בשיטה האירופאית, הוא היה מועמד בכיר לזכייה במדליות זהב שם.
בשנת 1930, בלאנגרוד עלה לראש דירוג האדלסקלנדר, המשקלל את שיאיהם האישיים של כל המתחרים, לאחר שבראשו ישב אוסקר מאתייסן במשך 21 שנים. במשך 7 השנים הבאות יישאר בלאנגרוד בראש הדירוג, עד שמיכאל סטקסרוד יחליף אותו.
במהלך חייו קבע בלאנגרוד 5 שיאי עולם - 3 ב-5000 מ', אחד ב-3000 מ', ואחד ב-10000 מ'. בנוסף לכך, במסגרת תחרויות הניסיון (הלא רשמיות) לבחינת השיטה האמריקאית בהחלקה מהירה ערב אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), קבע בלאנגרוד זמן של 16:46.6. זמן זה לא נחשב שיא עולם (כי התחרות לא הייתה רשמית), אך זה יהיה הזמן המהיר ביותר להחלקת 10000 מ' במשך 20 שנים, עד שהיאלמר אנדרסן יקבע את שיאו המפורסם 16:32.6.
דישה

דישה, או דַיש, היא פעולה חקלאית שמטרתה הפרדת המוץ מן הדגן.
בעבר (ובמקומות מסוימים בעולם עדיין) הפרדת מוץ החיטה מגרגרי החיטה נעשתה בעזרת מורג הרתום לבהמה ונגרר במעגלים בגורן על השיבולים. לאחר פעולה זו נדרשת פעולת הזרייה כדי לסלק את המוץ ולהשאר עם הדגן הנקי.
בשנות האלפיים, פעולה זאת נעשית בצורה מכנית באמצעות קומביין תבואות, בעת הקציר.
המלה דיש הפכה למטבע לשון והביטוי "לחזור ולדוש בדבר" נובע מפעולת הדייש המחזורית ולכאורה בלתי נגמרת.
סרו

מאפיינים

המינים בסוג מתאפיינים בקרניים חדות מקושתות לאחור, שגדולות יותר אצל הזכרים מהנקבות. יש להם פרווה עבה - לרוב עם שערות ארוכות, שמגנה עליהם מטמפרטורות קרות בבית גידולם. יש להם גוף ארוך וצר, צוואר קצר וראש משולש. האף גדול עם נחיריים רחבים. הכתפיים והרגליים שרירים ומוצקים, והפרסות קצרות ועבות ומותאמות במיוחד לטיפוס. ניתן להבחין במספר הבדלים בולטים בין הסרואים לבין הגוראלים: לסרואים יש אוזניים ורגליים ארוכות יותר, הם גדולים יותר במידות גוף, קרניהם ישרות יותר והם בעלי רעמה ארוכה יחסית בעורף. הזנב שלהם קצר יותר והם בעלי בלוטות ריח עגולות ושחורות סמוך לעיניים. 
הסרואים הם בעלי חיים ביישנים הפעילים בעיקר בשעות הבוקר והערב בחיפוש אחר מזון, ותזונתם מורכבת בעיקר מעלים ועשבים. בשעות הצהריים הם נחים במסתור במערות, צוקים או סלעים. הם פעילים לרוב בבדידות, אך מדי פעם מספר נקבות וגדיים יצרו קבוצה של עד 7 פרטים. הסרואים בדרך כלל מונגומים, והזכר והנקבה יחיו יחדיו בטריטוריה קבועה. ההריון נמשך כ-7 חודשים לאחיהם נולד גדי יחיד בדרך כלל. הסרואים חיים ביערות ממוזגים ויערות עננים הרריים בגבהים של עד 4,500-200 מטר מעל פני הים, והם מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות צואה או שפשוף של הקרניים ובלוטות הריח בעצים ושיחים. השבילים בטריטורית הסרואים מלמדת על כך שהם הולכים בנתיבים קבועים לאזורי פעילות. הקרבות בין הזכרים עלולים להסתיים בפציעות חמורות בשל הקרניים החדות שלהם.
סידי פרג' חלימי

ביוגרפיה

נולד לרב סידי אברהם חלימי (שכונה על ידי קרוביו גם "סידי באהא") ולבנדקיה זרביב (שכונתה על ידי המשפחה "מה בנדקיה"), בתו של הרב שמעון זרביב, בה' בחשוון ה'תרל"ז (22 באוקטובר 1876), זמן קצר אחרי שיהודי אלג'יריה קיבלו אזרחות צרפתית לפי צו כרמיה. אביו, רבי אברהם, היה נצר למשפחת רבנים אלג'יראים חשובה, בהם אביו סידי בנימין חלימי וסבו רבי כאלפאלח חלימי. אמו, בנדקיה, הייתה נצר לשושלת ארוכה של רבנים, שבראשה עמד רבי מסעוד זרביב (בעל זרע אמת, שכונה "אל חסיד") שחי במאה ה-18.
הוריו של רבי פרג' היו עניים, ומצב המשפחה החמיר עוד יותר כאשר הוא התייתם מאביו בגיל 12. בנערותו למד לימודי קודש - תורה, שני התלמודים, הלכה ואגדה - ובמקביל נאלץ גם לעבוד כדי לסייע בפרנסת משפחתו. 
בתוך שנים ספורות, נחשב לתלמיד חכם מופלג, והדבר לא נעלם מעיניהם של ראשי הקהילה, שמינוהו לדיין בגיל 18, לאב בית הדין בגיל 21 ולתפקיד הרב הראשי של קונסטנטין בגיל 24.
בתקופת חייו, הקהילה היהודית באלג'יריה הייתה בפריחתה. נודע בתור "הרועה הרוחני" של יהודי קונסטנטין, ושמו נודע ברחבי אלג'יריה ובארצות השכנות לה בצפון אפריקה, ואף בצרפת.
הלך לעולמו בכ"ט באלול התשי"ז (25 בספטמבר 1957), זמן קצר יחסית לפני שרוב יהודי אלג'יריה נטשו אותה בעקבות אירועי עצמאותה ושחרורה מהריבון הצרפתי.
כיום, דמותו היא מהנערצות ביותר על ידי היהודים האלג'יראים בצרפת ובישראל.

אישיותו ופועלו

הרב חלימי היה איש ציבור מוערך ומסור, ששמר על קשר טוב עם כל חלקי הקהילה לגווניה, ללא כל קשר לדרגתם הדתית והרוחנית של העומדים מולו. כאדם כריזמטי, מסירותו לקהילה הייתה אין סופית. תרם רבות לגופי הקהילה, כדוגמת ארגוני צדקה, גמילות חסדים ותלמוד תורה. בתקופת מלחמת אלג'יריה, נתבקש לכהן כרבה הראשי של תוניסיה, אבל סירב בשל נאמנות ליהודי קונסטנטין.

משפחתו

הרב חלימי נישא לטפחה ביטון (שכונתה במשפחה "מה טפחה") ב-9 במרץ 1898, ולזוג נולדו שמונה ילדים, שבע בנות - מרים, פאולין, צ'ורקיה, ג'ורג'ט, בלאנש, ג'ולי וסוזן ובן יחיד - רבי אבנר שלום, שהשתתף בהוצאה לאור של ספריו אביו וסבו. בתו מרים התגרשה מספר שנים לאחר נישואיה, ונפטרה בגיל צעיר. בנה, ג'ילבר מרדכי אשור נותר יתום בגיל 9, והרב חלימי ואשתו אימצו את הנכד וגידלו אותו בביתם. בתחילת שנות השישים הגיעו לצרפת אחרי עצמאות אלג'יריה, רובם לאזורי פריז ומרסיי. חלק מהנכדים והנינים עלו בהמשך מצרפת לישראל.
תשע מלכות

תקציר העלילה

שני נוכלים זעירים, מרקוס המחוספס והוותיק וחואן הצעיר והמקסים, נפגשים במקרה. מרקוס, שמוצג כאיש חסר מצפון שמרמה את כולם, כולל את משפחתו, מציע לחואן ללמד אותו מספר תרגילים ליום אחד. חואן, הזקוק לכסף כדי לשחרר את אביו מהכלא, מסכים. בהמשך היום מרקוס פוגש את שותפו לשעבר שמספר לו על איש עסקים עשיר שנמצא בעיר ומעוניין לקנות בולים נדירים ויקרי ערך ("תשע מלכות").
מרקוס וחואן מחליטים לשתף פעולה כדי לעקוץ את האספן העשיר, אך בדרך הם נתקלים בשלל בעיות ונאלצים לאלתר. ככל שהעלילה מסתבכת, קשה יותר לדעת מי מרמה את מי, עד לסוף המפתיע.
דון מקנזי

ביוגרפיה

מקנזי נולד בהוליווד, לוס אנג'לס, קליפורניה. הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה והתאמן תחת הדרכתו של ג'יימס קונסילמן.
למרות שלא היה מועמד לניצחון באולימפיאדת מקסיקו (1968) זכה מקנזי ב-2 מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 1:07.7 דקות, לפני ולדימיר קוסינסקי (שיאן עולם לשעבר) (1:08.0 דקות) וניקולאי פנקין שיאן העולם (1:08.0 דקות) מברית המועצות. כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:08.1 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:54.9 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:57.5 דקות) וברית המועצות (4:00.7 דקות). זמנו בסגנון החזה בזינוק שליחים היה 1:06.4 דקות.
בשנת 1969 זכה מקנזי בתואר NCAA במשחה ל-100 יארד חזה.
הוא נפטר ב-3 בדצמבר 2008 לאחר מאבק ממושך בסרטן המוח שחלה בו.
תומאס ונדל

ביוגרפיה

ונדל נולד ברוד איילנד. ב-1982 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא ארצות הברית. 
עבר קורס קציני ארטילריה בסיסי ושירת כקצין תותחנים במרכז אש סוללתי, סגן מפקד סוללה וקצין במרכז אש גדודי של הגדוד הראשון ברגימנט הארטילריה 17 בפורט סיל שבאוקלהומה. לאחר קורס קציני ארטילריה מתקדם הוצב בגרמניה המערבית ושירת כקצין תכנון ומפקד סוללה בגדוד הרביעי של רגימנט הארטילריה ה-29 בדיוויזיית החי"ר השמינית. סיים לימודים במכללה לפיקוד ומטה של הצבא והוצב בדיוויזיית הפרשים הראשונה. שירת כקצין אג"ם במטה בגדוד השני של רגימנט הארטילריה ה-81, וכסגן מפקד וקצין אג"ם במפקדת הארטילריה של הדיוויזיה. 
פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט הארטילריה ה-37 של דיוויזיית החי"ר השנייה בפורט לואיס שבוושינגטון. בשנים 2004–2005 פיקד על בריגדת הארטילריה 75 ולחם עמה במלחמת עיראק בתמיכה לכוחות דיוויזיית הפרשים הראשונה. לאחר מכן שירת במשך שלוש שנים במרכז האימונים הרב-לאומי בהוהנפלס שבגרמניה. בשנים 2008–2010 שירת כסגן מפקד דיוויזיית החי"ר השלישית ובמסגרת זו השתתף במבצע שחר חדש בעיראק. באוקטובר 2011 מונה לראש ענף מבצעים, גיוס וכוננות במחלקת הצבא של ארצות הברית. 
ביוני 2013 מונה למפקד דיוויזיית הח"יר השנייה המוצבת בקוריאה הדרומית. בפברואר 2015 מונה לעוזר ראש מטה וקצין אג"ם פיקוד כוחות האו"ם וארצות הברית בקוריאה הדרומית. בפברואר 2016 מונה למפקד הארמייה השמינית בפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, המרכזת את כוחות צבא ארצות הברית בקוריאה הדרומית. מילא תפקיד זה עד ינואר 2018 ופרש מהצבא.
ונדל בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת ובסטר ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ממכללת המלחמה הלאומית. נשוי לדורין ואב לשלושה בנים, כולם קצינים בצבא.
עידית סולקין

ביוגרפיה

סולקין גדלה בתל אביב למשפחה מוזיקלית שבה עסקו שני הוריה בחינוך. התגייסה לצה"ל ושירתה במשרד הביטחון.

כמוזיקולוגית ואשת חינוך

סולקין בעלת תואר ראשון במוזיקולוגיה ותואר שני בייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב, תעודת הוראה במוזיקה ממכללת לוינסקי, תואר שלישי במדעי המוזיקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופוסט דוקטורט בתקשורת בדגש על מדיה וילדים. הדוקטורט של סולקין התבצע במעבדה לחקר המוזיקה והתמקד בהשפעות של מוזיקה על התפתחות מוטורית, חברתית וקוגניטיבית של ילדים. מחקר הפוסט-דוקטורט שלה עוסק בהשפעות המדיה על מרחב הילדות וההורות.
סולקין לימדה 9 שנים במחלקה לאמנויות בחטיבת מדעי המוזיקה ולאחר מכן לימדה במחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מעבירה קורס להכשרת מורות לריתמיקה במכללת "דעת - מוזיקה ושילוב אמנויות" ומלמדת במכללה האקדמית לחינוך גבעת וושינגטון.
סולקין חברה בעמותת "הפורום הדיגיטלי - שומרים על הילדים ברשת" ובמסגרתה היא מרצה בימי עיון ומעבירה הכשרות לאנשי מקצוע; בשנת 2019 הצטרפה למחאת הורים שיצאו נגד מילות השיר והקליפ הפרובוקטיבי "מים" של דודו פארוק.

כמוזיקאית

סולקין כותבת ומלחינה פזמונים ושירי משחק לילדים, יצירותיה עוסקות בקשר שבין פעילות מוזיקלית להתפתחות הילד. במהלך השנים הוציאה 11 אלבומים מוזיקליים ו-3 תקליטורי DVD של תוכניות ילדים שכתבה והפיקה. סולקין שיתפה פעלולה עם המעבד והפסנתרן הישראלי דוד סופר במספר אלבומים וקטעים מתוך התוכניות שלה שודרו בערוץ "הופ" ו-"לולי".
בשנת 2011 התארחה בתוכנית הבוקר "יופי של יום" עם קרין מגריזו. בשנת 2018 התראיינה בתוכנית "מחוץ לזמן" עם אהרן ברנע.

חיים אישיים

סולקין נשואה ואם לשלושה ילדים, מתגוררת בתל אביב.
פסטיבל הסרטים קרתגו

פסטיבל הסרטים קרתגו הוא פסטיבל קולנוע דו-שנתי הנערך בחסות ממשלת תוניסיה.
נוסד בשנת 1966 על ידי משרד התרבות התוניסאי ביוזמה של הבמאי טאהר צ'ריה. בפסטיבל משתתפים סרטים שמקורם במזרח התיכון ובאפריקה.
הסרט המנצח זוכה בפרס תנית הזהב, על שמה של אלת העיר קרתגו.
ריו דה ז'ניירו (מדינה)

היסטוריה

הנוכחות האירופאית בסביבת ריו דה ז'ניירו התחילה יחד עם הנוכחות האירופאית בכל ברזיל, והתחילה בערך בשנת 1502. בשנים 1555-1567 האזור נשלט על ידי צרפת, אשר רצו להקים באזור מושבה. בהמשך הפורטוגזים חזרו לשלוט באזור. העיר עצמה הוקמה בשנת 1565. העיר התפתחה מאוד במהלך המאה ה-17, כתוצאה מגידול קני סוכר וגידול בקר. פיתוח העיר הואץ עם גילוי זהב במאה ה-18. בשנת 1763 ריו הפכה לבירה הקולוניאלית של ברזיל. בתחילת המאה ה-19 התקיימו רפורמות רבות בכל תחומי החיים באזור ריו- יציר מנהל תקין ובניית כנסיות, בנקים ובתי חולים.
עד 1960 בירת המדינה הייתה העיר ניטרוי, כאשר העיר ריו דה ז'ניירו הייתה בירתה של ברזיל והשתייכה ליחידה פדרלית נפרדת (המחוז הפדרלי). בשנת 1960, לאחר הקמתה של בירתה הנכחית של ברזיל, ברזיליה, והעיר ריו דה ז'ניירו הפכה גם למדינה נפרדת, מדינת גואנברה. בשנת 1975 הוחלט לאחד את מדינת גואנברה עם מדינת ריו דה ז'ניירו ומאז משמשת העיר ריו דה ז'ניירו כבירת מדינת ריו דה ז'ניירו.

דמוגרפיה ואוכלוסייה

לפי IBGE, בשנת 2008 התגוררו במדינת ריו דה ז'ניירו כ-15,772,000 תושבים, כאשר הצפיפות עמדה על כ- 352 נפש לקמ"ר. 96.9% מהתושבים מתגוררים בערים, וצמיחת האוכלוסייה עומדת על כ-1.3%.
יליד מדינת ריו דה ז'ניירו מכונה "פלומיננסה" (fluminense, מהמילה "flumen" בלטינית, שמשמעותה "נהר"), למעט יליד העיר ריו דה ז'ניירו, אשר מכונה "קריוקה" (carioca).
השפה הנפוצה היא פורטוגזית, ומשם הגיעו רוב הלבנים לברזיל. קבוצות אתניות אירופיות (אשר הגיעו בעיקר משווייץ, גרמניה ופינלנד) התיישבו בעיקר באזורים ההרריים של המדינה.

כלכלה

המגזר הגדול ביותר בריו דה ז'ניירו הוא המגזר התעשייתי, אשר מהווה 51.6% מהתמ"ג, ולאחריו מגזר השירותים (47.8% מהתמ"ג והחקלאות (0.6% מהתמ"ג). נכון לשנת 2004, המדינה מהווה כ-15.6% מהתמ"ג הארצי כולו.
הוסר

הוסרים (מהונגרית Huszár) הם סוג של פרשים שהיו נפוצים באירופה בעת החדשה. 
הוסרים הם לרוב פרשים קלים, למעט מקרים יוצאים מהכלל בפולין ובתקופה מסוימת בהונגריה - שם עטו שריון כבד. 
מקורם של ההוסרים הוא ככל הנראה במאה ה-14. ההוסרים הראשונים גויסו בהונגריה על מנת להתמודד עם האיום הטורקי שרוב פרשיה היו פרשים קלים או בינוניים. כתוצאה מכך, הם היו גמישים ומהירים יותר מהאבירים האירופאים. על מנת לענות על איום זה, גייסו צבאות אירופה פרשים קלים משלהם. ההוסרים היו מוצלחים מאוד בהדיפת הכוחות הטורקיים, וכתוצאה מכך עמים אירופאים רבים העתיקו את המודל ההונגרי המוצלח לצבאם. אחד מהמקרים המפורסמים ביותר של שימוש בהוסרים היה במצור על וינה בשנת 1683, בו ההוסרים הפולניים (מכונים גם ההוסרים המכונפים או winged hussars באנגלית) הסתערו על הכוחות העות'מאנים.
בעת החדשה, רוב הצבאות האירופאים השתמשו בהוסרים בתור פרשים קלים.
המאפיין הייחודי של ההוסרים בעת החדשה היו מדיהם היפים. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ההוסרים נחשבו לחיל אמיץ ויוקרתי.
אלברכט השלישי, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

אלברכט השלישי נולד ב-27 במרץ 1401 לארנסט, דוכס בוואריה ואליזבטה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה. בשנת 1429 רצה אלברכט להתחתן עם אליזבת, בתו של אברהרד השלישי, רוזן וירטמברג, אולם היא סירבה ולבסוף התחתנה עם יוהאן השלישי, רוזן ורדנברג. בשנת 1432 התחתן אלברכט בחשאי עם אגנס ברנאואר, שהייתה משרתת פשוטה. לכששמע על כך אביו הוא כעס מאוד, וב-12 באוקטובר 1435 הורה אביו על רציחתה באשמת כישוף, בזמן שאלברכט היה במסע ציד. בעקבות כך ברח אלברכט אל קרוב משפחתו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, אולם לאחר זמן קצר התפייס עם אביו. בשנת 1436 התחתן אלברכט עם אנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן.
בשנת 1438 מת אביו ארנסט, דוכס בוואריה, ואלברכט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1440 הוצע לאלברכט הכתר הבוהמי, אולם הוא סירב לקבלו. בשנים 1444–1445 יצא אלברכט לשני מסעות כנגד הברונים השודדים. בשנת 1447 מת לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטדט, אולם אלברכט ויתר על חלקו לירושה, והדוכסות עברה כולה לבן דודו היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט.
ב-29 בפברואר 1460 מת אלברכט, ובנו יוהאן הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
דניקה ד'הונדט

ביוגרפיה

ד'הונדט נולדה בלונדון, לאם אנגלייה ולאב אירי ובילדותה היא היגרה עם משפחתה לקנדה. לאחר סיום התיכון במונטריאול היא החלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
ב-1959 נבחרה למיס קנדה, וייצגה את קנדה במיס עולם 1960. לאחר מכן חזרה ללונדון משך תקופה מסוימת, שם עבדה כשחקנית בתיאטרון, והופיעה במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה ב-BBC. לאחר מכן היא שבה לקנדה, והחלה לשמש כמנחת משחקי טלוויזיה ותוכניות אירוח ב-CBC, תאגיד השידור הציבורי של קנדה שבמסגרתם ראיינה סלבריטאים שונים.
ב-1960 היא התחילה את הקריירה ההוליוודית שלה שנמשכה עד 1990. ב-1961 שיחקה בסרט "Living Venus" הארווי קורמן שצולם בשיקגו, היא הופיעה בעיקר בסרטים מסוג בי מובי, ב-1962 שיחקה בפרק של הסדרה המבוססת על הסרט מר סמית הולך לוושינגטון, בסדרה "טרזן" של NBC וגם הופיעה בסדרה "המופע של קארה ויליאמס.
במהלך הקריירה שלה ביימה גם מספר מופעים בברודוויי, ופרסמה שני ספרים שכתבה.
היא נישאה ליינן נלו אולבו ונולדו להם שישה ילדים, ביניהם השחקנית אמריקה אוליבו. הם מחזיקים יקב בבעלותם.
יחסי מולדובה–שווייץ

ביקורים מדרג גבוה והצהרות

באפריל 1992 הנספח הצבאי השווייצרי במוסקבה ציין כי שווייץ נועדה ליצור קישורים בין המוסדות הצבאיים השווייצריים והמולדובים ולסייע למולדובה לחזק את הכוח ההגנתי.
בינואר 1999, ביקר הנשיא המולדובי פטרו לוצ'ינסקי בשווייץ, וקבע כי יש התקדמות בהרחבת היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
באוקטובר 2006, השגריר יוצא הדופן ומיופה הכוח של שווייץ למולדובה, כריסטיאן פסלר הצהיר כי שווייץ תומכת במאמצי האינטגרציה האירופית של המולדוביים, ומקווה להסדר בדרכי שלום של הסכסוך הטרנסניסטרי.
ביוני 2008, סגן ראש ממשלת מולדוביה ושר החוץ האינטגרציה האירופית, אנדריי סטרטן ביקר בשווייץ, ונפגש עם בכירים כדי לדון על שיפור היחסים בין שתי המדינות, בדגש על נושאים כגון הסדרי ויזה משותפים, שיתוף פעולה, מאמצים חברתיים, תיירות וחינוך, ואף ציינו תוכניות לפתוח שגרירות של שווייץ בקישינב.
בדצמבר 2008 ולרי אוסטלפ, סגן שר החוץ של מולדובה, ביקר בשווייץ ונפגש עם בכירים על מנת לדון על הזדמנויות לשיפור היחסים הכלכליים.

הסכמים

החל משנת 2008, מולדובה ושווייץ חתמו על תריסר הסכמי ידידות, כאשר חצי מהם היו כלכליים.

סיוע

בשנת 1996 דווח כי תוכנית המיקרו-ארגונית השווייצרית-אמריקאית מלווה כסף לעסקים קטנים והלוואות כדי לסייע למפעלים צעירים במולדובה. המזכירות לענייני כלכלת המדינה בשווייץ הייתה אחראית למימון הפרויקט ב-2005 במטרה לסייע למשרד הכלכלה והמסחר המולדובי בשיפור רמת השקעת חוץ ישירה.
הסוכנות השווייצרית לפיתוח ושיתוף פעולה (SDC) הייתה פעילה במולדובה מאז 2000, ותמכה במתן סיוע הומניטרי. SDC תמכה אף בארגון הבינלאומי להגירה ב-2001, כדי להתחיל את תוכנית ההחזרה עבור קורבנות של סחר בנשים. הארגון הבינלאומי Terre des hommes בלוזאן היה פעיל במולדובה מאז 2005, וסייע במתן תמיכה והדרכה של הרשויות בהגנה על ילדים בסיכון של הזנחת הורים, התעללות, ניצול, וסחר בסמים. המכון הטרופי בשווייץ סיפק סיוע למולדובה מאז 2006 בטיפולים טרום לידתיים.

יחסים כלכליים

שווייץ היא שותפת המסחר ה-14 בגודלה של מולדובה.
ביולי 2000, הנשיא של חברת התעופה השווייצרית "קרוסאייר" נפגש עם נשיא מולדובה, פטרו לוצ'ינסקי והביע נכונות להרחיב את השותפות עם אייר מולדובה שבבעלות המדינה, ולקחת חלק בהפרטה של אייר מולדובה. הממשלה המולדובית אף ניהלה משא ומתן עם Militzer & Münch על הזיכיון לנהל את חברת הרכבת הלאומית של מולדובה. אלן בנץ' מתוך מחלקת החוץ של המזכירות של כלכלת שווייץ הצהיר בראיון כי היו הזדמנויות עסקים שווייצריות-מולדוביות רבות.
בדצמבר 2008, יזמים מולדובים בשווייץ השתתפו בפורום מאורגן שהוקם על ידי לשכת המסחר השווייצרי-מולדובי, עם המרצים האורחים פייר-פרנסואה אונגר, שר הכלכלה והבריאות של קנטון ז'נבה, ושר האוצר המולדובי, מריאן דרלשיאנו.

שונות

ביוני 2003 הפרלמנטרית השווייצרית רות-גבי ורנוט-מנגולד הציגה דו"ח על סחר באיברים מול מועצת אירופה, יחד עם ראיות בנושא שנאספו במולדובה. הדבר עורר ברשויות השווייצריות רצון לשקול חקיקה חדשה, כדי למנוע ניצול לרעה של תרומות איברים.
ערך בנזף

ערך בנזף או מדד הכוח של בנזף (באנגלית: Banzhaf power index) הוא מושג בתורת המשחקים, המנסה לתת מדד לכוחו של שחקן במשחק פשוט.

הגדרה פורמלית

משחק פשוט הוא סוג של משחק שיתופי בצורה קואליציונית  בו שוויה של קואליציה הוא תמיד 0 או 1. אם הערך הוא 1 נאמר שזו קואליציה מנצחת ואם הוא 0 נאמר שזו קואליציה מפסידה. משחק נקרא מונוטוני אם לכל שתי קואליציות S ו- T, המקיימות , מתקיים .
עבור משחק פשוט מונוטוני , המקיים , ועבור שחקן  כלשהו, נגדיר את הערך  כמספר הקואליציות  המקיימות  וכן . כלומר,  הוא מספר הקואליציות ששחקן  בהצטרפותו אליהן מעביר אותן ממפסידות למנצחות (במקרה זה נאמר כי  הוא שחקן ציר).
נגדיר את ערך בנזף של שחקן i במשחק  להיות:

המשמעות ההסתברותית של ערך בנזף

נניח כי כל שחקן בוחר באקראי ובאופן בלתי תלוי בחבריו כיצד להצביע. נצטמצם למרחב הסתברותי בו החלטה עוברת על חודו של קול. כלומר, רק על ידי קואליציות מנצחות מינימליות בגודלן.
אם מספר הקואליציות המנצחות המינימליות הוא , ושחקן  הוא שחקן ציר ב-  מתוכן, אז ההסתברות שיהיה שחקן ציר היא בדיוק .
ערכי בנזף מתקבלים מהנרמול של סכום ההסתברויות  ל-1.
ואכן: מ-  נקבל:
,
ואז, הגודל  הוא בדיוק .
לכן, ערך בנזף הוא גודל השוואתי. כלומר, ניתן לומר שאם ערך בנזף של שחקן 1 גדול פי b מזה של שחקן 2, אזי הסיכוי ששחקן 1 יהיה שחקן ציר גדול פי b מהסיכוי ששחקן 2 יהיה שחקן ציר.

דוגמה

נתבונן במשחק פשוט של ועדה בת 4 חברים הנדרשת להעביר החלטה כלשהי. לחבר A יש 4 קולות, לחבר B - שלושה קולות, לחבר C - שני קולות, ולחבר D יש קול אחד. כדי להעביר החלטה, יש צורך במינימום של 6 קולות. לכן, לחישוב ערכי בנזף של השחקנים, נתבונן ברשימת הקואליצות המנצחות כששחקני הציר בכל קואליציה מודגשים:
לכן, סך כל האפשרויות בהן שחקן כלשהו יהיה שחקן ציר הוא 12, וזהו שווי המכנה בערך בנזף.
ולבסוף:
שחקן A הוא שחקן ציר 5 פעמים, ולכן
באופן דומה:
המנון גינאה ביסאו

רקע

ההמנון נכתב על ידי אמילקר קברל (1924–1976) והולחן על ידי צ'יאו הה (1918–2010). השיר אומץ כהמנון הלאומי של גינאה ביסאו ב-1974. שיר זה היה גם ההמנון הלאומי של כף ורדה עד אשר נבחר לה המנון לאומי חדש ב-1996.
אסקימו (טראנס)

קריירה מוזיקלית

אלבומו הראשון, "Can You Pick Me Up?" יצא לאור תחת הלייבל Phantasm (לייבל הטראנס הנמצא, יחד עם הלייבל Psychic Deli בבעלות אביו) והוא מכיל 9 רצועות וכולל רמיקס שעשה לטראק "Fire on Ice" של Skazi.
לאחר הצלחת אלבומו הראשון, כאשר הגיע לגיל 18, הוחלט בלייבל למקצע את Eskimo והוא החל לתקלט בארץ הולדתו - אנגליה וכן ביפן, ישראל, מקסיקו, דרום אפריקה, ברזיל, ארצות הברית ובמדינות נוספות באירופה.
Eskimo הקליט מספר סינגלים תחת הלייבלים HOMmega Phonokol, Phantasm ו-Enzyme Records. נוסף לסינגלים הוציא Eskimo דיסק נוסף תחת הלייבל היפני Toshiba-EMI Records. מבין הלהיטים הגדולים שהקליט היו Hello Moto שגם זכה לגירסת רמיקס של המפיק האלקטרוני הישראלי עידו שוהם, ו-Voodoo People שזכה לביקורות טובות בעולם הטראנס והזניק את הקריירה של התקליטן הצעיר כשרבים בתעשייה זיהו את הפוטנציאל הטמון בו.
Eskimo הצטרף לסיבובי ההופעות של "Dynamic" במהלכן קידם את יחסי הציבור שלו על ידי הקלטת אלבום קונספט בשם "Dynamo". במקביל, הצטרף לאגדת הטראנס דיק טרבור ("Green Nuns Of The Revolution") בפרויקט שנקרא "Jumanji" שמטרתו הייתה "לשבות את ההרגשה של הג'ונגל ולהעביר אותה למוזיקה" ("Capture the vibe of the jungle and put it in the music").