google/wiki40b huggingface dataset:
הרמה האתיופית

הרמה האתיופית היא מסיב הרים רחב ידיים באתיופיה, אריתריאה ובצפון סומליה בצפון-מזרח אפריקה. פסגות הרמה האתיופית נישאות לגבהים של מעל 4,000 מטר, ורק חלק קטן ממנה משתרע בגובה של מתחת ל-1,500 מטר. הרמה האתיופית נחצית במרכזה מצפון-מזרח לדרום-מערב על ידי הבקע הסורי-אפריקני, ולאורכו משתרעים אגמי צפון אתיופיה ואגמי רמת אתיופיה שרובם מלוחים.
בחלק הצפון-מערבי שכולל את מדינות תיגראי ואמהרה באתיופיה ואת אריתריאה שוכנים הרי סאמיאן המוכרזים כפארק לאומי והמגיעים לשיאם בהר ראס דאשן (4,549 מטר). עוד שוכן אגם טאנה בחלק זה של הרמה, וממנו זורם הנילוס הכחול.
החלק הדרום-מזרחי של הרמה משתרע במדינות אורומיה ובמידה פחותה גם בסומלי ובצפונה של סומליה. הוא מגיע לשיאו באזור באלה המוכרז גם הוא כפארק לאומי ופסגתו בהר טולו דמטו (4,337 מטר).
הרמה האתיופית החלה מתרוממת לפני 75 מיליון שנים כאשר מאגמה מעומק כדור הארץ דחפה את פני הקרקע ויצרה כיפה הררית. לאחר מכן ביתר הבקע הסורי-אפריקני את הרמה לשלושה חלקים - שני חלקיה שנזכרו לעיל, וחלקו הדרום-מערבי של חצי האי ערב שהשתייך גם הוא לרמה האתיופית. המפגש של שלושת החלקים הוא במשולש עפר, ובצומת זה נפגשים שלושה לוחות טקטוניים - לוח ערב ממזרח ושני תת-לוחות של הלוח האפריקאי: הלוח הנובי שעליו שוכן חלקה הצפון-מערבי של הרמה והלוח הסומלי שעליו משתרע חלקה הדרום-מזרחי.
אלברו מונטרו

קריירת מועדונים

החל לשחק כדורגל בבית הספר וייקלוב שבויידופאר ולאחר מכן עבר להתגורר במדיין ושיחק באקדמיה של אתלטיקו נסיונל ואף עבר בקבוצות הצעירות של מיונאריוס ולנוס שבארגנטינה. את הקריירה המקצוענית החל בברזיל כשהצטרף לקבוצת סאו קייטנו ושותף ב-17 משחקים בעונת 2013, אך בעונה שלאחר מכן לא שיחק באף משחק.
ב-2015 נרכש על ידי סן לורנסו ב-200,000 דולר תמורת 80% מכרטיס השחקן שלו והצטרף לבן ארצו, מריו יפס. הוא חתם לארבע שנים אך לבסוף שוחרר באוקטובר 2016. בינואר 2017 חתם בקוקוטה דפורטיבו, אך גם שם לא הצליח לבסס את מעמדו ובינואר 2018 עזב לדפורטס טולימה. הוא שימש כמחליף לשוער הפרגוואי, ג'ואל סילבה, אך באמצע טורניר האפרטורה 2018 החליף אותו בשער עקב פציעתו של סילבה וגילה יכולת טובה מאוד, שהיקנתה לו את המקום בהרכב גם בשלב הפלייאוף. הוא היה מהבולטים בקבוצה, שהשיגה את האליפות השנייה בתולדותיה בניצחון בגמר על אתלטיקו נסיונל בדו-קרב פנדלים, כאשר מונטרו הצטיין.

נבחרת לאומית

מונטרו היה חלק מהנבחרת הצעירה ששיחקה בסודאמריקנו 2015. הוא היה השוער הראשון ועזר לנבחרתו להעפיל לגביע העולם 2015 בניו זילנד. הוא שיחק בכל ארבעת המשחקים וספג 5 שערים, כשקולומביה הודחה בשמינית הגמר.
לאור יכולתו המצוינת במדי דפורטס טולימה, זומן מונטרו לראשונה לסגל ההנבחרת הבוגרת ב-29 באוגוסט 2018 לצמד משחקי הידידות מול ארצות הברית וקוסטה ריקה על ידי המאמן הזמני, ארתורו רייס. ב-31 במאי זומן על ידי המאמן קרלוס קיירוש לסגל הסופי לטורניר הקופה אמריקה 2019. את הבכורה ערך כמחליף ב-3 ביוני במשחק הידידות מול פנמה.
יצחק אבן סהולה

יצחק בן שלמה אבן סהולה היה פילוסוף, רופא ומקובל. לא ידועים הרבה פרטים על חייו. על פי ההקדמות לספריו נולד בספרד בשנת 1244 ונפטר לאחר שנת 1283. חי, לפחות חלק מחייו בקסטיליה.
כתב שני חיבורים:
האחד, ספר מוסר, בשם "משל הקדמוני", נכתב בשנת 1281 והודפס לראשונה בשנת 1491 בעיר ברישא שבאיטליה. בספר, אבן סהולה מתאר את תהליך ה"חזרה למוטב" של עצמו, תהליך שהתחיל בגיל 37 אחרי הרהורי חשבון נפש. הספר נכתב בצורה של סיפורים משעשעים בחרוזים ויש בו חמישה חלקים המוקדשים כל אחד למידה טובה אחרת: השכל והחכמה, החזרה בתשובה, העצה הנכונה, הענווה ויראת השמיים. הספר מנוסח בצורה של דו-שיח בין אבן סהולה ל"מקשה" דמות של חכם עקשן שמנסה לשכנע אותו לעצור מתהליך חזרתו למוטב על ידי קושיות על המידה שאותה הוא מתאר באותו חלק של הספר. היה הספר העברי הראשון שהכיל ציורים.
השני, פירוש תאוסופי של שיר השירים על דרך הקבלה. נכתב בשנת 1283 או 1284.
אבן סהולה מפרש כל פסוק על דרך הפשט ועל פי הסוד. פירושו על דרך הסוד מבוסס על הבנת הספירות של אותה התקופה. הוא מתייחס בעיקר לספירות התפארת, המלכות ולצדדי ימין ושמאל (הרחמים והדין).
מהדורה של הספר יצאה תחת א. גרין שכתב לו מבוא עשיר.
המעבדה

המעבדה היא תוכנית רדיו יומית, שעוסקת בנושאים אקדמיים מגוונים. התוכנית משודרת מדי יום בשעה 09:00 ברשת כאן תרבות, השייכת לתאגיד השידור הישראלי. המשדרים (הפרקים), הנעים בין 35 דקות לשעה (תלוי בנושא ובחוקר), נערכים במתכונת של שיחה בין המגישה ועורכת התוכנית, גיל מרקוביץ, לבין חוקרים וחוקרות מהאקדמיה. התוכנית עלתה לאוויר ב-15 במאי 2017, בפתיחת שידורי התאגיד. 
בסדרה השתתפו חוקרים ומרצים בולטים, ובהם חוקר האקלים פרופ' פנחס אלפר, חוקרת המוח פרופ' דפנה יואל, הסוציולוגית והמשפטנית פרופ' דפנה הקר, חוקר ומשקם השוניות פרופ' נדב ששר, הארכאולוג פרופ' ישראל פינקלשטיין, המשוררת וחוקרת הספרות פרופ' חביבה פדיה והבלשן ומחיה השפות פרופ' גלעד צוקרמן, כמעט כולם חברי הסגל האקדמי באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
נושאי "המעבדה" נבחרים מכל תחומי הדעת, למשל פיזיקה, מדעי המוח, פסיכולוגיה, ביולוגיה, ספרות, אמנות, וסוציולוגיה. הנושאים מתמטיקה, כימיה, מדעי המחשב וכלכלה כוסו פחות עד כה.
גיל מרקוביץ ערכה, הפיקה והגישה פורמט דומה בשם "הרצועה האקדמית" ברדיו הבינתחומי 106.2 FM, הרדיו החינוכי של המרכז הבינתחומי וקול ישראל. ההבדל העיקרי בין התוכניות, הוא מספר הפרקים המוקדש לכל מחקר. ב"מעבדה" מוקדשים מינימום שלושה פרקים לכל מחקר וחוקר/ת, במטרה להעמיק את ההבנה של מורכבויות המחקרים השונים ולאפשר הסברים מפורטים.
הסבר התוכנית: "חוקרים וחוקרות שואלים שאלות מרתקות ומתגלגלים מהן אל שאלות רבות אחרות, תחומי ידע נפגשים עם תחומים אחרים, ולעיתים גם נמצאת תשובה. בכל תוכנית גיל מרקוביץ תצלול עם החוקרים לעומקם של התהליכים המורכבים שמשפיעים על חיינו".
את המשדרים ניתן גם לשמוע בפודקאסט (תוכן שמע on demand) בעמוד הפודקאסטים של רשת  כאן תרבות.
סרגיי מיכאלקוב

ביוגרפיה

סרגיי מיכאלקוב נולד במוסקבה למשפחת פקידים. בהתאם לגרסת המשפחה שפורסמה לאחר התפרקות ברית המועצות הם צאצאים של משפחת אצולה מהמאה ה-15.
כבר בגיל 9 החל מיכאלקוב הצעיר בכתיבת שירים. ב-1927 עברה המשפחה לעיר פיאטיגורסק במחוז סטברופול. לאחר סיום בית הספר חזר מיכאלקוב למוסקבה ועבד בעבודות מזדמנות שונות. ב-1933 הוא החל לעבוד בעיתון איזבסטיה ובמקביל, החל בפרסום שירים בעיתונים וירחונים שונים.
ב-1935 פרסם מיכאלקוב את שיר הילדים המפורסם שלו, "דוד סטיופה" (Дядя Стёпа), על שוטר שעוזר לילדים. ב-1937 הוא פרסם בעיתון פרבדה את השיר "סבטלנה" שמצא חן בעיניי יוסיף סטלין. בשנים 1935-1937 למד מיכאלקוב במכון לספרות במוסקבה. הוא המשיך בפרסום שירים ומשלים ובהדרגה זכה לפופולריות רבה. ב-1939 הוא עוטר בעיטור לנין על עבודתו הספרותית.
ב-1936 התחתן מיכאלקוב עם נכדתו של הצייר ואסילי סוריקוב. לזוג נולדו שני ילדים שעשו קריירה בבמאות קולנוע: ניקיטה מיכאלקוב ואנדריי קונצ'לובסקי. אשתו נטליה נפטרה ב-1986 וב-1997 נישא מיכאלקוב בשנית.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה מיכאלקוב כתב של מספר עיתונים. ב-1942 הוא זכה בפרס סטלין עבור תסריט לסרט על חיי אחיות המטפלות בפצועי מלחמת החורף (מול פינלנד ב-1940-1939). לאחר המלחמה כתב מיכאלקוב מספר מחזות לתיאטרון ילדים וכתב תסריטים לסרטים מצוירים ולסרטים עלילתיים. ב-1962 הוא יזם הקמת ירחון סאטירי שהיה מוקרן בבתי קולנוע. במשך שנים רבות הוא היה העורך הראשי של הירחון וכתב תסריטים למספר קטעים שלו.
החל משנות ה-60 היה עסקן ספרותי וחבר מזכירות של ארגון הסופרים הסובייטים. גם לאחר פירוק ברית המועצות היה מיכאלקוב חבר במזכירות ארגוני הסופרים.
מיכאלקוב נפטר בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
עבור פעילותו הספרותית זכה מיכאלקוב ארבע פעמים בפרס ברית המועצות, פרס לנין (1970), ארבע פעמים בעיטור לנין ובעיטורים רבים נוספים.

יחסים עם שלטונות

ב-1944 היה מיכאלקוב בין מחברי המילים להמנון ברית המועצות. המילים קיבלו את אישורו של יוסיף סטלין וכללו דברי שבח לזכותו ולפועלו. ב-1977 כתב מיכלקוב גרסה חדשה בה נמחק כל אזכור של סטלין והוכנסו דברי שבח למפלגה הקומוניסטית. בשנת 2000 פורסמה גרסה חדשה, שכללה הפעם אזכור של רוסיה כמדינה נוצרית אורתודוקסית. מיכאלקוב אף ציין שלאורך כל השנים היה נוצרי מאמין.
ב-1946 היה מיכאלקוב שותף פעיל במערכה לגינוי מספר סופרים ומשוררים. בשנים 1948-1949 הוא כתב מספר יצירות המתארות את המאבק נגד קוסמופוליטיות כמערכה נדרשת. ב-1960 הוא פרסם שיר בגנות בוריס פסטרנק לאחר שפסטרנק קיבל פרס נובל לספרות. הוא פעל באופן עקבי נגד הדיסידנטים אלכסנדר סולז'ניצין, אנדריי סחרוב, ולדימיר בוקובסקי ועוד. גם בשנים האחרונות הוא הצדיק את פעילותו וציין שהדיסידנטים פעלו כנגד השלטון. ב-1991 היה מיכאלקוב בין הראשונים שתמכו בפוטש של אוגוסט.
פחה

פחה (מקור ארמי שמגיע מאכדית) הוא תואר של מושל. במקור, שימש התואר באימפריה הפרסית, אשר הייתה מחולקת לאזורים אדמיניסטרטיביים הנקראים פחוות, שנכללו בתוך אזורים גדולים יותר, הנתונים למרותם של האחשדרפנים. נחמיה מתואר בתנ"ך כמי שנשא בתואר זה, ושלט בפחוות יהודה.
בעברית היהודים השתמשו במונח "פחה" כמילה נרדפת לפאשה שהיה תואר בכיר באימפריה העות'מאנית, אשר ניתן בדרך כלל למושל מחוז. כיום הקבלה זו אינה מקובלת.
פאדי מקניר

קריירה

פאדי מקניר התגלה בקבוצת הנוער של מנצ'סטר יונייטד בצפון אירלנד על ידי הסקאוט טוני קולטר בגיל 12, מקניר היה נוסע עם קבוצת הוער של יונייטד בחופשות מבית הספר. בסופו של דבר חתם מקניר על חוזה במנצ'סטר יונייטד ב-2011 לאחר שהרשים את סוכני הקבוצה בקבוצת הנוער הראשונה שלו בליקלייר קולטס בתפקיד הקשר. כאשר התאמן בקבוצת הנוער של יונייטד הוצב בעמדת הבלם על ידי מאמן קבוצת הנוער פול מקגינס, לאחר שהועבר לעמדת הבלם השווה אותו מאמן קבוצת הנוער פול מקגינס למייקל קאריק. 
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מנצ'סטר יונייטד ערך ב-27 בספטמבר 2014 בניצחון 2-1 על ווסטהאם יונייטד בפרמייר ליג באצטדיון הביתי אולד טראפורד, במשחק הזה פתח מקניר מספר פציעות של שחקני הגנת הקבוצה. מקניר זכה לשבחים מהאוהדים ומהמאמן לואי ואן חאל על הגנתו החזקה והטובה. מקניר פתח במשחקים הבאים ועזר לקבוצתו ליצור רצף של 4 ניצחונות רצופים. ב-10 בפברואר 2015 האריך את חוזהו במנצ'סטר יונייטד עד ליוני 2017
ב-11 באוגוסט 2016 חתם לארבע שנים בסנדרלנד.
ב-26 ביוני 2018 חתם במידלסברו מהצ'מפיונשיפ.
אולם פיס כפר בלום

על האולם

האולם מחולק לשני יציעים קבועים ויציע נפתח הנשלף מתוך היצע המזרחי.
בשנות 90 הרבה האולם להכיל את הכמות המקסימלית של צופים בכל משחק ובמשחקים רבים אף נוספו כיסאות ארעים, בתקופה זו כיכבה הקבוצה המקומית של הפועל גליל עליון בצמרת הליגה הבכירה ואף זכתה באליפות ואולם כפר בלום נחשב למבצר הביתיות.
בשנות ה-2000 האולם אירח משחקים בינלאומיים.
ב-2008 עברה הקבוצה המקומית לשחק תחת השם הפועל גלבוע גליל בעקבות מעבר הבעלים ועברה לשחק בגן נר.
ב-2009 לאחר שנה בה לא התקיימו משחקים באולם קמה מחדש הפועל גליל עליון בשיתוף עמותת אוהדים והתאחדה עם הפועל קצרין מהליגה הארצית.
ב-2014 שבה גליל עליון לשחק בכפר בלום לאחר מספר שנות משחק באולם בקיבוץ דפנה.
פקודת סרטי הראינוע

פקודת סרטי הראינוע היא פקודה מנדטורית משנת 1927, שנקלטה במשפט הישראלי ומכילה הוראות הנוגעות להקרנת סרטי קולנוע.
הפקודה מקנה למועצה לביקורת סרטים סמכות לאסור הקרנתם של סרטים מסוימים.
פקודה זו זוכה לביקורת כיום בטענה כי היא מיושנת ואינה רלוונטית בעידן שבו ניתן לצפות בסרטים באמצעים נוספים כגון אינטרנט, השאלה מספריות וידאו וכיוצא בזה.
ברונה גורה

ברונה גורה (בפולנית: Bronna Góra) היה אתר רצח המוני של יהודים בתקופת השואה, בשטח המזרחי של פולין הכבושה. לפי ההערכות, בו נרצחו כ-52,000 יהודים.
יער ברונה גורה (מילולית: "הר ברונה") הפך בידי הגרמנים לאתר מרכזי לרצח יהודי הגטאות שהוקמו במחוז פוליסיה (כיום מערב בלארוס), לאחר כיבוש האזור בזמן מבצע ברברוסה. האתר היה פעיל ב-1942, ממאי ועד נובמבר.
יער ברונה גורה נבחר בידי הגרמנים לשמש כאתר הריגה מרכזי בשל מיקומו בסמוך למסילת הברזל, ושיטת הרצח בו הייתה באמצעות בורות ירי. היהודים הובאו לתחנת הרכבת שביער מגטאות ומיישובים רבים באזור פוליסיה, ובהם גטאות בריסק, פינסק, קוברין, אנטופול, ברזה קרטוסקה ודרוהיצ'ין. לפי עדויות של ניצולים בודדים מהאתר, היהודים שהורדו מהקרונות העמוסים בתחנת ברונה גורה, צוו להתפשט, ולקחת עמם סבון ומגבות, לכאורה לשם מקלחת. מאתר הכינוס הובלו היהודים למתחם מוקף גדר תיל, בו הוצעדו עד לבורות הירי עצמם, מבלי שהיה באפשרותם להימלט.
במהלך מבצע 1005 ניסו הגרמנים לטשטש את עקבות הרצח במקום, באמצעות כמאה עובדי כפייה, אשר שרפו את רבבות הגופות באתר, ונטעו עצים על בורות הירי המכוסים. לאחר מכן, נרצחו עובדי הכפייה.
כיום מוצבת באתר הרצח אנדרטה, שלשון כתובת ההנצחה בה היא: "לזכרם של 50 אלף יהודים אזרחי ברית המועצות ומערב אירופה שנרצחו באכזריות על ידי הנאצים בתקופת השואה".
אסטלת הנשרים

אַסְטֶלַת הַנְשָׁרִים (באנגלית: Stele of the Vultures) הוא השם שניתן במחקר הארכאולוגי-היסטורי למונומנט מתקופת השושלות הקדומה 3 במסופוטמיה (2600-‏2350 לפנה"ס), המהלל את ניצחון עיר המדינה לַגַשׁ על שכנתה אוּמָה. חקוקים בה תמונות קרב ונושאים דתיים שונים, והיא נקראת על שום הנשרים הנראים באחת הסצנות. האסטלה הוכנה מלוח אבן גיר אחד שלם, ממנו שרדו לימינו שבעה שברים בלבד. אלה נתגלו בשלהי המאה ה-19 בעיר השומרית הקדומה גירסו בדרום עיראק ומוצגים כיום במוזיאון הלובר בפריז.

גילוי האסטלה

שלושת השברים הראשונים של האסטלה נתגלו בגירסו במהלך חפירות שערך הארכאולוג הצרפתי ארנסט דה סַרְזֵק בשנות השמונים של המאה ה-19. שלושה שברים נוספים נחשפו בחפירה שנערכה במקום בשנת 1888-1889. הפיסה השביעית, שזוהתה מאוחר יותר כחלק מאסטלת הנשרים שמקורה בגירסו, נקנתה על ידי המוזיאון הבריטי בשוק העתיקות ב-1898. תחילה סירב המוזיאון הבריטי להעביר את הפרגמנט שברשותו לידי הלובר, אך ב-1932 נעתר לבסוף לבקשת הצרפתים לכלול אותו באסטלה המשוחזרת לצד השברים האחרים.
יונתן רושפלד

ביוגרפיה

רושפלד נולד וגדל בקיבוץ רוחמה, בן לאורלי (ארלט) ילידת מרוקו ולזאב (וולף) שעלה מצרפת בשנות ה-60.
הוא למד לימודי טבחות בקאן ועבד שלוש שנים במסעדת "לה רויאל גרה" בעיר קאן, שלה שני כוכבי מישלן, של השף ז'אק שיבואה. לאחר מכן חזר ארצה ושימש כסגנו של ישראל אהרוני במסעדת "תפוח זהב", שבה עבד ארבע שנים. הוא המשיך לעבוד תקופה קצרה כשף מסעדת "מול ים", ועבד שנה במסעדתו של השף ז'אק לאמלואז בעיירה שאני בבורגון, בעלת שלושה כוכבי מישלן, לפני שחזר ארצה ופתח מסעדה משלו. 
המסעדה, שנפתחה ב-1998 במתחם המשכן לאמנויות הבמה שבתל אביב, נשאה את שמו והגישה אוכל יוקרתי בסגנון דרום צרפת. רושפלד צבר בהדרגה קהל לקוחות נאמן, ובשנת 2000 פתח מסעדה נוספת ברחבת המשכן לאמנויות הבמה שהפכה למסעדת הדגל שלו, בעוד המסעדה המקורית שימשה כביסטרו. בשנת 2002, בעקבות המיתון שהביאה האינתיפאדה השנייה, סגר את שתי מסעדותיו והחל לשמש כשף פרטי של איש העסקים אדם שנייויס.
במאי 2007 פתח רושפלד מסעדה בשם "הרברט סמואל" בבית גיבור בתל אביב. אתר מפה דירג אותה כמסעדת השף הטובה בישראל לשנת 2010.‏
בנובמבר 2009 פתח מסעדת טאפאס חדשה בשם "טאפאס אחד העם" ברחוב אחד העם בתל אביב.
בסוף שנת 2010 פתח את מסעדת "יבנה מונטיפיורי", שנסגרה ביוני 2013. מסעדותיו הן בבעלות חברת ניהול שבה שותפים רושפלד, האחים עירית ועדי שטראוס, תמיר ברלקו וגיל גבע.
רושפלד תכנן את תפריטה של מסעדת "מועדון הקצינים" ברחוב הארבעה שבתל אביב.
בשנת 2011 הצטרף כחבר לפאנל השופטים של העונה השנייה של תוכנית הריאליטי "מאסטר שף", המשודרת בערוץ 2, לצדם של השף חיים כהן, אייל שני ומיכל אנסקי.
בנובמבר 2012 נפתחה מסעדת "עלמה" במלון בוטיק חדש במרכז תל אביב ביחד עם האחים עירית ועדי שטראוס, בה יוצע בכל יום תפריט חדש בהתאם לחומרי גלם טריים בהתאם לעונות, לשווקים ולטרנדים קולינריים. המסעדה נסגרה ב-2015.
בדצמבר 2013 סגר את מסעדת ״יבנה מונטיפיורי״. באותה השנה פתח סניף כשר של "הרברט סמואל", במלון ריץ קרלטון, בסמוך למרינה הרצליה.
 ב-2015 הפסיק לעבוד במסעדה זו.
בשנת 2016 סגר את מסעדת ״טאפאס אחד העם״.
בשנת 2017 עורר מהומה ציבורית כשהעלה בחשבון האינסטגרם שלו בליל תשעה באב תמונה של מסעדה פתוחה בתל אביב עם הכיתוב 'מזל שבית המקדש לא חרב בדיזנגוף'. רושפלד אמור היה להתחיל לצלם ריאליטי בישול חדש לקשת 12 ב-2018, אולם השתתפותו בוטלה אחרי תקרית דרמטית שאירעה בישיבת ההפקה.
מנות במסעדת "הרברט סמואל":
דורון כהן (מנהל)

פעילות מקצועית

כהן הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב, ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. חבר בלשכת רואי החשבון החל מ-1988.
עבד שלוש שנים כרואה חשבון במשרד קסלמן וקסלמן (כיום PricewaterhouseCoopers) ולאחר מכן כיועץ כלכלי לשר התמ"ת. בהמשך היה פעיל במיזמים עסקיים פרטיים בשוק הבינלאומי וכן מילא מספר משרות ניהול בכירות, ובהן חשב הקונצרן ומבקר פנים בכימיקלים לישראל בע"מ, סמנכ"ל Elite International B.V, סמנכ"ל כספים בקבוצת דפי זהב, ויו"ר מועצת המנהלים ומנכ"ל בחברת עמידר. 
באוקטובר 2009 החל לכהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות. עם כניסתו לתפקיד החליט על שינוי ארגוני שעיקרו הקמת אגף לפיקוח בקרה ודיווח ויחידה מקצועית לחשבונאות, מהלך שהביא לשיפור ניכר ביכולת הפיקוח של הרשות, ברמת הדיווח החשבונאי ולדיווחים במועד של החברות הממשלתיות. בתקופתו הופרטו  הבנק לפיתוח התעשייה, החברה לאוטומציה וחברת נמל אילת. סיים תפקידו זה ביולי 2012.
באוגוסט 2011 מונה למנכ"ל משרד האוצר (תחילה כמנכ"ל בפועל וממאי 2012 במינוי רשמי), במקביל לתפקידו כמנהל רשות החברות הממשלתיות. הוא נכנס לתפקיד זה בעיצומם של שני משברים: המחאה החברתית בישראל של קיץ 2011, והמשבר בשוקי הכספים הגלובליים לנוכח המשבר הכלכלי ביוון ובשאר מדינות דרום אירופה (PIIGS). מיד עם כניסתו לתפקיד ניהל את מדיניות משרד האוצר ליישום המלצות ועדת טרכטנברג והקים צוות היערכות למשבר גלובלי ולמקרה של משבר או התפרקות של גוש האירו. 
באותה עת חדלה אספקת הגז הטבעי ממצרים לישראל. המשק נקלע למשבר אנרגיה שעלותו יותר מ-15 מיליארדי שקלים, מצבה הפיננסי של חברת החשמל הורע משמעותית ותעריף החשמל היה אמור לעלות ביותר מ-40%. כהן ניהל את טיפול הממשלה במשבר, העמיד לרשות חברת החשמל סל כלים לסיוע פיננסי, לרבות ערבויות מדינה, ויצר מתווה (מתווה כהן) שמיתן ופרס על פני שלוש שנים את השפעת העלות העודפת של הדלקים על תעריף החשמל.
פעל במסגרת מספר ועדות לשיפור השירות הציבורי. בין הוועדות העיקריות הוועדה לאסטרטגיה אותה הוביל יחד עם פרופ' יוג'ין קנדל, יו"ר המועצה הלאומית לכלכלה. הוועדה קבעה מוסדות ותהליכים שיאפשרו תהליך מתמיד של גיבוש אסטרטגיה כלכלית וחברתית לממשלה. ועדת המשילות בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הראל לוקר. במסגרת הוועדה התווה כהן תהליך להגברת השקיפות והשיתופיות בתהליך הכנת תקציב המדינה. כהן סבר שעל משרד האוצר להעביר חלק מן האחריות והסמכויות בהכנת התקציב למשרדי הממשלה הרלוונטיים. לדעתו, תהליך כזה יעצים את המשרדים וישפר את יכולותיהם המקצועיות. 
הוועדה השלישית, הוועדה לשיפור השירות הציבורי. כהן עמד בראש הצוות לשיפור הגמישות הניהולית, השכר הדיפרנציאלי והעצמת ההון האנושי. הצוות המליץ על שינוי מקיף בהערכת העובדים, ביטול שכר עידוד ומתן שכר דיפרנציאלי ומענקים כגמול על מצוינות. כמו כן המליץ הצוות על קציבת קדנציות לסגל הבכיר והבניית תהליכים לריענון השורות לקידום של עובדים בסגל הבכיר של שירות המדינה.
כהן הוביל שני מהלכים ארגוניים חשובים במשרד האוצר. הקמת התקשוב הממשלתי כולל היחידה לשיפור השירות הציבורי והקמת האגף המאוחד של הכלכלן הראשי והכנסות המדינה. אגף שנועד להעצים את יכולת המחקר הכלכלי, מדיניות המיסים ומדיניות מבוססת מחקר במשרד האוצר.
לאחר פרישתו מונה לנשיא איגוד המבקרים הפנימיים.
בינואר 2015 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת IBC, המחזיקה ב-60% ממיזם הסיבים האופטיים Unlimited.

חיים אישיים

כהן נשוי לד"ר רויטל כהן ולהם ארבעה ילדים.
הקרב העשירי על האיזונצו

מהלך הקרב

מטרת האיטלקים היה לפרוץ לכיוון העיר טריאסטה. לאחר יומיים ומחצה של הפגזת תותחים רצופה לאורך כל הגזרה מטולמיין עד הים האדריאטי, והתקפת הסחה ליד גוריצה הגיעה ההתקפה העיקרית מדרום לגוריצה. האיטלקים הצליחו לכבוש את הכפר יאמיאנו, אך בעקבות התקפת נגד אוסטרית הם נדחקו אחורה מרמת הרמדה. בין מונטה סנטו וזגורה, מצפון לגוריצה, הם הצליחו לחצות את נהר איזונצו, להקים ראש גשר ולהגן עליו.
תהילה חכימי

על יצירתה

פרסמה לראשונה שירים ב-2013 בכתב העת "מרחב", כתב העת "מעין", אסופת שירי באר שבע, ואסופת ערס פואטיקה מס' 2 בעריכת עדי קיסר.
ספרה הראשון "מחר נעבוד" בעריכת עודד וולקשטיין יצא בספטמבר 2014 בהוצאת טנג'יר.
ערכה את ספר הילדים "הילדים של הצהריים" מאת אביחי נזרי (כותב) ולירון כהן (מאיירת) שיצא בהוצאת טנג'יר במרץ 2015.
ספרה השני, "במים" - נובלה גרפית, בשיתוף עם האמנית לירון כהן, ובעריכת עודד וולקשטיין, ראה אור בסתיו 2016.
ספרה השלישי, חֶבְרָה, ראה אור בסתיו 2018 בסדרת מעבדה של הוצאת רסלינג לספרות ישראלית מקורית, הסדרה בעריכת נעמה צאל.
זכתה בפרס לעידוד היצירה של משרד התרבות, בקטגוריית "משוררים בתחילת דרכם" מנימוקי השופטות:
"שיריה מעידים עליה שעינה הפקוחה ומבטה הרגיש לא מחסירים שום פרט ולא עושים הנחות. הדוברת בשירים חיה את חייה אך היא לא אוהבת את מה שהיא רואה או את מה שקורה לה בתוך העולם שבו היא חיה. את ביקורתה, גם כלפי עוולות ידועות ומוכרות זה מכבר, היא מבטאת מתוך ראייתה הייחודית, הצלולה."
מדברי הביקורת על ספרה "מחר נעבוד": "אם יש אוניברסליזם חיובי, אז הוא כאן, בין דפי הספר הזה: נשי, מזרחי, אנטי-קפיטליסטי, מלוכלך ברגעי היומיום, קשוב לסמטה הנסתרת ביותר, רואה את מי ששכחו כבר לראות, מתפתל, עדין בעוצמתו ועוצמתי בעדינותו, מביט בהווה, לעיתים באימה, לעיתים באומץ, לעיתים במבט מלגלג, ותמיד, תמיד, מספר את העבר."
SA80

פיתוח

ה-SA80 פותח כדי להחליף את הנשק האישי הקודם אשר שירת בכוחות המזוינים הבריטים, ה-FN FAL L1A1 SLR.

ההיסטוריה של פיתוח ה-SA80 מתחילה בשנות ה-40 עם סיום מלחמת העולם השנייה כאשר עמלו בבריטניה למצוא מחליף לתת-מקלע בצורת רובה סער בעל קוטר חדש וגדול יותר. הפיתוח הראשוני היה נשק בצורת בולפאפ (מכלול הנשק נמצא בקת) בעל קליעים בקוטר 7 מ"מ ממנו פותחו שני אבות טיפוס ה-EM-1 וה-EM-2, אבות טיפוס אלו נזנחו לבסוף אחרי האימוץ הרשמי בנאטו של קוטר 7.62X51 מ"מ, לכן אומץ בצבא דגם ה-L1A1 SLR של נשק ה-FN FAL אשר יוצר בבריטניה ברישיון בלגי. 
החל משנת 1969 החלו לעבוד על פיתוח נשק שישתמש בקוטר 4.85X95 מ"מ הבריטי מה שהוביל לפיתוח ה-XL64E5 אשר תוכנן כרובה סער, וה-XL65E4 אשר תוכנן להיות מקלע קל. בשנת 1976 נאטו החליטה לאחד את קוטר הקליעים של הצבאות שלה לשם כך נבחר הקוטר 5.56 מ"מ ובאנפילד נאלצו לערוך שינויים לפיתוח כדי לעמוד בדרישה ולאכלס את הקוטר החדש, כך הפך דגם הרוס"ר XL64E5 לדגם XL70E3, ודגם המקלע הקל ה-XL65E4 לדגם המשודרג XL73E3.
שני הדגמים המשיכו לעבור שיפורים בתהליך פיתוח ארוך יחסית, כולל חלוקה של מספר כלי נשק לחיילים אשר שירתו במלחמת פוקלנד לצורך הערכה. הדגמים הסופיים בתהליך נקראו ה-XL85 (רוס"ר) וה-XL86 (מקלע קל), דגמים אלו יוצרו במספר גרסאות להערכה וניסויי אש ולבסוף אומצו שני הדגמים ונכנסו לשירות בצבא הבריטי בשנת 1985 בשמות L85A1 IW (רוס"ר) ו-L86A1 LSW (מקלע קל).
החל מהכנסתו לשירות הצבא הבריטי ה-SA80 התגלה כנשק מדויק אבל בעל אמינות נמוכה וצורך באחזקה רבה. בשנת 1997 הוחלט לשדרג את הנשק לנסות לפצות על הבעיות שלו ולהביא אותו לסטנדרט מודרני יותר, שדרוג זה נעשה על ידי חברת הקלר וקוך שהייתה אז בבעלות בריטית, בין השנים 2000 ל-2002. הדגמים המשודרגים נקראו בסיומת A2, כאשר בין השדרוגים הייתה היכולת להרכיב מטול רימונים 40 מ"מ (של הקלר וקוך) על ה-L85A2 מה שהחליף את הצורך במטולי רימונים חיצוניים ומרגמות קלות ברמת כיתת החי"ר.

פירוט

הדגם המשודרג והנפוץ כיום בצבא הבריטי בתור רובה הסער ה-L85A2, מוזן על ידי מחסנית מסוג STANMAG סטנדרטית של נאטו בדומה למחסנית ה-M16, שלא כמו בדגם הקודם שהוזן על ידי מחסניות פלדה שהיו בעייתיות ונטו לאבד צורה וכך לתקל את תהליך הזנת הכדורים. הכוונת הסטנדרטית של דגמי ה-SA80 מלבד כוונת הפלדה הבסיסית היא כוונת SUSAT X4 (ראשי תיבות של Sight Unit Small Arms Trilux), הכוונת יושבת על תושבת הניתנת לפירוק ומאפשרת טווח ירי של 400 - 500 מטר.
ויקטור קלימה

קריירה מוקדמת

קלימה נולד בעיר שווכאט שבאוסטריה תחתית. בשנת 1969 החל לעבוד עבור חברת הנפט OMV שהייתה אז בבעלות המדינה. בעבודה זו עסק במשך שנים רבות עד לכניסתו לפוליטיקה בשנת 1992. בשנותיו האחרונות בחברה אף שימש כחבר במועצת המנהלים שלה.

פוליטיקה

על אף היותו איש עלום שם מבחינת רוב האוסטרים, מינה הקנצלר פרנץ ורניצקי בשנת 1992 את קלימה לתפקיד שר התחבורה והתעשייה הלאומית, עמדה בה החזיק קלימה עד 1996, אז מונה לתפקיד שר האוצר למשך שנה אחת.

קנצלר אוסטריה

עם התפטרותו של ורניצקי בשנת 1997, נבחר קלימה לתפקיד יו"ר המפלגה הסוציאל-הדמוקרטית והושבע כקנצלר אוסטריה, לאחר שחידש את הקואליציה הגדולה בין מפלגתו שלו לבין מפלגת העם האוסטרית בראשות וולפגנג שיסל, ששימש במהלך הקדנציה כסגנו. במרץ 1998 ביקר קלימה ביקור גומלין בישראל.
כאיש מרכז ניסה קלימה למשוך את מפלגתו מעט ימינה ואף פעל בכיוון זה. כדוגמה הוא המשיך להפריט נכסים של המדינה, והפחית בהדרגה מספר שירותים ציבוריים שנכללו עד אז תחת המדיניות של מדינת הרווחה. כתוצאה מכך, אחוז גבוה מבין המצביעים המסורתיים של המפלגה כמו מעמד הפועלים שלא היו מרוצים מפעולות אלו, העבירו את תמיכתם ליורג היידר, פופוליסט ימני קיצוני, ראש מפלגת החירות האוסטרית. עם זאת, כמו קודמו בתפקיד ורניצקי, קלימה הודיע שוב ושוב ובפומבי כי בשום אופן הוא לא יכניס את היידר לקואליציה.
בעקבות הפסד מפלגתו בבחירות אוקטובר 1999, וניסיונו הכושל ליצור קואליציה עם מפלגת העם, התפטר קלימה מתפקידו כיו"ר המפלגה, ואלפרד גוזנבאואר מונה במקומו. הממשלה הוקמה בסוף בידי וולפגנג שיסל, יושב ראש מפלגת העם, שבצעד שנוי במחלוקת יצר קואליציה יחד עם המפלגה הימנית-קיצונית. מפלגת החירות האוסטרית.
מהלך זה עורר גל מחאות באוסטריה וברחבי אירופה, ובעוד המשא ומתן על הקמת ממשלה חדשה (בראשות מפלגת העם) על בסיס בחירות 1999 מתמשך, קלימה "קרא למנהיגי האיחוד האירופי לעזור להשפיע על המשא והמתן הקואליציוני", אמירה חסרת תקדים הקוראת להתערבות זרה בענייניה הפוליטיים של המדינה האוסטרית הריבונית, בעת שקלימה עדיין שימש כקנצלר בעת אמירתו זו. גם ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, שוחח עם מנהיגי צרפת, גרמניה וספרד במטרה ליזום מחאה משותפת נגד אפשרות זו. כאמור המחאות לא השפיעו על התוצאה, ובסופו של דבר הקים וולפגנג שיסל קואליציה יחד עם מפלגת החירות. בעקבות כך, החליטו ראשי הממשלות של 14 המדינות האחרות באיחוד האירופי להפסיק את שיתוף הפעולה עם ממשלת אוסטריה, והטילו עליה סנקציות. אוסטרים תומכי הממשלה האשימו את אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ואת הנשיא תומאס קלסטיל בהטלת הסנקציות, ואף הטילו ספק בנאמנותם למדינה. כשהתברר למנהיגי אירופה שהסנקציות לא הועילו, החליטו לנרמל את היחסים עם אוסטריה.

קריירה עסקית

כמה שבועות לאחר ההפסד, בסיוע ידידו גרהרד שרדר, עזב קלימה את הפוליטיקה ותפס עמדת ניהול בכירה בחברת פולקסווגן בארגנטינה. בשנת 2006 מונה קלימה למנהלה הכללי של פעילות החברה בדרום אמריקה, והוא חתום על חוזה עד שנת 2010.
רותי סמרטוטי

רותי סמרטוטי היא בובת סמרטוטים - בובה תפורת בד, אשר באופן קלאסי ניתן היה ליצרה בבית משאריות בד ולמלאה בהן. כיום בובות אלו מיוצרות באופן תעשייתי.
בובות סמרטוטים מככבות בספרות ילדים, למשל בובה בשם ראגדי אן, בסדרת ספרים לגיל הרך, שכתב ואייר ג'ון ברטון גרואל (1880-1938). ראגדי אן היא בובת סמרטוטים בצבעי כחול-לבן, ולה שיער מחוט אדום. הדמות נוצרה בשנת 1915, כבובה, והוצגה לקהל בשנת 1918 בספר בשם "סיפורי ראגדי אן". בובה שווקה יחד עם הספר, והדבר היווה הצלחה מסחרית. בספר המשך, "סיפורי ראגדי אנדי" (1920), הוצגה דמותו של אחיה אנדי, לבוש חליפת מלחים וכובע מלחים, שקיבל בעברית את השם רני סמרטוטני.