google/wiki40b huggingface dataset:
ניל ג'קסון

ביוגרפיה

ג'קסון נולד בלוטון שבבדפורדשייר. הוא הבן השני מתוך ארבעה בניהם של אוולין ודניס ג'קסון.
הוא גילה את המשחק כשלמד דרמה בבית הספר "הרלינגטון אפר סקול". המורה שלו נייג'ל ויליאמס ליהק אותו בהצגות שהועלו בבית הספר בהם "אנני", "חנות קטנה ומטריפה", "זמנים קשים", והמחזמר "סיפור הפרברים". הוא גם שיחק בנעוריו בתיאטרון הלאומי לנוער, ובהמשך עבר לקארדיף ללמוד באוניברסיטת ויילס מכון קרדיף (UWIC) בוויילס.
בוויילס החל ג'קסון להשתתף בתחרויות איגרוף במסגרת אליפויות איגרוף של האוניברסיטאות הבריטיות שנערכות ברחבי בריטניה. הוא זכה בזהב במשקל בינוני קל. אחר כך המשיך והגן על תוארו במשך שנתיים רצופות. בזכות האיגרוף קיבל מלגה ב-UWIC עבו לימודי המאסטר. ב-1998 סיים את התואר.

קריירה

בלי לדעת איך להיכנס לתחום המשחק כתב ג'קסון מחזמר ושלח אותו לתחרות כותבים חדשים. הוא הגיע למקום השלישי בתחרות ומשך את תשומת הלב של מפיקים בלונדון בהם מייקל ארמסטרונג. בהמשך נרשם לאקדמיית המשחק של מייקל ארמסטרונג וסיים את לימודיו ב-2002.
הופעת הבכורה המקצועית של ג'קסון הייתה בסיבוב הופעות של המחזה הקלאסי "העלמה יוליה" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג. הוא היה השחקן המחליף של הדמות ז'אן, ושיחק בתפקיד זה בהמשך אותה שנה בהפקה בווסט אנד. הפריצה הגדולה שלו הייתה כשגילם את פרדיקס בסרט "אלכסנדר" בבימויו של אוליבר סטון לצדם של קולין פארל ואנג'לינה ג'ולי. הוא נזכר שכשפגש את אוליבר סטון לראשונה היה לו פנס בעין ושלושה תפרים בגבות, והתבדח על כך שזה כנראה עזר לו לקבל את התפקיד. עוד שיחק ג'קסון בדרמת הכדורגל "Dream Team" בתפקיד פיל ווליס.
ב-2006 הופיע ג'קסון בתפקיד אורח בפרק "Sandhogs" בעונה 4 של הסדרה "Cold Case". הוא גילם את קורבן הרצח "דוני". ב-2007 יצא לאקרנים הסרט "The Passage" שכתב ג'קסון והוסרט במרוקו. בסרט שיחק ג'קסון בתפקיד ראשי לצדו של סטיבן דורף. הסרט זכה בפרס השופטים של פסטיבל הסרטים בדורנגו לשנת 2008. ג'קסון שיחק בתפקיד אורח בפרק "A La cart" בסדרה "זירת הפשע". עוד הופיע בתפקיד איאן בסדרה הקומית "איך פגשתי את אמא". ב-2008 הופיע בפרק בסדרה "CSI: מיאמי" וב-2009 שיחק בתפקיד ריית' בפרק בסדרה "סטארגייט אטלנטיס".
ג'קסון השתתף בסרט הג'יימס בונד "קוונטום של נחמה" בו גילם את הדמות של מר סלייט. הצילומים נערכו בפנמה. לפני כן השתתף בסדרה "Make It or Break It" של רשת ABC Family בתפקיד סשה בלוב. עוד הופיע בדמות לוקאס הלינגר בסדרה "פלאש פורוורד". ב-2010 כיכב בתפקיד הנהג הארי ספרגו בהפקה המחודשת של ה-BBC לסדרה "על אדונים ומשרתים". ג'קסון לוהק לתפקיד סר פרסי בלקני / סקרלט פימפרנל בעיבוד של הפקות פיירבנקס לספר "סקרלט פימפרנל". בשנת 2017 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המתח "אבסנטיה" ברשת AXN, בתפקיד ג'ק ביירן, בעלה של אמילי (סטנה קטיק).

חיים אישיים

ג'קסון הוא פטרון של ארגון הצדקה Trust PA לסובלים מפגיעות בעמוד השדרה, לזכרו של חבר.
מבחן

מבחן, בחינה או מבדק הוא כלי מדידה או תהליך שיטתי שנועד לבחון תכונה (כמו: טיב הידע או הביצוע, כישורים, אופי) של אדם בתחום מסוים, לרוב באמצעות שאלון עליו הוא נדרש לענות בזמן מוגבל. טיב הביצוע יכול להימדד ביחס לביצועי שאר האנשים או ביחס לחומר הלימודי, על פי קריטריונים קבועים מראש.

מהות המבחן

כל מבחן בודק, למעשה, משתנה מסוים, האמור להצביע תכונות של על משתנה אחר. למשל, מבחן אינטליגנציה (IQ) אמור להצביע על מידת התבונה של אדם, בעוד שלמעשה הוא מודד משתנה אחר, אשר, אמנם, קשור במשתנה האינטליגנציה אך אינו זהה לו. כך גם מבחנים פסיכוטכניים, האמורים לנבא את יכולותיו של אדם, אולם, תוצאות המבחן, גם אם מצביעות על היכולות, אינן נותנות תשובות, שהן נכונות בהכרח בכל המקרים, לגבי היכולות האמיתיות.

תחומי יישום של מבחנים

מבחנים לגבי בני אדם משמשים בתחומים שונים, כמו: בפסיכולוגיה קלינית (מבחני אישיות), בתחום החינוך, בו המבחן הוא הכלי העיקרי בו נעשות הערכה ומדידה בחינוך פורמלי, בתחומי התעסוקה והקבלה לעבודה ועוד. 
חקר המבחנים ותכנונם נעשה במסגרת תורת המבחנים.

מבחן מעשי

מבחן הנעשה מול עיני הבוחן מתאים למבחני נגינה, משחק (מבחן בד), שפה, נהיגה ועוד, שבהם יש לעמוד על יכולתו המעשית של הנבחן.
גם המבחן המעשי נחלק לכמה סוגים: מבחן שהנבחן עובד בזמנו החופשי ונבדק בסוף על ידי הבוחן ומבחן שהבודק מסתכל על אופן הביצוע.
ליאו פנדר

חייו

בתחילת הקריירה שלו עבד פנדר על גיטרות ומגברים בעבודת יד. עם הזמן החל לעבוד על גיטרות עם שליטה בטון ושליטה בווליום. בשנת 1951 הוא החל לייצר את ה-Broadcaster, הגיטרה הראשונה שנעשתה מגוף מלא (שלא כמו שאר הגיטרות באותה תקופה, שהיו עשויות מחצי או רבע נפח וכו'), והמציא את הגיטרה החשמלית מהעץ המלא. שמה של ה-Broadcaster שונה בהמשך לטלקסטר, בעקבות תביעה של חברת גרץ', שהשם broadcaster היה השם של מערכת תופים
שלה.
בשנת 1954 פנדר החל לשווק לייצור את הסטראטוקסטר, שלימים הפכה לגיטרה הנמכרת (ומועתקת) ביותר בעולם.
על שם פנדר נקראה חברת הענק של הגיטרות פנדר.
בשנת 1951 פנדר בנה ושיווק את גיטרה בס הראשונה כפי שידועה כיום כפנדר פרסיז'ן בס והיה הראשון שבנה גיטרה זו כגרסה קטנה, נוחה ואלקטרונית לקונטרבס.
בשנת 1965 החליט ליאו למכור את החברה בגלל שלא אהב את הכיוון אליו התקדמה.
בתחילת שנות השבעים ליאו פנדר עזר לממן את חברת טריסוניקס (Tri-Sonix) שנקראה מאוחר יותר מאוחר מיוזיק מן Music man. חברה זאת פיתחה את גיטרת הבס האקטיבית הראשונה בייצור סדרתי, הסטינגריי Stingray שנחשבה חדשנית בשימוש בפיקאפים אקטיביים והייתה בשימוש בסיסטים משפיעים רבים. בנוסף ייצרה חברה זאת גם מגברים ואפקטים לגיטרה.   
לקראת סוף שנות השבעים עבד פנדר עם ג'ורג' פולרטון, (על שמם נקראה החברה G&L) ויצר גיטרות שהיו העתקים של הסטראטוקסטר המקורית, אך לא נפלו ממנה באיכותן.
רציף הדייגים של סן פרנסיסקו

רציף הדייגים של סן פרנסיסקו (באנגלית: Fisherman's Wharf) הוא שכונה ואתר תיירות פופולרי בחוף הצפון-מזרחי של העיר סן פרנסיסקו במדינת קלפורניה שבארצות הברית.

היסטוריה

הרובע ואתר התיירות זכו לשמם בעקבות תולדות ימיה המוקדמים של העיר, במחצית המאה ה-19. מהגרים מאיטליה שעסקו בדיג הגיעו אל העיר בעקבות הגידול הרב באוכלוסייתה בימי הבהלה לזהב בקליפורניה. רובם התיישבו בחוף הצפוני של העיר וסיפקו דגים למסעדות בעיר. מאז ועד היום נותר האזור כבסיס לצי ספינות הדיג של סן פרנסיסקו. למרות הפיתוח הרב שעבר האזור בשנות השבעים והשמונים עוגנים עדיין לחופו ספינות וסירות דיג רבות.
ברציף נערכים אירועים ציבוריים עירוניים שונים, ובכללם תצוגת זיקוקין די-נור ידועה לרגל הארבעה ביולי וכן כבמת תצפית במטס הבלו איינג'לס במסגרת אירועי שבוע הצי השנתיים.
ב-1985 צולמו ברציף הדייגים סצנות של סרט הקולנוע A View to a Kill בסדרת ג'יימס בונד.
בית החולים האנגלי ביפו

היסטוריה

מנגאן אשר נולדה באירלנד כביתו של כומר הגיעה ליפו בשנת 1877 בשליחות מיסיונרית. בתחילת דרכה עסקה בהדרכת תפירה וריקמה בבית הספר טביתא, ובלימוד קרוא וכתוב לנשות יפו.
בעקבות הבצורת והמגפות שפקדו את יפו בשנת 1878, החלה לעסוק גם בסיוע רפואי לתושבי העיר וסביבתה. היא עזרה לרופא הראשון שהועסק בבית החולים, ד"ר קייסר גוראייב, שהגיע מהקולג' האמריקאי בבירות, השתלמה כאחות והייתה אחראית על המרפאה.
בניית בית החולים החלה בשנת 1882 על ידי "החברה הנוצרית המיסיונרית" (C.M.S), ובתחילת דרכו כלל 18 מיטות אשר חלק מהן שימשו גם לאשפוז תשושי נפש. בבית החולים הועסקו רופאים ממדינות שונות ומסיונריות שהגיעו מאנגליה.
עובדי בית החולים התגוררו במבנה ששכן ממול לבית החולים, בצידו המזרחי של רחוב יפת, ביחד עם עובדי בית הספר טביתא ואשר בו פעל גם בית ספר פרוטסטנטי לבנים.
בשנת 1885, לאחר מותה של ביאטריס מנגאן עבר ניהול בית החולים לידי קונסטנטין ניוטון, ובית החולים החל לקלוט חולים מכל רחבי הארץ.
מתכונת הטיפול בבית החולים כללה השמעת דרשות דתיות לפני תחילת הטיפול והחולים נאלצו להמתין זמן רב לתורם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה השתלט הצבא הטורקי על המבנה ולאחריה הוא שב ושימש כבית חולים.
בית החולים פעל ברציפות עד לפרוץ מלחמת העצמאות. לאחר הקמת המדינה ובתחילת שנות החמישים, שימש מבנה בית החולים כבית ספר עברי לבנות.
בשנות השישים החל לשמש כבית מלון שהופעל על ידי שוכרים סקוטים ובעקבותיהם קיבל את הכינוי המוכר כיום.
בית המלון שעוצב בסגנון עתיק ומהודר, נחשב ליוקרתי וזכה להצלחה בקרב העיתונאים הזרים וגם אורחים מקומיים. במשך השנים נפתחה במקום מסעדה הודית ומועדון לילה מפואר.
בשנות התשעים נרכש מבנה המלון על ידי יהודי צרפתי שפתח בתהליך שימור קפדני של המבנה ועיטוריו אשר נהרסו במהלך השנים. תהליך השיפוץ והשימור הדייקני נמשך כשלוש שנים.
בשנים האחרונות הוא משמש כמתחם סגור לאירועים מיוחדים ופרטיים.

המבנה

המבנה והחצר מוקפים בחומת כורכר גבוהה המסתירה את רובו מן הרחוב. בחצר גדלים עצים עתיקים אשר ביניהם זן של תפוזים שהיה נפוץ בארץ, וממנו פותחו בשיטת ההרכבה זני התפוזים המוכרים של ימינו. בחצר חפורה באר מים אשר שימשה לאיסוף של מי הגשמים לצורכי בית החולים.
המבנה בן שתי קומות. בקומה הראשונה קיים אולם המרוצף בדוגמת לוח שחמט. בקומה השנייה של המבנה שכנו חדרי החולים בעלי חלונות גדולים במיוחד, שמהם ניתן היה לצאת למרפסת עץ מקורה המקיפה את כל המבנה.
חלונות המבנה קמורים וניתנים לסגירה באמצעות תריסי עץ. בנוסף לכך משובצים בהם חלונות עגולים בדומה לאלה המקובלים בספינות.
המבנה מרוצף ריצוף צבעוני. דלתות הפנים עשויות עץ ומגולפות בצורות שונות ובין הקומות מוביל גרם מדרגות מעוצב הכולל גופי תאורה.
מר באום

תקציר העלילה

הסרט עוקב אחר מיקי באום (אסי דיין), יבואן משקפי שמש מסין, אשר מתבשר על ידי רופאו כי הוא חולה במחלת הסרטן וכי נותרו לו תשעים ושתיים דקות בלבד לחיות. אנו נחשפים אחר מהלך שעתו האחרונה של באום, מהלכיו הביורוקרטיים/פרוצדורליים לסיום חייו, בעוד הוא מנסה להבין את המציאות שבה חי ולסכם את חייו הקצרים באמצעות חזיונות דלים מעתידו ומעברו, בהם נכללים סובביו, משפחתו, עמיתיו וחבריו. הסרט בגדר סאטירה עוקצנית של דיין על דמות ה"צבר" הישראלי, וחושף את אפסות החיים, הן של הדמות הראשית והן של הדמויות הסטריאוטיפיות הסובבות אותו.
הצב האדום

כתיבה והפקה

אולפן ג'יבלי היפני פנה אל דודוק דה ויט והציע לו לביים במסגרתו סרט. הפנייה נעשתה ביוזמתו של האנימטור הייאו מיאזאקי. מי ששימש בפועל כמפיק ויועץ הוא שותפו של מיאזאקי, האנימטור איסאו טקהאטה. בפועל, הסרט הופק באירופה בשותפות עם כמה חברות אנימציה בצרפת ובבלגיה. הסרט מושפע מאוסף האגדות היפניות המסורתיות קוואידן, שם קיימים מוטיבים של טרנספורמציות בין בני אדם ובעלי חיים וכן אלמנטים חוזרים ונשנים של לידה ומוות.

עלילה

אדם חסר שם שנסחף על ידי סערה, מתעורר באי נטוש, שאותו הוא מגלה כעשיר במשאבים. הוא מוצא פרות ומים טריים, כמו גם מגוון רחב של בעלי חיים קטנים. בנוסף, יש באי יער במבוק גדול. הוא בונה רפסודה מבמבוק ומנסה להפליג משם. עם זאת, יצור ים בלתי נראה הורס את הרפסודה, וגורם לו לחזור אל האי. הוא בונה רפסודה נוספת, גדולה יותר, אתה הוא מנסה בשנית לעזוב את האי, אלא שניסיונו מסוכל שוב על ידי היצור הבלתי נראה. בניסיון השלישי, הרפסודה נהרסת שוב, אלא שהפעם הוא מגלה למולו צב אדום ענק. הצב לא מזיק לו, והוא נסוג לאי.
באותו ערב, האיש רואה את הצב האדום זוחל על החוף, לכיוון היבשה. בכעסו, הוא מכה את ראש הצב במקל במבוק, ואז הופך אותו על גבו. כאשר הוא מתחיל בבניית רפסודה נוספת, הוא מרגיש חרטה על הפיכת הצב ומנסה להפוך אותה בחזרה. הניסיון נכשל, מאחר שהצב כבד מדי. כאשר הוא נוכח לראות שהוא לא יצליח להפוך את הצב, הוא רץ ומביא מים מתוקים כדי להחיותו, אבל בינתיים, הצב מת. לאחר מכן, האיש נרדם לצדה. במהלך הלילה, שריון הצב מתפצל באמצעו, והאיש מופתע לראות אישה מחוסר הכרה, השוכבת בתוך הקליפה. הוא מביא לה מים ובונה מקלט המיועד להגן עליה מפני השמש. כאשר גשם מתחיל לרדת באי, האישה מתעוררת. האיש מבחין בה נעלמת, ומחפש אותה ברחבי האי. בסופו של דבר הוא מוצא אותה בים. הוא מסיר את חולצתו, משאיר אותה על החוף, ונכנס למים. אחר כך הוא רואה אותה גוררת את הקונכייה הריקה של הצב אל הים ומניחה לה להיסחף, והוא עושה את אותו הדבר עם הרפסודה שלו. לאחר מכן, השניים יוצרים במהרה קשר רומנטי.
זמן בלתי מוגדר לאחר מכן, לזוג יש בן. הילד הסקרן מוצא בקבוק זכוכית ולומד על מוצאו. לאחר מכן, הוא נופל בטעות לתוך מערה קטנה, ולומד לשחות. בהמשך, הוא יוצר מערכת יחסים עם כמה צבי ים. הילד גדל כאשר אינו מכיר דבר מעבר לאי. בהמשך צונאמי פוגע באי ולמרות שאיש מהשלושה לא נפגע, לאי נגרם נזק כבד, ויער הבמבוק נחרב. בעקבות כך, מפתח הילד רצון לעזוב את האי. הוא והוריו מבינים שאכן הגיע הזמן לכך, והוא עוזב בשחייה יחד עם שלישיית צבים ירוקים.
הגבר והאישה ממשיכים לחיות על האי, ולמרות שהם מזדקנים, הם עדיין מאוהבים זה בזה. לילה אחד, אחרי שהסתכל על הירח מעל האוקיינוס, האיש עוצם את עיניו ומת. האישה מבחינה במותו, ומתאבלת. למחרת, היא מחזיקה בידו בפעם האחרונה, ואז הופכת חזרה לצב אדום וחוזרת אל הים.
בונוס (משחק מחשב)

צ'יטים במשחק

בגרסאות מסוימות של המשחק הצבת הג'וקר במשבצת ה"בונוס" ולחיצה על "בטל" תיתן בונוס לשחקן.
כמו כן, בגרסאות מסוימות אפשרויות הערעור אינן מוגבלות לשלוש בלבד, אלא בלתי מוגבלות.
האאוטבק האוסטרלי

האאוטבק האוסטרלי (באנגלית: Outback; נקרא גם המדבר האוסטרלי, ערבות אוסטרליה ומדבר היבשת החמישית) הוא אזור מדברי עצום הנמצא באוסטרליה.

גאוגרפיה של האאוטבק

שטחו של האאוטבק 130 אלף קילומטרים רבועים ואורכו 2,400 קילומטרים.
בעוד שלעיתים קרובות ניתן לראות את האזור הצחיח של האאוטבק ברחבי אוסטרליה, אזורי האאוטבק מתפשטים מחופי אוסטרליה הצפוניים לדרומה, ומקיפים מספר אזורי אקלים; כולל אקלים טרופי ומונסוני באזורים הצפוניים, שטחים צחיחים ב"מרכז האדום" (מרכז אוסטרליה) ואקלים צחיח למחצה ואקלים ממוזג באזורים הדרומיים.
מבחינה גאוגרפית, האאוטבק מאוחד על ידי שילוב של גורמים גאוגרפים שונים, ובראשם צפיפות אוכלוסין אנושית נמוכה, סביבה טבעית ללא פגע, ובמקומות רבים, קרקע המאופיינת בפסטורליזם (רעיית בעלי חיים), שבה הייצור נשען על הסביבה הטבעית, משמע, משתמשים לייצור מוצרים באמצעות משאבי הטבע של האאוטבק. מבחינה תרבותית, האאוטבק הוא סמלה של אוסטרליה וחלקים ממנו שימשו כאתר צילום לסרט פרסיליה מלכת המדבר ולעוד מספר סרטים הוליוודים אחרים.

רפואה באאוטבק

בשל המרחבים הפתוחים והעצומים והריחוק מערים מאוכלסות באאוטבק, הוקם שירות רפואי ייחודי הנקרא "הרופא המעופף" בשנת 1928. מטרת השירות היא לספק טיפול וייעוץ רפואי לאנשים שאינם יכולים להגיע לבתי חולים או לקבל מתן רפואי מרופא או חובש. הייעוץ מתבצע באמצעות רדיו או טלפון ובמצבים חמורים, רופאים מובהלים למטופלים.

תיירות

טיולים מאורגנים לאאוטבק עם מדריך מקצועי מאד פופולריים, אם כי ישנם תיירים ותושבים אוסטרליים ובינלאומיים שמעדיפים לנסוע לאאוטבק במכונית שלהם. טיול כזה, דורש תכנון טוב כדי להימנע ממצבים של תעייה במדבר הגדול. כביש אחד בלבד חוצה את מרכז אוסטרליה בדרך למדבר, זוהי הדרך המסוכנת 
לדעת רבים להגיע למדבר. הנסיעה עלולה להיות לא בטיחותית בין השאר עקב הנהיגה הממושכת ובעלי חיים שעשויים לקפוץ אל הכביש. לכן, רבים מטיילים ונופשים באאוטבק בטיולים מאורגנים המופעלים על ידי תרמילאים  ומדריכים מקצועיים, המספקים ציוד רפואי, מזון, שתייה ולינה למטיילים.
הודיה גורדוני

שימוש רפואי

המקומיים בדרום אפריקה משתמשים לעיתים בהודיה, לצורך טיפול בבעיות עיכול וזיהומים קלים. אמנם, השימוש שזכה לפרסום הרב הוא לצורך דיכוי התיאבון במסעות ציד ארוכים במדבר קלהארי.
בשנת 1977, המועצה למחקר מדעי ותעשייתי של דרום אפריקה (CSIR), הצליח לבודד את המרכיב בהודיה, P57, שהתגלה כאחראי להשפעה של דיכוי תיאבון. הפטנט נרשם בשנת 1996, וחברת התרופות הבריטית Phytopharm חברה לחברת פייזר במטרה לנסות ולסנטז תרופה לדיכוי תיאבון על בסיס הרכיב. בעקבות קשיים בפיתוח ותופעות לוואי, פייזר שחררה את זכויותיה על הפטנט בשנת 2002. באותה שנה, ה-CSIR, הכירה רשמית בזכויות שבט הסאן על הפטנט ואישרו להם אחוזים מהרווח על כל מוצר עתידי. הצמח עצמו מוגן ונדרש אישור מיוחד כדי ללקטו.
אחד המוצרים המתהדרים ביכולת דיכוי תיאבון והורדת משקל בזכות רכיבי הודיה הוא Anatrim. שיווק המוצר נעשה בצורות אגרסיביות ולעיתים לא חוקיות כגון ספאם.

מחקר מדעי

עד כה, לא התפרסמו שום ראיות מדעיות המעידות כי הודיה משפיעה על דיכוי התיאבון אצל בני אדם. לכן, הבטיחות והיעילות של ההודיה כתוסף מזון נחשבים ללא מוכחים.
פורסם מחקר אחד שנעשה על בעלי חיים, בו רכיב p-57 של ההודיה הוזרק ישירות למוחם של עכברים. עורך המחקר כתב כי הכבד מפרק את החומר בקלות רבה, כך שכתוסף אולי תידרש כמות גדולה שלו כדי לעורר השפעה כלשהי.
ד"ר ריצ'רד גולפרב], טוען כי ביצע מחקר ראשוני של השפעת ההודיה על שבעה נחקרים, ומצא אותה לאפקטיבית. הניסוי הקטן, מומן על ידי יצרן הודיה ותוצאותיו לא פורסמו לביקורת עמיתים. מידע שכזה לא יכול להוות ראייה מדעית ליעילות ההודיה כתוסף מזון.
יום השוויון לנשים

היסטוריה

התאריך נבחר כדי להנציח את היום בו מזכיר המדינה ביינברידג' קולבי חתם על ההצהרה למתן זכות חוקתית לנשים להצביע. בלה אבזוג, שהייתה חברת קונגרס מטעם מדינת ניו-יורק, הציעה פעמיים לקבוע את ה-26 באוגוסט בתור יום השוויון לנשים: פעם אחת ב-1971, אחרי השביתה הגדולה של 1970 שקיימו הנשים בארצות-הברית בקריאתן לשוויון. ושוב ב-1973, בזמן המאבקים על אישורו של התיקון לשוויון זכויות.
ב-16 באוגוסט 1973, אישר הקונגרס את החלטה H.J. Res. 52, אשר קבעה כי ה-26 באוגוסט יהיה יום השוויון לנשים וכי "נשיא מוסמך לציין את ההצהרה בדבר ההנצחה של היום ההוא ב-1920 שבו נשים אמריקאיות קיבלו לראשונה את הזכות להצביע". באותו יום, הנשיא ריצ'רד ניקסון פרסם את ההצהרה 4236 ליום השוויון לנשים, אשר החלה במילים: "המאבק של נשים לזכות הצבעה היה רק הצעד הראשון לקראת השתתפות מלאה ושווה של נשים בחיים במדינתנו. בשנים האחרונות, עשינו צעדים ענקיים אחרים על מנת לתקוף אפליה על בסיס מין באמצעות החוקים שלנו ועל ידי סלילת דרכים חדשות לשוויון הזדמנויות כלכלי לנשים. היום, כמעט בכל מגזר של החברה שלנו, נשים הן גורם חשוב בתרומתן לאיכות החיים האמריקאית. ולמרות כל זאת, עדיין נותר הרבה לעשות".
עד 2017, כל נשיא מאז ריצ'רד ניקסון פרסם הצהרה הקובעת את ה-26 באוגוסט כיום השוויון לנשים. למשל, ב-25 באוגוסט 2016, הנשיא אובמה כתב בהצהרתו כי: "היום אנחנו חוגגים את יום השנה להישג יוצא הדופן הזה, כדי לכבד את החלוצות ואת הסופרג'יסטיות שקירבו אותנו קצת יותר אל עבר עתיד משגשג, בו אנחנו מצליחים להגן על הזכויות החוקתיות של נשים ונערות ועל מאבקן למען שוויון".
קשת (כתב עת)

קשת: רבעון לספרות עיון וביקורת היה כתב עת שיצא לאור בעריכת המתרגם והמשורר אהרן אמיר משנת 1958 עד שנת 1977. קשת החדשה, בעריכת אמיר, יצא לאור כרבעון משנת 1998 ונסגר בשנת 2008, בעקבות פטירתו של אמיר.
על פי עורכיו, "קשת" נועד לסייע להתחדשות הספרות העברית, מתוך ההשקפה שיש לפתוח חלון בעיקר לספרות המערב ואירופה אך גם לספרות העולם בכלל. החידוש העיקרי של "קשת" היה במתן חשיבות רבה לז'אנרים נוספים, לבד מהשירה והסיפורת. כתב העת טיפח את המסה העברית וכן פרסם ראיונות מקיפים ומקוריים עם יוצרים ורבי שיח.
בקשת, התגלו וטופחו עשרות משוררים וסופרים. בניגוד לרוב כתבי העת, שנטו לתפיסה סוציאליסטית, על אף נטיותיו הכנעניות של העורך, כתב העת לא היה קשור בהתחייבות פוליטית מגבילה, והמשתתפים בגיליונותיו באו מכל כיווני המחשבה והיצירה בארץ. חוברות מיוחדות של "קשת" הוקדשו לספרויות זרות. ב-1975, לאחר תום שמונה עשרה שנה של הופעה רצופה החליט אמיר לסגור את שעריו של כתב העת, מתוך הבנה ותחושה של מיצוי.

קשת החדשה

לכבוד מלאת ארבעים שנה ליסוד כתב העת, ב-1998, יצאה לאור חוברת מיוחדת. לאחר מכן, החליט אמיר להמשיך במפעלו, וכתב העת במתכונתו החדשה "קשת החדשה" החל להופיע כרבעון באורח סדיר, עד למותו של אמיר. לאחר מכן, החליטו חברי המערכת שלא להמשיך בפרסום כתב העת.
חברי המערכת של קשת החדשה היו יהושע קנז, עליזה ציגלר, אשר רייך, פרופ' דוד ויטל, פרופ' אמנון רובינשטיין, ש. שפרה, אסף ענברי ואהרן אפלפלד.
בשנת 2013 הוציא בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה מהדורה מחודשת של קשת - קולנוע משנת 1968.

הוצאה לאור

קשת המקורית ראתה אור באמצעות "עם הספר", הוצאה לאור שייסד דב ליפץ, אביו של אהרון אמיר.

קשת החדשה ראתה אור באמצעות "ספרות עכשיו".
מנחם מנדל פרוש

הרב מנחם מנדל פרוש שו"ב (י"א בסיוון תרל"ח יוני 1878 - ט"ז בחשוון תשי"ג נובמבר 1952) היה מרבני שכונת שערי חסד, שוחט ובודק ראשי של ירושלים וממייסדי מערכת הכשרות בסוף המאה ה-19, ומשגיח של בית היתומים דיסקין.
היה ממקורבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק וסייע בהקמת ישיבת מרכז הרב בירושלים.

קורות חייו

נולד בירושלים למייטא פערל ולרב גרשון פרוש, בנו של הרב נפתלי צבי פרוש, שהיה ממקימי בית החולים שערי צדק. למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים והיה מקורב להרב שמואל סלנט. בשנת תרס"א מינה אותו הרב שמואל סלנט לשוחט ובודק (שו"ב) ראשי של הקהילה החרדית בירושלים לצד הרב אליהו ראם, בתפקיד זה שימש למעלה מיובל שנים כשהקהילות החסידיות והפרושים בירושלים הקפידו לאכול רק משחיטתו, רבים מהשוחטים בירושלים הם תלמידיו, בשל משרה זו כונה בשם המשפחה "פרוש-שו"ב".
בשנת תרע"א מונה על ידי הרב יצחק דיסקין לכהן כמשגיח של בית היתומים דיסקין.
היה תלמידו של הרב יעקב משה חרל"פ שמינה אותו למסור שיעור עיוני בגמרא מידי ערב בבית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד, בשיעור זה היו משתתפים רבים מתלמידי החכמים בשכונה ובסביבתה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ייסד את הארגונים "קרן אגודת בני תורה" ו"בית ועד לחכמים" שמטרתם הייתה לסייע ללומדי התורה בירושלים. באותן שנים נשלח כשד"ר לארצות הברית לגיוס כספים עבור ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים.
החל משנת תר"ף נחשב לאחד ממקורביו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק בעקבות רבו הרב יעקב משה חרל"פ. היה מעורב בהחתמת רוב רבני ירושלים על כתב המינוי של הרב קוק לרבה של ירושלים בשנה זו. בשנים שלאחר מכן סייע רבות בהקמת ישיבת מרכז הרב בירושלים.
נפטר בט"ז בחשוון תשי"ג.

משפחתו

היה נשוי לבת דודו שינא גיטל, בתו של הרב שלמה זלמן פרוש.
בנו הבכור שלמה זלמן היגר לארצות הברית לאחר שאשתו נפטרה לאחר לידת בתם הבכורה, הבת שנולדה, רבקה דבורה פריימאן גדלה אצל סבה מיום לידתה.
בנו מרדכי ליבר ממקורביו של האדמו"ר מביאלה. בנו הוא הרב שלום חיים פרוש חוקר תורני ועולם החסידות.
בתו עשירה דבורה נישאה להרב ירוחם פישל קרלנשטיין. בניה הם הרב דב צבי קרלנשטיין שהיה ראש ישיבת גרודנא באשדוד ושלמה קרלנשטיין יושב ראש הסתדרות מורי אגודת ישראל.
בנו הרב גרשון היה מנהל מפעל התורה ומראשי סניף אגודת אחוה בירושלים. חתנו הוא הרב משה רחלזון ראש ישיבת אור שמח.

חיבוריו

חיבר את הספר בתוך החומות ובו מספר מדורים. מדור תורני עם מערכות תורניות שכתב על הש"ס, מדור מכתבים ובו חילופי מכתבים שלו עם הרב קוק ורבנים נוספים, וכן תיאור פעילותו הציבורית לאורך השנים. יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תש"ח.
עליזה גבאי

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב בשנת 1933 בשם עליזה הורנשטיין לחנה שליט ולמאיר הורנשטיין, שעלו ארצה מרוסיה. אמה הייתה זמרת אופרה ואביה נפטר כשעליזה הייתה ילדה. לימים הפכה אחותה הגדולה, יעל הורנשטיין לזמרת אופרה.
בשנת 1951 התגייסה גבאי לצה"ל ומיד עם שחרורה מהצבא ב-1953 התחתנה עם המפיק והמוזיקאי רפי גבאי. בשנת 1955 הוציאה את התקליטון הראשון שלה, שהכיל שירי ילדים.
בשנות ה-50 הופיעה גבאי במועדונים והקליטה תקליטים שכללו בעיקר גרסאות כיסוי לקלאסיקות ישראליות.
אלבום הבכורה שלה "במקצבים חדשים" היה גם הראשון והיחיד שיצא בישראל, והוא הודפס על תקליט ב-20 בדצמבר 1965, הקדים את זמנו ונחשב כיום לפורץ-דרך. שני שירים מתוכו - "זרם המעין" ו"ממגדל שלום" הפכו ללהיטי רדיו. באותה תקופה החלה גבאי להופיע במועדון לילה בשווייץ ומאוחר יותר השתקעה בגרמניה, שם הפך שירה "חורף בקנדה" (1966) ללהיט גדול. 
להיט נוסף שלה היה "Nur Wenn Du Bei Mir Bist" (הופיע בגרסה עברית בשם "אל תגלה מתי" על תקליטון ב-1966).
בגרמניה נפרדה מבעלה רפי גבאי והוציאה עוד שני אלבומים ומספר תקליטונים. 
גבאי התחתנה בשנית ב-1971 עם רקדן בלט ניקו אנדוקיק ומוזיקאי יהודי יוגוסלבי, שנחשב לאיש שגילה את להקת הסקורפיונז]. 
בשנת 1975 נולדה להם הבת דפנה בהמבורג.
ב-1978 עברה המשפחה לניו יורק בארצות הברית.
ב-2005 נפטר אנדוקיק.
חמש שנים אחריו נפטרה עליזה גבאי ב-14 בדצמבר 2010 בלוס אנג'לס. הותירה בת אחת, דפנה דב (Daphna Dove), זמרת בארצות הברית.
מצר ג'ורג'יה

מצר ג'ורג'יה הוא מצר ים בין האי ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה ויבשת אמריקה. אורכו של המצר הוא 240 ק"מ ורוחבו נע בין 18.5 ק"מ ל-55 ק"מ. בדרומו של המצר שוכנים איי המפרץ ואיי סן חואן, ובצפונו איי התגליות. איונים וארכיפלגים רבים מפוזרים במצר ויוצרים מצרי משנה. עומקו הממוצע של המצר הוא 156 מטרים ועומקו המרבי הוא 460 מטרים מתחת לפני הים. נהר פרייזר הנשפך למצר מהווה 80% מהמים המתוקים הנשפכים אליו. האיים החשובים ביותר במצר הם טקסדה ולסקוודי. 
המצר קיבל את שמו משמו של ג'ורג' ונקובר, קצין בצי המלכותי הבריטי אשר עמד בראש המשלחת לגילוי האזור הצפון-מערבי של אמריקה בסוף המאה ה-18. 
המצר הוא מעבר שיט חשוב בצפון-מערב אמריקה שכן הוא מחבר את נמל ונקובר, המהווה את הנמל העיקרי של קנדה באוקיינוס השקט אל הים הפתוח. על שפת המצר שוכנות עיירות המהוות חלק מוונקובר רבתי, למשל העיירה דלתה.
מגזרי בוקרשט

מגזרי בוקרשט (ברומנית: Sectoarele Bucureștiului) הם החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של העיר בוקרשט.
העיר בוקרשט מחולקת לשישה מגזרים, כשבראש כל מגזר יש ראש עירייה ומועצה מקומית נבחרת, עליהם מוטלת האחריות לניהול עניינים מקומיים, רחובות, גינון, בתי ספר ושרותי ניקיון. בכל מגזר יש ארבע עד חמש שכונות.
מבטא

בבלשנות, מבטא הוא סגנון הגייה ייחודי, המאפיין קבוצה מסוימת. אין לבלבל בין מבטא ובין ניב, הכולל גם אוצר מילים וחוקי דקדוק שונים.

מידע כללי

היווצרות מבטאים שונים נובעת מפיצול אוכלוסייה, הדוברת שפה אחידה, לקבוצות שונות. הפיצול אינו בהכרח גאוגרפי – במקרים רבים מתפתחים מבטאים שונים אצל מעמדות שונים או קבוצות אתניות שונות.
המבטא הוא מושג יחסי, אם כי ניתן לאפיין את המבטא המצוי או התקני של שפה מסוימת. בישראל, הרוב המוחלט של המבטאים נובע משפת אם שאינה עברית, ואין מבטאים המשויכים לאזורים בארץ. זאת בניגוד לשפות אחרות, בהן קיימים מבטאים שונים באזורים גאוגרפיים שונים.
ילדים מסוגלים לרכוש מבטא זר בקצב מהיר, ובכך יכולת זו דומה ליכולת למידת השפה אצל ילדים – ילדים למשפחות הנודדות במקומות שונים רוכשים מבטאים חדשים בתוך זמן קצר.
בחייו הבוגרים, מבטאו של אדם נשאר קבוע, ולמרות שייתכן שתהיינה עליו השפעות שונות, המבטא, בבסיסו, נותר קבוע. המבטא נוטה להשתנות עד שנות העשרים המוקדמות בחייו של אדם.
בחלק מהחברות מוגדר המבטא ה"סטנדרטי", אך אין הכרח שהוא יהיה גם המבטא הנפוץ באוכלוסייה. בבריטניה, למשל, מוגדרת הגיית ה-Received Pronunciation (המבטא הרשמי של ה-BBC בעבר, בין השאר) כמבטא התקני ביותר, אף על פי שזהו מבטאם של כ-3% מהאוכלוסייה בלבד.

מבטא זר

מבטא זר הוא המבטא של אדם שמדבר בשפה שאינה שפת האם שלו. מבטא זה נוצר כאשר הפונולוגיה של שפת אמו של האדם משפיעה על דרך הגייתו את השפה השנייה.
לעיתים, נתפש בחברה מבטא זר כנושא קונוטציה שלילית. במקרים כאלה, חלק מבעלי המבטא יעדיפו לנסות לדכא את מבטאם. עם זאת, קשה להיפטר ממבטא זר בלא להשקיע מאמצים רבים, וההצלחה בכך אינה אחידה. כאשר המבטא הזר לא יוצר בעיות רבות מדי, חלק מהאנשים מעדיפים לחיות עם מבטאם.

מבטאים בעברית המקראית

בפרק י"ב בספר שופטים מסופר שבני אפרים ביטאו שי"ן כסמ"ך, והשופט יפתח הגלעדי נעזר בכך כדי לזהות ולהרוג את בני השבט (ראו הרחבה בערך שיבולת (אמצעי זיהוי)).

מבטאים בעברית כיום

בישראל ניתן לשמוע מגוון רב של מבטאים, וזאת בשל היותה "קיבוץ גלויות" – מדינה קולטת עלייה. המבטא הזר מושפע מגיל החשיפה לעברית. מי שהינם ילידי ישראל או שעלו לישראל לפני תום גיל ההתבגרות ורכשו את העברית ברמת שפת אם אינם בעלי מבטא זר, לרוב. עם זאת, ישנם ילדים רבים שנולדו בארץ, אך גדלו בסביבה שבה רוב האוכלוסייה איננה ילידת הארץ, ולכן, אפילו אם העברית היא כמעט שפת האם שלהם, יהיה להם מבטא זר. לרוב, מי שעלו לישראל כבוגרים נושאים מבטא זר.