התקופה ההלניסטית בארץ ישראל

החלוקה המנהלית

ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית לא הייתה יחידה מוגדרת מבחינה מדינית-מנהלית או בתודעה של שליטיה ותושביה הלא-יהודים, אלא הייתה חלק בלתי נפרד בתוך גופים כוללים יותר, וחלקיה הלא-יהודים דמו בצורות המשטר, החיים והתרבות שלהם לאלו שבארצות ההלניסטיות הסמוכות. גם לשם "פליסטינה" או "סוריה-פליסטינה" לא הייתה משמעות רשמית. שמו הרשמי של אזור הממשל התלמי בדרום סוריה היה "סוריה ופיניקיה".
המצרים, מטעמי נוחות ויעילות, פיצלו את אזור הממשל "סוריה ופויניקיה" ליחידות משנה של פלכים. כל אחת נקראה "היפרכיה", כמו אדום או שומרון, וכל "היפרכיה" התפצלה למספר אזורים שכל אחד נקרא "נומוס" או "טופרכיה", ונשלטו על ידי "אויקונומוס" - האחראי לגביית המיסים. השלטון התלמאי, התבסס איפוא על הפעלת ביורוקרטיה (מערכת פקידות), על השלטת מונופול על ענפי כלכלה חשובים (כמו מלח ובשמים), על שליטה מלכותית על נכסים חקלאיים מרובים, ומתוך כך הפכו איכרים לחוכרי אדמת המלך וכן נשענו על ערי הפוליס.
בתקופת שלטון בית תלמי התארגנו כמה ערים כערי פוליס כמו פתולימאיס (עכו), פילדלפיה (עמאן), פילוטריה (בית ירח) ושרשרת ערים לאורך חוף הים התיכון, ואף בעומק הארץ כמו מרשה ובית גוברין.

האוטונומיה ביהודה

ליהודה ניתנה אוטונומיה, שעיקרה - הכרה בפריבילגיות שניתנו ליהודים על ידי הפרסים ועל ידי אלכסנדר הגדול עצמו.
מגילת הזכויות כללה את הזכות שניתנת ליהודים לחיות על פי "חוקי האבות", וזאת כתוצאה מן העובדה שיהודה הוגדרה על ידי הממשל התלמי כ"אתנוס" (יחידה גאוגרפית ומדינית) בתוך "סוריה ופיניקיה".
השלטון התלמי שמר על ייחודה המנהלי של יהודה כאוטונומיה בהנהגת הכהן הגדול ומועצת הזקנים, תוך הכרה בתורה כ"חוקי האבות" של היהודים המחייבים את כל תושבי יהודה, כלומר, הכרה רשמית בשלטון הבלעדי של הדת היהודית על אדמת יהודה, ומכאן גם איסור על עבודה זרה בתחומה.
הכהן הגדול שימש נציג העם בפני המלכות והיה אחראי לגביית מסי המלכות ביהודה. הוא שימש כל חייו במשרתו, ובמותו עברה המשרה לבנו אחריו.
לצד הכהן הגדול עמדה הגֶרוּסִיָה, "מועצת הזקנים" של התקופה ההלניסטית, ששימשה כגוף מחוקק עליון והמשיכה את "זקני היהודים" ("שבי יהודיא") מן התקופה הפרסית בעזרת לבוש של שם יווני מכובד כדי לשבר את האוזן היוונית. בגרוסיה ישבו הכהנים וגם ראשי בתי האב ממקומות שונים ביהודה. לגרוסיה היה תפקיד רשמי ביחסים עם השלטון ובסוף המאה ה-3 ובמחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס הבליטו אותה המלכים ההלניסטים יותר מאשר את הכהן הגדול. רק לאחר עליית בית חשמונאי החל הכהן הגדול להיות מוזכר לפני הגרוסיה בתעודות רשמיות.
האוטונומיה של יהודה הייתה מוגבלת בתנאים הבאים:
היא התחייבה להעלות מיסים למלכות; נמנעה ממנה הזכות לנהל מדיניות חוץ עצמאית; היא נשלטה באמצעותו של נציב ("סטרטגוס"), אשר פיקד על כוחות הצבא התלמיים-מצריים באזור. המצרים הקימו ביהודה מושבות צבאיות וחילות מצב למלא משימות ביטחוניות, כמשען וכביטוי לאבדן ריבונותה של יהודה. חיל המצב בירושלים התבצר במצודת הבירה מצפון-מערב להר הבית, משם יכול היה לפקח על הנעשה בעיר.
ארץ יהודה האוטונומית של התקופה ההלניסטית הייתה המשכה של מדינת יַהֻד של התקופה הפרסית. אלכסנדר הגדול אישר את מעמדה וייתכן שגם צירף אליה שטחים על חשבון השומרון, לאחר השיבוש ביחסים בינו לבין השומרונים. שטחה של יהודה היה עדיין מצומצם מאד והיא השתרעה ממבצר בית צור בדרום בגבול עם אידומיאה ועד בית אל ובית חורון בצפון, ומנהר הירדן וצפון ים המלח במזרח (כולל יריחו) ועד אמאוס במערב. שטחה הכולל היה כ-1,600 קמ"ר, שכלל גם שטח מדברי. החלוקה בתקופה הפרסית לפלכים וחצאי פלכים השתלבה בתקופה ההלניסטית בחלוקה לטופרכיות.
העיר הגדולה ביותר של יהודה והעיר היהודית הגדולה ביותר בארץ ישראל הייתה ירושלים, שעיקר יישובה בתקופה ההלניסטית היה מרוכז בגבעה הדרומית-מזרחית של העיר, היא "עיר דוד".
ירושלים נחשבה לעיר חזקה בעלת כושר הגנה בעיני ההיסטוריונים היווניים מהמאה ה-2 לפנה"ס אגתרכידס, שדן בה בהקשר של סוף המאה ה-4 לפנה"ס, וטימוכארס.
אף על פי שלמעמדה של ירושלים בשטח יהודה היה דמיון רב לשליטת ערים יווניות על הטריטוריות שלהן, ירושלים לא הייתה פוליס ומוסדותיה הפכו למוסדות של פוליס רק לזמן קצר בימיו של אנטיוכוס אפיפנס.

מטבעות "יהדה"

כהמשך למטבעות "יַהֻד" ("יהודה" בארמית) מהתקופה הפרסית, נטבעו בתקופה התלמית מטבעות כסף ועליהם השם העברי "יהדה", שהכתב שלהם אינו הכתב הארמי, אלא הכתב העברי הקדום, שהופיע גם בימי מלכות החשמונאים. אף על פי שהמטבעות נועדו ליהודה ונטבעו בה, מופיעות עליהם דמויות. על גבי המטבע מופיע דיוקן של תלמי הראשון ובצדו האחר ישנם שני טיפוסים: דיוקן אשתו, ברניקי הראשונה, או נשר פורש כנפיים הניצב על ברק. טביעת המטבעות עם הכתובת "יהדה", כמו גם פעילותה של המטבעה המקומית, פסקו בזמנו של תלמי פילדלפוס.
גם על גבי קנקנים במאות ה-3 וה-2 לפנה"ס נטבעה הכתובת "יהֻד" או "יהוד", לצד טביעות "ירושלם" בכתב העברי הקדום.

תלמי השלישי

בימי תלמי השני כנראה תורגם התנ"ך ליוונית במה שכונה תרגום השבעים.
בימי תלמי השלישי "אורגטס" השתבשו כנראה היחסים בין היהודים לבין התלמיים. אפשר שגרם לכך נטל המיסים שהכביד עליהם, או הפיתויים המרובים שבאו מכיוון מלכי בית סלאוקוס, שבקשו למשוך את היהודים לצידם. יצוין כי באותם הימים, המחצית השנייה של המאה השלישית לפנה"ס, התחוללה המלחמה הסורית השלישית בין בית תלמי לבין בית סלאוקוס. את המצב המסובך והמורכב הזה ביקש לנצל, ממניעים פוליטיים ואישיים, חוניו השני, הכהן הגדול בירושלים, שתמך בבית סלאוקוס והאמין כי בית תלמי ינגף לפני בית סלאוקוס וסירב להעלות את כספי המיסים למלך תלמי השלישי וסיכן בכך את מעמדה של יהודה. תלמי השלישי שיגר בתגובה ליהודה נציג מטעמו שדרש את תשלום המיסים באופן מידי, ולא, יחולקו אדמות יהודה בין שרי המלך המצרי.

אנטיוכוס השלישי ומגילת הזכויות ליהודים

ב־198 לפנה"ס העניק אנטיוכוס השלישי ליהודים מגילת זכויות חשובה. מגילת הזכויות, המופיעה אצל יוסף בן מתתיהו, מאושרת לפחות בחלקה מן הממצא הארכאולוגי: מ"כתובת חפציבה" שבעמק יזרעאל המזרחי, וכן משרידי כתובת יוונית מבית המקדש, שנמצאה ליד שער האריות.
הענקת מגילת הזכויות נבעה מרצונו של אנטיוכוס השלישי לחזק את יהודה כגורם נאמן ויציב בגבול העימות עם בית תלמי המצרי וכגמול על השותפות המיוחדת שנוצרה בירושלים, ערב כיבושה בידי הסלאוקים, בין יוסף בן טוביה לבין שמעון הכהן הגדול, שותפות שסייעה לגרש את חיל המצב המצרי שחנה ב"מצודת הבירה" (המצודה שמצפון-מערב למקדש), שסיפק ציוד ומזון ללוחמיו של אנטיוכוס.
מגילת הזכויות העניקה ליהודים מידה רבה של אוטונומיה, וחיזקה את מוסד הכהונה. הכהנים שעסקו בתפקידי שיפוט נמנו עם שכבה סגורה - משפחת בית צדוק. הללו שרתו במקדש במשמרות, על-פי חלוקה לכ"ד בתי אב, ופרנסתם הייתה על הציבור.

הירידה במעמדם של בית טוביה

חיזוק הכהנים היה בבחינת "טריק" סלאוקי, שמטרתו הייתה לגמד כוחות מתחרים "חילוניים". במשפחת בית טוביה רבו המתחים הפנימיים. הורקנוס, בנו של יוסף בן טוביה, נהנה מחסדם של התלמיים, לאחר שתלמי הרביעי, "פילופטור", הביס את אנטיוכוס השלישי, הסלאוקי, בקרב רפיח, בשנת 217 לפנה"ס וקנה לו מעמד נכבד. אירועים אלה החריפו את המתחים בינו לבין אחיו. בעקבות מפלת הצבא התלמי בקרב על בניאס בשנת 200 לפנה"ס וכיבוש יהודה נאלץ הורקנוס להימלט מיהודה ולהתבצר בנחלת אבותיו, בנחלת טוביה שבעבר הירדן. בריחתו חיזקה את מעמדה של הכהונה הירושלמית הפרו-סלאוקית שעמה נמנו אישים כמו שמעון השני וחוניו השלישי.

הפערים הכלכליים ותופעת ההתיוונות

הבעיה הסוציו-אקונומית ביהודה הייתה קשה וללא סימני פתרון. נוצר פער עמוק בין המעמדות: האצילים, בעלי הנכסים והרכוש, ובין האיכרים ביהודה. פער זה והשלכותיו החברתיות והמוסריות מוצא את ביטויו הקשה בחיבורו של המשורר והסופר שמעון בן סירא. פערים אלה החריפו על רקע תופעת ההתיוונות. המתיוונים, בדרך כלל עשירים, עירוניים, ממשפחות מיוחסות, גרמו לביקורת קשה שנמתחה עליהם מצד העניים, הכפריים, אשר ההתיוונות הייתה זרה להם.

מות אנטיוכוס השלישי והחלפתו בסלאוקוס הרביעי

אנטיוכוס השלישי הסתבך במלחמה עם הרומאים, שהחלו ללטוש עין אל ממלכת הסלאוקים. המלחמה הסתיימה בכישלונו המוחץ בקרב מגנסיה (190 לפנה"ס). אנטיוכוס נאלץ לשלם לרומאים, בעקבות שלום אפאמיאה שנכפה עליו (188 לפנה"ס), פיצויי מלחמה כבדים, לצמצם את שטחי ההשפעה שלו בצפון, ואף למסור לידיהם את בנו, אנטיוכוס הרביעי, כבן ערובה. כדי לעמוד בהתחייבויותיו הכספיות לרומאים, הטיל אנטיוכוס מיסים כבדים על העמים המשועבדים לו, ואף נאלץ לשלוח ידו באוצרות מקדשיהם. כאשר ביקש לחמוס את אוצר המקדש בעילם, התנפלו עליו המקומיים והרגוהו. יורשו, סלאוקוס הרביעי, קיבל ב"ירושה" גם את ההתחייבויות הכספיות ואף הוא, כקודמו, ביקש למצוא דרכים למלא את קופת המדינה.

ההלניזציה של ארץ ישראל

מדיניות השלטון ההלניסטי הייתה להפוך את יהודה לארץ יוונית-מוקדונית באוכלוסייתה והלניסטית בתרבותה. אחד הביטויים להלניזציה של ארץ ישראל היה שילובם של ייסוד ערים במסורת הדתית ובמיתולוגיה היוונית. כבר במיתולוגיה היוונית הקלאסית הייתה תודעה של קשר עתיק בין פיניקיה ויוון (ייסוד העיר תבאי על ידי קדמוס). בין הערים שעל פי המיתולוגיה נגזרו שמותיהם משמות ואירועים הקשורים לדמויות בתרבות ההלנית: עכו - "אקה" משמעותו "מרפא" ביוונית, הרקלס התרפא בנהר הבלוס, הוא נחל נעמן; דאר - ייסד אותה "דורוס" בן האל פוסידון; יפו - שמה נגזר מהשם "יופֶּה", אשת המלך קֶפֶוּס שייסד את העיר. במאה ה-4 לפנה"ס, עוד לפני התקופה ההלניסטית, נקשרה יפו עם האגדה על פרסאוס ואנדרומדה, בתו של קפוס; אשקלון - נוסדה על ידי "אשקלוס"; עזה - נקראה על שם עַזוֹן בן הרקלס.
כבר בשלב קדום חל תהליך של מיזוג בין אלים מזרחיים ויוונים. הנטייה המסורתית של היוונים הייתה לזהות את האלים המזרחיים עם האלים שלהם, על ידי הצבעה על תכונות מסוימות של האלים. השכבות הגבוהות של האוכלוסייה המקומית רצו מצדן לשבר את האוזן היוונית ומהיר במיוחד היה תהליך ההסתגלות של האלים הכנענים/פיניקיים, אך עם זאת, המשיכו להתקיים פולחנים קדומים מהתקופה הכנענית והפלשתית, בלי שאליהם יקבלו שמות יווניים.
ביצירה התרבותית היוונית השתתפו משוררים, פילוסופים, אנשי מדע, מדקדקים והיסטוריונים בני הערים היווניות בארץ ישראל והשפעתם פרצה את גבולות הארץ: מניפוס (המחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס), מלאגרוס מגדרה, פילודמוס, תאודורוס (ארבעתם מגדרה) ואנטיוכוס מאשקלון.

ההרכב האתני של הארץ לפני כיבושה בידי אלכסנדר הגדול

ההיסטוריון היווני הרודוטוס מונה במאה ה-5 לפנה"ס (התקופה הפרסית) שלושה עמים לאורך רצועת החוף של ארץ ישראל: בצפון משתרעת פיניקיה, מפיניקיה ועד העיר עזה "הארץ היא לסורים הנקראים פלשתינאים", מעזה ועד "יניסוס" (אולי אל-עריש) ערי המסחר על החוף היו שייכות "למלך הערבים". בתקופה זו ידועות פחוות שומרון, יהודה, אשדוד ואדום (בדרום הר יהודה) בארץ ישראל המערבית, וכן עמון ומואב בעבר הירדן המזרחי, כאשר החלוקה לפחוות נעשתה במקומות שנמצאו בהם ריכוזים לאומיים ברורים. כלי החרס וממצאים אחרים מהתקופה הפרסית שנתגלו בגליל זהים ברובם לאלה שנמצאו במישור החוף ושונים מאלה שנמצאו בהרי יהודה ושומרון. ייתכן וניתן להסיק מכך שאוכלוסיית הגליל הייתה מורכבת בתקופה הפרסית ברובה מפיניקים, או לפחות תחת השפעתם התרבותית.
נראה כי בתקופת נחמיה קהילות פיניקיות כבר התבססו גם בפחוות יהודה.
בתקופה הפרסית היטשטש הגיוון האתני-תרבותי בארץ ישראל, כתוצאה מהמבנה המנהלי האחיד של הארץ, מהשפה הארמית המשותפת (ששימשה כשפת המנהל וגם כשפת הדיבור), מהתרבות החומרית המשותפת ומאי-השפעתה של התרבות הפרסית. השפעותיה של התרבות ההלניסטית סייעו גם הן לתהליך המיזוג האתני והתרבותי והן ניכרו עוד לפני הכיבוש היווני, בתיווכם של סוחרים, מתיישבים ואנשי צבא שכירים.
כך למשל, ישנן עדויות שבערים הפיניקיות בחוף ארץ ישראל התגוררו גם סוחרים יוונים.
הפיניקים היו מתחריהם של היוונים בסחר הימים, אך באותה תקופה כבר היו תחת השפעתם הרבה באורח-חייהם ואומנותם. במאה ה-5 לפנה"ס גבר היבוא של כלים אטיים מקושטים לארץ ישראל. במקומות שונים בארץ נמצאו חפצי-חן שהובאו מיוון וגם חפצי-חן מקומיים שניכרת בהם השפעה יוונית ברורה.
כמו כן, שני המטבעות הקדומים ביותר שנמצאו בארץ ישראל (בשכם ובירושלים) הם מטבעות יווניים מסוף המאה ה-6 לפנה"ס ואחד מ-3 הסוגים העיקריים של המטבעות הנהוגים בארץ ישראל בתקופה הפרסית היו יווניים, בעיקר אתונאיים.
גם שפע המטבעות שהוטבעו במקומות שונים בארץ ישראל הם מטיפוס אטי, כלומר חיקוי לדרכמה האתונאית. העיר עזה הייתה הראשונה שהחלה לטבוע מטבעות מטיפוס זה וכאלה היו בדרך כלל גם מטבעות "יהד".

תהליך ההתייוונות של ארץ ישראל

בתקופה ההלניסטית הייתה התיישבות יוונית-מוקדונית ניכרת בארץ ישראל ודפוסי משטר של הפוליס ההלניסטית הוכנסו לערי החוף, לעבר הירדן המזרחי ולכמה מקומות בפנים הארץ, שהמשיכו להתקיים עד לתוך התקופה הרומית. המעמדות הגבוהים של ערי הארץ נטמעו בתוך שכבת המתיישבים היוונים המוקדונים וכתוצאה מכך נתגבשה שכבת עלית מיוונת, שנבדלה מהתושבים המקומיים שכונו ביוונית "לַאוֹי". הפיניקים היו גורם חשוב בתהליך ההלניזציה של ארץ ישראל ולא רק בערי החוף, אלא גם במקומות מסוימים בפנים הארץ, כמו באידומאה, כאשר בקרב האוכלוסייה האדומית, השמית דוברת הארמית, קמו שתי ערים הלניסטיות: אדורים ומרשה. כמו האדומים, גם השומרונים המשיכו לשמור על ייחודם האתני והתרבותי ולאחר שעירם שומרון הפכה בראשית התקופה למושבה צבאית מוקדונית, התרכזו עתה סביב מקדשם בהר גריזים. השליטה המוצקה של חוקי התורה על אדמת יהודה בתקופה הפרסית נתאשרה על ידי השליטים ההלניסטיים, אולם גם ביהודה החלה נטייה מצד המעמדות הגבוהים ובתי הכהונה, להפוך לחלק מן השדרה ההלנית הכללית (הפיניקית-סורית) של הארץ ולהינתק מהשכבות הנמוכות שכתוצאה מכך נשארו ללא הנהגתן המסורתית.
תהליך היווּן של ארץ ישראל כלל הגירה של יוונים מחלקים שונים של העולם היווני וליסודן של ערים יווניות. המתיישבים היו בחלקם מוקדונים ובראשם ותיקי הצבא המוקדוני שהתיישבו בראשית התקופה ההלניסטית בסמריה (שומרון) ובעבר הירדן. לשם חיזוק שלטונם, יסדו התלמיים בארץ ערים חדשות או שינו את שמותיהן של הישנות לשמות יווניים, ולשם הגנת הארץ יסדו בה גם קאטויקיות (מושבות של חיילים), ששימשו כחיל מצב מיושב וקבוע, כאשר לחיילים ניתנו חלקות אדמה לעיבוד, שלא יכלו למכור ואף לא להחכיר.
בתקופה התלמיית נמסרו אחוזות קרקע גדולות למקורבים לשלטון ומתוך אחד הפפירוסים של זנון מתברר שארץ ישראל הייתה מלאה אז פקידים יווניים.
הרשת הצפופה של הערים היווניות שהקיפו את ארץ ישראל הפכה את האזור לאחד האזורים העירוניים ביותר במזרח. בדרך כלל, יסוד ערים הלניסטיות בארץ ישראל משמעותו הייתה תוספת אוכלוסייה למקום היישוב והקצאת קרקעות למתיישבים. על ידי העיור ההלניסטי הצעידה השושלת התלמית את ארץ ישראל אל ההלניזציה.
על אדמת יהודה לעומת זאת, לא הייתה התיישבות יוונית או מיוונת עד לזמנו של אנטיוכוס אפיפנס, ואם התגוררו בה נוכרים, היו אלה רק אנשי חיל המצב של מצודת החקרא, פקידי מנהל, או סוחרים עוברי אורח.

השבטים הערביים

אחד הגלים בחדירת השבטים הערביים לאזור במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס הוא הופעת הנבטים. לא ידוע על הימצאותם בדרום הארץ בתקופה הפרסית ורק החל מסוף המאה ה-4 לפנה"ס הם הופיעו כגורם חשוב בדרום ומזרח ארץ ישראל. כבר בתקופה זו היו אלה הנבטים שהשתלטו על ארץ אדום המקראית (ובירתם הייתה פטרה), בזמן שהאדומים כבר התרכזו בשטחה של ארץ יהודה המקראית. אף על פי שנמצאו מחוץ לתחום שלטון התלמיים והסלאוקים, לנבטים הייתה עוצמה רבה בתקופה ההלניסטית, שנבעה משליטתם על דרכי השיירות שהובילו סחורות יקרות מארץ ערב הדרומית ומהודו לנמלי ארץ ישראל (בעיקר עזה) או לכיוון דמשק בצפון. מספרם של הנבטים לא עלה על 10,000 ואף על פי שהוגדרו כערבים, לשונם הכתובה הייתה ארמית. גם הנבטים ניצלו את התערערותה של האימפריה הסלאוקית והם הקימו מדינה לאורך גבולותיה המזרחיים והדרומיים של מדינת החשמונאים. בזמן מרד החשמונאים היו הנבטים בני ברית של המורדים היהודים, אולם עם כינון הממלכה החשמונאית הפכו שתי הממלכות לאויבות - מצב שנמשך גם בתקופת הורדוס ויורשיו.
מלבד היהודים והנבטים, גם היטורים ניצלו את התערערותה של האימפריה הסלאוקית. שבט ערבי זה הקים מדינה בדרום הלבנון והשתלט גם על הגליל.
בספר חשמונאים נזכרים גם "בני בעון", שארבו ליהודים בדרכים ויהודה המקבי התנקם בהם לאחר שהכה באדומים. על פי יוסף קלוזנר צריך להיות "בני מעון", שבט אדומי-ערבי מדרום לים המלח.

היהודים

באמצע המאה ה-4 לפנה"ס הגלה תלמי הראשון 100,000 יהודים למצרים, גייס 30,000 מתוכם לחיל המצב המקומי, ואת השאר מכר לעבדות. ההיסטוריון הקטאיוס כתב שאוכלוסיית ירושלים מנתה 120,000 תושבים.
מלחמות הדיאדוכים (301-323 לפנה"ס), והמלחמות הסוריות (198-301 לפנה"ס) הביאו הרס וחורבן, מעשי טבח בתושבים, לקיחת שבויים ומכירתם לעבדות, ובריחת אוכלוסייה מהארץ. האוכלוסייה המקומית התמעטה, ובעקבות הקולוניזציה האוכלוסייה ההלניסטית גדלה. ביהודה שהייתה מחוץ לאזור הקרבות ונפגעה יחסית פחות, היה גידול מהיר של האוכלוסייה כבר מראשית התקופה הלניסטית, תופעה שצוינה אצל סופרים יווניים. החוקרים מעריכים כי אוכלוסיית יהודה מנתה בין 200,000 ל-240,000 נפש.
אף על פי כן, נשארה האוכלוסייה היהודית ביהודה רבה מאד בהשוואה לשטחו הקטן של אזור מושבם. אוכלוסייה זו מנתה כמה מאות אלפי נפש ומשום כך יכולה הייתה במרד החשמונאים להוציא צבא בעל עדיפות ברורה בהתמודדות עם האוכלוסייה הלא-יהודית ואף לעמוד מול כוחות גדולים של הממלכה הסלאוקית. בנוסף על הריכוז היהודי ביהודה ובדרום השומרון, היו יישובים יהודיים גם באזורים אחרים של ארץ ישראל. יש אזכור מפורש ליהודים שישבו בצפון מערב השומרון ובגליל המערבי בזמן המרד החשמונאי, שכוונו נגדם פעולות איבה מצד תושבי הערים ההלניסטיות הסמוכות. על ישוב יהודי ביפו נודע בקשר לפעולותיו הצבאיות של יהודה המקבי. יהודים במצב דומה היו גם בצפון הגלעד. ישוב יהודי בדרום הגלעד ובארץ עמון ("ארץ טוביה") היה הגרעין של היישוב היהודי הגדול בפראיה בהמשכה של התקופה.
תחום יהודה בשלטון המעצמות ההלניסטיות היה מוגבל לסביבת ירושלים. מרד החשמונאים הביא בהדרגה להתפשטות יהודה כמעט על כל ארץ ישראל והשם "יהודה" ("יודיאה") הפך לשם הרשמי של הארץ כולה.

שינויים דמוגרפיים במלחמות החשמונאים

בתקופה החשמונאית (63-142 לפנה"ס) גדל מספר היהודים בארץ ישראל בשל הריבוי הטבעי הגדול, העלייה מהתפוצה היהודית, ופעולות הגיור של השליטים החשמונאים. האוכלוסייה היוונית-מוקדונית ברחה, גורשה, או נרצחה ברובה, והארץ הייתה בעלת רוב יהודי.
הריכוזים היהודיים בארץ ישראל היו מוקפים אוכלוסייה נוכרית, שהייתה רב-גונית מבחינת הרכבה האתני. בתקופה ההלניסטית קיבלו אוכלוסיות אלו מעין הנהגה בעלת אופי אחיד ומיוון, שהתגבש לגוש סורי-יווני.
בשובו מהקרב המכריע בו ניצח את תימוטיאוס, הביא עמו יהודה המקבי פליטים יהודים מהגלעד והעביר אותם ליהודה כדי להבטיח את שלומם. באותו הזמן העביר גם אחיו שמעון פליטים יהודים מהגליל ליהודה, אולם היהודים בגליל, בעמק הירדן ובעבר הירדן היו אז מעטים כל כך, עד שיהודה ושמעון יכלו לקחת אותם ולהוליכם לארץ יהודה.
לאחר שקיבל שמעון את ההנהגה, הוא שלח צבא יהודי ליפו, גירש את תושביה הנכרים והושיב במקומם יהודים. מאוחר יותר כבש את גזר וגם ממנה גירש את הנכרים והושיב בה יהודים.
יוחנן הורקנוס כבש את אדום וכפה על האדומים לקבל את היהדות. האדומים התגיירו והפכו לחלק מהאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. צעד זה היה שינוי משמעותי ממדיניות הגירוש של אביו, ויוחנן נקט בו מכיוון שהעדיף להגדיל את כוחם המספרי של היהודים בארץ ישראל ומשום שהאוכלוסייה האדומית הייתה שמית וקרובה ליהודים בגזע ובלשון.
האדומים קיבלו את התנאי שהציב יוחנן הורקנוס להישארותם בארצם, אולם היו אדומים שלא קיבלו את הצעת הגיור והעדיפו לצאת לגלות במצרים, ואלה היו אוכלוסייה שתרבותה הלניסטית לחלוטין.
אחרי ניצחונות החשמונאים נסוגה היוונות באדום לגמרי. במראשה למשל, במחצית השנייה של המאה-2 לפנה"ס חוזרים ומתבלטים שמות שמיים מקומיים.
מתוך ידיעות מקוטעות עולה שבחלק מהערים ההלניסטיות שנכבשו הייתה מדיניות יהוד מכוונת, אולם לאחר הכיבוש הרומי רוב אזורים אלה לא נחשבו יהודים והם הופרדו מהתחום היהודי של הארץ. כך התעורר מחדש המתח בין שני חלקי האוכלוסייה של ארץ ישראל: היהודים והסורים המיוּונים.
בזמן שלטונו של יהודה אריסטובולוס, אחיו אנטיגונוס הדף את היטורים מהגליל וסיפח את כולו ליהודה, תוך גיור תושביו.
קשה למדוד את האהדה שרכשה האוכלוסייה הכפרית השמית ודוברת הארמית לחשמונאים, אולם קשה גם להניח שחופש התנועה של חילות החשמונאים הרחק מיהודה היה מתאפשר בקרב אוכלוסייה עוינת. החשמונאים נלחמו מלחמת חורמה נגד ערים הלניסטיות, אך באדום ובגליל לעומת זאת הספיקה פקודת גיור להפוך את תושביהן ליהודים, ואלה נשארו יהודים גם כאשר כבשו הרומאים את הארץ, אף על פי שיכלו להסתלק מיהדותם. תוך דור אחד מאז התיהדותם השתלבו האדומים בחברה היהודית, כאשר בתקופת אלכסנדר ינאי מונה אחד מהם, אנטיפס, להיות מושל אדום. מאוחר יותר, בתקופה הרומית, מונה בנו אנטיפטרוס לנציב בארץ יהודה כולה ולאחר מכן הורדוס נכדו שם קץ לשלטון בית חשמונאי והפך למלך יהודה.
הכיבושים החשמונאיים פתחו אזורי התיישבות והגירה לאוכלוסייה היהודית הצפופה ביהודה. ההתרחבות הטריטוריאלית הביאה להתעצמות החקלאית היהודית בארץ. ההשתלטות על ערי הנמל ודרכי המסחר הגבירו את הפעילות המסחרית בקרב היהודים. מלחמות אלכסנדר ינאי עם הנבטים היו בעיקר על השלטון בדרכי המסחר הבינלאומי. מעמד הסוחרים היהודים התחזק והיו אפילו יהודים שעסקו בשוד ים. הכיבושים והמלחמות הביאו לגידול במספר העבדים הנכרים בארץ ישראל ובמשך הזמן חלקם התיהד.
מדינת החשמונאים עיצבה מציאות חדשה בארץ ישראל, בכך שהפכה אותה לארץ של יהודים, שבה הפכו היהודים ליסוד הלאומי-הדתי החשוב והחזק ביותר למשך מאות שנים. מדינה זו נתנה לעם היהודי את העוצמה הדמוגרפית, הגאופוליטית והתרבותית-דתית, שנמשכה גם אחרי שהמדינה עצמה נפלה ואפשרה לו להתמודד על עצמיותו תחת שלטון רומא. המדינה יצרה בסיס חזק שאפשר לאומה עצמה להמשיך להתקיים למרות האסונות שפקדו אותה.

מקורות עתיקים

על קורות יהודה במשך מאה שנות הכיבוש התלמי אנו למדים מאוצר הספרות החיצונית היהודית, מכתבי יוסף בן מתתיהו, אך במיוחד משפע הפפירוסים של זנון (פקידו של אפולוניוס, האחראי למשק הכספים ולכלכלה המצרית בימי המלך תלמי השני, פילדלפוס), שנכתבו באמצע המאה השלישית לפנה"ס.