מצע פיטסבורג

מצע פיטסבורג (באנגלית: Pittsburgh Platform), היה הצהרת עקרונות שנוסחה בידי כמה מראשי היהדות הרפורמית בארצות הברית, בוועידה שהתכנסה בפיטסבורג, פנסילבניה, בין 16 ל-19 בנובמבר 1885. אף שמעולם לא התקבל רשמית על ידי התנועה, וכמה מחבריה ניסו להתנער ממנו, ההכרזה נחשבת למסמך מרכזי של עידן "הרפורמה הקלאסית" בתולדות הזרם באמריקה, שנמשך עד אימוץ מצע קולומבוס ב-1937.

רקע

נסיונות לרפורמה עצמאית נעשו עוד בצ'ארלסטון, דרום קרולינה, בשנות ה-20 וה-30. הגעתם של מהגרים יהודים-גרמנים לאמריקה חיזקה מגמה זו, וסביב אמצע המאה פעלו במדינה שני רבנים, יצחק מאיר וייז ודוד איינהורן, שקידמו אותה. וייז היה פרגמטיסט ושמרן למדי, וניסה לפעול תוך גיבוש קונצנזוס רחב, בעוד שאיינהורן, שהושפע במידת מה משמואל הולדהיים, היה רדיקלי וטהרן יותר. הציבור היהודי הנהיג בינתיים שינויים בהשראת התפתחויות דומות בגרמניה וגם באופן עצמאי: ישיבה במעורב, שהתקבלה לראשונה בהיסטוריה בבית-הכנסת של וייז באולבני ב-1851, נקלטה במהירות בכל רחבי הארץ. עוד ב-1869 ערכו תומכי איינהורן כינוס בפילדלפיה, אליו הגיע גם וייז, בו הסכימו על מספר עקרונות יסוד כמו דחיית האמונה בתחיית המתים לטובת הישארות הנפש בלבד ועוד. 
שני גורמים הביאו לכינוסה של אספת פיטסבורג. הראשון היה פעילותו של פליקס אדלר, שהטיף מאז אמצע שנות ה-70 לחברה אתית ולביטול כל מאפיין פרטיקולרי בדת. הוא ביקר את מנהיגי הרפורמים בארצות הברית ותיאר אותם כמי שדחו כבר את היהדות אך הוסיפו לקרוא לשימורה כקבוצה נפרדת מיתר האנושות. מאידך, הותקפו רבנים כמו וייז וקאופמן קוהלר מהאגף השמרני על ידי אלכסנדר קוהוט, בוגר בית המדרש לרבנים בברסלאו, שגינה אותם קשות על כך שלא התבססו על ההלכה. הצורך לענות על ההאשמות ולהגדיר מצע שיאפיין את תנועתם על דרך החיוב הביא אותם ואת הקרובים אליהם בדעותיהם להתוועד. מבחינה דתית, האספה לא גיבשה אף עיקר שלא נוסח כבר על ידי הוגים רפורמים בגרמניה ובארצות הברית, אך היא זיקקה השקפה זו בבהירות.

לאחר הכנס

למרות שכמה מחשובי הוגיה נטלו בה חלק, התנועה הרפורמית מעולם לא אימצה את ההצהרה באופן רשמי. חבר הנאמנים היברו יוניון קולג' הוציא הודעה בה הדגיש כי שום מצע אינו נלמד במוסד אלא רק יהדות כשלעצמה; איחוד הקהילות העבריות האמריקניות, שנוסד על ידי וייז, פרסם בהבלטה כי הוא אחראי רק לפעולותיו שלו. ב-1905, כשעלתה ההצעה להגדיר בבירור במה מאמינים הרפורמים ולנסח הצהרת אמונה משלהם, דחה אפילו קוהלר את המצע כמחייב והעדיף עמימות. הוועד המרכזי של רבני ארצות הברית (CCAR), גוף ההנהגה העיקרי של הזרם שנוסד ב-1889, לא אימץ מעולם אף הצהרת אמונה ולא אישרר את מצע פיטסבורג.
בעקבות ההכרזה ועל רקע מתיחויות קודמות, התגבשה האופוזיציה לרפורמים בארצות הברית. מספר רבנים שהביעו קודם תמיכה בוייז ובאחרים, כמו מרקוס יסטרוב, הכריזו על נתק עם החותמים. הם הצטרפו לקוהוט, לרבנים ספרדים מסורתיים כמו הנרי פררה מנדס ולאורתודוקסים כברנרד דרכמן ועמדו מאחורי הקמת בית המדרש לרבנים באמריקה שנה לאחר מכן, שבנייתו סימנה את ראשיתה של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
למרות שלא קיבל מעולם אשרור מגבוה באופן מחייב, המצע היה בעל השפעה גדולה. הדעות שהובעו בו, שרווחו בקרב מרבית רבניה, היו הבסיס הרעיוני עליו נשענה התנועה הרפורמית בארצות הברית כיובל שנים, בתקופה בהיסטוריה שלה שנודעה כ"רפורמה הקלאסית". בעשורים שלאחר מכן הכתיבו היחס האוהד לציונות שגילו מנהיגים בזרם וקליטתם של מיליוני מהגרים יהודים מרוסיה, שהיו מסורתיים יחסית, שינוי מגמה. ב-1937, בין היתר על רקע עליית הנאצים בגרמניה, אושרר מצע קולומבוס שהביע תמיכה בבית לאומי בארץ ישראל. גורמים שמרנים שנותרו נאמנים לרוח פיטסבורג התרכזו בין היתר סביב הרב אלמר ברגר והמועצה האמריקנית ליהדות (ACJ).