google/wiki40b huggingface dataset:
זוג בסיסים

זוג בסיסים (אנגלית: Base pair, ראשי תיבות: bp) הוא יחידת מידה המשמשת בביולוגיה מולקולרית למדידת אורכי DNA. יחידה מידה זו מנצלת את אופיו של סליל ה-DNA היוצר זיווג בסיסים.
ה-DNA מורכב מארבע תת-יחידות אוניברסליות של בסיסים חנקניים (נוקלאוטידים). כל אחד מבסיסים אלה יוצר קשר מימן אך ורק עם בסיס אחד אחר, ולא עם זולתו. לכן, מתקבלים שני זוגות בסיסים אפשריים בלבד (ראו איור): גואנין (G) ו-ציטוזין (C) מהווים זוג אחד היוצר שלושה קשרי מימן, ואדנין (A) ו-תימין (T) מהווים זוג שני היוצר שני קשרי מימן (ב-RNA התימין מוחלף באורציל (U)). חיבורם של זוגות הבסיסים לאורך השלד הפוספודיאסטרי יוצר את מבנה הסליל הכפול המפורסם של ה-DNA, ונקרא זיווג ווטסון-קריק על שם החוקרים אשר גילו את מבנה זה. ה-RNA יוצר גם כן זיווג בסיסים, אך מכיוון שמדובר במולקולה חד-גדילית היא מתקפלת על עצמה ויוצרת מבנים שניוניים שונים, כגון tRNA, גזע ולולאה (stem and loop).

קשרי מימן ויציבות

קשר מימן הוא קשר כימי המאפשר את זיווג הבסיסים. עקב התכונות הגאומטריות של הבסיסים, רק סוג אחד של קשר יציב יווצר - קשר בין פורין לפירימדין. אדנין וגואנין הם תרכובות המוגדרות כפורינים ומכילות שתי טבעות ארומטיות, ואילו תימין וציטוזין מוגדרות כתרכובות של פירימידינים המכילות טבעת ארומטית אחת. קשר בין שני פורינים לא מועדף בגלל שאינו יעיל, עקב המרחק הפיזי המקשה על קשרי המימן להיווצר, ואילו קשר בין שני פירמדינים לא מועדף בגלל שהקרבה ביניהם דורשת אנרגיה גבוהה. יוצא מכך שהזוגות המועדפים הם GC, AT ו-AU (ב-RNA). קישור בין A ל-G, G ל-T ו-U ל-G (ב-RNA) נקרא התמרה (mismatch mutation), מכיוון שתבנית קשרי המימן אינו מתאים.
מולקולות DNA הנמצאות בזיווג בסיסים יציבות בטמפרטורת החדר. מעל טמפרטורה מסוימת הגדילים ייפרדו זה מזה, וקשרי המימן יתפרקו. טמפרטורה זו תלויה בנוקליאוטידים המרכיבים את הרצף ובאורכו. ככל שישנם יותר קשרי GC, מולקולת ה-DNA תהיה יציבה יותר, מכיוון שישנם שלושה קשרי מימן מעורבים, לעומת שניים בזיווג AT, ולפיכך תידרש טמפרטורה גבוהה יותר כדי להפריד בין הגדילים. יצורים אשר חיים בטמפרטורות גבוהות יש להם גנום המעושר ב-GC. לעומת זאת, אזורים שהתא צריך להפריד באופן תכוף, כמו גנים המשועתקים ברמה גבוהה, הם עניים בקשר GC. תכונה זאת חשוב בעת יצירת פריימרים לריאקציית PCR.

אנלוגים של בסיסים

זיווג בסיסים לא תקין עלול להתרחש עקב הימצאותו של אנלוג לנוקליאוטיד. דבר זה יוביל למוטציה נקודתית במהלך שיעתוק או שכפול. לדוגמה, אנלוג של תימין, 5-ברומואורציל, יוצר זיווג בסיסים עם גואנין במצב אנול.
מכון הערבה

מכון הערבה ללימודי הסביבה הוא מכון אקדמי ומחקרי ללימודי סביבה העוסק בבעיות סביבתיות במזרח התיכון. המכון נמצא בקיבוץ קטורה בערבה הדרומית.
המכון הוקם ב-1996 על ידי אלון טל. במכון מתקיימים לימודים אקדמיים בחסות אוניברסיטת בן-גוריון, וכן תוכניות חינוכיות, קורסי קיץ, תוכניות מחקר והתמחות ופרויקטים סביבתיים.
המכון פועל תחת המוטו "לטבע אין גבולות" ומבקש להכשיר וליצור רשת של מנהיגים סביבתיים במזרח התיכון וברחבי העולם. תוכנית הלימודים היא תוכנית בינלאומית המורכבת בכל סמסטר משלישי סטודנטים יהודים-ישראלים, שליש סטודנטים מהעולם הערבי ושליש סטודנטים בינלאומיים מכל רחבי העולם.
איתי ג'רופי

ביוגרפיה

ג'רופי החל ללמוד פיתוח קול בשנת 2003, והחל את דרכו בטלוויזיה כאשר ביצע בשנים 2004-2007 למעלה ממאה שירים לתוכניות טלוויזיה, קלטות וידאו וערוצי ילדים. בהדרגה עבר משירה לדיבוב בתוכניות ילדים שונות, ולעיתים דיבב מספר דמויות בקולות שונים באותה תוכנית.
ב-2006 דיבב בסרט חוות הקסמים. באותה שנה שר וקריין בסידור האינטראקטיבי "שמע קולנו", המיועד לציבור הדתי. 
בשנת 2007 החל לדבב את דייגו בסדרה "מגלים עם דורה", והמשיך לדבב את דמותו ב"רוץ, דייגו, רוץ!" (2008). בשנת 2008 דיבב מספר דמויות בסדרה "בן 10". מ-2009 הוא מדבב את דמותו של חידני בתוכנית הנושאת את שמו, וכן את ליאו מהסדרה "חבורת איינשטיין" וקיפ מ"גיבורי העיירה" בערוץ הופ. בערוץ "יס בייבי" מדבב את הפרה סימה בתוכנית "כיף של חווה", ובערוץ לוגי מדבב את שימיווי בסדרה "אינאמי".
בשנים 2009-2010 דיבב בערוץ הילדים את מארק בסדרה "סוכני העל" (ספין-אוף לסדרה טוטלי ספייס). בסדרה "שב"כ - שירות ביטחון כיתה" דיבב את דמותו הבריונית של ברט.
בשנת 2013 דיבב את ת'אנק בסרט "הקרודים".
ג'רופי שר שירי פתיח של מספר תוכניות לילדים ונוער, בהן "מרטין על הבוקר", "האיגלו של טרלה" ו"פרנקלין וחברים".
בשנת 2012 התגייס לצה"ל. לאחר שיחרורו החל ללמוד בבית הספר למוזיקה רימון.
בשנת 2014 החל לצאת במופע "איתי ג'רופי במופע להקה" ברחבי הארץ, בביצוע שירים מקוריים פרי עטו.
בשנת 2016 עבר לארצות הברית לאחר שקיבל מלגה יוקרתית למכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון, מסצ'וסטס.
רדניצ'קי בלגרד

היסטוריה

רדניצ'קי בלגרד (הכינוי "הצלבנים") הוקמה בשנת 1945, והשתתפה בליגת העל היוגוסלבית, בה זכתה להצלחה גדולה בשנות ה-70. בין ההשגים היו: הזכייה באליפות (1973) ובגביע (1976), לאחר ניצחון בגמר מול רבוטניצ'קי סקופיה. בגמר הגביע של 1978 הפסידה לקבוצת בוסנה סראייבו. 
בעונת 1983/84 ירדה לליגה השנייה ולא חזרה. עד שהוקמה (1992) "הליגה של סרביה ומונטנגרו", בה שובצה בליגה הראשונה. בסיום עונת 2001/02 ירדה לליגה השנייה. הקבוצה העפילה בסיום עונת 2010/11 לליגת העל הסרבית, בה תשתתף בפעם הראשונה.
במסגרת האירופאית, הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1973/74 והפסידה לקבוצת איניס וארזה מאיטליה בסיכום שני מפגשים.
בעונת 1976/77 הגיעה לגמר גביע ספורטה והפסידה לקבוצת פורסט קאנטו. בעונת 1999/00 השתתפה בפעם האחרונה בגביע ספורטה.
התאוריה של הכול (סרט)

עלילה

הסרט מתאר את פגישתם של ג'יין וסטיבן הוקינג בזמן לימודיו באוניברסיטת קיימברידג', דרך גילוי מחלתו, נישואיהם, לידת ילדיהם ובמיוחד, התמודדות הוקינג, אשתו ומשפחתו במחלת ניוון השרירים (ALS) שבה לקה, וששיתקה את פעולות השרירים שלו. כל זאת, במקביל לעליית מעמדו בקהילייה המדעית ועד לזכייתו בפרסום ובתהילה.
ברוך בינה

ראשית חייו

ההיסטוריה המשפחתית של ברוך בינה קשורה קשר הדוק להיסטוריה הישראלית המודרנית. סבא רבא שלו, הסופר ש. בן-ציון היה ממקימי תל אביב בשנת 1909. סבו, ברוך בינה (חבר במסדר האימפריה הבריטית וניצול פרעות קישינב ב-1903), שימש כקצין מחוז חיפה ומחוז שומרון בממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל והקים את עיתון "חדשות הארץ", שלאחר מכן יהפוך לעיתון הארץ. בינה גדל בבאר שבע. ב-1969 הצטרף לצבא ההגנה לישראל, שם שירת עד 1974 כאנליסט וקצין מחקר. הוא בעל תארים בהיסטוריה, לימודי המזרח התיכון, מדעי המדינה ומחקרים אסטרטגיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה ומהאוניברסיטה לביטחון לאומי (שם כתב את עבודת הדוקטורט שלו, "ישראל והקהילה היהודית באמריקה: אחים במצוקה"). בינה שימש כמזכיר האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם ותרם לכתבי-עת ספרותיים.

קריירה דיפלומטית

הוא הצטרף למשרד החוץ הישראלי ב-1979. ב-1985 הוא מונה לדובר מדינת ישראל ולקצין העיתונות בניו יורק. בשנים 1991-1992 שימשה בינה כמנהל אגף העיתונות ודוברת משרד החוץ. ב-1992 הוא הועבר לשגרירות ישראל בוושינגטון, שם כיהן כיועץ לענייני הקונגרס של ארצות הברית, ולאחר מכן מונה ליועץ לענייני ציבור של השגרירות. בשנים 1999-2001 שימש בינה כמנהל לענייני הקונסוליות בארצות הברית. כמו כן הוא החזיק במגוון תפקידים של מחקר ותכנון מדיניות, כולל מבקר איכות המחקר. בשנים 2001-2005 כיהן כראש הלשכה הבינלאומית למחקר מדיני במשרד החוץ.
ב-2005 מונה בינה לקונסול הכללי של ישראל במערב התיכון, שבסיסו בשיקגו שבאילינוי, משרה שבה החזיק עד 2008. בתפקידו זה פרסם מאמרים רבים. ב-2 באפריל 2008, בתום שירותו, כיבדה אספה הכללית של אילינוי את בינה על שירותו. בשנת 2008 מונה בינה לסגן המנהל הכללי של מחלקת אמריקה הצפונית ולאחראי על היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית וקנדה במשרד החוץ. הוא שירת בתפקיד זה עד ינואר 2012.
בנובמבר 2011 נקרא בינה שוב לוושינגטון הבירה, הפעם כסגן ראש הנציגות הדיפלומטית בשגרירות הישראלית, בדרג שגריר. במסגרת זו הוא נאם בפני ארגונים רבים ובהם האספה הכללית של הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, ה-The Israel Project ואיפא"ק. במרץ 2012, בינה היה הישראלי הראשון שנאם בוועידת ג'יי סטריט.
באוקטובר 2012 הודיע משרד החוץ כי בינה ימונה לשגריר ישראל בדנמרק בקיץ 2013. הוא הגיש את כתב האמנתו בספטמבר 2013 ופרש לגמלאות ב-2017.
בארונג

בַּארוּנג (באנגלית: Barong או Barung) הוא כלי נשק דמוי חרב, בעל להב עבה בצורת עלה, המשמש שבטים אסלאמיים בדרום הפיליפינים.
הבארונג נמצא בשימוש נרחב בעיקר אצל המורו.

להב

להב הבארונג המכונה "סוּלאבּ" עבה וכבדה, דבר אשר מוסיף ליכולת החיתוך שלה. אורך אופייני נע בין 20 ל-60 סנטימטרים כאשר באורונג מודרני בדרך כלל יהיה בתחום הארוך יותר (בסביבות ה-50 סנטימטרים).

קת

הקת הקרויה "פּוּהַאן" עשויה בדרך כלל שרוול מוכסף הקרוי "באיקסקס" או "בּוּדבּוּד" עם סיבים טבעתיים מכוסים לכה שזורים כצמה המחפים עליו.
קת השייכת לחבר אצולה עשויה להיות משנהב, קרן קראבאו או הובנה מקמגונג .
עיטורים אופייניים על הקת כוללים קקדו ונאגה ובתחתיתה טבעת הידוק עשויה כסף, או נחושת מוקשחת. במלחמת העולם השנייה היו בשימוש קתות עם טבעות הידוק מאלומיניום.

נדן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אש וזעם

רקע

שם הספר נלקח מנאום של טראמפ באוגוסט 2017, בו אמר כי אם קוריאה הצפונית תאיים על ארצות הברית, היא תיענה "באש ובזעם שהעולם לא ראה מעודו."
בחודש יוני 2016 ראיין מייקל וולף את דונלד טראמפ באחוזת בוורלי הילס, עבור העיתון הוליווד ריפורטר. טראמפ אהב את הראיון, ולדברי וולף לאחר שנבחר לנשיא הוא אישר לו גישה לאגף המערבי של הבית הלבן (טראמפ הכחיש טענה זו). וולף ערך כ-200 ראיונות עם אישים בכירים בבית הלבן, פקידים ועובדים. רוב הראיונות הוקלטו.

תוכן הספר

"רבים מהסיפורים על מה שקורה בבית הלבן בתקופת טראמפ סותרים זה את זה; רבים מהם, בהתאם ל"רוח טראמפ", אינם אמת כלל וכלל. סתירות אלה והקשר הרופף שלהן לאמת, או למציאות עצמה, הם חוט השני של הספר. לפעמים אני מביא גרסאות שונות לאירוע, כפי שתוארו על ידי אנשים שונים, ומאפשר לקורא להכריע ביניהן. במקרים אחרים, בהם יש עקביות בדיווחים שאני מקבל ובמקורות שאני בוטח בהם, אני מביא גרסה של האירועים שאני מאמין שהיא נכונה."
המקור באנגלית
Many of the accounts of what has happened in the Trump White House are in conflict with one another; many, in Trumpian fashion, are baldly untrue. These conflicts, and that looseness with the truth, if not with reality itself, are an elemental thread of the book.
Sometimes I have let the players offer their versions, in turn allowing the reader to judge them. In other instances I have, through a consistency in the accounts and through sources I have come to trust, settled on a version of events I believe to be true.
— קטע מההקדמה לספר
הספר "אש וזעם" מביא תיאורים רבים של התנהגותו של דונלד טראמפ, בדרך כלל לא מחמיאים, וכן מתאר התנהגות כאוטית של בכירים בבית הלבן. רוב הפרטים בספר לא פורסמו לפני כן.
על פי הספר, אף אחד בצוות הבחירות לנשיאות לא ציפה שטראמפ ינצח, כולל טראמפ עצמו ואשתו מלאניה. בנו, דונלד טראמפ ג'וניור, אמר שאביו "נראה כאילו ראה רוח רפאים" כאשר הבין שהוא ניצח, ומלאניה טראמפ "פרצה בדמעות - ולא של שמחה."
רבים מהציטוטים השנויים במחלוקת הגיעו מסטיב באנון, שניהל את מערכת הבחירות ולאחר מכן היה האסטרטג הראשי בבית הלבן עד שהודח בידי טראמפ והיה ליריבו המר. על פי באנון, הפגישות של דונלד טראמפ ג'וניור וג'ארד קושנר עם גורמים רוסיים במגדלי טראמפ היו "בוגדניות ולא פטריוטיות".
לאחר פרסום הספר התנצל סטיב באנון בפני דונלד טראמפ על הדברים שהוא מסר לסופר ואמר כי הוא "תומך בנשיא ובאג'נדה שלו ללא הסתייגות"

ביקורת

דונלד טראמפ תקף את הספר מספר פעמים, כינה אותו "ספר בדיוני" ו"חרפה", וטען שמייקל וולף משקר.
מייקל ד'אנטוניו, שפרסם בעבר ספר ביוגרפי על טראמפ, סקר את הספר ברשת CNN והעיד כי התמונה הכוללת של טראמפ בספר תואמת את ההיכרות שלו ושל אחרים, ויש בה תשומת לב לפרטים כמו טווח הקשב הקצר של טראמפ, נטייתו למיזוגיניה ועליונות לבנה, וכן נטייתו לזלזל בחוות דעת של מומחים. הוא הוסיף כי תיאורי האנשים סביב טראמפ בספר יוצרים אף הם "תמונה אמינה". ד'אנטוניו מתח ביקורת על סגנון הכתיבה של וולף, שלדבריו מזכיר עיתונות צהובה, ואמר: "אף על פי שיש להתייחס לספר במידה מסוימת של ספקנות, זהו ספר חיוני לקריאה והוא מספק מסגרת שעליה יוכלו לבנות הסופרים העתידיים."
לדברי עיתונאית הניו יורק טיימס מגי הברמן, ישנם חלקים שגויים בספר. לדעתה, מייקל וולף מביא בספר תמונה כללית נכונה, אבל מתאר באופן שגוי רבים מהפרטים הבסיסיים. כדוגמאות היא מביאה תיאור לקוי של תקריות בימים הראשונים של טראמפ בבית הלבן, ופרשנות שגויה למאמר בניו יורק טיימס.
אלויזי ארליך

חייו

ארליך נולד בשנת 1914 בכפר בוקאווסק, בשטחה של האימפריה האוסטרו-הונגרית שכעבור שנים ספורות נכלל בתחומי המדינה הפולנית. בצעירותו עבר לעיר לבוב והחל לשחק במועדון הספורט היהודי "חשמונאי". ב-1933 זכתה קבוצת טניס השולחן של המועדון באליפות פולין, ומהר מאוד הפך ארליך לטניסאי השולחן הטוב במדינה. שנה לאחר מכן ייצג ארליך את פולין ביחד עם שחקן "חשמונאי" נוסף, ולדיסלאב לובנהרץ, במשחק בינלאומי נגד גרמניה. במשחק עצמו ניצחו הפולנים 7:2, והצמד ארליך ולובנהרץ החלו לייצג את פולין בטורנירים הבינלאומיים.
ב-1934 דורג ארליך במקום השמיני ברשימת עשרת הספורטאים הפופולריים בפולין, בסקר שנערך על ידי העיתונות הפולנית. שנה לאחר מכן הגיע ארליך עד לחצי גמר אליפות העולם וזכה במדליית ארד. בשנים 1936, 1937 ו-1939 סיים כסגן אלוף העולם, והוא אחד מארבעה טניסאי שולחן שהגיעו שלוש פעמים לגמר, אך מעולם לא זכו בתואר. בטורניר של 1936 קבעו ארליך ויריבו הרומני-יהודי פרקש פנט שיא עולם באורך של נקודת מערכה. הנקודה ארכה כשעתיים ו-12 דקות, ולאחר 70 דקות התוצאה הייתה עדיין 0-0. במהלך שעתיים אלו, עבר הכדור 12,000 פעמים מעל הרשת, כשבסיומם ניצח ארליך בנקודה זו. בזמן המשחק, נאלץ השופט להתחלף עקב כאבים עזים בצוואר. בשני משחקי הגמר האחרונים הוא הפסיד לטניסאי האוסטרי-יהודי, ריצ'רד ברגמן. ארליך, שדיבר שמונה שפות, עבר בתחילת שנות ה-30 לצרפת, אך המשיך לייצג בנאמנות את פולין בטורנירים הבינלאומיים. 
בזמן מלחמת העולם השנייה נתפס ארליך בבורבון ל'ארשמבו שבצרפת, ונשלח לאושוויץ. הוא שהה ארבע שנים באושוויץ, ומשם הועבר למחנה הריכוז דכאו. הוא ניצל ממוות בתאי הגזים, משום שהנאצים כיבדו אותו והכירו בו כאלוף עולם. לאחר המלחמה התיישב בפריז, וחזר לשחק טניס שולחן. למרות זאת, הוא לא יכול היה לייצג את פולין עקב מגוריו במערב, ולכן הכריזה עליו הממשלה הקומוניסטית בפולין כאישיות בלתי רצויה. בין השנים 1952 ל-1963 הוא ייצג את צרפת, והגיע עימה לרבע גמר אליפות העולם ב-1957.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הפך ארליך למאמן, ואף פיתח רובוט המשמש כיריב אימון, אותו הציג ב-1964 במאלמה, שוודיה. לאחר מכן פתח מרכז נופש בריביירה הצרפתית, שכלל בתוכו מספר מתקני אימון לטניס שולחן.
הוא נפטר בבית חולים בפרוור הפריזאי סן-דני ב-7 בדצמבר 1992, בגיל 78.
ים של חברים

עלילה

הסרט מבוסס על גורלה של האונייה הבריגנית "אלבטרוס", אשר טבעה ב-2 במאי 1961 ככל הנראה כתוצאה מסופה קטלנית בלב ים. הסרט מתאר את עלילותיהם של נערים שיצאו להפלגת קיץ לימודית בהנהגתם של רב החובל כריסטופר ב. שלדון (ג'ף ברידג'ס) המתואר כמורה משמעת קשוח ואשתו. הוא מפתח קשר חזק ורגשי עם נערי ההפלגה - צ'אק גיג (סקוט וולף; פרנק בומונט (ג'רמי סיסטו); גיל מרטין (ראיין פיליפה) ודין פרסטון (אריק מייקל קול). כאשר הים הסוער מאיים על אונייתם, חייבים הבנים להשתמש בכישורים שכריסטופר לימדם בשביל לשרוד. האנייה טובעת וחלק מאנשי הצוות והתלמידים נספים. לרב החובל מתקיים משפט בו הוא נחקר על תפקודו במהלך הסערה. המשפט גורם לנערים ולמשפחותיהם להתלבט בין הרצון להכתיר את רב החובל "אשם" לבין נאמנותם לו ולערכים שהנחיל.
מתיו לוק

חייו

בנעוריו הוכשר לשיר במקהלה של קתדרלת אקסטר בהדרכת אדוארד גיבונס, אחיו של אורלנדו גיבונס. בגיל שמונה-עשרה ערך לוק מסע בארצות השפלה ואפשר שבזמן זה גם עבר לדת הקתולית.
לוק חיבר יחד עם כריסטופר גיבונס, בנו של אורלנדו, את המוזיקה ל"קופידון והמוות", מחזה קצר משנת 1653 מאת המחזאי בן תקופת קרוליין ג'יימס שירלי. זו הפרטיטורה היחידה ליצירה דרמטית ששרדה מאותה תקופה. לוק היה אחד מחמישיית מלחינים, שכתבו מוזיקה ליצירה "המצור על רודוס" (1656), האופרה המוקדמת, פורצת הדרך, של סר ויליאם דאווננט. לוק כתב מוזיקה לאופרות הבאות של דאווננט, "אכזריות הספרדים בפרו" (1658) ו"תולדות סר פרנסיס דרייק" (1659). הוא חיבר את המוזיקה למרש התהלוכה להכתרת צ'ארלס השני.
בשנת 1673 יצאה לאור המסה של לוק על תאוריה של המוזיקה, "מלותזיה". עמוד השער מתאר אותו כ"מלחין בשירות הוד מלכותו ונגן עוגב בקאפלה של הוד מלכותה" (צ'ארלס השני וקתרין מברגנצה). לוק שירת את המלך צ'ארלס גם כמחבר מוזיקה לכלי נשיפה ("מוזיקה לטרומבונים ולקורנטים של המלך") ולכינורות. (מחליפו במשרה זו היה הנרי פרסל; לוק תואר כמדריכו של פרסל). ב-1675 חיבר את המוזיקה ל"פסיכה" של תומאס שאדוול.
שני הפוסקארים

היסטוריה

כבר ב-1843 בחן ורדי את האפשרות להלחין אופרה על המחזה של ביירון. כאשר הוצע הנושא לבית האופרה לה פניצ'ה בוונציה, דחה בית האופרה את היצירה בטענה כי יש בה ביקורת כלפי רפובליקת ונציה, ועלולה לפגוע בצאצאים של משפחת פוסקארי שעוד חיו בוונציה. לאחר שתיאטרון ארגנטינה ברומא דחה רעיון אחר של ורדי, אופרה על לורנצינו דה מדיצ'י, התקבלה בתיאטרון ההצעה להפיק את האופרה על הפוסקארים.
האופרה התקבלה יפה, ובשנים הבאות הוצגה ברחבי איטליה והעולם, בפריז (1846), לונדון וניו יורק (1847). כיום מוצגת האופרה מפעם לפעם, וניתן למצוא הקלטות אודיו ווידאו של הפקות שונות של האופרה.
מחולל תבנית מרכזי

מחולל תבנית מרכזי (Central pattern generator בקיצור: CPG) הוא רשת עצבית המסוגלת לייצר תנועה תבניתית בלי לקבל קלט מהעולם החיצון או פקודה מהמוח הגבוה. דוגמה לכך היא בפעולת ההליכה שאמנם מתחילה מפקודה רצונית אך יכולה להמשיך לבד ללא צורך במודעות אליה.
מאונטיין

היסטוריה

מאונטיין נוסדה בשנת 1969, כאשר לזלי וסט שניגן עד אותה עת בלהקה מהחוף המזרחי של ארצות הברית בשם "המשוטטים" (The Vagrants) פגש בנגן הבס ובמפיק פליקס פאפלרדי, שהיה בעל השכלה מוזיקלית בתחום הקלאסי, והתמקצע בתורת הניצוח והניהול המוזיקלי. פאפלרדי התפרסם כבר בשנת 1967 כשהפיק את אלבומם השני של להקת הקצפת – Disraeli Gears. את הרביעייה השלימו הקלידן סטיב נייט, והמתופף נ.ד. סמארט, שהקליטו את אלבומו הראשון של ווסט שנקרא Mountain בסתיו 1969.
מאונטיין היו מחלוצי הרוק הכבד של שנות השבעים, ואחת מן הלהקות החשובות והמוכרות של התקופה, והצליחה ליצור לעצמה בסיס נרחב של מעריצים. קולו הצרוד והמחוספס של וסט היה סימן ההיכר של הלהקה, זאת בנוסף לצליל הפראי והכבד של נגינתו שהשתלבה היטב עם הצלילים הכבדים אף הם של גיטרת הבס של פאפלרדי. הופעתה הראשונה של הלהקה התקיימה בשנת 1969 באולם הפילמור איסט בניו יורק. הופעתה הרביעית של הלהקה שהקנתה לה את מירב פרסומה התקיימה ב-17 באוגוסט 1969 בפסטיבל וודסטוק. סמארט עזב את הלהקה מעט לאחר וודסטוק, והוחלף על ידי המתופף הקנדי, לורנס "קורקי" ליינג. אלבומם הראשון של "הר" יצא בשנת 1970 ונקרא "טיפוס" (Climbing). אלבום זה כלל את להיטה הגדול ביותר של הלהקה "מלכת המיסיסיפי" (Mississippi Queen), שהגיע ל-40 הראשונים במצעד הלהיטים האמריקאי, וכן את השיר "נושא למערבון דמיוני" (Theme For An Imaginary Western) שהפך אף הוא לאחד מן המפורסמים בקריירה של הלהקה. האלבום עצמו הגיע ל-20 הראשונים במצעד האלבומים האמריקאי.
אלבומם הבא, Nantucket Sleighride יצא בשנת 1971, והגיע למקום העשרים במצעד האמריקאי. מאונטיין הוציאו אלבום אולפן נוסף באותה שנה (Flowers Of Evil), וכשנה לאחר מכן שיחררו אלבום שהוקלט בהופעה חיה (Mountain Live - The Road Goes On Forever) והתפרקו ב-1972. לאחר הפירוק, הקים וסט הרכב רוק כבד חדש שהיה למעשה סופרגרופ, יחד עם נגן הבס לשעבר של להקת הקצפת, ג'ק ברוס, ועם המתופף קורקי ליינג (West, Bruce And Laing). ההרכב החדש הוציא שני אלבומים והתפרק. מאונטיין שבו והתאחדו בשנת 1974 ויצאו, כמו רבים מאמני התקופה לסיבוב הופעות ביפן, שם הוקלטה הופעתם באלבום Twin Peaks. לאחר מכן התפרקה הלהקה פעם נוספת, אך שבה להופיע בשנות השמונים. ב-17 באפריל 1983, נורה פליקס פאפלרדי בנסיבות לא ברורות על ידי אשתו, גייל קולינס בביתם שבמנהטן. קולינס הורשעה בבית המשפט ברצח מדרגה שנייה, ונשפטה ל-4 שנות מאסר. קולינס הייתה גם שותפתו של פאפלרדי לכתיבת חלק משירי הלהקה, וכתבה גם חומרים לאמנים אחרים. בין היתר כתבה עמו ועם אריק קלפטון את שירם הידוע של להקת הקצפת "שיכר מוזר" (Strange Brew), וכן עיצבה גם כמה מעטיפות אלבומי הלהקה. לאחר שיחרורה מן הכלא פרשה לחיים פרטיים, ונעלמה מאור הזרקורים. מאונטיין ממשיכים להופיע עד עצם היום הזה. הופעתם האחרונה התקיימה באנגליה בראשית קיץ 2006.
מבוא שילה

מבוא שילה היה היאחזות נח"ל בין השנים 1976-1980 ולאחר מכן בסיס צבאי.
היאחזות מבוא שילה הוקמה בשנת 1976 צפונית לכוכב השחר ליד חורבת ג'יבעית. באוקטובר 1976 תואר בעיתון כ: "מאחז חדש, שהוא עדיין מחנה אוהלים עם ראשיתם של מבנים קשים יותר". בשנת 1980 הוא הפך לבסיס צבאי של חיל התותחנים. בדצמבר 1985 אירעה בו שריפה שבה ניספו שמונה חיילים.
כיום משמש הבסיס את כוחות צה"ל המבצעים פעילות ביטחון שוטף באזור. חלק מהבסיס נטוש.
לאחר רצח מלאכי רוזנפלד באזור הקימו מתנחלים מאחז במקום, שפונה בידי המשטרה.
אנה פוליטקובסקיה

אנה סטפנובה פוליטקובסקיה (רוסית: Анна Степановна Политковская, ‏30 באוגוסט 1958 - 7 באוקטובר 2006; שמה בלידה אנה מזפה) הייתה עיתונאית ופעילת זכויות אדם רוסיה ממוצא אוקראיני, אשר נודעה עקב התנגדותה למלחמת צ'צ'ניה השנייה ולמדיניות של הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין. פוליטקובסקיה חיברה מספר ספרים בנושא, אשר זיכו אותה בפרסים, בין היתר את הספר "Putin's Russia" שתורגם לעברית.

חייה

פוליטקובסקיה נולדה ב-1958 בשם אנה מזפה בניו יורק, בזמן שהוריה היו בשליחות דיפלומטית. בשנת 1983 סיימה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה והחלה לעבוד כעיתונאית. משפחתה היא ממוצא אוקראיני:אביה סטפאן מאזפה נולד בכפר באזור צ'רניהיב ואמה ילידת חצי האי קרים.
פעילותה הביקורתית נגד השלטון ברוסיה בכלל ובצ'צ'ניה בפרט העמידה אותה בסיכון. במהלך דיווחיה מצ'צ'ניה נעצרה על ידי כוחות צבא, אשר ביצעו עליה הוצאה להורג מבויימת, ובנוסף היא הורעלה בדרכה לבסלאן. פוליטקובסקיה שרדה גם את העינויים וגם את ההרעלה. ב-7 באוקטובר 2006 נרצחה מירי בראשה. התאריך הוא יום הולדתו של ולדימיר פוטין והרצח נתפש כמתנת יום הולדת. אלכסנדר ליטוויננקו, ממתנגדי פוטין (אשר זמן קצר לאחר מכן נרצח), טען כי משטר פוטין ומשרד הפנים שלו היו מעורבים ברצח פוליטקובסקיה.
אנה פוליטקובסקאיה הובאה לקבורה בבית העלמין טרוייקורובסקויה על יד מוסקבה.
ביום מותה, לפי הארגון Reporters Sans Frontières (עיתונאים ללא גבולות) היא הייתה העיתונאית ה-21 שנרצחה בברית המועצות לשעבר החל משנת 2000, בימי שלטונו של ולדימיר פוטין ברוסיה.
פוטין והתובע הראשי טענו מצידם כי ייתכן כי גורמים מחוץ לרוסיה היו מעורבים ברצח, ורמזו על בוריס ברזובסקי, אוליגרך רוסי, הגולה בלונדון.
באוקטובר 2008 נפתח משפטם של שלושה נאשמים בסיוע לרצח פוליטקובסקיה: סרגיי חג'יקורבנוב, קצין משטרה לשעבר ועיתונאי, ושני אחים צ'צ'נים - ג'בראיל מחמודוב, ואיברהים מחמודוב. שניים אלה הם אחיו של רוסטם מחמודוב, אשר מבוקש על ביצוע ההתנקשות עצמה. המשפט התנהל בבית הדין הצבאי במוסקבה ולבסוף הנאשמים זוכו. בני משפחתה ועמיתיה של פוליטקובסקיה מחו על כך שבין הנאשמים לא נמצא היורה עצמו וגם לא מי שהזמין את הרצח.
ביוני 2009 ביטל בית המשפט העליון של רוסיה את פסק הדין המזכה, וקבע כי ייערך לנאשמים משפט חוזר.
בסופו של דבר אושר כי רוצחה היה רוסטם מחמודוב, אחיהם של איברהים, ג'בראיל וטמרלן מחמודוב. 
ב-14 בדצמבר 2012 בבית דין במוסקבה, נידון דמיטרי פבליוצ'נקוב, לטננט-קולונל לשעבר בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה ל-11 שנות מאסר בתנאים חמורים באשמת ארגון רציחתה של אנה פוליטקובסקאיה.  
ביוני  2014 שונה גזר הדין על ידי בית דין לערעורים במוסקבה למאסר עולם במחנה עונשין. חודש לפני כן במאי 2014 הורשעו חמישה גברים על רצח פוליטקובסקאיה, כולל שלושת החשודים שזוכו בשנת 2008. המורשעים היו שלושת האחים מחמודוב הצ'צ'נים, שאחד מהם, רוסטם, הואשם שירה בעיתונאית בלובי של בניין מגוריה במוסקבה. ביוני 2014 שניים מהמורשעים לום-עלי הייטוקאייב (גייטוקאייב) ואחיינו רוסטם מחמודוב, נידונו למאסר עולם.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן התפתחויות במשפט הרצח, מעצר דמיטרי פאבליוצ'נקוב באוגוסט 2011, גזר דין בענינו בסוף 2012, הרשעת שלושת האחים מחמודוב במאי 2014 עם שניים נוספים, וגזר דינם ביוני 2014. ניתן למצוא פירוט ורפרנס בערך האנגלי.
דני בן ישראל

ביוגרפיה

דני בן ישראל נולד בשנת 1944 בחיפה, בשם דני רוייר.
בילדותו למד לנגן בכינור. בגיל 15 החל לנגן בגיטרה. בנעוריו האזין לרדיו רמאללה ושר שיר שירי רוקנ'רול עם הגיטרה.
הוא החל את דרכו בתעשיית המוזיקה כאשר שירת בלהקת פיקוד הצפון, ושימש לעיתים כסולן בלהקה. בשנת 1963 השתתף עם הלהקה בתוכנית "ידיים למעלה" יחד עם גדי יגיל וקובי אשרת, שם ביצע לראשונה את להיטו "כוכב הצפון", אשר נכנס למצעדי הפזמונים בישראל. כשנה לאחר מכן, בתוכנית "תוך חיוך" שר דני את השיר "נר בחלונך", שהיה ללהיטו השני במצעדים. בשנת 1965 השתחרר מצה"ל.
לאחר שירותו הצבאי, בשנת 1966, הוציא את תקליטו הראשון בשם "דני בן ישראל", בו שילב את להיטיו מהלהקה הצבאית ושירים בולטים אחרים, כמו "אור של חצות" ו"כשמיקה עצובה". באותה שנה הוציא תקליט ובו ארבעה שירים, כולל להיטו "העלמה יורונה מטורונה", גרסה עברית של דידי מנוסי לשיר העם המקסיקני, "לה יורונה". בין השאר גם השתתף בהקלטות גרסה עברית למחזות הזמר "צלילי המוזיקה" ו"מרי פופינס".
בשנת 1967 עזב לווינה, אוסטריה, שם הוריו התגוררו אז. עם פרוץ מלחמת ששת הימים חזר לשרת במילואים במלחמה, ולהופיע במסגרת צוות הווי מול חיילים. לאחר המלחמה חזר לווינה.
בווינה הקים להקה והוציא אלבום בשם "יום הולדת רוקנרול" בחברת התקליטים סי בי אס. כחלק מחוזה ההקלטות הוציא גם את להיטו "הצוענייה".
הוא חזר לישראל בשנת 1968, והחל לעבוד על אלבומו הפסיכדלי "חנטריש ¼3", שהוקלט באולפני אשל בתל אביב. את האלבום הקליט ביחד עם הגיטריסט שלמה מזרחי ולהקת "הבמה החשמלית". האלבום יצא לאור באוקטובר 1969, נאסר לשידור ברדיו בשל תוכנו והיה מאלבומי הרוק הפסיכדלי הראשונים בישראל.
במקביל לעבודה על האלבום "חנטריש ¼ 3", הקליט גם דני בן ישראל מספר שירים וקטעי מוזיקה נוספים באנגלית, בשם "The Kathmandu Sessions". הרעיון לשם נולד מהשמועה על הזמינות של מריחואנה בקטמנדו. לאחר שאלבומו "חנטריש ¼ 3" לא התקבל בישראל, החליט בן ישראל לא לפרסם את הקלטות קטמנדו ועזב בחזרה לאירופה. בזמן הזה כתב שיר נוסף בשם "The Hippies of Today Are the Assholes of Tomorrow", ולאחר תקופה קצרה באירופה עבר לגור בארצות הברית.
בשנות ה-90 הפך לעיתונאי וכתב בניו יורק עבור העיתון מעריב עד שחזר לישראל.
בחלוף שנים החל האלבום "חנטריש ¼ 3", אשר הופץ במספר עותקים מצומצם בגלל הכישלון במכירות, לזכות למוניטין בקרב אספני מוזיקה.
בשנת 2002 יצא האלבום בהוצאה מחודשת בעותקי ויניל ותקליטורים, בשיתוף פעולה בין שתי חברות התקליטים העצמאיות: חברת מיו הישראלית ו-World Of Sound הגרמנית.
בשנת 2002 יצאו לראשונה ההקלטות הגנוזות באלבום "The Kathmandu Sessions" על ידי חברת התקליטים העצמאית הירושלמית מארי רקורדס. אל ההקלטות נוסף השיר שהקליט בארצות הברית. תחילה יצא האלבום על גבי תקליטור, ושנתיים לאחר מכן יצא בתקליט ויניל, הפעם במעורבות בהפקה עם דני בן ישראל.
בשנת 2003 הוציא אוסף כפול המכיל את מיטב שיריו, ומאז הופיע עם שירי ארץ ישראל.
נפטר ב-11 במרץ 2019 בתל אביב, בגיל 75. הותיר אחריו את מיכל דניאל, בת זוגו ב-25 השנים האחרונות לחייו, ואחיין.