google/wiki40b huggingface dataset:
ברוך פיינברג

ביוגרפיה

פיינברג התאמן בקבוצת מכבי הצפון תל אביב ובהמשך בקבוצת מכבי חיפה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה פיינברג במדליית ארד, בהטלת כידון בתוצאה של 58.23 מטר, אחרי סיד קיוויט מארצות הברית (65.97 מטר) וצ. גריבלר מבריטניה (61.58 מטר).
במשחקי אסיה שנערכו בטוקיו שביפן בשנת 1958 זכה פיינברג במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 63.78 מטר, אחרי מוחמד נאווז שקבע שיא אסיה חדש של 69.41 מטר וג'לאל חאן (66.00 מטר) שניהם מפקיסטן. באחת ההטלות שלו הוא קבע תוצאה של 68 מטר, אך השופטים פסלו אותה בטענה שהכידון לא נתקע בקרקע כראוי.

אולימפיאדת רומא 1960

באליפות ארצות הברית שנערכה ב-18 ביולי 1960 קבע פיינברג בהטלת כידון שיא ישראלי חדש של 67.10 מטר. חמישה ימים לאחר מכן, בתחרות בינלאומית שנערכה בבולטימור ארצות הברית ב-24 ביולי הוא קבע בהטלת כידון את הקריטריון האולימפי, לאחר ששבר את שיאו הישראלי שוב והעמידו על 70.72 מטר. באולימפיאדת רומא (1960) הוא סיים במקום 24, בהטלת כידון בתוצאה של 68.24 מטר שאותה קבע כבר בהטלה הראשונה במוקדמות.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה בספטמבר 1961 זכה פיינברג במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 59.24 מטר, אחרי ריצ'רד בוקס מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 67.07 מטר ולפני דוד גריבלד מבריטניה (55.29 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכה ברמת גן בשנת 1965 זכה פיינברג במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 57.42 מטר, אחרי טרסאליוס משוודיה (63.76 מטר) ולויט מארצות הברית (62.63 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכה באוגוסט 1969 זכה פיינברג במדליית ארד בהטלת כידון 56.75 מטר, אחרי יצחק סיגורה מישראל (66.37 מטר) וקרי רוס מארצות הברית (57.89 מטר).
ביוני 1975 עבר פיינברג תאונת עבודה לאחר שמסור חשמלי ריטש את ידו ושתי אצבעות בכף ידו השמאלית (בה הטיל כידון) נקטעו. למרות ניתוחים ואשפוזים רבים שעבר, הוא לא פסק להשתתף בתחרויות בהטלת כידון בהן זכה בקביעות בתוארי אלוף ישראל לוותיקים. הוא היה מהנדס מכונות ובעל חברת השקעות. בנו, יוסי פינברג, היה אלוף ישראל לנוער בהטלת כידון בשנים 1986-7 והחזיק בשיא ישראל לנוער בשנים 1986-9.
אוקראינה באירוויזיון

הישגים

אוקראינה ניצחה בהופעתה השנייה באירוויזיון שנערך בשנת 2004 באיסטנבול, טורקיה, עם השיר "Wild Dances" ("ריקוד פראי") שבוצע על ידי הזמרת האוקראינית רוסלנה, עם 280 נקודות בגמר התחרות.
בשנת 2007 אוקראינה זכתה במקום ה-2 בגמר התחרות, עם השיר "Dancing Lasha Tumbai" ("לרקוד לָאשָׁה טוּמְבָּאי") שבוצע על ידי זמרת הדראג ורקה סרדוצ'קה, עם 235 נקודות בגמר התחרות.
בשנת 2008 אוקראינה זכתה, גם כן, במקום ה-2 בגמר התחרות, עם השיר "Shady lady" ("אישה מסתורית") שבוצע על ידי אני לוראק, עם 230 נקודות, 42 נקודות פחות מהמנצחת באותה שנה, רוסיה.
בשנת 2009 אוקראינה יוצגה על ידי סבטלנה לובודה עם השיר "Be My Valentine" ("הייה אהובי"). השיר הגיע למקום ה-12 בגמר התחרות עם 76 נקודות.
בשנת 2011, בתחרות שנערכה בדיסלדורף, גרמניה, אוקראינה יוצגה על ידי מיקה ניוטון עם השיר "Angel" ("מלאך"). השיר הגיע למקום ה-6 בחצי הגמר של התחרות, עם 81 נקודות, ובמקום הרביעי בגמר התחרות, עם 159 נקודות.
בשנת 2012, אוקראינה השיגה את תוצאתה הגרועה ביותר בתחרות מאז אירוויזיון 2004, בה מוקמה במקום השמיני בחצי הגמר של התחרות עם 64 נקודות ובמקום ה-15 בגמר התחרות עם 65 נקודות, עם השיר "Be My Guest" ("תהיה האורח שלי") שבוצע על ידי גאיטנה.
בשנת 2013, בתחרות שנערכה במאלמה, שוודיה, בסוף מופע הגמר, התברר כי שירה של אוקראינה "Gravity", שבוצע על ידי זלאטה אוגנביץ', הגיע למקום השלישי, עם 214 נקודות.
ב-9 בספטמבר 2014, הודיעה רשות השידור האוקראינית כי אוקראינה לא תיטול חלק בתחרות ב-2015 בשל קשיים כלכליים והמשבר המתמשך במזרח אוקראינה. עם זאת, אוקראינה התחייבה לשדר את התחרות אף על פי שלא תיטול בה חלק. ב-23 במאי 2015, בסמיכות לסיומה של התחרות באוסטריה, הבטיחה רשות השידור האוקראינית כי אוקראינה תשוב לתחרות ב-2016 וב-16 בספטמבר 2015, דווח כי אוקראינה אכן תשוב לתחרות. עם שובה של אוקראינה לתחרות ב-2016, הפכה למדינה הראשונה במזרח אירופה אשר קוטפת את המקום הראשון בתחרות פעמיים, לאחר שהנציגה האוקראינית ג'מאלה ניצחה בתחרות עם שירה "1944". בהצבעת הצופים המדינה שקטפה את מספר הקולות הגבוה ביותר היא רוסיה ובהצבעת השופטים המדינה שקטפה את מספר הקולות הגבוה ביותר היא אוסטרליה, כאשר אוקראינה מוקמה במקום השני גם אצל השופטים וגם בהצבעת הצופים, אך לבסוף היא ניצחה עם סך של 534 נקודות, כאשר אחריה אוסטרליה במקום השני ורוסיה במקום השלישי.
ניסן נתיב

ביוגרפיה

נתיב נולד בשם ניסן נוטוביץ' במינכן, לשמואל וחווה נוטוביץ'. גדל והתחנך באמסטרדם. עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1937 והוא בן 15 בלבד. בארץ הוא הצטרף לחברת נוער שהתחנכה בקיבוץ משמרות. בגיל 18 התנדב לבריגדה היהודית של הצבא הבריטי ולחם כקצין תותחנים בקרבות של מלחמת העולם השנייה. לימים אמר שישנו קשר מובהק בין צבא לעשיית תיאטרון. לאחר המלחמה שב לישראל והתקבל ללימודי משחק ב"סטודיה" של "תיאטרון הבימה". בהמשך למד גם באוניברסיטה העברית בירושלים והצטרף לתיאטרון "להקת הצעירים" של קלמן גלעד (קונסטנטינר). לפי הסיפורים, המשורר אברהם שלונסקי הוא זה שהציע לו לעברת את שם משפחתו ל"נתיב". במלחמת השחרור שירת כמפקד פלוגת חי"ר. אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז. בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן ורב-האמן הגדול, אטיין דקרו, לצידם של מרסל מרסו ואחרים. בהמשך שימש במשך מספר שנים כמנהל אמנותי בלהקתו של דקרו בהופעות שונות בעולם. בשנים 1954–1956 למד בימוי בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. אחר כך עבר תקופת השתלמות בבימוי טלוויזיוני בהולנד ושב ארצה.
באמצע שנות החמישים היה ל"במאי נודד" לפרנסתו ונדד בין קיבוצים שונים בארץ. בין השאר העלה בחוג הדרמה של קיבוץ עין החורש, בקיץ 1956, את מחזהו של מולייר, "הנשים המלומדות", בתרגומו של אליהו פורת. לימים, באוקטובר 1993, חידש נתיב את ההצגה, התאים את לשון התרגום ללשון הזמן, והציג אותה עם תלמידיו בתיאטרון "צוותא" בתל אביב. כמו כן העלה, כ"במאי נודד", ביוני 1957, את המחזה "הגנדרניות הנלעגות" מאת מולייר, כהצגת סיום הלימודים של תלמידי כיתות י"ב בקיבוץ "עין החורש".
בארץ פעל כבמאי בתיאטרונים שונים, התקבל לתיאטרון "הבימה" בתל אביב וניהל שם את בית הספר לדרמה ולמשחק של התיאטרון, ביים תוכניות ותסכיתים ב"קול ישראל", העלה בעיקר חומר מקורי ונסיוני. אחר כך עזר להקים את בית הספר למשחק בית צבי ולאחר כמה זמן בשנת 1963 הקים יחד עם אמני תיאטרון אחרים את "הסטודיו למשחק ניסן נתיב" אותו ניהל עד מותו. השתתף במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה כשחקן, שם ניתן לא פעם לראותו מופיע לצד בוגרי הסטודיו שלו. ב-1981 שיחק בסרט "סופו של מילטון לוי" של נסים דיין וב-1986 שיחק בסרט "כפפות" בבימויו של רפי אדר.
נתיב, שסבל ממחלת לב בשנותיו האחרונות, נפטר בביתו ב-20 באפריל 2008, מספר שבועות לפני טקס קבלת "פרס ישראל".

מתלמידיו

משה איבגי, תיקי דיין, יוסי גרבר, שולי רנד, קרן מור, מיקי גורביץ', אודי בן משה, רוני פינקוביץ', שלמה פלסנר ועוד.
יעקב מטריקין

יעקב מטריקין (15 בספטמבר 1902 – 1 באוגוסט 1981) היה אדריכל ישראלי.

רקע

נולד במרינהאוזן (רוסיה), עבר עם משפחתו לטרטו (אסטוניה) ומשם עברו לריגה (לטביה). בגלל היותו יהודי (ולמרות היותו תלמיד מצטיין) לא התקבל ללימודי אדריכלות בריגה, והוא למד באוניברסיטת אולדנברג שבגרמניה. לאחר סיום הלימודים עבד במשך שנה אצל נגר כדי ללמוד כל מה שניתן ללמוד על עץ. ואומנם, עם עלייתו ארצה נחשב לאחד המומחים בתחום זה.
בעת עלייתו ארצה דיבר רוסית, לטבית, גרמנית ועברית. אנגלית למד בארץ. הוא עלה ארצה בשנת 1924 והתיישב בירושלים, שם פגש את ציונה פלדבליט לבית בן אברהם, ממייסדי קריית ענבים, אחות "הדסה" לה נישא בשנת 1932.

פועלו

כיהן בין השנים 1928 ועד 1951 בתפקיד ראש המחלקה הטכנית של מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית. כל ההתיישבות הכפרית שעלתה על הקרקע בשנים אלו הייתה בפיקוחו ובהדרכתו. בנוסף לתכנון הכללי ולצוות המחלקה הטכנית, תכנן גם בעצמו. לאחר עזיבתו את הסוכנות פתח משרד אדריכלים בירושלים. 
בתכנונו הקפיד ליצור הרמוניה בין הבניין והסביבה הטבעית. הוא כתב במאמר בהקשר לתכנון שלושת המצפים בנגב: "...נוסף לאקלים המשפיע המעמיד בעיות בפני מתכנן המגורים, יש לדאוג גם להתאמת חומרי בנין ואופן ניצולם לתפקידם. תנאי האקלים מכוונים אותנו לבחירת הכוונה נכונה של הבניינים. החומרים שבהם נבחר חייבים לשמש מחיצה יעילה בין החוץ והפנים, הגנה מתמורות אטמוספיריות בקיץ ובחורף, ולסייע ביצירת אקלים פנים הנוח לחיי אדם".
ספרייתו הפרטית כללה ספרי אדריכלות, ספרי אמנות, ספרי ארכאולוגיה, ספרים העוסקים בצמחייה ובאקלים, ספרים העוסקים בציונות וארץ ישראל. מדף מיוחד הוקצה למדע בדיוני.
יעקב מטריקין נפטר ב-1 באוגוסט 1981, ונקבר בבית הקברות בקריית ענבים.
לאוראסיה

לאוראסיה הייתה תת-יבשת שהתפצלה מיבשת העל פנגיאה לקראת סוף עידן היורה. לאוראסיה הייתה היבשת הצפונית כאשר גונדוונה הייתה היבשת הדרומית. לאוראסיה כללה את צפון אמריקה, אירופה ואסיה למעט תת-היבשת ההודית. לפני כ-140 מיליון שנה התרחש פיצול נוסף בין האזור שהוא כיום צפון אמריקה (לאורנטיה) לבין האזור של אירואסיה ונוצר האוקיינוס האטלנטי.
משפט הממדים עבור העתקות ליניאריות

כללי

משפט הממדים עבור העתקות ליניאריות הוא משפט באלגברה ליניארית העוסק בשוויון עבור העתקה ליניארית בין מימד התחום לבין מימד תמונת וגרעין ההעתקה הליניארית.
יש להבדיל ממשפט הממדים עבור מרחבים וקטורים.

בכתיב מתמטי: יהי U ו-V תתי מרחבים וקטורים מעל שדה F. נגדיר את f להיות העתקה ליניארית, , אזי  
.

אסטרטגיה

נבחר בסיסים שמכילים מספר וקטורים מסומן כללי עבור התמונה וכך גם עבור הגרעין, ונראה שמקורות הווקטורים בבסיס התמונה מצורפים יחד עם וקטורי הבסיס של הגרעין מהווים בסיס עבור התחום. מכך, יינבע שסכום מספר הווקטורים בבסיס של הגרעין ומספר הווקטורים בבסיס התמונה (שזה אותו מספר הווקטורים שהם המקורות) שווה למספר הווקטורים בתחום. מכאן ינבע כי סכום מימד התמונה ומימד הגרעין שווה למימד התחום של העתקה ליניארית, כנדרש.

בחירת סדרות וקטורים מתאימות

נקח את  להיות הבסיס של גרעין ההעתקה, ואת  להיות הבסיס של תמונת ההעתקה. מכאן, מימד הגרעין הוא k ומימד התמונה הוא m. נשים לב לכך שלכל וקטור בתמונה יש מקור מהתחום, כלומר ניתן לרשום את  כך: .  צריך להוכיח שמימד התחום הוא m+k. נעשה זאת על ידי הוכחה כי סדרת וקטורים  מהווה בסיס של התחום U.

הוכחה כי סדרת הווקטורים פורשת את מרחב U

נראה כי . תחילה, נראה כי : כל וקטור בסדרת הווקטורים  מוכל בU בפני עצמו (שכן הגרעין הוא קבוצת וקטורים מהתחום, וגם המקורות של התמונה הם קבוצת וקטורים מהתחום). 
כעת, נראה כי  : נקח וקטור כללי מU ונסמנו u.  נתבונן בהצגה היחידה של  על ידי בסיס התמונה: . כעת, נתבונן בוקטור 
 (השייכות לU כי U תמ"ו - סגור לחיבור ולכפל בסקלר). נפעיל את ההעתקה f על הווקטור בו אנו מתבוננים ונראה שלפי היותה f ה"ל משמרת חיבור וכפל בסקלר, מתקיים: 

לכן נובע ש, ולכן יש לו ייצוג על ידי צירוף וקטורי בסיס הגרעין + וקטורי בסיס התמונה מוכפלים בסקלר האפס, כלהלן: 
. לכן,  כנדרש. בסה"כ, קיבלנו הכלה דו כיוונית ומכאן .

הוכחה כי סדרת הווקטורים בלתי תלויים ליניארית

כדי להוכיח אי-תלות ליניארית נניח שעבור הסקלרים   הצירוף הליניארי של הווקטורים  מביא לאפס השדה. צריך להוכיח כי  (תנאי שקול לאי תלות ליניארית). לפי הנחה זו: 
 
אז נפעיל על זה את ההעתקה הליניארית f: 

הפיתוח הנ"ל מתקיים משום ש-f ה"ל לכן משמרת חיבור וכפל בסקלר, והווקטורים של בסיס הגרעין שייכים לגרעין ולכן הפעלת ההעתקה עליהם מביאה לאפס. כעת, נזכור כי כל העתקה ליניארית על וקטור האפס מביאה את אפס, ואם כן מכיוון ש
 בסיס של התמונה, אזי המקדמים  הם אפסים. ואז, נחזור לביטוי בהנחה ונקבל  ואז מאותם שיקולים של היות  בסיס, נובע ש אפסים. בסה"כ, כל הסקלרים המקדמים הם בהכרח 0, ולכן קיבלנו ש   בלתי תלוים ליניארית, כנדרש.

סיכום

הראנו ש  סדרת וקטורים בלתי תלויה ליניארית שפורשת את U ולכן הם מהווים בסיס עבור U. אם כן,  נשים לב שמימדו של U הוא k+m. נזכור כי בתחילת ההוכחה הגדרנו את מימד התמונה להיות m ומימד הגרעין להיות k, אזי לפיכך נקבל: 

שזה מה שצריך להוכיח.
ביל ניקולסון

קריירה

ביל ניקולסון הצטרף לשורותיה של טוטנהאם הוטספר כשוליה בשנת 1936. במהלך 68 השנים שלאחר מכן הוא שירת את הקבוצה בכל תפקיד מאחראי על הנעליים ועד לנשיא המועדון. במשחקו הראשון כמאמן הקבוצה, ב-11 באוקטובר 1958, התרנגולים ניצחו את אברטון 10-4. זה היה ניצחון השיא של הקבוצה באותו הזמן, וסימן לבאות. הוא הוביל בהצלחה את טוטנהאם לזכייה בתארים שלוש עונות ברצף בראשית שנות ה-60: דאבל בשנת 1961, גביע ה-FA וחצי גמר גביע האלופות ב-1962, וגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1963. שחקני המפתח של הקבוצה באותן השנים היו דני בלנצ'פלוור, ג'ון וייט, דייב מקאי, קליף ג'ונס, ג'ימי גריבס וטרי מדווין.
אחרי שנת 1964, הסגל שקטף את התארים האחרונים בקבוצה החל להתפורר בעקבות פציעות, העברות והזדקנות. ניקולסון בנה מחדש סגל מצליח נוסף לאחר שהביא לטוטנהאם את אלן גילזין, מייק אינגלנד, אלן מולרי, טרי ונבלס, ג'ו קיניאר וסיריל נואלס. הסגל הזה ניצח את צ'לסי בגמר גביע ה-FA בשנת 1967, וסיים במקום השלישי בליגה.
ניקולסון הוסיף את גביע הפוטבול ליג (1971 ו-1973) וגביע אופ"א בעונת 1971/1972 למאזן הזכיות של טוטנהאם, לפני התפטרותו מתפקיד המאמן בתחילת עונת 1974/1975. התפטרותו של ניקולסון ארעה עקב פתיחת עונה נוראית, ולאחר שזועזע מהמהומות שחוללו אוהדי הקבוצה בגמר גביע אופ"א ברוטרדאם, בו טוטנהאם הפסידה לפיינורד.
ניקולסון זכה ב-8 תארים משמעותיים במהלך תקופת 16 השנים בהן אימן את הקבוצה, שכיום התקופה בה אימן נחשבת לתור הזהב בהיסטוריה של המועדון.
בשנת 2003 נכנס ביל ניקולסון להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי בתור מאמן. 
נפטר ב-23 באוקטובר 2004.
מכבי רעננה (אגודה)

מכבי רעננה היא אגודת כדורסל צעירה, המטפחת שחקנים מגילאי 6 עד 18 המשחקים בכל הליגות הצעירות של איגוד הכדורסל בישראל. האגודה אמנם לא זוכה בתארים רבים אך נחשבת לאחת האגודות המוצלחות בארץ. מכבי רעננה היא בין האגודות היחידות המשלבות אימוני אתלטיקה באימון שחקניה. 
האגודה שולחת נציגים רבים לנבחרות הצעירות, ונכון לעונת 2004-2005, היו לה נציגים בכל אחת מהן.
האגודה בעלת לפחות קבוצה אחת בכל ליגה של איגוד הכדורסל ובפרט בליגת הנוער "הליגה הלאומית", בניהולו של רון נווה (מאמן העל באגודה), שהגיעה בעונת 2004-2005 לחצי גמר הפלייאוף.
מרכזי הספורט של האגודה נמצאים ברעננה עצמה והם: היכל הספורט העירוני (1800 מושבים), מרכז קהילתי לב הפארק (300 מושבים), אולם השרון (550 מושבים), בית ספר דקל (100 מושבים), בה"ס רימון (100 מושבים), היכל אביב (800 מושבים)  (מתחם השייך לספורט לבנות). 
מרכז ההנהלה נמצא בסמוך לאצטדיון האתלטיקה העירוני (בחטיבת השרון).
אדי מרקס

קורות חייו

בילדותו ניסה מרקס מספר רב של סוגי ספורט ואף שיחק כדורסל לתקופה קצרה. מגיל 12 החל להתמקד באופניים. בשנת 1964, בגיל 19 התפרסם מרקס לראשונה כשניצח במרוץ הכביש באליפות העולם לחובבים בצרפת. באותה שנה כבר רכב באולימפיאדת טוקיו (1964) אך היה מעורב בנפילה לפני קו הסיום.
ב-1965 החל לרכב כמקצוען וניצח בשני מרוצים מדרגות נמוכות יחסית.
ב-1966 עבר לרכוב בקבוצת פז'ו וזכה לראשונה במרוץ מפורסם - מילאנו - סן רמו.
ב-1967 ניצח שוב במרוץ מילאנו - סן רמו ובאליפות העולם.
ב-1968 ניצח בג'ירו ד'איטליה ובמרוץ פריז - רובא.
ב-1969 ניצח בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-6 קטעים וזכייה בחולצה הירוקה ובחולצת ההרים) ובמרוצים החד-יומיים: מילאנו - סן רמו, רונדה ון פלנדרן ולייז'–בסטון–לייז'.
בסוף שנה זו היה מעורב בתאונה קשה בזמן מרוץ, בה איבד את הכרתו וסבל מעיוות באגן. מרקס סבל בשנים הבאות מכאבים, במיוחד בעת טיפוס, ופעמים רבות כיוון את האוכף תוך כדי רכיבה על מנת למצוא זווית שתאפשר לו להמשיך לרכב. מרקס הצליח להתאושש מהפציעה אך סיפר כי הפציעה שינתה את סגנון רכיבתו.
ב-1970 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-8 קטעים) ובמרוץ פריז - רובא.
ב-1971 ניצח בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-4 קטעים) ובמרוצים החד יומיים: מילאנו - סן רמו, לייז'–בסטון–לייז' וג'ירו די לומברדיה. כמו כן, זכה באליפות העולם.
ב-1972 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-6 קטעים) ובמרוצים החד יומיים: מילאנו - סן רמו, לייז'–בסטון–לייז' וג'ירו די לומברדיה. כמו כן, קבע באותה שנה את שיא השעה.
ב-1973 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בוואלטה אספניה ובמרוצים החד יומיים: לייז'–בסטון–לייז' ופריז - רובא. בשנה זו החמיץ מרקס אפשרות לניצחון נוסף בטור דה פרנס לצורך הרכיבה בוואלטה אספניה.
ב-1974 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-8 קטעים) ובאליפות העולם.
ב-1975 ניצח במרוצים החד יומיים: מילאנו - סן רמו, רונדה ון פלנדרן ולייז'–בסטון–לייז'. באותה שנה הוא התמודד בטור דה פראנס והוביל בדרוג הכללי. במהלך אחד הקטעים הלם בו צופה צרפתי וגרם לו פגיעה בכליות (כנראה על רקע החשש שישבור את שיאו של ז'אק אנקטיל הצרפתי שהיה היחיד עד אותה עת שזכה חמש פעמים בטור דה פראנס). למרות הפגיעה המשיך מרקס במרוץ תוך כאבים עזים, אך בסופו של דבר נכנע בדרוג הכללי לרוכב הצרפתי ברנאר תבנה וסיים רק שני.
ב-1976 ניצח בפעם השביעית במרוץ מילאנו - סן רמו.
בשנת 1978 פרש מרקס מרכיבה מקצוענית בגיל 33.
כיום מרקס הוא בעל מפעל לייצור אופני מרוץ. הוא משמש פרשן במרוצים עבור רשת טלוויזיה. בשנות התשעים של המאה העשרים שימש כמאמן נבחרת בלגיה. מפעם לפעם הוא משמש כיועץ למארגנים של מרוצי האופניים.
בנו אקסל עסק גם הוא ברכיבת אופניים מקצוענית. הישגו הבולט ביותר היה זכייתו במדליית הארד במרוץ הכביש באולימפיאדת אתונה 2004.

שימוש בסמים

שלוש פעמים נמצא מרקס חיובי באמרוץ. הפעם הראשונה שבה נמצא חיובי הייתה בשנת 1969 לאחר שהוביל בג'ירו ד'איטליה לאחר 16 קטעים. הוא סולק מהמירוץ למרות מחאותיו. הפעם השנייה הייתה לאחר שזכה בטור של לומברדיה בשנת 1973. הפעם השלישית הייתה בבדיקה שנערכה בשנת 1977.
מועצה אזורית חוף עזה

היסטוריה

כוונה להקים מועצה אזורית עבור יישובים ברצועת עזה וסיני עלתה עוד בראשית ימי הקמת היאחזויות הנח"ל באזור, אולם היא ירדה מהפרק לאחר שהובהר שמשרד הפנים לא יוכל לעבוד עם מועצה בשטחים ומשרד הביטחון לא רצה לשאת בעלויות. המועצה האזורית הוקמה במאי 1979 על פי צו של מפקד אזור חבל עזה בצה"ל. בראש המועצה הועמד ראובן רוזנבלט ומזכיר המועצה היה צבי הנדל. במועצה הוכללו אז המושבים קטיף, גני טל ונצר חזני וכן מורג וכפר דרום. בשנת 1988, הנדל נבחר לראש המועצה במקום רוזנבלט. בשנת 1996, עם בחירתו של הנדל לכנסת מטעם המפד"ל, נבחר אהרן (ארל'ה) צור לראשות המועצה. 
כרבנים אזוריים כיהנו: הרב יגאל קמינצקי והרב יוסף אלנקווה. 
המועצה פעלה עד קיץ 2005. בחוק יישום תוכנית ההתנתקות (התשס"ה – 2005) קבעה הכנסת כי ביום פינויו של היישוב האחרון מחבל עזה תחדל המועצה האזורית לפעול. בפועל חדלה המועצה לפעול ב-15 באוגוסט 2005, עם פינוי היישוב הראשון. משרדי המועצה מוקמו ביישוב נוה דקלים, היישוב הגדול בגוש קטיף ובמועצה כולה, שם פעל גם המתנ"ס האזורי.
המועצה בשיאה (ערב הפינוי) כללה 8,900 תושבים ב-21 יישובים. מרבית התושבים עבדו בתחומי החקלאות התעשייה והחינוך.

דגל המועצה

דגל המועצה האזורית היה דומה בצורתו לדגלי רוב המועצות האזוריות בארץ, כלומר – סמל המועצה על רקע צבעוני כלשהו ובמקרה זה כתום. עם תחילת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות נעשה בו שימוש תכוף עד כדי כך שהרקע הכתום שלו הפך לסמל המחאה ושימש את המתנגדים לתוכנית גם בדגלים אחרים, בשלטים, בצמידים ואף בסרטים כתומים שנתלו על מכוניות ועמודים ברחבי הארץ.
יאן ואן ריבק

יאן ואן ריבק (Jan van Riebeeck; ‏21 באפריל 1619 - 18 בינואר 1677) היה איש מינהל באימפריה ההולנדית. הוא ידוע בעיקר בשל כך שייסד ב-1652 את המצודה שהייתה לימים לעיר קייפטאון, מאחז הקבע האירופי הראשון בדרום אפריקה, ופיקד עליה עד שנת 1662.
הוא נולד בקולמבורך שבהולנד לאב מנתח וגדל בסחידם. בשנת 1649 נשא לאישה את מאריה דה לה קוולרי (נפטרה בשנת 1664 והיא בת 35 במלאקה, כיום חלק ממלזיה). לשניים נולדו שמונה ילדים, רובם נפטרו בילדותם. בנם, אברהם ואן ריבק, אשר נולד בקייפ, שימש מאוחר יותר כמושל הכללי של הודו המזרחית של הולנד (לימים אינדונזיה).
ואן ריבק נחשב לאבי האומה הדרום-אפריקאית, בעיקר בקרב צאצאי הבורים, ודמותו הופיעה החל משנות הארבעים ועד שנת 1993 על כל שטרות הכסף של הראנד הדרום אפריקאי, וכן על גבי בולים.
כלקידיקי

גאוגרפיה

כלקידיקי נפרד ממקדוניה במצר יבשה שבו שני אגמים קטנים, והוא בולט אל תוך חלקו הצפון־מערבי של הים האגאי. בצידו המזרחי גובל חצי האי במפרץ סטרימונאס (Στρυμονικός κόλπος) ובצידו המערבי במפרץ התרמאי (Θερμαϊκός Κόλπος). לכלקידיקי צורה אופיינית הנראית כאגרוף המהווה את חלקו המרכזי ואשר לו שלושה חצאי איים משניים הנראים כאצבעות השלוחות לכיוון דרום־מזרח אל תוך הים האגאי. שלושת חצאי האיים המשניים הם אתוס (Άθως) במזרח, סיתוניה (Σιθωνία) בתווך וקסנדרה (Κασσάνδρα) במערב. אחרים הישוו את צורתו לקילשונו של פוסידון או לכף רגל.
בין סיתוניה לקסנדרה שוכן המפרץ הטורוני (Τορωναίος Κόλπος; או מפרץ קסנדרה), ואילו בין סיתוניה לחצי האי אתוס – מפרץ סינגיטיקוֹס (Σιγγιτικός κόλπος; או מפרץ אַיוֹן אורוס, דהיינו מפרץ ההר הקדוש).   
חלקו המרכזי של חצי האי הוא הררי ומישור נרחב יחסית משתרע בצידו המערבי ומשמש לחקלאות. במרכזו של אזור זה מתנשא הר חולומונטס לגובה של 1,165 מטר, והוא ההר השני בגובהו בחצי האי כולו.
חצי האי אתוס הוא הזרוע המזרחית מבין השלוש ומהווה ברובו מדינה נזירית אוטונומית. אורכו 60 ק"מ, רוחבו בין 7 ל־12 ק"מ ושטחו כ־390 קמ"ר. הר אתוס עצמו מתנשא לגובה של 2,033 מטר בקצהו הדרומי של חצי האי והוא ההר הגבוה בכלקידיקי. מורדותיו של ההר יורדים בתלילות אל הים האגאי משלושת כיווניו. בצידו הצפוני משתפל ההר באופן הדרגתי יחסית לאורכו של חצי האי אתוס. בקצהו הדרומי של חצי האי שני כפים – כף פינס המערבי וכף טימיו פרודרוס המזרחי, והים סביבם עלול להיות מסוכן לשיט. חלקו הצפון־מערבי של חצי האי שמשתרע על שטח של כ־55 ק"מ אינו חלק מהמדינה הנזירית אלא מהיחידה האזורית של כלקידיקי.
חצי האי סיתוניה גובהי עד הררי, חופיו תלולים ופסגתו בהר דגרודליס (או איתמוס) מגיעה לגובה של 800 מטר.
קסנדרה הוא השטוח מבין שלושת חצאי האיים המשניים, וגבעי רק בחלקו הדרומי. גבעות אלה מגיעות לגבהים של כ־400 מטר בלבד.

אוכלוסייה

אוכלוסייתה של יחידת המשנה בלבד מנתה 109,587 נפשות בשנת 2005 ובהר אתוס התגוררו אותה עת פחות מ־2,500 איש. מבחינה גאוגרפית שוכנים גם חלקים ממחוז המשנה של סלוניקי בתחומי חצי האי כלקידיקי, כולל חלק מהעיר סלוניקי עצמה, וברי שאם לוקחים עובדה זו בחשבון אוכלוסיית כלקידיקי גדולה בהרבה.
מרטיר

מרטירים בנצרות

המרטיר בנצרות הוא אדם המעדיף מוות על פני אפוסטסיה (המרת דת), התכחשות לאמונתו, פעולה שבתקופה הרומית כללה בדרך כלל ביצוע פולחן הקיסר או פולחן פגני אחר. העדפה זו של מוות על כפירה באמונה אומצה בנצרות ככל הנראה בהשראה ישירה של היהדות, שבה היו מסורות ענפות של קידוש השם כבר מתקופת החשמונאים, במאה השנייה לפנה"ס. סטפנוס הקדוש נחשב כמרטיר הראשון. 
המושג פרוטומרטיר (Πρωτομάρτυρας) מתאר את המרטיר הראשון בכל אחת מהמדינות, לפי הגבולות שהיו נהוגים בתקופתו, או המרטיר הראשון שמוצאו מעם מסוים, או כמו במקרה של פרפטואה ופליסיטה שתי הנשים הראשונות.
המרטירים הנוצרים בשלוש מאות השנים הראשונות לספירה היו בדרך כלל אנשים שנצלבו בצורות שונות על–ידי הרשויות הרומיות או מתו בזירה, חלקם נטרפו על–ידי אריות במופעי הקירקוס הרומי. 
כאשר אימץ קונסטנטינוס בתחילת המאה הרביעית את הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית התהפכו היוצרות והנוצרים החלו לרדוף את המחזיקים באמונות פגניות, יהודים ונוצרים שאמונתם לא תאמה את טעמה של האורתודוקסיה השלטת. הצדקה הלכתית נמצאה לכך במהרה אצל אוגוסטינוס הקדוש, שהתיר שימוש בכוח כנגד "כופרים". הרדיפה ויצירת מרטירים מוסדה בנצרות עם האינקוויזיציה של הכנסייה הקתולית. 
בנצרות, נמשכה מסורת של מרטיריות אצל כתות ומינים שונים בתוך הנצרות, כמו המורמונים, האנאבפטיסטים, ועוד. במאה העשרים שוב הופיעו מרטירים נוצרים, הפעם כנרדפים על–ידי השלטונות במשטרים טוטליטריים שונים, שביניהם בלטו המשטרים הקומוניסטים בברית המועצות, שרדפה והרגה מאות אלפי אנשי דת בכנסייה האורתודוקסית הרוסית.

הקשרים נוספים

יש המשתמשים בביטוי "קדוש מעונה" לתיאור סרקסטי של אדם המנופף ומתהדר בסבלו.
מדף הקרח המערבי

גילוי מדף הקרח

המדף התגלה על ידי המשלחת הגרמנית הראשונה לאנטארקטיקה (1903-1901), בהנהגת ד"ר אריך פון דריגאלסקי. 
התצפית של המשלחת לכיוון מערב לעבר מדף הקרח נמשכה זמן רב; ב-21 בפברואר 1902 נתקעה ספינתם בקרח. היא נשארה כלואה שם בקרח הים הדחוס עד 8 בפברואר 1903.

מקור השם

המשלחת הגרמנית נתנה למדף הקרח את שמו. שם מדף הקרח מתאר את הכיוון שבו צפתה המשלחת הגרמנית לראשונה במדף הקרח.
אוליבר גולדסמית'

ביוגרפיה

תאריך ושנת לידתו של גולדסמית אינם ידועים בוודאות. על פי הספרייה של הקונגרס, הוא אמר לביוגרף שהוא נולד ב-10 בנובמבר 1728. מקום הולדתו הוא גם לא בטוח. או שהוא נולד ליד בליימהון, מחוז לונגפורד, אירלנד, שם היה אביו הכומר האנגליקני של הקהילה של פורגניי, או בבית של הסבא והסבתא שלו מצד אמו, בסמית היל, מחוז רוסקומון שם סבו אוליבר ג'ונס היה כומר ומורה בבית ספר לבישופות. כשהוא היה בן שנתיים, אביו של גולדסמית התמנה לכומר של הקהילה של "קילקני מערב" במחוז וסטמית'. ולכן המשפחה עברה לבית הכומר בליסוי, בין את'לון ובליימהון, והמשיכה לגור שם עד מותו של אביו בשנת 1747.
מותו בטרם העת בשנת 1774 נבע כנראה בחלקו מאבחנה שגויה של דלקת בכליות שלו. גולדסמית' נקבר בכנסיית בית המקדש. והכיתוב על קברו הוא: "כאן טמון / אוליבר גולדסמית'". יש אנדרטה לזכרו במרכז בליימהון, וגם במנזר וסטמינסטר יש הספד שכתב לזכרו סמואל ג'ונסון.
פביאן טרווינג

ביוגרפיה

טרווינג גילתה עניין בדוגמנות עוד בנעוריה והסתפרה לשיער קצר על מנת להקנות לעצמה מראה ייחודי.
היא צעדה במסלולי תצוגות אופנה של מעצבים רבים, ובהם ראלף לורן ומקס מארה, והופיעה בפרסומים של ארמני וכריסטיאן דיור.
היא שימשה כדוגמנית הבית של חברת הקוסמטיקה רבלון ואחד הצילומים הידועים שלה היה בפרסום של רבלון לצד מיכאלה ברקו ושתי דוגמניות נוספות.
היא דיגמנה לחברות הלנה רובינשטיין וויקטוריה סיקרט והופיעה בגרסאות האמריקאיות והאיטלקיות של מגזין אל, במהדורה האיטלקית של מגזין מארי קלייר ובמהדורה הספרדית של מגזין ווג.
ב-1989 היא הופיעה בווידאו קליפ של להקת ניו אורדר לשיר Round & Round.
ב-1994 היא הופיעה בעירום במהלך פרסום נגד תעשיית הפרוות של ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים והצהירה שבמהלך הקריירה שלה סירבה לדגמן בגדים עם פרווה.
יד לקורא

יד לקורא: כתב עת לספרנות, לביבליוגרפיה ולארכיונאות היה כתב עת שיצא לאור בשלושה גלגולים שונים בין השנים 1946 ועד 2003, אז הוחלף בכתב העת "מידעת" שיצא לאור בהתחלה על ידי מרכז הספר והספריות בישראל ובהמשך על ידי המחלקה ללימודי מידע באוניברסיטת בר-אילן.
כתב העת החל לצאת במתכונת של שתי חוברות בשנה במאי 1946 על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל - מרכז לתרבות ולחנוך והוצאת הקיבוץ המאוחד וכותרת המשנה שלו ציינה: "לספרן ולפעילי תרבות". כתב העת יצא במתכונת זו עד 1954.
בינואר 1956, לאחר הפסקה של שנתיים, חודשה הוצאת כתב העת במתכונת של רבעון על ידי הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים/ארגון ספרני ישראל. בגלגולו זה ציינה כותרת המשנה: "רבעון לספרנות ולביבליוגרפיה". עורך הרבעון היה שלמה שונמי.
בספטמבר 1965, עם הקמת מרכז ההדרכה לספריות בישראל, יצא כתב העת באמצעות מוסד זה, עם השנים התמעטו מספר החוברות בשנה, עד כדי חוברת שנתית בעשור הראשון של המאה ה-21. עורך כתב העת בחלק ניכר מתקופה זו היה מרדכי נדב.
מטרת כתב העת הייתה כפולה: הן במה לנושאים מקצועיים פרקטיים של עבודת הספרן במסגרת הציבורית, התאגדויות של ארגון העובדים, אסיפות וועידות מקצועיות וכיוצא בזה והן במה מחקרית למאמרים בנושאים הקשורים בצד האקדמי של המקצוע ומחקרו כגון ניהול ותפעול ספריות, קטלוג, פרסום ביבליוגרפיות, חינוך והוראת המקצוע, ביקורת ספרות מקצועית ועוד.