google/wiki40b huggingface dataset:
האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה

האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (באנגלית: BAFTA) היא ארגון צדקה עצמאי שתומך, מפתח ומקדם את צורות אמנות של התמונה הנעה במדיומים של הקולנוע, טלוויזיה ומשחקי מחשב. בנוסף לטקסי הפרסים השנתיים שלה, לבאפט"א יש תוכנית בינלאומית, בכל ימות השנה, של אירועי למידה ויוזמות המציעה גישה לבעלי כשרונות, באמצעות סדנאות, כיתות אמן, מלגות, הרצאות ותוכניות חונכות בבריטניה ובארצות הברית.
האקדמיה הבריטית לקולנוע נוסדה ב-1947 והחלה לחלק פרסים בתחום הקולנוע ב-1948. גילדת המפיקים ובמאי הטלוויזיה החלה לחלק פרסים מטעמה ב-1954. ב-1958 התמזגו שני הגופים והקימו את החברה לקולנוע ולטלוויזיה, והחלו להעניק את הפרסים במשותף. ב-1976 שונה שם החברה והיא הפכה לאקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, או, כפי שהיא מכונה בקיצור, באפט"א.

פרסי באפט"א

פרסי באפט"א (באנגלית: BAFTA Awards) הם פרסים המוענקים מדי שנה על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (British Academy of Film and Television Arts; בראשי תיבות: BAFTA) לתוכניות טלוויזיה, סרטי קולנוע והעוסקים בהם. הפרס נחשב למקבילה הבריטית לפרס האוסקר האמריקאי.
על אף האיחוד בין הפרסים, מאז 1998 הם מוענקים בטקסים נפרדים - פרסי הקולנוע מוענקים מדי שנה בסביבות חודש פברואר, ופרסי הטלוויזיה באפריל.

פרסים נוספים

מאז 1969 מוענקים גם פרסים לסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה המיועדים לילדים, ולעוסקים בהם. פרסים אלה מוענקים בנפרד מהפרסים האחרים, מדי חודש נובמבר. מאז 2007 ניתן גם פרס מטעם הקהל, ובבחירה רשאים להשתתף ילדים מתחת לגיל 14. 
מאז 1989 מוענקים מדי שנה גם "פרסי בריטניה" (Britannia Awards), בטקס הנערך בלוס אנג'לס. פרסים אלה אינם מוענקים לסרטים ולתוכניות טלוויזיה, אלא לעוסקים בהם בלבד. בשנת 2007 הוענק הפרס לשחקנים דנזל וושינגטון וקייט וינסלט, וכן הוענק פרס מיוחד על מפעל חיים למפיקים רוברט שיי ומייקל לין, מייסדיהם של אולפני ניו ליין סינמה.
ב-1991 הוחל בחלוקת פרס "באפט"א ויילס" (BAFTA Cymru) המוענק להפקות קולנוע וטלוויזיה שמקורן בוויילס. בדומה, מוענק מאז 1997 פרס "באפט"א סקוטלנד" להפקות שמקורן בסקוטלנד.
ב-1998 הוחל בחלוקת פרסים לאמצעי תקשורת אינטראקטיביים. ב-2003 פוצלו פרסים אלה לשניים, ומאז מוענקים פרסים למשחקי וידאו ומחשב ולאמצעים אינטראקטיביים. גם פרסים אלה מוענקים בנפרד מפרסי הקולנוע והטלוויזיה.
הלל שמיד

קורות חיים

שמיד נולד ב-11 ביולי 1944 בנס ציונה לישראל ויהודית שמיד, זוג חלוצים ציוניים שעלו לארץ מפולין בגיל צעיר, כבן השני והאחרון מבין הילדים. בילדותו גדל והתחנך בנס ציונה, ובתיכון למד ב"תיכון מאוחד רחובות". שמיד היה ספורטאי מצטיין. הוא היה אלוף נס ציונה בריצת 60 מ', שחקן כדורגל מצטיין, ואף שיחק בקבוצת הכדורגל המקומית לנוער "סקציה נס ציונה". בהיותו נער השתייך לתנועת "הנוער העובד והלומד".
עם סיום התיכון התגייס שמיד לצבא ושירת בנח"ל. הוא סיים את שירותו בדרגת רב-סמל פלוגתי. שמיד שירת במילואים עד לגיל הפרישה מהצבא וסיים את שירות המילואים במסגרת חיל הרפואה כמדריך ומנחה של קציני בריאות הנפש.
לאחר שירותו הצבאי פנה שמיד ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים שם השלים את כל תאריו האקדמאים. בעת לימודיו באוניברסיטה פגש שמיד את אשתו לעתיד, תקוה שמיד (חסון) לה נישא בשנת 1967. לזוג שלושה ילדים ושבעה נכדים.

פעילות אקדמית

תחומי העניין, ההתמחות והמחקר של שמיד מתייחסים לתהליכי ניהול וקביעת מדיניות בארגונים חברתיים ללא כוונת ריווח, וארגוני רווחה המספקים שירותי אנוש. במיוחד מתעניין שמיד בתהליך ההסתגלות וההתאמה של הארגונים לשינויים המתרחשים בסביבות הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות במסגרתן פועלים ארגונים אלה. במחקריו בחן את השינויים הארגוניים איתם מתמודדים הארגונים ודרכי ההתמודדות איתם. כן חקר את תחום המנהיגות המובילה ארגונים אלה. שמיד ליווה במחקריו את אחד מהתהליכים שהשפיעו בצורה משמעותית על ארגוני שירותים: תהליכי הפרטת השירותים חברתיים והעברתם מידי הממשלה לעמותות וארגונים פרטיים למטרות ריווח. הוא בחן את התפקוד של ארגונים ללא כוונת ריווח לעומת לארגונים לכוונת ריווח ואת יחסי שותפות בין הממשלה וארגונים שונים. לשמיד הבנה עמוקה יותר של הנתינה הפילנתרופית על ידי בעלי הון.
ספריו עוסקים בהתארגנויות קהילתיות בישראל ובמדינות שונות בעולם, במדיניות וניהול של ארגונים ללא כוונת ריווח. תחום מחקר אחר בו התעניין שמיד וחקר אותו במשך כ-15 שנה הוא תחום אספקת שירותי טיפול ביתי לזקנים סיעודיים על פי חוק הסיעוד המבטיח טיפול לזקנים הזקוקים לו.

פעילות ציבורית-חברתית

בשנת 2003 מונה הלל שמיד על ידי ראש הממשלה דאז אריאל שרון ושר הרווחה דאז זבולון אורלב ליו"ר הועדה הציבורית לבדיקת מצבם של ילדים ובני נוער בסיכון (הכרויה על שמו כ"ועדת שמיד"), אשר המלצותיה אומצו ויושמו על ידי ממשלת ישראל. בעקבות הדוח הוחלט על הקמת ועדת מנכ"לים בין - משרדית אשר תהיה אחראית על יישום עיקרי המלצות. הדוח מציג מתאר את מצבם של ילדים ונוער בסיכון ומביא נתונים והמלצות בנושא.
הלל שמיד כיהן בתפקידים ציבוריים מגוונים ובניהם:
• נשיא התאגדות המרכזים הקהילתיים בישראל
• מייסד והמנהל של המכון למנהיגות של עמותת ידידים
• בשנת 2011 כיו"ר הוועדה המעניקה פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית
• חבר בהנהלות ציבוריות של ארגונים חברתיים שונים.
ויסוצק

יהודי ויסוצק

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1623. במהלך פרעות ת"ח ות"ט הצליחו רוב יהודי היישוב להימלט ממנו, ובכך להינצל. לקראת סוף המאה ה-19 היוו היהודים 96.5% מאוכלוסיית הכפר. בראשית המאה ה-20 הוקמה בכפר ספרייה עברית. בזמן הפרעות שנערכו באזור ב-1919, התארגנה בכפר קבוצת הגנה עצמית יהודית.
כתוצאה משרפות גדולות שפרצו ביישוב בשנים 1925 ו-1932 נותרו רבים מיהודיו חסרי קורת גג. בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה, והתגברה ביישוב הפעילות הציונית, תוך הקמת בית ספר עברי, קיום פעילות של תנועות נוער ציוניות ועליית כ-150 מבני היישוב ארצה. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, כשליש מתושביו.
ב-17 ביולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, לאחר שהסובייטים פינו אותו. על יהודי הכפר הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכום כופר גבוה, חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת ענידת סרט זרוע, אשר הוחלף בהמשך בטלאי צהוב.
ב-20 ביולי 1942 רוכזו כ-1,500 יהודי היישוב וכפרי הסביבה בגטו סגור ומוקף גדר תיל שהוקם במקום, בו שררו תנאי תברואה קשים. ב-9 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שוטרים גרמנים ואוקראינים, ורצחו את יושביו בבורות ירי מחוץ לכפר. כ-50 יהודים מהגטו הצליחו להימלט ממנו טרם האקציה, וכמה יהודים שנמלטו בשעת האקציה, וניסו לחצות את נהר הורין, טבעו בו או נורו בעודם במים.
קמיקי מקרין

מאפיינים

אורך הקמיקי 84-95 ס"מ ומשקלו 3.5 ק"ג. הוא בעל ראש וצוואר שחורים וחזה בעל נוצות לבנות מפוספסות מעט, הגוף והכנפיים חומים והבטן לבנה. על ראשו ישנו כתר שבקצהו קרן קטנה שנתנה לו את שמו והיא מחוברת באופן רופף לגולגולת, העיניים צהובות, המקור קטן ובין הרגליים ישנם קרומי שחייה קטנים וכן זיזי טפרים קטנים ונחבאים על הכנפיים, באופן נדיר לעופות. באופן כללי הקמיקי מזכיר מראה של תרנגול או שכווי, יותר מאשר ברווז.
הוא יכול לקרוא בקול רם מאוד לצורכי חיזור תוך שהוא עף, קופץ ורוקע ברגליו.
הקמיקי חי בטבע בביצות ויערות דרום אמריקה בקולומביה, ונצואלה, ברזיל, בוליביה, פרו, אקוודור, סורינאם, גויאנה וגינאה הצרפתית ובעבר הוא חי גם בטרינידד וטובגו. הוא צמחוני וניזון בעיקר מצמחי ביצות.
הוא נפוץ בין צמחי מים בביצות ובונה קן מעל המים כמו רוב הברווזים. הנקבה מטילה שלוש ביצים חומות ומסוות וכשהאפרוחים בוקעים הם כמעט עצמאיים ויכולים כבר להתרוצץ לבדם כמו ברווזים.
סוקה

סוקה (באנגלית: Soca) היא סוגה מוזיקלית שמקורה בטרינידד וטובגו. היא התפתחה מהקליפסו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, והושפעה מסגנונות מוזיקליים אחרים, בהם קאדנס, פאנק ומוזיקת נשמה. במרוצת השנים הפכה הסוקה לסוגה מוזיקלית פופולרית במדינות דוברות האנגלית באזור הים הקריבי.
מי שנחשב לאבי הסוקה הוא המוזיקאי גארפילד בלאקמן, שהתפרסם בכינויים "לורד שורטי" ו"ראס שורטי הראשון". בלאקמן החל את דרכו כזמר וכיוצר מוזיקת קליפסו, והחל לשלב בה סגנונות מוזיקליים קריביים אחרים. באלבומו ""Endless Vibration"", מ-1973, העניק בלאקמן לסגנון שיצר שם: Soul of Calypso ("נשמת הקליפסו"), ובראשי תיבות - Soca.
ולדמר לנלה

ולדמר לנלה (בשוודית: Valdemar Langlet;‏ 1872, לרבו (Lerbo), שוודיה - 1960, סטוקהולם) היה מוציא לאור, מפעילי הפצת שפת האספרנטו, דיפלומט וחסיד אומות העולם משוודיה.

קורות חיים

לנלה למד באוניברסיטאות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ. הוא עבד בתור מהנדס, עיתונאי ועורך במספר עיתונים בשוודיה. הוא כתב מספר ספרים על נושאי אקטואליה וכן על מסעותיו ברוסיה ובהונגריה. בשנת 1890 למד אספרנטו והיה ממייסדי מועדון האספרנטו של אופסלה ב-1891, שהיה מועדון האספרנטו השני בעולם. שנים רבות היה לנלה נשיאו של המועדון. בשנת 1906 נוסדה פדרציית האספרנטו השוודית, ולנלה היה נשיאה עד 1909.
בשנת 1899 נישא לנלה לסיניה בלומבר (Signe Blomberg), אספרנטיסטית מטורקו שבפינלנד. היא הלכה לעולמה ב-1921. לנלה הכיר את נינה בורובקו (Nina Borovko), בתו של אספרנטיסט מרוסיה, ונישא לה ב-1925.
משנת 1932 היה לנלה מרצה לשוודית באוניברסיטה בבודפשט. באותה תקופה עבד בתור נספח לענייני תרבות בשגרירות שוודיה בבודפשט.

פעילותו למען יהודים בתקופת השלטון הנאצי

בתקופת מלחמת העולם השנייה פעל לנלה למען נרדפים יהודים ולא יהודים של המשטר הפשיסטי בהונגריה. לאחר פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 מונה לנלה לתפקיד יושב ראש סניף הצלב האדום השוודי בהונגריה. בתפקידו זה העניק ליהודים רבים תעודות חסות שוודיות בהן נקבע כי יהודים אלה מועמדים לקבלת אזרחות שוודית. כך ניצלו יהודים אלה מגורלם של רבים מיהודי בודפשט, שנורו או גורשו בצעדות מוות לכיוון גבול אוסטריה. לנלה קיבל לידיו בתים מאזרחים שעזבו את בודפשט עקב המלחמה, ופעל להכרה בבתים אלה בתור בתים הנמצאים תחת חסות השגרירות השוודית. כך היו היהודים ששיכן בבתים אלה מוגנים מפני גירוש. בנוסף לפעילותו זו של לנלה, סייע לו עוזרו אנטל לוקאץ' (Lukács) לפרוש את חסות הצלב האדום על יהודים רבים וכך להציל את חייהם. לוקאץ', שפעל בעיקר ברובע אויפשט, הוכר לימים גם הוא בתור חסיד אומות העולם.

לאחר המלחמה

בשנת 1945 שבו בני הזוג לנלה לשוודיה. הם התפרנסו מכתיבתו העיתונאית של ולדמר ומשיעורי נגינה בפסנתר שנתנה נינה. ב-1955 עברו השניים לסטוקהולם.

הכרה

בשנת 1946 קיבל לנלה מדליית הוקרה מהצלב האדום השוודי. כמו כן קיבל את אות מסדר כוכב הקוטב .
בשנת 1965 הכיר יד ושם בוולדמר לנלה בתור חסיד אומות העולם.
ציור דיוקנו של לנלה תלוי בטירת גריפסהולם.
נחמה ליפשיץ

ביוגרפיה

נחמה ליפשיץ נולדה ב-1927 בעיר קובנה שבליטא למשפחה יהודית ציונית. אביה, ד"ר יהודה-הירש ליפשיץ (1980–1900), היה רופא ועסקן תרבות יליד אולקניקי שבליטא, שלמד בישיבתו של הרב ריינס בלידא ואחר-כך למד רפואה באוניברסיטת קובנה. במלחמת העולם השנייה ברחה עם הוריה ואחותה צפורה מזרחה לאוזבקיסטן, שם שימש אביה רופא ביישוב כפרי קטן. ב-1946, אחרי המלחמה, שבה לליטא הסובייטית. למדה בקונסרבטוריון בבירה וילנה, וב-1957 החלה להופיע כסולנית של פילהרמונית וילנה. החלה להופיע בשירים ביידיש ובעברית, ערכה מסע הופעות ברחבי ברית המועצות והפכה להיות לסמל ולפה ליהדות הדממה ולכיסופי היהודים לעלייה לישראל.
בחודש מרץ 1969 עלתה ליפשיץ לישראל. בהופעותיה הראשונות שרה שירים ביידיש ובעברית, כמו "ירושלים של זהב", "הליכה לקיסריה (אלי אלי)" ו"עם ישראל חי" של המשורר יוסף קרלר שהפך לסמל המסחרי שלה]. הופעותיה הוקלטו לאלבום שהתפרסם בקהילות היהודיות והיא הוזמנה למסע הופעות בארצות הברית, אוסטרליה, אנגליה ואמריקה הלטינית.
בשנת תשל"ח-1978 זכתה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
נחמה ליפשיץ הייתה ספרנית במקצועה, למדה ספרנות וארכיון באוניברסיטת בר-אילן. עבדה כארכיונאית ולימים מנהלת בספריה העירונית למוזיקה בתל אביב.
בשנת 2004 קיבלה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
ב-21 באפריל 2017, ליפשיץ הלכה לעולמה בגיל 89.  הותירה אחריה בת, רוזה גרטנר (ליטאי), שני נכדים וארבעה נינים. היא נקברה בבית העלמין הדרום.
חטופי דמשק

חטופי דמשק הוא השם בו כונו צלח מועלם ושלמה סמואלוב - נוסעים ישראלים במטוס שנחטף לדמשק, אשר שוחררו לאחר יותר משלושה חודשים בכלא הסורי.
ב-29 באוגוסט 1969 חטפו שני מחבלים, ליילה ח'אלד וסלים עיסאווי, חברים בחזית העממית לשחרור פלסטין מטוס נוסעים מדגם בואינג 707 של חברת התעופה האמריקנית TWA בטיסה 840, שהיה בדרכו מלוס אנג'לס, דרך רומא, לאתונה. במטוס היו 7 אנשי צוות ומאה ועשרים נוסעים, בהם שישה ישראלים.
על פי מספר דיווחים תקשורתיים שלא אומתו, האמינו מתכנני החטיפה כי על המטוס נמצא רמטכ"ל צה"ל במלחמת ששת הימים יצחק רבין שהיה אז שגריר ישראל בארצות הברית.
המטוס חלף מעל ישראל ואולץ לנחות בדמשק. בפעולת החטיפה נפגעו קל כמה נוסעים כאשר נדחפו להחלץ מן המטוס לפני שחרטומו פוצץ. כל הנוסעים שוחררו לאחר יממה למעט ששת הנוסעים הישראלים. ארבע נשים ישראליות שוחררו במהרה אך שני גברים נותרו בשבי. השניים היו צלח מועלם ושלמה סמואלוב - פרופסור לרפואה בבית החולים הדסה בירושלים. השניים, שנודעו בשם "חטופי דמשק", נותרו בסוריה ושהו בכלא אלמאזה במשך 98 ימים.
תחילה סירבה ישראל לכל עסקה עם הסורים ודרשה את שחרור הכלואים ללא תנאי. אולם בלחץ מצרים שהחזיקה שני טייסים ישראליים, והתנתה את שחרורם בכך שישראל תשחרר שני טייסים סורים, הסכימה ישראל להסכם עם סוריה ושחרור שבויים תמורת החטופים. 
בעסקת חילופי השבויים שנערכה ב-5 בדצמבר 1969 הוחלפו חטופי דמשק תמורת 2 טייסים סוריים ו-11 מחבלים סוריים ובמקביל שוחררו שני טייסים ישראלים, גיורא רום ונסים אשכנזי, שהיו במצרים תמורת 6 חיילים ו-52 אזרחים מצריים. המטוס שנחטף שופץ וחזר לשירות.
ישראל דוידזון

ישראל דוידזון (Israel Davidson; כ"ו באייר ה'תר"ל, 27 במאי 1870, יאנובה - י' בתמוז ה'תרצ"ט, 27 ביוני 1937, גרייט נק , מדינת ניו יורק) היה ממובילי חקר הפיוט העברי בזמנו ופרופסור בבית המדרש לרבנים בניו יורק. נודע ביצירתו הגדולה "אוצר השירה והפיוט".

ילדות וצעירות בסביבה הליטאית

ישראל דוידזון נולד ב-1870 בעיירה יאנובה או יונאבה שבליטא באימפריה הרוסית לדוד וולף מובשוביץ ולרבקה מובשוביץ, בת לבית כהן.בגיל שנתיים מת אביו ובגיל שש מתה אמו והוא נשלח ללמוד בעיר גרודנה ולחיות אצל דודו הרב ישראל תנחום קלבנסקי. למד בצעירותו בישיבת וולוז'ין וישיבת כנסת ישראל (סלובודקה). מעולם לא נאמר לו מה שמו, ושהוא היה הילד השלושה עשר ואף אחד מאחיו ואחיותיו לא שרד. קראו לו "אלטר", כלומר שהוא לעולם לא יזדקן. בתום לימודיו התורניים הוסמך לרב
ב-1888, בגיל 17 וחצי, הוא ברח מרוסיה לניו יורק, וכששאלו אותו במחלקת ההגירה מה שמו הוא בחר בשם ישראל דוידזון להראות שהוא יהודי (בן דוד). הוא עבד למחייתו בעבודות שונות כרוכל, בסופרמרקט 17! שעות ביום, ושומר לילה בחנות. הוא התפלל ולמד בבית כנסת באיסט סייד במנהטן וחברי הקהילה מסרו לו את ילדיהם שלימד אותם עברית.

חייו באמריקה

בו בזמן הוא למד עד שנת 1895 בסיטי קולג' של ניו יורק, והמשיך באוניברסיטת קולומביה עד לקבלת תואר דוקטור ב-1902, בגיל 25. בשנים 1905-1899 שימש כרב בכלא סינג סינג והיה חבר בארגון העובדים הסוציאליים. לאחר מכן החל משנת 1905 לימד בבית המדרש לרבנים בניו יורק עד מותו.
התחיל כמדריך לספרות עברית מימי הביניים ובשנת 1916 קודם למשרת פרופסור. הוא כיהן זמן מה כסגן ספרן, כמזכיר וכקצלר של הבית המדרש, לימד שיעורי ערב.
בשנים 1917-1909 כיהן גם כמנהל "בית הספר העברי" של בית היתומים היהודי Hebrew Orphans Asylum.
פעמיים הוצע לו לעבור ללמד במחלקה למזרחנות של המכון סמית'סוניאן אך בחר להישאר בבית המדרש לרבנים.
רק בשנת תרפ"ה (1925) עשה הפסקה כשהוזמן לסדרת הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שזכה בשנת שבתון אקדמית מאת הסמינר לרבנים בניו יורק בשנת תרפ"ו (1926) חזר לארץ ישראל. בדרכו לארץ ישראל ובחזרתו ממנה ערך מסע באירופה - באיטליה, צרפת, וינה, פראג, גרמניה ואנגליה ונפגש לראשונה עם קוראי ספריו, מוקיריו ומעריציו, חכמים וסופרים אתם עמד עד אז בקשר בכתב בלבד.
לצידם של נשיא בית המדרש שניאור זלמן שכטר והפרופסורים ישראל פרידלנדר, לואי גינצברג, מרדכי קפלן ואלכסנדר מרכס חינך דוידזון את הדורות הראשונים של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית.
פרופ' דוידזון כתב עשרות ספרים ופרסם מאות שירים ופיוטים מכתבי יד והגניזה הקהירית מכל סוגי השירה העברית של ימי הביניים. כמו כן כתב מחקרים בתחומים נושקים וקרובים - על פרודיות, פתגמים וספרות פולמוסית בין הקראים והרבנים. לספריו בעברית נהג לכתוב מבוא באנגלית.
ב-1906 הוא נישא לקרי (גיטל בת חיים) דרייפוס (1879-1953), שהפכה לעורכת הביטאון "אאוטלוק" של "הליגה הלאומית האמריקאית של נשות "ק"ק כנסת ישראל"/
וביתו ברחוב מורניג סייד אוניו היה למקום מפגש לשוחרי יהדות, במיוחד בסעודות לילות שבת.
נולדו לו שתי בנות: גלדיס וג'סיקה - אחת הייתה חוקרת והשנייה עורכת דין.
דוידזון נפטר בי' בתמוז תרצ"ט בשנת 1937 בגייט נק, ניו יורק, ונקבר בבית הקברות הר נבו בגלנדל, קווינס, ניו יורק.
עם תלמידיו יש לציין את שלום שפיגל
ליאת קפלן

ביוגרפיה

קפלן נולדה בתל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1993 עד 1995 למדה לתואר שני בספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון וסיימה בהצטיינות יתרה.
קפלן פרסמה שישה ספרי שירה, מהם אחד בשילוב תצלומים של תמיר להב רדלמסר ואחד ששולב ברישומים של תמרה ריקמן. על יצירתה זכתה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס קוגל מטעם עיריית חולון בדצמבר 2004. שיריה תורגמו למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, ספרדית ומקדונית. לימדה ספרות בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים ובניו סקול בניו יורק. לימדה כתיבה יוצרת במסגרות רבות, בהן בית הספר לשירה של הליקון ומתא"ן (מפעל תרבות ואמנות לנוער) שם ייסדה את מסלול הכתיבה היוצרת וניהלה אותו במשך שנים.
לקפלן ולבן זוגה לשעבר, הד"ר עמיר סולד, שלושה ילדים משותפים.

סדרת "כבר" לשירה

מאז שנת 2005 עורכת קפלן את סדרת "כבר" לשירה, תחילה פורסמו ספרי הסדרה בהוצאת כרמל, ומאז שנת 2011 בהוצאת מוסד ביאליק. בין היתר ראו אור בסדרה ספריהם של המשוררים ישראל אלירז, בנימין שבילי, נורית זרחי, תהל פרוש, נתן וסרמן, אלכס בן-ארי, עמיחי חסון, שרון אס, יקיר בן-משה וטוביה ריבנר. האמן תמיר להב-רדלמסר מעצב את הסדרה.
שמחה אסף

קורות חיים

אסף נולד כשמחה אוסובסקי בט' בתמוז  ה'תרמ"ט (1889), בעיירה לְיוּבַּאן (Любань) שבקרבת בוברויסק, בפלך מינסק של האימפריה הרוסית. למד מפי סבו (אבי אמו), ר' צבי יעקב, ומפי מלמדים ומורים בעירו. מגיל 12 ועד גיל 15 למד בישיבות סלוצק. בין השנים 1905–1908 למד בטלז אצל הרב איסר זלמן מלצר והרב אליעזר גורדון. בשנת ה'תרס"ט נשא לאשה את בתו של הרב נחמיה ירושלמי (ירושלימסקי), רבה של ליובאן. הוא נסמך על ידי הרב משה שמואל שפירא, רבה של בוברויסק ושימש זמן שימש ברבנות בעירו, כממלא מקום חותנו. עד שנת  ה'תרע"ג שהה במינסק והורה איסור והיתר בבית רבהּ של העיר, הרב רבי אליעזר רבינוביץ, שעל ידיו ועל ידי רבי איסר זלמן מלצר נסמך להורות ולדון. משנת תרע"ג ועד תחילת שנת  ה'תר"ף שימש כראש ה'ישיבה' בעיר אודסה (שם לימדו בין השאר חיים נחמן ביאליק ופרופ' יוסף קלוזנר). הישיבה נסגרה על ידי הבולשביקים בתחילת שנת תר"ף. אז יצא מרוסיה, וכעבור שהות של שנה בפריז ושנה בגרמניה, עלה בתשרי  ה'תרפ"ב (1921) לארץ ישראל.
הרב אסף לא למד בצורה מסודרת במוסד אקדמי-חילוני, אולם עסק בנושאים מחקריים ובין השאר היה בקי בספרי משפט זרים, כגון המשפט האירופי (בעיקר של צרפת ושל אנגליה), המשפט הרומי והמשפט האמריקני. לאחר עלייתו שימש כמורה בבית המדרש למורים של תנועת המזרחי בירושלים; וכאשר נוסדה האוניברסיטה העברית (1925), הוזמן לשמש כמרצה לספרות הגאונים ובהמשך לספרות רבנית. מונה לרקטור האוניברסיטה העברית בירושלים, בעת שישבה בבניין קולג' טרה סנטה.
אסף היה מוכר כבעל כושר רטורי גבוה ושיעוריו היו פופולריים. הוא העביר שיעור יומי בתלמוד ברדיו קול ישראל. היה פעיל בתנועת המזרחי ובמערכת החינוך הדתי בישראל. ייצג את תנועת המזרחי בוועד הלאומי והיה חבר בית דין הכבוד של ההסתדרות הציונית העולמית.
אסף היה חבר ועד הלשון העברית למן שנת ה'תרפ"ו (1926) ועד למותו. נבחר לוועד הבוחר של האקדמיה ללשון העברית לקראת הקמתה ואחר כך הוצע גם כנציג מטעם הממשלה לוועד הבוחר, אך נפטר כחודש לפני ישיבתה הראשונה של האקדמיה (התכנסה בכסלו תשי"ד, נובמבר 1953).
על בקיאותו הרבה במקורות המשפט העברי ניתן ללמוד מן הספרים הרבים שכתב, אשר עסקו על פי רוב בחקר תקופת הגאונים. בנוסף כתב ספר העוסק במשפט הפלילי במשפט העברי. בעקבות זאת פעל נשיא בית המשפט העליון, משה זמורה, לתיקון החוק על מנת שיהיה ניתן למנות לשופט בית המשפט העליון גם "משפטאי מובהק" אף שאינו בעל השכלה משפטית פורמלית. לאחר שנחקק החוק מונה ב-22 ביולי 1948 לשופט בבית המשפט העליון, על מנת לתת ייצוג גם לחוגים הדתיים. הוא נמנה עם ההרכב הראשון של בית המשפט העליון במדינת ישראל. חודשים מספר לאחר הקמת בית המשפט העליון צורף אליו השופט משה זילברג, ששילב גם הוא בפסיקותיו בצורה נרחבת את עקרונות המשפט העברי. אחד מפסקי הדין המרכזיים שכתב אסף היה פסק דין מילר, שלימים נודע כציון דרך בדיני ירושה.
אסף נפטר בי' בחשוון ה'תשי"ד (18 באוקטובר 1953). נטמן בהר המנוחות.
ליסדקסאמפטמין

מנגנון הפעולה

התרופה ליסדקסאמפטמין עוברת פירוק בגוף לדקסאמפטמין, שהוא החומר שאחראי לפעילות התרופתית. דקסאמפטמין היא תרופה ממשפחת התרופות שמגרות את מערכת העצבים. בדומה למתילפנידאט ולדקסמתילפנידאט, התרופה מונעת את הספיגה בחזרה של דופמין ונוראדרנלין ומעלה את ריכוזם בתייוך העצבי. בנוסף דקסאמפטמין משחררת יותר דופמין במנגנון ישיר על העצב, השפעה שכנראה מסבירה את יעילות האמפטמינים בטיפול בהפרעות קשב במקרים שהמטופלים סובלים מהפרעות קשב ולא מצליחים לשים לב לפרטים. 
היתרון של התרופה מבחינה פרמקוקינטית הוא ספיגה מלאה ממערכת העיכול. במחזור הדם התרופה עוברת פירוק הדרגתי, מה שמאפשר שחרור של החומר הפעיל בצורה הדרגתית וממושכת לאורך היום והקלה מקסימלית ללא תנודות על תסמיני הADHD על פני שעות היום, ומהווה יתרון גדול בשביל אנשים שסובלים מהתמכרויות מכיוון שליסדקסאמפטמין אי אפשר לסנתז, התרופה משפיע ל12 שעות לכן לא צריך אותו בשחרור מושהה בדומה לתרופות אחרות שכן קיימות בתכשירים מושהים, ולכן הוא התרופה יחידה למשך זמן זה שאפשר להמיס במים, (מתילפנידאט, דקסמתילפנידאט ואמפטמין).

מינון

כטיפול התחלתי, התרופה ניתנת בכדור של 30 מ"ג ליום (מקביל ל-10 מ"ג ריטלין IR).את המינון ניתן להעלות בכל שבוע, בכ-10-20 מ"ג ליום, כאשר המנה היומית אינה חורגת מה-70 מ"ג ליום. בילדים ומתבגרים המינון המקסימלי הוא 60 מ"ג ליום. 
המינונים הקיימים בישראל הם 30 מ"ג 50 מ"ג, 70 מ"ג. 
ניתן לקחת את הכמוסה של ליסדקסאמפטמין בשלמותה או לפתוח אותה ואת תוכנה להמס במים, מיץ תפוזים או יוגורט ולכן נוחה לשימוש על ידי מטופלים שאינם בולעים כדורים.

תופעות לוואי

תופעות הלוואי דומות לאלה של ממריצים אחרים: הנפוצים ביותר; ירידה בתיאבון, נדודי שינה, יובש בפה, כאבי ראש, ירידה במשקל וכאבי בטן.
איילין ברנן

ביוגרפיה

ברנן נולדה בלוס אנג'לס למשפחה קתולית ממוצא אירי. ביתם של שחקנית הראינוע רג'ינה מנהאן ושל ד"ר ג'ון ג'רלד ברנן.
גדלה בבית אירי בעל אמונה קתולית.
בתחילת דרכה הופיעה במחזות שבמסגרת "אוניברסיטת ג'ורג'טאון", שם עבדה ברנן.

קריירה

התפרסמה לראשונה בשנת 1959 במחזמר "מרי סאנשיין הקטנה" בתפקיד שזיכה אותה בפרס התיאטרון העולמי.
שיחקה בסרט הקולנוע הראשון שלה ב-1967 "גירושין בסטייל אמריקאי", מאז אותו תפקיד הפכה ברנן לאחת משחקניות המשנה המבוקשות ביותר בתעשייה עם הופעות רבות בסדרות טלוויזיה.
פיטר בוגדנוביץ' שהתלהב מכישרונה לקח אותה לסרטו המפורסם ביותר "הצגת הקולנוע האחרונה" לתפקיד מלצרית בית הקפה ז'נבה אשר יורשת את בית הקולנוע לאחר מותו של הבעלים סם האריה (בן ג'ונסון), על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר. שיחקה גם בסרט ההמשך של בוגדנוביץ' "טקססוויל" שיצאה כ-20 שנה לאחר מכן. הופיעה בתור הגברת ווקר גם בדרמה הספרותית "דייזי מילר" בבימויו ב-1974.
בשנת 1973 השתתפה בקומדיית הפשע הקלאסית "העוקץ" וקיבלה ביקורות אוהדות על תפקידה בתור ביילי העלמה האלימה ואשת סודו של הפושע הארי גונדורף (פול ניומן), באותה שנה שיחקה בתפקיד גדול יותר לצידם של אל פאצ'ינו וג'ין הקמן בדרמת הפשע "הדחליל".
ב-1976 זכתה לתפקיד ראשי ראשון בקומדיית המסתורין מבית היוצר של המחזאי ניל סיימון "חמישה בלשים לקינוח" בתור טס סקפינגטון. בשנת 1979 השתתפה בסדרה הקומית שדרות קווינס 13 .
תפקידה המפורסם ביותר היה בתור סרן דורין לואיס קצינתה המרשעת של הטוראית ג'ודי בנג'מין (גולדי הון) בקומדייה הצבאית המצליחה "טוראית בנג'מין", על הופעת בסרט הועמדה ברנן לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, הפסידה את הפרס למרי סטינבורגן.
ברנן הופיעה באותו התפקיד גם בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט וזכתה על הופעתה בשלוש עונות הסדרה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
ב-1985 שיחקה במותחן המסתורין "רמז מסתורי" בתור גברת פקוק המסייעת לבעלה הסנטור המושחת.
בשנת 1990 שיחקה את ג'ודי אחותה של נורה בייקר (סוזן סרנדון) בדרמה האירוטית "כשגבר אוהב אשה". ב-1991 התארחה ל-3 פרקים בסיטקום "בלוסום" של NBC. בשנת 1996 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO, "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר", לצידן של דמי מור, אן הייש וסיסי ספייסק.
בשנת 2001 התפרסמה באחת הסצינות הזכורות ביותר מסרט האימה בהפקתו של פרנסיס פורד קופולה "ג'יפרס קריפרס" בתור בעלת הבית המבודד מלא החתולים.
ב-2004 קיבלה מועמדות לפרס אמי על תפקיד אורח שעשתה בסדרה "ויל וגרייס".
ב-2005 השתתפה בתפקיד קטן בקומדייה המשטרתית המצליחה "איזו מין שוטרת 2".

חיים אישיים

הייתה נשואה במשך שש שנים לדייוויד ג'ון למפסון. לברנן שני ילדים: פטריק כדורסלן לשעבר ושחקן טלוויזיה בהווה וסם, זמר.
ברנן חלתה בסרטן השד. נפטרה ב-28 ביולי 2013 ממחלת סרטן שלפוחית השתן.
הנדריק השני, דוכס בראבנט

ביוגרפיה

הנדריק נולד בלוון בשנת 1207, להנדריק הראשון, דוכס בראבנט ולמתילדה מפלנדריה, דוכסית בראבנט, בתם של מתיו, רוזן בולון ומארי הראשונה, רוזנת בולון.
בשנת 1235 מת אביו, והנדריק ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1244 חבר הנדריק לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד בישוף לייז', ובשנת 1247 סירב הנדריק השני לקבל את כתר ממלכת גרמניה, ותמך בבנה של אחותו מתילדה, וילם השני, רוזן הולנד, בקבלת הכתר. 
ב-1 בפברואר 1248 מת הנדריק בלוון, ובנו הנדריק השלישי, דוכס בראבנט ירש את דוכסות בראבנט. בשנת 1264 כונן בנו היינריך את רוזנות הסן.