google/wiki40b huggingface dataset:
פיל בראיינט

ביוגרפיה

בראיינט נולד ב-10 בינואר 1954 בעיר מורהד שבמיסיסיפי. הוא גדל עם אביו, שהיה מכונאי שתעסק בעיקר עם מוצרי דיזל ועם שתי אחיו. משפחתו של בראיינט עבדה בבירת מיסיסיפי, ג'קסון. אביו העסיק את בראיינט כמנהל מכירות במוסך שבו עבד. הוא למד תחילה בקולג', וקיבל את התואר שלו מאוניברסיטת דרום מיסיסיפי. הוא גם קיבל תואר ממכללת מיסיספי בנושא ההיסטוריה הפוליטית של מיסיסיפי ובמכללה הוא הורשה להיות חוקר תביעות ביטוח.

קריירה פוליטית מוקדמת

בראיינט נבחר לבית המחוקקים של מיסיסיפי וכיהן כיו"ר ועדת הביטוח של בית הנבחרים. בשנת 1996 מינה אותו מושל מיסיסי דאז קירק פורדיס להיות מבקר המדינה של מיסיספי. בראיינט נבחר מחדש לתפקיד זה ב-1999 ובשנת 2008. בשנת 2008 הוא לא התמודד מחדש לתפקיד ונבחר להיות סגן מושל מיסיסיפי.
בראיינט התמודד בבחירות 2007 לתפקיד סגן מושל מיסיספי וניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'יימי פרנקס.

כהונה ראשונה

בראיינט זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל מיסיסיפי. בבחירות 2011 למושלות מיסיספי הוא ניצח את המועמד הדמוקרטי ג'וני דופרי עם 60.98% מהקולות. הוא הרפובליקני הראשון מאז תקופת השיקום שמצליח להיבחר אחרי מושל רפובליקני שלפניו כיהן מושל דמוקרטי.
ב-10 בינואר 2012 הוא הושבע להיות מושל מיסיסיפי ה-64. עם תחילת כהונתו, הוא פעל להעברת חוק האוסר על הפלה מלאכותית, וגם הביע תמיכה ב"להפסיק את ההפלות במיסיסיפי".

כהונה שנייה

בראיינט נבחר לכהונה שנייה בבחירות למושלות מיסיסיפי בשנת 2015.
כמושל מיסיסיפי, הוא סירב לתמוך בהצעת החוק הקוראת להסיר את צלב אנדראס הקדוש מדגל מיסיסיפי. כמחאה על הצעת החוק, הוא הכריז על אפריל כ"חודש שימור מורשת הקונפדרציית המדינות של אמריקה" .
בדצמבר 2016 ביקר בראיינט בישראל, בין היתר, בקיבוץ נחל עוז, ואמר כי "הולכת להיות מערכת יחסים חמה וקרובה יותר עם ישראל, אין בכלל שאלה. אני הייתי מעורב בקמפיין ושוחחתי עם הנשיא הנבחר טראמפ גם בכמה הזדמנויות מאז הבחירות. התמיכה שלו בישראל היא חד משמעית, יש לו אהדה וחיבה אמיתית למדינה שלכם".

חיים אישיים

בראיינט נשוי, ואב לשני ילדים. הוא ומשפחתו משתייכים לכנסייה המתודיסטית.
פיקוד דרום של ארצות הברית

גבולות אחריות מרחביים

הפיקוד אחראי על אזור מדינות דרום אמריקה ומרכז אמריקה מדרום למקסיקו כולל חלק מהאיים הקריבים ובפרט קובה. 
הפיקוד הוקם כפיקוד משולב עצמאי ב-1963 על בסיס פיקוד האיים הקריביים שפעל קודם לכן.
יחסי סיישל–סין

קשרים פוליטיים

היחסים דיפלומטיים בין סין לסיישל החלו ב־30 ביוני 1976. סין החלה לספק לסיישל סיוע דיפלומטי בשנת 1977, שכלל דברים כמו הקמת בית ספר פוליטכני ופיתוח דיור בלה ממל . בשנת 2002 ייצאה סין סחורות בשווי 1.48 מיליון דולר, תוך ייבוא של 100,000 דולר בלבד מסיישל. השגריר הסיני הנוכחי בסיישל הוא ואנג וייגואו, העומד בראש השגרירות בסן לואי, באי מאהה. השגריר הנוכחי בסין מסיישל הוא פיליפ לה גאל.
בשנת 2011 ממשלת סיישל הציעה לסין את האפשרות להקים נמל בסיישל שיספק אוניות שנלחמות בפיראטיות מול חופי סומליה.

מימון פיתוח סיני לסיישל

בין השנים 2000–2011 כ-16 פרויקטים רשמיים של מימון פיתוח סיני שזוהו בסיישל באמצעות דוחות תקשורתיים שונים. פרויקטים אלה נעים בין הלוואת זיכוי בסך 300 מיליון יואן סיני בשנת 2007, עד לסכום של 321 מיליון תשלומי חוב בשנת 2011, ומענק סיוע בפיתוח בשווי 8 מיליון דולר בשנת 2011.
שומר הנגב

שומר הנגב הוא פסל סביבתי גדול בדמות ראש, הנמצא מול מפעלי נאות חובב, בצד המזרחי של כביש 40. יוצר הפסל הוא הפסל הישראלי אמיליו מוגילנר 
בגובה 16 מטר (5 קומות), הפסל הוא אחד מהגדולים בישראל. התבנית נוצרה מ-1400 טון של ברזל, עפר ואדמת נגב ולתוכה נוצקו 400 טון של בטון מזוין. הוא הוצב במקומו ב-27 בנובמבר 2005.
הפסל אמיליו מוגילנר ידוע במאבקו למען איכות הסביבה. הוא כמעט שילם על כך בחייו כשמתנקש ירה בו ופצע אותו קשה. מטרת הקמת הפסל הוא למחות על זיהום האוויר היוצא ממפעלי נאות חובב ולשמור על זכותם של תושבי הנגב לנשום אוויר נקי. מוגילנר הודיע שהפסל הוא זמני ויישאר במקומו עד שהזיהום ממפעלי נאות חובב ייפסק. בסביבת הפסל יש ריח חריף המגיע מהמפעלים.
להקמת הפסל תרמו תושבי האזור, כולל הבדווים, מועצה אזורית רמת הנגב, אדם טבע ודין ורבים אחרים.
יושינורי מוטו

טוקיו

בגיל 16 החל לשחק בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל טוקיו (FC Tokyo) בו שיחק במשך שנתיים. בשנת 2010 החל בלימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת קייו ובמקביל שיחק בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה. בסיום עונת הבכורה שלו בקבוצה זכה בתואר רוקי השנה.
במהלך השנים 2012 ו-2013 נכלל מוטו בסגל של מועדון הכדורגל טוקיו במעמד של "שחקן מיוחד", מעמד המאפשר לקבוצות בליגה היפנית לשלב שחקנים שהם סטודנטים ללא חוזה מקצועני. בשנת 2014 חתם על חוזה בקבוצה. בעונת הבכורה שותף ב-33 משחקים בהם הבקיע 13 שערים, בכך השווה את שיא הליגה לשחקנים בעונת הבכורה שלהם. במרץ 2015 סיים את לימודיו האקדמיים וזמן קצר לאחר מכן קיבל הצעה מקבוצת צ'לסי.

מיינץ 05

במאי 2015 חתם על חוזה ל-4 עונות בקבוצת מיינץ 05 מהבונדסליגה הגרמנית. ב-31 באוקטובר אותה שנה הבקיע שלושער במשחק מול אאוגסבורג שהסתיים בתוצאה 3:3. בעונת הבכורה שותף ב-20 משחקים, בהם הבקיע 7 שערים.

ניוקאסל יונייטד

ב-2 באוגוסט 2018 חתם לארבע שנים בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג.

נבחרת

ב-5 בספטמבר ערך מוטו ערך את הופעת הבכורה בנבחרת יפן במסגרת משחק ידיות מול נבחרת אורוגוואי. ארבעה ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו, כשעלה כמחליף במחצית המשחק מול נבחרת ונצואלה וכבש 6 דקות לאחר מכן.
מוטו היה חלק מסגל הנבחרת בגביע אסיה שנערך בשנת 2015 באוסטרליה והגיע עם הנבחרת עד לרבע הגמר בו הודחה על ידי נבחרת איחוד האמירויות הערביות.
מרקוסור

1985-1990

ב-30 בנובמבר 1985 חתמו נשיאי ברזיל וארגנטינה על הצהרת פוז דה איגואסו, אבן היסוד להקמת שוק המרקוסור (החל משנת 2004 חוגגים במדינות אלה בתאריך זה את יום הידידות "ארגנטינה - ברזיל"). ב-29 ביולי 1986 נחתם הסכם לאינטגרציה ושיתוף פעולה ארגנטינאי–ברזילאי (PICAB), שממסד במדיניות הסקטור התעשייתי את העקרונות בדבר גמישות, סימטריה, איזון, הרמוניה והעדפה על פני סחר עם צד שלישי.
ב-6 באפריל 1988 נחתם הסכם אלבורדה, בו הצטרפה אורוגוואי לתהליך האינטגרציה האזורי. ההסכם קבע פרק זמן של 10 שנים להסרת המגבלות על הסחר - עד שנת 1998, אך הסכם בואנוס איירס שנחתם ב-6 ביולי הקדים תאריך זה ל-31 בדצמבר 1994. יום ה-29 בנובמבר 1988 נחגג כיום האינטגרציה, שיתוף הפעולה והפיתוח.

1991-1995

ב-26 במרץ 1991 חתמו ארגנטינה, ברזיל, פרגוואי ואורוגוואי על אמנת אסונסיון המאמצת את השם "מרקוסור" כשמו של גוש הסחר, וקובעת את היסודות החוקתיים להקמת אזור חופשי למסחר. ב-16 בדצמבר 1994 נחתם הסכם אואורו פרטו (Ouro Preto), אשר נכנס לתוקף בתאריך 15 בדצמבר 1995, וממסד את הקמתו של אזור חופשי למסחר, עם הגבלה יחידה על מסחר בסוכר ורכבים. בכך החל השוק לפעול מבחינת המשפט הבינלאומי.

1995-2001

ב-25 ביוני 1996 נחתמה הצהרה בין המדינות החברות במרקוסור בנוגע לריכוז הכח הפוליטי בהן, ויחד עם צ'ילה ובוליביה נחתמה הצהרה בדבר מחויבות לדמוקרטיה במרקוסור. צעדים אלה נבעו כנראה מנסיונותיו של השוק להתמודד עם תוצאות ההפיכה שאירעה בפרגוואי בחודש אפריל מוקדם יותר באותה השנה.
ב-24 ביולי 1998 חתמו המדינות החברות בשוק יחד עם בוליביה וצ'ילה על פרוטוקול אושואיה בדבר המחויבות לדמוקרטיה.

2002 והלאה

ב-6 בדצמבר 2002 חתמו המדינות החברות בשוק יחד עם בוליביה וצ'ילה על הסכם בדבר החופש של אזרחי אותן מדינות לגור במקומות שונים ולעבוד.
בשנת 2003 הוקמה ועדה של נציגים קבועים (CRPM) מהמדינות החברות במרקוסור, ובראשה נשיא אשר הוא המייצג את השוק. הנשיא נבחר לתקופה של שנתיים, אך מותר לו להאריך את כהונתו בשנה נוספת. הנשיא הראשון היה אדוארדו דואלדה (2003-2005), והשני הוא קרלוס אלברס (מ-2005).
במהלך ביקורו של נשיא המדינה שמעון פרס בברזיל בשנת 2009, אושרה בפרלמנט הברזילאי הצטרפותה של ישראל להסכם הסחר החופשי בין המדינות. ההסכם יצא אל הפועל עם חתימת חוזה על מכירת כלי טיס בלתי מאוישים לברזיל בשווי של 250 מיליון דולר, אשר שימשו אותה באבטחת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
ב-17 ביוני 2006 חתמה ונצואלה על הסכם הצטרפות למרקוסור כחברה מן המניין, אולם רק ב-31 ביולי 2012 הצטרפה באופן רשמי כחברה בגוש.
1-פרופנול

בטיחות

1 פרופנול דומה לאתנול בהשפעתו של גוף האדם אך השפעתו חזקה פי 2-4 והוא משכר. LD50 בבליעה שנמדד בחולדות 1870 מ"ג לק"ג משקל גוף בהשוואה ל 7060 מ"ג לק"ג עבור אתנול. בגוף הופך החומר לחומצה פרופנואית.
מדיאה

מדיאה (יוונית: Mήδεια) היא דמות מן המיתולוגיה היוונית. לפי האגדה מדיאה היא בתו של אייטס מלך קולכיס ובת דודה של המכשפה קירקה מסיפור האודיסיאה. מדיאה מתוארת, ברוב הסיפורים, ככוהנת של האלה הקטה וכבעלת כוחות כישוף.
דמותה של מדיאה מופיעה בכמה מקורות יוונים ורומיים. המתמקדים, בחלקם, בסיפור גיזת הזהב. אחד מן המקורות הללו הוא ספרו של אפולוניוס מרודוס, ארגונאוטיקה (Argonautica) מן המאה השלישית לפנה"ס. בספר, המבוסס כנראה על מיתוסים קדומים, מוצג מיתוס מסעו של יאסון, מנהיג הארגונאוטים בחיפושו אחר גיזת הזהב. בחיבור מבקשת הרה מאפרודיטה או מארוס לגרום למדיאה להתאהב ביאסון. מדיאה המאוהבת, מסיעת לו להשיג את גיזת הזהב על ידי בגידה באביה ועוזרת לו לברוח על ידי רציחת אחיה אבסיריטוס (Absyrtus).
בספר 'מטמורפוזות' מאת המשורר הרומי אובידיוס, מופיעה מדיאה כקוסמת העוזרת ליאסון להשיג את גיזת הזהב. לאחר שמדיאה ויאסון חוזרים לתסאליה, מדיאה מחדשת את נעוריו של איסון (אביו של יאסון) על ידי דקירתו בחרב הטבולה בשיקוי קסום. היא מבטיחה לפליאס, שגזל את כיסאו של איסון (והבטיח את המלכות למי שיביא את גיזת הזהב), כי תרקח בעבורו שיקוי דומה, אולם למעשה היא גורמת לבנותיו של פליאס להורגו כשהן דוקרות אותו בחרב הטבולה בשיקוי דמה. 
במחזה "מדיאה" של אוריפידס, אשר הוצג לראשונה בשנת 431 לפנה"ס, נוטש יאסון את מדיאה לטובת נסיכת קורינתוס. מדיאה אחוזת הקנאה מחליטה לנקום ביאסון ושולחת לכלתו החדשה שמלה מורעלת הגורמת למותה ולמות אביה. לאחר מכן היא רוצחת את ילדיהם המשותפים ונמלטת באמצעות מרכבה מעופפת.
לפי סיפורים אחרים, מדיאה נודדת במקומות שונים עד שהיא מגיעה לאתונה, שם היא נישאת למלך אייגאוס ויולדת לו בן. כשמופיע תסאוס, בנו האבוד של אייגאוס והיורש החוקי לכתר, היא מנסה להרעילו, בטענה כי מדובר באדם הרוצה להרע למלך, אך אייגאוס מזהה אותו ומציל אותו מכוס התרעלה.
שאנדור ברודי

קורות חיים

אביו של ברודי היה סוחר תבואה בעיר אגר בהונגריה, ממוצא יהודי. במשך זמן מה היה אביו סוכנו של הארכיבישוף של אגר במכירת התבואה שלו. ברודי היה ילד צעיר כשאביו ירד מנכסיו, והלך לעולמו זמן קצר לאחר מכן. הוא ירש ממנו רק את חיצוניותו. ברודי למד להוראה כדי להפך למורה בבית ספר, אבל מעולם לא סיים את לימודיו. הוא היה מסוגל לגשר על הפערים האלה בהשכלתו או בחוסר השכלתו באמצעות כישרונו יוצא הדופן. אמנם באותה עת רוב הבורגנות והאינטליגנציה ההונגרית היו דו לשוניים (הונגרית וגרמנית), אך הוא דיבר רק הונגרית.
בגיל 18 החל לעבוד כלבלר אצל אחיו שהיה עורך דין בעיר גיולה. את מאמריו הראשונים החל לפרסם בעיתון המקומי בעיר. הוא הושפע מאוד מהמורשת של הסופר הגדול מור יוקאי ומהנטורליזם של אמיל זולא. לאחר שעבר לבודפשט בשנת 1884, הצליח לפרסם את כרך הנובלות שלו בשם "עוני", ואת הרומן "דוקטור פאוסט". שני אלה משכו אליו תשומת לב הקהל והחוגים הספרותיים. רבים ראו בברודי את "אמיל זולא" ההונגרי".
בשנת 1888–1989 הוא עבד כעיתונאי בעיתון מאדיאר הורלפ (הו') (חדשות הונגריות). הוא נסע לקלוז'-נאפוקה וערך שם את כמה וכמה עיתונים.
בשנת 1890 הוא חזר לבודפשט, ועבד שוב עבור העיתון Magyar Hírlap.
בתקופה שבין 1903 ל -1905 ערך בהשתתפות הסופרים זולטאן אמברוש וגזה גרדוני את שבועון "עתיד"(הו'), אשר יכול להיחשב כמבשרו של כתב העת ניוגט (מערב). בכתב העת עתיד מתח ביקורת על כישלונות החברה של אותה עת. בתקופה זו הייתה לו מערכת יחסי אהבה עם הסופרת רנה ארדוש(הו') (יהודיה ששמה המקורי היה רגינה ארנטל). ברודי, שחווה רגשות אהבה עזים כלפיה ניסה להתאבד בקיץ 1905 בעיירה האוסטרית זמרינג. לאחר החלמתו חזר לעיתונות.
לאחר חזרתו שוב להונגריה בשנת 1923 נשאר לבדו וסבל מבעיות כלכליות. עוד הספיק לכתוב את עבודתו הגדולה האחרונה, סיפור קצר על רמברנדט, האמן הבודד והזקן. הוא מת בשנת 1924. בעיר הולדתו אגר קראו ספריה על שמו בשנת 1952.

משפחתו

אשתו הייתה איזבלה רוזנפלד, סופרת, שהשתמשה בשם העת ההונגרי יהודית פאהר. בנם, אנדראש ברודי, היה עיתונאי אף הוא. בשנת 1995 ייסד נכדו, הסופר אמריקאי אלכסנדר ברודי, פרס ספרותי על שמו . הרחוב "ברודי שאנדור אוטצה", הקרוי על שמו, ממוקם במרכז בודפשט.
אלטרנטיבה לגרמניה

היסטוריה

בבחירות הפדרליות שנערכו ב-2013, המפלגה הציגה מניפסט שהתנגד למדיניות הממשלתית בגוש האירו, אשר נתמך על ידי 68 כלכלנים, עיתונאים ואנשי עסקים. בתוצאות התברר כי המפלגה קיבלה 2 מיליון קולות (4.7%), קצת פחות מאחוז החסימה (שעומד על 5%) ולא הִכניסה נציגים לבונדסטאג. בוועידה האחרונה של המפלגה שנערכה באפריל-מאי 2016, המפלגה הכריזה על מצע אנטי-אסלאמי. המפלגה מתנגדת לנישואים חד-מיניים ותומכת בפירוק גוש האירו.
בבחירות של 2017 נחלה הצלחה מסחררת, כאשר שילשה את כוחה וגרפה מעל 13% מהקולות. היא קיבלה לראשונה ייצוג בפרלמנט - 92 מושבים.

ישראל ויהדות גרמניה

למרות שמנהיגיה מכחישים כל קשר למדיניות המפלגה הנאצית, רבים בגרמניה ובעולם רואים במפלגה את ממשיכת דרכו של המשטר האפל. חבריה ניפקו אמירות שערורייתיות ביחס למלחמת העולם השנייה, כמו הצורך להכיר בהישגים הצבאיים של צבא הרייך של היטלר. עוד הם כינו את אנדרטת השואה בברלין "אנדרטת הבושה". כמו כן מצע המפלגה קורא לאסור טקסי שחיטה כשרה וברית מילה. חבר המפלגה וולפגנג גדאון גורס כי הכחשת שואה היא חלק לגיטימי מחופש הביטוי. בספרו כתב כי "היהודים הביאו על עצמם את כל העוינות שהופנתה כלפיהם". בינואר 2019 התפצלה מן המפלגה סיעת "התעוררות הפטריוטים הגרמנים" אשר אימצה כסמל את הדרדר הכחול, הסממן הנאצי של מפלגת החירות האוסטרית. 
ב-6 באוקטובר 2018 הוקם תא יהודי קטן במפלגה. הקהילה היהודית בגרמניה והתאחדות הסטודנטים היהודים במדינה הפגינו נגד המהלך.
המפלגה תמכה בהעברת השגרירות הגרמנית לירושלים.
סטיב ג'ובס (סרט)

תקציר עלילה

הסרט מגולל את סיפורו של מייסד חברת "אפל" סטיב ג'ובס (מייקל פסבנדר), ומתמקד בדקות ובהשתלשלות האירועים שקדמו להשקות המשמעותיות בחייו. הוא חושף את מערכות היחסים המרכזיות והמורכבות לאורח הדרך עם שותפיו סטיב ווזניאק (סת' רוגן), מנהלת השיווק של אפל ג'ואנה הופמן (קייט וינסלט), וכן עם בתו ליסה, אליה התכחש בשנותיה הראשונות. עלילת הסרט מציגה גם את אישיותו, שתוארה כגאונית, אך גם דורסנית וחסרת פשרות מאידך, יחד עם החיבורים שערך בחייו. הסרט חושף את ההשקות המרכזיות בהיסטוריה של החברה: השקת מחשב ה"מקינטוש" בשנת 1984, אירוע החברה "NeXT" (אותה ייסד) בשנת 1988, והשקת מחשב ה-"iMac" בשנת 1998.
ראובן סרוסי

קורות חיים

סרוסי נולד ב-1959 במונטווידאו, אורוגוואי. הוא החל את חינוכו המוזיקלי בנגינה ותאוריה. עלה לישראל ב-1974. בוגר בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה. בהדרכתו של לאון שידלובסקי. עם מוריו נמנו מרדכי סתר, אבל ארליך, יצחק סדאי וסרג'יו נטרא. ב-1994 החל ללמד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה (קומפוזיציה, מקצועות תאורטיים וגיטרה קלאסית), ומאז 2003 מרכז את מגמת הקומפוזיציה במוסד.

קריירה

יצירותיו של סרוסי הושמעו בקונצרטים, הוצאו לאור משלב מוקדם מאוד (פרטיטה ל-2 גיטרות, 1975) וזיכוהו בפרסים: פרסי האקדמיה למוסיקה ב-1982, 1984 ו-1985, 2 פרסי אקו"ם ב-1992, ייצוג ישראל ב-ISCM באותה שנה (דיפרנסיאס II לגיטרה ואנסמבל עם אנסמבל מודרן), פרס שלישי עבור נוקטורן בתחרות התזמורת הפילהרמונית, 1993 ופרס ראש הממשלה, 1994.
יצירותיו בוצעו בפסטיבלים ברחבי העולם (שיקגו 1984, קלן 1990, ברלין 1992, דרזדן 1995, סלוניקי 1997, ניו יורק 1998, ברן 2001) ובקונצרטים בלונדון, בודפשט, הלסינקי, שטוטגרט, המבורג, מונטריאול, מוסקבה ועוד.
בין מבצעיו נמנים אנסמבל אוריול, מודרן, ניו ג'וליארד, קונטיניום, קוארטטו לטינואמריקנו והאולפן למוזיקה בת זמננו במוסקבה. בארץ יצירותיו בוצעו על ידי אנסמבל המאה ה-21, אנסמבל מוזיקה נובה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הסימפונית ירושלים. כמו כן סולנים והרכבים קאמריים רבים מנגנים את יצירותיו בארץ ובחו"ל.
הוזמן להציג את יצירותיו בלונדון (האקדמיה המלכותית למוזיקה), בבתי הספר הגבוהים למוזיקה של ברלין, המבורג, ברן, וינה, לייז', בואנוס איירס, מונטווידאו, פורטו אלגרה, ברצלונה, סרגוסה ועוד.
בשנת 2012 זכה סרוסי בפרס מפעל חיים מטעם אקו"ם.
סרוסי פועל גם כנגן סולן בארץ ובעולם: יצירות רבות של מלחינים ישראלים וזרים הוקדשו לו והוא משלבן ברסיטלים עם מיטב הרפרטואר המסורתי לגיטרה. הקלטותיו הופקו בחברות אירופאיות ('נואובה ארה','מרידיאן רקורדס').
בשנת 2017 יצא לאור תקליטור עם יצירות קאמריות מפרי עטו (ג'אז בעקבות מטיס, מבעד הקלידים, סוד הקסם..., נגד הוא בעד וגעגועי ברווז) בנגינת 'אנסמבל מיתר', בנו של ראובן, דניאל סרוסי בפסנתר וראובן סרוסי עצמו בגיטרה. הדיסק יצא בחברה הגרמנית NEOS.
שמואל מלניק

שמואל מיכל הכהן מֶלניק (י"ד באייר תרמ"ה, אפריל 1885 – כ"ז באייר תש"ג, 1 ביוני 1943) היה אמן, צייר, צייר קיר וצייר שלטים בירושלים.
ג'וליאנה מרגוליס

ביוגרפיה

מרגוליס נולדה בכפר ספרינג ואלי בניו יורק להורים יהודיים ממוצא אשכנזי, אולם אמהּ התנצרה בילדותה של ג'וליאנה. הוריה הם פרנצ'סקה (לבית גולדברג), רקדנית בלט ומורה במקצועה, ופול מרגוליס, פילוסוף ופרסומאי. הצעירה מבין שלוש בנות. לפני הולדתה, משפחת מרגוליס התגוררה בישראל לזמן מה ולאחר-מכן שבו לניו יורק. מרגוליס למדה בבית ספר גרין מדו ולדורף, ולאחר מכן בפנימייה של תיכון היי מווינג.
מרגוליס גדלה באזור הולדתה שבניו יורק ובמקביל גם באנגליה ובצרפת.

קריירת משחק

בשנת 1991 קיבלה את תפקיד המשחק הראשון שלה בתפקיד קטן בסרט הפעולה "סוגר חשבון", לצדם של סטיבן סיגל וג'ינה גרשון. לאחר מכן קיבלה מספר תפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "רצח במשיכת קולמוס", "חוק וסדר" ו-"רצח מאדום לשחור".
בשנת 1994 קיבלה מרגוליס את פרסומה כאשר החלה לשחק בפיילוט של סדרת הטלוויזיה "ER", דרמה רפואית של רשת NBC. בסדרה גילמה מרגוליס את דמותה של האחות הראשית, קרול האת'ווי שלה מערכת יחסים מורכבת עם הדמות הראשית בסדרה ד"ר דאג רוס (ג'ורג' קלוני). במהלך הסדרה הוחלט בתסריט שהאת'ווי תתאבד, אך התערבות של ההפקה מנעה זאת עקב שינוי בעלילה. מרגוליס הופיעה בסדרה במשך שש עונות וזכתה עבור הופעותיה בסדרה בפרס אמי (1995) מתוך שש מועמדויות סך הכל, ובשני פרסי גילדת שחקני המסך מתוך שלוש מועמדויות סך הכל, וכן, הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (לשנים 95, 97, 98, 99) אך לא זכתה.
מרגוליס דיבבה בסרט האנימציה "דינוזאור" ב-2000 את דמותה של הדינוזאורית נירה. בשנת 2002 הופיעה בסרט האימה "ספינת הרפאים", בו שיחקה בתור מפקדת צוות ההצלה מורין אפס שמצטרפת למסע חיפוש אחר ספינה נטושה יקרת ערך, מטרת המסע היא להחזיר או למכור את הספינה תמורת המחיר הנכון. בשנת 2006 הופיעה מרגוליס בסרט אימה נוסף, "נחשים על המטוס", בו גילמה את קלייר מילר מצוות המטוס שורץ הנחשים. 
בשנת 2001 גילמה מרגוליס את מורגן לה פיי במיני-סדרה "ערפידי אבלון" ברשת TNT, אשר מבוסס על רומן באותו שם מאת מריון זימר בראדלי, מרגוליס שיחקה לצדן של אנג'ליקה יוסטון וג'ואן אלן, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט. בשנת 2004 שיחקה במיני-סדרת המתח "רשת טרור", הפקה משותפת של רשת הטלוויזיה הבריטית BBC ושל רשת הטלוויזיה אמריקאית TNT. בסדרה גילמה את מארין ג'קסון, אישיות מובילה בסוכנות לביטחון לאומי שמרכיבה ומובילה צוות בינלאומי נגד טרור, לצדם של דילן מקדרמוט וג'מה רדגרייב.
בשנת 2009 קיבלה את התפקיד הראשי בסדרת הדרמה המשפטית של CBS "האישה הטובה". היא גילמה את אלישיה פלורק, עורכת דין החוזרת לעבוד במשרד הפרקליטות לאחר שבעלה (כריס נות') נכנס לכלא בגין שערוריות מין ושחיתויות. מרגוליס הייתה מועמדת שש פעמים רצוף לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה דרמה על תפקידה כאלישיה (בשנים 2014-2009), וזכתה רק בשנתה הראשונה בסדרה ב-2009. תפקידה בסדרה זו זיכה אותה גם בשני פרסי אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (לשנים 2012, 2014) מתוך ארבע מועמדויות ובשני פרסי גילדת שחקני המסך מתוך שש מועמדויות וקיבלה חמש מועמדויות לפרס סטלייט אך זו לא זכתה בכלל.

חיים אישיים

מרגוליס נישאה לפרקליט קית' ליברטל ב-2007. לזוג בן אחד.
ולדימיר קפן

חייו

אף שהוריו של קפן היו גרמנים, הוא נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, ולמד בבית הספר בחצי האי קרים. כבר בהיותו בבית הספר נמשך קפן להתבוננות ביחסי הגומלין בטבע שבין האקלים לסוג הצמחייה שגדלה בו. מאוחר יותר למד קפן באוניברסיטאות של  היידלברג ולייפציג בגרמניה אותן סיים ב-1870. עבודת הגמר שלו דנה בהשפעת הטמפרטורה על קצב הגידול של הצמחים.
בין 1872 ל-1873 הועסק קפן בשירות המטאורולוגי הרוסי. אחר כך שב לגרמניה כדי לנהל את חטיבת המטאורולוגיה הימית שהוקמה כחלק ממצפה הכוכבים של חיל הים הגרמני (Deutsche Seewarte) שבסיסה בהמבורג. בחטיבה היה קפן אחראי על שירות תחזית מזג האוויר בחלק הצפון מערבי של גרמניה והאזורים הימיים הסמוכים. אחרי ארבע שנות שירות יכול היה קפן לעבור לתחום העניין העיקרי שלו – מחקר, והוא עזב את השירות המטאורולוגי.
קפן החל במחקר השיטתי של האקלים, ואף ערך ניסיונות עם בלוני מחקר על מנת להשיג מידע מהחלקים הגבוהים של האטמוספירה. ב-1884, הוא פרסם את הגרסה הראשונה של מפת אזורי האקלים שלו שבה שורטטו תחומי הטמפרטורה העונתיים. עבודה זו הובילה לפיתוח שיטת קפן בשנת 1900 לערך, שהוא המשיך ושיפר במשך שארית חייו. הגרסה המלאה של השיטה הופיעה לראשונה ב-1918 ואחרי כמה שיפורים, פורסמה הגרסה האחרונה ב-1936.
מלבד תיאור סוגי האקלים השונים, הוא התוודע לפאלוקלימטולוגיה. ב-1924 הוא וחתנו אלפרד וגנר (Alfred Wegener) פרסמו מאמר בשם "האקלימים של העבר הגאולוגי" (Die Klimate der Geologischen Vorzeit) ובו סיפקו תמיכה מכרעת לתיאורית מילנקוביץ (Milutin Milanković) בנושא תקופות הקרח.
בסוף ימיו, שיתף קפן פעולה עם הקלימטולוג הגרמני רודולף גייגר (Rudolf Geiger) בכתיבת הספר בן חמשת הכרכים "המדריך לקלימטולוגיה" (Handbuch der Klimatologie). עבודה זו לא הושלמה מעולם, אך כמה חלקים, ששלושה מהם נכתבו בידי קפן, הודפסו. אחרי מותו של קפן ב-1940 בגראץ, אוסטריה, המשיך גייגר לעבוד על שינויים בשיטת סיווג האקלימים.
פוטנציאל וקטורי (מתמטיקה)

חופש כיול

הפוטנציאל הווקטורי של שדה וקטורי סולנואידי נתון אינו נקבע באופן ייחודי: אם A הוא פוטנציאל וקטורי לשדה הווקטורי v אזי גם הפוטנציאל  הוא פוטנציאל וקטורי לשדה הווקטורי v, כאשר m יכול להיות כל שדה סקלרי המוגדר על ידי פונקציה חלקה. הדבר נובע מהעובדה שרוטור של גרדיאנט הוא אפס ( ).
באלקטרודינמיקה, חוסר ייחודיות זה של הפוטנציאל הווקטורי, מוביל לדרגת חופש המאפשרת כיול של הפוטנציאל המגנטי.
ג'יימס פרקינסון

חייו

ג'יימס פרקינסון נולד בשורדיץ' (Shoreditch) שבלונדון כבן הבכור למשפחה בת שלושה ילדים. היה בנו של ג'ון פרקינסון, רוקח ומנתח שעבד בהוקסטון סקוור שבלונדון. בשנים 1776-1784 הוא למד רפואה בבית חולים בלונדון. במהלך לימודיו עבד פרקינסון במרפאה של אביו. ב-21 במאי 1783, הוא התחתן עם מארי לבית דייל, (לשניים נולדו שישה ילדים).
בשנת 1784 הוסמך פרקינסון על ידי האיגוד של לונדון כמנתח (בניגוד לדעה הרווחת, פרקינסון מעולם לא הוסמך כרופא). באותה שנה נפטר אביו ועקב כך הוא ירש את מקומו כמנתח במרפאה בהוקסטון סקוור. במקביל הוא הקשיב להרצאות של ג'ון הנטר (John Hunter), אחד המנתחים המוכרים ביותר בעת ההיא.
פרקינסון שלט בקצרנות והאמין שידיעתה היא חובה על כל עוסק ברפואה.
ג'יימס פרקינסון הלך לעולמו בלונדון בשנת 1824 ונקבר בבית הקברות הסמוך לכנסיית סנט לנרד בשורדיץ'. בכנסייה נמצא שלט זיכרון לכבודו.

רפואה

פרקינסון היה הראשון לתאר בצורה שיטתית שישה בני אדם עם תסמינים של המחלה אשר נקראה על שמו, מחלת פרקינסון. עם זאת, הוא מעולם לא בחן את החולים בעצמו, אלא צפה בהם בהליכות יומיות. היה זה ז'אן-מרטן שארקו שקרא למחלה על שם פרקינסון, יותר משישים שנה מאוחר יותר.
פרקינסון גם התעניין מאוד בשיפור הבריאות הכללית והרווחה של האוכלוסייה. היא כתב מספר דוקטרינות רפואיות שחשפו התלהבות זהה לבריאות ולרווחה של הכלל, שהובעו גם דרך פעילותו הפוליטית. הוא היה "צלבן" של הגנה חוקית עבור חולי הנפש, וכמו כן של רופאיהם ומשפחותיהם.
בשנת 1812 פרקינסון סייע לבנו עם המקרה המתואר באנגלית הראשון של דלקת התוספתן, והמקרה הראשון שבו ניקובו הוכח כגורם למוות.
משפט חברה ותרבות

משפט, חברה ותרבות (אנגלית: Tel Aviv University Journal of Law, Society and Culture) הוא כתב-עת משפטי רב-תחומי שמפרסמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב מאז שנת 2003.
כתב העת מהווה במה ייחודית למחקרים אקדמיים בינתחומיים, העוסקים בבחינת הקשר שבין המשפט לבין תחומי דעת אחרים, כמו פוליטיקה, סוציולוגיה, היסטוריה, פילוסופיה, דת, מדע, פסיכולוגיה וטכנולוגיה. כתב העת הוא חלק מהמגמה הבינתחומית בחקר המשפט, המתפתחת בישראל בעשורים האחרונים. כל אחד מכרכי כתב העת מוקדש לנושא מוגדר ועומד כספר בפני עצמו, בזיקה לאופייה הייחודי של הסדרה. כרכי כתב העת מצוטטים תדיר בספרות ובפסיקה הישראלית, לרבות בפסיקת בית המשפט העליון.
העורך הראשי של כתב העת כיום הוא פרופסור אסף לחובסקי.

היסטוריה

"משפט, חברה ותרבות" נוסד תחילה על ידי פרופסור אשר מעוז, כסדרת ספרים לאחר שנסגר כתב העת "פלילים", בהוצאת המכון לחקר המשפט הפלילי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. "פלילים" נוסד בשנת 1989 והתמקד במשפט פלילי. בשנת 1996 שינה כתב העת את פניו לשנתון שכרכיו מוקדשים לנושאי משפט, חברה ותרבות. תחילה, הוחלפה כותרתו והוא נקרא "פלילים – כתב העת הרב-תחומי למשפט ציבורי, חברה ותרבות". בהמשך, בשנת 2001, הושלם השינוי, ובמקום "פלילים" נוסדה סדרת הספרים "משפט, חברה ותרבות", שכל כרך שלה עומד ברשות עצמו, אך בזיקה לחיבור הרב-תחומי שבין חברה, תרבות ומשפט. הכרך הראשון יצא לאור בשנת 2003.
לאחר פרישתו של מעוז מתפקיד העורך הראשי בשנת 2006, ערך את הסדרה פרופסור מנחם מאוטנר. מחליפו, שהתמנה ב-2016, הוא פרופסור אסף לחובסקי.
בשנת 2018 הפכה "משפט, חברה ותרבות" מסדרת ספרים לכתב עת משפטי. עד לשנת 2017, הוקדשה הסדרה לזכרו של המשפטן חיים יוסף צדוק ונתמכה במימון משפחתו. משנת 2019 יוצא כתב העת לאור בסיוע משרד עורכי הדין עמית, פולק, מטלון ושות'.

אופי הפרסומים

כותבי המאמרים ב"משפט חברה ותרבות" הם לרוב משפטנים – חוקרים מהאקדמיה, שופטים בכירים, עורכי דין ופעילים חברתיים. מבין הכותבים הבולטים מהרשות השופטת שמאמריהם פורסמו בסדרה: שופטי בית המשפט העליון פרופסור אליקים רובינשטיין, פרופסור דפנה ברק-ארז ופרופסור עופר גרוסקופף, שופטי בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו ד"ר מיכל אגמון-גונן וד"ר גרשון גונטובניק ושופט בית משפט השלום במחוז תל אביב, איתי הרמלין. בכרכים אחדים פורסמו רשימות של עורכי המשנה בכרך – תלמידות ותלמידי תואר ראשון למשפטים: בין אם כמבוא לכרך ובין אם כמאמר. בצד זה, בכתב העת מפרסמים חוקרים וכותבים שאינם משפטנים אשר תחום מומחיותם או עיסוקם נוגע לנושאו של הכרך. בכמה מכרכי כתב העת מופיע מדור בשם "בגוף ראשון", ובו פרסומים ורשימות קצרות של מי שהייתה להם נגיעה משפטית מעשית לנושא הכרך, וכן ראיונות קצרים במתכונת זו, שנערכים על ידי עורכי הכרך.

פרסים והערכה אקדמית

מאמרים אחדים שפורסמו ב"משפט, חברה ותרבות" הן כחלק מסדרת הספרים והן כחלק מכתב העת, זכו בשנים האחרונות בפרסים יוקרתיים על תרומתם לחקר המשפט בישראל וכביטוי למצוינות אקדמית. להלן יפורטו הפרסים והמאמרים הזוכים.