מייקל דאמט

עבודתו בפילוסופיה

עבודתו על הפילוסוף הגרמני גוטלוב פרגה זכתה לשבחים. ספרו: "פרגה: פילוסופיה של השפה" (1973), נכתב לאורך שנים רבות, ונחשב כיום לקלאסיקה. ספרו סייע בגילוי מחדש של עבודתו של פרגה, והשפיע על דור שלם של פילוסופים בריטים.
דאמט ייצג גישה שנויה במחלוקת להבנת הוויכוח הפילוסופי בין הריאליסט לאסכולות הלא-ריאליסטיות של הפילוסופיה - אידיאליזם, נומינליזם, אי-ריאליזם וכדומה. הוא אפיין את כל העמדות האחרונות כאנטי-ריאליזם וטען שאי ההסכמה היסודית בין הריאליסט לאנטי-ריאליסט נסובה סביב טבעה של האמת. כך טען שהצורה הטובה ביותר להבין את העמדה הריאליסטית היא כעמדה התופסת את האמת כדו-ערכית ובלתי תלויה ביכולת שלנו לאמת או להוכיח טענות, בעוד שאת האנטי-ריאליזם הוא הבין כעמדה הדוחה עקרונות אלו, ובדומה לאינטואיציוניזם, תופסת את חוק השלישי הנמנע כתקף רק ביחס למה שיש לנו הוכחה לו או לניגודו. הוויכוח בין הריאליסט לאנטי-ריאליסט נסוב לפיכך על סוגיית האובייקטיביות של האמת. לכן ניתן לדבר על ריאליזם או אנטי-ריאליזם ביחס לתודעה של הזולת, ביחס לעבר, לעתיד, לקיומו של היקום מחוץ למחשבתנו, ביחס לישויות מתמטיות (כגון המספרים הטבעיים), ביחס לקטגוריות מוסריות, ביחס לעולם החומרי, ואף ביחס למחשבה. החידוש בגישתו של דמט נעוץ בחידוד העמדות ובהצגת העימות ביניהן כמקביל לוויכוח שבין האינטואיציוניזם לפלטוניזם בפילוסופיה של המתמטיקה.
דאמט השפיע על דור פילוסופים אנגלי שנודע בשם הדור הפוסט-דמטיאני, בכללם ג'ון מקדאוול, גארת' אוונס, כריסטופר פיקוק, וקריספין רייט - על אף שרק רייט אכן קרוב לדמט מבחינת העמדות שלו. ענת מטר כתבה את הדוקטורט בהנחייתו וכתבה עליו רבות (ראה ביבליוגרפיה).

פעילות פוליטית

דאמט היה פעיל פוליטית, באמצעות עבודתו כתועמלן כנגד הגזענות. הוא הניח לקריירה הפילוסופית שלו לשקוט על שמריה על מנת להשפיע על זכויות אדם עבור מיעוטים במהלך מה שהוא ראה כתקופה הגורלית של הרפורמה בשנות השישים המאוחרות. הוא אף עבד על התאוריה של ההצבעה, ופיתח את שיטת ההצבעה "Quota Borda System" (המבוססת על שיטת בורדה הוותיקה יותר).
דאמט הסתמך באופן נכבד בעבודתו בתחום זה בכתיבת ספרו "על הגירה ופליטים", דיווח של מה שהצדק דורש ממדינות ביחסיהן לתנועה בין מדינות. בספרו זה טוען דאמט כי ניתן למצוא את הרוב הגדול של ההתנגדות להגירה בגזענות ואומר כי הדבר בא לידי ביטוי באופן מיוחד בבריטניה.
הוא כתב אודות ההלם שלו עת גילה דעות אנטישמיות ביומניו של גוטלוב פרגה, שלעבודתו הקדיש זמן רב כל כך מהקריירה המקצועית שלו.

קלפי טארוט

מייקל דאמט הוא גם היסטוריון מוביל במחקר קלפי הטארוט עם מבחר פרסומים ובכללם "משחק הטארוט: מפררה לסולט לייק סיטי" מ-1980, שהותיר את חותמו על שדה הספרות העוסקת בקלפים. דאמט התמחה בשחזור משחקים בקלפי הטארוט וביטא בוז כלפי השימוש המאגי שנעשה בקלפים. כקתולי מומר, ומבקר של הכנסייה הקתולית, דאמט זעם על הסבל שנגרם למאמינים ביחוס הפלאים לטארוט. חשוב היה לו להראות כי ברנסאנס השימוש בטארוט היה כקלפי משחק וכי הם קושרו לתכונות מיסטיות רק במהלך המאה ה-18. דעתו, השנויה במחלוקת, היא שחפיסת קלפי הטארוט העתיקים ביותר היא מהמאה ה-15 ונמצאה בצפון איטליה, וכי החפיסה הראשונה נוצרה שם בתקופת הרנסאנס.

קתוליות

לאורכה של הקריירה שלו, פרסם דאמט מספר מאמרים על סוגיות שונות שבפניהן עומדת הכנסייה הקתולית, בעיקר בכתב העת הדומיניקני האנגלי "ניו בלאקפריארס". דאמט אף פרסם מסה בבולטין לענייני חברה "אדורנוס" הדן בליטורגיה, ומסה פילוסופית המגינה על הגיונה של הכנסייה הקתולית בלימוד האאוכריסט ("The Intelligibility of Eucharistic Doctrine" בספרם של Willima J. Abraham and Steven W. Holzer, eds. The Rationality of Religious Belief: Essays in Honour of Basil Mitchell, Clarendon Press, 1987).
באוקטובר 1987 נחשבה אחת מתרומותיו ל"בלאקפריארס" כשנויה במחלוקת, כשהוא תקף זרמים בתאולוגיה הקתולית שהסתעפו מהקתוליות האורתודוקסית המסורתית. ויכוח בכתב העת על הערותיו נמשך לאורך חודשים, ועורר בין השאר את תגובתם של התאולוג ניקולאס לאש, וההיסטוריון אימון דופי.