פאול צלאן

השנים הראשונות

נולד בשם פסח אַנצֶ'ל כבן יחיד במשפחה יהודית אורתודוקסית דוברת גרמנית. אביו היה לאו אנצ'ל-טייטלר (Leo Antschel-Teitler), טכנאי בניין, ואמו פרידריקה (Friedericke, שכונתה פְרִיצִי (Fritzi)) מבית שראגר (Schrager). הוא גדל בעיר צ'רנוביץ, עיר רב-לאומית שבה נפגשו תרבויות שונות, צומת שאליו הגיעה ההשפעה האוסטרית האימפריאלית, שפגשה בלאומנות הרומנית המתעוררת – וכל זאת על רקע קהילה יהודית גדולה ומשכילה, שהצליחה להישאר מאוחדת אף שהכילה בני זרמים שונים - מחסידים ועד לכופרים גמורים, מציונים הדוגלים בעברית ועד ליידישיסטים.
צלאן למד את השפה הרומנית מחבריו לילדות. אביו, אדם קפדן וקשוח ביחס לבנו, היה ציוני ורצה שבנו יתחנך בשפה העברית (דודתו של פאול, מינה, שהתגוררה יחד עם משפחתו, עלתה בשנת 1934 לארץ ישראל). לעומת האב, האם עמדה על החינוך בשפה הגרמנית, שפת התרבות באזור.
כפשרה בין ההשקפות המנוגדות של הוריו, בשנים 1927 – 1930 למד צלאן במקביל בבית הספר הפרטי היוקרתי "מייסלר" בשפה הגרמנית (שבו נרשם מסוף שנת 1926) ובבית הספר היהודי "שפה עבריה", שבו הושם דגש על לימוד העברית. הילד פאול התיישר יותר עם שאיפות אמו להשתלם כראוי בשפה הגרמנית ונרתע מפני לימוד העברית. בשנים 1930- 1934 המשיך בגימנסיה נוצרית אורתודוקסית לבנים, שבה נתקל לא פעם בגישה אנטישמית תוקפנית של כמה ממוריו ובראשם לאון זופה, מורה לגאוגרפיה שמילא תפקיד בכיר בתנועה הלגיונרית הפאשיסטית. את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1938 בבית הספר התיכון "הוויווד הגדול מיכאי" (Marele Voievod Mihai).
לאחר טקס בר המצווה, זנח צלאן את העברית והציונות, היה לסוציאליסט ולתומך נלהב של הצד הרפובליקני במלחמת האזרחים הספרדית.

תקופת השואה

בשנת 1938, לאחר שהונהג ברומניה נומרוס קלאוזוס נגד היהודים ולאחר האנשלוס בווינה, נסע צלאן לצרפת, (שם התגורר דודו ברונו שרגר, שנרצח לאחר מכן בבירקנאו) כדי ללמוד רפואה בעיר טוּר. נסיעתו לפריז דרך ברלין הביאה אותו לשם בדיוק לליל הבדולח. לאחר שנת לימודים אחת עזב את הרפואה ושב לצ'רנאוצי ללימודי בלשנות ושפות לטיניות באוניברסיטת צ'רנוביץ רבת היוקרה. בשנת 1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, נכנסו הכוחות הסובייטים לבוקובינה, ועד מהרה ניפץ הכיבוש הסובייטי את אשליותיו של צלאן לגבי הקומוניזם והסטליניזם. מיד עם כניסתם ביצעו הסובייטים שינויים בירוקרטיים משמעותיים באוניברסיטה המקומית, ופתחו בהגליות לסיביר. צלאן עצמו, כמי שהיה ידוע בדעות סוציאליסטיות, לא נפגע, אולם הסובייטים חשדו בו (כנראה בצדק) שהחזיק בעמדות טרוצקיסטיות. צלאן גם התערב למען יהודים אחרים והתערבות כזאת הצילה צעיר יהודי, שהיה פעיל רוויזיוניסטי בעבר, מהגליה.
בשנת 1941 הגיעו הגרמנים, וכניסתם לעיר לוותה בטבח ביהודים. הנאצים יחד עם אוהדיהם הרומנים הקימו גטו ליהודים והטילו עליהם עבודות כפייה. בית הכנסת קורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל" המפורסם, הועלה באש, חלק מהיהודים נרצחו, אחרים הוגלו לטרנסניסטריה, והנותרים נכלאו בגטו. כאן, בתוך הגטו, האזין צלאן לשירים ביידיש, תרגם לגרמנית סונטות של שייקספיר והמשיך לכתוב את השירה שלו. בגטו פגש את רוזה אוסלנדר, יחד מצאו מקלט במרתף של מפעל נטוש ושם הישוו שירים, וצלאן השפיע משמעותית על כיוון שירתה של אוסלנדר. לפני שחוסל הגטו אולץ צלאן לבצע עבודות כפייה, כמו ניקוי הדואר המרכזי, איסוף הספרים הכתובים רוסית ושריפתם. המושל וראש העירייה התחילו את שילוח היהודים בלילות שבת של חודש יולי 1942. אביו ואמו נעצרו ונשלחו בקרון בהמות לטרנסניסטריה, למחנות עבודה שבהם מתו שני שלישים מהמשולחים. באותו לילה לא היה צלאן בביתו, ומאוחר יותר סיפרו לו שהוריו הובלו במצעד כפוי למחנות עבודה. אביו מת שם מטיפוס, ואמו נורתה בראשה כשהייתה תשושה ו"לא הביאה יותר תועלת".
צלאן עצמו נשלח להיות חלק מגדוד עבודה יהודי שעשה עבודות כפייה בטברשט (Tăbărăşti), באזור בוזאו. הצבא האדום, שכבש את רומניה ב-1944, הציל את צלאן ממוות. ידידיו של צלאן יודעים לספר על רגשי האשמה הכבדים שנשא, על כך שלא היה בבית כשנעצרו הוריו ומשום כך נשאר בחיים.

חייו בבוקרשט

אף שהשתעשע ברעיון העלייה לארץ ישראל, בגלל עליית האנטישמיות והשתלטות הקומוניזם, נשאר בכל זאת ברומניה, התחיל לגלות עניין מחודש בעברית, התחיל ללמוד חסידות ותרגם לגרמנית שני שירים של יהודה הלוי. בצ'רנוביץ שלאחר המלחמה והשואה לא מצא את מקומו, לכן עבר לבוקרשט, שם שהה בין השנים 1945–1947, והתקרב לגראסים לוקה, ידיד שיפגוש שוב בפריז. כפוליגלוט (הוא ידע היטב עברית, יידיש, גרמנית, רומנית, רוסית וצרפתית) נשכר צלאן לעבוד בתרגום ב-Editura Cartea Rusă (הוצאת הספר הרוסי). הוא לקח חלק פעיל בחיים הספרותיים של הקהילה היהודית, תרגם לרומנית ב-1946, את "גיבור בן זמננו" מאת מיכאיל לרמונטוב תחת שם העט פאול אנצ'ל (Paul Ancel), ב-1947 את "האיכרים" של אנטון צ'כוב תחת שם העט פאול אאורל (Paul Aurel) ויצירה של קונסטנטין סמיונוב תחת שם העט א. פאבל (A. Pavel). הוא אף פרסם ספרים משלו תחת שמות עט שונים וכתב שירים שפורסמו בכתב העת "Agora" ("אגורה"). המוטיב השולט בספרות הרומנית של אותה תקופה היה הסוריאליזם, ובוקרשט הייתה לבירת הסוריאליזם העולמי, לאחר שזה איבד מכוחו בצרפת. צלאן יצר להנאתו שמות עט, לעצמו ולחבריו, בדומה לפעולתו של המשורר הפורטוגזי פרננדו פסואה. הוא שינה את שמו ל-Paul Aurel (פאול אאורל), לאחר מכן ל-Paul Ancel (פאול אנצ'ל) ולבסוף הגיע לשם Paul Celan (פאול צ'לאן), תוך שינוי סדר ההברות בשם הקודם. הוא התחבר עם אלפרד מרגול-ספרבר, אלכסנדרו א. פיליפידה, נינה קסיאן, מריה באנוש, אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, הוריה דלאנו ופטרה סולומון.
נוסח של הפואמה "פוגת המוות" (Todesfuge) הופיע בשנת 1947 בתרגום לרומנית בשם "טנגו המוות". התרגום בוצע על ידי פטרה סולומון בסיועו של צלאן עצמו. למרות קיומו של רובד סוריאליסטי ניכר בפואמה, נראה כי הריקוד והקונצרטים לקוחים ממציאות מחנות הריכוז. גם הפואמה "לילה וערפל" (תרגום של "Nacht und Nebel", צו גרמני לשפיטת מתנגדי השלטון) משלימה תיאור של "אורכסטרת אושוויץ".

התקופה הווינאית

עם התהדקות השליטה הקומוניסטית ברומניה, נמלט צלאן בשנת 1947 לווינה. בווינה התיידד עם אינגבורג בכמן, שסיימה אותו זמן דיסרטציה על הפילוסופיה של מרטין היידגר, וניהל איתה מערכת יחסים אינטימית. בתיווכה של בכמן הצטרף צלאן לקבוצת 47 והתחבר עם חבריה. קובץ משיריו יצא לאור בווינה, אך צלאן התרעם על טעויות הדפוס הרבות שנפלו בשירים ואסף את מרבית העותקים מהחנויות.
החיים בווינה שלאחר השואה לא היו דומים לחיי וינה הרב-תרבותיים שהיו בה לפני האנשלוס; צלאן לא הרגיש בנוח, וכעבור חצי שנה, ב-1948, עזב את וינה לטובת פריז.
בין אינגבורג בכמן ובין צלאן התנהלה תכתובת עניפה, במהלכה הצהירה בכמן שאהבתה אליו נמשכת וגם אם היו לה בני זוג אחרים, רק הוא אהובה. היא מתארת את צלאן: "עבורי אתה מדבר וים וכל מה שהוא סוד". השניים נפגשו בפריז לזמן מה ב-1950 כדי לחדש את הקשר, אך הניסיון לא עלה יפה. צלאן הבהיר בהמשך התכתובת כי מבחינתו אין עוד אפשרות ליחסי קרבה ביניהם. התכתובת פורסמה לאחר מותה של בכמן בספר בשם "Herzzeit".

התקופה הצרפתית

בפריז מצא מוציא לאור לאוסף הפואמות הראשון מפרי עטו, "החול שבעקבות" ("Der Sand aus den Urnen"). בצרפת לא היה צלאן מוכר, ובתחילה היה מבודד למדי, והשימוש היום-יומי בצרפתית לא השפיע לטובה על יצירתו בגרמנית; במהלך השנים 1948–1952 הצליח לחבר רק 7 פואמות ראויות לפרסום. הוא נתן שיעורים בגרמנית ועבד בתרגום לפרנסתו. בנוסף למד בבית הספר היוקרתי אקול נורמל סופרייר, ובהמשך עבד בו כפרופסור לגרמנית.
בפריז פגש את הגרפיקאית זִ'יזֵל לֶטְרָאנְז' (Gisèle Lestrange), שאותה נשא לאישה ביום 21 בדצמבר 1952, חרף התנגדות משפחתה האריסטוקרטית. בנם הראשון, שנולד ב-1953, מת ביום לידתו. מאוחר יותר, ב-1955, נולד בנם אריק. הנישואין ידעו עליות ומורדות, והשניים נפרדו לעיתים ושבו להתאחד. הם ניהלו תכתובת שכללה יותר משבע מאות איגרות. באיגרות מורגשת השפעת סגנונו של פרנץ קפקא, כמו ב"מכתבים לפליציה" וב"מכתבים למילנה". התכתובת של צלאן עם אשתו התפרסמה בשני כרכים, האחד הכיל את התכתובת עצמה והשני פרשנויות, ביקורות ורישומים גרפיים שערכה ז'יזל. הוא ניהל תכתובת רבת ערך ספרותי גם עם הסופרת והמשוררת היהודייה נלי זק"ש, כלת פרס נובל לספרות. פאול צלאן התאזרח בצרפת בשנת 1955.
במהלך השנים נסע צלאן כמה פעמים לגרמניה, ואף נתן קורס באוניברסיטת פרייבורג, שבה לימד מרטין היידגר. תחילה התיידדו והיידגר העניק לו את ספרו "מה פירוש לחשוב" ("Was heißt Denken"). היידגר הפילוסוף נהג גם לכתוב שירה, והשניים החליפו ביניהם שירים. צלאן קרא את ספרי היידגר, והקריאה הובילה אותו לתהליך חשיבתי שבמהלכו ניסח לעצמו את תורתו השירית. כשגילה את הערצתו המוקדמת של היידגר למשטר הנאצי, הצטננו היחסים, במיוחד לאחר שהיידגר לא שינה במהדורה השנייה של ספרו את דברי ההערצה לנאציזם שהביע בצעירותו. צלאן גם רמז לכך בשירתו.
בשנת 1956 שב צלאן ופגש את רוזה אוסלנדר, שהייתה לאזרחית אמריקאית, ואשר בעקבות התנסויות תקופת השואה הפסיקה לכתוב בגרמנית ועברה לאנגלית. בעקבות מפגשם, ובעידודו של צלאן, שבה אוסלנדר לכתוב בשפת אמה, בגרמנית.
אף על פי שלא התגורר בגרמניה, היה צלאן מחובר לחיי הספרות הגרמנית; דוגמה לכך היא חליפת המכתבים העניפה – יותר ממאה מכתבים – שניהלו זיגפריד לנץ ורעייתו עם צלאן ורעייתו.

צלאן והתמודדותו עם הנאציזם הישן והחדש

בשנים הראשונות שלאחר השואה מיעט צלאן להתייחס ליהדותו ולנושא השואה, ונישואיו לבת אצולה צרפתית סייעו לו בכך. בתחילת שנות ה-50 נתקל צלאן, בוועידה של קבוצת 47, שנערכה בניינדורף שבמערב גרמניה, בהערות שנראו לו כאנטישמיות – הערות המסווגות אותו על פי יהדותו. מארגן הוועידה כתב (בהמשך חזר בו), כי סגנון השירה של צלאן ודרך דקלומו כוללים פאתוס, שהזכיר לו את שירת החזן בבית הכנסת. אחד ממשתתפי הוועידה אמר לצלאן שהוא סולד משיריו ומהפאתוס שלהם, כי הם מזכירים לו את יוזף גבלס. בתקופה זו החל צלאן לחקור ולאסוף מידע בקשר לעברם הנאצי של אינטלקטואלים מערב גרמנים.
בנובמבר 1954 נערכה במכון הפדגוגי הלאומי בפריז תערוכה בשם "תולדות המחתרת, הגירוש ושחרור צרפת". מתצוגה זו צמח הרעיון להפקת הסרט התיעודי הראשון על השואה, "לילה וערפל" ("Nuit et brouillard"), בבימויו של אלן רנה. אלן רנה פנה לז'אן קיירול, בעצמו ניצול השואה, כדי שיכתוב את התסריט. קיירול פנה אל צלאן, שעסק באותה תקופה בתרגום ספר של קיירול לגרמנית, וביקש ממנו לתרגם את טקסט הסרט. למטרה זו התעמק צלאן עוד יותר בחקר השואה, ועל פי החירויות שנטל לעצמו בתרגום הטקסט, ברור שהיה לו ידע רב בנושא. שגריר מערב גרמני ניסה למנוע את הקרנת הסרט בפסטיבל הקולנוע בקאן, בטענה שתוכנו "יגרום אי-נעימות לגרמנים". בעקבות גל של מחאות נידון העניין בבונדסטאג, והוחלט לאשר סובסידיה לתרגום הסרט לגרמנית.
ב-1953 התפרסמה בלונדון אחת מעבודות המחקר הראשונות בנושא השואה, "הפתרון הסופי: ניסיונו של היטלר להשמיד את יהדות אירופה". צלאן השיג ב-1956 תרגום לגרמנית, ועשה שימוש בדימוי ובשורה מתוכה בשירו "טנברה".
"פרשת גוֹל" (ראו להלן), שנוצלה על ידי מי שרצה לפגוע בו ובמוניטין שלו, חיזקה בו את התחושה שיש קשר אנטישמי נגדו בחוגים אינטלקטואליים גרמניים. סופר ומבקר בשם קורט הוהוף (Curt Hohoff) פרסם ב-1955 ספר על השירה הגרמנית בשם "Geist und Ursprung", שכלל מסה על שירת צלאן. במסה של הוהוף התקבלה טענתה של קלייר גול על "השפעת" איוואן גול (בעלה המנוח) על שירת צלאן, ושירת צלאן הושוותה בצורה לא מחמיאה לפסוקים סתומים מהמשנה, ובלשונו של הוהוף: "...הבלשנות מתפוררת בשירים אלה, כמו באותם פסוקי משנה, השמורים לפלפול למדני". צלאן ראה בכל התופעות האלה קשר שנועד לקעקע את שירתו, וכפי שכתב לידידו אלפרד מרגול-ספרבר: "... מתנהל זה זמן מה ניסיון להרוס אותי ואת שיריי".
בוועידת סופרים גרמנים וצרפתים, שהתקיימה בין 28 באפריל ו-2 במאי 1956, שמע צלאן סופר גרמני מעיר בשיחה פרטית "אינני יכול לשאת ריח של יהודים". ההערה גררה מחאות מצד סופרים אחרים, בהם היינריך בל, אך חיזקה את חשדנותו של צלאן כלפי האינטלקטואלים הגרמנים, והוא העמיק את מחקריו בחיפוש אחר אזכורים של פעילות בתקופה הנאצית. גינטר גראס, שהתוודע לעבודת המחקר של צלאן בנושא השואה כשעבר לפריז ב-1956, הצהיר שהוא רואה את עצמו אסיר תודה לצלאן, ממנו למד ש"לאושוויץ אין סוף". באותה תקופה לא ידע צלאן דבר על עברו של גינטר גראס עצמו בוואפן אס אס.
בעקבות מחקריו סירב צלאן לא פעם לפרסם את שיריו באנתולוגיות שהכילו יצירות של אישים שעברם הנאצי נודע לו, והוא אף ביטל התקשרויות עם מוציאים לאור שהעסיקו נאצים לשעבר.

נאום המרידיאן והביקור בישראל

ב-1960 נשא צלאן נאום, שכונה לאחר מכן "נאום המרידיאן", ובו סיפר על חיפושיו אחר מקום המוצא שלו לפי מפת ילדותו, מקומות שאינם בנמצא, אך הוא יודע איפה היו צריכים להיות, ושם הוא מוצא דבר מה, משהו שמחבר אותו, בתוך עצמו ואפילו עם הטרופים, מוצא מרידיאן. בכך ביטא צלאן את תפקיד השירה עבורו – "מעין שיבה הביתה" אל שום-מקום, אל אוטופיה.
ביתו של צלאן (הוריו וסביבתם) נכחד בשואת יהודי רומניה; את מחוז מכורתו עזב; במחוזות שבהם דוברים את שפת אמו, הגרמנית, אינו רוצה לגור, ובצרפת, שבה התגורר, אינו חש בבית; היכן ביתו, אם כן? תשובה חלקית לכך נתן בנאום המרידיאן, אך לתשובה זו יש המשך: במהלך שנות ה-60 שב צלאן לעברית ו"גילה" את ישראל. מלחמת ששת הימים גרמה לו לנקוט בעמדות ציוניות פומביות – הוא התגייס להגנת ישראל במדיה, לצד אז'ן יונסקו, עמדותיו הציוניות הנלהבות התבטאו גם בתכתובת שלו עם רעייתו והוא גם כתב שיר ציוני. בשנת 1965, בפריז, פגש צלאן ישראלית בשם אילנה שמואלי, שהייתה תלמידה שלו לצרפתית בצ'רנוביץ, וחידש את הקשר איתה. השניים התכתבו רבות, ובשנת 1969 ערך ביקור קצר בישראל, הופיע בירושלים ובתל אביב וקרא משירתו. יהודה עמיחי נתבקש להציג אותו בערב קריאת השירים שנערך לכבודו בבית אגרון בירושלים. הוא ביקר בביתו של עמיחי ולאחר שצלאן חזר לפריס הוא כתב לעמיחי:
"אני חש צורך אמיתי ועז לומר לך עד כמה שמחתי לפגוש אותך ואת שיריך ועד כמה נהניתי להיות במחיצתך.. אתה הוא השיר שאתה כותב, השיר שאתה כותב הוא אתה עצמך... נשמח מאד להוציא ספר שלך בתרגום צרפתי"
הוא מציין במספר מכתבים לאילנה שמואלי: "הייתי רוצה לתרגם משהו של יהודה עמיחי, יש בו, אם לשפוט לפי התרגום האנגלי, יובש שאני מוצא מושך לב", "כמה דברים של עמיחי בתרגום האנגלי מצאו חן בעיני מאד, אבל מישהו יצטרך
לעזור לי לפענח אותם בשל מצבה המדורדר של העברית שלי".
הוא פגש את גרשום שלום, נתן זך, דוד רוקח, את דן פגיס ועוד רבים אחרים. בעקבות טיול עם אילנה שמואלי בירושלים חיבר 19 שירים על ביקורו. המארחת שלו, שמואלי, כתבה ספר המבוסס על ביקור זה. הקשר בינו ובין אילנה נמשך בהתכתבות מתרחבת ובביקור של אילנה בצרפת ונקטע רק עם מותו.
צלאן לא תרגם שירה עברית. במכתבו לאילנה שמואלי מ-23 בפברואר 1970 הוא כותב אודות 2 השירים שרוקח תרגם לגרמנית וביקש מצלאן לשפצם :"דוד רוקח היה פה ליומיים, תרגמתי לו שניים משיריו, חומר (שירה) בינוני. שמחתי כנראה, בהזדמנות הלא נכונה, על האפשרות לתרגם שירה עברית. רוקח הראה לי את התרגום שפורסם ב'מולד'".

פרשת גול

קלייר גול, אלמנתו של איוואן גול, האשימה את צלאן בכך שביצע גניבה ספרותית משירי בעלה המנוח.
בסתיו 1949, בעקבות המלצתו של ידיד משותף, אלפרד מרגול-ספרבר, ביקר צלאן בביתם של איוואן וקלייר גול והגיש להם במתנה עותק של ספר שיריו, שיצא לאור בווינה, אך נגנז על ידו בגלל טעויות דפוס רבות. איוואן גול התרשם משיריו, ובהמשך נשמר הקשר, ובביקוריו אצלם הציג להם צלאן שירים שלו שהופיעו בכתבי עת שונים. צלאן המשיך לבקרם עד מותו של איוואן במרץ 1950. לפני מותו ביקש איוואן מצלאן שיתרגם את שיריו הצרפתיים לגרמנית. צלאן הבטיח לעשות זאת, והכין שלושה כרכים של תרגומים, שנמסרו לאלמנתו של איוואן. האלמנה פרסמה את התרגומים בשווייץ, אך הציגה אותם כמעשה ידיה. היא המשיכה לפרסם יצירות של בעלה, שלא זכו להופיע בחייו, בכרך שנקרא Traumkraut, אשר לא זכה לתהודה. יצירות אלה, לדעת צלאן, היו מעשה ידי האלמנה, והיו מבוססות על ספר שיריו הווינאי. ב-1952 הופיע כרך השירים של צלאן, "פרג וזיכרון" ("Mohn und Gedächtnis"), שגם הוא היה מבוסס, בחלקו, על ספר השירים הווינאי, וזכה להצלחה גדולה. קלייר גול הפיצה את השמועה שהספר החדש, "פרג וזיכרון", מבוסס על כתבי בעלה המנוח. היא פרסמה את טענותיה מעל כל במה מזדמנת, וב-1960 אף הגישה תביעה משפטית נגד צלאן. גם אחרי מותו של צלאן נמשך המסע של קלייר גול: ב-1976 פרסמה ספר זיכרונות שבו התחשבנה עם כל האישים שהכירה במהלך חייה, ובו האשימה את צלאן שניסה לתקוף אותה מינית (בשנה שאירוע זה היה אמור להתרחש היה צלאן בן 29, וקלייר בת כפליים מגילו). היא אף הביעה שמחה על מותו, וטענה שהתאבד כדי להשקיט את נקיפות המצפון שלו. הביקורת קטלה את הספר של קלייר גול ואת טענותיה.
אף כי טענותיה של קלייר גול נדחו על הסף, הן הביאו לרינונים, והיו מי שמצאו בהן תחמושת לתקוף את צלאן בדרך עקיפה – במיוחד חוגים אנטישמיים בספרות הגרמנית. צלאן עצמו היה מוטרד מאוד מהשפעות מסע ההשמצה של גול, והביע את דאגתו בשיחות שונות ובתכתובת עם חבריו השונים.

מותו של צלאן

בתחילת מאי 1970 נמצאה גופתו של צלאן בנהר הסן. ההנחה היא שהתאבד בקפיצה מגשר מירבו למים הקרים מאוד בעונה זו, כנראה בעקבות דיכאון מתמשך, שכלל גם כמה אשפוזים.
אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, שפגש את צלאן זמן לא רב לפני מותו, כתב עליו:
ידעתי שבעקבות המלצת רופאיה, עזבה אותו רעייתו לאחר שניסה פעמיים להרוג אותה במהלך התמוטטויות עצבים שהיו לו. פאול היה אדם שמח, חברותי, מקסים. בפריז מצאתי אותו ידידותי, מבקש לשמוע כמה שיותר על אודות ידידיו הוותיקים, אך חיוניותו נעלמה. הוא התלוצץ לעתים רחוקות, ושב לרעיון שיש נגדו קנוניה בעיתונות הספרותית הגרמנית ובקרב אנשים שאינם יכולים לשאת את הרעיון שיהודי יעמוד בהשוואה לגאורג טראקל או אפילו לפרידריך הלדרלין. הוא ניפח מאוד האשמת פלגיאט אווילית מאיוואן גול, שנדחתה על הסף והייתה ללעג ... לפני שהטיל את עצמו לתוך הסן, שוטט הלוך ושוב בסביבות פריז. אמיל צ'וראן סיפר לי שהיה לו הרושם שראה אותו באותם הימים עובר לידו, מנותק כליל ומדבר אל עצמו.
— פאול צלאן והמרחב התרבותי האירופאי
אמיל צ'וראן, המוזכר בציטוט, אפיין פעם את צלאן באומרו:
צלאן אינו אדם בשר ודם, הוא פצע המדמם ללא הפסק.
— הרשת הספרותית - למי שייך צלאן
מועד מותו המדויק אינו ידוע; במרץ 1970, בפרייבורג, קרא צלאן משיריו לפני קהל, שכלל גם את מרטין היידגר. היידגר כתב לצלאן והודה לו על האירוע. לאחר חזרתו לפריז פגש צלאן את בנו בפעם האחרונה, ונעלם. ב-1 במאי נמצאה גופתו בנהר הסן, לא רחוק מגשר מירבו. לא נמצא מכתב התאבדות.
כעבור שנים, ב-1994, שם קץ לחייו גראסים לוקה, ידידו של צלאן, באותה דרך, בטביעה במי הסן.

יצירתו

הפואמה הראשונה שכתב צלאן, ב-1938, "ליום האם" – הצהרת אהבה לאמו – מספרת לנו מה יכול היה להיות, אך המלחמה והשואה, שבה נרצחו הוריו ושממנה ניצל רק במקרה, השאירו את חותמם עליו ועל שירתו.
היו שתהו על כתיבתו של צלאן בגרמנית, שפתם של רוצחי משפחתו, אך עבורו זו הייתה שפת אם, והוא טען כי אדם יכול לבטא את האמת שלו רק בשפת אמו; בשפה זרה המשורר משקר. למרות דברים אלה, באחת מיצירותיו המוקדמות ביטא המשורר, בפנייה אל אמו המתה, את הקונפליקט הקיים בלבו בכל הכרוך בשפה הגרמנית.
ברומניה תרגם צלאן מגרמנית לרומנית את יצירותיו של פרנץ קפקא, ולקח חלק בכתב העת היוקרתי "המאה ה-20". שירתו הגרמנית, ובמיוחד הפואמה פוגת מוות (Todesfuge), הושפעו מאוד מן השואה. הפואמה הבוגרת, "הִיצרות" ("Engführung"), מהווה למעשה כתיבה מחודשת של "פוגת המוות", אך בלשון נואשת יותר. צלאן עצמו, בדומה לאהרון אפלפלד, לא אהב את זיהוי יצירתו עם נושא השואה; הוא חשב שיצירתו רחבה יותר, וכי יש בה הרבה יותר משיקוף השואה.

פרסים ויצירות המבוססות על חייו ועל שירתו (רשימה חלקית)

ב-1958 העניקה העיר ברמן לצלאן את פרס הספרות שלה. שנתיים לאחר מכן העניקה לו העיר דרמשטדט את פרס ביכנר לשירה. בשנת 1966 חבר ועדת פרס נובל לספרות, הנרי אולסון, הציע להעניק את הפרס במשותף לפאול צלאן ולנלי זק"ש, אולם אחרי דיונים החליטה הוועדה להעניק את הפרס לש"י עגנון ולנלי זק"ש.
בשנת 1987 יצא לאור ברומניה הספר של פטרה סולומון, ידידו של צלאן, Paul Celan – dimensiunea românească (פאול צלאן - המימד הרומני) עם הקדמה של נינה קסיאן, שגם תרגמה כמה מהפואמות שלו. בספר זה נכללו יצירות שכתב צלאן ברומנית, תרגומים מפרנץ קפקא והתכתובת שלו עם פטרה סולומון ועם אלפרד מרגול-ספרבר. ב-1990 פורסם הספר בצרפת בשם Paul Celan - l'adolescence d'un adieu וב-2008 הופקה מהדורה שנייה שלו ברומנית.
בשנת 1988 ייסדה קרן הספרות הגרמנית Deutscher Literaturfond את הפרס על שם פאול צלאן, פרס המוענק להישגים יוצאי דופן בתחום התרגום.
בשנת 1995 הלחין המלחין היהודי רומני אנטול ויארו את היצירה המוזיקלית Întrebări și răspunsuri (שאלות ותשובות) ל-4 קולות, על טקסטים מאת פאול צלאן בתרגומו של פטרה סולומון.
ב-1997 יצר אנטול ויארו גם את היצירה המוזיקלית Iarba ochilor tăi (עשב עינייך) על טקסטים מאת פאול צלאן, ל-4 קולות.
ג'ון פלסטינר (John Felstiner) פרסם באנגלית, בהוצאת Yale University Press, ב-1995, ספר בשם "פאול צלאן, משורר, שורד, יהודי" - ביוגרפיה מבוקרת ראשונה של המשורר.
אנדריי קורביה (Andrei Corbea) פרסם ברומניה, בהוצאת Polirom, ב-1998, ספר בשם "פאול צ'לאן והמרידיאן שלו" (רמז לנאום המרידיאן המוזכר לעיל), שבו הציג את העולם הפואטי של יוצר זה.
אילנה שמואלי, שבנעוריה קיבלה מצלאן שיעורים בצרפתית ומפגשם המחודש בצרפת היה הקטליזטור לביקור של צלאן בישראל, כתבה ב-1999 ספר על התקופה מהמפגש המחודש ועד מותו, ספר שכלל גם זכרונות מהעבר ומחרוזת שיריו על ירושלים. הספר נושא את השם "אמרי שירושלים ישנה - רשימות על פאול צלאן".
בשנת 2001 הפיק במאי הסרטים אלכסנדרו סולומון, בנו של פטרה סולומון, שהיה ידידו של צלאן ומתרגם שירתו לרומנית ולאנגלית, סרט על הידידות בין השניים, סרט שנשא שם שהורכב ממשחק בהברות שמותיהם, שביצע צלאן עצמו, Duo pentru paoloncel şi petronom (דואו לפאולונצ'ל ולפטרונום), שמות המרמזים על כלי נגינה.
בשנת 2001 הוצגה לראשונה, בדיסלדורף, האופרה של פטר רוזיצקה, "צלאן". האופרה הוצגה ב-2004, בבוקרשט, במסגרת אירועי הסימפוזיון שנערך שם, בימים 24 - 26 בספטמבר, בנושא "צלאן והמרחב התרבותי האירופי".
בשנת 2005 גלעד מישורי הלחין והקליט "תהילים" לרביעיית מיתרים לפי שירים של פאול צלאן.
בשנת 2006 יצא לאור הספר Paul Celan and Martin Heidegger: an unresolved conversation 1951-1970 מאת James K. Lyon. הספר מתרכז ביחסים המורכבים שבין שני האישים ובהשפעתם על צלאן.
יהודה עמיחי כתב שני שירים על צלאן, השיר "מותו של צלאן", שפורסם ב"שירי יהודה עמיחי", כרך שני, עמוד 342 והשיר "פתוח סגור פתוח", העשירי במחזור השירים "שמות, שמות", שפורסם בכרך החמישי, בעמוד 270.
אנסלם קיפר, צייר ופסל גרמני, יצר בתחילת שנות השמונים סדרה של יותר משלושים ציורים הנושאים שמות קשורים לפוגת המוות של צלאן.
אנדרה בוקורשלייב הלחין ב-1984 קטע מוזיקלי בן עשרים דקות לסופרן ול-19 כלים, Lit de Neige (Op.26) (מיטת שלג), עבור פואמה מאת פאול צלאן בתרגומו של אנדרה בושה.
בשנת 2016 הוציא ההרכב הניו-יורקי Late Sea לאור שיר ווידאו The Great White, בעקבות פאול צלאן כחלק מהאלבום הוויזואלי The Writers Trilogy. האלבום זכה ב-Kevin Spacey Foundation Artist of Choice Award.