מטבע זהב

מטבע זהב הוא מטבע שכולו או מרביתו עשוי זהב. מטבעות נטבעו מזהב החל מהמצאת המטבע בשל ערכו העצמי. מרבית מטבעות הזהב בתקופה המודרנית נמכרים לאספנים, או משמשים כבוליונים – מטבעות שערכן הנומינלי משני ומשמשות בעיקר כאפיק השקעה בזהב.
זהב שימש כאמצעי תשלום מסיבות רבות. הזהב הוא בר-חליפין, שהפער בין מחיר הקנייה למחיר המכירה שלו נמוך. בנוסף קל לשנע זהב, שכן היחס בין ערכו למשקלו הוא גבוה, בהשוואה לסחורות אחרות דוגמת כסף. ניתן לחלק את הזהב ליחידות קטנות בלי לפגום בערכו. כמו כן ניתן להתיך את הזהב למטילים, ולטבוע אותו מחדש. צפיפות החומר של זהב גבוהה ממרבית המתכות האחרות, מה שמקשה על הניסיון לזייפו. כמתכת אצילה הזהב אינו מתרכב עם יסודות אחרים, ומשום שהזהב נדיר מובטחת יציבות ערכו.

העת העתיקה

המסחר בזהב התקיים במזרח הקרוב הקדום מאז תקופת הברונזה, אבל המצאת מטבע הזהב התרחשה זמן רב אחר כך, במהלך המאה ה-6 לפנה"ס באנטוליה. נהוג לייחס את ההמצאה לקרויסוס מלך לידיה (אם כי הכרוניקה מפארוס מזכירה את פידון מארגוס העתיקה כמתחרה על תואר הממציא). בשנת 546 לפנה"ס נפל קרויסוס בשבי הפרסים, שאמצו זהב כמתכת העיקרית למטבעותיהם.
יִינְג יְוֵּ'אן הוא מטבע זהב קדום שנטבע בסין העתיקה.
יחידות בעלות ערך חילופין כספי גדול יותר כדוגמת הכיכר היו המקבילות הקדומות למטיל הזהב המודרני במשקל 400 אונקיות (כ-12.5 ק"ג).

ימי הביניים ותחילת התקופה המודרנית

ראו הערכים סובריין, דוקט, גילדן הולנדי ופלורין.

התקופה המודרנית

מארק הזהב הגרמני נכנס למחזור ב-1873 בקיסרות הגרמנית כשהוא מחליף את מטבעות הגילדן (Reichsmünzordnung) של האימפריה הרומית הקדושה.
בתקופה זו כבר שימשו מטבעות מזהב כאמצעי התשלום העיקרי, ורק בתחילת המאה ה-20 החל השימוש בהם להיפסק. עד 1933 הפסיקו מרבית מדינות העולם לייצר מטבעות זהב כאמצעי תשלום, כאשר מדינות חדלו לדבוק בתקן הזהב בשל אגירת זהב במהלך המשבר הכלכלי העולמי של השפל הגדול. הוראה נשיאותית מספר 6102 שפורסמה ב-1933 אסרה על אגירת זהב, ובעקבותיה חל פיחות בדולר יחסית לזהב, אם כי ארצות הברית לא ניתקה לגמרי את הקשר בין הדולר לערך הזהב עד 1971.
במדינות רבות חזרו להשתמש במטבעות שגונם זהוב, אך "מטבע זהב" (במינוח המקובל בנומיסמטיקה) מתייחס תמיד למטבע העשוי (רובו ככולו) מזהב, ואינו כולל מטבעות עשויים מפליז או סגסוגות בגוון זהוב אחרות. מעבר לכך, מדינות רבות ממשיכות לייצר מטבעות זהב כהילך חוקי, אבל אלו מיועדים בעיקר לאספנים ולמטרות השקעה ואינן מיועדים לשימוש במחזור.

גורם הנדירות

ערכם של המטבעות תלוי בנדירותם. פותחו כמה קני מידה להגדרת נדירות של מטבע מסוים. קני המידה הנפוצים ביותר הם "סולם הנדירות של שלדון" ו"סולם נדירות אוניברסלי".

זיופים

במרבית מהלך ההיסטוריה הוערכו מטבעות על בסיס המתכת היקרה שהכילו. לשאלה האם המטבע אכן נטבע על ידי גוף מסוים כפי הטענה הייתה חשיבות משנית בהשוואה לשאלה האם הוא מכיל את הכמות הנכונה של המתכת – כלומר, משקל נכון וטוהר. מראה אותנטי למטבע היה קיצור דרך נוח על מנת להימנע מבדיקות גוזלות זמן בעסקאות יומיומיות.
שלא כמו כסף, זהב כבד יותר מרוב המתכות, מכאן שקשה מאוד לזייף זהב. קביעה פשוטה של משקל מול נפח תספיק. מטבע שהוא בגודל הנכון, אבל אינו מכיל זהב, או כמות גדולה של מתכת פשוטה, יהיה "קל". לחלופין, מטבע מזויף שמשקלו נכון יהיה גדול מדי. מתכות כבדות יותר מזהב דוגמת פלטינה לא היו מוכרות בימי קדם, ובמקרה של הפלטינה גם אם הייתה מוכרת לא היה טעם לזייף מטבע זהב בעזרת מתכת יקרה ממנה. ליסוד טונגסטן יש בערך אותו משקל כמו לזהב, אבל לא ניתן ליצור סגסוגת מזהב וטונגסטן מכמה סיבות. לעומת זאת ניתן לייצר מטבע שהליבה שלו מטונגסטן והוא מצופה זהב, ואז לא ניתן לזהות את הזיוף באמצעות שקילה בלבד.
מנהג קדום לבדוק אם המטבע מזהב ולא מזויף היה לנגוס בו. מכיוון שזהב טהור הוא רך יחסית, אזי כל ערבוב של מתכת פשוטה עם זהב שיפחית מערכו גם יגרום למטבע להיות קשה יותר, ולכן יהיה קשה יותר לנגוס בו. הסבר נוסף למנהג הנגיסה הוא שמטבעות זהב היסטוריים היו עשויים בדרך כלל מסגסוגת של זהב, כסף ונחושת שהייתה קשה יותר מזהב טהור, ולכן פחות רגישה לשחיקה. על מנת להתקרב למשקל הזהב היו הזיופים בתקופה זו עשויים מעופרת, והיו מצופים בשכבה דקה של זהב אמיתי. נגיסה במטבע הייתה חושפת את העופרת מבעד לציפוי.
זיופים של מטבעות בוליון (מכל הסוגים) נדירים, וקלים לאיתור כשמשווים את משקלם, צבעיהם וגודלם למטבעות אותנטיים. הסיבה לכך היא שעלות יצירת מטבע מכל סוג תעלה ברוב המקרים על שווי השוק של המטבע המקורי.

דוגמאות למטבעות מזויפים

יש במחזור כמה מטבעות זהב מזויפים היטב. לדוגמה המטבע המכונה "זיוף אומגה" של "העיט הכפול של סנט גאודנס" ידוע לשמצה במורכבותו, והוא הצליח לשטות במומחים נומיסמטים רבים. מטבע זה היה בעל תבליט גבוה שנועד לשימוש במחזור (כלומר לא נוצק לאספנים), ובשל שחיקה רבה של תבנית היציקה שלו לא נטבעו מטבעות מסוג זה במשך שנים רבות.
דוגמה נוספת היא מטבע זהב אמריקני בערך נקוב של 20 דולר ("עיט כפול"), שסביב השפה שלו יש אותיות מוגבהות. אם המטבע לא נכנס למחזור אזי חלקם העליון של האותיות חייב להיות שטוח. אם החלק העליון מעוגל במקצת ודירוג המטבע הוא "לא נכנס למחזור", אזי המטבע מזויף. יש גם זיופים אחרים של עיט כפול שבהם סגסוגת הזהב והנחושת לא עורבבה היטב. למטבעות מזויפים אלו יש מראה מנומר במקצת.