google/wiki40b huggingface dataset:
קווינטוס רוסקיוס גאלוס

קוינטוס רוסקיוס גאלוס (בערך 126 לפנה"ס - 62 לפנה"ס) היה שחקן רומאי.

חייו

בהיותו מחונן בפנים נאות ובגזרה גברית הוא למד את צורת ההגשה והמחוות של הפרקליטים הנחשבים ביותר בפורום, במיוחד של קווינטוס הורטנסיוס, וזכה לשבחים רבים על חנו והאלגנטיות שלו על הבמה. הוא הצטיין במיוחד בקומדיות. קיקרו למד אצלו. השניים התחרו בידידות כדי לבדוק מי יכול להביע מחשבות או רגש ביעילות רבה יותר, הנואם או השחקן. רוסקיוס כתב חיבור שבו הוא משווה את המשחק לתורת הנאום. קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס חיבר מרובע לכבודו והדיקטטור סולה העניק לו טבעת זהב, תג של מעמד הפרשים – כיבוד יוצא דופן לשחקן ברומא שבה נחשב המקצוע בזוי.
כמו בן זמנו קלודיוס איסופוס (Clodius Aesopus) צבר רוסקיוס עושר רב, ונראה שהוא פרש מן הבמה זמן לא רב לפני מותו. ב-76 לפנה"ס הוא נתבע על ידי קורנליוס פניוס כַיירֵיאָה (C. Fannius Chaerea) בסכום של 50,000 ססטרטיוס וקיקרו הגן עליו בנאום מפורסם.

מוניטין

בתקופת הרנסאנס היווה רוסקיוס דוגמה למצוינות דרמטית. כאשר תומאס נאש (Thomas Nashe) רצה לשבח את אדוארד אלין (Edward Alleyn) כשחקן הטוב ביותר בדורו הוא קרא לאלין רוסקיוס. ג'ון דאונז (John Downes) קרא להיסטוריה של הרסטורציה שלו drama Roscius Anglicanus (דרמה של רוסקיוס האנגלי, 1707). השחקן האפרו-אמריקאי איירה אולדרידג' שנולד בניו יורק ב-1807 ונפטר בלודז' ב-1867, והיה אחד מטובי השחקנים השייקספיריים בזמנו, נודע כ"רוסקיוס האפריקאי". ב-1850 קראה הדמות מר ברקיס ברומן דייוויד קופרפילד מאת צ'ארלס דיקנס לגיבור הספר "רושוס צעיר" (a young Roeshus). הטעות בכתיב ובהגייה כוונה, ככל הנראה, לשקף את הרקע הקרתני של ברקינס.
ולס סארספילד

היסטוריה

מועדון ולס סארספילד נוסד בשנת 1910 בשכונת פלורסטה שבבואנוס איירס. המועדון שינה בשנותיו הראשונות מספר פעמים את צבע מדיו ואת מגרשו, עד שהתקבל להשתתף בליגת החובבים הבכירה ב-1918, וסיים בה במקום השני כעבור שנה. שחקן ולס סארספילד בשנות ה-20, חוסה בופיה, היה השחקן הראשון של המועדון שזומן לנבחרת ארגנטינה. המועדון הפך למקצועני מאז תחילת העידן המקצועני בכדורגל הארגנטינאי ב-1931, והצטרף לליגת העל הארגנטינאית החדשה.
במהלך שנות ה-30 הפכה ולס סארספילד לכוח עולה כאשר שיחקה באצטדיונה הביתי, שכונה "המבצר הקטן", אולם התקשתה כאשר שיחקה באצטדיונים של יריבותיה. ב-1935 זכה אגוסטין קוסו בתואר מלך השערים של הליגה, והפך לשחקן הראשון מוולס סארספילד שזוכה בתואר. בשנת 1938 השתנו שוב מדי הקבוצה למדים הנוכחיים - מדים לבנים עם V כחול גדול במשחקי הבית, ומדים כחולים עם V לבן במשחקי החוץ.
לאחר ירידה לליגת המשנה ב-1941, שהייתה הירידה היחידה של הקבוצה בתולדותיה, חזרה הקבוצה לליגה העליונה כעבור שנתיים. בטורניר הנסיונל של 1968 זכתה ולס סארספילד באליפות ארגנטינה הראשונה בתולדותיה.
שנות ה-90 היו העשור המוצלח בהיסטוריה של ולס. תחת המאמן קרלוס ביאנצ'י, שכשחקן היה שותף לאליפות הראשונה של הקבוצה ב-1968, זכתה הקבוצה בשתי אליפויות הקלאוסורה בשנים 1993 ו-1996 ובאליפות האפרטורה ב-1995. היא אף זכתה ב-1994 בגביע ליברטדורס, הטורניר המקביל בדרום אמריקה לליגת האלופות, ובסופרקופה סודאמריקנה ב-1996. ההצלחה המפורסמת ביותר של המועדון מאותם ימים היא הזכייה בגביע הביניבשתי ב-1994, לאחר ניצחון על קבוצת מילאן החזקה.
בשנות האלפיים זכתה הקבוצה בחמש אליפויות ארגנטינה נוספות בטורניר הקלאוסורה: ב-2005, ב-2009 וב-2011, באיניסיאל 2012 ובסופרפינאל 2012/13 (משחק גמר שנחשב לאליפות בפני עצמה ובשל כך ספג ביקורות רבות). מאמנה של הקבוצה בארבעת התארים האחרונים, ריקרדו גארקה, היה בעברו שחקן מפורסם בקבוצה.
למועדון יריבות היסטורית (מאז 1920) עם מועדון פרו קאריל אואסטה והמשחק ביניהם מכונה "אל קלאסיקו דל אואסטה" - "הקלאסיקו של המערב" (מערב בואנוס איירס), אך הוא אינו מתקיים מאז שנת 2000 עקב ההיעדרות של פרו מליגת העל.

אצטדיון

אצטדיונה הביתי של ולס סארספילד, אצטדיון חוסה אמלפיטני, נקרא על שמו של נשיא המועדון לשעבר שכיהן בתפקיד במשך למעלה משלושים שנים. האצטדיון מכיל 49,747 מקומות, אך לא תמיד מאוכלס בצורה מלאה. אצטדיון זה משמש לעיתים גם לקונצרטים ולמשחקים של נבחרת הרגבי הלאומית של ארגנטינה. האצטדיון מכונה "המבצר הקטן" (El Fortín) על ידי התקשורת הארגנטינאית מאז שנות ה-20, וכינוי זה דבק גם בקבוצה עצמה.
אצטדיון חוסה אמלפיטני הוקם בשנת 1947. מאוחר יותר הוא עבר שיפוצים והקמה מחדש כהכנה לקראת מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה.
דן בונה

קורות חייו

בשנת 1996 סיים דוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת פרינסטון בהנחיית פרופסור ריצ'רד ליפטון. זכה במספר פרסים, בהם פרס פקרד, פרס אלפרד סולן (Alfred P. Sloan Award), פרס טרמן (Terman Award) ופרס ה-RSA.
בשנת 2002 היה ממקימי חברת Voltage Security. היה שותף בוועדת הייעוץ לכתיבת האנציקלופדיה לקריפטוגרפיה ואבטחה.
בשנת 2013 הוענק לבונה פרס גדל (בשיתוף עם מת'יו פרנקלין ואנטואן ז'וקס), על מאמרו עם פרנקלין בנושא הצפנה מבוססת מיפוי בי-ליניארי, ופיתוח הצפנת בונה-פרנקלין.
שפם

בישראל

בקרב האוכלוסייה היהודית החילונית בישראל גידול שפם איננו אופנתי כיום והיה נפוץ יותר בעבר, בייחוד בקיבוצים. בשנים האחרונות חזרה הפופולריות של השפם בקרב הקהילה ההיפסטרית. בקרב האוכלוסייה היהודית הדתית מקובל יותר לגדל זקן מלא. בעבר התירו פקודות מטכ"ל לחיילים לגדל שפם מבלי להזדקק לאישור מיוחד. לפקודה זו היה סייג, שאיפשר למפקד להורות לפקודו לגלח את שפמו אם הדבר איננו הולם את הופעתו הצבאית. כיום נדרשים החיילים לקבלת אישור לגידול שפם.
גידול שפם נפוץ יותר בקרב ערביי ישראל, אם כי בקרב מוסלמים אדוקים נהוג דווקא לגדל זקן ולגלח את השפם.
שלום לופס

תולדותיו

נולד בשנת תרס"ה (1905) בחלב שבסוריה לרב יעקב וחנה לופס, ממשפחת רבנים בת שלוש מאות שנה. בשנת תרס"ט (1909), בהיותו בן ארבע, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בירושלים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלצה המשפחה לעזוב את הארץ והיא שהתה בטורקיה, ולאחר מספר שנים שבה לארץ. למד בישיבת פורת יוסף, שבה שימש אחיו הרב אליהו לופס כר"מ. באותה תקופה התגורר בשכונת בית ישראל בירושלים. 
בשנת תרצ"א (1931) הוסמך להוראה על ידי רבני ירושלים הספרדים אברהם פילוסוף, בן ציון קואינקה ויעקב מאיר. בשנת תרצ"ו (1936) הקים יחד עם הרב יהודה צדקה את אגודת "מקבציאל", שמטרתה הייתה ליצור מסגרת תורנית לצעירי ירושלים הספרדים שחלק ניכר מהם לא מצאו את מקומם בישיבות הממוסדות. בשנת תרצ"ח (1938) התמנה לספרא דדיינא של בית הדין הספרדי בירושלים. 
לאחר קום המדינה עזב את שכונת בית ישראל ועבר להתגורר בשכונת מוסררה בירושלים והקים בחצר שטרויס שבתחומה בית ספר חרדי לילדי השכונה. הוא היה מקורב לרבני ירושלים ובהם הרב מבריסק, הרב צבי פסח פרנק והרב עמרם בלוי, ופעל בשליחותם. בין השאר פעל בקרב ילדי המעברות, וכן במאבק נגד גיוס בנות לצה"ל. כמו כן הקים אגודת "מזהירי שבת" שפעלה לסגירת חנויות ובתי עסק בירושלים לפני כניסת השבת. 
בשנת ה'תש"י (1950) התבקש על ידי הראשון לציון והרב הראשי לישראל דאז בן-ציון מאיר חי עוזיאל לקבל על עצמו את תפקיד הרב הראשי בעיר עכו. בכ' באב תש"י נבחר לתפקיד, ונשא בו כיובל שנים. פעל רבות בתחום הפצת תורה ויהדות וכינון שירותי הדת בעיר.
עיריית עכו קראה על שמו רחוב בעיר (רחוב 'שדליץ' בעבר)

משפחתו

בתו אסתר הייתה נשואה לראשון לציון והרב הראשי לישראל לשעבר אליהו בקשי דורון (נפטרה בניסן ה'תשס"ה). בנו הרב מרדכי לופס היה חבר בית הדין הרבני הגדול (נפטר בכ"ד טבת ה'תשמ"ה). 
בת אחותו מרגלית עבאדי, שולמית, נישאה לרב שמעון בעדני, חבר מועצת החכמים של ש"ס. אחיינו סעדיה לופס שימש סמנכ"ל משרד הדתות.
נכדתו נאוה נשואה לרב דוד אברהם ראש ישיבת בנין אב בירושלים. נכדתו גילה נשואה לרב ארי אברהם סמג'ה רב שכונת רמת שלמה בירושלים.
גני טווילרי

היסטוריה

גנים אלו ניטעו בידי קטרינה דה מדיצ'י החל משנת 1564, במקביל לתחילת בנייתו של ארמון טווילרי. מזרקה, גן חיות ומערה מעטרים את הגן, אליהם נוספו ביתן והאורנז'רי בתחילת המאה ה-17.
בשנת 1664, ז'אן-בטיסט קולבר הורה על עיצובו מחדש של הגן בידי אנדרה לה נוטר, שכבר עיטר לפני כן את גני וו-לה-ויקונט (Vaux-le-Vicomte). לה נוטרה העניק לגן את צורתו בעלת הקווים הברורים, שנשמרה עד היום: הוא החדיר לציר הארמון שדרה מרכזית תחומה במזרח בבריכת מים מעוגלת, במערב בבריכה מתומנת; הוא בנה טרסה על שפת המים, לאורך המזח, וטרסה נוספת לאורך רחוב ריבולי; לבסוף, הוא בנה שתי טרסות לאורך גבולה הנוכחי של כיכר הקונקורד, עם שני פתחי כניסה.
Teenage Mutant Ninja Turtles (משחק ארקייד)

משחקיות

בתחילה יש לבחור באחד מארבעת צבי הנינג'ה - לאונרדו, מיכלאנג'לו, דונטלו או רפאל. לאחר ששרדר חוטף את ידידת הצבים אפריל אוניל  ואת ספלינטר, כעת הם חייבים להציל את חבריהם ולהביס את שרדר. עד ארבעה שחקנים (שני שחקנים בגרסאות מסוימות) יכולים לשחק בכל ארבעת הצבים בו זמנית. לדונאטלו יש התקפות איטית יותר אבל הוא מסוגל להתקיף לטווח ארוך יותר, למיכלאנג'לו ורפאל ישנם התקפות מהירות יותר אבל הם מסוגלים להגיע לטווח קצר יותר, וללאונרדו יש טווח התקפה ומהירות התקפה ממוצעים.
לאורך המשחק רוב האויבים שמולם מתמודדים הצבים הם חיילי הרגל של שרדר - צבעי הבגדים שלהם מציינים לרוב את דפוסי ההתקפה שלהם והנשקים שברשותם. לחלק מהאויבים במשחק, כגון חלק מחיילי הרגל, יש את היכולת לתפוס את הצבים באופן המסיר את האנרגיה שלהם ומאפשר לאויבים אחרים להתקיף אותם. הבוסים במשחק כוללים את רוקסטדי וביבופ (בתחילה נלחמים בהם בנפרד בשלבים שונים ובהמשך נלחמים בשניהם יחד), בקסטר סטוקמן, גרניטור, גנרל טראג, קראנג, ושרדר.
השירות הממלכתי לתקשורת מיוחדת וביטחון מידע (אוקראינה)

היסטוריה

ארגוני הצפנה ופענוח אותות אוקראיניים היו קיימים עוד ב-1918 ובתקופת הכיבוש הנאצי ב-1941.
בתקופה הסובייטית ביצעה השלוחה האוקראינית של המנהל השמיני והמנהל ה-15 בקג"ב את תפקידי הפענוח באוקראינה. ב-1991 הוקם שירות הביטחון האוקראיני כאשר את תפקידי ההצפנה ואבטחת המידע ביצע המינהל הראשי לתקשורת ממשלתית של ש"ב האוקראיני (אחראי להגן על התקשורת הממשלתית האוקראינית ומערכות מידע מפני סוכנויות זרות).
בפברואר 2006 הוקם השירות הממלכתי לתקשורת מיוחדת - שהוא הסוכנות הממשלתית העצמאית הראשונה באוקראינה שאחראית על מודיעין אותות.
פרנסואה פנלון

פרנסואה פנלון (בצרפתית: François Fénelon;‏ 6  באוגוסט 1651 - 7 בינואר 1715) היה תאולוג נוצרי-קתולי וסופר צרפתי חבר האקדמיה הצרפתית.
פרנסואה פנלון נולד ב-6 באוגוסט 1651 למשפחת אצולה שהתרוששה מנכסיה, בטירת פנלון בכפר סנט מונדאן במחוז דורדון שבדרום מערב צרפת. משפחתו הועידה אותו לכמורה והוא החל ללמוד בעיר קאהור (כיום בחבל דרום הפירנאים) ולאחר מכן למד אצל הישועים בפריז. החל מ-1668 נשא דרשות וזכה בהצלחה כפרח כמורה. ב-1678 נתמנה על ידי הארכיבישוף של פריז למנהל "המוסד לקתוליות חדשות" שהוקדש ל"חינוך מחדש" של נערות ממשפחות האצולה שהוריהן המירו את דתם מפרוטסטנטים לקתולים. ב-1681 כתב את ה"מסה על חינוך נערות". ב-1685, בהמלצתו של ז'אק-בנין בוסואה, נתמנה על ידי המלך לואי הארבעה עשר למנהל קבוצת מיסיונרים קתולים בחבל פואטו שבמערב צרפת שבו התקיימה קהילה גדולה של פרוטסטנטים. ב-1688 הוצג בפני מאדאם דה מיינטנון, ובהמלצתה נתמנה למורהו הפרטי של לואי, דוכס בורגונדיה בן השבע, נכדו של המלך. ב-1693 נבחר לאקדמיה הצרפתית.
ב-1695 נתמנה לארכיבישוף של העיר קמברה (כיום בחבל צפון פה דה קאלה), אך חיבורו "פירושים על דברי הקדושים באשר לחיים הפנימיים" (משנת 1697) גונה על ידי האפיפיור בהשפעת ז'אק-בנין בוסואה שהפך למתנגדו הגדול של פנלון בחצר המלכות. פנלון נאלץ לחזור בו ולהודות בטעותו. ב-1699 השלים את חיבור יצירתו "הרפתקאותיו של טלמאכוס". ברומן היסטורי זה שנכתב עבור תלמידו המלכותי הדוכס מבורבון, הוא מוביל את טלמאכוס, בנו של אודיסאוס גיבור המיתולוגיה היוונית, דרך מדינות שונות של העולם העתיק שבגלל עצות רעות שניתנו למנהיגיהן גררו את ארצותיהם למלחמות שגרמו להתרוששותן. בעיות אלה באו על תיקונן, בהתאם לרומן, הודות לעצותיו של חכם שוחר שלום שהמליץ על הימנעות מייצור דברי מותרות והביא לפיתוח החקלאות ולפריחה כלכלית. כמובן שהיה בכך משום רמז למצבה של צרפת בתקופתו של המלך לואי הארבעה עשר.
המלך, שראה בספר זה ביקורת על שלטונו האבסולוטי, אסר על הדפסת הספר וציווה לגרש את פנלון מחצר המלכות. לאחר שנת 1700 פנלון שב לקמברה שם המשיך בתפקידו כארכיבישוף. הוא דאג באופן אישי לחינוכם הדתי של אנשי עדתו וילדיהם. במשך החורף הקשה של 1709 הוא דאג למזון עבור הצבא הצרפתי שחנה באזור כהונתו.
פרנסואה פנלון נפטר בקמברה ב-1715.

מורשתו

פרנסואה פנלון נחשב לאחד ממבשרי עידן האורות. ספרו "הרפתקאותיו של טלמאכוס" שימש במשך המאה השמונה עשרה כאחד הספרים החשובים לחינוכם של בני הנעורים בצרפת. אחדים מספריו, שנמצאו ברשות תלמידו המלכותי שנפטר ב-1712, נידונו לשריפה על ידי המלך לואי הארבעה עשר. כמה מספריו נתפרסמו אחרי מותו ובהם: "דיאלוגים על אמנות הנאום בצרוף מכתב לאקדמיה הצרפתית" (1718). "חשבון הנפש של מצפונו של מלך" (1734).
תדעל

תדעל, מלך גוים נזכר בתנ"ך בספר בראשית, ספר בראשית, פרק י"ד כאחד ממלכי קואליציית ארבעת המלכים שהוקמה יחד עם אמרפל מלך שנער, אריוך מלך אלסר וכדרלעומר מלך עילם, למטרת דיכוי מרד של חמשת מלכי כיכר הירדן, שכרתו ביניהם ברית על מנת למרוד במלכי מסופוטמיה.

שמו ומוצאו

תדעל הוא שם חתי. השם תדעל הוא תעתיק עברי לשם החתי דֻדְחַ'לִי. 
מקור השם הוא בהר המקודש לחיתים, הר תֻדְחַ'לִי. זיהוי השם תדעל עם מלכי החתים הנושאים את השם תֻדְחַ'לִי, דֻדְחַ'לִי או תודחליאש נעשה בשנות השלושים של המאה העשרים והוסבר בחילופי האותיות ח' והאות ע'. השם תֻדְחַ'לִי נמצא בארכיון העיר אוגרית ונכתב שם בצורתו המקראית. לדעת אלישע קמרון תדעל הוא תֻדְחַ'לִי השני, אשר כבש את סוריה בהמאה ה-15 לפנה"ס, ואילו אחרים נוטים לזהותו עם תודחליאש מהמאה ה-17 לפנה"ס. בתרגום השבעים, מופיע שמו כתלעל.
יוסף בן מתיתיהו בספרו קדמוניות היהודים מציין, כי תדעל היה אחד משרי הצבא של האשורים. יוסף בן מתיתיהו, מתאר כיצד בזזו ארבעה שרי צבא אלה את סוריה והגיעו לאזור סדום, כדי להלחם עם מלכי כיכר הירדן אשר מרדו באשור.
הרמב"ן על הפסוק: " וַיְהִי, בִּימֵי אַמְרָפֶל מֶלֶךְ-שִׁנְעָר, אַרְיוֹךְ, מֶלֶךְ אֶלָּסָר; כְּדָרְלָעֹמֶר מֶלֶךְ עֵילָם, וְתִדְעָל מֶלֶךְ גּוֹיִם" (בראשית, י"ד, א.) טוען כי "המעשה הזה אירע לאברהם להורות כי ארבע מלכויות תעמודנה למשול בעולם ובסוף יתגברו בניו עליהם ויפלו כלם בידם, וישיבו כל שבותם ורכושם. 
ו"מלך גוים" המלך על עמים שונים אשר שמוהו עליהם לראש ולקצין, רמז למלך רומי אשר המלך על עיר מקובצת מעמים רבים, כיתים ואדום ויתר גוים: וכך אמרו בבראשית רבה (מ"ב ב') אמר רבי אבין, כשם שפתח בארבע מלכיות, כך אינו חותם אלא בארבע מלכיות וכו'. ושם עוד: (מ"ב ד', בשינוי לשון) ויהי בימי אמרפל מלך שנער, זו בבל. אריוך מלך אלסר, זו מדי, כדרלעומר מלך עילם, זו יון, ותדעל מלך גוים, זו מלכות אדום שהיא מכתבת טירוניא מכל אומות העולם."
ז'ואקן די בלה

ז'ואקן די בֶּלֵה (צרפתית: Joachim du Bellay‏; 1522 - 1 בינואר 1560) היה משורר צרפתי.
די בלה נולד למשפחת אצולה עתיקה, בטירת לה טורמולייה קרוב לעיירה לירה שבחבל אנז'ו (בצפון מערב צרפת). הוא נתייתם מהוריו בעודו ילד וגדל תחת השגחתו של אחיו, שהזניח אותו. את ימי נעוריו בילה באחוזה הכפרית של המשפחה בחיק הטבע, על גדות הנהר לואר. די בלה קיווה לקריירה צבאית בזכות בן דודו שהיה מושל פיימונטה (כיום בצפון איטליה). אולם בן דוד זה נפטר ב-1541, ודי בלה הצעיר פנה לקריירה דתית בחסות בן דודו הקרדינל ז'אן די בלה. כדי להיות מוכן לעמוד לשירות הקרדינל, החל ז'ואקן די בלה ללמוד משפטים באוניברסיטה של העיר פואטייה ב-1545. שם למד לטינית בעזרת ז'אק פלטייה די מאן, שפרסם את התרגום הראשון לצרפתית של היצירה "על אמנות הפיוט" של הורטיוס, ועודד את די בלה להתמסר לכתיבת שירה בלשון הצרפתית בסגנון שירת העת העתיקה של יוון ורומא.
בסוף 1547 פגש ז'ואקן די בלה את פייר דה רונסאר באכסניה על גדות הנהר לואר. הם התיידדו וגילו עד מהרה כי יש להם עניין משותף בכתיבת שירה בשפה הצרפתית. די בלה עבר להתגורר בפריז כדי ללמוד יחד עם דה רונסאר בקולז' קוקרה, בהנהלת ז'אן דורה שהיה מרצה לספרות העת העתיקה של יוון ורומא. די בלה ודה רונסאר הקימו בעיר לה מאן את קבוצת שבעת המשוררים, שהציבה לעצמה כמטרה להגן על הלשון הצרפתית מפני השתלטותה של השפה הלטינית. ב-1549 פרסם די בלה את החיבור "סנגוריה על השפה הצרפתית" ואת "אוליב", שהיה קובץ שירי אהבה בלשון הצרפתית. בסוף אותה שנה חלה די בלה בשחפת, ומאז החל לאבד את כושר שמיעתו, אך המשיך לכתוב שירה.
מ-1553 עד 1557 שהה ז'ואקן די בלה ברומא, שם שימש כמזכירו של הקרדינל ז'אן די בלה. הוא התרשם מהריסות רומא העתיקה, וכאשר חזר לצרפת פרסם את "קדמוניות רומא" (1558). באותה שנה פרסם את "געגועים", שירים שבהם הביע את געגועיו לצרפת בתקופת שהותו ברומא. בקיץ 1559 הפך די בלה חרש לחלוטין, ונזקק לכתיבה כדי להבין מה שנאמר לו. 
הוא נפל למשכב ונפטר בלילה של 1 בינואר 1560, בעת שעסק בכתיבת חרוזים. ב-1568 יצא לאור קובץ שהכיל את כל שיריו.
סמל גמביה

סמל גמביה מציג שני אריות אשר מחזיקים מגן שעליו מצוירים שני גרזנים מוצלבים.
בראש המגן נמצא קישוט עם קסדה של האביר ומעליו דקל. בתחתית הסמל קיימת כרזה ועליה כתוב המוטו הלאומי של המדינה "קידמה, שלום, שגשוג".
מטרתם של האריות היא לסמל את ההיסטוריה הקולוניאלית של גמביה כחלק מהאימפריה הבריטית, הגרזנים המוצלבים והקישוט מסמלים את חשיבות החקלאות למדינה וכן לסמל את שתי הקבוצות האתניות הגדולות במדינה: המנדינקה והפולאני. הדקל בראש הסמל הוא גם עץ לאומי חשוב.
מיתת המיטה הלסבית

"מיתת המיטה הלסבית" (באנגלית: Lesbian Bed Death) הוא מונח שהגתה הסוציולוגית האמריקאית פפר שוורץ (Pepper Schwartz), לתיאור הירידה בפעילות מינית המתרחשת בקשר זוגי ממושך אצל נשים לסביות לאחר כשנתיים מתחילתו של הקשר.
בשנת 1983 פרסמה פפר מחקר שבו מצאה כי אצל נשים לסביות המקיימות זוגיות קבועה ומתמשכת, מעל לשנתיים, פוחתת כמות יחסי המין באופן משמעותי הן ביחס לזוגות הומוסקסואליים והן ביחס לזוגות הטרוסקסואליים. למרות ממצאים אלה, ההפחתה בחיי המין אינה מצביעה על הפחתה בסיפוק ובאינטימיות, וכן לא על היעדר מונוגמיה.

הביקורת על מחקרה של פפר

קיימת ביקורת בקרב חוקרים ממדעי החברה על מחקרה של פפר. לפי טענת המבקרים, הנשים במחקר נשאלו "באיזו תדירות את מקיימת יחסי מין", ללא הגדרת או פירוט המונח "יחסי מין". לפי טענה זאת, לא הוחשבו במחקר קרבה גופנית ואינטימיות, שהינם דפוסים הקיימים באופן תכוף אצל אותם זוגות כיחסי מין.
מנגד, ניתן להעלות את הטענה, כי הנשאלות במחקר בחרו שלא להגדיר את יחסי הקרבה והאינטימיות שלהן כמיניים, ולכן אין לראותם ככאלה.
מעבר לפן ההומו-לסבי של מחקרה של פפר ולסוגיה בדבר הגדרתם המדויקת של יחסי מין, מהווה המחקר דוגמה לסוגיית אופן העלאת השאלה במחקר חברתי, כגורם משמעותי ובעל השפעה.
עופר פינקלר

ביוגרפיה

פינקלר התאמן בקבוצת השחייה של הפועל בת ים בהדרכתו של מאיר לויה. מאיה, אחותו הצעירה של עופר, גם הוא שחיינית מצטיינת. בהיותו בן 21 נסע ללמוד ולשחות באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ("פן סטייט" - Penn State). בארץ הוא שחה עבור קבוצת השחייה של הפועל ירושלים.

אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2003 זכה פינקלר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.85 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.01 שניות, לפני גלעד קאופמן מהפועל עמק חפר (25.05 שניות) והשיאן הישראלי אלכסיי מנז'ולה מירושלים רבתי (25.22 שניות) מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 51.88 שניות, אחרי שי לבנת (51.67 שניות).

2004

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2004 זכה פינקלר בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.77 שניות, אחרי ויטלי פושקר (23.62 שניות) ולפני שי לבנת מכבי חיפה (23.99 שניות) מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:54.20 דקות, אחרי שי לבנת שקבע שיא בינלאומי חדש של 1:50.62 דקות ושילו איילון מהפועל ירושלים (1:53.87 דקות).

2005

בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 זכה פינקלר ב-4 מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.22 שניות, אחרי דשייל רותברג מארצות הברית (23.60 שניות) ולפני אהוד סגל מישראל (24.37 שניות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מיקי מלול, אופיר סוריאס וויטלי פושקר בתוצאה של 3:33.86 דקות, אחרי ארצות הברית (3:27.24 דקות) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם שילו איילון, אופיר סוריאס ומיקי חליקה בתוצאה של 7:51.86 דקות, אחרי ארצות הברית (7:30.58 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יואב גת, דני מלניק ונדב כוכבי בתוצאה של 3:49.79 דקות, אחרי ארצות הברית (3:45.47 דקות).
יניסיי

היניסיי העליון

היניסיי מתחיל בשני פלגים עיקריים. "בולשוי יניסיי", היניסיי הגדול, הזורם בהרי סייאן וה"מאלי יניסיי", היניסיי הקטן, הזורם מעמק דרחד במונגוליה. מחקרים גאולוגיים והידרולוגיים הראו כי היציאה הצרה מעמק דרהט נחסמה בקרח בתקופות של טמפרטורה עולמית נמוכה, ביוצרה אגם גדול כאגם חובסגול הסמוך. כשנסוגו הקרחונים, פרצו החוצה כ-500 קמ"ק של מים שגרמו כנראה להצפות חמורות.
שני הפלגים זורמים מערבה ומתמזגים בעיר קיזיל. לאחר מכן נפגש הערוץ עם נהר הקמצ'יק וממשיך מהלכו בהרי סייאן המערביים עד שהוא יוצא אל הערבה האירואסייתית (ה"סטפה"). קטע זה אורכו כ-700 קילומטרים.

היניסיי המרכזי

בקטע זה הוקמו על היניסיי סכרים רבים, ובהם סכר סייאנו-שושנסקייה בסייאנסק (גובהו 242 מטר). הסכר הושלם ב-1989 ותחנת הכוח שלו מפיקה 6400 מגאווט לתעשיית האלומיניום.
100 קילומטרים במורד הזרם הנהר מתמזג עם נהר האבאקאן בעיר באותו שם. בהמשך הוא עובר כ-10 ק"מ מנהר צ'ולים, יובלו של האוב, וחולף בעיר קרסנוירסק, המהווה תחנה חשובה של הרכבת הטרנס סיבירית ועיר נמל גדולה. בסמוך אליה גם הוקם סכר הידרואלקטרי.
70 קילומטרים במורד הזרם מקרסנוירסק שוכנת העיר הסודית ז'לזנוגורסק שבה פותחו לווייני ריגול ונשק גרעיני. העיר אינה מצוינת במרבית המפות ולא ברורה מידת הזיהום הגרעיני שהיא פולטת לנהר. 200 ק"מ הלאה, ליד העיר סטרלקה, נשפך אל היניסיי נהר האנגרה, המנקז את ימת באיקל.
אמא שלי - סנטה קתרינה

תיאור

ההדפס, שנוצר בטכניקה של תצריב ואקווטינטה, יצא במהדורה של 7 עותקים, שהודפסו על נייר בגובה 65 ס"מ, וברוחב 50 ס"מ. הוא מהווה חלק מסדרה של הדפסים שיצרה האמנית בעקבות ביקור במנזר סנטה קתרינה שבסיני. בשנת 1977 ביקרה האמנית במקום במסגרת פרויקט של קבוצת אמנים ישראלים . בסדרת ההדפסים התבססה צ'יזיק על ציורי הילדים של השבטים הבדואים מן האזור. בהדפס זה מופיע דמות נשית, לבושה עבאיה ורעלה שחורות, התופסת את מרב הפורמט. על רקע בגדיה הוסיפה האמנית תיאור של המנזר. ברקע התיאור מופיע משטח ורוד ועליו דגם של צלב או ענח'.
עמק המוזרות

עמק המוזרוּת (באנגלית: Uncanny valley ביפנית: Bukimi no Tani Genshō, "תופעת העמק המפחיד") היא היפותזה בתחום הרובוטיקה והגרפיקה הממוחשבת הטוענת כי העתקים מלאכותיים אשר דומים באופן כמעט מושלם, אולם לא לחלוטין, לבני אדם, גורמים לאנשים הצופים בהם תחושה מטרידה ולא נוחה. 
היפותזה זו הועלתה על ידי הפרופסור היפני מסהירו מורי בשנת 1970 כשהיא מתייחסת לרובוטים. לפי טענה זאת, כאשר הרובוט לחלוטין לא דומה לאדם, יהיה קושי לאנשים לתקשר איתו, ומצד שני אם החיקוי יהיה מושלם לחלוטין אז לא תהיה שום רתיעה. אולם טווח הביניים, שבו הרובוט דומה מאוד לאדם, אולם עדיין ניתן להבחין שאיננו אדם לחלוטין, מהווה את "עמק המוזרוּת". הביטוי בו השתמש מורי, Uncanny, המתורגם לעיתים לעברית כ"המאוים" או "האלביתי", היה במקור מושג שטבע הפסיכולוג ארנסט ינטש (במאמר Zur Psychologie des Umheimlichen מ-1906), אף שהוא מוכר יותר מכתביו של זיגמונד פרויד.
יודיק תמנס-סימונס

ביוגרפיה

טימנס-סימונס נולדה בהאג ב-1903. היא הייתה חברה בנבחרת ההולנדית להתעמלות נשים, שזכתה במדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת אמסטרדם, במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה ובמדליית ארד נבחרת בריטניה. הנבחרת כללה 5 נשים יהודיות (סטלה בליץ-אגסטריבה, הלנה קלוט-נורדהיים, אנה דרזדן-פולק ואלקה דה לוי) ואף המאמן חריט קלירקופר היה יהודי. אולימפיאדת אמסטרדם הייתה הראשונה בה נכלל מקצוע התעמלות הנשים. התחרות הייתה לקבוצות, ומדליות אישיות לא חולקו. תמנס-סימונס זכתה במדליית הזהב ביחד עם קבוצתה.
לאחר סיום קריירת ההתעמלות, נישאה לברנרד טימנס. השניים עבדו כ"אב ואם" בבית היתומים היהודי המרכזי באוטרכט. טימנס-סימונס גורשה עם בעלה ושני ילדיה, ועם ילדי בית היתומים, למחנה סוביבור, שם נספו כולם. מבין חמש החברות היהודיות בנבחרת התעמלות הנשים של הולנד, נספו שתי מתעמלות נוספות (קלוט-נורדהיים ודרזדן-פולק), וכן המאמן קלירקופר בסוביבור. בליץ-אגסטריבה נספתה באושוויץ. רק אחת, דה לוי שרדה את השואה. בשנת 1997 הונצחו בנות הנבחרת, ומאמנן קלירקופר, ביד לאיש הספורט היהודי, במכון וינגייט.
ופרצת

ופרצת הוא שיר חסידי עליז, מהידועים והפופולריים שבניגוני חב"ד, מסוג מוזיקת פופ. בוצע בין היתר על ידי יגאל בשן באלבומו קפה אצל ברטה ב-1974, באלבום לחיים טיש חב"ד, בהפקת יוסף משה כהנא ב-2011 ובאלבום צמאה 4 בביצוע אריאל זילבר ב-2017.

היסטוריה

מלחין השיר וזמן הלחנתו המדויק אינו ידוע, אך נודע שנוגן וכנראה גם הולחן במאה ה-19 על ידי חסידי חב"ד בעיר דוברובנה שבבלארוס. מאז, הופיע ב"ספר הניגונים - חב"ד" בשם דובראוונער ניגון (מיידיש: הניגון מדוברובנה), אך ללא מילים.
בשלהי שנת ה'תשי"ח החל רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' לעודד את חסידיו לפתח ולהגדיל את מפעל שלוחי חב"ד ולפתוח בתי חב"ד ברחבי העולם, לצורך כך הוא טבע את הסיסמה החב"דית "ופרצת" והשתמש בפסוק "ופרצת ימה וקדמה וצפונה ונגבה" כסיסמת שלוחי חב"ד.
לבקשת הרבי, ניסו חסידיו לחבר את מילות הפסוק לניגון ללא מילים על מנת להנחיל את הסיסמה. באלול ה'תשי"ח, במהלך סעודת שבע ברכות של הרב משה לנדא, חיבר המוזיקאי יוסף יהודה מרטון את המילים ל'ניגון מדוברובנה'. בתשרי תש"כ הביא הרב חנוך גליצנשטיין את הניגון אל  רבי מנחם מנדל, שהחל מאז לשיר אותו בתדירות בפומבי במהלך ההתוועדויות במרכז חב"ד העולמי - 770, כשבדרך כלל היה מושר בשמחה ובקצב מהיר.
במהלך השנים בוצע השיר גם על ידי יוני שלמה, מנדי ג'רופי, בני פרידמן, ישי לפידות, ואמנים נוספים.