פזמון ליקינתון

חיבור הפזמון ופרסומו

הפזמון, על שני מרכיביו: מילים ולחן, נוצר מתוך הכרח, בעקבות אילוצים חיצוניים.
בחודש ינואר 1940 הכינה הזמרת מרים סגל תוכנית זמרה עבור רדיו "קול ירושלים", שבה הייתה עתידה לשיר בליוויה של הפסנתרנית רבקה גוילי. זמן קצר לפני מועד הקלטת התוכנית, בבוקר ההקלטה (על פי גרסה אחרת: יום לפני כן), התבקשה הזמרת לכלול בה שיר אביב על פרח, משום שהשידור עתיד היה להיערך בט"ו בשבט. שתי המוזיקאיות התקשו למצוא שיר מתאים, ועל כן מיהרה גוילי לבית חברתה המשוררת לאה גולדברג, שהתגוררה לא הרחק ממנה בצפון תל אביב, ברחוב ארנון. גולדברג, שכיהנה אז כסגנית עורך "דבר לילדים" ונדרשה באופן מתמיד לספק חומרים לַשבועון, כתבה כדרך קבע שירים לילדים שהתפרסמו בו, ובהם גם שירים לחגים. ואמנם, לגולדברג היה שיר מתאים, על פרח היקינתון; היה זה שיר חדש, שחיברה עבור השבועון בראשית 1940 לרגל ט"ו בשבט ת"ש (לימים סיפרה גוילי: "רצתי אל לאה, ואמרתי, "לאה, אולי במקרה יש לך איזה שיר – פרחים, או משהו כזה?" והיא אומרת, "כן, אני בדיוק גמרתי – הכינותי את זה לט"ו בשבט, שיהיה על איזה פרח שעוד לא כתבו [עליו] וזה על היקינתון").
גולדברג העתיקה עבור גוילי את השיר, וזו למדה את מילותיו בדרכה הקצרה חזרה לביתה שברחוב בן יהודה, מהלך בלוקים אחדים. לימים סיפרה כי השיר "מצא חן בעיני. [...] כל הדרך למדתי את המילים, כמובן [...] וכבר כשהגעתי הביתה כבר שרתי את השיר. כנראה הוא היה טמון במילים של לאה. ומיד רשמתי". השם "יקינתון", שלא היה מוכר לה, צלצל באוזניה כשם ממקור סיני או יפני (אף שלאמתו של דבר מקור השם ביוונית), ולכן היא הלחינה את השיר בסולם פֶּנטָטוֹני (סולם מוזיקלי המורכב מחמישה צלילים באוקטבה), האופייני למוזיקה מהמזרח הרחוק. היא לימדה את מרים סגל לשיר את הפזמון, ובאותו יום (או ביום המחרת) נסעו שתיהן לירושלים לשירות השידור והקליטו את התוכנית.
השיר – בלוויית תווי לחנה של גוילי ותמונה של פרח היקינתון – נדפס לראשונה מספר שבועות לאחר מכן בשבועון "דבר לילדים" ב-22 בפברואר 1940 (שנה ח', גיליון 20).
ב-1949 נכלל השיר בספר שירי הילדים של גולדברג "מה עושות האיילות", שראה אור במסגרת 'אנקורים', הספרייה לילדים של הוצאת ספריית פועלים, שגולדברג הייתה המייסדת והעורכת שלה. השירים בספר, ובכללם "פזמון ליקינתון", לוּו באיוריו של הצייר אריה נבון, שעבד בשיתוף פעולה עם גולדברג במשך שנים, החל ב"דבר לילדים" בשנות ה-30, ואייר רבים מספריה.
בהמשך נדפס השיר שוב בקובצי שירתה לילדים וכן באנתולוגיות ישראליות של שירי ילדים.
מאוחר יותר שימש שם השיר ככותרתם של שני קובצי שירה לילדים של גולדברג (1986, 2011). אלבום שיריה של רבקה גוילי, שיצא באחרית ימיה, נקרא על שם השיר, "יקינתון" (1997).

היקינתון

שמו של היקינתון נושא אלוזיה מובהקת בתודעתם של בני התרבות המערבית – המיתוס היווני הידוע של יקינתון (יקינתוס), אהובו של האל אפולו שנהרג, ואפולו האבל יצר מדמו את פרח היקינתון. מותו של יקינתון הצעיר ותחייתו בדמות צמח (כמו סיפוריהם של אלים ואלים למחצה אחרים, כאדוניס) מסמלים את מות השדות ותחייתם בשנה שלאחר מכן; במיוחד מתאים הסמל לגֶאופיט כמו יקינתון, שמדי שנה מתים כל החלקים העל-קרקעיים שלו. הבחירה בפרח זה הולמת מבחינה זו את השיר, שנושאו הוא צמיחה.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד הציע כי שם הפרח שימש את גולדברג לארוג בתוך השיר את תמצית המיתוס הציוני: תחייה, פריחה מתוך מצב של מוות (כשיקול משני, הוא מציע כי "ללאה גולדברג חסר פרח שיתחרז עם "קטון", ה"קטון" הזה הוא עיקרו של השיר. הוא הבונה את תחושת ה"עבר" של הגן. הוא כה חשוב, עד כי הוא מטה אליו את כל תכונות הפרח.").
נוסף על המטען המיתי שבשם הפרח, גם לתולדות הצמח שבו עוסק השיר, היקינתון התרבותי (צֶמח בין צמחֶיה של גינת פרחים), נודעת משמעות סמלית בהקשר זה, שכן ניתן לראות בצמח התגלמות של המיתוס הציוני בעולם הבוטניקה. הציונות סיפרה את סיפורו של העם היהודי, שנולד בארץ ישראל, נדד ממנה והתפצל לתפוצות הנבדלות זו מזו בלשונותיהן ומנהגיהן, ולבסוף שב בצורתו החדשה לארצו ומבקש שוב לפרוח בה. באנלוגיה לכך, מין היקינתון המקורי, יקינתון מזרחי, מקורו בלֶבַנט; בראשית העת החדשה הוא הובא לאירופה, שם תורבת והתפצל לזנים רבים, שונים זה מזה בצבעם ובצורתם; וכאן לבסוף הוא מוחזר, בצורתו המחודשת, לבית גידולו המקורי בתקווה שייקלט בו ויפרח. צמח היקינתון, שבצלו הובא לארץ מאירופה על ידי העולים או עבורם והוא מנסה להיקלט באדמת העיר העברית הראשונה, תל אביב, מסמל גם את הביוגרפיה האישית של המשוררת, שהגשימה בגופה את האידיאל הציוני ועלתה ארצה רק שנים אחדות קודם חיבור השיר, באביב 1935, בתקווה להיקלט במולדת העתיקה-החדשה ולממש בה את הפוטנציאל שלה כאינטלקטואלית ויוצרת.

הריאליה שביסוד השיר

נושא השיר – פרח המבקש לפרוח בארץ חדשה – נסמך כאמור על חוויית החיים של המשוררת. אך בנוסף, תיאור הגינה ובה היקינתון נטוע ככל הנראה בהתנסותה היומיומית של המשוררת בתקופת חיבורו של השיר. יותר מחצי מאה לאחר פרסום השיר סיפרו תאנה פייבל ואריה אוריאל – הם אריה ותאנה מקומה ב' בספרה של גולדברג "ידידַי מרחוב ארנון", שכילדים, בסוף שנות ה-30, התגוררו בקומה שמעל המשוררת ברחוב ארנון 15 והיו מיודדים עִמהּ – על היקינתון שראתה המשוררת בגינה שמול דירתה האחורית. הילדה שבָּגרה, תאנה פייבל, סיפרה בשנות ה-90 כי "בצד של החצר שלנו, לאורך שביל הכניסה, היא ראתה את היקינתון, שעליו כתבה את השיר".
שנים לאחר מכן סיפר אחיה הצעיר, אריה אוריאל, כי סבו וסבתו גרו בקומת הקרקע באותו בניין, מול דירתן של לאה גולדברג ואִמהּ. בין גינותיהן של שתי הדירות הייתה חלקת חצר, שבהיותו בכיתה א' טיפח בה ערוגה קטנה. בגינה הקטנה, מתחת למעקה מרפסת הדירה של סבו וסבתו, שתל בין היתר יקינתון בעל פרחים לבנים שמצא יום אחד בעציץ ברחוב. צמח פורח זה היה המרכיב הבולט באותה גינה קטנה, שאליה השקיפו חלונות דירתה של גולדברג. במאמר שפרסם ב-2014 הציע אוריאל כי "כשהמשוררת השקיפה מחלונה – ראתה את הגינה ["בְּגַנֵּנוּ הַקָּטֹן"] ואת הפרח היפה. [...] וכך בעָמדהּ ליד חלונה, כתבה את השיר". בהזדמנות אחרת, בראיון שנערך עמו ב-2004, סיפר: "לאה הבחינה בכך שאני שותל את היקינטון בגינתה, ולמחרת הערב הזמינה אותי לקרוא את 'שיר היקינטון' בפעם הראשונה".
עלילת השיר מבוססת גם מבחינה בוטנית. צבעו הלבן של הפרח שבשיר מעיד על כך שמדובר ביקינתון תרבותי (המין המקורי, יקינתון מזרחי, צבעו תכול עד כחול עז). כמו כן, רצונה של הלבנה לסייע לפרח שיפרח אמנם מוצדק, שכן היקינתון התרבותי, שתורבת באקלים האירופי הקר יותר, אינו מותאם לאקלים בארץ ישראל, ועל כן פריחתו בארץ דלה ואף יש שהוא אינו פורח כלל.

הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר"

בשנת 2015 ראה אור בהוצאת כנרת הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר", שכתבה סופרת הילדים שהם סמיט ואיירה רוני פחימה, בעריכת יעל גובר ובעיצובו של דקל בוברוב. הספר מביא את סיפורי חייהן, היכרותן וחברותן של המשוררת והמוזיקאית, שגולת הכותרת היצירתית שלו הייתה השיר "פזמון ליקינתון".