התיאטרון הלאומי של בוקרשט

התיאטרון הלאומי של בוקרשט על שם יון לוקה קאראג'אלה (ברומנית: Teatrul Național "Ion Luca Caragiale" București) הוא התיאטרון הלאומי של בירת רומניה, בוקרשט, השוכן בכיכר האוניברסיטה. הוא אחד התיאטראות הנושאים ברומניה את התואר "תיאטרון לאומי".

החברה הפילהרמונית

באפריל 1836 הקימו הסופר והמשורר יון הליאדה רדולסקו והשר יון קמפיניאנו בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה ("הארץ הרומנית" או מונטניה) את "החברה הפילהרמונית" (Societatea Filarmonică) ורכשו את הפונדק ("חאן") של קמפיניאנקה (Câmpinencii) על מנת להקים במקום את התיאטרון הלאומי. הם התחילו לאסוף כספים וחומרים למטרה זו. החברה הפילהרמונית מילאה תפקיד גם של קונסרבטוריון והוצגו במסגרתה מחזות מאת מולייר, וולטר ואוגוסט פון קוצבו, שהיה מאוד באופנה באותם הימים. המורה למשחק ולדקלום היה קוסטאקה אריסטיה.

בחירת המקום

בשנת 1840 הציעה "האספה הכללית" (Obșteasca Adunare) לשליט אלכנסנדרו השני גיקה מיזם להקמת התיאטרון הלאומי במימון המדינה. המיזם אושר על ידיו ב-4 ביוני 1840. מאוחר יותר, השליט גאורגה ביבסקו הציע מיקום מרכזי יותר בקאליה ויקטוריאי, במקום החאן פילארט, שעמד להיהרס כליל אחרי שניזוק קשות ברעידת אדמה בשנת 1838. בדו"ח מ-13 באוגוסט 1843 של הוועדה האחראית להקמת התיאטרון נמסר כי רק 13,000 זהובים עמדו לרשות המיזם, ונדרשו עוד 20,300. השליט ביבסקו החליט לבצע את הבנייה באמצעות התקציב הקיים, ושבמקרה שלא יספיק הכסף, יפנה ל"מקורות המיוחדים של האוצר". הוא העריך שהבנייה הייתה לטובת כלל העם, והדבר ישפיע לטובה "על הקניית מנהגים טובים, על השתכללות השפה הלאומית ועל צמיחת הספרות הרומנית". בספטמבר 1843 יצרה הוועדה מגעים עם שלושה אדריכלים ידועים בפריז, בווינה ובמינכן לצורך תכנון הבנייה. לאדריכל מפריז שולמו 3,150 ליי, לזה בווינה - 2,523 ליי ולזה במינכן 120 זהובים.

האדריכלים והאמנים

הוועדה בחרה תחילה בתוכנית האדריכל ק. רזנר ממינכן. אך בגלל אי שביעות רצונו של השליט, ב-1845 הוגשו בפניו תוכניות חדשות.
נבחרה זו של האדריכל הקטלאני קסבייה וילאקרוס, שלמד בצרפת, ושכיהן באותה תקופה כאדריכל הראשי של בוקרשט.
 התוכנית של וילאקרוס קיבלה גם את הסכמתו של האדריכל הווינאי א. הפט, שזומן גם הוא על ידי ועדה חדשה ב-1846.
לפי עדותו של הסופר פנטאזי גיקה, באתר הבנייה השתרעה ביצה גדולה, ירוקה-שחורה, שבה שרצו צפרדעים, בעוד שברווזים התפלשו חופשי בתעלות הרחבות שמצידי הרחוב העשוי עץ שכונה אז "גשר מוגושואיה". הגשר ייהפך לרחוב "קאליה ויקטוריאי" (דרך הניצחון) אחרי מלחמת העצמאות של רומניה בשנים 1878-1877.

הבנייה

בסוף שנת 1847 השתנה שוב הרכב הוועדה והחל ממאי 1848 סוף סוף התחילו עבודות הבניה, אולם הן הופסקו מהר על ידי אירועי מהפכת 1848 בוולאכיה ביוני 1848. באוגוסט 1849, אחרי עלייתו לשלטון של השליט בארבו שטירביי, נעשה מכרז חדש לסיום הבנייה.
התקציב שהוקצה לא הספיק. בינואר 1852 דווח לשליט שהוצאו 1,518,675 ליי ושעד לסיום הבנייה היו נחוצים עוד 1,039,961 ליי. בסופו של דבר העלויות היו עוד יותר גדולות כשכל בקשותיו של האדריכל הפט אושרו. במהלך שנת 1852 גבר קצב הבנייה. את הקישוטים הפנימיים ביצע אמן בשם מיהלדרפר מגרמניה.

חנוכתו

התיאטרון נחנך לבסוף בחג השנה החדשה, 31 בדצמבר 1852, בשם "Teatrul cel Mare din București (התיאטרון הגדול של בוקרשט) ומנהלו הראשון היה השחקן קוסטאקה קאראג'אלה, שהיה גם אמרגן ומחזאי. האולם הכיל 1,000 מושבים ועמד לרשות שתי להקות: אחת רומנית, בניהולו של קוסטאקה קאראג'אלה, והשנייה - להקת אופרה איטלקית. המופע התיאטרוני הראשון שלו היה הוודוויל המתורגם "זויה או המאהב בהשאלה". התרגום נערך על ידי בובסקו, הלחנים נכתבו על ידי המלחין אדוארד ואכמן, ובתפקידים הראשיים שיחקו קוסטאקה קאראג'אלה עצמו ונינה ואלרי. הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים בני התקופה" כמו "חינוך טוב" מאת קוסטאקה בֶּלֶצ'סקו ו"נסיבת ערב בפרבר" מאת מנהל התיאטרון עצמו.
אחרי איחוד הנסיכויות ולאכיה ומולדובה בשנת 1859 הפכה בוקרשט למרכז הראשי של חיי התיאטרון של המדינה המאוחדת. בתור מנהלים מונו לרוב אנשי ספרות ופוליטיקאים.
בשנת 1864, בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, שליט נסיכות רומניה (המאוחדת), הוכרז התיאטרון על ידי ראש הממשלה מיכאיל קוגלניצ'אנו  לאחד המוסדות הלאומיים.
בשנת 1875, תחת שלטונו של השליט קרול, הוכרז התיאטרון באופן רשמי לתיאטרון לאומי, וניהולו הושם בחסות משרד התרבות הרומני.
בשנת 1877 התמנה ג'ורג'ה שטפנסקו, פרופסור לפיתוח קול ולמוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה בבוקרשט (כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה), למנהל מוזיקלי ולמנצח תזמורת התיאטרון. הוא הרחיב את הרפרטואר לתחום המוזיקה האופראית ובסופו של דבר הקים בנפרד את האופרה של בוקרשט. באישור הפרלמנט אורגן התיאטרון הלאומי מחדש לפי הדגם של קומדי פראנסז בפריז

התיאטרון הפף לאחד משלושת התיאטראות הלאומיים המסובסדים על ידי הממשלה, לצד אלו ביאשי ובקראיובה.

הסגנון האדריכלי

הבניין נבנה בסגנון ברובו נאו-בארוקי, עם 338 מושבים בקומת קרקע, שלוש שורות יציעיים, פואייה מפואר עם מדרגות משיש של קרארה וגלריה גדולה שהייתה זמינה חינם לתלמידים ולסטודנטים. בסך הכל היו בתיאטרון אלף מושבים ונחשב בזמנו לשלישי באירופה. האקוסטיקה
שלו הייתה מצוינת. החזיתות הצדדיות נשקפו אל שני רחובות יורדים: מימין רחוב מאטיי מילו עד לרחוב ספנטול יוניקה, ומשמאל - רחוב קמפיניאניו עד לרחוב שטירביי וודה.

במאה ה-19

בשנתיים הראשונות לקיומו הואר התיאטרון באמצעות נרות משומן בקר. החל מ-1854 השתמשו במנורות שמן קנולה. מאוחר יותר התיאטרון הואר בקרוסן ומאוחר יותר באור חשמלי. בשנת 1875 התיאטרון הגדול החליף את שמו ל"התיאטרון הלאומי" תחת ניהולו של הסופר אלכסנדרו אודובסקו.
בתקופת ניהולו של הבמאי פאול גוסטי שלטה גישה נטורליסטית בהשראת אוטו ברהם ואחרים.
בשנים 1905–1908 ו-1912–1913 הנהיג המחזאי אלכסנדרו דאבילה רפורמות לכיוון מודרניזציה של התאפורות והבמה וקידם רפרטואר בן התקופה, כולל מחזות צרפתיים. בשלהי המאה ה-19 בלטו במשחקם על במת התיאטרון, כוכבים כמו גריגורה מנולסקו שגילם את המלט, אריסטיצה רומנסקו וקונסטנטין נוטארה. הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים שהפכו קלאסיים, מאת מחזאים כמו יון לוקה קאראג'אלה, בארבו שטפנסקו-דלווראנצ'ה, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, וסילה אלכסנדרי ודאבילה עצמו.
בין מלחמות העולם התבלט משחקו של ג'ורג'ה קלבוריאנו.
בשנת 1946 הופק בתיאטרון המחזה "מקבת" של הבמאי יון סאווה.

הפצצתו במלחמה

בימי מלחמת העולם השנייה, אחרי ש-23 באוגוסט רומניה עזבה את בת בריתה, גרמניה הנאצית, והצטרפה לכוחות הברית, נהרס בניין התיאטרון הלאומי על ידי הפצצה של הלופטוואפה ב-26 באוגוסט 1944. כנראה היעד המקורי של ההפצצה היה בניין "ארמון הטלפונים" והתיאטרון שנמצא ממול נהרס בטעות. בשנים הבאות הצגות התיאטרון התקיימו באולמות חלופיים "סטודיו" ו"קומדיה".
בימי השלטון הקומוניסטי חורבות התיאטרון פונו והמגרש נשאר ריק עד לשנות ה-90. אז, בימי המשטר הדמוקרטי החדש, נבנה בו המלון נובוטל. החלק הקדמי של חזית הבניין שנעלם ב-1944 שוחזר באופן מדויק וסמלי כפורטל כניסה אל חזית הזכוכית של המלון.

הבניין משנת 1973

השלטון הקומוניסטי החליט לבנות מחדש את התיאטרון הלאומי לא במקום המקורי אלא בכיכר האוניברסיטה.
העבודות בניהולם של האדריכלים הוריה מייקו, רומאו בליה וניקולאיה קוקו, התחילו בשנת 1964 והסתיימו בימי שלטונו של ניקולאיה צ'אושסקו ב-1973. חוזק המבנה היה בארחאיות המהנדס אלכסנדרו צ'ישמיג'יו. הבניין החדש כלל שלושה אולמות - האולם הגדול (Sala Mare) בגוף A, האולם הקטן (Sala Mică) והאולם סדנה בגוף C.
הוא נחנך מספר פעמים בין 20 בדצמבר 1973 ולשנת 1976. הבניין, בסגנון מודרניסטי של שנות ה-60 של המאה ה-20, לא נגמר בחוץ מכיוון שהנשיא צ'אושסקו לא אהב אף אחת מגרסאות ציורי הקיר על תולדות התיאטרון שהיו אמורים לכסות את הקירות בשלוש החזיתות, כנראה מפני שהוא לא צוייר בהן. בהמשך הלבנים הגלויות באזור שנועד לציורים כוסו בלוחות שיש של רושקיצה. מעל הבניין נשארה מעין "מגבעת" אלגנטית מבטון מזוין שהפכה לסמל של הבניין. אולם כנראה, מכיוון שלא דמתה לגג של בית רגיל, היא לא מצאה חן בעיני צ'אושסקו, שדרש לעצב אותה מחדש.

השינוי משנת 1983

בשנות ה-80 של המאה ה-20, לפי דרישת הדיקטטור צ'אושסקו, עיצב צוות בניהולו של האדריכל צ'זאר לזרסקו את הבניין מחדש - כולו בחוץ, וחלקית בפנים (נשמרו מרחבי הפואייה המקוריים). בפואייה של האולם הגדול ניתן לצפות עדיין בשתי יצירות גובלן גדולות, אולי היצירות החשובות ביותר בתחום האמנות הקישוטית ברומניה של אותה תקופה, ששרדו לדליקות משנות ה-70. יוצריהם הם שרבאן גאבריה ופלורין צ'ובטרו (הגובלן "תולדות התיאטרון") ויון ניקודים (גולבן עם מוטיבים מטאפיזיים בהשראת הפואמה "שירת האדם" מאת טודור ארגזי ומחווה ללאונרדו דה וינצ'י).
השריון של צ'זאר לזרסקו החליף את המורניזם של הבניין המקורי, שעוצב עם חמרים איכותיים, ביסודות שנבנו מחמרים דלים, פסאודו-קלאסיים, אופייניים לשנים שבהן נבנה ארמון הרפובליקה ושדרות ניצחון הסוציאליזם בבוקרשט ושבהן באירופה שלט הפוסט-מודרניזם ההיסטוריציסטי.
קיבולת האולמות הוגדלה בעזרת הצטופפות של המושבים, בדומה למה שנעשה ב"אולם ההיכל" (Sala Palatului) ונוצרו מרחבי ביניים עם גלריות אמנות ואחרים.