google/wiki40b huggingface dataset:
בני פילהאבר

קריירת מועדונים

פילהאבר נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל לאביו, בן למשפחה יהודית שנמלטה מווינה הנאצית בשנת 1938. כשהיה בן 6 היגרה משפחתו לסקארסדאלה, מחוז וסצ'סטר, ארצות הברית. פילהאבר התחיל לשחק כדורגל בגיל 11 בקבוצת הכדורגל של בית הספר בו למד אותו הוליך לאליפות מדינת ניו יורק. בשנת 2003 הצטרף למכללת ברוינס. בשנת 2005 השתתף עם נבחרת ארצות הברית במשחקי המכביה ה-17.
בקיץ 2005 חתם בהמבורג מהבונדסליגה. בעונתו הראשונה במועדון, שיחק בקבוצת המילואים של המועדון מהליגה הרביעית בגרמניה. ב-12 באוקטובר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בהמבורג בבונדסליגה בהפסד 2-1 לשאלקה 04. ב-18 באוגוסט 2007, פילהאבר חתם בדרבי קאונטי מהפרמייר ליג. ב-17 בספטמבר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור דרבי בניצחון 0-1 נגד ניוקאסל יונייטד. בעקבות חילופי מאמנים במהלך העונה, מעמדו של פילהאבר התערער ופילהאבר היה מועמד להצטרף למכבי תל אביב וניו אינגלנד רבולושן, אך הוא נשאר בדרבי עד לסיום העונה.
ב-15 באוגוסט 2008, חתם בארהוס מליגת העל הדנית. ב-1 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-0 נגד נורסאלנד. ב-27 ביולי 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במשחק הליגה נגד ראנס בו נבחר גם לאיש המשחק. פילהאבר הפך לדמות נערצת בארהוס ואף שוכנע לרוץ בבחירות המקומיות בעיר, אך קיבל רק 347 קולות בטענה שהוא אינו אזרח דני. בעונת 2009/2010 סבל מפציעות ובסיום העונה ירדה ארהוס לליגה הדנית השנייה, אך פילהאבר החליט להישאר במועדון. במהלך העונה סבל פילהאבר מפציעה שבעקבותיה ירד לספסל.
ב-16 באפריל 2011 חתם בניו אינגלנד רבולושן מה-MLS.
בעונת 2012 החליטה ניו אינגלנד לא לחדש את חוזהו של פילהאבר וכעבור עונה חתם בספורטינג קנזס סיטי עימה זכה בגביע ה-MLS באותה עונה.

קריירה בינלאומית

פילהאבר זומן לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית בנובמבר 2005 לקראת משחק הידידות נגד סקוטלנד. בנובמבר 2006 קיבל הצעה לייצג את נבחרת אוסטריה בעקבות שורשיו האוסטרים, אך הוא הודיע כי בכוונתו לחכות להזדמנות בנבחרת ארצות הברית.
ב-25 במרץ 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האמריקאית במשחק נגד אקוודור. ב-2 ביוני 2007 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד סין. ב-24 ביוני 2007 כבש את שער הניצחון עבור ארצות הברית בגמר גביע הזהב 2007 נגד מקסיקו. לאחר שמעמדו בדרבי התערער פילהאבר איבד גם את מקומו בנבחרת, אך הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2008). פילהאבר זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2009 עימה סיים במקום השני אחרי ההפסד 3-2 לברזיל.
פילהאבר לקח חלק גם במונדיאל 2010. ב-1 בפברואר 2014 ערך את הופעתו האחרונה במדים הלאומים בניצחון 0-2 נגד קוריאה הדרומית.
יינס סטריגר לארסן

קריירת מועדונים

סטריגר לארסן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ברונדבי בנובמבר 2009 במשחק נגד נורשלן, כאשר נכנס כמחליף. במהלך תקופתו בברונדבי, הוא במהרה הפך לפופולרי ונאהב על ידי הקהל עקב האנרגיה שלו, ולקראת סוף עונת 10–2009/תחילת העונה הבאה, הוא הפך לחלק שגרתי מההרכב הפותח של הקבוצה.
ב-9 ביולי 2013, נורשלן הודיעה על החתמתו של סטריגר לארסן בהעברה חופשית בחוזה לשלוש שנים. לעומת זאת, עונה אחת לאחר מכן ב-18 ביוני 2014, הוא חתם באוסטריה וינה מהבונדסליגה האוסטרית בחוזה לארבע שנים.
ב-24 באוגוסט 2017, הוא חתם בשורות אודינזה מהסרייה א' בחוזה לארבע שנים. ב-27 בספטמבר 2017, הוא כבש את שערו הראשון במדי הזברות הקטנות בהפסד החוץ 3–1 לרומא.

קריירה בינלאומית

סטריגר לארסן זומן לראשונה לנבחרת דנמרק הבוגרת לצמד משחקיה נגד נבחרת ליכטנשטיין ונבחרת ארמניה באוגוסט 2016. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הידידות נגד נבחרת ליכטנשטיין ב-31 באוגוסט 2016, ואף הבקיע את שערו הראשון במדים הלאומיים באותו המשחק, שנגמר בניצחון 0–5 לטובת הנבחרת הדנית.
ליליה

ביוגרפיה

היא עלתה לארץ ב-1974, והחלה את דרכה בעולם המוזיקה בשנת 1983, עת הקליטה את שירה הראשון, "התנגשות", שכתב והלחין דוד מנשה, שלא זכה להצלחה. זמן קצר אחר כך הקימו השניים את הצמד "קקטוס", והקליטו את השיר "בוא אלי". גם שיר זה לא זכה להצלחה, והשניים הפסיקו את שיתוף הפעולה ביניהם.
ב-1987 הצטרפה ליליה ללהקת החברים של נטאשה, שהייתה אז בראשית דרכה, וחבריה בחנו את האפשרות לשלב בשורותיה סולנית. היא הופיעה עם הלהקה במשך מספר חודשים, אך עזבה אותה בטרם הוקלט אלבומה הראשון של הלהקה. באותה שנה השתתפה בפסטיבל הזמר בערד, במסגרת הרכב שכלל את דפנה ארמוני ויואל לרנר.
ב-1988 פגש אותה המפיק המוזיקלי רונן בן-טל. הוא הציע לה להקליט אלבום ולשמש כמנהל האומנותי שלה. חנה גולדברג, עמה יצרה קשר עוד קודם לכן, כתבה את שירי האלבום, ועובד אפרת הלחין ועיבד אותם. באלבום ניגנו ז'אן ז'ק גולדברג המתופף ויוסי אלפנט הגיטריסט. הסינגל הראשון שהקליטה, "הרווח שבין" ("הרווח בין הגבר לחולצה"), הפך ללהיט גדול, אך האלבום כולו, שיצא במאי 1989, ונקרא אף הוא "הרווח שבין", לא זכה להצלחה, למרות שירים נוספים שגם זכו להצלחה: "האש השחורה", "אל תלך לי לאיבוד" ו"הכתובת על הקיר".
בשלהי 1989 הקליטה ליליה את השיר "גבר באמבטיה", שגם אותו כתבה חנה גולדברג והלחין עובד אפרת. השיר הפרובוקטיבי הפך ללהיט גדול, צעד 3 שבועות במקום הראשון ואף הגיע למקום ה-13 במצעד הפזמונים העברי השנתי, "גבר באמבטיה" צורף מאוחר יותר לאוסף להיטי שנות ה-80 שיצא ב-1996, ולאוסף משיריה של חנה גולדברג ב-1999. 
ב-1990 השתתפה ליליה בפסטיגל עם השיר "שיזה לימה גונגן הולי" שזכה במקום השני.
בראשית שנות ה-90 הקליטה ליליה שיר נוסף"כבר שנה" עם "החברים של נטאשה" ב-1990 שגם זכה להצלחה ויועד לאלבומה השני בנוסף ל"גבר באמבטיה", אך הוא בסוף נגנז והשאיר אחריו את השירים. עם דעיכת הקריירה, פרשה ליליה מפעילות בתחום המוזיקה. היא שבה לפעילות מוזיקלית ב-1999, כשהצטרפה ללהקה שהקים ב-1995 עוזי בינדר, שנקראת "להקה פיקטיבית".
ולריה גינג

ביוגרפיה

גינג נולדה וגדלה בבודפשט. להוריה הייתה מכולת. משנת 1949 התאמנה גינג אצל המאמן אימרה סרוסי. 
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה גינג במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש בתוצאה של 5:12.1 דקות, לפני בת ארצה אווה נובק ג'ררד (5:13.7 דקות) ואוולין קאוואמוטו מארצות הברית (5:14.6 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בבודפשט בסוף יוני 1953 קבעה גינג במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 10:42.4 דקות, שיפור לשיאה הוותיק בן ה-12 שנים של רנהילד ווגר מדנמרק (10:52.5 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכתה גינג במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.6 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:16.3 דקות. 
באולימפיאדת מלבורן (1956) לא הצליחה גינג לשחזר את הישגיה ולא זכתה במדליה אולימפית. היא השתתפה במשחה ל-100 מטר חופשי וסיימה תשיעית (1:06.4 דקות). בגמר ניצחו שלוש שחייניות מאוסטרליה ובראשן השחיינית הגדולה דון פרייזר. במשחה ל-400 מטר חופשי גינג עלתה מהמקום השביעי לגמר בתוצאה של 5:14.2 דקות, אך בגמר היא שחתה פחות טוב וסיימה במקום האחרון ושמיני כללי בתוצאה של 5:21.0 דקות, המנצחת הייתה לוריין קראפ אף היא מאוסטרליה (4:54.6 דקות). כמו כן היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וסיימה במקום השביעי בתוצאה של 4:31.1 דקות. במוקדמות שחו ההונגריות תוצאה של 4:28.1 דקות ועלו מהמקום החמישי.

חייה האישיים

גינג היגרה לקנדה עם ארוסה, יאנוש גאראי הבן, שחקן כדורמים, בנו של יאנוש גאראי, אלוף אולימפי בסיף, שניספה בשואה. היא המשיכה להתאמן מספר חודשים בטורונטו עד פרישתה ואחר כך אימנה במועדון 3 שנים. לאחר מכן, היא בהתפרסמה בתור צלמת.
בתה סו גאריי היא שחקנית קנדית.
לס האריסון

ביוגרפיה

האריסון נולד וגדל ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק. בשנת 1923 החל לשחק בקבוצה החצי-מקצוענית "רוצ'סטר סיגרמס", ובשנים הבאות שימש גם כמאמן הקבוצה.
בשנת 1944 הקים יחד עם אחיו את הקבוצה המקצוענית "רוצ'סטר רויאלס" במקומו של מועדון ה"סיגרמס", וכבר בעונתה הראשונה בליגת ה-NBL‏ (1945/1946) זכתה בתואר האליפות. בעונת 1948/1949 מינה עצמו האריסון למאמן הקבוצה לקראת עונת הבכורה של הרויאלס בליגת ה-BAA, אשר בעונה העוקבת התמזגה עם ה-NBL להקמת ליגת ה-NBA. בעונת 1950/1951 הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על ניו יורק ניקס בסדרת הגמר, בתוצאה 4–3. השחקנים הבולטים של הרויאלס באותה תקופה היו הסנטר ארני רייזן, וצמד הגארדים בוב דייוויס ובובי וונזר. בסיום עונת 1954/1955 עזב את תפקיד המאמן, ונשאר הבעלים והג'נרל מנג'ר של הקבוצה עד שנת 1958, אז מכר את המועדון.
לאורך השנים היה האריסון חבר דירקטוריון בליגות ה-NBL, ה-BAA וה-NBA.
וילה קונסטנטין סלאמה

היסטוריה

הווילה נבנתה על ידי קונסטנטין סלאמה בסוף שנות השלושים. בעליו על-פי הידוע עסק במסחר והיה היבואן של חברת פורד והיה ספק הירקות והפירות של הצבא הבריטי ובד בבד שמר על קשרים הדוקים עם אישים ידועים בציבור היהודי באותה תקופה בירושלים המנדטורית. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות ניסה סלאמה להגיע להסכם אי התקפה עם ההגנה, אולם לאחר שההסכם לא צלח הוא לחץ על הבריטים לכלול את טלביה בתוך אזורי ההגנה שלה בירושלים. החליט סלאמה לעזוב את ארץ ישראל והוא השכיר את הבית לקונסול בלגיה בירושלים. במהלך מלחמת העצמאות התכנסה בבית ועדת ההפוגה של הקונסולים הזרים בירושלים.
לאחר המלחמה נוהל הבית על ידי הממונה על נכסי נפקדים והקונסול הבלגי המשיך להתגורר בו. בשנת 1981 הגיע איש העסקים דוד סופר להסכם עם סלאמה שנתן לו ייפוי כח למכירת נכסיו בישראל. סופר מכר למדינה את כל נכסיו של סלאמה בישראל תמורת 700 אלף דולר וקיבל התחייבות שהוא יקבל את הבית. סופר פנה לממשלת ישראל ודרש ממנה למכור לו את הבית בהתאם להתחייבות שלה בעת כריתת ההסכם עם סלמה. לאחר כ-20 שנה ופנייה לבג"ץ, הושג הסכם להחכרת הבית לקרן סופרים של סופר למשך 200 שנה. סופר פנה אל הקונסול הבלגי בדרישה לתשלום דמי שכירות, אך הלה סירב לענות לפניותיו והתעלם מפסיקת בית המשפט שחייב את הקונסול לשלם לסופר.
הקונסול הבלגי סירב לפנות את הווילה לאחר שזו נקנתה בטענה שישראל עברה על חוקי האו"ם בנוגע לרכוש של העוזבים הערבים, אך בתום מהלכים משפטיים סבוכים הגיעו הצדדים להסכמה, והקונסול הבלגי נאלץ להסכים להשארותו בווילה בתמורה לתשלום שכירות.

תיאור הווילה

הוילה שוכנת בגן גדול ומטופח. הבית שומר על מראהו משנות ה-30 של המאה ה-20 ללא שינוי. הבניין משתרע על פני 1,200 מטרים מרובעים, ובתוכו ישנה מעלית מיוחדת להעברת מזון מהמטבח אל חדר האירוח.
בית הנציגים (אוסטריה)

בית הנציגים הנבחרים האוסטרי (בגרמנית: Abgeordnetenhaus) היה הבית התחתון של החלק האוסטרי באימפריה האוסטרו-הונגרית בין השנים 1861 עד 1918. לבית התחתון הגיעו נציגים נבחרים מהארצות האוסטריות (בוקובינה, גליציה, בוהמיה ועוד) והבית העליון הורכב מבני אצולה וכמורה. המוסד הזה היה הבסיס לפרלמנט האוסטרי שקם לאחר פירוק האימפריה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
ההרכב הראשון של הבית, ב-1861, נקבע לפי נציגויות של לאומים, כך למשל, מבין 203 הנציגים היו 54 בני בוהמיה, 38 בני ממלכת גליציה ולודומריה, 22 בני מוראביה ו-18 אוסטרים. מספר חברי הבית שונה בהמשך, ב-1873 הועלה ל-353, ב-1896 הועלה ל-425 וב-1907 ל-516. גם ההרכב השתנה והתבסס על שכבות סוציאליות.
דלאל אבו אמנה

ביוגרפיה

דלאל אבו אמנה נולדה בנצרת. היא למדה בבית ספר נוצרי. היא התחילה לשיר בגיל 13 במסגרת הופעות מקומיות, בתמיכה ועידוד הוריה ומורתה, ובגיל 16 השתתפה בתחרות הערביזיון הנערכת מדי שנה בתוניסיה, המקבילה הערבית לתחרות האירוויזיון. אבו אמנה נודעה בשל יכולתה לשיר את השירים של גדולי הזמרים הערבים ובמיוחד שירי אום כולתום, כמו גם שירי המורשת הפלסטינית.
אבו אמנה מגדירה עצמה כפטריוטית פלסטינית המייצגת את העם הפלסטיני, לדבריה. את שיריה, היא מקפידה לשיר בניב הפלסטיני, ניב של השפה הערבית המדוברת בארץ ישראל. בנוסף, לשירי האהבה וגרסאות הכיסוי לשירים ערביים קלאסיים שאבו אמנה מבצעת, חלק משיריה עוסקים בפוליטיקה ובבעיות חברתיות, בעיקר סבלו של העם הפלסטיני, אך גם שאיפתה לשלום. בריאיון סיפרה, שאזרחותה הישראלית מפריעה לה להתקדם אמנותית היות שבמדינות ערב רואים בה ישראלית ולא פלסטינית, ואילו בישראל היא מופלית על היותה ערבייה.
אבו אמנה נוהגת להופיע בפני שני המגזרים; המגזר היהודי והמגזר הערבי, אך נמנעת מלהופיע באירועים פרטיים, דוגמת חתונות, ומופיעה רק בהופעות אמנותיות. היא השתתפה בפסטיבלים ואירועי זמר רבים בישראל ובעולם, בהם "אל-מדינה" בתוניסיה, "אל-דוחה" בקטר ו"פסטיבל ג'רש" בירדן. כמו כן, הופיעה בספרד, בגרמניה, ביוון ובבית האופרה בקהיר. בנוסף לכך היא מופיעה עם התזמורת האנדלוסית הישראלית והופיעה בפסטיבל העוד הישראלי, המתקיים בירושלים ובנצרת, במיטב שיריה של אום כולתום לפי סדר כרונולוגי בחייה של הזמרת.
אלבומה הראשון יצא בשנת 2006 ובנוסף, הוציאה אבו אמנה תקליט לרגל חודש הרמדאן וחג עיד אל-פיטר שכלל שני שירים דתיים; "כרים יא רמדאן" (רמדאן נדיב) ו"וטאלאעא אלבדרו" (הופיע הירח), שיר דתי ידוע שעובד מחדש.
אבו אמנה סולדת מפופ ערבי ומכנה את הסוגה בשם "תופעת הזמר הזול". היא מותחת ביקורת חריפה על זמרות ערביות פופולריות, דוגמת נאנסי עג'רם והייפא והבי, אשר לטענתה מנצלות את גופן ומתפרסמות בזכותו ולא בזכות שירתן. בהופעותיה היא מקפידה ללבוש בגדים צנועים ומגדירה עצמה כשמרנית. אבו אמנה אף סירבה לחוזה הקלטות עם חברת המוזיקה הגדולה במזרח התיכון, חברת רותאנה אשר לטענתה "מתמחה בשיווק הגוף הנשי העירום" ושמה דגש על חיצוניות הזמר מאשר על שירתו.
ב-13 באוגוסט 2006 נישאה אבו אמנה לד"ר ענאן עבאסי, רופא עיניים במקצועו ומשורר אשר כותב לאבו אמנה את שיריה.
בחודש מרץ 2012 חזרה לפקולטה לרפואה בטכניון להמשך לימודיה לקראת תואר דוקטור. בעבודת התואר השני חקרה את פעילות המוח ושתי האונות.
משטרת בית ג'וברין

ההיסטוריה של האתר

משטרת בית ג'וברין הייתה אחת מ-62 מצודות שהקימו הבריטים בשנים 1940-1943 על מנת לשפר את ביטחון האזרחים שחיו בארץ בעקבות מאורעות 1936-1939. האדמה עליה הוקמה התחנה הושכרה לבריטים על ידי עבדאללה אל-עזי שהיה בעל אדמות רבות באזור וזאת בתמורה לחיבור ביתו למים זורמים וחשמל. משטרת בית גוברין הייתה בין הראשונות שהקימו הבריטים מדגם משטרה זה. חוזה הקמתה נמסר לחברת סולל בונה ולאדריכל החברה ברוך ספיר. היא הוקמה על גבעה ומטרתה הייתה לשמור על הדרך שעולה ממישור החוף הדרומי לחברון והרי יהודה (כביש 35). התחנה איכלסה כ-70 שוטרים (בריטים וערבים) וכן סוסים עבור הכוחות הרכובים.
בסיום המנדט מסרו הבריטים את המשטרה לכוחות הערבים ועם פריצת מלחמת העצמאות השתלט הצבא המצרי על המקום דבר שאיפשר לו לשלוט על התנועה באזור. ב-25 באוקטובר 1948 ניסתה פלוגה, בפיקודו של שלמה להט, מגדוד 52 של חטיבת גבעתי לכבוש את המשטרה ואף הצליחה לפרוץ למשטרה ולהשתלט על חלק מהמבנה אולם עקב מספר נפגעים גבוה ניתנה פקודת נסיגה. רק ב-27 באוקטובר 1948 הצליח גדוד 89 של חטיבה 8 לכבוש את המשטרה והכפר הערבי השכן בית ג'יברין. מהלך זה השלים את מבצע יואב (שנערך בין ה-15 ל-22 באוקטובר 1948) ואיפשר להדק את הסגר על כיס פלוג'ה. מיד לאחר כיבוש התחנה נאלצו הלוחמים להדוף מתקפה ירדנית שהגיעה מאזור חברון.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם במקום בסיס של משטרת ישראל. ב-1958 הפך המקום למחנה צבאי כשבחלק מהזמן שימש כבסיס מג"ב. ב-2005 נטש צה"ל את המקום והוא עומד נטוש מאז.

תוכניות לעתיד

על אף שהאתר נזנח האתר הוא עדיין שייך לרשויות צה"ל ולא ברור המעמד של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל במקום (זו כנראה הסיבה שאין באתר שלט מטעם המועצה שמתאר את האתר). חלק מגגות המבנים מכוסה באסבסט דבר שיצטרך להילקח בחשבון אם יוחלט על שיפוץ המקום.
פרשת ח'אלד מוחמד סעיד

ח'אלד מוחמד סעיד (בערבית: خالد محمد سعيد) 27 בינואר 1982 - 6 ביוני 2010, הוא צעיר מצרי שנהרג באזור סידי ג'אבר שבאלכסנדריה, לאחר שנעצר על ידי משטרת מצרים. נסיבות מותו שנויות במחלוקת, נטען כי הוכה ונהרג על ידי כוחות הביטחון המצריים, ותמונות של גופתו המרוטשת הופצו ברחבי הרשת ויצרו זעם רב, אשר התבטא בין היתר בקבוצת פייסבוק בולטת אשר נקראה "כולנו ח'אלד סעיד".
בסיועו של מנהל גוגל במצרים ואאיל רונים, הובלטה הידיעה על מותו, ותרמה לאי שביעות הרצון של אזרחי מצרים בשבועות שקדמו להפיכה במצרים.
באוקטובר 2011 הואשמו שני שוטרים מצריים בהכאתו ובהריגתו, ונגזרו עליהם שבע שנות מאסר.

נסיבות מותו

ב-6 ביוני 2010 ישב סעיד בקומה השנייה של חנות אינטרנט קפה, בסידי ג'אבר באלכסנדריה. שני בלשים נכנסו לחנות ועצרו אותו. 
עדי ראייה רבים העידו כי סעיד הוכה למוות על ידי המשטרה, ולפי דיווחים אף הטיחו אותו בחפצים, כשהובל אל מכונית המשטרה שלהם. בעל קפה האינטרנט בו נעצר סעיד, אמר שהוא היה עד לכך, שסעיד הוכה למוות בפתח הבניין שממול חנותו, לאחר שהבלשים לקחו אותו אל מחוץ לבית הקפה לאחר בקשת הבעלים בכך. 
במהלך ראיון בעיתון מפלגת מפלגת האופוזיציה אל ע'ד, תיאר הבעלים את האירוע, "הם גררו אותו לבניין הסמוך וחבטו את ראשו בדלת ברזל, במדרגות והקירות של הבניין ... שני רופאים שהיו שם ניסו לשווא להחיותו, אבל המשטרה המשיכה להכותו ... הם המשיכו להכות אותו גם כשכבר מת". תיאור זה אושר על ידי הארגון המצרי לזכויות אדם.
המשטרה טענה כי סעיד נחנק בניסיון לבלוע מנת חשיש, טענה הנתמכת על ידי שני דו"חות נתיחה שנעשו על ידי רשויות משפטיות. המשטרה ציינה עוד כי סעיד החזיק נשק שאינו חוקי וכי הוא התנגד למעצר.
פנחס רשיש

ביוגרפיה

רשיש נולד בט' בתמוז תרנ"ה למאיר ליבס וגולדה (לבית צייפ) בקוניב, עיירה קטנה ליד אוסטראה (אוסטרוג) - היום באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. כילד למד בחדר. בגיל 13 הצטרף לתנועה הציונית "צעירי ציון" באוסטרוה ושימש מאוחר יותר כמזכיר הסניף המקומי. בעקבות מלחמת העולם הראשונה גויס בשנת 1915 לשירות בצבא הרוסי. הוא שוחרר מן השירות ב-1917.
לאחר שחרורו הצטרף אל הוריו שעברו לאודסה, סיים לימודים תיכוניים והחל לימודיו באוניברסיטת אודסה. במקביל היה מזכיר סניף צעירי ציון באודסה, פעיל בארגון ההגנה היהודית ופעיל בתנועת "החלוץ". בהמשך נבחר למרכז התנועה ברוסיה. בשנים 1919-1922 עסק בהברחת צעירים ציונים מרוסיה לבסרביה שהייתה תחת שלטון רומניה. 
ב-1922 חזר לפולין ונבחר שם לראש תנועת החלוץ בפולין.
ב-1924 עלה לישראל והצטרף לפלוגת עין-חרוד אשר ישבה יחד עם פלוגת "מעבר" בפתח תקווה וב-1 במאי 1925 התיישבה בגבעת השלושה. כמו כן היה פעיל במועצת פועלי פתח תקווה. משנת 1928 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שהה באירופה בשליחות. עקב פרוץ המלחמה שב ארצה ושימש כמזכיר מועצת פועלי פתח תקווה. בבחירות הראשונות לעירייה בשנת 1940 מונה כסגן ראש העיר. לאחר מלחמת העולם השנייה שוב יצא רשיש לפולין כראש משלחת היישוב. במרץ 1946 מונה למפקד הבריחה בפולין.
בבחירות המקומיות בנובמבר 1950 זכתה רשימת ההסתדרות בראשותו בחמישה נציגים והוא הצליח לגבש קואליציה שכללה את שני הנציגים של מפ"ם, נציג הפועל המזרחי ונציג פועלי אגודת ישראל והוא נבחר לראשות עיריית פתח תקווה ב-3 בינואר 1951. הייתה זו הפעם הראשונה בה נבחר נציג מפלגת פועלים לראשות העיר. אולם ב-10 בינואר 1951 הוציא בג"ץ צו על תנאי המעכב את כניסתו לתפקיד לאחר שנטען שנציג הפועל המזרחי, דוד נוימן, שהצביע עבורו, הוא תושב פג'ה וכלל לא התגורר בפתח תקווה ביום הבחירות. ב-13 בפברואר 1951 קבע בג"ץ סופית שנוימן אינו רשאי להיות חבר מועצה וכהונתו של רשיש בוטלה. ניסיון של רשיש להיבחר שוב לראשות העיר לא צלח, לאחר שבגלל לחץ מצד מועצת גדולי התורה נסוג נציג פועלי אגודת ישראל זמנית מתמיכה בו, בגלל שלא היה דתי, ובמקומו כיהן כראש העיר, מרדכי קראוסמן נציג הפועל המזרחי שנכנס למועצה במקום נוימן, ורשיש היה סגנו. בנובמבר 1951, לאור לחץ של ראשי מפא"י על ראשי הפועל המזרחי במישור הארצי, וסירוב של דוד בן-גוריון לבקר בפתח תקווה עד העברת השלטון לידי נציגי מפא"י, הושגה הסכמה בקואליציה הפועלית על העברת ראשות העיר לידי רשיש. קראוסמן התפטר, רשיש נבחר לראשות העיר וקראוסמן ואידלסון היו לסגניו.
בעקבות טבח כפר קאסם ב-1956 התבקש למנות ועדה לבירור תביעות נפגעי הטבח. הוא העמיד את "זקן השומרים" אברהם שפירא בראשה.
בשנת 1959 נסע רשיש לחוץ לארץ ללא שמינה ממלא מקום, דבר שהביא לאי שקט בקואליציה שלו והביא אותו להודיע על הקדמת חזרתו. בדצמבר 1959 נבחר רשיש לכהונה שלישית בראשות העיר בראש קואליציה שכללה את מפא"י, אחדות העבודה, מפ"ם, מפד"ל, פועלי אגודת ישראל והפרוגרסיבים. רשיש נבחר לכהונה רביעית בנובמבר 1965 אך התפטר שנה אחר כך על פי צו מפלגתו כדי לפנות מקום לסגנו איש מפלגתו ישראל פיינברג, על פי הסכמה שהושגה עוד לפני הבחירות.
במהלך כהונתו התפתחה העיר בתחומים הבאים: הרחבה משמעותית של שטח השיפוט העירוני, קליטת עולים רבים וגידול משמעותי באוכלוסייה, בניית בתי החולים "השרון" ו"בית רבקה", בניית בית העירייה, בית התלמיד ובית "יד לבנים" והקמת שכונת נווה עוז.
פנחס רשיש נפטר בט"ו בסיוון ה'תשל"ח (1978). מנשואיו לאשתו הראשונה שרה נולד לו בן אחד ומאשתו השנייה חדווה לבית מורגנשטיין נולדו לו בן ובת. אשתו חדווה נפטרה בשנת 1970 ושניהם טמונים בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
ביאלובז'גי

היסטוריה

במאה ה-14 העניק קז'ימייז' השלישי, מלך פולין זכויות עיר לביאלובז'גי, שנקראה אז בז'גי (Brzegi). בשנת 1541 שב והעניק המלך זיגמונד הראשון ליישוב זכויות עיר. במאה ה-17 עברה הבעלות על העיר בין מספר משפחות אצולה פולניות. אוכלוסיית העיר עסקה בעיקר בחקלאות ובמסחר. ביאלובז'גי הייתה אחד המוקדים של "מרד ינואר" של 1863 לעצמאות פולין, מרד שדוכא על ידי האימפריה הרוסית.
בשנת 1910 חרבה העיר כמעט כליל בשרפה שפרצה בה. במלחמת העולם הראשונה נפגעה העיר קשה. שיקומה הסתייע בדרך ורשה-קרקוב, שנסללה דרכה.

קהילה יהודית

בעיר פעל האדמו"ר משושלת פשיסחה, רבי שרגא יאיר רבינוביץ'.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בביאלובז'גי כ-1,500 יהודים.
מספר ימים לאחר הפלישה הגרמנית לפולין כבש הוורמאכט את ביאלובז'גי. בתחילת 1941 הוקם בעיר גטו אליו הגיעו פליטים רבים, ומספר יהודי העיר הוכפל. בקיץ 1942 נסגר הגטו ובאוקטובר 1942 גירשו אנשי אס-אס ומשתפי פעולה את היהודים לעיירה הסמוכה דוביאשין (Dobieszyn) ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. כ-180 יהודים שנותרו בעיר גורשו למחנות עבודה, כנראה בהמשך אוקטובר 1942. 
בביאלובז'גי נותרו כ-180 יהודים והועסקו בהעברת רכוש היהודים למחסני הגרמנים. כעבור שלושה שבועות שולחו יהודים אלו למחנות עבודה, רובם לסקרז'יסקו-קמיינה.
ביאלובז'גי נכבשה על ידי הצבא האדום ב-16 בינואר 1945.
אוואריסטו פליצ'ה דאל'אבאקו

ביוגרפיה

דאל'אבאקו נולד בשנת 1675 בוורונה, אז ברפובליקה של ונציה  כבנו של הטוען המשפטי (causidico) דמיאנו דאל'אבאקו ושל אשתו, קלורינדה. אין פרטים רבים על שנות לימודיו בתחום המוזיקה. ייתכן כי השתלם בנגינה בכינור ובצ'לו אצל ג'וזפה טורלי, כנר ומלחין, בן מפורסם של העיר ורונה.  ייתכן שהחל משנת 1685 עבר ללמוד במודנה, שם התחיל מאוחר יותר את הקריירה האמנותית. 
על פעילותו במודנה במהלך השנים 1701-1696 נמצא תיעוד בארכיון העיר.  הוא ניגן ככנר,  לפעמים לצידו של  תומאזו אנטוניו ויטאלי. במופעי תיאטרון ואופרה, באירועים באקדמיה, טקסים כנסייתיים, מסיבות ונשפים. בשנת 1704 הוא הצטרף כ-Kammermusiker . הוא התוודע באותם הימים לאופרות ולאורטוריות של מלחינים מן האסכולה הונציאנית המאוחרת, כמו אנטוניו ג'אנטיני, קרלו פלוויצ'ינו, אנטוניו לוטי ומרק'אנטוניו זיאני. במודנה הכיר דאל'אבאקו גם את הסגנון המוזיקלי הצרפתי מכיוון שעל המוזיקה בנשפים ובחגיגות החצר היה אחראי הצרפתי אמברוויל. 
אחרי 19 בספטמבר 1701 אין יותר תיעוד על נוכחותו של דאל'אבאקו במודנה.
ב-1704 ניתן למצוא אותו במינכן בחצר של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה (1726-1679).כנראה בעידודו של פייטרו טורי, שהיה לו מעמד חשוב בתזמורת החצר ומאוחר יותר היה ליועץ ומנהל המוזיקה הקאמרית של החצר הבווארית, התמנה  דאל'אבאקו כצ'לן בתזמורת הקאמרית של הנסיך.  
אולם בגלל מלחמת הירושה הספרדית שהה הנסיך מקס אמנואל רק לעיתים רחוקות במינכן. תקופה נשאר דאל'אבאקו ללא עבודה וקיבל את משכורתו באיחור. בסופו של דבר, בינואר 1705 השתחרר ממשרתו במינכן לפי בקשתו. בינתיים הקים הנסיך במושבו בבריסל אקדמיה חדשה למוזיקה וכעבור זמן עבר אבאקו לשם והתקבל שוב לשירות הנסיך.   
בהמשך ליווה דאל'אבאקו את הנסיך הבווארי בנאמור, בכמה יישובים בחבל אנו כולל מונס (1706-1709) בצרפת - בקומפיין (1709) וכמו כן בפריז ובוורסאי (1709-1711). בארצות השפלה - כנראה במונס - התחתן עם מארי קלמאנס בולטינק. כבר בגלות התמנה אבאקו לקונצרטמייסטר של קפלת הנסיך מקסימיליאן השני עמנואל, במקביל עם המוזיקאי הוותיק מלכיאור דארדספין (1717-1643). עם חזרתו של הנסיך למינכן, ב-1715 המשיך דאל'אבאקו בתפקיד קונצרטמייסטר, ואחרי מותו של דארדספין משרתו הפכה לבלעדית. בנוסף התמנה ליועץ. אחרי שנת 1726, תחת שלטונו של הנסיך הבוחר החדש, קרל אלברכט, גם הוא חובב מוזיקה אך בעל טעם אחר, קרנו של אבאקו בחצר ירדה. בשנת 1737 עם מותו של פייטרו טורי, מנהל המוזיקה הקאמרית של הנסיך, לא אבאקו אלא ג. פראנדיני ירש את התפקיד. אבאקו המשיך להלחין מוזיקה קאמרית עבור החצרות המלכותיות הצרפתית וההולנדית והצרפתית עד שנת 1740 כשפרש לגמלאות.

חייו הפרטיים

מנישואיו למארי קלמאנס בולטינק נולדו לו חמשה ילדים. הבן הבכור בשם ז'וזף קלמאן אבאקו (ג'וזפה קלמנטה פרדיננדו אבאקו) (1805-1710), היה לימים למלחין וצ'לן.
דאל 'אבאקו קרא לו בשם ז'וזף קלמאן לכבוד הנסיך הבוחר של קלן, אותו הכיר בעת נדודיו עם החצר הבווארית בארצות השפלה.

יצירתו

המוזיקה של דאל'אבאקו חבה במיוחד להשפעתם של ויוואלדי ושל קורלי .
הוא תרם לקביעת סדר הקטעים בסונאטה בפרקלאסית.
כשגלה יחד עם החצר הבווארית, הגיע דאל'אבאקו גם לצרפת וספג השפעות צרפתיות, הבאות לידי ביטוי במיוחד באופוס 4 שלו

לקריאה נוספת

Julie Anne Sadie (red) - Guide de la Musique Baroque, Fayard, Les Indespensables de la Musique, Paris,  1995