google/wiki40b huggingface dataset:
ליאת שביט

קורות חיים

שביט נולדה, גדלה ומתגוררת בתל אביב. למדה בבית הספר התיכון עירוני י"ד. במהלך השירות הצבאי בצה"ל שירתה שביט כגרפיקאית אנימטורית.
לשביט תואר ראשון מהחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. לאחר סיום לימודיה החלה לעסוק באופן מקצועי בכתיבה וביצירה לעיתונות ולטלוויזיה.
שביט מתגוררת בתל אביב יחד עם בן זוגה. לזוג שלושה ילדים.

יצירתה

בשנת 2012 החלה שביט לכתוב את "באנה באנה", מדור סאטירי בעיתון הארץ (יחד עם שחר סגל, מיקה אלמוג, לילך לשם־ברנע ועוד) שהתפרסם על כפולת עמודים בעיתון בכל יום שישי, תחת הכותרת "נשים מתפרעות על עמוד", והיה פרי עטן של כותבות וקומיקאיות.
החל משנת 2007 כתבה שביט את מדור הסאטירה של העיתון ידיעות אחרונות: "מבקרי המדינה", במסגרת "המוסף לשבת".
שביט היא מיוצרי תוכניות הטלוויזיה מלחמת המינים, חברות ונבסו.
על המועמדות לפרס אמי לסדרה "נבסו" ועבודת הכתיבה המשותפת ("חברות" ו"נבסו") במהלך 9 השנים האחרונות (החל משנת 2010 בערך) עם התסריטאי שי בן עטר: (....) "קיבלנו את זה בהפתעה, גם לא ידענו אם זה על "חברות" או "נבסו". אנחנו 8-9 שנים כותבים כל יום ביחד (...) בצורה מסודרת.
גילינו שעד היום בכל הסיטקומים האמריקאיים מעולם לא הופקה סדרה שיש בה זוג של שחור ולבנה. זה מסובך כנראה יותר ממה שחשבנו. במשך שנים אנחנו צוחקים מסדרות אמריקאיות, הגיע הזמן שיצחקו מסדרות שלנו".
אתר הפרדסנות ע"ש מינקוב

היסטוריה

המושבה רחובות הוקמה בשנת 1890 לאחר שיהושע חנקין רכש 10,624 דונם בח'ירבת דוראן ואגודה פרטית בשם "מנוחה ונחלה" התיישבה במקום. בתחילה גידלו במושבה שקדים וגפנים. אך לאחר שמזיק פגע בשקדים גידולם הופסק. כיוון שהמושבה הייתה עצמאית ולא חלק ממושבות הברון רוטשילד קשה היה לשווק את היין. איכרי רחובות החליפו שני גידולים אלה באחרים. הם התמקדו בגידול פרי הדר וקראו ליישובם "עיר ההדרים".

הפרדס בעת פעילותו

משפחת מינקוב נמנתה על המשפחות הראשונות במושבה רחובות. זלמן מינקוב, אשר היה חובב תיאטרון ונשוי למוזיקאית משווייץ החליט, לאחר שנואש מגידול גפנים, לעבור לגידול פירות הדר. בשנת 1904 הוא רכש שטח קרקע של 100 דונמים במרחק של כ-2 ק"מ מצפון לרחובות, וסמוך לדרך רמלה שהובילה מיבנה לרמלה (כחלק מדרך הים העתיקה).
פעולתו הראשונה של מינקוב בפרדס הייתה חציבת באר. מכיוון שעומק מי התהום בשטח הפרדס היה רב, נזקק מינקוב לחפור באר בעומק של 23 מטרים, אשר קוטרה למעלה משישה מטרים, ואשר דפנותיה חוזקו בלבנים. שאיבת המים מהבאר נעשתה באמצעות משאבה מונעת בקיטור. המים מהבאר הועברו לברכת אגירה ומשם בתעלות אל העצים בפרדס.
מינקוב בנה בפרדס חצר מוקפת חומה, ובה שער הפונה לדרך רמלה, ושער הפונה לנטיעות. החצר כללה את הבאר, בית אריזה, מחסנים, אורווה, חדר אוכל ושירותים, בית לשומר ומשרד למנהל הפרדס. עם הזמן נבנו בפרדס מסילות שעליהם נסעה 'טרזינה' אשר שימשה להעברת התפוזים הקטופים אל בית האריזה. בבית האריזה מוינו התפוזים לפי גדלים וסוגים ונארזו בארגזי עץ אשר נבנו על ידי נגרים. מבית האריזה הועברו ארגזי התפוזים בשיירות של גמלים לנמל יפו.
מינקוב העסיק רק פועלים יהודים כיוון שדגל ב"עבודה עברית". ברבות השנים נודע פרדס מינקוב בזכות אנשי העלייה השנייה המפורסמים שעבדו בו וכללו את יוסף אהרונוביץ' (עורך הפועל הצעיר), בן ציון ישראלי, נח נפתולסקי, מאיר רוטברג, י.ח. ברנר,  א.ד. גורדון ורחל המשוררת.
מינקוב לא זכה ליהנות מפרי עמלו שנים רבות. שבע שנים לאחר נטיעת הפרדס, בגיל 34 בלבד, הוא נפטר והשאיר אחריו את רבקה אשתו וילדיו יובל וזלמה (נקראה ע"ש אביה, כיוון שנולדה ביום בו נפטר - 22 בנובמבר 1911). רבקה לא הצליחה למלא את מקומו, מכרה את הפרדס ושבה לשווייץ.
הפרדס נרכש על ידי שתי משפחות יהלומנים מבלגיה - טולקובסקי ופישר. בשנת 1924 רכשה משפחת גוטהילף את חלקה של משפחת טולקובסקי ועיבדה אותו כעשר שנים. משנת 1934 השטח עבר לבעלות בלעדית של משפחת פישר ומשפחת גוטהילף המשיכה לעבד את הפרדס בשכר.

החורבן והשיקום

מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, הופסקה בפרדס העבודה החקלאית, עקב כניסתם של אמצעים מודרניים בפרדסים סמוכים כגון בתחום השקיה והאריזה. לא הייתה עוד הצדקה כלכלית להמשיך ולעבד פרדס זה. הקרקע נמכרה לאיש נדל"ן והמקום הפך לעיי חורבות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה ישראלה קומפטון, מנהלת סניף החברה להגנת הטבע ברחובות, לפעול לשיקום הפרדס ההרוס. היא רתמה למאבקה את סניף החברה להגנת הטבע בעיר ואת המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות. בעזרת תרומתו של פרנסיס מינקוב, נכדו של אחיו של זלמן מינקוב המתגורר בשווייץ, הושג ההון לתחילת עבודות השימור.
הפרדס, "בייארת אל מינקוב", הפך למוזיאון אשר מציג את תולדות ענף הפרדסנות העברית בארץ ישראל.
טויוטה היילקס

מוניטין

לטויטה היילקס מוניטין של רכב חזק ובלתי שביר המסוגל לעבוד בכל תנאי שטח ובכל מצב, ברבות השנים ארגוני מילציה וארגוני מורדים השתמשו ברכב לשימושים צבאים כגון ירי במכונת ירייה המותקנת על חלקו האחורי של הרכב ושינוע כוחות בתנאי שטח קשיים, בשנת 2010 במסגרת תוכנית הטלוויזיה של ה-BBC טופ גיר ניסה צוות התוכנית להרוס ככל האפשר את הרכב על מנת לבדוק את רמת השרידות שלו, בין השאר הרכב הועמד על בניין רב קומות בעת שהבניין פוצץ, נסע במהירות במדרגות, התנגש בעץ, הוטבע בים ועבר דרך צריף על מנת לרסקו אך לאחר כל הניסוים הרכב הניע ונסע

דור ראשון N10 1972–1968

הרכב יוצר לראשונה בשנת 1968 כדגם בעל 2 דלתות וכלל מנועי בנזין בגודל 1.5, 1.6, 1.9 ו-2.0 ליטר ובעל תיבה ידנית של 4 הילוכים.

דור שני N20 1978–1972

הדגם הבא של היילקס הN20 יוצר עם מנועי בנזין בנפח 1.6, 2.0 ו-2.2 ליטר שהיו מעט גדולים יותר מן הדגם הקודם, בדגם זה התווסף הילוך חמישי.

דור שלישי N30, N40 1983–1978

הדור שלישי של ההיילס שווק לשוק האמריקאי ולראשונה יוצר כרכב בעל 4 דלתות וחמישה מושבים, הדגם יצר לראשונה בנוסף למנועי הבנזין בנפח 1.6, 1.8, 2.0, 2.2 ו-2.4 ליטר גם מנוע דיזל בנפח 2.2 עם הילוכים אוטומטים בעלי 3 הילוכים.

דור רביעי 1983–1988 דגמים N50, N60, N70

בדגם זה שווק גם דגם בעל אפשרות להלבשת ארגז על החלק האחורי של הרכב ובכך ליצור תא מטען סגור.
מספר הדגמים והאפשרויות הורחבו והרכב נמכר בגרסאות של 2 ו-4 דלתות, בנפחי מנוע 1.6, 2.0, 2.4, 3.0 בנזין, 2.4 עם מנוע טורבו בנזין ו-2.2, 2.4 עם מנוע דיזל ו-2.4 מנוע טורבו דיזל.
כמו כן נוסף דגם אוטומטי בעל 4 הילוכים בנוסף לדגמים הידניים בעלי 4 ו-5 הילוכים.

דור חמישי N80 N90, N100, N110 1997–1988

הדור החמישי של הרכב הסב את דרכו מרכב עבודה בלבד לרכב אשר מסוגל לעבור לשטח, יוצרו מספר דגמים ארוכים וגבוהים ומספר דגמים בעלי 2 דלתות ו-5 מושבים בשיטת כיסא מתקפל.
הרכב יוצר עם מנועי בנזין בנפח 1.6, 2.4 ו-3.0 ומנועי דיזל 2.4 ו-2.8 בתיבות הילוכים ידניות של 5 הילוכים ובתיבה אוטומטית של 4 הילוכים.

דור שישי N140, N150, N160, N170; 2005–1996

זהו הדור האחרון שיוצר ביפן ולשוק היפני, הדור השישי התאפיין במתיחת פנים של הרכב והגדלתו, הרכב שווק עם מנועי בנזין 2.0, 2.4, 2.7 ו-3.4 מנועי טורבו דיזל 2.4 ו-2.5 ומנועי דיזל 2.8 ו-3.0 בדגמים אלה שווקו גם רכבי מעט ספורטיביים עם התאמה לנסיעה מהירה.

דור שביעי AN10, AN20, AN30; 2015–2004

לאחר סיום היצור ביפן הועבר מרכז היצור של הילקס לתאילנד שם הוסב לשימוש נוסף כמונית וכרכב מנהלה עקב יכולת הסחיבה הרבה שלו.
בדור השביעי הרכב יוצר במספר דגמים בהם רכב בעל 2 או 4 מושבים בעל הנעה קדמית ואחורית 4*4, רכב בעל הנעה קדמית 2*4, כלי רכב בעלי תיבת הילוכים ידנית בעלתי 5 הילוכים או תיבות אוטומטיות בעלות 4 ו-5 הילוכים, נפחי המנוע בדגמים אלו הם: בנזין 2.0, 2.7 ו-4.0 ודיזל 2.5 ו-3.0.
אחמט נג'דט סזר

ביוגרפיה

סזר נולד באפיונקראהיסר וסיים את לימודיו התיכוניים בעיר ב-1958. הוא הוסמך במשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אנקרה ב-1962, והחל את הקריירה שלו כשופט באנקרה. סזר כיהן כמשקיף בבית המשפט העליון לערעורים באנקרה.
ב-1978 קיבל תואר LL.M במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אנקרה.
ב-7 במרץ 1983 נבחר לתפקיד שופט בבית המשפט העליון לערעורים, לאחר שזכה להמלצתם של שלושה מחברי ועדת התכנון של בית המשפט העליון. ב-1988 נבחר לתפקיד חבר בית המשפט לחוקה של טורקיה על ידי הוועדה, וב-6 בינואר 1998 נבחר לשופט העליון של בית המשפט לחוקה.
בשנת 2000 בחרה בו האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לנשיאהּ העשירי של טורקיה במקום סוליימאן דמירל, אשר כיהן בתפקיד במשך שבע שנים. סזר נכנס לתפקידו ב-16 במאי 2000 וסיימו ב-16 במאי 2007. לאחר מכן שימש בתפקיד עד לבחירתו של עבדוללה גול לנשיא האחד-עשר של טורקיה, ב-28 באוגוסט 2007.
סזר ידוע כתומך בחילון טורקיה ובכניסת טורקיה לאיחוד האירופי בהתאם להשקפת הממשלה. מאז כניסתו לתפקיד היו מקרים שבהם הביע השקפה החולקת על זו של ראש הממשלה, רג'פ טאיפ ארדואן.
גוברצ'וב

יהודי גוברצ'וב

מהמאה ה-19 התקיימה בגוברצ'וב קהילה יהודית מאורגנת, עם בית כנסת, בית מדרש ובית עלמין, וכן ישבו בה חסידויות שונות.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה נערכו ביהודי הכפר פרעות בידי האוכלוסייה הפולנית המקומית, בהן נשדד רכוש יהודי, ומספר יהודים נרצחו.
בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בכפר כ-450 יהודים, כשליש מסך תושביו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה, עד שב-1942 שכנו בו כאלף יהודים. יהודי הכפר הועסקו בתקופה זו בעבודות כפייה בכפר הסמוך יוזפוב.
בספטמבר 1942 שולחו יהודי הכפר למחנה ההשמדה טרבלינקה. מחנה העבודה שהוקם ביוזפוב הסמוכה חוסל בשנת 1943.
מדעי הרוח

שמו המדעי

המונח "מדעי הרוח" נתקבע בעברית בעקבות השפעתה הניכרת של השפה הגרמנית על התרבות האקדמית העברית-הישראלית בראשיתה. בעוד שבאנגלית (וכן במספר שפות נוספות בהטיה שונה), נקרא תחום זה "Humanities" (מן המילה בן אדם – Human); הרי שבגרמנית המושג נקרא Geisteswissenschaften (רוח – Geistes ומדע – Wissenschaft). מושג גרמני זה התפתח עם עלייתן של האוניברסיטאות הגרמניות בעידן הנאורות, והוא מבליע בתוכו את רוח התקופה מתוך הנחה כי המדע מסוגל לתת כלים אמפיריים גם להתמודדות עם סוגיות אנושיות.
מדעי הרוח מול עולם המדע והמחקר:
כיום, נהוג לומר כי מדעי הרוח אינם מדע במובנו המקובל, שכן הם עוסקים בשאלות שאינן ניתנות להוכחה ניסויית (אמפירית). מדעי הרוח מניחים כי העוסק בהם הוא אדם פעיל, שאינו מגלה חוקיות חיצונית לו, אלא משיג בהכרתו את עצם קיומו וקיום המציאות. ניתן לטעון כי מדעי הרוח מחייבים את העוסק בהם להיות הסובייקט והאובייקט שלהם.
לדוגמה, פסיכולוגיה היא המדע החוקר את נפש האדם באופן חיצוני לחוקר, כלומר חוקר הפסיכולוגיה שואף לנסח חוקים כלליים, כאשר אינו מתייחס אל עצמו ככפוף לחוקים אלו (אפילו חוקר פסיכולוגיה החוקר את עצמו, מתייחס אל עצמו כאל מושא חקירה, ולא כאל מבצע החקירה).
הפילוסופיה, לעומתה, חוקרת את האדם מתוך נקודת מוצא כי החוקר משיג את ההבנות הפילוסופיות על קיומו ומתוך קיומו, ולא מתוך התבוננות במציאות חיצונית לו. הפילוסוף חייב להיות מזוהה עם השגות הפילוסופיה, ואינו מתייחס אליה כאל תחום חיצוני לו.
בהתאם להבחנה זו הפילוסופיה נמנית עם מדעי הרוח, ואילו הפסיכולוגיה אינה נמנית עמהם.
דוגמה נוספת היא האנתרופולוגיה, שהיא חקר התרבות ויחסה אל החברה האנושית. האנתרופולוגיה אינה מצריכה הזדהות של החוקר עם תוצאות חקירותיו, והיא מבוססת על ניסוי והתבוננות חיצוניים לחוקר, על מציאות נפרדת ממנו.
לעומת האנתרופולוגיה, חקר הספרות מחייב את החוקר לחוות בעצמו את הספרות, ואינו מאפשר מדידה חיצונית שלה.
מדעי הרוח אינם מנותקים מהשיטה המדעית הרגילה, המבוססת על ניסוי חיצוני לחוקר, ולעיתים נעזרים בה. כמו כן, קיימים מדעים רגילים רבים הכוללים בתוכם השגות מתחום מדעי הרוח (הדוגמה הבולטת ביותר היא הפסיכולוגיה, המושתתת בבסיסה על הנחות פילוסופיות).
הלה הדס

הִלה הדס-עבו (נולדה ב-3 בדצמבר 1958) היא מנכ"לית אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש משנת 2007, מנכ"לית המכללה האקדמית אחווה (2000–2006) וחברה בשולחן העגול הבין מגזרי של משרד ראש הממשלה משנת 2016.

ביוגרפיה

הדס גדלה ברמת גן בתם של הדסה ויחיאל עבו, אחות ל-3 אחים, נצר למשפחת עבו, משפחה יהודית שעלתה מאלג'יר לגליל ופעלה רבות לחיזוקו של היישוב היהודי באזור. היא בוגרת תיכון בליך. עם סיום לימודיה התגייסה לצה"ל בשנת 1977 ושנה לאחר מכן סיימה קורס קצינות. בשנים 1979–1980 שרתה בתפקיד מפקדת יחידת חיב"ה (חיילות בשרות המשטרה) בתל אביב, פיקוד מרכז ובשנים 1980–1981 שימשה כסגנית קצינת ח"ן בפיקוד דרום. לאחר שחרורה מצה"ל היא החלה את לימודיה האקדמיים במדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היא בוגרת תארים ראשון (1984), שני (1987), שלישי (1992) ופוסט-דוקטורט (1995) מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1995–1998 ניהלה הדס את החטיבה האקדמית לתואר ראשון במכללה האקדמית אחווה. ב-1998 הצטרפה לבן זוגה שהוצב בחיל האוויר האמריקאי מטעם חיל האוויר הישראלי עד לשנת 2000. עם שובה לארץ החלה לנהל את המכללה האקדמית אחווה עד לשנת 2006 ובשנת 2007 החלה לנהל את אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש.
באפריל 2019 נבחרה הדס להדליק משואה בטקס יום העצמאות.

חייה האישיים

הדס נישאה לבועז, טייס בחייל האוויר הישראלי ולאחר מכן טייס בחברת אל על. לזוג נולדו שלושה ילדים ניר, עדי וניצן. עדי, נפטרה מסרטן בשנת 2003 בגיל 16 ולאחר מכן נפטר גם בועז, בן זוגה, מסרטן בשנת 2012. היא מתגוררת במודיעין-מכבים-רעות.
סבסטיאן הקדוש

תולדות חייו

לפי חיבור מראשית המאה ה-5, אשר יוחס בעבר בטעות לאמברוזיוס הקדוש, ולפי מקראת הזהב, הוא היה בן גאליה נארבוננסיס אשר התחנך במילאנו ושימש כקצין במשמר הפרטוריאני בתקופתם של הקיסרים דיוקלטיאנוס ומקסימנוס. הוא פעל בחשאי להפצת הנצרות בקרב אסירים ואנשי צבא רומאים, ואף מיוחסים לו מספר ניסים בהם ריפוי אישה אילמת. 
משהתגלה לבסוף, בשנת 286, נדון בגין בגידה ונקשר לעץ. מטח חיצים נורה לעברו והוא הותר במקום לדמם למוות. באורח נס הוא לא מת, ואירנה הקדושה, נוצרייה מרומא, באה לחפשו במקום על מנת להביא את גופתו לקבורה. היא הביאה אותו לביתה וסעדה אותו. בעת שהותו אצלה, ריפא ילדה עיוורת מעיוורון. הוא נתפס שוב והוצא להורג במכות אלה. לפי חיבור משנת 354 הוא נקבר בקטקומבות בוויה אפיה, ולפי המסורת שמורים שרידיו בכנסיית סבסטיאן הקדוש מחוץ לחומות (San Sebastiano fuori le mura) ברומא.

פולחן

פולחנו של הקדוש החל במאה ה-4 והגיע לשיאו במאות ה-14 וה-15. יום חגו חל ב-20 בינואר במערב וב-18 בדצמבר במזרח.
בדומה לגאורגיוס הקדוש, היה גם סבסטיאן הקדוש חייל, וככזה נחשב אף הוא לפטרונם של החיילים. בשל ירי החצים בו הוא נחשב גם לפטרונם של הקשתים. מעשה הירי מתקשר גם אל העובדה שמיוחסת לקדוש היכולת לשעות לתחינתם של חולי הדבר, דבר המזכיר שילוב דומה שהתקיים אצל האל היווני אפולו. לפי המסורת מגפת דבר שפקדה את לומברדיה פסקה עם הקמת מזבח שהוקדש לו, ומאוחר יותר, בשנת 680, נגאלה גם העיר רומא ממגפה קשה בשל התערבותו. היו שכללו את סבסטיאן הקדוש בין ארבעה-עשר הקדושים המסייעים, אך לרוב שמו נפקד מרשימה זו. עוד נחשב הקדוש לפטרונם של ספורטאים ואתלטים, ושל הערים אורמי במלטה, סן סבסטיאן בספרד, ריו דה ז'ניירו בברזיל והערים קזרטה ופטיליה פוליקאסטרו (Petilia Policastro) באיטליה.

באמנות

באמנות מתואר סבסטיאן הקדוש כגבר צעיר ואתלטי, כיאה למעמדו כחייל וכפטרונם של הספורטאים והאתלטים. הסצנה הפופולרית ביותר מתולדות חייו היא ירי החצים לעברו, ובמידה פחותה מזו, שחרורו כשהוא מדמם מהעץ אליו נקשר, עם תום האירוע.
בשנת 1911 הוציאו המחזאי האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו והמלחין הצרפתי קלוד דביסי את היצירה הקולית מות הקדושים של סן סבסטיאן. את תפקיד סבסטיאן הקדוש נתנו שני היוצרים לאידה רובינשטיין, והארכיבישוף של פריז הביע את זעזועו לנוכח הליהוק של קדוש נוצרי לאשה יהודייה. זמן קצר לאחר מכן הוכנסו יצירותיו של ד'אננוציו לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית (ה"אינדקס").  
בשנת 1975 יצא סרטו של דרק ג'רמן, "סבסטיאן", המציג בלטינית את סיפור חייו של סבסטיאן הקדוש.
בשירה העברית מוכר סבסטיאן הקדוש בזכות יונה וולך שכתבה בספרה 'שירה' שיר בשם זה, שבו נכתב, בין השאר: 
רָצִיתִי לְהָקִים עַל שְׁמוֹ/
מַשֶּׁהוּ שֶׁיַּגְשִׁים סֶבָּאסְטְיַאן/
מַשֶּׁהוּ כְּמוֹ/
בֵּית יֹורֵי בַּקֶּשֶׁת/
שֶׁמֵּחֲרַכָּיו רוֹאִים עִיר וְרֻדָּה
אלפבית קשובי

אלפבית קשובי הוא האלפבית של השפה הקשובית (kaszëbsczi alfabét, kaszëbsczé abecadło), צורת כתב המבוססת על האלפבית הלטיני וכוללת כ-34 אותיות.

אותיות האלפבית הקשובי

34 האותיות באלפבית הקשובי הן:
A, Ą, Ã, B, C, D, E, É, Ë, F, G, H, I, J, K, L, Ł, M, N, Ń, O, Ò, Ó, Ô, P, R, S, T, U, Ù, W, Y, Z, Ż
אנטוניה סן חואן

ביוגרפיה

נולדה בלאס פאלמאס דה גראן קנריה, שנמצאת בקהילה האוטונומית של האיים הקנריים בספרד. בגיל 17 עברה למדריד על-מנת לעבוד. בשנים הראשונות עבדה בעיקר כשחקנית תיאטרון בהצגות קלאסיות וכן בהופעות קברט ומונולוגים בפאבים. פרסומה העיקרי הגיע בעקבות תפקידה בסרטו של פדרו אלמודובר מ-1999, "הכל אודות אמא". על תפקידה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס גויה (הנחשב למקביל הספרדי לפרס האוסקר האמריקאי) ל"תגלית השנה". תפקדיה זה זיכה אותה גם בפרס איגוד השחקנים הספרדי. בשל תפקידה הבולט בסרט של אלמודובר, דבק בה לעיתים הכינוי "נערת אלמודובר" (כינוי שדבק לשחקניות נוספות שהשתתפו בסרטים שלו, כגון כרמן מאורה, ססיליה רות, פנלופה קרוז ולולס לאון). בראיונות עמה הביעה סן-חואן חוסר שביעות רצון מכינוי זה.
בשנים 2010–2009 שיחקה סן-חואן בסדרת הטלוויזיה La que se avecina, סדרת ההמשך של Aquí no hay quien viva (אחת הסדרות הפופולריות ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה הספרדית). סן-חואן שיחקה בסדרה לצד שחקנים כמו מריבי בילבאו ומריה אדאנס, והיא גילמה בסדרה את הדמות של אסטלה ריינולדס (Estela Reynolds), אחת הדמויות הפופולריות והבולטות ביותר בסדרה. גם בן-זוגה של סן-חואן, לואיס מיגל סגי, משחק בסדרה. בשנת 2012 חזרה סן-חואן לשחק בסדרה והצטרפה לעונתהּ השישית. באותה העונה הצטרף לסדרה גם פרננדו טחרו, המגלם את פרמין טרוחיו, בן זוגהּ לשעבר של ריינולדס.
בשנת 2010 הנחתה את התחרות למלכות דראג בקרנבל של לאס פאלמאס דה גראן קנריה.
סן-חואן זוכה לפופולריות רבה גם בשל המונולוגים שלה במופע התיאטרון "El Club de la Comedia" (מועדון הקומדיה), המשודר גם ברשתות טלוויזיה שונות.
סן-חואן מנהלת חברת הפקות תיאטרון משלה.
בני דודקביץ'

ביוגרפיה

בני דודקביץ' נולד בתל אביב ב-3 בספטמבר 1948, בן בכור בין שני אחים. למד בבתי הספר הדתיים תחכמוני ועירוני ח'. סיים תיכון ב"בית הספר הריאלי תל אביב" (שנסגר בינתיים). היה חבר בתנועת הצופים הדתיים ("שבט העדה") בתל אביב ובצופי ים בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הנדסה והשתתף במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת שלום הגליל.
נשוי כארבעים שנה למרגוט דודקביץ'. אב לנועה, יואב וגיל וסב לארבעה נכדים. מתגורר במושב רמת רזיאל, בהרי ירושלים.

לפני ומחוץ לרדיו

את הקריירה העתונאית התחיל דודקביץ' הנער ככתב בבטאון תנועת הצופים "היה נכון".
לראשונה קיבל תשלום עבור כתבות מאחד העיתונים שבהוצאת אצבעוני, אשר סיקר את משדרי הטלוויזיה הישראלית ובו כתב על פסטיבל סן רמו ועל אמנים שהופיעו בשעתו בטלוויזיה.
תקופה קצרה עבד בשבועון Love (שהיה אמור להתחרות ב"להיטון" שקם באותה שנה), אך עזב כעבור כמה חודשים ועבר לעולם הקולנוע, בו עבד כארבע וחצי שנים וערך את המדור "בשצף קצב" - חמישה עמודי חדשות וכתבות על אמנים בעולם. לאחר מלחמת יום כיפור, כשנמכר העיתון ל"להיטון", עבר גם דודקביץ' ל"להיטון".
בשנות ה-80 שימש כתב בישראל של שני עתוני המוזיקה בילבורד האמריקני ו-Music Week הבריטי, בהם דיווח על תעשיית המוזיקה הישראלית והעביר להם את טבלאות מצעדי הפזמונים הלועזיים. באותו עשור היה גם מנהל מוזיקלי בתוכנית הטלוויזיה "זה הזמן" שהגיש רם עברון ושם הביא, בין השאר, לשידור חי את פיטר פול ומרי ומרסדס סוסה.

ברדיו

דודקביץ' התקבל לעבודה ברשות השידור לאחר שסיפר בתוכנית "זה קרוב ללבי", של רות נבו, על הבוטלגים של להקת החיפושיות והשמיע רבים מהם. דרורה בן אב"י, שהייתה מנהלת חטיבת הבידור, שמעה והחליטה לצרף אותו לצוות העובדים. הוא ערך תוכניות מוזיקה ברשת ג', בין השאר, "מצעד הפזמונים הלועזיים" משנת 1974 עד 1991. לפי קריטריון שקבע הוצגו במצעד רק שירים שצעדו במצעדי העולם, בעיקר בארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, צרפת ואיטליה. הוא "לימד" אמנים זרים לברך את המאזינים בעברית: "שלום למאזיני רשת ג', כאן..." וכך בירכו את המאזינים אלטון ג'ון, להקת אבבא, הבי ג'יז, בארי וייט, גלוריה גיינור, סופרטרמפ, אריק קלפטון ועוד.
הוא ערך את התוכניות "מופע רוק, רוק כבד ומוזיקת פאנק", "רדיוטק - פזמונים בשצף קצב" (תוכנית הדאנס-דיסקו הראשונה בישראל) ו-"איזה לילה".
לאחר הפיכתה של רשת ג' לתחנת רדיו המשדרת מוזיקה עברית ובעקבות הגעתם של כוכבי זמר בין לאומיים להופעות בישראל, הציע לו מנהל חטיבת החדשות ברשת ב', שלום אורן, לעבור לרשת ב' ולעסוק בה בשני תחומים: 1. סיקור ביקוריהם של אמנים זרים בישראל, 2. אספקת ידיעות על כוכבי פופ גדולים למהדורות החדשות וכתבות ליומני החדשות על אירועי פופ וזמרי פופ. במקביל ניתנה לו פינה יומית של חדשות פופ במסגרת מגזין "יומן חוץ - השעה הבינלאומית של קול ישראל".
בשנת 2000 הציע לו מנהל חטיבת החדשות מיכאל מירו לשמש כתב לנושאי בית הנשיא ובו סיקר את פגישותיהם של נשיאי ישראל עם פוליטיקאים בארץ ובחו"ל ואת האירועים שנשיאי ישראל השתתפו בהם, או היו חלק מהם: פגישות, טקסים, ארוחות ממלכתיות וכדומה. הוא ליווה את הנשיאים משה קצב, שמעון פרס וראובן ריבלין, והתלווה אליהם גם לביקורים ממלכתיים בחו"ל.
בנוסף עסק במוזיקת פופ, והגיש את התוכנית "רוק קלאסי".
בני דודקביץ' פרש לגמלאות באוקטובר 2015.
המיתולוגיה של האינקה

המיתולוגיה של האינקה היא מיתולוגיה שהתפתחה בתרבות האינקה - התרבות שהתקיימה באזור פרו של היום, לפני הכיבוש הספרדי. ככל מיתולוגיה היא כוללת סיפורים שמאמיניה מחשיבים לתיאורים אותנטיים של ההיסטוריה והיא בסיס למערכת האמונות והסמלים של בני העם המאמין בה. מכיוון שככל הנראה לא הייתה לבני האינקה מערכת כתב, מקור הידע הקיים אודות עולמם הדתי הוא בכתבי הספרדים שצאצאי האינקה עזרו בכתיבתם לאחר כיבוש האימפריה ובעדויות ארכאולוגיות.

אגדות האינקה

מייסד השושלת הראשונה של ממלכת קוסקו היה מאנקו קאפאק. באגדה אחת הובא מאנקו קאפאק ממעמקי אגם טיטיקקה בידי אל השמש אינטי או שנולד לאל השמש. אגדה אחרת סיפרה כי היה בנו של טיקי ויראקוצ'ה. עם זאת, לא הותר לפשוטי העם לומר את שמו של ויראקוצ'ה, דבר המסביר את הצורך בשתי אגדות. 
במיתוס אחד נולדו מאנקו קאפאק ואחיו פאצ'אקמק לאל השמש אינטי, הידוע גם בשם "אָפּוּ פּוּנְצָ'אוּ". מאנקו קאפאק עצמו נערץ כאל השמש והאש. על פי אגדה זו, מאנקו קאפאק, אחיו ואחיותיו נשלחו לארץ בידי אל השמש והופיעו מתוך מערת פאקאריטמבו, כשהם נושאים מטה זהב הקרוי "טאפאק-יאוּרי". הם הונחו להקים את מקדש השמש לכבודו של אל השמש אביהם, במקום בו ישקע המטה באדמה. כדי להגיע לקוסקו הם פסעו דרך מערות תת-קרקעיות. במהלך המסע אחד הפך אחד מאחיו (וייתכן שמדובר באחת מאחיותיו) לאבן ("הוּאקה" כינוי לחפץ קדוש בדת האינקה). 
בגרסה אחרת של אגדה זו במקום לצאת ממערה בקוסקו הופיעו האחים והאחיות מתוך מימי אגם טיטיקקה.
באגדת טיקי ויראקוצ'ה, היה מאנקו קאפאק בנו של טיקי ויראקוצ'ה מ"פאקרי-טאמפו" הידועה כיום כ"פאקאריטמבו" (25 ק"מ דרומית לקוסקו). הוא ואחיו "אָיָאר אינקה", "איאר קאצ'י" ו"אייאר אוּצ'וּ" ואחיותיו "מאמא אוֹקלוֹ", "מאמא הוּאקוֹ", "מאמא ראאוּה" ו"מאמא קוּרה" חיו בקרבת קוסקו ואיחדו את עמם ואת עשרת ה"איילו" (קהילה המורכבת מכמה משפחות) שפגשם במסעם על מנת לנצח את השבטים של עמק קוסקו. גם באגדה זו מופיע מטה הזהב, שמקובל להניח כי ניתן למאנקו קאפאק בידי אביו. לאגדה כמה תיאורים, אך בהתאם לכמה מהגרסאות קנא מאנקו הצעיר באחיו הבוגרים, בגד בהם והרגם, וכך הפך לשליט יחיד על קוסקו. כדי לקיים את טוהר מוצאו האלוהי נשא מאנקו קאפאק את אחותו הבכורה מאמה אוקלו לאישה. בכך החל מנהג שנמשך עד שהאימפריה הגיעה לקיצה, ולפיו, אף על פי שלקיסר האינקה היו נשים רבות, האישה הרשמית הייתה על פי רוב אחת מאחיות הקיסר.
מרדכי שטרנברג

קורות חייו

נולד בכפר פינס לרבקה ולרב משה שטרנברג, שהיה רב היישוב. טרם הגיעו לגיל בר-מצווה נפטר אביו, ואימו עם ארבעת ילדיה עברו לגור בירושלים. למד בישיבת נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים, בה למד בחברותא כשנה וחצי עם ראש הישיבה הרב אליהו מישקובסקי, ממנו קיבל את דרך הלימוד בסגנונו של הרב שמעון שקופ. נשא את בתו של הרב משה לוין, רבה הראשי של נתניה.
בהמשך עבר בעקבות אחיו התאום, הרב עמיאל שטרנברג, לישיבת מרכז הרב, שם למד בעיקר אצל הרב מרדכי פרום ואצל הרב אברהם שפירא. שימש כר"מ בישיבת ניר קריית ארבע יחד עם הרב מיכאל הרשקוביץ. בגיל 25 מונה לר"מ בישיבת מרכז הרב על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק. במהלך השנים לימד הרב שטרנברג את השיעור המבוגר ביותר בישיבה והתאפיין בשיעורי גמרא מעמיקים. רבנים רבים המשמשים כרמי"ם בישיבות למדו אצלו, והוא נחשב כמתווה דרך בלימוד עיון בישיבות מהזרם הדתי לאומי.
שיטתו ממשיכה במידה מסוימת את זו של הרב שמעון שקופ. היא מתאפיינת בהנחת סברות מופשטות וכלליות ומתוכן ירידה לפרטי הסוגיה. בשונה מדרך הלימוד הבריסקאית אין הוא מקבל חילוקים שאינם מנומקים היטב בסברה. לרוב הרב שטרנברג מעדיף לומר שכל המפרשים הסכימו להגדרות הבסיסיות היסודיות, ונחלקו רק בניואנסים ופרטים.
בשנת תשמ"ח הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל הרב אברהם שפירא.
בשנת תשנ"ח (1997), עם הקמת ישיבת הר המור, מונה לעמוד בראשה לצד אחיו הרב עמיאל. עד לפרישה לימד במכון מרחבים בירושלים.
הרב שטרנברג לימד בעבר גם בישיבת בית אל, ישיבת גבעת שמואל ובישיבת אור עציון. כיום הוא מלמד בישיבות עטרת ירושלים, מעלה אליהו ועטרת נחמיה. תלמידים מישיבת שבי חברון באים לשמוע שיעורים מפיו בירושלים.
פצחן מצוי

תפוצה

הפצחן נפוץ ביבשות צפון אפריקה (בסמוך למקור מים, במיוחד ליד הים התיכון והאוקיינוס), אירופה ואסיה, ומצוי בעיקר ביערות ובחורשות.
בארץ תת-המינים נמצאים בגליל, בכרמל ובירושלים, לעיתים גם במישור החוף.

מראה חיצוני

אורכו של הפצחן 19-18 ס"מ, אורך כנפיו שלו 33-29 ס"מ ומשקלו נע בין 50 ל-60 גרם. גופו מוצק וצווארו עבה וחזק. המסכה והגרון שחורים, צבע הראש ערמוני, העורף אפור תכלכל ודגם הכנף בולט. הסוככות הלבנות, יוצרות כתם לבן גדול שבולט במיוחד בתעופה. גם קצה הזנב הלבן בולט בתעופה. לאברות האמה של הפצחן מבנה מיוחד - קצה הנוצות משונן והן בעלות צבע מתכתי- ירוק או כחול.
לעיתים קרובות יורד לקרקע לאכול. הוא נע לרוב בלהקות קטנות, ובתעופה משמיע קולות אופייניים - "סי-סי-סי".

תזונה

לפצחן מקור חרוטי עבה ומגושם המאפשר לו לפצח גלעינים גם החך מותאם היטב לפיצוח הגלעינים. הפצחן ניזון בעיקר מזרעים קשים של עצים וגלעיני פירות כמו חרצני זית, דובדבן ושזיף מצוי, אותם הוא מפצח בעזרת שרירי הלסת, שביכולתם להפעיל כוח שווה ערך לעומס של כ-30-48 קילוגרם. מקורות נפוצים אחרים של מזון כוללים זרעי אורן, פירות יער, נבטים, זחלים מזדמנים וחיפושיות. הפצחנים נצפו כשהם תופסים חרקים בשעת מעופם.

קינון ודגירה

עונת הקינון של הפצחנים מתחילה בסוף חודש מרץ ונמשכת עד חודש אוגוסט. זהו מחזור קינון אחד. הזוג מקנן לבד בטריטוריה של 200 מטרים רבועים, או לעיתים בקבוצה קטנה. הקן נבנה על ידי שני ההורים מזרדים בצורת ספל שטוח, בגובה 14 מטרים מעל הקרקע. הקן נמצא לרוב על ענף מאוזן וגבוה בעץ. בתטולה ישנן 4-5 ביצים בגוון כחול או אפרפר-ירוק עם כתמים חומים או אפרפרים. הנקבה דוגרת על הביצים במשך כ-13-11 ימים. הצלחת ההישרדות של הגוזלים בשנה הראשונה גדלה כאשר הבקיעה מתרחשת בסוף העונה.