google/wiki40b huggingface dataset:
קפיצה במוט

קפיצה במוט היא מקצוע המשתייך לענף האתלטיקה הקלה. המתחרה במקצוע זה ינסה לקפוץ מעל לרף שהונח בגובה מסוים, תוך כדי שימוש בריצה לתנופה ובמוט כדי לדחוף את עצמו כלפי מעלה ברגע הניתור. היכולות הנדרשות מקופץ במוט הן מהירות, זריזות ושליטה בטכניקת הקפיצה. כמו כן, גם בחירת המוט והתאמתו לקופץ מהווים גורמים משמעותיים במידת הצלחת הקפיצה.

התפתחות הספורט

מקורות הספורט, ככל הנראה, ביוון העתיקה. גם הקלטים באנגליה ובני האי כרתים העתיקים נהגו לקפוץ במוט - אבל לא כספורט, אלא כאמצעי לחצות תעלות, שוחות ושאר מקומות לא עבירים.
קפיצה במוט בצורה המוכרת לנו כיום תועדה לראשונה ב-1791, בבית ספר בשנפפנטאל, גרמניה ]. תיעודים נוספים קיימים משנת 1826 מבריטניה, שם נערכו תחרויות בהשתתפות 1300 מתחרים בסך הכל, בהן הקופצים הגיעו עד לגובה של 3.3 מטר. הענף התפשט לארצות הברית לקראת סוף המאה ה-19, שם החלו להשתמש במשטחי חול לצורך ריכוך הנחיתה על הקרקע. תחילה, מוטות הקפיצה היו עשויים מחומרים נוקשים כגון במבוק ואלומיניום. מוטות קפיצה גמישים הנוצרו לראשונה באמצע המאה ה-20 מחומרים מרוכבים כגון פיברגלאס וסיבי פחמן, שאפשרו לקופצים להגיע לגבהים חדשים.

הספורט כיום

כיום, מקצוע הקפיצה במוט הוא אחד מארבעת מקצועות הקפיצה באתלטיקה, הוא ענף אולימפי וגם המקצוע השמיני בקרב עשר. מכיוון שהקפיצה במוט והקפיצה לגובה הן קפיצות אנכיות, התחרויות במקצועות אלה מנוהלות בצורה זהה. כל קופץ יכול לבחור את הגובה בו הוא ירצה להתחיל להתחרות. לאחר מכן, הוא מקבל שלושה ניסיונות לעבור את הגובה. אם הקופץ עובר את הגובה, הוא עובר לגובה הבא, שם יהיו לו עוד שלושה ניסיונות. אם הקופץ מפיל את הרף שלוש פעמים ברציפות, הוא מודח מהתחרות, והגובה הרב ביותר שהוא עבר ירשם כתוצאתו. במהלך התחרות, הקופצים יכולים לדלג על גבהים. אם קופץ פוסל פעם אחת בגובה מסוים, הוא יכול לבחור לדלג על הגובה הזה, ולעבור לגובה הבא, אך הוא יקבל רק שני ניסיונות לעבור אותו. בדומה לכך, אם קופץ פוסל פעמיים בגובה מסוים, הוא יכול לדלג לגובה הבא, אך הוא יקבל רק הזדמנות אחת לעבור אותו.
המתחרה שעבר את הגובה הרב ביותר, הוא המנצח בתחרות. אם תוצאתם של שני קופצים ומעלה זהה, המנצח הוא זה שפסל פחות פעמים בגובה האחרון אותו עבר. אם לשני קופצים כמות זהה של פסילות בגובה האחרון אותו עברו, הקופץ בעל כמות הפסילות הנמוכה ביותר בכל קפיצותיו, הוא המנצח.
במידה והשוויון נשמר, המתחרים ינסו לעבור גובה נוסף. במידה ויש שוויון בין שני קופצים שאינם מתחרים על מדליה, הם לרוב לא ידרשו לנסות לעבור עוד גובה, והשוויון ישמר.
המתקנים הנחוצים לצורך קיום תחרות קפיצה במוט, דומים למתקנים הנחוצים לקיום תחרות קפיצה לגובה - מזרן, רף, ועמודים מתכווננים, שבאמצעותם קובעים את גובה הרף.
אם המוט שאיתו האתלט קופץ עובר בגובהו את הרף, תינתן לאתלט פסילה, גם אם הצליח לעבור את הגובה. אם המוט נשבר במהלך ניסיון קפיצה, הקפיצה לא נחשבת, ולקופץ ניתן ניסיון נוסף.
לקופץ יש זמן מוגבל בו הוא צריך לבצע קפיצה. הזמן המוגבל משתנה בהתאם לרמת התחרות, ובהתאם למספר הקופצים שנשארו בתחרות. במידה והקופץ לא מצליח לקפוץ בפרק הזמן הזה, תירשם לו פסילה.
חמורו של בורידן

חמורו של בּוּרידן הוא משל פרדוקסלי מפורסם המדגים את בעיית חופש הרצון. 
במשל מתואר חמור הניצב במרחק שווה בין חבילת מספוא לבין כלי מלא מים. בשל המרחק השווה ביניהם החמור אינו יכול להחליט לאן עדיף ללכת קודם, ומכיוון שאינו הולך לשום מקום, הוא נשאר במקומו ולבסוף מת מרעב ומצמא. 
המשל נקרא על שם הפילוסוף הצרפתי בן המאה ה-14 ז'אן בורידן, אף כי מקורו קדום והוא נמצא כבר אצל הפילוסוף היווני אריסטו.

מקור המשל

המשל מופיע לראשונה אצל אריסטו; בספרו 'על השמים' (De Caelo) השתמש בדוגמה של אדם רעב וצמא אשר לפניו מונחים מזון ושתייה. אולם מאחר שהוא רעב וצמא באותה מידה, הוא נשאר עומד על מקומו. הספר הפך לטקסט לימוד מרכזי בימי הביניים. 
גרסה אחרת מופיעה אצל הפילוסוף הפרסי אל-ע'זאלי, המתאר גמל הגווע ברעב בין שני מטעי תמרים.
המשל לא מופיע בכתביו של בורידן. הוא יוחס לו על ידי אחרים בשל התנגדותו לדטרמיניזם מוסרי. בורידן גרס כי אדם שעומדות בפניו כמה אפשרויות פעולה יבחר תמיד בטובה יותר. אומנם הרצון יכול לגרום להשהיית הבחירה, כפי שקורה לחמור, אך לבסוף האדם יבחר.
המשל היה נפוץ במאה ה-14, אך רבים כפרו באפשרות שרעב וצמא יהיו שווים זה לזה. על כן נוצרה גרסה נוספת שבה מונחים לפני החמור שני סלי תבן זהים במרחק שווה. הבעיה שניצבת בפני החמור היא מאיזה סל תבן להתחיל לאכול. מאחר שאף אחד מהם אינו עדיף על מהאחר, ייאלץ החמור הרציונלי לגווע ברעב.

בתרבות

בהשראת המשל נכתבו שני שירים מפורסמים על ידי וולטר ורוברט פרוסט. בשירו של פרוסט "הדרך שלא נבחֲרה" המטייל ביער נאלץ לבחור באחת משתי דרכים מתפצלות. על פי עדנה אולמן-מרגלית השיר דן בסוגיה של "בחירה ללא העדפה" ("picking") בתורת ההכרעה. בחירתה של דרך ביער עשויה להיות קלת ערך ולא משמעותית, זוהי בחירה בין חלופות שאנו אדישים ביניהן. בחירה כזו יכולה להיות מוכרעת על ידי הטלת מטבע. אולם, הדרכים שנפרדות ביער הן מטאפורה לדרכי חיים. הבחירה ביניהן, הנכפית על המטייל, היא הכרעה כבדת משקל אשר לא ניתן עוד לשנותה לעולם:
"... מִשְּׁתֵּי הַדְּרָכִים שֶׁבְּיַעַר עָבֹת
בָּחַרְתִּי בְּזוֹ שֶׁהָלְכוּ בָּהּ פָּחוֹת

וּפֹה הָרֵי כָּל הַהֶבְדֵּל בָּעוֹלָם."
אייזק אסימוב מתבסס על המשל בסיפורו "סחור-סחור", המופיע בספרו "אני, רובוט". בסיפור זה מתבקש רובוט להביא חומר ממקום שבו הוא ניצב בפני סכנת כְּלָיָה מקורוזיה. הפוטנציאל של הבקשה, שנעשתה כלאחר יד, מתאזן אל מול הסכנה הגבוהה לקיומו של הרובוט, אשר מהיותו יקר ומתוחכם, הונחה ביתר תוקף לשמור על עצמו. התוצאה היא שהרובוט נשאר במרחק קבוע מיעדו, ומקיף אותו בסיבובים, תוך שהוא הולך ונתקף קורוזיה, אשר תביא להשבתתו בסופו של דבר.
פורטופינו

היסטוריה

על פי ההיסטוריון פליניוס הזקן, פורטופינו נוסדה על ידי הרומאים אשר קראו למקום "פורטוס דלפיני" (בלטינית: Portus Delphini) "נמל הדולפינים", לציון מספרם הגבוה של הדולפינים במפרץ טיגוליאן. היישוב מוזכר בתעודה משנת 986 שניתנה על ידי אדלייד קיסרית האימפריה הרומית הקדושה אשר סיפחה את המקום למנזר סן פרוטוסו די קפודימונטה (San Fruttoso di Capodimonte). בשנת 1171 סופח היישוב, יחד עם סנטה מרגריטה ליגורה, לאזור השיפוט של קהילת רפלו (Rapalloy). לאחר שנת 1229 השתייך היישוב לרפובליקה של ג'נובה. הנמל הטבעי שבמרכז היישוב איפשר לתושבי המקום להחזיק בצי סירות דיג, אולם גודלו לא איפשר מעגן קבוע לצי הסוחר של רפובליקת ג'נובה, אלא כמפלט בעיתות סערה בלבד.
בשנת 1409 נמכרה פורטופינו לרפובליקת פירנצה על ידי שארל השישי, מלך צרפת, אולם לאחר שסולק מג'נובה, השיבה פירנצה את היישוב לשליטת הרפובליקה של ג'נובה. במאה ה-15 היה היישוב בשליטת משפחות פאודליות. בשנת 1815 הפך היישוב לחלק מממלכת סרדיניה והחל משנת 1861 הפך חלק מאיחוד איטליה.
החל משלהי המאה ה-19 החלו תיירים בריטים מן המעמד האריסטוקרטי ואחריהם תיירים בני לאומים אחרים, לבקר את פורטופינו, שאליה ניתן היה להגיע בכרכרות סוסים מן היישוב סנטה מרגריטה ליגורה. הדיפלומט הבריטי אוברי הרברט (1880–1923) היה אחד מן התיירים הבריטים הראשונים אשר רכש וילה בפורטופינו. עד מהרה רכשו בריטים נוספים בתים בכפר, כדי לשמשם בחופשותיהם. בשנות ה-50 עברו לראשונה הכנסות הכפר מתיירות את ההכנסות מדיג, אשר היה עד לאותה עת ענף ההכנסה העיקרי בכפר, וקו החוף של היישוב הפך לרצף של בתי קפה ומסעדות.
יופיו של היישוב סיפק השראה לבניית חיקויים במקומות שונים בעולם. בפארק השעשועים טוקיו דיסניסי ביפן נבנה העתק של חזית הכפר הפונה לים. העתק של הכפר נבנה אף באתר הנופש יוניברסל אורלנדו בפלורידה וכן באתר נופש בניו זילנד.
שמו של המקום התפרסם גם בזכות להיטה של הזמרת דלידה ב-1959, "Love in Portofino".
שארלוט (קרוליינה הצפונית)

היסטוריה

עד להתיישבות האירופית, התיישבו בסביבה שבטים אינדיאנים, אשר מרביתם מתו כתוצאה ממחלת האבעבועות השחורות. האזור בו יושבת כיום העיר שארלוט הייתה במהלך המאה ה-18 בצומת של דרך העגלות הגדולה, שהשתרעה מצפון לדרום, כשהצטלבה עם דרך מרכזית שהשתרעה ממזרח למערב. בשנת 1755 הקים אדם בשם תומאס פולק במקום את ביתו ותוך 13 שנים התעבה היישוב במקום ובשנת 1768 הוכר כעיירה.
בשנת 1770 מופו הכבישים במקום, כאשר החלק של דרך העגלות שעבר בעיירה כונה רחוב "טרייד" והחלק של הדרך החוצה אותה כונה רחוב "טריון", על שם ויליאם טריון, המושל המלכותי של צפון קרוליינה. העיירה נקראה על שם המלכה שרלוט ממקלנבורג-שטרליץ, אשתו הגרמניה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, בתקווה למצוא חן בעיניו. אולם היחסים עם המלך לא היו תקינים וב-20 במאי 1775, אנשי העיירה חתמו על הצהרת העצמאות של מקלנבורג, הצהרת עצמאות ראשונה בשלוש עשרה המושבות.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הייתה שארלוט נקודת חניה עבור כוחות בריטים ואמריקאים בזמנים שונים, וזכה לכינוי "קן צרעות" שניתן לו על ידי המפקד הבריטי ששבע במקום מרורים.
אמנם העיר נחשבת למוצא הפרסביטריאניזם בדרום ארצות הברית, אך נבנו בה כנסיות רבות מזרמים רבים, דבר שהקנה לשארלוט את הכינוי "עיר הכנסיות". אוכלוסיית העיר צמחה מאוד אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית ולאחר בניית קווי רכבת בסביבת העיר. במהלך מלחמת העולם הראשונה נבנה בסיס צבאי ליד העיר. מרבית מהחיילים המשוחררים נשארו לגור בעיר, דבר שגרם לזינוק שני בגודל האוכלוסייה.
תעשיית הבנקאות בעיר פרחה במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 והבנק אוף אמריקה התמקם בעיר. ב-2008 שארלוט הוערכה כמרכז הגדול ביותר של הבנקאות אחרי ניו יורק.
בשנת 1989 פגע סופת הוריקאן בעיר וגרמה לנזק רב.
במהלך השנים 2015–2016 התרחשו כמהומות גזע רבות בעיר, כתוצאה מהרג שנוי במחלוקת של אפרו-אמריקאים בידי שוטרים.

תחבורה

בשטח העיר ממוקם נמל התעופה הבינלאומי "שארלוט דאגלס", שהינו השמיני בגודלו בארצות הברית. כשדה תעופה עתודתי מנוצל שדה הנמצא בקרבת העיר מונרו.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2015, גרים בעיר כ-827,000 בני אדם.

דת

לאורך ההיסטוריה ועד היום שארלוט היא עיר פרוטסטנטית, אך בעשורים האחרונים ישנם שינויים דמוגרפיים בנושא זה. אחד הזרמים המרכזיים ביותר בשארלוט כיום הוא הזרם הפרסביטריאניסטי. בנוסף על זרמים אלו, ישנם עוד זרמים נוצריים כגון המתודיזם, האדוונטיזם והבפטיזם.
בשארלוט ישנה הקהילה היהודית הגדולה ביותר בקרוליינה (כול גם את קרוליינה הדרומית). קהילה יהודית זו מונה כ-0.57% מכלל האוכלוסייה. לקהילה ישנם כשני בתי כנסת, עיתון יהודי, בית ספר יסודי ומרכז קהילתי.
כ-0.32% מתושבי העיר הם מוסלמים.
כ-51.91% מתושבי שארלוט הצהירו על עצמם כדתיים אדוקים, מה שמציב את שארלוט כעיר השנייה הדתייה ביותר במדינה אחרי וינסטון סיילם.

פוליטיקה וממשל

השלטון המקומי מורכב מראש עיר הנבחר אחת לשנתיים (ללא מגבלות על אורך כהונה מצטבר) ומועצת העיר. ראש העיר אמנם אינו יכול להצביע במליאת המועצה (אלא אם כן יש תיקו), אך הוא יכול להטיל וטו על החלטות המועצה, זאת בניגוד לעיריות רבות בארצות הברית. את הוטו של ראש העיר ניתן לעקוף באמצעות תמיכתם של שני שלישים מחברי המועצה. מועצת העיר מורכבת מ-11 נציגים- 7 נבחרים במחוזות בחירה וכארבעה נבחרים על ידי כלל העיר.
בניגוד לערים אחרות בקרוליינה הצפונית, הבחירות לעירייה הן מפלגתיות. ראש העיר הנוכחי הוא מן המפלגה הדמוקרטית.
אמנם שארלוט נוטה להצביע למפלגה הדמוקרטית, אך ישנו ריכוז מצביעים גבוה למפלגה הרפובליקנית בדרום מרכז העיר.
טיטאנוצרטופס

מאפיינים

הטיטאנוצרטופס היה צרטופסיד גדול מאוד מתת-משפחת ה-Chasmosaurinae שחי בקרטיקון מ-74.5 מיליון שנה לפני זמננו עד ל-73.7 מיליון שנה לפני זמננו, באזור ניו מקסיקו. זהו הסוג המוקדם ביותר שידוע של בן שבט ה-Triceratopsini (הכולל את הטריצרטופס). הוא ידוע מהולוטייפ (en:Holotype) בעל הציון OMNH 10165 שכולל שלד חלקי וגם גולגולת לא שלמה ולסתות. את ההולוטייפ מצאו מחלק העליון של תצורת פרוטלנד (Fruitland Formation) או מהחלק התחתון של תצורת קירטלנד. הממצא תואר וקיבל את שמו על ידי Nicholas R. Longrich בשנת 2011 והמין הוא Titanoceratops ouranos. בעבר, מאובנים שלו זוהו כפנטצרטופס.
אורך הגולגולת המלא, מהחרטום ועד קצה העטרה הוא 2.65 מטרים (8.7 רגל), דבר ההופך אותה לאחת הגולגולות הגדולות ביותר של בעל חיים יבשתי (באותו סדר גודל של אאוטריצרטופס, פנטצרטופס, טורוזאורוס וטריצרטופס). השלד השלם ביותר שנמצא הוא באורך של כ-6.8 מטרים (22 רגל) אך אורכו המרבי של הטיטאנוצרטופס מוערך כ-9 מטרים (30 רגל), דבר ההופך אותו לאחד הצרטופסים הגדולים ביותר (ביחד עם האאוטריצרטופס, הטורוזאורוס והטריצרטופס). עם זאת, הוא כנראה היה קל יותר ושקל קצת פחות כ-6.55 טון מטרי.
תומאס הולץ ציין ב-2010 שהטיטאנוצרטופס דומה מאוד לבני-זמנו הקרובים אליו אאוטריצרטופס ואוג'וצרטופס, וייתכן ששלושתם בעצם שייכים לאותו סוג.
מחשבת (חברה)

מחשבת הייתה חברה שעסקה בייבוא משחקי מחשב לישראל. בנוסף לעיסוקה העיקרי היא גם עסקה בתרגום חלק מן המשחקים לעברית, הפיצה ספרי הדרכה לתכנות ואף יצרה כמה משחקים מקוריים.
מחשבת החלה את פעילותה בשנות ה-80 ועסקה בהפצת ספרות הנוגעת לשפות תכנות כגון BASIC ואסמבלי. בשנות ה-90 התמקדה החברה בייבוא והפצת משחקי מחשב לשוק הישראלי. חלק מהמשחקים תורגמו לעברית, ובהם: משחק עולם הדיסק הראשון, שני המשחקים הראשונים של "שוליית המכשף", "האורגים", "רצח במיאמי", המשחק השלישי של "הגובלינים" ו"אבודים בזמן".
באמצע שנות ה-90 החלה מחשבת לפתח סדרת משחקי מחשב לילדים שהתבססו על אגדות וסיפורי מעשיות שנקראה "סי.די פדוף", המשחקים הפופולריים ביותר מהסדרה היו "הנסיכה והצפרדע" ו"בגדי המלך החדשים" (שפעלו על מערכות ההפעלה "חלונות 98/2000/XP" בלבד). ובנוסף יצרה משחקים שונים וביניהם "טיסה גורלית", "קסם התות" והמשכו "המשאלה הקסומה", "שליט הממדים" ו"גרניקס".
קיומה העצמאי של מחשבת הגיעה לסיום בסוף שנות ה-90, עת התאחדה עם חברת המחשבים "מדיה פלוס" (שתרגמה לעברית והפיצה את המשחקים "באסטר ואפון הפלא" ו"עמי ותמי בטירה הקסומה"). כעבור זמן קצר חדלה החברה מלהתקיים.
רוני סומק

ביוגרפיה

נולד ב-1951 בבגדאד לאבנר ודיזי סומך, ועלה לארץ ישראל בשנת 1953. גדל והתחנך במעברה על גבול חולון ובת ים ולאחר מכן בשיכון ליד צהלה. למד בתיכון "השרון" בנווה מגן, שבו אחד המורים שהשפיעו עליו היה האמן רפי לביא. כשהיה בן 17 התפרסם לראשונה שיר שלו בעיתון. בשם המשפחה שלו נפלה טעות כתיב - סומק במקום סומך - ומאז דבק בשם החדש. סומק למד רישום במכון אבני וספרות ופילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. היה מדריך חבורות רחוב וכיום מלמד ספרות בתיכון, בסמינר הקיבוצים ומנחה סדנה לכתיבה יוצרת. פרסם 11 ספרי שירה, והאחרון שבהם, עד כה, הוא "נקמת הילד המגמגם". פרסם גם שני ספרי ילדים "כפתור הצחוק" ו"הקוף שלוף והקוף בלוף" (עם בתו שירלי סומק). חבר מערכת כתב העת ננופואטיקה.
ב-1997 הקליט בניו יורק את "נקמת הילד המגמגם" ובווינה את "קו העוני" - דיסקים משותפים עם המוזיקאי אליוט שארפ. ב-2001 הופיע הדיסק השלישי "קיצור תולדות הוודקה". ב-1998 הציג עם בני אפרת את "בית חרושת של הטבע" - שישה מיצבים בעקבות שירים. (התערוכה הוצגה בגלריית "המומחה" מטעם מוזיאון ישראל ובעקבותיה נוצר הווידאו-ארט "בית חרושת של הטבע" בבימויו של שחר בן-חור). ב-2004 הציג את "חוואג'ה ביאליק" - 10 רישומים ושיר בעקבות 9 שירים של ביאליק, ב-2007 את "ריה"ל מדריד" - 12 רישומים ושיר בעקבות 9 שירים של רבי יהודה הלוי, ב-2010 את "מפית", ב-2012 את "אגם הברבורים" וב-2014 את "שריטה במרפק השירה" (חמש התערוכות הוצגו במוזיאון לאמנות ישראלית שברמת-גן באצירתו של מאיר אהרונסון).
במסגרת חגיגות מאה שנים לתל אביב, הוצגה במאי 2009 בגלריה ד.ש. דנון בתל אביב, תערוכת מחווה לסומק. עשרה אמנים הגיבו ביצירה פלאסטית לשירו "נשר של כתובת קעקע" מתוך ספרו "גן עדן לאורז".
על שירתו זכה בין השאר בפרס ראש הממשלה, פרס יהודה עמיחי לשירה, פרס רמת-גן לשירה 2010, פרס ראשון בתחרות שירי יין שנערכה בפסטיבל השירה הבינלאומי בסטרוגה, מקדוניה (2005) ובפרס הנס ברגהאוס לשירה מטעם פסטיבל השירה הבינלאומי במאסטריכט, הולנד (2006).
ב-3 במאי 2012 הצטרף סומק לרשימת המייסדים של מפלגת "יש עתיד" בראשות יאיר לפיד. סומק הוצב במקום ה-120 האחרון והסמלי ברשימת המפלגה לכנסת ה־19 וה־20, וכן ברשימת כחול לבן לכנסת ה־21.
ב-2012 הוענק לו בשגרירות פולין בתל אביב "צלב אבירי השירות המופתי" של הרפובליקה הפולנית.
ב-2013 הוענק לו עיטור אביר במסדר האמנויות והספרות של ממשלת צרפת.
סומק הוא דודו של המשורר יקיר בן-משה. נשוי לליאורה ומתגורר ברמת גן. השניים הורים לשירלי - בתם היחידה, איתה סומק כתב שניים מספריו לילדים: "כפתור הצחוק" ו-"הקוף שלוף והקוף בלוף".
סומק חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.

יצירתו

רבים משיריו תורגמו לשפות אחרות, בעיקר לאנגלית, אך גם לצרפתית, ערבית, קטלאנית ואלבנית ושפות נוספות. אחדים משיריו של סומק הולחנו, בין השאר בידי חנן יובל, סגול 59, נמרוד לב, אקוט ויוני רועה. סומק אף מבצע את שירו "הטמפרטורה היא אבק שריפה" יחד עם נמרוד לב, באלבומו של לב "זורק לך עוגיה" מ-2013. כמו כן, הוא הוציא אלבום משותף עם אמן הג'אז אליוט שארפ, בשם "נקמת הילד המגמגם" (Revenge of the stuttering child). האלבום נבחר על ידי מבקר המוזיקה הווארד מנדל כדיסק השנה, במשאל שערך הירחון הבריטי "WIRE".
אנדריי וורוביי

קריירה

וורוביי החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל שחטאר דונצק. הוא גדל במחלקת הנוער שלה ובשנת 1995 קודם לקבוצה הבוגרת. וורוביי שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של שחטאר. בשנת 1997 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שחטאר במשחק בליגת העל האוקראינית. הוא היה אחד החלוצים המוצלחים של הקבוצה ובעונת 2000/2001 אף הוכרז כמלך השערים של ליגת העל האוקראינית.
בקיץ 2007 עבר לקבוצת דניפרו תמורת תשלום בן 2.5 מיליון אירו. בשורות דניפרו שיחק וורוביי מהלך שתי עונות. בעונת 2009/2010 הושאל לקבוצת ארסנל קייב. בתום אותה עונה עבר לקבוצת מטאליסט חרקוב. 
בסוף שנת 2012 הסתכסך וורוביי עם מאמן מטאליסט, עזב את הקבוצה והחל לשחק בקבוצת הליוס חרקוב מהליגה האוקראינית הראשונה. 
בתום עונת 2012/2013 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.

נבחרת

וורוביי שיחק 11 משחקים במדי נבחרת הנוער של אוקראינה. הבקיע 3 שערים.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק וורוביי מאז מאי 2000. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול אנגליה. 
הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 2006. וורוביי השתתף בארבע מתוך חמשת משחקי הנבחרת בתחרות.
מדד הנלי לדרכונים

מדד הנלי ושות' לדרכונים ובשמו הקודם מדד הנלי ושות' להגבלות אשרה (באנגלית: Henley & Partners Passport Index ובשמו הקודם Henley & Partners Visa Restrictions Index) הוא דירוג עולמי של מדינות על מידת חופש התנועה שמקבלים אזרחיהן במדינות אחרות בעולם. המדד נבנה בשיתוף פעולה עם יאט"א, ובהתבסס על נתונים רשמיים ממסד הנתונים העולמי שיאט"א מחזיקה. חברת הנלי ושות' ניתחה את תקנות האשרה של כל המדינות והטריטוריות בעולם מאז 2006.
בשנת 2018, הנלי ושות שינו את שמו של המדד, והשם המקורי "מדד הנלי ושות' להגבלות אשרה" שונה לשמו הנוכחי.

הגדרת המדד

המדד מורכב מדירוג של מדינות וטריטוריות בעולם בהתאם למספר המדינות והטריטוריות אליהן יכול לנסוע אזרח המחזיק בדרכון מדינה מסוימת ללא צורך באשרת כניסה. בסיס הנתונים של המדד מתבסס על רשימת המדינות והטריטוריות המופיעות במאגר הנתונים של יאט"א. כיוון שלא כל הטריטוריות בעולם מנפיקות דרכונים, קיימות פחות מדינות וטריטוריות במדד מאלה המשמשות יעדי נסיעה.
סניריא

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. סמוך לכפר נמצאו ממצאים (בעיקר חרסים) במספר חורבות, "חירבת א-סמרא" "חירבת אל מוטיין", "חירבת חמד", "קאסר אל ג'ונדי" ו-"חירבת טנורה", בה שרידים רבים של מבנים וביצורים שמהם נשתמרו קירות שלמים בעלי אבני גזית, שרידי חדרים, בורות מים וגתות. 
גרעין הכפר הנוכחי הוקם מסביב לקבר שייח ומסגד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל, שהוקם על שרידי מצודה צלבנית ובו מערה שבתוכה שלדים. לפי המסורת המקומית אלה שלדיהם של ארבעים לוחמים מוסלמים שנהרגו בקרבות עם הצלבנים.

התקופה העותמאנית

בשנת 1863, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-700 תושבים, מסגד הכפר שוכן בנקודה הגבוהה ביותר בכפר ויש בו בורות מים רבים.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר על ראש גבעה, מוקף במטעי זיתים. אספקת המים לכפר מגיעה מבורות מים. 
בתקופה זו פעלו בכפר כוורת דבש לגידול דבורים בכדי חרס.

בתקופת המנדט הבריטי

במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 529 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-722 מוסלמים (כולל ח'ירבת עזון) אשר שכנו ב-165 בתים. 
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 990 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 12,685 דונם. מתוכם היו 2,895 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 4,432 של גידולי דגנים, ואילו 45 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר מלחמת השחרור החלו החמולות אחמד ועומר לעבד שדות ממערב לכפר, שם הייתה קרקע מתאימה לחקלאות עוד משנות השלושים. אדמות הכפר השתרעו במערב עד כפר קאסם, בדרום עד הוואדי המפריד בינה לבין מסחה. בשנות החמישים, כדי למנוע נסיעה מתמשכת למרחקים ארוכים, הקימו החמולות אחמד ועומר את הכפרים עזון עתמה ובית אמין, בהתאמה. בשל הגירתן של שתי החמולות, הפכו ״יונס״ ו״שיח״ לחמולות הדומיננטיות בסניריא. 
בתחילת השלטון הירדני בשנות החמישים, התקבלו מים לשימוש מקומי מאזור ואדי קנא הסמוך. לאחר קבלת תמיכה כספית מתושבים המתגוררים במדינות המפרץ הפרסי, כלכלת הכפר השתפרה משמעותית, וכללה את הגברת התפוקה החקלאית, שהביאה לייצוא תפוזים ומוצרים אחרים למדינות המפרץ. הגדלת ההכנסה בכפר אפשרה לתושבים לחפור את הבאר הציבורית הראשונה בסניריא.

לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. 
ב-1983, הוקמה ההתנחלות שערי תקווה ועץ אפרים מדרום לכפר ב-1985, הוקמה ההתנחלות אורנית ממערב לכפר. כמה מאות דונמים של אדמה חקלאית ששימשה את הכפר הופקעו לצורך הקמת ההתנחלויות, כבישי גישה ודרכי ביטחון.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר  סווג כשטח B.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים. באזור סניריא, מאחר שההתנחלויות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד. בותר על ידי הגדר, תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלו. 60% מאדמות הכפר נמצאות מעבר לגדר ההפרדה. חלק מהאדמות הן קרקע שטוחה שעליה גדלים עצי פרי שונים וירקות, חממות לגידולים שונים. תושבי הכפר מגיעים אליהם דרך מחסום עזון עתמה.

חינוך

בסניריא 3 בתי ספר, בית ספר יסודי לבנים, בית ספר יסודי לבנות ותיכון מעורב בו בנים ובנות לומדים יחד.
טיסה תת-מסלולית

טיסת חלל תת-מסלולית היא טיסת חלל בה חללית מגיעה לחלל אך מסלולה מצטלב עם אטמוספירת או קרקע העצם השמימי ממנו שוגרה כך שהיא אינה משלימה אף הקפה סביב העצם.
לדוגמה, מסלולו של גוף המשוגר מכדור הארץ לגובה 100 ק"מ מפני הים, ונופל חזרה לקרקע, נחשב לטיסה תת-מסלולית. ישנן טיסות תת-מסלוליות המבוצעות לשם בחינת כלים המיועדים לטיסות מסלוליות, כגון חלליות ומשגרים, בעוד ישנם כלים המתוכננים במיוחד לטיסות תת-מסלוליות כגון מטוס הניסוי האמריקני X-15, החללית המסחרית ספייס שיפ 1, טילים בליסטיים וטילי מחקר.

גובה טיסה תת-מסלולית

לפי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, הגובה המינימלי בו טיסה נחשבת לטיסה תת-מסלולית (ולא לטיסה רגילה) הוא 100 ק"מ מגובה פני הים (הגובה נקרא קו קרמן). גובה זה נקבע כי זהו בערך הגובה המרבי בו מטוס הטס במהירות גבוהה מספיק כדי להפיק עילוי מאטמוספירת כדור הארץ, היה טס מהר יותר מאשר בטיסה מסלולית. לעומת זאת, חיל האוויר האמריקאי ונאס"א מעניקים כנפי אסטרונאוט לאנשים שטסו מעל לגובה 50 מייל (80.47 ק"מ), אף על פי שמחלקת ההגנה של ארצות הברית לא קבעה בצורה מוחלטת מהו הגובה בו מתחיל החלל.
על מנת להגיע לגובה בו הטיסה נחשבת לטיסה תת-מסלולית, נעזרים בדרך כלל במנועים רקטיים. המנועים יכולים להיות חלק מובנה מהחללית (X-15), או שהם יכולים להיות חלק נפרד מהחללית (משגר). על מנת לחסוך בדלק רקטי נעזרים לעיתים ב"מטוס אם" - מטוס רגיל המותאם כך שיוכל לשאת את החללית לגובה מסוים, אז החללית משתחררת ומפעילה את מנועיה המשמשים אותה בהמשך הטיסה. "מטוסי אם" שימשו הן את ה-X-15 של חיל האוויר האמריקאי (מפציץ B-52 מותאם) והן את הספייס שיפ 1 של חברת וירג'ין גלקטיק (מטוס מיוחד בשם "אביר לבן"). וירג'ין גלקטיק פיתחה מטוס אם חדש "אביר לבן 2" המשמש את החללית ספייס שיפ 2 בטיסות הניסוי שלה, וישמש אותה בסופו של דבר גם בטיסות התת-מסלוליות.
החזרה מטיסה תת-מסלולית, בדומה לחזרה מטיסה מסלולית, נעשית באמצעות מצנחים או כנפיים מובנות בחללית. מפני שחלליות הטסות בטיסות תת-מסלוליות מגיעות למהירויות גבוהות במיוחד, עליהן להיות מצוידות במגיני חום המשמשים אותם בעת החדירה לאטמוספירה.

עתיד הטיסות התת-מסלוליות

כיום ישנן מספר חברות פרטיות המפתחות חלליות לטיסות תת-מסלוליות, שמטרתן לשמש בעיקר עבור תיירות בחלל. וירג'ין גלקטיק מפתחת כיום את החללית ספייס-שיפ 2. חברות נוספות כגון XCOR אירוספייס, ארמדילו אירופספייס, בלו אוריג'ין ו-SNC מפתחות גם הם חלליות מסוגים שונים שישמשו גם לטיסות תת-מסלוליות וגם לטיסות מסלוליות. SNC מפתחת את הדרים צ'ייסר במסגרת תוכנית CCDev של נאס"א (תוכנית שמטרתה לערב חברות פרטיות בתחום הטיסות המאוישות לחלל), ועתידה לשמש גם לטיסות תת-מסלוליות (במימון פרטי) וגם לטיסות מסלוליות אל תחנת החלל הבינלאומית (במימון נאס"א).
בעתיד הרחוק ייתכן וטיסות תת-מסלוליות ישמשו כנתיב תחבורה למטוסי חלל עבור אנשים ומטען שירצו להגיע ליעדם במהירות המרבית ביותר.
בנג'מין ויילדמן-טוברינר

ביוגרפיה

ויילדמן-טוברינר נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה. מגיל 12 החל להתאמן בהדרכת מתיו "ברטו" רוברטו. הוא למד ושחה במשך 4 שנים באוניברסיטת סטנפורד ומשנת 2007 הוא בוגר הנדסת ביומכניקה.

קריירת השחייה

באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005, זכה ויילדמן-טוברינר במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.

אלוף עולם

ב-15 במרץ 2007 קבע ויילדמן-טוברינר במשחה ל-50 יארד חופשי שיא ארצות הברית חדש של 18.87 שניות. שבוע לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.88 שניות, לפני בן ארצו קאלן ג'ונס (21.94 שניות) וסטפן ניסטרנד משוודיה (21.97 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות. באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-4 באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.80 שניות, לפני קאלן ג'ונס (21.82 שניות).
בדצמבר 2007, נפגע וילדמן-טוברינר בגיד החזה השמאלי, היה קרע בינו לבין עצם הזרוע. לאחר הניתוח, חזר להתאמן, ועד מאי 2008 התאושש על מנת לחזור להתחרות שוב.

אלוף אולימפי ושיאן עולם

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ויילדמן-טוברינר במדליית זהב עבור משחה שליחים 4x100 מטר שבו השתתף בשלב המוקדמות וקבע ביחד עם חבריו שיא עולם חדש של 3:12.23 דקות. הזמן שקבע בזינוק שליחים היה 48.03 שניות. שיא זה החזיק מעמד יום אחד בלבד עד שנשבר על ידי חבריו לנבחרת בשלב הגמר 3:08.24 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.64 שניות.

חייו אישיים

ויילדמן-טוברינר לומד רפואה באוניברסיטת קליפורניה שבסן פרנסיסקו. סבו, מתיו טוברינר, כיהן במשך 20 שנה כשופט בבית המשפט העליון של קליפורניה.