google/wiki40b huggingface dataset:
בעלות

בעלות היא זכות משפטית בנכס, המקנה לבעלים את הכח המשפטי לעשות בו כל שירצו, בכפוף למגבלות שנקבעו בחוק או בחוזה.

תתי-זכויות הכלולות תחת הבעלות

הבעלות היא כלל הזכויות בנכס נתון: חזקה (שליטה אפקטיבית), שימוש (הנאה מן הנכס ומפירותיו), שינוי או עיבוד הנכס (לרבות בנייה במקרקעין), השמדתו והקניית זכויות אלו לאחרים (לדוגמה השכרת הנכס או מתן זכות שימוש לאדם אחר).

בעלות פרטית

כיום צורת הבעלות הנפוצה ביותר והנתפסת כטבעית היא הבעלות הפרטית. נהוג להגדיר את הבעלות כזכות לעשות בנכס כל דבר ולהדיר ממנו אחרים. הגדרה זו מבוססת על תפיסה לפיה הקניין הפרטי הוא בלעדי לבעלים.

בעלות משותפת

נכס פרטי עשוי להיות שייך למספר בעלים (בני אדם או תאגידים). במצב בו הבעלות משותפת, הבעלים חולקים את הזכויות שמקנה הבעלות, אך הן מוגבלות (בתלות במשטר המשפטי) על מנת להגן על זכויותיהם של יתר הבעלים. המשפט הישראלי מסדיר את סוגיית השיתוף בנכסים בפרק ה' לחוק המקרקעין ובסעיפים 9 -10א לחוק המיטלטלין. המשטר המשפטי בישראל מעניק לשותף חירות רבה לפעול ולהשתמש בנכס המשותף, אך זכות זו מרוסנת כיוון שהחוק גם מאפשר ליתר השותפים לפרק את השיתוף (במידה ואינם מרוצים מאופן ניהול הנכס).

בעלות ציבורית

ישנם נכסים שהם בבעלות המדינה או מוסדותיה הציבוריים (דוגמת אדמות מדינה בישראל). גופים אלו זכאים לנהוג בנכס ככל בעל קניין, אך כיוון שהם כפופים לכללי המשפט הציבורי, לעיתים חלות עליהם מגבלות ייחודיות.
יבגני יבטושנקו

ביוגרפיה

יבטושנקו נולד בעיר  זימה, מחוז אירקוטסק שבסיביר, ברית המועצות למשפחה שמקורה באוקראינה בעודו ילד עבר למוסקבה. 
בין השנים 1951 ל–1954 למד במכון גורקי לספרות במוסקווה , שממנו נשר. ספר שיריו הראשון הופיע בשנת 1952, ששיר ממנו, "זה מה שקורה לי עכשיו", הולחן ונהפך לפופולרי. ב–1956 פירסם את "תחנת חורף", שנחשב לשירו המשמעותי הראשון. 
בשנים 1955–1958 הוא היה נשוי למשוררת בלה אחמדולינה.
ב-20 בספטמבר 1961 פרסם יבטושנקו, בעיתון של אגודת הסופרים של ברית-המועצות "ליטרטורניה גזטה", את שירו הנודע "באבי יאר", שבו תקף את האדישות הסובייטית לזכר הנרצחים היהודים. באותה שנה בה פורסם "באבי יאר", פרסם יבטושנקו גם את "יורשי סטלין", שבו טען כי מורשת הסטאליניזם עדיין שולטת במדינתו. 
בפברואר 1963 הקריא את שירו באבי יאר לפני קהל של 6,000 צופים בפאריס. בעקבות שיריו מעוררי המחאה, נאסר על יבטושנקו בשנת 1963 לצאת מתחומי ברית המועצות, אך לחץ בינלאומי הביא להסרת מגבלה זו שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1966, ביקר לראשונה בארצות הברית וערך סיבוב הופעות, שארגן האמרגן יהודי-אמריקאי סול יורוק, בו קרא את שיריו. בינואר 1972 היה בניו יורק בעת שהליגה להגנה יהודית זרקה פצצות תבערה במשרדו של יורוק במנהטן. בפיצוץ נהרגה מזכירתו אייריס ג'ונס, ויורוק ואחרים נפצעו. את הפיגוע ארגנה הליגה להגנה יהודית מכיוון שהתנגדה לסיורי ההופעות בארצות הברית של אמנים מברית המועצות. בתגובה כתב ופרסם שיר," מי אתם? שפניכם מוסתרות,לפי שעה? האם הזמר והריקוד — תעמולה הם לכם?...אתם אנטי-רוסים, אנטישמים, אנטי-אמריקנים‭... ...‬תמונותיו של מישהו נרמסות תחת לרגלי, גם בליבי משהו נרמס. האמנות אינה כה זולה. מאחר שיצור חף מפשע -שילם עבורה בחייה. מי אתם, רוצחים מסתורים, המפעילים פצצות נגד אמנות: האם טעמכם אינו מעודן. אתם בני-בליעל שכן אפילו המשטרה החלת להגן על האמנות מפניכם‭"..
בשנות השבעים יבטושנקו התחבר עם הסופר הדיסידנט אלכסנדר סולז'ניצין, למרות זאת נשמעו קולות המבקרים את שירתו וטוענים כי מחאתו מכוונת רק לכיוונים ה"מותרים" על ידי הממשל הסובייטי. ראש וראשון למבקרים אלו היה יוסף ברודסקי חתן פרס נובל לספרות מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות.
לאחר התפרקות ברית המועצות יבטושנקו הפך לפעיל בקידום יצירותיהם של משוררים דיסידנטים לשעבר, בתחומי איכות הסביבה ובהנצחת זכרם של נספי הגולאגים. בשנת 1991 עבר להתגורר בארצות הברית. יבטושנקו לימד שירה וקולנוע רוסיים ואירופאיים באוניברסיטת טולסה באוקלהומה, ארצות הברית.
בשנת 1988 ביקר לראשונה בישראל והשתתף בטקס לזכר הרוגי באבי יאר ביד ושם. כמו כן ערך מופע בתאטרון ירושלים בו קרא משיריו. הערב לא זכה להצלחה רבה ומבקרת ספרות מאיה קגנסקיה כתבה עליו:" יבטושנקו הוא יציר שוליה של תקופה, של דור אחד, הדור של בני העשרים שחזו במותו  של סטאלין ב־‭1953‬ ובהתנפצות 'פולחן האישיות' ב־‭...) 1956‬) ואם, חרף  כשרונו המועט, הצליח יבטושנקו ליהפך לקולו של דור, הרי שיש בו  מידה של גאונות. ויבטושנקו היה גאון, בעל כשרון אחד ויחיד, כשרון  של מדיום, ולפיכך כל מה שנקרא 'שירת יבטושנקו' אינו שירה כלל, אלא  פסיכולוגיה של דור.".  
בשנת 2007 ביקר שוב בישראל והשתתף בטקס הוקרה מיוחד שנערך עבורו ביד ושם והקריא בקולו את "באבי יאר".
ב-31 במרץ 2017 הוא אושפז במרכז הרפואי הילקרסט שבטלסה, במדינת אוקלהומה שבארצות הברית. ב-1 באפריל 2017 הלך לעולמו והוא בן 84. בצוואתו ביקש להיקבר בבית הקברות פרדלקינו, סמוך למצבתו של בוריס פסטרנק.
חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג

חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג התרחשה ב-18 בספטמבר 1996. במהלך התקרית, נאלץ צוות הצוללת, שעסק בפעולת ביון בקוריאה הדרומית, לנטוש אותה בשטח קוריאה הדרומית, ובמהלך השבועות שלאחר מכן ערך צבא קוריאה הדרומית מצוד אחריו.

השתלשלות האירועים

ב-15 בספטמבר 1996 הנחיתה צוללת צפון קוריאנית מדגם סאנג-או שלושה אנשי מודיעין בחוף בסמוך לעיר גאנגנונג שבצפון-מזרח קוריאה הדרומית, לשם איסוף מודיעין על בסיסי חיל הים הדרום קוריאני. ב-17 בספטמבר הגיעה הצוללת, שהמתינה במימי ים יפן, כדי לאסוף את השלושה, אך לא הצליחה בכך. ב-18 בספטמבר ניסתה הצוללת לאספם בשנית, אך נתקעה בקרקעית הים, ולא הצליחה להיחלץ. צוות הצוללת התחיל בהשמדת ציוד רגיש, נטש את הצוללת, והחל לעשות דרכו לכיוון האזור המפורז בין שתי המדינות. עוד קודם לכן הוצאו להורג 11 מאנשי הצוות, בשל אחריותם למחדל. יתר 14 אנשי הצוות התפצלו לקבוצות קטנות.
על אף מאמצי הצוות להסוות עצמו, אזרח ערני הבחין בו, והזעיק את הרשויות, שהחלו בביצוע סריקות. בשעות אחר הצהריים הצליחה המשטרה המקומית ללכוד את אחד מאנשי הצוות. 7 אנשי צוות נוספים נהרגו למחרת בחילופי אש עם כוחות צבא קוריאה הדרומית. אנשי צוות נוספים נהרגו ב-21 בספטמבר, ב-22 בספטמבר, ב-28 בספטמבר וב-30 בספטמבר. שני אנשי צוות נוספים שהו בשטח קוריאה הדרומית 48 ימים, בטרם התגלו ב-5 בנובמבר, וזוהו. איש צוות אחד לא נתפס מעולם, ולפי ההערכות, הוא הצליח לשוב חזרה לקוריאה הצפונית. במהלך חילופי האש עם אנשי הצוות השונים, נהרגו 8 חיילים דרום קוריאנים ו-4 אזרחים, ו-27 חיילים דרום קוריאנים נפצעו. 4 חיילים נוספים נהרגו בתאונה במהלך החיפושים.

תוצאות האירועים

ב-1 באוקטובר 1996 נרצח הקונסול הדרום קוריאני בוולדיבוסטוק, צ'וי דוק-גון, בזריקת רעל. על פי ההערכות, צ'וי נרצח כנקמה על מותם של החיילים הצפון קוריאנים, אף שממשלת קוריאה הצפונית לא הודתה בכך.
איש הצוות היחיד שנלכד, לי קוואנג סו, סירב בתחילה לשתף פעולה עם חוקריו, אך בסופו של דבר סיפק מידע על פעילותו של הצוות, ואף גויס מאוחר יותר לחיל הים הדרום קוריאני.
קוריאה הצפונית הכחישה בתחילה כי הצוללת עסקה במשימת ריגול, וטענה כי נסחפה לחוף עקב תקלה טכנית. עם זאת, ב-29 בדצמבר פרסמה התנצלות על התקרית. ביום שלמחרת הוחזרו לקוריאה הצפונית גופותיהם של אנשי הצוות.
הצוללת נמשתה מהמים בידי חיל הים של קוריאה הדרומית, והועברה לאחד מבסיסיו. כיום מוצגת הצוללת לראווה ב"פארק האיחוד" שמדרום לגאנגנונג, והיא פתוחה למבקרים.
יוסי ארצי

יוסי ארצי (נולד ב-1 בדצמבר 1973) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.

ביוגרפיה

יוסי ארצי נולד וגדל בכפר סבא, בגיל שש עד עשר, גר עם משפחתו בבוגוטה, קולומביה, שם היה אביו במשלחת ישראלית מטעם התעשייה האווירית. בהיותו בן 22 ארצי עבר להתגורר בתל אביב, בה הוא חי מאז.
בתום שירותו הצבאי התחבר לקבוצה של אנשי קולנוע ובמשך שנתיים עשה ביחד איתם סרטים קצרים. הוא בוגר תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בתום לימודיו, לימד במשך שלוש שנים באוניברסיטת תל אביב.
סרט הגמר שלו בחוג הנ"ל היה 'אינקוגניטו', (42 דקות). זהו סרט עלילתי אותו כתב וביים יחד עם אורן זסלבסקי. הסרט, שארצי היה הצלם שלו, צולם בשלושה פורמטים שונים – סופר 16 מ"מ, 8 מ"מ ווידאו. הסיפור הוא על אדם (אורן זסלבסקי) שמתעורר באמצע הלילה ומגלה שהוא קשור באזיקים לעמוד. זהו סיפור קפקאי, במהלכו יש לאדם הבזקי תודעה ולקראת סוף הסרט הוא מתחיל להבין כיצד הוא הגיע למצב הזה. באותו לילה מבקרות אותו דמויות שונות, אחת מהן משחק אוהד קנולר. הסרט צולם במהלך 14 לילות במתחם שוק הפשפשים (יפו) כשעוד היה חצי נטוש. 'אינקוגניטו' הוקרן במשך חודשיים בהקרנת חצות בסינמטק תל אביב ובשאר הסינמטקים בארץ. הסרט זכה בפרס איגוד המבקרים בפסטיבל ברנו-צ'כיה ובפרס מיקי אלבין על התסריט.
ארצי ביים את הקליפ 'Ocean Land' ללהקת המטאל "אורפנד לנד", שצולם כולו מתחת למים בחוף סידני עלי ובבריכה פרטית. לקליפ יש כ-800,000 צפיות ביו-טיוב. במהלך הצילומים לקליפ פגש לראשונה את הילה וידור שאותה ליהק כעבור זמן לסרט "אושר עטוף בשמיכה".
ארצי עבד בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בתפקידים שונים כגון עוזר במאי, מפיק בפועל ומנהל לוקיישן. בין הסרטים בהם עבד היו "אליס" בבימוי דנה גולדברג, "עיניים פקוחות" בבימוי חיים טבקמן, "השוטר" בבימוי נדב לפיד, ו"התגנבות יחידים" בבימוי דובר קוסאשווילי.
הוא ביים את הפרק 'בר הופמן 15' (14 דקות) ל"בתים בעיר", סדרה תיעודית ששודרה בערוץ שמונה. הפרק מספר על שני טיפוסים מיוחדים במושבה הגרמנית בתל אביב.
הוא ביים את 'ליסה ומיכאל' (28 דקות, 2011). סרט התבגרות המבוסס על חוויותיו כילד ישראלי בקולומביה. העלילה מספרת על שני ילדים שבורחים מבית הספר ואירוע דרמטי אחד קושר ביניהם.
ארצי כתב וערך את התסריט לסרט התיעודי 'בעין הסערה' (68 דקות, 2012) בבימוי שלי חרמון. העלילה מספרת על ישראלי, רמי אלחנן, שבתו נהרגה בפיגוע בירושלים ופלסטיני, באסם ארמין, שבתו נהרגה מירי חיילי צה"ל. הם נפגשים ומגישים ביחד תוכנית רדיו. הסרט זכה במלגת סאנדנס, שודר בטלוויזיה הצרפתית והספרדית וזכה בפרסים בפסטיבלים שונים כגון DocMiami וJapan Foundation Prize.
ארצי היה פעיל בארגון 'קו סיוע לעובדי חוץ' שנתן מענה לבעיות של עובדים זרים ופליטים בישראל. הוא עובד כרגע על סרט עלילתי באורך מלא ששמו 'אינני מכיר את האיש הזר' אשר פותח במסגרת חממת תסריטים בחיפה אליה התקבל. התסריט מספר על בעל מפעל יהודי מעורער ומשורר פלסטיני גולה שיוצאים לחפש משאית ברזל גנובה בדרום הר חברון. מפיק הסרט הוא טוני קופטי, אחיו של סכנדר קובטי (עג'מי).
קאזה ויסנס

היסטוריה

מבנה זה היה הראשון שתוכנן על ידי גאודי, והוא נבנה בין השנים 1883-1888, ובשל קשיים כלכליים בהם נתקל בעל הבית, התארכו העבודות ונמשכו חמש שנים. הבית כולל ארבע קומות - הראשונה משמשת כמחסן, השנייה והשלישית למגורים, והרביעית עבור צוות המשרתים. אלמנתו של ויסנס מכרה את הבית בשנת 1899, והוא שופץ ב-1925. במקור היה המבנה מוקף בגינה משלושה צדדים ובצידו הרביעי הוא מחובר למבנה אחר. בגן הציב האדריכל מזרקה מלבנים שנבנתה בצורת קשת, אך היא נהרסה בשנת 1946. מזרקה נוספת הוקמה מאוחר יותר על ידי אדריכל אחר, אך גם היא נהרסה ב-1962, ולבסוף נמכר הגן והוקמו בו בתי מגורים.

עיטורי המבנה

המבנה ממחיש את ההשפעה המזרחית בה היה נתון גאודי בעת הקמתו, והוא עשה שימוש בקווים פשוטים, חלקם ישרים וחלקם מעוגלים. המבנה בנוי מאבן ומלבנים אדומות שחלקם חשוף. חלקים אחרים של הקירות מצופים באריחי קרמיקה ויוצרים פסיפס צבעוני בדוגמאות לוח שחמט בגווני טורקיז ולבן, ופרחים צהובים האופייניים לאזור. גם קירותיו הפנימיים של הבית מצופים באריחים במקומות רבים, וייתכן שבשל השימוש באריחים רבים, השתרשה הטעות כי ויסנס היה יצרן אריחים. בפועל היה ויסנס סוחר. תשומת לב מיוחדת הוענקה לסורגים בחלונות המבנה ולגדר הברזל המקיפה אותו, וזו מעוצבת בצורת ריבועים סמוכים זה לזה, שבהם קבועים כפות דקלים מברזל. על הגג הוקמו ארובות ומגדלים קטנים בצורת מקדשים. 
התקרה בתוך חדרי הבית עשויה מקורות עץ צבעוניות ומעוטרות במוטיבים של פרחים. עיטורי פרחים מופיעים גם על הקירות והרצפה עשויה מפסיפס בסגנון רומי. גאודי עיצב גם את הריהוט בתוך המבנה, ובחדר העישון בנה את התקרה בצורת נטיפים ערביים, המזכירים את אלהמברה בגרנדה. על מעין אפריז בחדר אחר, קבע גאודי כתובות של פתגמים ואגדות עם קטלניות, והוא אף שילב בפנים המבנה קליגרפיה ערבית.
רים בנא

ביוגרפיה

בנא נולדה בנצרת בשנת 1966. אמה היא זוהיירה סבאג, משוררת, אמנית, שחקנית וצלמת סטילס. היא למדה מוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הפופולריות של בנא צמחה לראשונה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר שהקליטה גרסאות משלה לשירי ילדים פלסטיניים מסורתיים, שהיו על סף שכחה מתודעה ציבורית.
בנא גם כתבה שירים משלה, וחיברה לחנים לשירה פלסטינית. מסר מרכזי בעבודתה הוא סבל העם הפלסטיני, והיא תיארה את המוזיקה שלה כאמצעי של הזדהות-עצמית תרבותית. היא ליקטה יצירות פלסטיניות מסורתיות ללא לחן, וחיברה להן לחנים מודרניים, שאינם מאבדים מן ההשראה המסורתית.
מטרתה הראשונה הייתה להגיע לקהלים בקרב בני עמה, והיא הרבתה להופיע בגדה המערבית, עם שידורים לקהלים בעזה באמצעות סטרימינג חי באינטרנט. היא הופיעה לראשונה בסוריה ב-8 בינואר 2009, והופיעה גם בתוניסיה ב-25 ביולי 2011. הופעתה הראשונה בביירות התקיימה ב-22 במרץ 2012.
בנא התחילה לייצר מוזיקה שמיועדת גם לקהל מערבי החל משנת 2003, אז הוזמנה על ידי המפיק המוזיקלי הנורווגי אריק הילסטד להשתתף בהקלטת האלבום Lullabies from the Axis of Evil, בו שרה דואט עם הזמרת הנורווגית קארי ברמס. השתיים גם הופיעו יחדיו בהופעה משותפת באוסלו לאחר הקלטת האלבום. האלבום, שכונה "מסר אנטי-מלחמה מוזיקלי לנשיא ארצות הברית בוש מאת זמרות מפלסטין, עיראק, איראן, ונורווגיה", כלל גם זמרות מצפון קוריאה, סוריה, קובה ואפגניסטן, ששרו שירי ערש מסורתיים מארצותיהן בדואטים בשפה האנגלית עם זמרות מערביות, כדי להנגיש את היצירות גם לקהל המערבי.
במהלך שנות האלפיים, בנא שינתה את סגנונה מהתמקדות בשירים מסורתיים לשירי מאבק והתנגדות. בשנת 2005 יצאה באלבומה The Mirrors of My Soul, אותו יצרה יחד עם חמישייה מוזיקלית נורווגית. האלבום היה בסגנון פופ מודרני בפיוז'ן עם טכניקות ווקאליות ערביות. האלבום הוקדש לאסירים פלסטיניים העצורים בבתי כלא בישראל, וכלל "שירי ייאוש ותקווה... המספרים את סיפורו של עם שנאבק בדיכוי".
היא זכתה לכינוי "הקול של פלסטין", והייתה מרבה להופיע בשמלות מסורתיות רקומות ועם כאפיה, כסמל לעצמאות פלסטינית.
אלבומה משנת 2006, This Was Not My Story, עלה למצעדים האירופיים למוזיקת עולם.
אלבומים נוספים שלה כוללים את (مواسم البنفسج) Seasons Of Violet: Lovesongs From Palestine משנת 2007, ואת ( تجليات الوجد والثورة) Revelation Of Ecstasy & Rebellion משנת 2013, האלבום המלא האחרון שהקליטה לפני שאבדה את יכולתה לשיר בגלל מחלת הסרטן.
שיריה של בנא נכללו במספר סרטי קולנוע, ביניהם "החלום הערבי" של אליה סולימאן, וסרטים של במאים מלבנון ומשווייץ, והיא עצמה הופיעה במספר סרטים בתפקיד זמרת.

חיים אישיים

בנא הייתה גרושה מהגיטריסט האוקראיני לאוניד אלכסיינקו, שלמד עמה. הייתה אם לשלושה
היא נפטרה ב-24 במרץ 2018, בגיל 51, לאחר מאבק של כמעט עשור במחלת סרטן השד, אשר היא שיתפה עם עוקביה באמצעות המדיה החברתית.
סמל חבל הבסקים

סמל חבל הבסקים הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית חבל הבסקים שבספרד.
הסמל מעוצב כמגן מחולק לרבעים שמבוססים על הסמלים ההיסטוריים של מחוזות חבל הבסקים.

הרבע השמאלי העליון (הקנטון) מבוסס על סמלו של מחוז אלבה (Álava) המעוצב כשדה זהב שעליו מבצר כסף על סלע כסוף שעומד על תל ירוק. למבצר דלת ושני חלונות כחולים. מהגבעה יוצאת יד המניפה חרב, שתיהן כחולות. מימין למבצר עומד זקוף אריה אדום. הרבע השני מבוסס על סמלו של מחוז ביסקאיה והוא מעוצב כשדה כסף עם גבול זהב שעליו שמונה סאלטיירים אדומים. בשדה מופיעה גבעה חומה שעליה האלון של גרניקה, עץ המסמל את עצמאות הבסקים. גזע העץ חום ועליו ירוקים ומאחוריו צלב יווני לבן שזרועו התחתונה מוסתרת. הרבע השלישי מבוסס על סמלו של מחוז גיפוסקואה (Guipúzcoa) והוא מחולק לשדה זהב שבו שלושה עצים ירוקים מעל גלים בצבעי כחול ולבן המסמלים את מפרץ ביסקאיה. הרבע הרביעי כולו אדום. עד 1982 הוא הכיל את סמל נווארה, אולם ממשלת נווארה דרשה להסירו.

הסמל מוקף בזרי אלון עם עלים ירוקים ובלוטים בצבעי ירוק וזהב, ייצוג נוסף של האלון מגרניקה.
הסמל אומץ על ידי ממשלת חבל הבסקים ב-1936, אולם נאסר לשימוש לאחר הפסדם של הרפובליקנים, ובתוכם הבסקים, במלחמת האזרחים בספרד ועלייתו לשלטון של פרנסיסקו פרנקו. ב-1978 חזר הסמל לשימוש חוקי.
תוכנית אקספלורר

תוכנית אקספלורר (באנגלית: Explorer program) היא תוכנית אמריקאית לחקר החלל שמספקת מידע מדעי רב ביותר על היקום בו אנו חיים. יותר מ־90 משימות אקספלורר שוגרו מ־1958 עד ל־2011, והתוכנית עדיין פעילה כיום. החל מאקספלורר 6 התוכנית עברה לידיה של סוכנות החלל האמריקאית - נאס"א - שהסתייעה רבות בארגונים פרטיים ובארגונים של מדינות אחרות בפיתוח משימות. כיום שתי התת־תוכניות המרכזיות של תוכנית אקספלורר הם SMEX (משימות עד 120 מיליון דולר) ו־MIDEX (משימות עד 180 מיליון דולר).
המשגרים שהיו ועדיין בשימוש במהלך התוכנית הם יופיטר C/ג'ונו 1, ג'ונו 2, דגמים שונים של טילי תור, דגמים שונים של טילי דלתא וטילי פגאסוס.

היסטוריה

תוכנית אקספלורר הייתה התוכנית המוצלחת הראשונה של ארצות הברית לשיגור לוויין למסלול סביב כדור הארץ. התוכנית החלה כהצעה של צבא ארצות הברית לשיגור לוויין למסלול סביב כדור הארץ במהלך השנה הגיאופיזית הבינלאומית, אך התוכנית נדחתה לטובת תוכנית של צי ארצות הברית, תוכנית וונגארד. התוכנית הועלתה מחדש לאחר שיגור הלוויין ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב־4 באוקטובר 1957 (ראו: משבר ספוטניק). אקספלורר 1 שוגר ב־31 בינואר 1958. מלבד היותו של אקספלורר 1 הלוויין הראשון של ארצות הברית, הלוויין ידוע בגילויים של חגורות ואן אלן.
התוכנית הועברה לאחריות נאס"א, שהמשיכה לשגר לוויינים תחת השם אקספלורר בשיגור לוויינים קטנים שתפקידם המרכזי הוא מחקר מדעי. במהלך השנים שיגרה נאס"א עשרות לוויינים בעלי משימות מחקר מדעיות מגוונות ביותר.
לווייני אקספלורר גילו דברים חשובים ביותר: את המגנטוספירה של כדור הארץ ואת שדה הכבידה שלו, את רוח השמש, מאפיינים של מיקרו־מטאוריטים הבאים לכדור הארץ, מידע על קרינה על־סגולה, קרינה קוסמית וקרינת X שבאו ממערכת השמש ומהיקום כולו, פיזיקה של היונוספירה ועוד. טלסקופים שונים ששוגרו כחלק מהתוכנית גילו גם הם גילויים מיוחדים, כולל את גילויו של האסטרואיד הטרויאני הראשון של כדור הארץ.
משרדי תוכנית אקספלורר הממוקמים במרכז טיסות החלל גודרד שבגרינבלט, מרילנד, מנהלים את התוכנית. משימות התוכנית מאופיינות במחירים מתונים ובזמן תכנון, בנייה והוצאה לפועל קצרים יחסית. תוכנית אקספלורר כללה וכוללת תתי־תוכניות כגון MIDEX, SMEX, UNEX ואחרים.
הפורום לשיקום מערכת הבריאות בישראל

הפורום לשיקום מערכת הבריאות בישראל הנו חברה לתועלת הציבור, אשר הוקמה על ידי אנשי רפואה, כלכלה, תקשורת, עסקים ומדע, בשיתוף אזרחים, מתוך דאגה לבריאות האוכלוסייה ולרווחתה.
הפורום מבקש לקדם שינוי במדיניות הממשלה על ידי מפגש עם קובעי המדיניות בתחום הבריאות; תוך רקימת שיתופי פעולה עם עמותות וארגוני בריאות, יצירת שיח תקשורתי בנושא והצגת המלצותיו הישימות והפשוטות לפתרון הבעיות.
המלצות הפורום נכתבו על ידי אנשי כלכלה ורפואה בכירים, המבססים המלצותיהם על ידע אקדמי נרחב וניסיון מקצועי עשיר.

מדוע הוקם הפורום?

לטענת אנשי הפורום, מערכת הבריאות בישראל נמצאת במשבר חריף. על פי הפורום, ההשקעות בתשתיות רפואיות, בכוח אדם רפואי ובארגון המערכת אינן תואמות את צורכי האוכלוסייה המתרחבת והמזדקנת.
לטענת אנשי הפורום אזרחי מדינת ישראל סובלים כיום במערכת הציבורית מחוסר תשומת לב רפואית ראויה, מתורים ומזמני המתנה בלתי סבירים. הם נאלצים לשאת בתשלומים הולכים וגדלים עבור טיפולים רפואיים הניתנים באופן פרטי על ידי רופאים שאמורים להעניק להם את הטיפולים במסגרת המערכת הציבורית, שתשתיותיה מוזנחות ומבוזבזות עקב השקעות בתשתיות פרטיות מיותרות.

דרישות הפורום

לאנשי הפורום ישנן שלוש מטרות, שלדעתם הכרחיות לשיקום מערכת הבריאות הציבורית: יתר תשומת לב לחולה, קיצור תורים ומשכי המתנה, צמצום תשלומי השתתפות עצמית עבור המטופל.
על מנת להשיג את המטרות המוזכרות הפורום דורש לנקוט בשלושה הליכי שיפורים בתחומים מרכזיים: ייעול והטבת הטיפול באוכלוסיית הקשישים, ארגון מחדש וייעול של מערכת הרפואה בישראל, הגברת הצע כח האדם הרפואי הזמין.
מתוך תפיסה חברתית וכלכלית, מבקש הפורום מממשלת ישראל להחיל מטרות אלה תחילה על אוכלוסיית הקשישים, אשר מחד, הנה בעלת צרכים רפואיים מרובים ומתמשכים, ומאידך בעלת יכולת נמוכה ביותר לעמוד בנטל הביורוקרטי, הכלכלי והנפשי שאותו דורשת המערכת. מעבר לכך, טיפול הולם באוכלוסיית הקשישים יהיה בעל השפעה ניכרת על מעגלים חברתיים נוספים - בהם משפחות הקשישים, עובדים ומעסיקים הסובלים מאובדן ימי עבודה - ועל המשק הישראלי כולו.
הפורום יצא בדרישה רשמית ופומבית למשרד הבריאות להקמת 'מוקד תורים לאומי לקביעת תור לבדיקות ולניתוחים', אשר שיפעל בשקיפות ציבורית מלאה ובתיאום עם כל נותני השירותים הרפואיים ברחבי ישראל.
לטענת הפורום, מוקד זה יאלץ להניח בצד את האינטרסים כלכלים של קופות החולים ובתי החולים, ימנע המתנה מיותרת, יחזק את איכות השירות הרפואי בפריפריה, יקצר תורים, יחסוך מיליוני שקלים לקופה הציבורית, וינצל את התשתיות, הידע וכוח האדם הקיים במערכת בצורה יעילה יותר. מהלך זה עשוי בעתיד אף  לעודד עוד ועוד רופאים להיות "פול טימירים" – 'רופאים במלא זמנם' במערכת הבריאות הציבורית.

מייסדי הפורום

ד"ר איתן חי-עם, ד"ר אמנון מוסק, ד"ר יונה וייסבוך, ד"ר יעל גזית, פרופ' דב צ'רניחובסקי.

חברי הפורום

אפרת אנזל, גב. פסיה בן נון, ד"ר משה כהן, דני רופ, ליאון רקנאטי, פרופ' אווה אילוז, פרופ' אריאלה לבנשטיין, ד"ר ורד שליו-הורוביץ, רן מלמד.
נטי שמיע עפר

ביוגרפיה

נטי שמיע עפר, נולדה בתל אביב, חיה ועובדת בקיבוץ קבוצת שילר. בוגרת האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל במחלקה לאמנות (1990) ובמחלקה לעיצוב תעשייתי (1993) ובעלת תואר שני במחלקה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2007).
מ-1997 מרצה במחלקה לתקשורת חזותית ולעיצוב תעשייתי בבצלאל, ומרצה בכירה מ-2007. מ-2009 מרצה בכירה בתואר שני לעיצוב תעשייתי. עבודותיה נוגעות במהויות הקושרות בין הגוף למרחב ולאובייקטים הסובבים אותו, וביחסים הנטבעים תוך כדי כך בין סטטיות לתנועה, כמו גם בין מרחב פרטי למרחב ציבורי.
תיאודור אוברלנדר

ביוגרפיה

אוברלנדר נולד במיינינגן לאב שהיה פקיד בשירות הציבורי של האימפריה הגרמנית וסוכן ביטוח. הוא למד חקלאות באוניברסיטת המבורג ובאוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשנים 1923–1927 וסיים תואר מוסמך. בשנת 1928 הוא עבד בהדרכה חקלאית בברית המועצות במשך חצי שנה ולאחר מכן שב לאוניברסיטת ברלין וקביל ב-1929 דוקטורט על עבודה בנושא: "הבסיס החקלאי של ליטא". בשנת 1930 קיבל דוקטורט לכלכלה מאוניברסיטת קניגסברג, על עבודה בנושא "מדיניות חקלאית למניעת נטישת הכפר בגרמניה". בשנים 1930–1931 הוא שהה במדינות שונות, בהן ברית המועצות, סין, קנדה וארצות הברית, כעובד של חברת פורד. בשנת 1931 הוא מונה למשרת הוראה במכון לכלכלה מזרח גרמנית בקניגסברג ובשנת 1933 הוא נהיה למנהל המכון. משנת 1934 הוא היה גם פרופסור חבר בדנציג ומשנת 1937 באוניברסיטת קניגסברג. בשנת 1938 הוא ונה לפרופסור לחקלאות באוניברסיטת גרייפסוואלד. הוא כתב מספר ספרים על הצורך במעורבות גרמנית בחקלאות הפולנית והסובייטית שלטענתו לא היו כלכליות.
בשנת 1933 הצטרף אוברלנדר למפלגה הנאצית ולאס אה. בשנת 1935 הוא נהיה לעוזר של אריך קוך ועסק באיסוף מידע על לא ארים בפרוסיה המזרחית ובתוכניות לאריזציה של האזור. היו שטענו שהוא השתתף בפוטש במרתף הבירה בשנת 1923, בגיל 18. בשנת 1937 הוא הציע תוכנית לעידוד מתח בין יהודים, פולנים ורוסים בפולין על מנת להביא למאבקים פנימיים בפולין ולהכין את השטח להשתלטות גרמנית. אולם החל משנת 1938, בין השאר בגלל חילוקי דעות עם קוך, סר חינו במפלגה הנאצית, הוא הודח מתפקידיו ונתבקש לא לעסוק בפוליטיקה.
לאחר פתיחת מבצע ברברוסה פעל אוברלנדר כיועץ ליחידה שניהלה את לבוב והייתה אחראית לפוגרומים בלבוב. שאלת חלקו בפוגרומים אלו ליוותה את פעילותו הפוליטית.
לאחר המלחמה עבד אוברלנדר עבור המודיעין האמריקאי כיועץ לענייני מזרח אירופה עד שנת 1949. בתהליך הדה-נאציפיקציה הוא סווג כאנטי-נאצי. לאחר מכן הוא הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית החופשית ובשנת 1950 היה ממייסדי החזית הכל גרמנית של פליטים גרמנים, שהייתה מפלגה ימנית. במאי 1953 הוא כיהן כשר לענייני פליטים של ממשלת באוואריה והואשם ברצון לנקוט צעדים חריפים נגד פליטים יהודיים שהתבססו במחנה פליטים בגרמניה. לקראת סוף 1953 הוא מונה לשר לענייני פליטים של ממשלת גרמניה המערבית, דבר שעורר פרסומים רבים לגבי עברו הנאצי. קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר, שהיה מודע לעברו הנאצי של אוברלנדר, העלים עין מעבר זה, מפני שרצה את מפלגתו בקואליציה שלו. בעיתונות הואשם אוברלנדר כמי שמינה נאצים לשעבר לתפקידים שונים. הסערה סביב מינויו לממשלה דעכה עם הזמן. בשנת 1956 הוא עבר אל המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. באוקטובר 1959 התעוררה שוב המחאה נגד אוברלנדר על רקע טענות שהיה לאוברלנדר חלק בפרעות לבוב. אוברלנדר טען שהרוסים הנסוגים בצעו טבח בעיר בעת נסיגתם ושיחידתו שהייתה מורכבת ברובה מאוקראינים נתקבלה בפרחים ולא ירתה אפילו ירייה אחת בששת ימי שהותה בעיר. בנובמבר 1959 הוקמה ועדה בינלאומית לבדיקת ההאשמות נגד אוברלנדר. הוועדה טיהרה את אוברלנדר בינואר 1960 וטענה שלא נמצאו ראיות להשתתפותו בטבח בלבוב. בהתאם לכך הודיע אוברלנדר שלא יתפטר ואדנאואר הצדיק את אוברלנדר וטען שהטבח בלבוב בוצע בידי הרוסים. אולם הביקורת כלפי אוברלנדר לא שכחה ונוספו עדויות חדשות שטענו לאחריותו של הגדוד של אוברלנדר לפוגרום בלבוב. במרץ 1960 הציע אוברלנדר להתפטר, אולם אדנאואר סירב לקבל את ההתפטרות. בתחילת אפריל 1960 פורסם שאוברלנדר יצא לחופשה ממושכת ובתחילת מאי התפטר. גרמניה המזרחית הזמינה את אוברלנדר למשפט ומשלא נענה להזמנה דנה אותו בהיעדרו למאסר עולם.
טום אטקינס

ביוגרפיה

אטקינס נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, לדורותי אי. וויליאמס ולג'ורג' ס. אטקינס.
אטקינס החל את הקריירה שלו בשני סרטיו של ג'ון קרפנטר: "הערפל (1980)", בתור ניק קאסטל, וב"הבריחה מניו יורק" בתור רהם. בשנת 1982 כיכב אטקינס בתור ד"ר דניאל צ'אליס בסרט "ליל המסכות 3: עונת המכשפה", אשר בוים על ידי טומי לי וואלאס, והופק על ידי ג'ון קרפנטר.
בשנת 1986, אטקינס גילם את הבלש ריי קמרון בסרט האימה "ליל השרצים". שנה לאחר מכן, אטקינס הופיע בלהיט "נשק קטלני" בתור מייקל הונסקר. מלבד הופעות בסרטי קולנוע, אטקינס הופיע גם בטלוויזיה בתפקידי אורח במגוון סדרות, כגון: "מ.א.ש", "Baretta", "הארי או", "The Fall Guy", "זינה הנסיכה הלוחמת", "ווקר" ו"חוק וסדר".
בשנת 2009, הופיע אטקינס בסרט "בלאדי ולנטיין 3D", בתור השריף בורק.