google/wiki40b huggingface dataset:
הר דורט

גילוי ההר

ההר התגלה לראשונה ומופה על ידי משלחת המחקר של ריצ'רד בירד שחקרה את האזור בין השנים 1928–1930. שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם וויקפילד דורט הבן, גאולוג בתחנת מקמרדו בקיץ 1965- 1966.
סלייר

היסטוריה

סלייר הוקמה בשנת 1981 על ידי שני הגיטריסטים האמריקאים ג'ף הנמן וקארי קינג. הזמר והבסיסט, טום אראיה (Tom Araya), והמתופף דייב לומבארדו (Dave Lombardo).
אלבומם הראשון, Show No Mercy שיצא ב-1983 נחשב לפריצת דרך בתחום הת'רש מטאל בשל שירים קלאסיים שבו כגון "Die by the Sword", "Black Magic" ועוד. בשנת 1986, אחרי שלושה אלבומים נוספים, שחררו סלייר את האלבום שנראה בעיני חלק מהמעריצים כאלבום הת'רש הגדול בכול הזמנים, Reign In Blood, הכולל את השיר השנוי במחלוקת "Angel of Death" (מאנגלית: "מלאך המוות"), המבוסס על דמותו של הרופא הנאצי יוזף מנגלה. בשל כך הואשמו סלייר בתמיכה בנאציזם. הגיטריסט ג'ף הנמן, שכתב את השיר, הגן על עצמו ואמר שלמעשה השיר מגנה את מעשיו השפלים של מנגלה.
בשנת 1988, לאחר האלבום המהיר והאגרסיבי הזה, יצרו סלייר את האלבום South of Heaven. אלבום זה היה מלודי ורגוע יותר מקודמיו. באחד השירים שם, "Behind the Crooked Cross", מבהירים סלייר בפירוש שהם לא נאו-נאצים.
לאחר South of Heaven הוציאו סלייר את Seasons in the Abyss, שלפי כמה מהמעריצים נחשב לטוב ביותר של סלייר. האלבום משלב את האגרסיביות של Reign In Blood בשירים כמו "War Ensemble" ו-"Hallowed Point" ואת המלודיות של South of Heaven בשירים "Expendable Youth" וכן השיר "Dead Skin Mask" המפורסם, המבוסס על דמותו של הרוצח הסדרתי האמריקאי אד גין. שיר הנושא של האלבום נחשב לאחת היצירות הבוגרות שסלייר הוציאו אי-פעם, ומשלב את המהירות והעוצמה הידועים של סלייר יחד עם קטעים מלודים. לאחר שלושת האלבומים האלה הם שחררו חמישה אלבומים נוספים בשנים 1994–2006.

פירוק הלהקה

ב-24 בינואר 2018 הוציאה סלייר הודעה רשמית על כך שבמהלך הקיץ יערכו מסע פרידה בצפון אמריקה.

האשמות באהדת הנאציזם

אחת השאלות המעסיקות את חובבי המטאל במשך שנים היא: "האם סלייר נאו-נאצים?". בשנת 1986 פרסמה הלהקה את השיר "Angel of Death" (מאנגלית: "מלאך המוות") אשר עוסק ברופא הנאצי יוזף מנגלה ומתאר את ניסויי הזוועה אשר ערך במחנה ההשמדה אושוויץ. השיר נקרא "מלאך המוות", כיוון שזה היה כינויו של מנגלה בפי אסירי המחנה. בנוסף לשיר השנוי במחלוקת, שונה סמל הלהקה לסמל מוזהב, המזכיר בצורתו את העיט שסימל את הרייך השלישי. כמו כן, הם קראו למועדון המעריצים שלהם על שם הורמאכט.
חברי הלהקה תרמו 10,000 דולרים למרכז לחקר השואה על שם צייד הנאצים שמעון ויזנטל. כמו כן, גיטריסט הלהקה קרי קינג הקליט סולו לשיר: "No Sleep 'Till Brooklyn" של הלהקה היהודית ביסטי בויז, והופיעו לצד להקת המטאל הישראלית בצפר. חברי סלייר הדגישו בראיונות לכל אורך הקריירה שלהם שהם אינם מעודדים נאציזם. במהלך השנים האחרונות פחתו מאוד ההאשמות מסוג זה.

"ארבע גדולות הת'ראש" - סיבוב ההופעות

בספטמבר 2009 הודיע לארס אולריך מלהקת מטאליקה כי הוא מתכוון לאגד את ארבע להקות הת'ראש הגדולות - מטאליקה, מגאדת', סלייר ואנתרקס - ולצאת לסיבוב הופעות. סדרת הופעות אלו, שבעה במספר, החלה ב-16 ביוני 2010 בוורשה, פולין והסתיימה ב-27 ביוני 2010 באיסטנבול, טורקיה. ההופעה שהתקיימה בסופיה, בולגריה ב-22 ביוני הועברה בשידור חי דרך לווין לכ-450 תיאטראות ברחבי ארצות הברית ולמעל 350 ברחבי אירופה, קנדה ואמריקה הצפונית.
הילריוס מארל

הילריוס מארל (hilarius) (בערך 403-449) היה בישוף בעיר ארל. בנעוריו נכנס למנזר לרין (Lérins) שבראשו עמד באותה עת הונורטוס, ולאחר מכן ירש את מקומו כבישוף ארל בשנת 429. בעקבות אוגוסטינוס הקדוש ארגן את הכהונה בקתדרלת הבישופות שלו ל"קהילה" והקדיש חלק ניכר מזמנם לתרגול דת אסקטית. הוא החזיק בתואר המטרופוליטן של ויין ונרבונה וניסה להחל את סמכותו על פני כל הכנסיות בדרום גאליה.
הילריוס הדיח את בישוף בזאנסון כלידונוס בגלל שהתעלם מבכירותו, כביכול, ובגלל שהתיימר לתואר מטרופוליטן של בזאנסון. תלונה על כך הועלתה בפני האפיפיור לאו הראשון, שניצל את ההזדמנות כדי לחסל את הויקריה הגאלית בשנת 444. מצב זה הביא לנישולו של הילריוס מהזכות לקדש בישופים, לכנס ויעודים ולפקח על הכנסייה בפרובינציה, והאפיפיור זכה בצו מטעם ולנטיניאנוס השלישי שהקנה להוראותיו תוקף של צו מלכותי, שהפרתו תענש על פי חוק.
הילריוס מת בשנת 449 ושמו הוכנס מאוחר יותר לרשימת המרטירים של הכנסייה ונקבע לו יום זיכרון ב-5 במאי. כמו כן מסופר שיהודי ארל שרו מזמורים בהלוויתו. במהלך חייו נודע הילריוס כלמדן וכותב רהוט וכן כאדם חנון וחסוד.
Ele Bate Nela

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי סימונה וסימריה, וכך גם כל השירים הנוספים מתוך האלבום. השיר מדבר על אלימות כלפי נשים וכולל בתוכו ובקליפ שלו אזכורים רבים לאלימות פיזית, אלימות מילולית, התעללות נפשית ותקיפה מינית כלפי הנשים.
מילותיו של השיר מדברות גם כן על התעללות בנשים, ועל הכמיהה של האישה לצאת ממערכת יחסים אלימה שכזו.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר מציג בתחילתו, אישה המתאהבת בגבר, למרות שהוריה אומרים לה לעזוב אותו. בסמוך לכך השניים מקיימים יחסי מין, וכבר לאחר מכן מתחילה האישה להרגיש בתוקפנות מצדו של בן זוגה. לאחר מכן המצב מחמיר וכשהוא בא לאסוף אותה, הקנאה שלו מגיעה לשיאה כאשר הוא רואה אותה מדברת עם כמה מחבריה, חושד שהיא בוגדת בו, לוקח אותה לפינת הרחוב וסוטר לה. 
לקראת הסוף, ניתן לראות את האישה יושבת על הספה שבסלון, בוכה, ואת הגבר חוזר הביתה כשהוא שיכור, ובקבוק יין בידו. האישה מנסה לברוח ממנו, והוא רודף אחריה בכל הבית, וכשהוא תופס אותה הוא זורק אותה על הרצפה, מטיח את ראשה בה, ושובר לה את היד.
לבסוף, האישה יושבת על כיסא במטבח, כאשר ידה עטופה בגבס. כשהיא חושבת שבן זוגה הולך, היא מתקשרת למשטרה, והוא ממהר אליה, לוקח לה את הטלפון ומשאיר אותה לבד. בסצנה האחרונה ניתן לראות את הוריה, מביטים בתמונות מן הילדות שלה ובוכים בשל המצב שבו היא נמצאת.
בין לבין ניתן לראות את סימונה וסימריה, כשהן בחדר לבן, שרות את השיר ובוכות גם כן. הקליפ צולם כאשר סימונה הייתה בהריון, ונכון לינואר 2018, מונה הצפיות שלו עומד על כ-51 מיליון צפיות.
בית אברהם פוגל

המבנה

לפי נחום גוטמן בספרו "בין חולות וכחול השמים" היה בית משפחת פוגל הבית הבנוי השני באחוזת-בית. בחצר הבית הייתה גינה מטופחת ובה בריכת דגי נוי עגולה. הבית החד-קומתי נבנה (בניגוד לשאר הבתים בשכונה) מלבני בטון חדשניות, שיוצרו במפעל של משפחת ארבר ביפו. הקומה השנייה, המחופה באבנים מסותתות מבית החרושת של שלוש ביפו, נוספה בסוף שנות העשרה. הבית, לא שופץ או שומר והוא מציג מבנה בית מקורי, מן הבתים הראשונים בתל אביב. זהו בית פרטי עם גג רעפים וגינה קטנה.
בחזית הבית צוירה בימי המנדט כתובת קיר המציגה גרפיטי של מחתרת האצ"ל, שנכתב בשנות ה-1940: סמל האצ"ל ולצדו נרשם ציטוט מ"שמשון", ספרו של זאב ז'בוטינסקי, "האל שיצר ברזל לא רצה בעבדים". היה שלב שהכיתוב כוסה בזכוכית כדי שיישמר, אך הכתובת נעלמה לאחרונה.
בית פוגל נכלל ברשימת הבתים לשימור של תל אביב, ומטפל בו משרדו של האדריכל אמנון בר אור. ב-1994 החלו בשיפוץ הבית ותוך כדי העבודה, מספר בר אור, התגלתה בקומה השנייה אח מפוארת מצופה חרסינה, ומעל לתקרה נמצא כידון של רובה "מאוזר", עטוף בסמרטוטים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 שכן במקום פאב בשם "רוטשילד 12", אשר נסגר בינואר 2018 לקראת בניית מלון ומגדל מגורים מעל הבית.
ג'ייסון ריצ'רדסון

סטטיסטיקת קריירה

נכון לסוף עונת 2014/2015‏
שלומית וייס

ביוגרפיה

שלומית וייס נולדה בשנת 1962 ברומניה, ובגיל 7 עלתה לישראל עם משפחתה והתגוררה בחולון.
לאחר שירותה הצבאי כקצינה למדה תואר ראשון במדעי המחשב בטכניון. לאחר סיום התואר, החלה לעבוד באינטל ולאחר מכן קיבלה תואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון.
את הקריירה שלה באינטל החלה בתור מהנדסת זוטרה בקבוצת פיתוח השבבים, אך לאחר מכן היא התקדמה בחברה בתפקידים הנדסיים וניהוליים. בין השאר, היא האישה הראשונה ששימשה כמנהלת קלאסטר בחברה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הובילה את הפיתוח של מעבדי סנדי ברידג'. לאחר מכן ניהלה את קבוצת הארכיטקטורה של אינטל. בתפקידה באינטל הובילה בין היתר את הפיתוח של סדרת מעבדי סקיילייק.
במהלך הקריירה שלה כיהנה וייס בתפקידים רבים ובכירים באינטל, תפקידים שבחלקם היא הייתה הראשונה בתפקיד, במיוחד באינטל ישראל.
בשנת 2014 היא יזמה את הקמתו של פורום הנשים באינטל.
בספטמבר 2017 מונתה וייס לסמנכ"לית בכירה לפיתוח שבבים בחברת מלאנוקס.
הבחירה (תוכנית טלוויזיה)

הפורמט

הפורמט של התוכנית, אשר משתמשת במתכונת האודישן "העיוור" של The Voice. הפורמט כולל שלושה שלבים של תחרות וכולל ארבעה מתמודדים ידוענים, פנויים פנויות שמתחרים לקביעת 3 דייטים. השלב הראשון הוא "האודישן העיוור", שבו ארבעה מתמודדים מקשיבים לדייטים פוטנציאליים נותנים את הרושם הראשוני שלהם, הכיסאות של הידוענים מסובבים כך, שהם לא רואים את הדייטים. לכל מתחרה, ידוען 30 שניות  כדי להחליט אם הוא או היא מעוניין לצאת עם אותו האדם. כל מתחרה ידוען בוחר שלושה אנשים שיהיו איתו בקבוצה (ידוענים שכבר בחרו את שלושת הדייטים הפוטנציאלים שלהם עדיין צריכים לחכות עד שהמתחרה סיים לתת את הרושם הראשוני שלו כדי לראות אותו). המתמודדים מסובבים את כיסאותיהם כדי לסמן שהם מעוניינים לצאת עם אדם זה; אם שניים או יותר ממתמודדי הידוענים רוצים את אותו האדם (כפי שקורה לעיתים קרובות), למתמודד (הדייט) יש את הבחירה הסופית של עם איזה ידוען הם יהיו מעוניינים ביותר לצאת.
השלב השני של התחרות הוא שלב הדייטים המהירים, שבו הידוענים לומדים עוד על שלושת הדייטים הפוטנציאלים. המשתתפים, הגבר והאישה נפגשים ובדרך כלל יש להם 15 שניות לשאול אחד את השני שאלות אישיות. כל 15 שניות מתמודד אחר שואל שאלות, מהמתמודדות שבחר בהן (כל מתמודדת פעם אחת). בסוף הסיבוב, כל ידוען צריך להדיח דייט פוטנציאלי אחד.
בשלב השלישי והאחרון 2 המתמודדות האחרות נשאלות כל אחת בנפרד שאלה בודדת, עליה הן צריכות להביע את דעתן. לאחר ששתי המתמודדות ענו על השאלה, כיסא הידוען מסתובב, על מנת להחליט עם מי הוא בוחר לצאת לדייט. המתמודדת שבה הוא בחר תצא איתו לדייט.
משה אלטמן

משה אלטמן (ביידיש: משה אַלטמאַן; 8 במאי 1890, ליפקאני, בסרביה, האימפריה הרוסית – 21 באוקטובר 1981, צ'רנוביץ) היה סופר ומשורר יידי.

ביוגרפיה

הוא למד בחדר ועד 1908 הוא למד בגימנסיה פרטית בקמניץ-פודולסקי יחד עם יעקב שטרנברג. ב-1918 עבר לבוקרשט, שנה מאוחר יותר עבר לצ'רנוביץ וב-1921 החל לעבוד בפדרציית תרבות היידיש של רומניה. ב-1920 החל לפרסם את השירים הראשונים וביקורות ספרותיות. יותר מאוחר הוא עבר לחבר פרוזה. חיבוריו התפרסמו בעיתונים וכתבי עת ברומניה, 
פולין וארצות הברית. ב-1926 יצא לאור בצ'רנוביץ קובץ חיבוריו הראשון, "בלענדעניש" (תעתועים).
ב-1930 היגר לארגנטינה, שם ניהל בית יתומים יהודי, אך ב-1931 חזר לרומניה והפך לעורכו של השבועון הספרותי "די וואָך" (השבוע). ב-1939 עבר לברית המועצות יחד עם יעקב שטרנברג. זמן קצר לאחר מכן עברו בסרביה ובוקובינה לידיה של ברית המועצות ואלטמן חזר לבסרביה. הוא היה חבר באגודת הסופרים של ברית המועצות.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות התפנה אלטמן למרכז אסיה. עם סיום מלחמת העולם השנייה הוא שב להתגורר בצ'רנוביץ ועבד כעורך הספרותי של התיאטרון היידי של קייב (בניהולו של משה גולדנבלט), שעבר לצ'רנוביץ לאחר המלחמה.
ב-1949 נעצר אלטמן יחד עם יעקב יקיר, מוטל סקציאר והרץ ריבקין ונשפט לעשר שנים בגולאגים. ב-1955 הוא שוחרר ושמו טוהר. עם תחילת הופעתו של כתב העת "סאָוועטיש הײמלאַנד" ב-1961 החל אלטמן לפרסם בו את חיבוריו.

ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
ממשלת ישראל העשרים ואחת

מדיניות כלכלית

על מנת לייצב את הכלכלה ולעצור את האינפלציה המשתוללת, החל ב-1985 ביצועה של תוכנית הייצוב הכלכלית בניצוחם של ראש הממשלה פרס ושר האוצר מודעי.

סיום כהונת הממשלה

הממשלה סיימה כהונתה בהתפטרותו של שמעון פרס והרכבת ממשלה זהה לקודמתה כשפרס מכהן כשר החוץ ושמיר כראש הממשלה, כחלק מממשלת אחדות לאומית הכוללת רוטציה.
אובמה (יפן)

היסטוריה

אובמה הוכרה כעיר ב-30 במרץ 1951, על אף שהאזור יושב כבר מזה מאות שנים.

כלכלה

התעשייה העיקרית באובמה היא דייג, אך משענתה הכלכלית ברובה היא תיירות. העיר מייצרת מקלות אכילה ואביזרי אגט.

הקשר עם הנשיא ברק אובמה

העיר אובמה זכתה לתהודה עולמית ופרסום הואיל והיא חולקת את שמה עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה. זה התחיל כשאובמה ב-2006, אז כסנאטור, העניק ראיון לטלוויזיה היפנית, ובו ציין כי במהלך שהותו בנמל התעופה טוקיו נריטה, הפקיד שבחן את דרכונו אמר כי הוא מגיע מן העיר אובמה. עיריית אובמה שמעה על הראיון, וראש העיר טושיו מורקאמי מתנה ייחודית תקליט DVD על העיר ומכתב המברכו. עם התקדמותו של הקמפיין של הסנאטור אובמה לנשיאות ארצות הברית, החלו להימכר בעיר פוסטרים ומוצרים העוסקים בו ומקדמים את מסע הבחירות שלו.
הנשיא אובמה הודה לעיר על תרומתה וייחסה אליו, באומרו כי הוא מצפה להמשך החברות והשותפות עם העיר ובין ארצות הברית ליפן. ישנם מספר יפנים עם שם המשפחה אובמה. על אף שמוצאו של הנשיא אובמה הוא קנייתי, אין זה בלתי נפוץ כי יפנים ומזרח-אפריקאים נושאים שם זה או דומה לו.
כתוצאה מניצחונו של אובמה בבחירות ב-2008, הצהיר ראש העירייה של אובמה כי בכוונתו להציב פסל של הנשיא האמריקאי בבניין העירייה, כסימן לחגוג את "הרגע ההיסטורי של השם אובמה". ב-20 בינואר 2009, ביום בו הושבע ברק אובמה לנשיאות, חגגה העיר היפנית את המאורע בחגיגות ברחבי העיר. במהלך ביקור בטוקיו בנובמבר 2009, ציין הנשיא אובמה את הקשר בינו ובין העיר היפנית אובמה בנאומו.
טומי ויזו

ביוגרפיה

פרטים רבים בנוגע לזהותו של ויזו, כגון מוצא, תאריך לידה ופועלו טרם יציאת הסרט לוטים בערפל, בראיון מנובמבר 2017 אמר כי הוא "במקור מאירופה, אך היום אני אמריקאי ומאוד גאה בכך".
על פי ספרו של ססטרו, מצאה בת זוגו של אחיו של ויזו תעודת הגירה, לפיה נולד ויזו באמצע  שנות החמישים באחת ממדינות הגוש המזרחי.
ויזו טוען כי הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה.
ויזו סיפר שהיה מעורב בתאונת דרכים בעקבותיה היה מאושפז מספר שבועות, דבר אשר, לטענת ססטרו, היווה גורם מכריע בהפיכתו לשחקן.

קריירה קולנועית

בשנת 2003 יצא לאקרנים הסרט "החדר", בו שימש ויזו כבמאי, כשחקן ראשי וכתסריטאי. תקציב הסרט היה שישה מיליון דולרים (שאותם לא ברור כיצד ויזו גייס), הסרט נחל כישלון חרוץ, כאשר הכנסות הסרט עם יציאתו היו 1,900 דולר בלבד והוא זכה לביקורות צורמות אשר הדגישו את המשחק הגרוע בסרט והפגמים העלילתיים בו.
ברבות השנים הסרט זכה למעמד של סרט קאלט כאשר מעריצים רבים התכנסו בהקרנות חצות מחופשים לגיבורי הסרט, ויזו עצמו מרבה להגיע להקרנות אלו ולפגוש את המעריצים. הסרט אף ניתן כדוגמה לסרט "כל כך גרוע שהוא טוב" וזכה לכינוי "האזרח קיין של הסרטים הגרועים".
בשנת 2004 יצר ויזו את הסרט הדוקומנטרי Homeless In America.
בשנת 2015 השתתף בתוכנית טלוויזיה בשם "The Neighbors" אותה גם הפיק, ביים וכתב.
בשנת 2017 שיחק לצד ססטרו בסרט בשם Best F(r)iends: Volume One.
ג'ון מקלין

ג'ון מקלין (באנגלית: John McLean;‏
11 במרץ 1785 - 4 באפריל 1861) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקני אשר שימש כחבר קונגרס, כאחראי על הדואר (Postmaster general) וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ושל מדינת אוהיו. 
מקלין, יליד ניו ג'רזי, גדל באוהיו. הוא למד משפטים, ונבחר לקונגרס של ארצות הברית ב-1812 ושוב ב-1814. לאחר כהונה כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו וכאחראי על הדואר, הנשיא אנדרו ג'קסון מינה אותו לשופט בבית המשפט העליון. מקלין התחרה על המועמדות לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית ב-1856, אך הפסיד לג'ון פרימונט. הוא ידוע כיום בעיקר בגלל התנגדותו לדעת הנשיא טאוני בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
אל-חסכה

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה העיר משמשת בין היתר בבסיס הפעילות של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, כוח צבאי אופוזיציוני הנלחם כנגד המדינה האסלאמית וג'בהת א-נוסרה.
אליסון סטדמן

ביוגרפיה

סטדמן נולדה בליברפול, הצעירה מבין שלוש הבנות של מרג'ורי (שם נעורים אוונס) וג'ורג' פרסיבל סטדמן. היא למדה בבית הספר התיכון לבנות "צ'יילדוול ואלי" שבפרוור צ'יילדוול בליברפול. אחרי כן בסתיו 1966 התקבלה לבית הספר למשחק "East 15 Acting School", ובמהלך שנת הלימודים השנייה היא פגשה את מייק לי.

תיאטרון

ב-1968 לאחר שעזבה את בית הספר בלוטון שבאסקס, שיחקה סטדמן בתיאטרון רפרטוארי והופיעה בהתחלה בעיר לינקולן. תפקידה הראשון היה כתלמידה המפתה סנדי, במחזה "פריחתה של מיס בורדי". במחזה של מייק לי "המסיבה של אביגיל" גילמה את דמותה של בוורלי המפלצתית, והופיעה שוב באותו תפקיד בעיבוד הטלוויזיוני של המחזה. סטדמה זכתה בפרס אוליבייה על תפקידה במחזה "קול קטן", וכן שיחקה ב"חתולה על גג פח לוהט", ב-"Entertaining Mr Sloane", ב"מלון פרדיסו" ועוד. בין התיאטראות בהם הופיעה היו תיאטרון רויאל קורט, התיאטרון המלכותי, תיאטרון האולד ויק, תיאטרון המפסטד, נוטינגהאם פלייהאוס, אברימן ליברפול והתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-1983 כיכבה בתפקיד אלמיר בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "טרטיף" מאת מולייר. ב-2010 שיחקה בתפקיד מאדאם ארקאטי בהפקה מחודשת של "Blithe Spirit" מאת נואל קווארד, והשתתפה בסיבוב הופעות מנובמבר 2010 ועד מרץ 2011.

קולנוע

סטדמן השתתפה בסרטי קולנוע רבים בהם "P'tang, Yang, Kipperbang",‏ "A Private Function", "אלופים", "בקצב השעון", "יום שני הסוער", "הרפתקאות הברון מינכהאוזן", "שירלי ולנטיין", "Wilt", "מותק של חיים", "Blame It on the Bellboy", "טופסי טורווי" ובסרט "קונפטי".

טלוויזיה

בטלוויזיה הופיעה סטדמן בסדרה "גדולים מהחיים" בתפקיד בטי, בסדרה "Grumpy Old Women", בסדרת האנימציה "Stressed Eric", בסיטקום "שיאכלו עוגות", במיני-סדרה "הבלש המזמר", ב-"No Bananas", במחזה "מעגל הגיר הקווקזי", בסדרה "Adrian Mole: the Cappuccino Years" בתפקיד פולין מול, בסרט הטלוויזיה "The Missing Postman" לצידו של ג'יימס בולאם ובמיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה" בתפקיד גברת בנט. ב-1991 שיחקה בתפקיד לורן פטרסון בסדרה "Gone to the Dogs" ובהמשכו "Gone to Seed".
היא השתתפה בדרמות לטלוויזיה שביים מייק לי בהם "Nuts in May",‏ "Hard Labour" ו"המסיבה של אביגיל". עוד השתתפה בסדרה הקומית "The Worst Week of My Life" של ה-BBC. ב-2007 שיחקה בתוכנית "Coming Home" של BBC ויילס על אודות משפחתה הוולשית.
בין השנים 2007 ו-2009 הופיעה סטדמן בסדרה הקומית של ה-BBC "גאווין וסטייסי" בתפקיד פאם שיפמן, אמו של גאווין. עוד שיחקה בשנת 2007 בעיבוד של BBC Four לרומן "פאני היל".
ב-2014 השתתפה סטדמן בפרק סדרה "הסודות", וב-2015 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה "אורפן בלאק".

חיים אישיים

בעת צילומי הסרט "Hard Labour" במנצ'סטר 1972, נסע הבמאי מייק לי לליברפול לראות את המחזה "The Foursome" מאת טד וייטהד (סטדמן שיחקה באותה עת בהצגה עם "ליברפול אברימן"). לי הזמין את סטדמן להופיע בסרט שלו, ובמהלך עשיית הסרט הם היו לזוג. השניים התחתנו ב-1973 ונולדו להם שני בנים, טובי (יליד 1978) וליאו (יליד 1981). בני הזוג נפרדו ב-1995 והתגרשו בשנת 2001.
בן זוגה של סטדמן הוא השחקן מייקל אלווין, הם חיים בהייגייט שבלונדון.
אספמיה

אסְפַּמְיָה או אספמיא הוא, בארמית ובעברית של חז"ל, שמה של ארץ ספרד (בדומה לשמה הלטיני Hispania). במדרש תנחומא נזכרות אספניה וגליה, המושבות הרומיות. יש הסוברים כי מקור השם הוא בעברית-כנענית או הפיניקית "אי-שפניא" (אי השפנים). לפי סברה זו, כאשר הפיניקים, אשר היו יורדי ים, הגיעו לספרד, הם נתקלו בארנבונים אותם חשבו בטעות לשפנים, ומכאן השם אי-השפנים, שהפך לשם הלטיני Hispania אשר התגלגל לשם הספרדי המודרני España. פרשנות אחרת מציעה כי מקור המילה מהמילה "ספון", חבוי מהעין, כך שמשמעות השם הוא "האי החבוי".
בשל מרחקה נתפסה המילה אספמיה בתלמוד כמייצגת ארץ המרוחקת שנה הליכה לכל כיוון, ארץ הנמצאת ב"סוף העולם". בדיון בענייני חזקה בבבא בתרא אומר רבי יהודה "ויחזיק שנה וילכו ויודיעוהו שנה ויבוא לשנה אחרת".
ספרד המקראית, לעומת זאת, היא סרדיס שבאסיה הקטנה, לדעת רוב החוקרים. בעת תרגום התנ"ך לארמית, (בידי יונתן בן עוזיאל), תורגמה המילה ספרד בתור "אספמיה". נראה כי מקור תרגום זה הוא דמיונה של המילה ספרד למילה "הספרה" (ביוונית - ארצות המערב).
בתקופת הגאונים אוחדו השמות רשמית, ונקבעה הזהות בין "אספמיה" לבין "ספרד".
משמעות הביטוי "חלומות באספמיה" היא חלומות בלתי מציאותיים, שלא ניתן לממשם. הביטוי מופיע בתלמוד הבבלי במסכת נידה, ל/ב: "אדם ישן כאן ורואה חלום באספמיא". הביטוי התלמודי מופיע בסיפורו של י"ל פרץ "האשה מרת חנה": "כאשר אני סוגר את עיני, נדמה לי שאני ישן בבית ורואה חלום באספמיא".
לייב רוכמן

תולדות חייו

לייב רוכמן נולד בעיר מינסק מזובייצקי שליד ורשה בירת פולין בשנת 1918. בגיל חמש התייתם מאביו, וכנער ברח להתחנך בחצרו של הרבי מפוריסוב בוורשה ובאוטבוצק. בגיל שש-עשרה קיבל סמיכה לרבנות, ובגיל שבע-עשרה התפקר והתחיל לכתוב בעיתונות היידיש.
בתחילת מלחמת העולם השנייה חזר למינסק-מזובייצק, וב-1942 ברח עם אשתו והסתתר בבית איכרים.
עקב מחלת השחפת שבה חלה, שהה שנים אחדות בסנטוריום בשווייץ. ספרו הראשון, "בדמייך חיי: יומן 1943–1944" (ביידיש: "און אין דיַין בלוט זאָלסטו לעבן: טאָג-בוך 1943–1944"), יומן שכתב במשך שנות שהותו במחבוא במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיע בפריז בשנת 1949. הספר תורגם מיידיש לעברית ולשפות נוספות. על הספר כתב אהרן אפלפלד: "זהו אחד הדוקומנטים השקטים והבלתי פאתטיים שנכתבו על השואה. בספר זה כבר מצוי רוכמן הבוגר, שהבליע את הצעקה המרה".
בשנת 1950 עלה לישראל, ובה פרסם ספר נוסף בשם "בצעדים סומים על פני האדמה", שהופיע ביידיש בשנת 1968 ותרגומו העברי ראה אור בשנת 1976. ערב מותו בשנת 1978 התפרסם קובץ סיפורים בשם "המבול", שתורגם אף הוא מאוחר יותר לעברית. ספריו המאוחרים נושאים אופי סוריאליסטי למחצה, כאשר חיים ומתים, מוקדם ומאוחר, מציאות ודמיון, מסתופפים בהם בהדדיות.
ספרו 'בדמייך חיי' תורגם ופורסם באנגלית בצרפתית וברוסית. תרגום הספרים 'בצעדים סומים על פני האדמה' ו'המבול' ראה אור בצרפתית.
לייב רוכמן עבד שנים רבות במדור היידיש של הרדיו, ב"קול ישראל" וב"קול ציון לגולה". כמו כן כתב בעיתונות יידיש בישראל ומחוצה לה. בין היתר שימש ככתב בישראל של העיתון היידי 'פארוועאטס' בניו יורק.
ביתו היה בית ועד, ורבים באו כל העת לשהות בין כתליו. הבית היה בית של שמחה ולימוד, מעין "טיש" חסידי. בין הבאים היו הסופרים ש"י עגנון, חיים גראדה, גרשם שלום, חיים הזז, דב סדן, נחמה ליבוביץ' ועוד.
הסופר אהרן אפלפלד מרבה להזכיר את לייב רוכמן בספריו השונים, ומציין שהוא אחד האנשים שהשפיעו רבות על כתיבתו וראיית העולם שלו. בין השאר כתב: "מורים גדולים היו לי. עם רוכמן עשיתי את כברת הדרך הארוכה ביותר. מורשתי, מורשת מתבוללים, עיכבה אותי לא מעט. לא כל שהיה בידו לתת לי קיבלתי. אבל תודעתי לא באה לי אלא מכוח הימים ששהיתי עמו."
בתו של רוכמן היא המשוררת רבקה מרים ובנו הוא הכנר יהושע רוכמן.
רייצ'ל פילד

קורות-חיים

רייצ'ל פילד הייתה צאצאית של הכומר והסופר דויד דודלי פילד. היא גדלה בסקוטברידג', מסצ'וסטס. העבודה הראשונה שפירסמה הייתה חיבור בשם "הליכת חורף" שהתפרסם במגזין סנט. ניקולס בהיותה בת 16. היא למדה בבית הספר התיכון רדקליף שם לימד אותה כתיבה ג'ורג' פירס בייקר (אנגלית: Pierce Baker).
פילד התחתנה עם ארתור ס. פרדסון ב-1935, שותפה לפעולה בכתיבת הספר "לראות את עצמנו" (אנגלית: To See Ourselves) שיצא בשנת 1937. בשנת 1938 אחד ממחזותיה עובד לסרט האוויר הלונדונדרי (אנגלית: The Londonderry Air). היא גם הצליחה כסופרת מבוגרים ברבי המכר "יציאה מהדעת" (באנגלית: Out of Mind) שיצא לאור ב-1935, "כל זה וגן עדן גם" (באנגלית: All This and Heaven Too) שיצא לאור ב-1938 והספר "ועכשיו מחר" (באנגלית: And Now Tomorrow) שיצא לאור ב-1942. הם עובדו לסרטים בשנים 1947, 1940 ו-1944 (בהתאם). פילד כתבה גם עבור הסרט פנטזיה (סרט) (באנגלית: Fantasia) מילים לגרסה של השיר "אווה מריה" מאת פרנץ שוברט. היא עברה להוליווד, שם התגוררה עם בעלה וביתה.
רייצ'ל פילד נפטרה ב-15 במרץ 1942 בשל דלקת ריאות לאחר ניתוח.
קזינו (סרט)

סגנון הסרט ואמצעיו האומנותיים

סרט זה דומה בסגנונו לסרט "החבר'ה הטובים" שאותו ביים סקורסזה גם כן.
סגנון זה מתבטא באמצעים אומנותיים כגון: תחילת הסרט היא קטע המתרחש באמצע או בסוף העלילה, הדמויות הראשיות משמשות גם כקריינים המדברים במהלך הסרט, תנועות מצלמה מהירות והרבה "וואן שוטים", כלומר צילום אחד הנמשך לפרק זמן מסוים ללא קאט, ושילוב פסקולים של להקות שונות במהלך הסרט ובדגש מיוחד על קטעי האלימות.
אמצעי זה בלט במיוחד בסצנת ההריגות לקראת סיום הסרט, בשילוב השיר "The House of the Rising Sun" המבוצע על ידי להקת The Animals.
דניאל רוז ראסל

ביוגרפיה

ראסל נולדה בפקאנוק טאון שיפ, ניו ג'רזי, וגדלה במערב מילפורד, ניו ג'רזי. היא הבת של רוזמרי ראדו, רקדנית לשעבר, וולטר ראסל, זמר לשעבר. בילדותה תחילה כוונה לדוגמנות, כאשר הופיעה במודעות דפוס ובפרסומות, אך הצטרפה לתיאטרון מקומי והחליטה שהיא רוצה להיות שחקנית.
נכון לשנת 2018, היא סיימה את התיכון באמצעות קורסים מקוונים.

קריירה

התפקיד הראשון של ראסל היה ב-2014 בסרט "הדרך לגיהנום", כששיחקה את בתו בת ה-14 של סוחר סמים רוסי. בשנה שאחרי, היא הופיעה בסרט "אלוהה", בתור בתו של הדמות של בראדלי קופר.
בשנת 2016 הופיעה ראסל בשישה פרקים של סדרת הטלוויזיה "The Tycoon" (הטייקון האחרון).בשנת 2017 שיחקה ראסל בתפקיד משני בסרט "פלא".
בשנת 2018 לוהקה לתפקיד ראשי בתור הופ מייקלסון, בתו של קלאוס מייקלסון, לעונתה החמישית והאחרונה של הסדרה "המקוריים" של הרשת The Cw, במאי 2018 דווח שהיא תמשיך לגלם את דמותה בתפקיד ראשי בסדרות ההמשך "מורשות". הסדרה עלתה לשידור באוקטובר 2018.
מסלול הוהמן

מסלול הוֹהְמן (באנגלית: Hohmann transfer orbit) הוא תמרון אסטרונאוטי המשמש לטיסה בין כוכבי לכת או בין כל שני מסלולים מעגליים המקיפים מרכז משותף. מסלול הוהמן הוא אחת הדרכים החסכוניות והיעילות להגעה מכוכב לכת אחד למשנהו מאחר שהוא דורש הפעלת דחף רק בתחילתו ובסופו.
המסלול נקרא על שמו של וולטר הוהמן, מהנדס ומדען גרמני שפיתח אותו בשנת 1916 ופרסם אותו ב-1925 בספרו "נגישותם של הגופים השמימיים" (The Attainability of the Celestial Bodies).
בשנות ה-20 פיתח במקביל המתמטיקאי הרוסי ולדימיר וטצ'ינקין את עקרונות המסלול, ולכן כינויו ברוסיה הוא מסלול הוהמן-וטצ'ינקין.

מבנה ותכונות המסלול

מסלול הוהמן הוא מסלול חצי אליפטי המחבר בין שני מסלולים מעגליים (בקירוב) בעלי מרכז משותף.
ביצוע טיסה במסלול הוהמן מתחיל בהפעלת דחף () המשנה את תנועת החללית ממסלולה המעגלי סביב השמש של כוכב המוצא למסלול אליפטי העתיד להפגש עם כוכב היעד עם השלמתה של מחצית הקפה סביב השמש, ומסתיים בהפעלת דחף נוסף המשנה את המסלול האליפטי בחזרה למעגלי.
מסלול הוהמן טהור מבוסס על הפעלת דחף קצר ובעל עוצמה בתחילתו ובסיומו. מאחר שחלליות לרוב נושאות מנועים בעלי דחף נמוך מכדי לבצע את התמרון, השימוש הנפוץ הוא במסלול מקורב למסלול הוהמן המתבסס על מספר הפעלות דחף המביאות את החללית בהדרגה למסלול אליפטי. המסלול המקורב הוא בזבזני ואיטי ממסלול הוהמן טהור אך עדיין נחשב ליעיל.
יש לשגר את החללית במועד מדויק ומחושב מראש על מנת שבעת הגעתה למסלול היעד אכן יימצא בו הכוכב, לכן מסלול הוהמן ניתן לביצוע רק בתאריכי "חלונות שיגור" מסוימים.
מסלול הוהמן נחשב למסלול החסכוני ביותר למעבר בין מסלולי הקפה שיחס הגדלים ביניהם הוא בערך עד 1:15.
יובל רחמילביץ

ביוגרפיה

למד בבית הספר האזורי באר טוביה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב רחמילביץ לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר חזר לסיירת מטכ"ל ושירת כמפקד צוות ובהמשך במספר תפקידי פיקוד נוספים ביחידה עד שלבסוף מונה רחמילביץ למפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1998–1996. ב-1988 זכה בצל"ש אלוף מראש אגף המודיעין. רחמילביץ משרת במילואים כקצין באמ"ן. 
לאחר מכן השתחרר מצה"ל ופנה לעסקים וניהל מספר חברות הי טק.  הוא הקים וניהל את חברת Riverhead Networks שנמכרה לסיסקו מערכות ושימש מנכ"ל חברת Olive Software. מ-2011 מכהן כמנכ"ל חברת אפימילק מאפיקים.