google/wiki40b huggingface dataset:
אוליבר סנט ג'ון גוגארטי

אוליבר סנט ג'ון גוגארטי (באנגלית: Oliver St. John Gogarty‏; 17 באוגוסט 1878 - 22 בספטמבר 1957) היה רופא, מנתח, משורר, סופר, פוליטיקאי וספורטאי אירי.
גוגארטי הוא המקור לדמותו של באק מאליגן בספרו של ג'יימס ג'ויס "יוליסס".

ביוגרפיה

גוגארטי נולד ב-1878, בדבלין, למשפחה קתולית מבוססת. הוא גדל והתחנך במסגרות של המסדר הישועי, כמו סטוניהרסט קולג', וכן למד בטריניטי קולג' בדבלין, שנחשב לעדיף על פני היוניברסיטי קולג' הקתולי. הוא היה מראשוני הקתולים שפקדו את טריניטי קולג', שנים ספורות לאחר שזה החל לקבל לשורותיו סטודנטים קתולים. גוגארטי הוא גם בוגר הקולג' המלכותי למנתחים בדבלין.
באוגוסט 1906 נשא גוגארטי לאשה את מרתה דווין, בת העיר גולוויי.
הוא נחשב לספורטאי מצטיין, שהציל לפחות שני אנשים מטביעה בנהר הליפי, ואף חצה את הנהר בשחייה בעונת החורף, כשנמלט ממעצר בעת היותו מעורב כפוליטיקאי במדינת אירלנד החופשית. גוגארטי נמלט ללונדון, וכשחזר לאירלנד ב-1924 שיחרר לנהר שני ברבורים. האירוע מתואר בשירו של אברהם רגלסון, "שְׁנֵי בַּרְבּוּרִים וְנָהָר".
גוגארטי היה גם שחקן כדורגל במועדון הכדורגל בוהמיאן, וכן זכה במדליית הארד בספרות באולימפיאדת 1924.
ב-1937 כתב את ספר זכרונותיו "As I Was Going Down Sackville Street", ונתבע תביעת דיבה בגינו על ידי הנרי סינקלייר, סוחר דבלינאי יהודי שכנגדו ונגד דודו כתב גוגארטי דברי בלע. המשפט הפך לסנסציה בדבלין, והעיד בו בין היתר סמואל בקט. גוגארטי הפסיד במשפט ונאלץ לשלם פיצויים בסך 900 ליש"ט והוצאות משפט.
בערוב ימיו עקר לארצות הברית ומת בניו יורק בגיל 79.
כיוצר, השתייך גוגארטי לזרם של תחיית הספרות האירית. שיריו וסיפוריו ההומוריסטיים זכו להערכתו של ויליאם בטלר ייטס שאף שיבץ אותם ב"ספר אוקספורד לשירה אנגלית" שערך (Oxford Book of English Verse).

גוגארטי ואנטישמיות

גוגארטי היה אנטישמי מובהק. ב-1906, בעודו סטודנט בטריניטי קולג', כתב שני מאמרים אנטישמיים חריפים שהתפרסמו ב"שין פיין", עיתון אירי לאומני בעריכתו של ארתור גריפית. בין היתר כתב גוגארטי על היהודים:
"אין לו כסף, מכיוון שהוא חי בארץ ענייה, אך הוא יודע למצוץ את המיטב שבה. דמו רווי בתולעים, והוא משמין מרקבון. כבן אמיתי לאביו, הוא סוחט באלף אחוזים... אני יכול להריח יהודי, ומשהו רקוב באירלנד
"
גם ב"הבלדה על ישו המשתעשע" מופיע ניחוח אנטישמי בפרק הרביעי
אינני שוחה ואינני מחליק כמובן
אל הספינה באתי יום אחד לא מזמן
אז על המים הלכתי והכל קראו באמונה
עבור יהודי זה עדיף על מקלחת הגונה
הדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית

הדּוֹגְמָה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית היא עיקרון לפיו קיים רק כיוון אחד עיקרי של תעתוק של חומר תורשתי והוא מ-DNA ל-RNA ומ-RNA לחלבון. 
את הדוגמה (שלא במובן המקובל של המילה) הציג לראשונה פרנסיס קריק ב-1958 והיא הועלתה מחדש במגזין "Nature" שפורסם ב-1970. לפי הדוגמה החומר התורשתי מתועתק מ-DNA ל-RNA ומשם לחלבון. לפי הדוגמה כאשר מולקולה הופכת לחלבון, לא ניתן להפכה חזרה לחומצת גרעין. 
קיימות שלוש קבוצות של ביופולימרים: DNA‏, RNA וחלבון. קיימים 9 כיוונים של תיעתוק בין אלה, אותם מחלקת הדוגמה לשלוש קבוצות ובכל אחת שלוש אפשרויות; תעתוק כללי (מתקיים רוב הזמן ובמרבית היצורים), תעתוק מיוחד (מתקיים אך בתנאים מיוחדים ורק בנגיפים או בתנאי מעבדה) ותעתוק שלא ידוע שקיים. התעתיק הכללי מתאר את התהליך הרגיל של העברת המידע: דנ"א משוכפל ואז מתועתק ל-mRNA וה-mRNA משמש כתבנית לתרגום ולסינתוז החלבון.

שכפול RNA

שעתוק RNA‏ (RNA replication) הוא תהליך של שכפול מולקולת RNA למולקולה RNA נוספת. בצורה זו נגיפים רבים מתרבים. האנזים שמשכפל RNA על בסיס RNA, מכונה RNA-dependent RNA polymerase, נמצא גם באיקריוטיים שם הוא משמש להשתקת RNA‏ (RNA silencing), משפחה של גנים משתיקים (gene silencing) שגורמים לירידה או הפסקה של התבטאות גנים.

תעתוק ישיר מ-DNA לחלבון

תעתוק ישיר מ-DNA לחלבון הוצג במערכת ללא תא, כלומר במערכת בתנאי מעבדה, בה השתמשו בקטעים מחיידקי E.coli שהכילו ריבוזומים אך לא תאים שלמים. קטעי התא הללו יצרו חלבונים מתבניות DNA זרות. נמצא ש-neomycin יכול לשמש כזרז של תהליך זה.
דגל צ'אד

היסטוריה

הדגל אושר בחוק מספר 59/13 שהועבר ב-11 ביוני 1959,  למעלה משנה לפני הכרזת העצמאות ב-1960. הדגל אומץ ואושרר רשמית בסעיף 8 של חוקת צ'אד שנחתמה ב-16 באפריל 1962, בסעיף זה הוגדר גם כי הצבע הכחול יהיה הצבע הצמוד לתורן עליו יונף הדגל.
סעיף 8
הסמל הלאומי או דגל הטריקולור, כחול, זהב ואדום ברצועות אנכיות בעלות ממדים שווים, הרצועה הכחולה בצידו של התורן. המוטו הלאומי של הרפובליקה הוא אחדות - עבודה - קידמה. ההמנון הלאומי הוא La Tchadienne. עיר הבירה של הרפובליקה של צ'אד היא נג'מנה.
— חוקתה של צ'אד
בשפת המקור (צרפתית):
Article 8
L'emblème national est le drapeau tricolore bleu, or, rouge, à trois bandes verticales et à dimensions égales, le bleu étant du côté de la hampe. [...]

דמיון לדגלים אחרים

דגלה של צ'אד בעל דמיון רב למספר דגלי טריקולור של מדינות אירופאיות - רומניה, מולדובה ואנדורה.
הדגל כמעט זהה לדגל רומניה למעט הגוון הכחול שכהה יותר בדגל של צ'אד. הדגל אומץ עם עצמאותה של צ'אד בשנת 1960 בזמן שדגלה של רומניה, שהייתה תחת שלטון קומוניסטי, כלל כמטען את סמלה הלאומי הקומוניסטי של רומניה, כך שבפועל הדמיון בין שני הדגלים לא היה משמעותי עד הסרת הסמל הקומוניסטי מהדגל הרומני עם נפילת הקומוניזם ברומניה ב-1989. מדמיון זה מגיע גם הדמיון לדגל מולדובה שמבוסס על הדגל הרומני.
נסיכות אנדורה, שדגלה מבוסס על מבנה הטריקולור הצרפתי וצבעיו, משלב את צבעי בית המלוכה הספרדי, אדום וצהוב, בעל דמיון רב אך מקרי לדגל צ'אד.
ארתור סג"ל

ארתור סג"ל (נולד ב-1946) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, ניהל וחפר במשך שנים את החפירה הארכאולוגית של אתר סוסיתא. מומחה למבני תיאטראות עתיקים.

ביוגרפיה

סג"ל נולד בפולין בשנת 1946, ועלה לישראל בשנת 1965. למד לימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים, בה גם כתב את עבודת הדוקטוראט שלו (תכנונן של הערים לאורך VIA TRAIANA NOVA בתקופה הרומית, 1975). לימודי פוסט דוקטוראט עשה באוניברסיטת לונדון (1977-1975). בין השנים 1982-1977 היה חבר סגל בחוג למזרח תיכון קדום באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. מאז 1983 ועד צאתו לגמלאות בשנת 2014 חבר סגל בחוג לארכאולוגיה שבאוניברסיטת חיפה, בדרגת פרופסור מן המניין.
סגל הוא תושב העיר נשר.

עבודה מדעית - חפירות

בראשית דרכו המדעית לקח חלק בחפירות ארכאולוגיות אחדות וביניהן בזו שליד כותלי הר הבית (בשנים 1969-1968), סקר וחפר את שרידיה של העיר שבטה (1982-1978), מצד שער העמקים, מצד הלניסטי שבתחום קיבוץ שער העמקים (1998-1984). בשנת 2000 הוא יזם והחל לנהל מפעל חפירות ארכאולוגיות מרכזי בשרידיה של העיר היפוס - סוסיתא שלחופה המזרחי של הכנרת. פרויקט זה נמשך בהנהלתו, מדי שנה, עד לשנת 2011.

עבודה מדעית - מחקר

פרופ' ארתור סג"ל הוא חוקר של הארכיטקטורה הקדומה. הוא מתמחה בעיקר בחקר התכנון העירוני והארכיטקטורה של העולם היווני-רומי, בכללו, ושל המזרח הרומי בפרט, נושאים שעליהם פרסם ספרים ומאמרים רבים. סג"ל ואוריאל זוהר ערכו כמה מחקרים משותפים בתחום מבני תיאטראות עתיקים בארץ ישראל.
ג'ין שאהין

ג'ין שאהין (באנגלית: Jeanne Shaheen; נולדה ב-28 בינואר 1947) היא פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, המכהנת כסנאטורית מטעם מדינת ניו המפשייר, מאז 2009. לפני כן כיהנה כמושלת ניו המפשייר, בשנים 1997–2003.

ביוגרפיה

שאהין נולדה בשם סינתיה ג'ין באוורס (Cynthia Jeanne Bowers) בסנט צ'ארלס שבמיזורי, פרבר של העיר סנט לואיס. היא גדלה בפנסילבניה וסיימה שם את התיכון. לאחר מכן למדה לתואר ראשון באנגלית באוניברסיטת פנסילבניה של שיפנסבורג וכן לתואר שני באוניברסיטת מיסיסיפי. היא לימדה בתיכון במיסיסיפי ועברה להתגורר בניו המפשייר ב-1973, שם לימדה גם כן בתיכון והחזיקה בחנות תכשיטים יחד עם בעלה ביל שאהין.
כחברת המפלגה הדמוקרטית, היא עבדה במספר קמפיינים, בהם מסע הבחירות המוצלח של ג'ימי קרטר לנשיאות ב-1976. בשנת 1992 נבחרה לחברה בבית המחוקקים של ניו המפשייר וכיהנה בו עד דצמבר 1996. ב-1996 נבחרה למשרת מושל ניו המפשייר לאחר שגברה על יריבה הרפובליקני, וכן שוב ב-1998 וב-2000. היא האישה הראשונה שנבחרה כמושלת ניו המפשייר. בבחירה שלא לרוץ לכהונה רביעית כמושלת, התמודדה לסנאט ב-2002, אך הפסידה ליריבה הרפובליקני ג'ון סנונו.
באפריל 2005 מונתה למנהלת המוסד לפוליטיקה שבאוניברסיטת הרווארד, עד שבחרה לשוב לפוליטיקה והתמודדה בבחירות לסנאט מטעם ניו המפשייר בנובמבר 2008, כאשר הפעם הביסה את יריבה הקודם ג'ון סנונו. בכך הייתה שאהין לנציגה הדמוקרטית הראשונה בסנאט מטעם ניו המפשייר מאז ג'ון דקרין, ששירת במשרה זו בשנים 1975–1980. בכך גם הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה של ניו המפשייר אשר מכהנת גם כמושלת וגם כסאנטורית. בנובמבר 2014 נבחרה לכהונה שנייה.
שאהין נשואה לביל ואם לשלושה ילדים.
ענת גוב

ביוגרפיה

גוב נולדה בשם ענת מיבר (מיברג) בטבריה, דור שביעי בישראל, צאצאית למשפחה חרדית מצפת. את לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין במגמת התיאטרון. בתחילת שנות השבעים התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת הנח"ל, שם השתתפה בתוכנית "הפלמ"חניק" (1972) והכירה את בעלה לימים, גידי גוב.
גוב למדה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב והחלה את דרכה המקצועית כשחקנית, אך פרשה לאחר הצגה אחת. היא כתבה תסריטים לתוכניות טלוויזיה כמו "זהו זה!", "כן מה?!" ו"לילה גוב" בהנחיית בעלה, עמו כתבה ספר ילדים ("שאול הטרקטור") והייתה שותפה לכתיבת שניים משיריו: "יש אי שם" ו"את, אני והדייג הוויקינגי".
המחזה הראשון שכתבה, "אהבת מוות", נכתב בשנת 1991 והוצג לראשונה בתיאטרון החאן הירושלמי. בשנת 1999 העלה התיאטרון הקאמרי מחזה שני שלה, "חברות הכי טובות" בבימויה של עדנה מזי"א. ההצגה זכתה להצלחה גדולה, ושיתוף הפעולה בין גוב למזי"א גם המשיך במחזות הבאים שכתבה גוב לתיאטרון הקאמרי. במחזותיה הרבתה גוב לעסוק במערכות היחסים בין המינים ובתוך המינים. בשנת 2006, כתבה בעקבות בקשתו של הבמאי אילן רונן, את העיבוד הבימתי למחזמר "הלהקה" עבור תיאטרון הבימה. בנוסף, עסקה גוב בתרגום מחזות לעברית. תרגמה בין השאר את המחזות "אמא קוראז' וילדיה" ו"ויה דולורוזה" (על פי דייוויד הר).
בשנת 2012 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבימה מטעם עיריית תל אביב.

השקפת עולמה

גוב נודעה בהשתייכותה למחנה השמאל הציוני והרבתה להביע את דעותיה הפוליטיות, בעיקר לאחר רצח רבין. לטענתה, מלחמת ששת הימים עדיין לא נגמרה והחברה הישראלית משלמת כיום על תוצאותיה. שימשה כבעלת טור בעיתון ידיעות אחרונות.
גוב נמנתה עם החותמים על אמנת כנרת ובשנת 2009 הכריזה על תמיכתה במועמדותה של ציפי לבני בבחירות לכנסת ה-18.
הייתה ממקימות עמותת “עזרת נשים" למען נפגעות תקיפה מינית.

חיים אישיים

התגוררה ברמת השרון. נישאה לזמר והשחקן גידי גוב, ולהם שלושה ילדים. אחותה הבכורה היא הפסיכותרפיסטית והציירת פיה מיבר.
נפטרה ב-9 בדצמבר 2012 מסרטן המעי הגס. לבקשתה נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
דג סלמנדרה

מאפיינים

ע"פ חוקרים מסוימים הוא צריך להיות בסדרה עצמאית (Lepidogalaxiiformes), אך ע"פ רוב שייך לסדרת הסמלטאים, בתוכם נמצאים דגי הסמלט  שהם דגי מאכל נפוצים המדיפים ריח חזק.
זהו דג דק באורך של עד 7 ס"מ וצבעו חום-ירוק מלמעלה ושקוף מהצד. עיניו אדומות והוא יכול לסובב את צווארו לכל כיוון.
הוא חי רק במערב אוסטרליה ומצוי רק בכמה נהרות כמו "נהר העצים השחורים" (Blackwood River) או "נהר קאנט" (Kent River). הנקבות מחכות לגובה המרבי של הנהרות ואז מטילה 400-500 ביצים במים. הדגיגים הקנים בוקעים באורך 5 מ"מ אך צריכים לצמוח במהירות והם טורפים חרקי מים למזונם. לקראת העונה היבשה הם חופרים מחילה בבוץ ונרדמים בה עד שהחורף חוזר. הם מגיעים לבגרות בגיל 5 שנים.
דג זה מצוי בקירבה לסיכון.
אבי גואטה

אבי גואטה (נולד ב-30 ביולי 1963) הוא אמרגן ומפיק ישראלי.

קריירה

גואטה הקים את חברת "אבי גואטה הפקות". הוא שימש כמנהלו האישי של מייק שריף, שנודע כשריף ילד הפלא הדרוזי, והפיק עבורו ארבעה אלבומים. בשנות ה-90 הפיק שלושה אלבומים לזמר אבי ביטר. בנוסף היה גואטה מפיץ של סרטי וידאו.
בשנת 1994 ראה את שרית חדד מופיעה בחוף סירונית בנתניה בעת שהייתה בת 16. גואטה שהתרשם מקולה החתים אותה על חוזה הקלטות ומאז הוא משמש כמנהלה האישי.
אבי גואטה הפיץ את האלבומים בלעדייך  וחייל של אהבה של אייל גולן אשר זכו להצלחה.
בשנים 2008–2013 שימש גואטה כמנהלו האישי של דניאל בן חיים יוצא התוכנית כוכב נולד.
בשנת 2010 החל גואטה לייצג את הזמרת מאיה בוסקילה.
משנת 2012 מנהל גואטה את רמי קליינשטיין.
גואטה נשוי לאהובה ואב לשלושה ילדים.
פייננדאל

היסטוריה

הכפר המקורי נוסד במאה ה-16 כאתר לכריית כבול, ממנו הוא קיבל את שמו. משמעות המילה Veen בהולנדית הוא כבול ומשמעות המילה daal היא עמק, כך שמילולית משמעות שם המקום היא "עמק כבול". ב-1855 הוכתה פיננדאל בשיטפון. לאחר מכן הפכו ענפי ייצור הצמר והטבק להיות מקורות ההכנסה העיקריים של היישוב, בערך עד למלחמת העולם השנייה. עד לאחר סיום המלחמה הייתה פייננדאל קהילה קטנה שמנתה רק כמה אלפי תושבים. במחצית השנייה של המאה ה-20 היא גדלה להיות עיר המונה יותר מ-63,000 תושבים.
עד לאמצע המאה ה-20 הייתה פייננדאל מחולקת לשנית חלקים, "חלדרים" (Gelders), על שם מחוז חלדרלנד ו"אוטרכטים" (Utrechts) על שם מחוז אוטרכט, זאת בשל העובדה שבמאות הראשונות לקיומה של העיירה היא הייתה קטנה מדי כדי להיות רשות מקומית עצמאית. החצי הדרומי של העיירה נפרד מהעיירות רהנן ורנסוודה שבמחוז אוטרכט ב-1795 והחלק הצפוני נפרד מאיידה שבמחוז חלדרלנד ב-1960.
כמו רוב הערים בהולנד, בפייננדאל קיים מספר גבוה של רוכבי אופניים. רשת רחבה של שבילי אופניים הקיימת בעיר הופכת אותה נוחה לרכיבה על אופניים ליעדים שונים מחוץ לעיר ובתוכה והאופניים הם אמצעי תחבורה פופולרי מאוד בה. בשנת 2000 נבחרה פייננדאל לקבל את התואר Fietsstad 2000 (עיר האופניים של הולנד לשנת 2000).

דת

פייננדאל ידועה כאחת הערים הגדולות בחגורת התנ"ך ההולנדית (יחד עם איידה ועם קמפן), בשל העובדה שהיא מאוכלסת על ידי מספר משמעותי (אם כי לא הרוב) של נוצרים פרוטסטנטים שמרנים.

יהודי פייננדאל

באמצע המאה ה-17 התיישבה בפייננדאל קבוצה קטנה של יהודים. בתחילה התפללו היהודים בביתו של אחד מחברי הקהילה שהיה הבעלים של הבנק המקומי.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 גדל מספר היהודים בעיר והם התארגנו כקהילה. עד מהרה הוקם בית כנסת קטן ששכן מחוץ לכפר. ב-1761 קיבלו יהודי פייננדאל את הזכות לקבור את מתיהם בבית העלמין היהודי בעיר וחניגן. סכסוך בין שתי משפחות הוביל לפילוגה של הקהילה, אך סכסוך זה יושב ב-1793 לאחר התערבות מועצת העיר של רהנן. כמה שנים לאחר מכן שכרה הקהילה רב.
לאחר החלוקה מחדש של הקהילות היהודיות בהולנד ב-1821, אורגנה מחדש הקהילה בפייננדאל והיא עברה להיות בחסותה של הקהילה באמרספורט. אוכלוסיית הקהילה גדלה במהלך המחצית הראשונה ואמצע המאה ה-19 והגיעה לשיא גודלה בשנות השישים של המאה ה-19. לקראת סוף המאה ירד מספר היהודים בעיר, בין השאר עקב נישואי תערובת.
ב-1852 נבנה בית כנסת חדש שהיה בשימוש עד למלחמת העולם השנייה. ב-1900 קידשה הקהילה בית עלמין משל עצמה. בתחילת המאה ה-20 נוהלה הקהילה על ידי ועד של שלושה חברים. הארגון ההתנדבותי היחידי בקהילה, חברת הנשים, הוקם ב-1901. באותה תקופה קיבלו ילדי הקהילה את חינוכם הדתי ממורה שהגיע מאמרספורט. בית החרושת לטקסטיל Veenendaalse Stoom Weverij, שהיה בבעלותה של משפחת בוטנהיים היהודית, היה מקור חשוב להתפתחותה הכלכלית של העיר במהלך אותה תקופה. יהודים היו גם פעילים בממשל העירוני.
במהלך הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה סבלו יהודי פייננדאל מגורל דומה לזה של כל יהודי הולנד. רוב יהודי העיר גורשו ונרצחו, למרות שכמה יהודים הצליחו לשרוד את המלחמה במחבוא. כמאה יהודים נוספים, רובם מאמסטרדם, מצאו מקלט במקומות מחבוא בפייננדאל ובסביבתה. הגרמנים חיבלו בבית הכנסת וגנבו או השמידו את רוב ספרי התורה ותשמישי הקדושה שלו. אף על פי כן, שלושה ספרי תורה נלקחו לאמסטרדם, הוחבאו שם ושוקמו לאחר המלחמה.
קהילת פייננדאל נסגרה רשמית ב-1951 והיא סופחה לתחומה של קהילת אוטרכט. בניין בית הכנסת נמכר זמן קצר לאחר המלחמה ונהרס ב-1967. כיום מתוחזק בית העלמין היהודי על ידי העירייה. חדר הטהרה שוקם ב-1990.
זאב פריאל

חייו

נולד בברלין בירת גרמניה בשם וולפגנג פרידלנדר. אביו, ד"ר משה פרידלנדר, היה דוקטור לפילוסופיה שחקר שפות שמיות ונהרג כחייל בצבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה. בילדותו היה חבר בתנועות הנוער של בר-כוכבא ובבלאו וייס. למד פסנתר, תאוריה וניצוח באקדמיה למוסיקה בברלין. לאחר סיום לימודיו באקדמיה ב-1931 נסע לרומא, שם השתלם בניצוח אצל ברנרדינו מולינרי. כמנצח צעיר עבד בתיאטרון העירוני של המבורג ואף ניצח בברלין ובוורשה. במרץ 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פוטר מעבודותו. כחודש לאחר מכן עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
מיד עם הגיעו לארץ חבר למוזיקאים נוספים, וב-16 במאי 1933 אירגן קונצרט סימפוני ראשון בניצוחו. פריאל היה ממיסדי "החברה הפילהרמונית הארצישראלית", שהוקמה באוקטובר 1933 ובראשה עמד מאיר דיזנגוף. החברה קיימה את הקונצרט הראשון שלה בניצוחו של פריאל ב-30 בדצמבר 1933.
בינואר 1934 ניצח על סדרת הקונצרטים של החברה הפילהרמונית בהשתתפות הכנר ברוניסלב הוברמן. סדרה מוצלחת זו הייתה אחד הגורמים ששכנעו את הוברמן להתערב בפיתוח המוזיקה בישראל ודחפו אותו להקים את התזמורת הארץ-ישראלית (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית).
בשנים 1937–1958 שימש כמנצח אורח בתזמורת הארץ-ישראלית (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית).
ניצח באופרה העממית הארצישראלית ובאופרה הישראלית.
ב-1934 נשא את הדסה שרמן, מחלוצות החינוך המוזיקלי בישראל ולימים יושבת-ראש התאחדות הבוגרים והחניכים של הגימנסיה העברית "הרצליה".
נפטר בתל אביב ביוני 1991. נקבר בבית העלמין ירקון.
בית הכנסת החדש (שאנגחאי)

היסטוריה

בית הכנסת החדש נבנה על ידי הקהילה היהודית הרוסית בשאנגחאי במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הקהילה גדלה ליותר מארבעת אלפים איש, מעבר למספר האנשים שבית הכנסת אוהל משה יכול להכיל. לאחר שנים של גיוס כספים ובנייה תחת הנהגתו של הרב מאיר אשכנזי, בית הכנסת נפתח בפסח 1941. בית הכנסת יכול להכיל עד כאלף איש, ובעקבות כך כונה המבנה "מפואר" ו"גדול". לאחר שהחלה המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בדצמבר 1941, הצבא היפני כבש את אזור הזיכיון הצרפתי בשאנגחאי ולקח את בית הכנסת לשימושו. בית הכנסת הוחזר לקהילה היהודית הרוסית בשאנגחאי בסוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הסינית והקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949,  התמעטה האוכלוסייה היהודית בשאנגחאי. בשנות ה-60 של המאה ה-20 בית הכנסת "אוחד" לכל היהודים, גם לאשכנזים וגם לספרדים, שנשארו בעיר. ב-1965 נסגר בית הכנסת והפך לאולם של המכון לחינוך בשאנגחאי. הוא נהרס בשנת 1990.
בזיליקת סן מרקו

בזיליקת סן מרקו היא קתדרלה בת המאה ה-9 הנמצאת בוונציה שבאיטליה. הבזיליקה היא אחת הדוגמאות החשובות ביותר של אדריכלות ביזנטית. הכנסייה צופה על כיכר סן מרקו, מרכז השלטון והמסחר העתיק של ונציה, ומחוברת בצדה הדרומי לארמון הדוג'ה של ונציה. הכנסייה אף משמשת כמקום מושבו של הפטריארך והארכיבישוף של ונציה מאז 1807, ועל פי המסורת הנוצרית קבור בה מרקוס הקדוש (ומכאן שמה). 
הבזיליקה, המכונה גם "כנסיית הזהב", ידועה בסגנון הביזנטי המרהיב שלה, בפסיפסים המוזהבים הרבים שבה ובאוצרות קונסטנטינופול הבזוזה המעטרים אותה, והיא מסמלת את עושרה של רפובליקת ונציה.

היסטוריה

הכנסייה נבנתה לראשונה כמבנה זמני בתוך ארמון הדוג'ה בשנת 828, כאשר סוחרים ונציאנים הביאו לעיר את שרידיו של מרקוס הקדוש, מחברה של הבשורה על פי מרקוס. ב-832 נבנתה כנסייה חדשה, בסמוך לארמון הדוג'ה, במקום בו ניצבת הבזיליקה עד היום, והועברו אליה שרידיו של מרקוס. המבנה נשרף במהלך מרד בעיר בשנת 976 ונבנה מחדש שנתיים לאחר מכן, ב-978. לאחר חורבן נוסף נבנתה הכנסייה שוב ב-1063 במבנה הבסיסי אשר שרד עד היום. הבזיליקה הורחבה במהלך השנים, ונוספו לה עיטורים אשר נבזזו מקונסטנטינופול וכן חפצי אמנות מעשי ידי אמני ונציה.
חלק מהאבנים אשר מהם נבנתה הכנסייה הובאו על ידי ספני ונציה ממסעותיהם במזרח התיכון. העמודים והכותרות הוסרו ממבנים עתיקים שקרסו בארצות המזרח ונרכשו על ידי סוחרים ונציאניים.

מוזיקה

בזיליקת סן מרקו מילאה תפקיד חשוב מאוד במוזיקה של תקופת הרנסאנס וביצירת האסכולה הוונציאנית של תקופה זו, הודות לחללה הפנימי היחיד במינו ביציעי המקהלה שלו, המוצבים זה מול זה. האדריכלות המרווחת של הבזיליקה חייבה פיתוח סגנון מוזיקלי, שינצל את אפקט ההד בצורה הטובה ביתר, במקום לחפש דרכים לבטל אותו. כך פותח סגנון הפוליכוראליות הוונציאני, הסגנון האנטיפונאלי המפואר, המציב קבוצות זמרים ונגנים להשמיע את תפקידיהם לפעמים אלה מול אלה ולפעמים יחדיו, מאוחדים בצליל העוגב. המלחין הראשון שפרסם אפקט זה היה אדריאן וילארט, שהתמנה למאסטרו די קאפלה בסן מרקו בשנת 1527 ונשאר בתפקיד זה עד מותו בשנת 1562. ג'וזפו צארלינו, אחד הכותבים רבי ההשפעה בעולם המוזיקה של דורו, כינה את וילארט "פיתגורס החדש", והשפעתו של וילארט חדרה לעומק, לא רק כמלחין אלא גם כמורה, הואיל ורוב הוונציאנים שבאו אחריו היו תלמידיו.
ג'ובאני גבריאלי, אחיינו ותלמידו של אנדראה גבריאלי, פיתח סגנון כתיבה זה ושכלל אותו.
עזריקם

מתקני היישוב

2 בתי תפילה: בית הכנסת 'אם הבנים' בסגנון מרוקאי ספרדי ובית הכנסת 'אהבה ואחוה' בסגנון תוניסאי ספרדי. כמו כן קיים מקווה טהרה. מועדון נוער ומועדון יישובי. מתקני ספורט וכושר: מגרשי כדורסל, קט רגל, מגרש טניס, כדורגל ומתקנים ציבוריים המדמים "חדר כושר פתוח". 
בפאתי המושב קיימת פינת יער ובה: שבילים, פינות חמד, מסלולי טיול ברגל ומסלולי רכיבה על אופניים, ואמנות ופיסול סביבתי.
בתחום היער  מטווח ירי ומאגרי החדרה של "מקורות".
קק"ל החלה בנטיעת יער עזריקם בשנת 1962. בכ-1,000 דונם משטח היער ניטעו בשעתו עצי אקליפטוס, אורן וברוש, עצים רחבי עלים ועצי בוסתן כמו שקמה, תות ותאנה בחלקות שהתנוונו.
במושב כ-35 משקים המתפרנסים מפעילות חקלאית הכוללת רפתות ולולים כמו גם מטעים של פירות נשירים ושדות ירק.
ליישוב כ–300 דונם של פרדס משותף וכחמש מאות דונם פלחה. רוב תושבי המושב אינם עוסקים בחקלאות: רובם הם יוממים - עובדים שכירים ועובדים עצמאים העובדים מחוץ למושב.
דאג לישמן

קריירה

לישמן החל את הקריירה שלו בפאג'ט ריינג'רס שלא שיחקה בליגה כלשהי, ובאוגוסט 1946 חתם על חוזה מקצוען בקבוצת וולסול מהליגה השלישית. בשתי עונותיו במועדון הוא הבקיע 26 שערים ב-59 משחקי ליגה.
לישמן הועבר לארסנל בקיץ 1948 תמורת סכום של 10,500£, ותפקידו היה להחליף את רג' לואיס בן ה-28 שנפצע לעיתים תכופות. משחקו הראשון של לישמן בארסנל היה נגד שפילד יונייטד ב-4 בספטמבר 1948, אך לאחר עונה ראשונה מבטיחה שבה הבקיע 13 שערים ב-25 משחקים הוא היה פצוע ונעדר כמעט לגמרי משתי העונות הבאות. לישמן לא שיחק בניצחון של ארסנל בגמר גביע ה-FA של 1950, והוחלף על ידי רג' לואיס ופיטר גורינג. מזלו המשיך לבגוד בו, וכאשר חזר להרכב הראשון הוא שבר את רגלו במשחק נגד סטוק סיטי בדצמבר 1950.
אולם, לישמן התאושש מפציעתו והפך למלך השערים של המועדון בעונת 1950/1951, כאשר הוא מבקיע שלושים שערים כולל שלוש פעמים שלושער בשלושה משחקי בית רצופים; באותה עונה סיים המועדון במקום השלישי. בעונה שלאחר מכן (1951/1952) המועדון העפיל לגמר גביע ה-FA, שבו הפסידו התותחנים לניוקאסל יונייטד; שלושה משחקני ארסנל נפצעו במהלך המשחק, והמועדון נותר עם שמונה שחקנים בלבד על המגרש כיוון שאסור היה לבצע חילופים באותה תקופה. לישמן כמעט והבקיע שער לטובת ארסנל, אך החמיץ את ההזדמנות.
אכזבתו של לישמן הסתיימה עם זכיית ארסנל באליפות הליגה בעונת 1952/1953. באותה עונה הוא היה מלך השערים של המועדון עם 26 הבקעות, כאשר לכל שער הייתה חשיבות כיוון שהאליפות על סמך ממוצע השערים של התותחנים, שהיה טוב יותר מזה של פרסטון נורת' אנד. לישמן זומן למשחק של אנגליה ב' נגד סקוטלנד ב' במרץ 1953, אך מעולם לא זומן לסגל הבכיר של הנבחרת.
לישמן היה מלך השערים של ארסנל במשך שתי עונות נוספות, וחמש ברציפות בסך הכל. לאורך שנותיו בארסנל הוא הבקיע 137 שערים ב-244 משחקים. בעונת 1955/1956 הוא מיעט לשחק, ובמקומו עלו בהרכב דרק טפסקוט ודייוויד הרד.
לישמן הועבר לנוטינגהאם פורסט במרץ 1956. הוא הבקיע שלושער בניצחון שבזכותו העפילו הפורסט לליגה העליונה בסוף עונת 1956/1957. לאחר מכן הוא פרש כליל מתחום הכדורגל. לאחר פרישתו הוא הצטרף לעסק של חותנו בסטוק און טרנט, ומאוחר יותר החליף את חותנו בניהול העסק. הוא המשיך להתגורר בסטוק און טרנט עד מותו ב-1994.
תחנת הרכבת התחתית כיכר טיימס/רחוב 42

היסטוריה

התחנה נפתחה ב-3 ביוני 1917, כחלק מהערכת הקווים של חברת המעבר המהיר אינטרבורו, רכבת התחתית הדומיננטית במנהטן, לסאות' פרי. השירות הוגש על ידי רכבת הסעות לתחנת פנסילבניה עד ששאר ההארכה נפתחה שנה לאחר מכן ב-1 ביולי 1918.
ויטלי מילמן

קורות חיים

מילמן נולד בברית המועצות ב-1939 למתמטיקאי דוד מילמן. עבד במכון לטמפרטורות נמוכות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והשלים דוקטורט באוניברסיטת חרקוב ב-1965 בהנחיית בוריס לוין. לאחר מכן היה חוקר בכיר במכון לפיזיקה כימית של האקדמיה למדעים, יחד עם אחיו פייר מילמן. בשנת 1973 עלה ארצה עם משפחתו והצטרף, יחד עם אביו, לסגל האקדמי באוניברסיטת תל אביב.
במשך שנתיים היה ראש החוג למתמטיקה עיונית. משנת 1992 מופקד על קתדרת ארגנטינה למתמטיקה. היה נשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה. ייסד את כתב העת היוקרתי "Geometric and Functional Analysis". מילמן ייעץ למשרד המדע בנושא קליטת מדענים עולים והיה חבר בוועדת עלייה של אוניברסיטת תל אביב.
מילמן הרצה בקונגרס העולמי של המתמטיקאים בברקלי (קליפורניה) ב-1986 ובברלין ב-1998. ב-1996 הרצה במליאת הסיום של הקונגרס האירופי למתמטיקה שנערך בבודפשט. עבודתו זיכתה אותו בפרס לנדאו למתמטיקה ב-2002 ובשנת 2007 זכה בפרס א.מ.ת. בין תלמידיו, ליאוניד פולטרוביץ, סמיון אלסקר, בועז קלרטג ושירי ארטשטיין-אבידן. ארבעתם חברי סגל באוניברסיטת תל אביב וזוכי פרס ארדש.
משפחתו היא בעלת מסורת מתמטית ארוכה. אביו, דוד מילמן, היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב; אחיו, פייר מילמן, הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת טורונטו; בנו, עמנואל מילמן, הוא מרצה בכיר בטכניון.

מחקריו

מילמן "גילה ופיתח מספר תופעות מתמטיות מרכזיות באנליזה, ביניהן תופעת ריכוז המידה ותופעת ה-spectrum/distortion. נוסף לכך היה הכוח המניע מאחורי התפתחות התורה האסימפטוטית של מרחבים נורמיים. הוא איחד אותה עם תורת הקמירות הקלאסית, והפך אותן לתחום חדש – אנליזה אסימפטוטית גאומטרית." 
ב-1971 מילמן גילה הוכחה חדשה למשפט דבורצקי. הייתה זו אחת התגליות אשר הביאו לפיתוח התורה הלוקלית של מרחבי בנך.
מילמן פרסם למעלה מ-150 מאמרים, מונוגרפיה, וערך 11 ספרים. הוא מעביר הרצאות ברחבי העולם.
ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא

עלילה

ג'ייק וחבורת "הפיראטים הצעירים" יוצאים לחלץ את החפצים שלהם שנגנבו בידי קפטן הוק, באחד מהסרטים שלהם הם פגשו את פיטר פן.

היחס שבין הסדרה לסרטים של פיטר פן

ע"פ סרט הטלוויזיה "המאבק על הספר", הסדרה של ג'ייק והפירטים התרחשה בין שני הסרטים. כשג'ייק וחבורתו באו לבקר את ונדי ואת שני אחיה ג'ון ומייקל, הם היו צריכים לעזור להם להשיב ספר על הודות ההרפתקה שלהם בארץ לעולם לא, שאותו כתבה ונדי בעצמה, מידיו של הוק שגנב אותו.