google/wiki40b huggingface dataset:
רחוב סוקולוב (הרצליה)

אתרי הרחוב

הרחוב משמש עורק תחבורה ראשי בעיר, כולל בתי עסק קטנים רבים, בנקים, מסעדות וברים, וכולל אתרים בולטים נוספים לאורכו: שדרות ח"ן, בית הכנסת הגדול ומתחם "לב העיר" (שנמצאים על פינת סוקולוב-בן-גוריון), בית עיריית הרצליה, בית הדואר הראשי בעיר, תחנת מגן דוד אדום, הספרייה העירונית וגן בן־שפר. עד להקמת קניון שבעת הכוכבים היה הרחוב מרכז הפעילות המסחרית העיקרי של העיר.
עד לשנת 1983 שכן בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב עד רחוב בר־אילן השוק העירוני, שכלל גם בתי מלאכה קטנים, קיוסקים ודוכני ירקות לאורך רחוב בן-גוריון. שטח השוק היה שייך לאגודת "מפעל המים" של הרצליה, שבין חבריה היו פרדסנים וחקלאים שרכשו מניה. עם פינוי השוק הוקם במקומו מגדל "לב העיר" ומרכז מסחרי (פסאז').
קיוסק "טוקר", הקיוסק הראשון לגזוז בהרצליה, נבנה בשנת 1935 בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב, על ידי המועצה המקומית הרצליה. הקיוסק הופעל על ידי גדליהו טוקר, אשתו טובה ובניהם משה ויחיאל, שהיו בין המתיישבים הראשונים בהרצליה כשנוסדה. במשך שנים היה הקיוסק מרכז הבילוי והמפגשים של המושבה.
כשהוקמה התחנה המרכזית של הרצליה היא מוקמה בקרן הרחובות סוקולוב ובן-גוריון, סמוך לשדרות ח"ן, כ-300 מטר צפונה ממיקומה הנוכחי, עד שעברה ב-1960 למיקומה הנוכחי בהצטלבות שדרות בן-גוריון ורחוב העצמאות.
בעבר פעלו ברח' סוקולוב ארבעה בתי קולנוע שנסגרו: קולנוע דוד (סמוך למיקום הנוכחי של הספרייה העירונית), קולנוע הקיץ (ללא גג) זיו־אור, קולנוע היכל (שלאחר סגירתו הוקם במקומו פסאז' סוקולוב – המחבר בין סוקולוב לרח' הראשונים) וקולנוע סטאר (שהוקם בפסאז' סוקולוב). במתחם קולנוע סטאר הוקם ב־2008 סינמטק הרצליה.

אירועים ברחוב

ב-11 ביוני 2002 התרחש במסעדת "מפגש השרון" ברח' סוקולוב פיגוע התאבדות שגבה הרוגה אחת. היה זה הפיגוע היחיד שהתרחש בהרצליה בתקופת האינתיפאדה השנייה.
רחוב סוקולוב היה אחד המוקדים העיקריים של פסטיבל הביאנלה בהרצליה שהוצג בעיר באופן דו-שנתי מ-2007 עד 2011.

שיפוץ מרכז הרחוב בתחילת המאה ה-21

בין השנים 2005 ל־2008 הוקם במרכז רחוב סוקולוב, ביוזמתה של ראש העירייה יעל גרמן, "המרכז החדש של הרצליה", שכלל בין היתר את הרחבת מדרכות הרחוב, הקמת כיכר גדולה במפגש הרחובות סוקולוב ובן-גוריון, הרחבת השטחים הירוקים והקמת ספסלים. המהלך נועד להפחית את נפח התנועה העוברת ברחוב ולהאט את מהירות הנסיעה לכלל התנועה, כך שתתאפשר תנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים בטוחה, הן לאורך המדרכות והן במעברי החצייה. ננטעה ברחוב שדרת עצי דולב קליפורני. מתקני הרחוב מאפשרים לציבור שימוש נוח ובטוח בספסלים, מתקני קשירת האופניים ומתקני המשחקים. בצומת המרכזי (בין שדרות ח"ן, בית הכנסת הגדול ובניין לב העיר) נבנתה כיכר.
המרכז החדש הפך את רחוב סוקולוב מעורק תחבורה ראשי בעיר לרחוב שחלקו המרכזי חד־סטרי בעל נתיב בודד, כאשר על חשבון המסלולים שבוטלו הורחבו המדרכות ונסללו שבילי אופניים. צמצום העבירות התחבורתית פגע בנגישות לבתי העסק ברחוב. ברוב שעות היום קיים עומס תנועה לאורך המרכז החדש. בשנת 2015 יזם ראש העירייה החדש, משה פדלון, צמצום של המדרכות וביטול הכיכר בצומת סוקולוב-בן-גוריון-שדרות ח"ן, לשם הרחבת הצומת והסדרתה.
יו סבאג מונטיפיורי

ביוגרפיה

אביו של יו, רופא במקצועו, הוא נצר לשושלת ספרדית עשירה של יהודים שפעלו כדיפלומטים וכבנקאים בכל רחבי אירופה. בראשית המאה ה-19, סר משה מונטיפיורי, סב-דודו של יו, סחר בשווקים בהתבסס על ידע מודיעיני אודות קרב ווטרלו ונעשה שותף בעסקי הבנקאות של חברת הבנקאות של משפחת רוטשילד. בניגוד לכך, אמו של יו, אפריל, סופרת במשלח ידה, הגיעה ממשפחה ענייה של מלומדים יהודים ליטאים. אביה נס מהאימפריה הרוסית בראשית המאה ה-20. הוא רכש עם משפחתו כרטיסים לעיר ניו יורק, אבל רימו אותם והם הורדו בקורק, אירלנד. במהלך חרם לימריק של 1904 הם עזבו את אירלנד, למרות שהם התקבלו שם בסבר פנים יפות, ועברו לניוקאסל, אנגליה. משפחתו של סבאג מונטיפיורי התגוררה בבלצ'לי פארק, עד שהם מכרו את ביתם לממשלה הבריטית ב-1937.
יו סבאג מונטיפיורי למד עריכת דין לפני שנעשה עתונאי וסופר של ספרות תעודית.
אחיו, סיימון סבאג מונטיפיורי, הוא סופר והיסטוריון אף הוא.

ספריו

ספרו הראשון, "אניגמה - סיפור הקרב על הצופן" יצא לאור בשנת 2000 וראה אור בהוצאת יבנה בשנת 2003. הספר מספר על פענוח מכונת ההצפנה הגרמנית אניגמה בבלצ'לי פארק בזמן מלחמת העולם השנייה.
ספרו השני "דנקרק - לחימה עד האיש האחרון" ראה אור ב-2006 ותורגם לעברית והתפרסם בהוצאת דביר בשנת 2010. הספר מתאר את מבצע פינוים הימי של מאות אלפי חיילים בריטים וצרפתים מדנקרק הנצורה שבצפון צרפת, אל חופי בריטניה, במסגרת קרב דנקרק במלחמת העולם השנייה במסגרת מבצע דינמו.
ספרו השלישי יצא ב-2016 אודות הקרב על הסום.
אנדז'ייובקה

עמדה גאוגרפית

הכפר אנדז'ייובקה נמצא בחלק הדרומי של הרכס יבוז'ינה של הרי בסקיד סונדצקי  שהם חלק מרכס הבסקידים , על הגדה הימנית של נהר פופרד ובעמק קטן של יובל שלו. משלושה צדדים מוקף הכפר בגבעות השייכות לבסקיד סונדצקי: סטאביסקה (759 מ'), סקאלה (769 מ'), פרהיבה (673 מ'), פיוטרוסינה (645 מ') וזפאלה (639 מ').
הכפר כולל שלושה יישובים קטנים: לוגי, מיינדזימוסטקי ואושרודק.
היישוב נמצא בשטח "הפארק האזורי פופרד" על הדרך האזורית 971 ועל מסילת הרכבת 96. הערים בקרובות ביותר אליו הן מושינה (7 ק"מ) ופיבניצ'נה-זדרוי (21 ק"מ). אל מרכז היישוב ניתן להגיע בדרך אחת בלבד.

היסטוריה

שנת 1352 שבה הוענקו ליישוב זכויות מגדבורג נחשבת לשנת הקמתו.
לדעת האב יוליאן ניקורוביץ' אנדז'ייובקה יחד עם עוד כמה כפרים שהיוו את "המפתח של מושין" היה קיים עוד בימי הנסיכות האליץ'-וולין (גליציה-וולין) והם סופחו לפולין בשנת 1340 על ידי המלך קז'ימייז' השלישי. בשנת 1391 העניק המלך ולדיסלב השני יגיילו את הכפר יחד עם שטחים נוספים לבישוף קרקוב, יוחנן. עוד מן המאה ה-14 פעלה במקום פרוכיה רומית-קתולית. פעמון וכלים כנסייתיים נוספים שמקורם בשנת 1484 מעידים על קיומה של כנסייה מקומית בשלהי המאה ה-15.
לפי היסטוריונים פולנים במאה ה-16 התיישבו בו ולאכים, שהיו נוצרים אורתודוקסים ומאוחר יותר הפכו ליוונים-קתוליים. ההיסטוריונים האוקראינים טוענים שמדובר היה מלכתחילה בהתיישבות רוסינית-למקית ושהשם "ולאכים" ניתן על ידי הפולנים בגלל חוקי "משפט הוולאכים" שחלו עליהם באותה תקופה. עד לאמצע המאה ה-20 באזור חיו בעיקר למקים-אוקראינים. בשנת 1939 מנתה אוכלוסיית הכפר 540 תושבים מתוכם 505 היו אוקראינים ו-35 - שומרי גבול פולנים.
ב-28 ביוני 1876 נחנך הענף טרנוב-פלאווץ' של מסילת הברזל "חוצה גליציה", שעבר דרך אנדרייבקה, אנדז'ייובקה של היום. בין נובמבר 1918-ינואר 1920 היה הכפר חלק מהרפובליקה הלמקית
בכפר פעלה אגודה פילורוסית ע"ש מיכאיל קצ'קובסקי. כמו כן עד 1945 פעלה שלוחה של פארוכיית מיליק של הנציגות היוונית-קתולית (דקאנות או ויקאריות) במושינה. נשמרו בה פנקסי קהילה החל משנת 1784.
אחרי מלחמת העולם השנייה ארץ הלמקים או למקיבשצ'ינה סופחה לפולין, אף על פי שתושביה רצו להשתייך לאוקראינה. האוכלוסייה האוקראינית עברה או גורשה ברובה לאוקראינה הסובייטית. בשנים 1945–1947 התנהלו עדיין קרבות בין הצבא הסובייטי ליחידות של המחתרת הלאומנית האוקראינית "צבא המרד האוקראיני". התושבים האוקראינים עוד נשארו בשטח גורשו בשנת 1947 במסגרת מבצע ויסלה  למחנה הריכוז יאבוז'נו או אזורים שסופחו לפולין על חשבון גרמניה במערב.
בשנים 1975–1988 השתייכה אנדז'ייובקה לפרובינציית נובי סונץ'.

אתרים חשובים

בכפר נבנתה בשנת 1864 כנסייה יוונית-קתולית מעץ ועם איקונוסטאזיס מיוחד, המוקדשת לעליית מרים השמיימה. היא נהפכה בימינו לכנסייה רומית-קתולית. בכפר נמצאים גם אסמים מעץ מן המאות ה-18–19.

אטרקציות

הכפר ידוע גם במעיינות של מים מינרליים ובשדות חומעה.
DTS

DTS, ראשי תיבות של Digital Theatre System היא שיטת קידוד דיגיטלית לפסקול רב-ערוצי של סרטי קולנוע.
שיטה זו נוצרה על ידי חברת Digital Theatre Systems שאחד ממשקיעיה היה במאי הקולנוע סטיבן ספילברג. העבודה על הפורמט החלה ב-1991, ארבע שנים לאחר שמעבדות דולבי החלו לפתח את Dolby Digital. הסרט הראשון שבו נעשה שימוש בשיטה היה "פארק היורה" שיצא ב-1993, שנה לאחר ש"בטמן חוזר" יצא לבתי הקולנוע בקידוד דולבי דיגיטל.
בניגוד לפסקול סטריאופוני, שיטה זו תומכת בדרך כלל בתצורת 5.1, כלומר שני רמקולים קדמיים ראשיים, שניים אחוריים, רמקול קדמי מרכזי וסאב וופר. יתרונה של שיטה זו על פני שיטות דיגיטליות אחרות כגון דולבי דיגיטל הוא שמידת הדחיסה של הפסקול הדיגיטלי היא פחותה, ולכן הצליל המתקבל נאמן יותר למקור. תצורות נוספות שנתמכות על ידי DTS הן סטריאו, ארבעה ערוצים, ארבעה ערוצים וסאב וופר וכן (בגרסאות החדשות) עד שבעה רמקולים וסאב וופר.
החסרון בשיטה זו, מבחינת בתי הקולנוע, הוא שבניגוד לשיטות אחרות כמו SDDS ודולבי שבהן סרט הצלולואיד מכיל את התמונות ולצידן הפסקול, ב-DTS הפסקול הוא נפרד פיזית מהסרט - הוא מגיע על CD-ROM, ולכן בית הקולנוע זקוק למערכת הקרנה משוכללת יותר, שיכולה לתזמן את ההקרנה על המסך עם הפסקול המגיע ממערכת אודיו נפרדת.
השיטה נמצאת גם בשימוש ביתי, בסרטים בפורמט DVD, אך זוכה לפופולריות פחותה מאשר Dolby digital. רוב המקלטים הביתיים אינם מסוגלים לפענח אותה ורק מיעוט סרטי ה-DVD מכילים פסקול DTS. גם חלק מהסרטים האחרונים שיצאו בכותרי לייזרדיסק קודדו בשיטת DTS, בשנות התשעים המאוחרות.
בחורים טובים

עלילה

עלילת הסרט נסובה סביב מוות טראגי בבסיס חיל הנחתים האמריקני במפרץ גואנטנמו שבקובה. החייל ויליאם סנטיאגו מת בשנתו לאחר שחבריו לצוות, רב"ט הרולד דוסון (ג'יימס מרשל) וטר"ש לאודן דאוני, דחפו לו סמרטוט לפה. זאת בתור צעד ענישה על שאיים להלשין על רב"ט דוסון שירה מעבר לגדר המפרידה בין הבסיס לקובה. צעד ענישה זה מכונה בז'רגון הנחתים "קוד אדום", והוא דומה לזובור או "שמיכה" בז'רגון הצה"לי. בחיל הנחתים מקובל לראות צעד זה כצעד משמעת שנועד לחנך את הנחת שהתנהג באופן לא ראוי, אם כי צעד זה אינו מעוגן בפקודות הצבא.
רב-סרן ג'ואן גאלווי (דמי מור), פרקליטה מיוחדת לענייני פנים במחלקת החקירות של הצי, קיבלה לידיה את התיק ומבקשת מפרקליטות הצי לאפשר לה להיות הסניגורית של דוסון ודאוני במשפט הרצח. הפרקליטות לעומת זאת, מעדיפה על פניה את לוטננט דניאל קאפי, עורך דין צעיר ובן לשופט רב פעלים, שהצליח לסגור עשרות עסקאות טיעון, אך מעולם לא התייצב בין כותלי בית המשפט. לוטננט קאפי, שחשוב לו לזכות בכל תיק, ושאוהב יותר לשחק בייסבול מאשר לכלות את זמנו בדיונים בבית המשפט, טוען כי אינו מתאים למשימה וכי אין סיכוי לנצח במשפט. בלית ברירה הוא מקבל ממפקדו את המשימה וסם וויינברג (קווין פולאק) ממונה לעוזרו. תוך כדי ההכנות למשפט קאפי מקבל תיאבון למקרה ויחד עם ווינברג וגאלווי הם מחליטים להשקיע את כל מרצם, כדי להצליח ולהוכיח שדוסון ודאוני לא רצחו את סנטיאגו.
הצוות טס לבסיס הצי במפרץ גוונטנאמו כדי לראיין את מפקד הבסיס קולונל ג'אסופ, סגנו לוטננט קולונל מת'יו מרקינסון ומפקד הפלוגה לוטננט ג'ונתן קנדריק (קיפר סאתרלנד). צוות הקצינים רק חוזר על הפרטים הידועים והצוות, אף שחש כי הם מסתירים דבר מה, חוזר כלעומת שבא.
גאלווי משכנעת את קאפי לא להסכים לעסקת טיעון ולהפתעת התובע במשפט קאפי מודיע לשופט בדיון הטרומי כי השניים טוענים שהם לא אשמים. ככל שהמשפט מתקדם מתגלים עוד פרטים על המקרה. מתברר כי סנטיאגו סבל מבריאות לקויה, ומת כנראה עקב ריאקציה כימית מסוימת שארעה כתוצאה מחוסר אספקת חמצן בזמן שהסמרטוט התחוב בפיו הפריע לנשימתו הסדירה. עם זאת נראה כי אין דרך להוכיח שהשניים אינם הרוצחים. הקצינים מכחישים שנתנו את ההוראה ל"קוד אדום" והחיילים האחרים בצוות מעידים כי קנדריק נתן הוראה מפורשת לא לגעת בסנטיאגו. בשלב מסוים, עורק מרקינסון מהבסיס ומתנדב להעיד במשפט כי ג'אסופ נתן את ההוראה לבצע "קוד אדום" בסנטיאגו. ואולם יום לפני העדות מרקינסון מתאבד, וכל טיעוני ההגנה נופלים. קאפי מתייאש ומחליט לוותר על התיק, אך שני חבריו לצוות משכנעים אותו לחזור בו.
בהתייעצות משותפת של צוות ההגנה הם מחליטים לנסות ולהפליל את ג'אספ במתן ההוראה ל"קוד אדום". ג'אסופ מזומן להעיד במשפט וקאפי מנסה לחלץ ממנו תשובה לשאלה "האם נתת פקודה לבצע "קוד אדום" בסנטיאגו?". אם יקבל תשובה חיובית הוא יוכל להוכיח שהאשם העיקרי במותו של סנטיאגו הוא ג'אסופ. לאחר שקאפי לוחץ על ג'אספ באגרסיביות, על גבול משפט צבאי לקאפי עצמו, ג'אסופ לבסוף מודה שנתן את הפקודה ל"קוד אדום" לאחר שסנטיאגו הפר את קוד ההתנהגות של היחידה. בכך ג'אסופ בעצם מפליל את עצמו ונעצר.
בסיום המשפט נקבע כי דוסון ודאוני יצאו זכאים מרצח בכוונה תחילה, כמו גם בקשירת קשר לביצוע רצח, אך יצאו אשמים בסעיף התנהגות שאינה הולמת נחתים בארצות הברית, ולכן נאלצו לסיים את שירותם בחיל הנחתים. מבחינתם זו אכזבה גדולה מתוצאות המשפט, כיוון שהם רק ביצעו את המוטל עליהם ופעלו לפי הקוד האתי של הנחתים.
משמר החיים

היסטוריה

ההיסטוריה של רגימנט משמר החיים התחילה עם קבוצת חיילים רכובים שהיו שומרי הראש האישיים של המלך צ'ארלס עוד בגלותו בהולנד. עם חזרתו ושיקום המלוכה באנגליה של לאחר מלחמת האזרחים האנגלית, גוף שומרי הראש שלו הפך לגרעין של הצבא האנגלי החדש.
הרגימנט הוקם כאמור בשנת 1922 על ידי איחוד שני הרגימנטים של משמר החיים (הראשון והשני). מאז הקמתו שירת הרגימנט בין היתר במלחמת העולם השנייה שם נלחם בחזית באירופה, המערכה בצפון אפריקה והמערכה בסוריה ולבנון. לאחר המלחמה הוצב ושירת במספר מוקדים סביב העולם והשתתף בין היתר במלחמת המפרץ ומלחמת עיראק.

הרגימנט הראשון של משמר החיים

'הרגימנט הראשון של משמר החיים' (באנגלית: 1st Regiment of Life Guards) או בקיצור 'משמר החיים הראשון', הוקם בשנת 1788 על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים.

הרגימנט השני של משמר החיים

'הרגימנט השני של משמר החיים' (באנגלית: 2nd Regiment of Life Guards) או 'משמר החיים השני', הוקם גם הוא בשנת 1788 על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים.

מבנה

שני הרגימנטים של משמר הפרשים אינם משמשים רגימנטים משוריינים מלאים, אך בכל זאת בעלי יכולת להישלח למוקדים שונים ולהשתתף בפעילות מבצעית. 
רגימנט משמר החיים מורכב משלוש פלוגות (squadron), שניים שמשמשים פלוגות סיור משוריינות המבוססות על רק"מי סיור שונים כגון הווריור. הפלוגה השלישית משמשת פלוגת פרשים ייצוגית אשר מוצבת דרך קבע בלונדון וחייליה שומרים באופן ייצוגי במספר מוקדים מרכזיים בעיר ובאתרי המלוכה הבריטית.
גיטל מישקובסקי

גיטל מישקובסקי (1914 – 1988) הייתה משוררת עברייה ישראלית, אשת קיבוץ אילון.

ביוגרפיה

גיטל מישקובסקי נולדה בשנת 1914 בעיר סלונים שבפולין. היא למדה ברשת החינוך העברית של "תרבות", ובגיל צעיר הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר". ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939 עלתה לארץ ישראל כמעפילה באונייה "קולורדו". היא הייתה בין מייסדי קיבוץ אילון שבגליל המערבי, ובו חייתה כל חייה.
מישקובסקי החלה לפרסם שירים, רשימות ודברי ספרות קצרים בעיתונות בתנועה בפולין. לאחר עלייתה הייתה משתתפת קבועה בכמה כתבי עת, דבר, "דבר הפועלת", הדים של הקיבוץ הארצי ועוד. ספר שיריה הראשון, "ביקוד סלעים", יצא רק בשנת 1956, וזיכה אותה בפרס קוגל לספרות יפה. ספר שיריה השני, "לך נתהמה התכול", יצא בשנת 1987, סמוך לפטירתה. 
גיטל מישקובסקי כתבה שירה נשית בזמן שנשים כמעט לא כתבו שירה. נושא שירתה העיקרי הוא כיבוש הארץ, ההתערות בין סלעי הגליל. על גיטל מישקובסקי כתבה מונוגרפיה קצרה הסופרת רבקה גורפיין. מאמרים וביקורות עליה כתבה רחל כצנלסון-שזר.
ביום האחרון לחייה, בשעות אחר הצהריים, נעלמה גיטל מביתה. בגלל הקשר העמוק שלה אל נופי המקום, עליהם הרבתה המשוררת לכתוב, חברי קיבוץ אילון שיצאו לחפש אותה הניחו שהיא ירדה לנחל בצת הסמוך. החיפושים נמשכו כל הלילה ולעת בוקר היא אכן נמצאה בקרבת הנחל, ללא רוח חיים.
הקרן למצוינות בתרבות

הקרן למצוינות בתרבות היא קרן פרטית לתמיכה, טיפוח וליווי של אמנים ישראלים מצטיינים שפעלה עד שנת 2008.
הקרן מאתרת ובוחרת את האמנים הישראלים בעלי הפוטנציאל הגבוה ביותר למצוינות במגוון תחומי אמנות: אמנות פלסטית וחזותית, מוזיקה (קלאסית, ג'אז וישראלית), מחול, תיאטרון, קולנוע, עיצוב מוצר, תקשורת חזותית, עיצוב אופנה וכתיבה. התמיכה והליווי ניתנים לאמנים לתקופה של מספר שנים. 
הקרן הוקמה ומנוהלת על ידי רחל מראני, לשעבר נספחת התרבות של ישראל בוושינגטון, והיא ממומנת על ידי אנשי עסקים, חברות וקרנות בארץ ובעולם. בצוותים האמנותיים, שבוחרים את האמנים המצטיינים, משתתפים 35 אמנים ואנשי תרבות בכירים, כולל שישה חתני פרס ישראל, כולם בהתנדבות. בהם: דני קרוון, דוד טרטקובר, מיכל זמורה-כהן, חיים טופול, יוסי מר-חיים, מנדי רודן, אוהד נהרין, דני גוטפריד, רון ארד, אשר פיש, יאיר ורדי, גבי אלדור, דובי לנץ, גרשון ברם, אלכס פדואה ומיכה לבינסון.
טיפוח האמנים מתמקד בשני תחומים עיקריים: קידום ומימוש הכישרון האמנותי וארגון ופיתוח הקריירה. הקרן בונה ביחד עם האמן תוכנית קידום אישית המותאמת לתחום עיסוקו, אופיו וצרכיו המקצועיים. התוכניות רבות ומגוונות ומשתנות מאמן לאמן, למשל: הכשרה עם מנטור בינלאומי, השתלמות בקורסים מיוחדים במדינות שונות, התמחות בתוכנות מחשב מקצועיות, ועוד.
הקרן מעודדת את האמנים לפעילות פרו-אקטיבית גם בקידום הקריירה שלהם, תוך הבנה שכישרון אמנותי גדול הוא תנאי הכרחי אך לא מספיק למימוש הפוטנציאל ולהצלחה. נבחרי הקרן משתתפים במספר סמינרים ומפגשים שנתיים העוסקים ב"כישורי קריירה". בסמינרים אלה נחשפים האמנים, לפעמים לראשונה בחייהם, לנושאים ומושגים מעולם העסקים, כמו חשיבה אסטרטגית ותכנון ארוך טווח, ניהול, פרזנטציה, שיווק, מיתוג, קניין רוחני, נטוורקינג ועוד. מומחים מקצועיים עומדים לרשות הנבחרים גם במהלך השנה ועוזרים לאמנים בהכנת תוכניות תקציביות, בתכנון והקמת פרויקטים, ועוד. בנוסף, זוכים אמני הקרן הרוצים בכך גם בתהליך אישי של אימון עסקי. 
מודל הקרן הוא ייחודי בעולם, ונבנה בשיתוף פעולה עם חוקרים באוניברסיטאות הרווארד וקולומביה בארצות הברית. הגישה ואופן הפעילות שונים מהמקובל בתחום התרבות, ודומים יותר באופיים לעולם העסקי.

נבחרי הקרן בשנים 2002 - 2008

מוזיקה עברית: שלומי שבן, רונה קינן, דין דין אביב, רן שם טוב (איזבו), ליאור אלמליח, דוד דאור, ויקטוריה חנה.
מוזיקה קלאסית: גיל שוחט, דן אטינגר, ירון גוטפריד, חן רייס, אבנר דורמן, קרן הדר.
ג'אז: אלי דג'יברי ואבישי כהן.
תיאטרון: איתי טיראן, עידית הרמן (תיאטרון קליפה), מעצב התאורה והתפאורה במבי פרידמן, מירה עוואד, קרן צור.
כתיבה: אתגר קרת, אשכול נבו.
קולנוע וטלוויזיה: תומר הימן, דוד אופק, ניר ברגמן.
אמנות פלסטית: יהודית סספורטס, זויה צ'רקסקי, עדי נס, גל ויינשטיין, יעל ברתנא, טליה קינן.
תקשורת חזותית: המעצב הגרפי עדי שטרן, המאיירת רותו מודן.
עיצוב אופנה: קלודט זורע, מירית ויינשטוק, אבשלום גור.
מחול: יסמין גודר, עמנואל גת, שרון אייל. 
עיצוב מוצר: רון גלעד, טל גור.
רב תחומי: אוהד פישוף.
רפאל ספורטה

רפאל סַפּוֹרטָה (א' בניסן תרע"ג, 7 באפריל 1913 – כ"א בשבט תשמ"ג, 4 בפברואר 1983) היה משורר ילדים ישראלי. כתב מתוך תפיסת עולם יהודית-מוזיקלית, הרואה במילים חלק מיצירה ישראלית חדשה הפונה מחד למקורות ומאידך לחיים בארץ ישראל.

ביוגרפיה

ספורטה נולד במושבה היהודית מרגו שבקפריסין, לשם הגיע אביו אליהו בהזמנת המתיישבים כדי לשמש שו"ב. ב-1913 החל ללמד גם עברית ושימש רב בקהילתו הקטנה. ממנו למד רפאל בילדותו את השפה העברית וספג רוח לאומית.עלה לארץ ישראל בגיל 11. למד בבית הספר תחכמוני בירושלים ובסמינר בית הכרם.
לאחר מכן פעל במשך עשרות שנים כמורה ומנהל בתי ספר בתל אביב – "נווה צדק" עד סגירתו בשנת 1968 ו"אוסישקין" מאז הקמתו באותה שנה. 
במקביל לעבודתו החינוכית, פרסם שירים, סיפורים ועיבודים, שרבים מהם הולחנו, ייסד וערך את הוצאת הספרים "תפוח: הספרייה החינוכית לטף" וערך את עיתון "במחנה נחל".
רפאל ספורטה היה נשוי לרבקה זיסלין ואב לארבע בנות.
הוא נפטר ב-1983, בגיל 70. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
על שמו כיכר בתל אביב.

יצירתו

ספורטה חיפש את השורשים והזהות המוזיקלית היהודית-ישראלית מתוך הכרת תרבויות אחרות, הלך למקורות עבריים ולתנ"ך, שאף ליצור משהו חדש בארץ ולהשתחרר מהגלותיות.
לאחר הקמת המדינה, כאשר טרם נכתבו שירים ליום העצמאות, יזם ספורטה יחד עם המלחין עמנואל עמירן חיבור של עשרה שירים שיצאו בחוברת בשם "מנורה וענפי זית".
בשנת תשי"ז זכה בפרס אשר ברש לספרות ילדים ונוער, על ספרו "ארמון החול".
באותה שנה זכה בפרס יציב לספרות ילדים על שירו "אביב".
שיריו של ספורטה הפכו לקלאסיקה. גם כיום, במאה ה-21, מדפיסות הוצאות הספרים את ספריו.
ולריאן גפרינדשווילי

חייו

ולריאן גפרינדשווילי נולד בשנת בכותאיסי שבחבל אימרתי, גאורגיה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית). אחרי סיום לימודיו בגימנסיה של כותאיסי, גפרינדשווילי נסע ללימודים אקדמיים ברוסיה. בשנת 1914 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה וחזר לכותאיסי. 
גפרינדשווילי התחיל לכתוב שירים ברוסית בשנות לימודיו במוסקבה. הוא פרסם את שירו הגאורגי הראשון בשנת 1915 בעיתון "מֵגוֹבַּרי".
בשנת 1918 עבר גפרינדשווילי לגור בטביליסי. בשנת 1919 ראה אור אוסף ראשון של שיריו: "שקיעות", שבו ניכרת השפעת האסתטיקה של שארל בודלר ופול ואלרי והמנייריזם של הסימבוליסטים הרוסים. בשנים 1924-1919 גפרינדשווילי ערך את כתב העת "מֵאוֹצנֵבֵּה ניאמוֹרֵבּי" (שהיה אחד הביטאונים של "הקרניים התכולות" - קבוצת משוררים וסופרים סימבוליסטים גאורגים). 
בשנת 1923 פרסם גפרינדשווילי כספר את תרגומיו לרוסית של שירי המשורר הגאורגי ניקולוז ברתשווילי. בשנת 1924 התחילה תקופה יצירתית חדשה של גפרינדשווילי, שבה  הוא התרחק מהזרם הסימבוליסטי תחת הלחצים האידאולוגיים של השלטון הקומוניסטי. שיריו החדשים פורסמו בשני אוספים (1926, 1937). 
גפרינדשווילי פרסם מאמרים על יצירותיהם של המשוררים הגאורגים שותא רוסתוולי, דוד גורמישווילי וניקולוז ברתשווילי. גפרינדשווילי תרגם לגאורגית את יצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, אלכסנדר פושקין, היינריך היינה, מיכאיל לרמונטוב, אדגר אלן פו, ויקטור הוגו, אז'ן פוטייה, אלכסנדר בלוק וולדימיר מאיאקובסקי. 
גפרינדשווילי היה יו"ר מחלקת התרגומים של התאחדות הסופרים הגאורגית; בנוסף, הוא ערך את מדור הספרות והאמנות של העיתון "זריה ווסטוקה", שהיה הביטאון בשפה הרוסית של השלטון הקומוניסטי בגאורגיה.
גפרינדשווילי מת בשנת 1941 ונקבר בפנתאון דידובה שבטביליסי.
בשנת 1956 התפרסם הספר "המובחרים" של אוסף שירי גפרינדשווילי. בשנת 1990 יצא לאור "האוסף", שבו מלבד שיריו נכנסו שירים שתרגם, מאסות מפרי עיטו ומכתביו מארכיונו האישי.
כריס יוז

ביוגרפיה

יוז גדל בהיקורי שבצפון קרולינה, כבן היחיד של ארלן "ריי" יוז, סוחר נייר, ושל ברנדה יוז, מורה בבית ספר ציבורי. הוא בוגר של אקדמיית פיליפס שבאנדובר, מסצ'וסטס.
בשנה הראשונה שלו בהארוורד ב-2002, הכיר יוז את מארק צוקרברג שהיה עדיין בשלבי הפיתוח המוקדמים של פייסבוק. הוא גויס לצוות ובמשך השנתיים הבאות היה אחראי באופן בלתי רשמי על בדיקות בטא ועל הצעות חידושים למוצר. זה היה הרעיון של יוז לפתוח את פייסבוק לבתי ספר אחרים מלבד הארוורד, מה שהיה הצעד הראשון שהוביל לפתיחה של פייסבוק לכל העולם. כתוצאה מכך, הפך יוז לדובר דה פקטו של הרשת.
ב-2004 יוז, צוקרברג ומוסקוביץ' נסעו לפאלו אלטו במהלך חופשת הקיץ. כשנגמרה החופשה החליט יוז לחזור להארוורד להמשיך את לימודיו והשניים נותרו בפאלו אלטו. ב-2006 הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה וספרות. הוא חזר לפאלו אלטו להמשיך לעבוד על פרויקט פייסבוק.

אחרי פייסבוק

ב-2007 עזב יוז את פייסבוק בשביל להתנדב בקמפיין לבחירות 2008 של ברק אובמה.
יוז היה המפיק בפועל של ג'ומו, רשת חברתית שהוא הקים ב-2010 שמטרתה "לעזור לאנשים למצוא דרכים לעזור לעולם". ביולי 2010 ארגון UNAIDS ׁׁ(התוכנית המשותפת של האו"ם לטיפול בנושא האיידס/נגיף הכשל החיסוני האנושי) מינה אותו לחברות בוועדה בעלת חשיבות גבוהה, המורכבת מ-17 חברים והם פוליטיקאים נודעים, מנהיגים עסקיים, פעילי זכויות אדם ומדענים עליהם הוטל לנהל "קמפיין פעולה חברתי ופוליטי בשנה הקרובה שמטרתו לגבש תמיכה בפרויקטים אפקטיביים למניעת HIV".

ניו ריפבליק

במאי 2012 רכש יוז את השליטה במגזין ניו ריפבליק. הוא מונה למו"ל ויו"ר ההנהלה, וגם כיהן כעורך הראשי. המגזין לא היה רווחי בתקופת כהונתו של יוז, ובינואר 2016 הוא העמיד אותו למכירה. בפברואר הוא נמכר לוין מק'קורמק, מו"ל מאורגון.
מאז יוני 2012, יוז נשוי לשון אלדריג', המנהל הפוליטי של ארגון "החופש להינשא".
עזרא סדן

עזרא סדן (נולד ב-5 בינואר 1933) הוא כלכלן ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל משרד החקלאות וכמשנה לנגיד הבנק העולמי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ועמד בראש החוג לכלכלה חקלאית.

ביוגרפיה

סדן נולד בירושלים, בנם של הסופר והחוקר דב סדן ושל גוסטה לבית פרנס, מראשונות העלייה השלישית, ואחיו של פרופ' יוסף (יוסי) סדן, חוקר תרבות האסלאם. למד בתיכון עירוני א' בתל אביב והיה פעיל בתנועת הנוער התנועה המאוחדת. הוא מוסמך לכלכלה וחקלאות מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1959 זכה בפרס בראלי על מחקרו בתחום גידול הצאן. יצא ללימודים בארצות הברית וסיים ב-1962 דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "התיישבות בארץ ישראל, בעיית הקצאת מקורות". ב-1970 מונה לדרגת מרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1975 מונה לראש החוג לכלכלה חקלאית וב-1979 לפרופסור חבר באוניברסיטה. הוא עבד בתה"ל ועסק בייעוץ לפרויקטים כלכליים-חקלאיים באמריקה הלטינית ובקליפורניה. ב-1979 מונה למנהל הרשות לתכנון כלכלי במשרד האוצר. היה חבר בוועדה לבחינת השכר במגזר הציבורי ובוועדה למכירת חברות ממשלתיות. בינואר 1981 מונה למנכ"ל משרד האוצר וכיהן בתפקיד עד 1984. תקופת כהונתו התאפיינה במשבר כלכלי חריף, עלייה חדה בשיעור האינפלציה, משבר מניות הבנקים ושביתת רופאים ממושכת בת מספר חודשים. 
בשנים 1985 עד 1989 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת אומני מקבוצת כלל תעשיות. 
בשנת 1992 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות בשנים 1992–1995 עמד בראש מינהל המחקר החקלאי במרכז וולקני. בעל חברה לייעוץ כלכלי.
עמד בראש מספר ועדות ציבוריות בהם ועדה לבחינת הדרכים לפיתוח משקי של חבל עזה ב-1991, ועדה לקביעת הקצאת משימות בין התעשיות הצבאיות וצה"ל ב-1994 והוועדה לבחינת הרפורמה בתחבורה הציבורית ב-2008.
קלר אפשטין

ביוגרפיה

אפשטין נולדה בלונדון בשנת 1911 למשפחה יהודית מסורתית, ובגיל 17 החלה ללמוד באוניברסיטת לונדון. בשנת 1932 קיבלה תואר ראשון בשפות ובספרות איטלקית. היא הייתה פעילה ומדריכה בתנועת "הבונים" באנגליה.
בשנת 1937 עלתה לארץ ישראל, ובהמלצת ברל כצנלסון החלה לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות. בשנת 1942 היא התגייסה לחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, והגיעה לדרגת רב-סמל. 
לאחר השחרור מן הצבא התגוררה אפשטין בקיבוץ עין גב. במלחמת השחרור הגנה על הקיבוץ מן המשלט בסוסיתא. בעקבות כיבוש סוסיתא וגילוי הכנסייה בה, חפרה במקום, התאהבה במקצוע והחליטה להיות ארכאולוגית. בשנת 1953, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה להתגורר בגינוסר, שם שיתפה פעולה עם יגאל ידין בחפירות ארכאולוגיות בחצור. 
בשנת 1962 סיימה את עבודת הדוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטת לונדון, כתלמידתה של קתלין קניון. הדיסרטציה עובדה לכדי ספר (Palesinian biochrome ware,‏ ליידן: J. Brill,‏ 1966). ב-1965 ניהלה חפירות בתל קליל, ליד קיבוץ כפר סאלד. 
לאחר מלחמת ששת הימים ניהלה אפשטין את אחת משתי חוליות הסקר הארכאולוגי ברמת הגולן (בראש החוליה השנייה עמד שמריה גוטמן), ושם חשפה תרבויות שלא היו ידועות למחקר עד אז. אפשטין המשיכה בסקר במסגרת תפקידה כארכאולוגית מחוז צפון של רשות העתיקות, ונחשבה מומחית של הארכאולוגיה של רמת הגולן בכלל, התקופה הכלקוליתית, ותופעת הדולמנים בפרט. היא חשפה 25 אתרים כלקוליתיים שלא היו ידועים עד אז, והשתתפה בהגדרת התרבות שעזרה לגלות כ"כלקוליתית הגולן".
בשנת 1985 קיבלה מטעם מוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ישראל.
בשנת 1995 זכתה אפשטין בפרס ישראל על מפעל חייה בתחום הארכאולוגיה.