google/wiki40b huggingface dataset:
גויאבות

עלילה

בבניין המשותף שבמועצה המקומית הקטנה גרות שלל דמויות מצחיקות ומשונות, אנושיות ובובות: פרצ'יק (בדיבוב של צביקה פורמן) הבובה המשמש כאב הבית וכמספר הסיפור, הספר ג'ובאני (יובל שם-טוב), ירדוס החופף (בובה בפאניקה תמידית) והכלב שליכטה, שכנה רכלנית, ג'ורנו (רון קופמן) העובד בסופר השכונתי, וגם דייר מסתורי שאף אחד לא ראה מעולם.
השאיפה הגדולה של היישוב הצנוע היא להפוך לעיר. זה גם יקרה ממש בקרוב, כשמניין התושבים יגיע סוף סוף ל-10,000 איש. כדי לדעת על מועד ההגעה למספר הנכסף, הציבו את השומר בוריס (יהורם גאון) בכניסה ליישוב, שמשייה צבעונית ורק חול וחול מסביבו, הוא עומד ליד קאונטר ידני ומוסיף מספר עבור כל תושב שעובר לגור ביישוב. אל הקלחת המשותפת עוברת משפחה חדשה זוג הורים (עודד מנשה ועדן הראל) עם בתם בילי (נאיה פדרמן), ילדה שובבה ומצחיקה שנהנית לגלות את הפינות הקסומות בבניין המשותף ובעיקר את עץ הגויאבות, שבתחתיתו ערסל ועל ענפיו בית עץ.
טוביה אבן צור (מאיר סויסה) ראש המועצה העשיר שגר בבית הסמוך הוא חסר חוט שדרה אמיתי אבל העוזרת האישית שלו, קונטסה (חנה לסלאו) שונאת את העץ שפירותיו גדלים ממש בביתו של ראש המועצה. קונטסה מחליטה שאת העץ ה"מזלזל" יש לעקור. בנוסף לכל הצרות האלה, בתור התינוקת הראשונה שנולדה ביישוב, היא גם מרגישה שמן הראוי שלעיר החדשה יקראו על שמה, ושוכרת את דוד חיים (חיים אוסדון) שיעקור את העץ.
במהלך הסרט נלחמת בילי בהחלטות ראש המועצה ועוזרתו האישית כדי להשאיר את העץ על תילו, וסוחפת אחריה במחאה חברתית את דיירי הבניין והמועצה כולה. הניצחונות הקטנים של בילי במאבק מביאים את קונטסה העוזרת האישית להסלמת הפעילות נגד העץ והדיירים. בוריס, השומר בכניסה, מגלה שבמקום לעבור ליישוב תושבים דווקא עוזבים והחלום על עיר עתידית הולך ונגוז. בילי מגלה שכדי לשמור על העץ נחוץ מאבק אמיתי. במהלך הסרט היא מוצאת גם חברות אמיתית עם אסף (מיכאל גולן גלמי), האחיין של טוביה אבן צור, למורת רוחה של משפחתו.
בסוף הסרט מתגלה הדייר המסתורי שהוא בעצם אחיה הבכור של קונטסה, לופו, ואז לבילי נולד אחיה הקטן שהוא התושב ה-10,000 של תל גויאבה. התושבים הופכים את היישוב לתל גויאבה על שם עץ הגויאבות, שניצל על ידי בילי ואסף.

הטעות שבסרט

בתחילתו של הסרט, בוריס סופר ארבעה אנשים (עודד, עדן, בילי והעובר). בסופו, עדן ועודד מספרים לבילי כי נולד התינוק, אשר נספר כתושב ה-10,000. וכך, נספר התינוק פעמיים והספירה אינה תקינה.

הקרנות בבתי קולנוע בארץ

על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 61,423 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ. ב-2016 יצא ל-VOD של יס ושל הוט.
וולגר אסטרחן

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1960 בשם פישצ'ביק ולאחר מכן הפכה לקבוצת טרוד. משנת 1964 הקבוצה נקראת בשם וולגר. משנת 2007 ועד 2013 נקראה בשם וולגר גזפרום אסטרחן.
לאורך כל התקופה הסובייטית, שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות ולא הצליחה להעפיל לליגה הסובייטית הבכירה.
משנת 1991 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית השנייה ומאז 2014 מתמודדת בליגת המשנה הרוסית. בעונת 2016/2017 סיימה במקום השלישי והתמודדה בטורניר העפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל אך הפסידה לאנז'י מחצ'קלה ונשארה בליגת המשנה. 
עד עונת 2018/2019 הספונסר של הקבוצה הייתה חברת גזפרום אסטרחן, קבוצת בת של תאגיד גזפרום, שהתנערה ממנה בסוף עונת 2017/2018 והקבוצה נאלצה לרדת לליגה השנייה בשל אובדן הספונסר, למרות שסיימה במקום העשירי בליגה.
בעונת 2018/2019 הקבוצה העפילה לשלב 32 האחרונות בגביע הרוסי.
התחנה

תקציר העלילה

הסדרה עוסקת בחבורת בני נוער בגיל התיכון, שמחליטים להתנדב בקורס במד"א כחלק מהמחויבות האישית שלהם. כחלק מהקורס, נמצאים גם מתנדבים ותיקים, ביניהם אדר, נמרוד המכונה "נימי" ונועם, המדריכה הוותיקה. אדר ונימי, ביחד עם חן, יוצאים לעבר אר"ן (אירוע רב נפגעים) בכביש ראשי על מנת להעניק סיוע לנפגעים. בעוד שנימי מפר את הכללים ויוצא מהאבולנס בלי אישור, אדר נשאר באמבולנס כשאדם לא ידוע מכוון עליו אקדח מטווח אפס, ואדר מתחיל לרוץ לעבר מכונית הנוסעת לכיוון נימי והפצועים. כתוצאה מכך אדר נפגע ומפונה לבית החולים הקרוב. אחותו רומי, ששומעת על כך, נסערת מאוד ומגיעה לבית החולים. במהלך שהותה בבית החולים היא שומעת שיחה חשודה על אחיה, שגורמת לה לחשוש ממצבו ולחקור את התאונה. בשל כך, היא מחליטה לקחת חלק בקורס בו השתתף אדר לצד שאר השחקנים בסדרה וביניהם נימי, שנאלץ לעשות שוב את הקורס כעונש על כך שהפר את הכללים.

הצלחת הסדרה

הסדרה זכתה להערצה רבה בקרב קהל היעד שלה. על פי כתבה באתר "ידיעות אחרונות", הסדרה העלתה את המודעות להצלת חיים בקרב בני נוער והובילה אותם להצטרף לארגון. רשמו בכתבה גם שבזכות הביקוש שהסדרה יצרה, מד"א תגדיל את מספר הקורסים שהיא עושה.
אקנבה

אקנבה (ביפנית: あかんべえ; מבוטא: Akanbee), היא מחווה גופנית שמקורה ביפן המביע סרקזם אך גם משמשת להתגרות וללגלוג. המחווה נעשית על ידי כך שמישהו מושך למטה את העפעף התחתון כדי לחשוף את האדום שבעין כלפי מישהו, ולעיתים קרובות היא מלווה בכך שאותו אדם מוציא את לשונו החוצה. מחווה זו נחשבת למתגרה וללא בוגרת.
השימוש במונח הוזכר לראשונה על ידי המחבר היפני בן המאה ה-20 קטאי טיאמה, שבספרו "מורה כפרי" (田舎教師) שנכתב ב-1909, הבעת האקנבה נעשית על ידי התלמידים הגברים בסיפור. בסיפור זה נוצרת על ידי המחבר האטימולוגיה "עין אדומה" כביטוי של שחיתות וחוסר מוסר.
איאן מקשיין

ביוגרפיה

מקשיין נולד בעיר בלקברן שבמחוז לנקשייר באנגליה לאיירין והארי מקשיין. אביו היה כדורגלן מקצועני ושיחק במנצ'סטר יונייטד ובהמילטון אקדמיקל. הוא גדל בעיר ארמסטון קרוב למנצ'סטר ולמד בבית הספר סטרפורד. אחר כך למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
החל מ-1977 הייתה לו מערכת יחסים סוערת שנמשכה כחמש שנים עם השחקנית ההולנדית סילביה קריסטל, אותה הכיר בצילומי הסרט "המוסקטר החמישי". מקשיין התחתן ב-1965 עם סוזאן פרמר, ממנה התגרש ב-1968. ב-1970 התחתן עם רות פוסט, ונולדו להם שני ילדים, גם נישואים אלה הסתיימו בגירושים. ב-1981 התחתן עם השחקנית האמריקאית גוון האמבל לה הוא נשוי עד היום.

קריירה

תפקידו המוכר ביותר בבריטניה הוא "לאבג'וי", מוכר העתיקות הנמרץ והשובב, בסדרת הטלוויזיה באותו שם. בארצות הברית התפרסם בתפקיד דון לוקווד באופרת הסבון הפופולרית דאלאס. עוד לפני "לאבג'וי" הרבה מקשיין להופיע בסדרות טלוויזיה כגון "אנקת גבהים" (1967) בתפקיד הית'קליף, "ישו מנצרת" (1977) בתפקיד יהודה איש קריות ובתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "ד'יזראלי" (1978) על חייו של ראש ממשלת בריטניה בנג'מין ד'יזראלי. כמו כן הופיע בסרטי קולנוע כמו "Sky West And Crooked" ‏(1966) ו"הקרב על בריטניה" (1969). הוא המשיך להופיע בסרטים עד 1987, ואחרי הפסקה של כמה שנים חזר למסכי הקולנוע בתחילת שנות האלפיים.
ב-1983 כיכב בסדרה "Bare Essence", אופרת הסבון קצרת הימים של רשת NBC. ב-1985 השתתף באלבום של הזמרת גרייס ג'ונס "Slave to the Rhythm", בו קרא קטע מתוך מאמר של איאן פנמן. בעשור הראשון של המאה ה-21 השתתף בין השאר בסרטים "סקופ", "לצאת נקי", "סוכן סמוי קודי בנקס" ו"כולנו מארשל". בארצות הברית הוא ידוע בעשור האחרון בעיקר בזכות תפקידו כאל סוורינג'ן בסדרת הדרמה האמריקאית "דדווד" של רשת HBO. על הופעתו בסדרה זו זכה מקשיין בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בדרמה טלוויזיונית, והיה מועמד לפרס אמי ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2000 חזר להופיע על במת התיאטרון במחזמר "המכשפות מאיסטוויק" מאת קמרון מקינטוש, הופעתו הראשונה בלונדון מאז סוף שנות השישים כשהופיע לצידה של ג'ודי דנץ' במחזה "ההבטחה". עוד הופיע בתפקיד אורח בסדרה "הבית הלבן" כשהוא מגלם את דמותו של הרוסי ניקולאי איבנוביץ'.
בשנת 2006 כיכב בדרמת הספורט "כולנו מארשל" של ג'וזף מק'גינטי ניקול. 
בשנים 2007 - 2008 מקשיין דיבב מספר דמויות בסרטי אנימציה, ביניהן קפטן הוק בסרט "שרק השלישי", יופור רקינסון ב"מצפן הזהב" וטאי לונג הרשע ב"קונג פו פנדה". עוד הופיע בקומדיה "פעלולן לנצח", ב"קורליין" ובתפקיד חשוב ב"זריחת האפלה".
ב-2007 גילם בברודוויי את דמותו של מקס במחזה "השב הביתה" מאת הרולד פינטר, לצידם של איב בסט, ראול אספרזה, ומייקל מק'קיין בבימויו של דניאל סליבן. ב-2011 גילם את דמות הנבל שחור הזקן בסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים".
ב-2016 הופיע בתפקיד ריי בפרק "האיש השבור" בעונה הששית של "משחקי הכס". באותה שנה שיחק בסרט הפשע "הולופוינט" לצידם של לין קולינס, פטריק וילסון וג'ון לגוויזאמו.
נמרוד רן

שירותו הצבאי

רן נולד וגדל בטבריה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1977 שובץ רן בחטיבת גולני. רן עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה. במלחמת לבנון הראשונה שימש רן כמפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק). בעת הלחימה על שדה התעופה הבינלאומי של ביירות נהרגו תשעה לוחמים מפלוגתו עקב פגיעת פגז מרגמה בנגמ"ש בו נסעו. בהמשך שימש רן כמפקד גדוד 12 והוביל אותו בעת הלחימה בדרום לבנון. בין השנים 1989-1990 שימש כמפקד בא"ח גולני. 
לאחר מכן הועלה רן לדרגת אל"ם ושימש כמפקד חטיבה 408. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת בנימין בין השנים 1993–1995, ולאחר שנת לימודים במכללה לביטחון לאומי פיקד על עוצבת ברעם והוביל את הלחימה בגזרה המערבית של דרום לבנון. בין השנים 2000-1998 פיקד על חטיבת ביסלמ"ח. בין השנים 2002–2000 שימש רן כקצין קישור לצבא היבשה האמריקאי בפורט מונרו שבוירג'יניה, ולאחר מכן השתחרר מצה"ל. רן מונה לעמוד בראש תחום הלחימה האורבנית ברפא"ל. בשנת 2007 מינה אילן הררי, יו"ר הועדה הקרואה בלוד, את רן כמנכ"ל העירייה. שנה לאחר מכן התפטר רן מתפקידו והחל עובד כסמנכ"ל פרויקט תגלית. 
בשירות המילואים שימש רן כחונך אימונים בחטיבת גולני וקצין בכיר במטה פיקוד הצפון.
נציגות יעקב הצדיק

נציגות יעקב הצדיק ובשמה המלא נציגות יעקב הצדיק לקתולים הדוברים עברית בישראל היא גוף בפטריארכיה הלטינית של ירושלים שמטרתו העיקרית היא לייסד ולקדם בישראל קהילות קתוליות דוברות עברית שחבריהן אינם מתפללים בקהילות הדוברות ערבית ואינם צליינים.
הקמת הנציגות נועדה לתת מענה לנוצרים שהגיעו לארץ לאחר הקמת מדינת ישראל, בדרך כלל בני-זוג של עולים יהודים, וכן ליהודים שנטבלו. עוד מבקשת הנציגות לשמש גשר בין הכנסייה לבין עם ישראל ולחזק את יחסי הידידות בין יהודים לבין נוצרים, וכן לקדם את ערכי השלום והצדק. 
בשנים האחרונות עוסקת הנציגות גם בתיאום עבודת הכנסייה עם הפליטים ומהגרי העבודה, אשר נמצאים בישראל.

היסטוריה

בשנת 1953 הועלה לראשונה הרעיון לייסד קהילות נוצריות דוברות עברית וב-1954 ניתן לכך אישורו של הקרדינל יוג'ין טיסראן, האחראי על הכנסיות המזרחיות הקתוליות בוותיקן. באותה שנה נערך לראשונה טקס סעודת האדון בעברית, על-פי המנהג הסורי, אולם מנהג זה היה זר למאמינים שרובם היו לטינים. בצעד מיוחד, ב-1957 אישרו שלטונות הכנסייה לערוך חלקים נרחבים מהטקס לפי המנהג הלטיני בעברית, וזאת בשל כך שעברית היא שפת קודש בדומה ללטינית וליוונית. לאחר ועידת הוותיקן השנייה בשנת 1965 ניתן אישור לכלל הכנסיות להתפלל בשפות המקומיות, ומאז כל הטקס נערך בעברית לפי הנוהג הלטיני.
מאז שנת 1990 עומד סגן לפטריארך (Vicar) בראשה של הנציגות. 
באוגוסט 2019 הנציגות הוציאה הצהרה העוסקת בגירוש העובדים הזרים הפיליפינים. ההצהרה נחתמה על ידי כל ראשי הכנסיות הקתוליות בארץ ונחשבת שנויה במחלוקת גם בתוך הכנסייה הקתולית עצמה.  
נכון לשנת 2019 פועלות בחסות הנציגות קהילות בתל אביב-יפו (כנסיית פטרוס הקדוש), ירושלים, חיפה, באר שבע, נצרת ובטבריה (כנסיית פטרוס הקדוש). עוד פועלת בחסות הנציגות קהילה דוברת רוסית המקיימת תפילות בטבריה, בבית החסד בחיפה ובמנזר השתקנים בלטרון. הנציגות גם מפעילה בית אבות בנהריה ופעוטון בירושלים. בנציגות חברים כ-500 מאמינים.
וסילי ארחיפוב

וסילי אלכסנרוביץ' ארחיפוב (ברוסית: Василий Александрович Архипов; ‏ 30 בינואר 1926 - 19 באוגוסט 1998) היה קצין בצי הסובייטי, שמנע ירי טיל גרעיני בעת משבר הטילים בקובה. לפי תיאורו של נועם חומסקי, המתקפה הייתה עלולה להתפתח למלחמת עולם ולמלחמה גרעינית. כמפקד שייטת וכסגן מפקד הצוללת B-59, היה ארחיפוב הקצין היחידי על הסיפון, אשר התנגד לכוונת המפקד לירות טילי טורפדו גרעיניים כנגד צי ארצות הברית. כוונה שהייתה צריכה לקבל את אישורם של כל שלושת הקצינים הבכירים ביותר בצוללת. בשנת 2002, עם פרסום פועלו והאסון שמנע, כונה בתקשורת בתור "הקצין שהציל את העולם".

שירות צבאי

ארחיפוב נולד למשפחת איכרים ענייה בקרבת מוסקבה. השתתף במלחמה הסובייטית-יפנית בשנת 1945 כחלק מצוות שולת מוקשים ועבר הכשרות במספר בסיסי אימון של חיל הים הסובייטי.
בשנת 1947, לאחר שסיים את הכשרתו כלוחם בחיל הים, שובץ בצוות צוללות ונשלח לים השחור ולים הבלטי.
ביולי 1961, ארחיפוב קיבל את הפיקוד העליון על הצוללת הגרעינית הסובייטית K-19. לאחר מספר שיוטים דרום-מזרחית לגרינלנד החלה להתפתח דליפה במערכת הקירור של התא האטומי של הצוללת. הדליפה הובילה לכשל במערכת הקירור וכתוצאה החום עלה לרמה מסוכנת. החום החל להשפיע גם על תשדורת הרדיו מן ואל הצוללת וכך הצוות לא היה יכול לתקשר כיאות עם הפיקוד במוסקבה. ללא מערכות אל-כשל, אחד ממפקדי הצוללת פקד על 7 מלחים מן הצוות ההנדסי למצוא פתרון לבעיה לפני שתחל תגובה גרעינית והתכה גרעינית. החיילים שנאלצו לתקן את הדליפה ולדאוג לקירור המנוע הגרעיני נחשפו לקרינה ברמה גבוהה לאורך זמן רב. הם הצליחו במשימתם, הרכיבו מערכת קירור משנית וגרמו לתא הגרעיני להתקרר במידה מספקת. על אף שהצוללת לא התפוצצה ושלא נוצרה תגובה גרעינית, כל אנשי הצוות, ביניהם ארחיפוב, ספגו כמות נכבדת של קרינה מייננת. המפקד האחראי על תיקון הדליפה ושבעת חייליו מתו בתוך חודש מאז תיקון הליקוי, מותם היה כתוצאה מן הקרינה המסרטנת והקטלנית. במשך שנתיים מאז התקרית, 15 מלחים שהיו על הסיפון החלו לחלות ולפתח תסמינים שונים הקשורים לקרינה.

אחרית דבר

מיד עם חזרתם לרוסיה, רבים מחברי צוות הסוללה נתקלו בבוז מצד מפקדיהם. אחד מהאדמירלים של חיל הים הסובייטי אמר "היה עדיף לו הייתם שוקעים יחד עם הצוללת". אולגה, אשתו של ארחיפוב, אמרה "הוא לא אהב לדבר על זה. הוא הרגיש שהם לא העריכו את מה שעבר עליהם". כל אחד ממפקדי הצוללת נדרש לתת דין וחשבון על האירועים במשימה אל שר ההגנה הסובייטי, אנדריי גרצ'קו. גרצ'קו רתח מזעם על כך שהלוחמים בצוללת לא דבקו בנהלים ובפקודות לאחר שגילה שהאמריקאים איתרו אותם. אחד מהקצינים אף תיאר את תגובתו של גרצ'קו וסיפר "ברגע שהוא גילה שהיו אלה צוללות הדיזל שנשלחו לקובה, הוא הסיר את משקפיו והלם בהם בשולחן בזעם, הם נשברו לרסיסים והוא יצא במהרה מן החדר".
בשנת 2002, הקצין במילואים ואדים פבלוביץ' אורלוב, שנכח בצוללת, ערך מסיבת עיתונאים וגילה לתקשורת שהצוללת הייתה חמושה בטילי טורפדו גרעיניים וכי ארחיפוב היה הסיבה שלא נעשה בהם שימוש. אורלוב הציג את התרחשות האירועים באופן פחות דרמטי, הוא ציין שהמפקד סביטסקי איבד את מזגו אך לבסוף נרגע.
כאשר דן במשבר הטילים בקובה בשנת 2002, רוברט מקנמארה, שר ההגנה של ארצות הברית באותה תקופה, אמר: "היינו ממש קרובים" למלחמה גרעינית, "קרוב יותר מכפי שידענו באותו זמן". ארתור מאייר שלזניגר, מיועציו של הנשיא ג'ון פ. קנדי והיסטורין חיזק את דעתו של מקנמארה וציין "זה לא היה הרגע המסוכן ביותר במלחמה הקרה, זה היה הרגע המסוכן ביותר בהיסטוריה האנושית".
קבוצת CJ

CJ CGV

CJ CGV (בהאנגול: 씨제이 씨지브이) היא רשת בתי הקולנוע הגדולה ביותר בדרום קוריאה עם סניפים בסין, אינדונזיה, מיאנמר, טורקיה, וייטנאם, וארצות הברית. היא גם רשת בתי הקולנוע החמישית בגודלה בעולם.
נכון לשנת 2017 CJ מפעילה כ-3,412 אולמות קולנוע בכ-455 מיקומים שונים שמתפרסים על פני 7 מדינות מסביב לעולם.
מטא-מתמטיקה

מטא-מתמטיקה (או מטאמתמטיקה) הוא המחקר של המתמטיקה עצמה על ידי כלים מתמטים, דבר המוביל למטא-תאוריות, תאוריות מתמטיות החוקרות תאוריות מתמטיות אחרות. המושג נקבע על ידי דייוויד הילברט, בניסיונו לבסס את המתמטיקה על מערכת אקסיומות עקבית ולגלות את היסודות הבסיסיים של המתמטיקה בתחילה המאה ה-20. המטא-מתמטיקה התפתחה בסוף המאה ה-19 עם התפתחות הגאומטריה הלא-אוקלידית של ניקולאי לובצ'בסקי, אשר ידוע כיום כגאומטריה היפרבולית, אשר הובילה לתוצאות פילוסופיות רבות בתחום המטא-מתמטיקה. 
פיתוחים רבים במתמטיקה הובילו למחקר בתחום כגון פרדוקס ריצ'רד וכתב מושגים. דייוויד הילברט פיתח את התחום על ידי ניסיון אקסיומיזציה של כל המתמטיקה, דבר שהוביל לכתיבת הספר פרינקיפיה מתמטיקה של ברטראנד ראסל ואלפרד נורת' וייטהד. שלוש אבני דרך בתחום במאה ה-20 היו משפט אי השלמות של גדל, מערכת פאנו ובעיית הבחירה של הילברט, אשר נפתרה על ידי אלן טיורינג.
דוד פרלוב

ביוגרפיה

פרלוב נולד בריו דה ז'ניירו אשר בברזיל ב-9 ביוני 1930 כצאצא למשפחה חסידית (מחסידי סטולין - קרלין) שהתיישבה בצפת בשנת 1857.
גדל בבלו הוריזונטה ובגיל 10 עבר לגור בסאן פאולו.
את אביו שעבד כקוסם ראה לעיתים רחוקות והוא גודל במיוחד על ידי סבו שהיגר לברזיל מארץ-ישראל.
בשנת 1952 עבר לפריז, שבה ביים את סרטו הראשון, "דודה צ'יינה הזקנה", שהתבסס על ציורים מתוך ספר ילדים ישן. בשנת 1958 עלה לישראל. בשלוש השנים הראשונות לאחר עלייתו ארצה, הוא גר עם משפחתו בקיבוץ ברור חיל בצפון הנגב. הוא החל ביצירת סדרה של סרטים ישראליים, שהבולט בהם הוא הסרט הדוקומנטרי "בירושלים" (1963), שנחשב לאחד הסרטים החשובים והמשפיעים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי. כמו כן ביים פרלוב שני סרטים עלילתיים: "הגלולה" (1968) על פי תסריט של נסים אלוני, ו-"42:6" (1969) – ביוגרפיה של דוד בן-גוריון.נסיון חדשני,מקורי, לשלב קטעי עלילה ביומנים דוקומנטריים ושימושים נועזים בצבע. הסרט כשל מסחרית וסתם את הגולל על הקריירה של פרלוב כבמאי עלילתי.
בשנת 1973 לאחר שנתקל בקשיים במימון יצירותיו באמצעות הממסד הקולנועי הישראלי פנה לדרך חדשה של עשייה אינטימית וחדשנית, והחל לעבוד על יצירתו החשובה ביותר, "יומן". סרט זה, אותו צילם פרלוב בעצמו במהלך עשר שנים עד ל-1983 נחשב כיום לאחת מהיצירות החשובות בקולנוע הישראלי וכאבן דרך בעשייה הדוקומנטרית בקולנוע העולמי. הסרט מתעד את חייו של פרלוב עצמו ושל בני-משפחתו על רקע אירועים משמעותיים מחיי מדינת ישראל, תוך-כדי קריינותו של פרלוב על הצילומים. הסרט נחשב למופת הן ברמה הצילומית, הן ברמת שילוב פסקול ותמונה והן בהיותו פורץ דרך לעשרות יוצרים שבקשו לחרוג מהשבלונות המוכרות בעשייה דוקומנטרית וליצור קולנוע אישי ופיוטי.
במקביל לצילומים החל פרלוב ללמד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, והעמיד מאות תלמידים ומעריצים שהושפעו מדרכו, עד פרישתו לגמלאות. ב-1989 החל ללמד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם לימד עד 1995. דיתה גרי רואה בו מורה דרך בתחום הקולנוע.
לקראת סוף שנות התשעים יצר את ה"יומן השני". ארבעה פרקים שהמשיכו את "יומן" ואופיינו גם הם בשילוב נדיר בין המבט האישי והפנוראמי, הכול דרך פריזמה פיוטית. באחד מפרקי היומן השני חוזר פרלוב לארץ הולדתו, ברזיל, במעין מבט מתוק אך מפוכח על ילדותו.
בערוב ימיו עשה את הסרט "תצלומי 2002-1952". בסרט זה כלל פרלוב את הרהוריו על מהות ומשמעות הצילום, והציג בו תמונות שצילם בחמישים השנים האחרונות לחייו, כמו גם תמונות של צלמים שהוקיר.
ב-1985 זכה בתואר עמית כבוד של המחלקה לקולנוע בבית צבי. ב-1995 זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר) למפעל חיים וב-1999 זכה בפרס ישראל לקולנוע. נחשב על ידי רבים לחשוב ביוצרי הקולנוע הישראלים, וכמי שיצירתו חרגה מגבולות המקום והזמן.
בשנת 2002 הציג מיצירות הווידאו והצילום שלו בתערוכה בגלריה "שלוש", בתל אביב.
ב-13 בדצמבר 2003 נפטר פרלוב בתל אביב בגיל 73 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
הותיר אחריו את רעייתו, מירה, שתי בנות ונכדים.
בנותיו של פרלוב הן עורכת הקולנוע יעל פרלוב והמורה למחול נעמי פרלוב, נכדתו היא השחקנית אלמה בן זאב.
עידו רוזנבלום

ביוגרפיה

רוזנבלום נולד וגדל ביפו. אביו הוא העיתונאי והסופר אדם ברוך (במקור: ברוך מאיר רוזנבלום) והוא מרקע חרדי. אמו היא הצלמת אריאלה שביד. אחותו היא העיתונאית והסופרת עמליה רוזנבלום.
בצעירותו שיחק כדורסל בקבוצות הנוער של הפועל תל אביב. למד לבגרות בבית ספר הבית של תמר ובעקבות הצעתו של המאמן שימי ריגר, עבר לניו יורק למשך כשנה וחצי, שם למד ושיחק כדורסל בתקופת התיכון. לאחר התיכון שב לישראל ופרש ממשחק כדורסל. את שירותו הצבאי עשה כש"ג בגלי צה"ל. רוזנבלום הוא בוגר מגמת הקולנוע בבית הספר "קמרה אובסקורה" שבתל אביב.
באוקטובר 2011 נישא רוזנבלום למגישת החדשות יונית לוי. בנובמבר 2013 נולד לזוג בן, ובדצמבר 2015 נולדה להם בת. ב-2018 נולדה להם בת נוספת. הם מתגוררים בתל אביב.

קריירה

בסוף שנות ה-90 הגיש פינה בתוכנית "7 בול" בהנחיית יעל בר זוהר בערוץ הילדים. בשנים 2005–2006 הנחה בשידורי קשת בערוץ 2 את תוכנית המציאות "48 שעות" לצד בת זוגו באותם הימים, דורית בר-אור, והייתה זו לו החשיפה הראשונה בטלוויזיה כמנחה. בשנת 2007 יצא לבתי הקולנוע הסרט "החוב", סרט עלילתי באורך מלא שכתב יחד עם אסף ברנשטיין. בשנת 2011 הופקה לסרט גרסה אמריקאית בכיכובה של הלן מירן, שזכתה להצלחה קופתית.
רוזנבלום ביים וידאוקליפים ללהקת מוניקה סקס, לזמרת שרון רוטר ובנוסף את קמפיין הבחירות של שינוי בבחירות 2006. הוא גם היה כותב בתוכנית של אלי יצפאן.
משנת 2007 הגיש רוזנבלום את השעשועון "מונית הכסף", המשודר בערוץ 2, ואת השעשועון "בהפרעה", בערוץ ביפ של חברת הוט. כמו כן הוא מביים וכותב מערכונים בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת". בעונה השלישית של התוכנית "מועדון לילה" היה רוזנבלום חבר בצוות הפאנל, לצד ארז טל וקומיקאים נוספים. ב-2011 החל להנחות את התוכנית "אליפות ישראל בדקה".
בשנים 2009–2011 פרסם רוזנבלום את הטור "ילדותי ואני" במוסף סוף השבוע של "ישראל היום", בו כתב על נושאים שונים. לאחר שהתחלף עורך המוסף ורוזנבלום נתבקש להימנע מלכתוב על דעותיו הפוליטיות בטורו, החליט להפסיק לכתוב את הטור.
בשנת 2012 הנחה לצד יעל פוליאקוב את תוכנית השידוכים "סינגלס" בערוץ הוט קומדי סנטרל. באותה שנה הנחה גם את התוכנית "איזה יום" בזכיינית "קשת" בערוץ 2, לצד אבי נוסבאום ושי גולדשטיין.
נוסף על עשייתו האמנותית, עידו רוזנבלום היה מבעליו של בית הקפה "סוכר" בתל אביב, שנסגר ב-2013.
בשנת 2014 יצר את הפורמט לשעשועון הטריוויה "בום!" אותו אף הנחה. הפורמט נמכר למדינות רבות ברחבי העולם, כולל ארצות הברית.
בשנת 2015 יצר וכתב את הסדרה "החדש של עומרי גורדון" עבור שידורי קשת של ערוץ 2, ואף שיחק בה בתפקיד הראשי, כמו כן משמש כחבר פאנל בתוכנית "גב האומה". בשנת 2016 יצר את הפורמט והשעשועון "טאץ" ששודר בקשת. הפורמט משלב את הצופים בבית במשחק בשידור חי ומצריך מהם לגלות "מה לא בסדר בתמונה" בעזרת יישומון . הפורמט נמכר על ידי קשת לערוץ הטלוויזיה המרכזי בקולמוביה קאראקול (Caracol) ושודר מדי ערב בפריים טיים של הערוץ. במאי 2017 החל להנחות את הגרסה הישראלית של השעשועון "המרדף" בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי. החל מנובמבר 2017 רוזנבלום מנחה את הגרסה הישראלית לתוכנית השידוכים "חתונה ממבט ראשון", בערוץ קשת 12. ב-19 ביולי 2018 חזר לעונה חדשה של "מונית הכסף" שצולמה שנתיים קודם לכן].
במאי 2018, שודר ב-HOT8 הסרט "סוכני הזיכרון", שהפיק וביים יחד עם אחותו עמליה על אביהם, אדם ברוך.
מחנה שבטה

היסטוריה

מחנה שבטה החל את דרכו כהיאחזות נח"ל, החל ב-18 ביוני 1956 ועד תחילת נובמבר של אותה שנה.
המחנה שימש בשנות השישים של המאה העשרים כבית הספר למ"כים חי"ר ובשנות השבעים המוקדמות היה חלק מבית ספר לשריון והתקיימו בו קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. כמו כן, למשך תקופה קצרה בשנות ה-80 הבסיס שימש את מפקד החיל.
המחנה החל לשמש כבסיס ההדרכה הראשי של חיל התותחנים לאחר מלחמת יום הכיפורים. באמצע שנות ה-90 עבר אליו גם ענף טירונות החיל.
ב-2015 החלו עבודות לבנייה מחדש של המחנה. שטחו יצומצם ויתפרס על פני כ-800 דונם במקום כ-1,760 דונם לפני תחילת העבודות.
ב-2016 הפך בסיס ההדרכה גם לאגד סדיר ואוחד לתוכו אגד המילואים "עוצבת שלהבת האש".
אנדרטת גבעת בנקר

תולדות האנדרטה

האתר שעליו הוקמה האנדרטה איננו מצוי על גבעת בנקר אלא על גבעת בריד ברובע צ'ארלסטאון. עליה התרחש עיקר קרב גבעת בנקר (בניגוד למשתמע משמו).
האנדרטה הראשונה שהוקמה על גבעת בריד לכבוד משתתפי הקרב הייתה עמוד עץ בגובה של 5.5 מטרים, שבראשו הוצב לפיד. לפניו הוצב פסלו של קולונל ויליאם פרסקוט, ממפקדי הכוח האמריקאי בקרב, אשר לו מיוחסת הפקודה הידועה אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם [של הבריטים].
יוזם הקמת האנדרטה הנוכחית היה תושב בוסטון ויליאם טיקנור (William Ticknor), אשר הוא ואחרים ייסדו ב-1823 את אגודת אנדרטת גבעת בנקר והחלו לגייס כספים להקמתה.
עד 1825 רכשה האגודה כ-61 דונם משטח גבעת בריד. היא קיימה תחרות לתכנון האנדרטה ובחרה בתוכניתו של סולומון וילרד (Solomon Willard). טקס הנחת אבן הפינה לאנדרטה נערך ב-17 ביוני 1825 בהשתתפות המרקיז דה לה פאייט.
לצורך הובלת האבן לבניית האנדרטה, נבנתה במסצ'וסטס מסילת רכבת מיוחדת שנקראה מסילת הגרניט והייתה אחת מהמסילות הראשונות שהוקמו בארצות הברית.
בניית האנדרטה התעכבה בשל מחסור בכספים, וב-1838 נאלצה האגודה למכור את מרבית השטח שרכשה על גבעת בריד כדי לממן את הבנייה.
הבנייה הסתיימה בקיץ 1842 והאנדרטה נחנכה ב-17 ביוני 1843, יום השנה ה-68 לקרב גבעת בנקר.
אגודת האנדרטה ניהלה את האתר עד 1919, מועד בו הועבר ניהולו לידי מדינת מסצ'וסטס. ב-1976 נמסר האתר לניהול שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ב-1961 הוכרזה האנדרטה כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) של ארצות הברית וב-1966 צורפה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.

האנדרטה

האנדרטה היא אובליסק שגובהו 67 מטרים, אשר נבנה מאבן גרניט מקומית. 294 מדרגות מובילות אל ראש האנדרטה, שממנו נשקף מראה העיר כולה.
מעברו האחד של האובליסק ניצב פסלו של קולונל פרסקוט. במבנה (Lodge) שהוקם מעברו השני בשלהי המאה ה-19 מוצגת דיורמה של זירת הקרב.
בשנת 2007 נחנך בקרבת האנדרטה מוזיאון גבעת בנקר ובו מוצגים על הקרב.
האנדרטה היא חלק מהפארק ההיסטורי הלאומי של בוסטון ואחת התחנות במסלול שביל החירות בעיר.
רונית יודקביץ'

רונית יודקביץ' (נולדה ב-14 בנובמבר 1965 בפתח תקווה) היא דוגמנית ושחקנית ישראלית.

ביוגרפיה

יודקביץ' נולדה בפתח תקווה, בת אחת משלושה ילדים לאב חשמלאי ולאם שעבדה ברשת עמל, התגלתה כדוגמנית בגיל 14, על ידי כתבת "לאשה", דליה בן-ארי, ובגיל 18 זכתה בתואר "הפנים של השמונים" על ידי המגזין וייצגה את ישראל בתחרות דוגמנית העל העולמית. לאורך השנים הספיקה לעבוד כדוגמנית ביפן ובארצות הברית, ונחשבה לאחת המצליחות מהתחום בישראל. נישאה לראשונה ליואב רן. את בעלה השני, פרננדו, מאמן טניס ברזילאי, הכירהב עת ביקורו בישראל. היא עברה בשנת 1998 להתגורר בברזיל ולשניים נולדו שני ילדים. בני הזוג התגרשו ויודקביץ' שבה לישראל.
עם חזרתה לישראל, החלה לעסוק במשחק והשתתפה בתפקידים מרכזיים בסרטים "מתנה משמיים" (2003) של דובר קוסאשווילי, "אדמה משוגעת" (זוכה פרס אופיר לשנת 2006) של דרור שאול, "נתיב המזלות" של איל בן אהרון ו"לאהוב את אנה" של ציון רובין. על משחקה זכתה לשבחים ולמועמדות בטקס פרסי אופיר. ב-2005 שימשה כשופטת בתחרות מלכת היופי. בשנת 2008 שיחקה יודקביץ' בסרט הקולנוע "7 דקות בגן עדן". מאז חזרתה לישראל דגמנה עבור מותגים כמו "הפי ליידי", "קרייזי ליין" ו"סי יו". בשנת 2011 יודקביץ' הנחתה את התוכנית "משפחה 10" בערוץ 10. בשנת 2012 עלה לאקרנים סרטו של אלון שרביט, "טור אחד לחלום", בו יודקביץ' משתתפת. כמו כן, שיחקה יודקביץ' בסרטו של יוסי מדמוני, "מקום בגן עדן".
יודקביץ' היא בוגרת המדרשה לאמנות והציגה תערוכה ועבדה בעבר במכירת ציורים.
יודקביץ' הייתה בזוגיות עם המיליונר אלי פפושדו ונישאה בשלישית לאיש העסקים יאיר ברזילי. בני הזוג התגוררו בשכונת בשכונת תל ברוך בתל אביב ולהם בן אחד משותף.
משנת 2016 חיה בזוגיות עם אלי ברק, איש עסקים.