פולחן ביזנטי

פולחן ביזנטי (בלטינית: Ritus Byzantinus, ברוסית: Візанті́йський обря́д, ברומנית: Rit bizantin' אוקראינית: Візантійський обряд) הוא פולחן ליטורגי בשימוש באופן שוטף בנצרות האורתודוקסית ובכמה כנסיות קתוליות מזרחיות. הוא ידוע גם כ"פולחן יווני" או "פולחן קונסטנטינופול", אך אינו משתמש בשפה היוונית מחוץ לקהילות הדתיות היווניות. לעומת זאת המוזיקה הליטורגית היא ביזנטית.
פולחן זה התפתח במהלך המאה השלישית בקונסטנטינופול ובימינו הוא הפולחן הנפוץ  ביותר בעולם אחרי הפולחן הרומי.
הפולחן מורכב מההליטורגיה הקדושה, השעות הקנוניות,  סדרי הסקרמנטים, טקסי המעבר, התפילות ,הברכות וטקסי גירוש השדים שפותחו בכנסיית קונסטנטינופול.
הפולחן הביזנטי מתאפיין גם בצביון אדריכלי, אמנותי - איקונין, מוזיקלי - המוזיקה הביזנטית הליטורגית, תלבושות כהני הדת ומסורות אחרות שהתפתחו במהלך מאות השנים של קיומו.
באופן מסורתי קהל המתפללים עומד לאורך כל עבודת הקודש כשאיקונוסטאזיס מפריד בין ארון הקודש לבין ספינת הכנסייה. הקהל פעיל מאוד בפולחן, כורע ברכיים ומשתחווה תכופות, ומרגיש חופשי להתנועע בתוך הכנסייה במהלך עבודת הקודש.
באופן מסורתי הכמרים הבכירים והנזירים אינם מגלחים את שיערם ואת זקניהם.
כתבי הקודש - הביבליה הנוצרית - ממלאים תפקיד חשוב בפולחן, לא רק על ידי קריאה יומית אלא גם באמצעות ציטוטים מתוכם במהלך התפילה. כל שבוע נקרא כל מחזור התהלים, בעת הצום הגדול פעמיים בשבוע.
הצום הוא מחמיר לעומת המנהגים במערב. בימי הצום המאמין מוותר לא רק על אכילת בשר, אלא גם על דברי חלב ובימי צום רבים אינו אוכל אף דגים ויין ואינו משתמש בשמן בבישול.
הפולחן הביזנטי מקיים ארבע תקופות של צום: הצום הגדול, צום המולד, צום השליחים וצום הדורמיציון או של הבטולה הקדושה.
בנוסף במהלך השנה רוב ימי הרביעי והשישי הם ימי צום ובהרבה מנזרים מוסיפים גם את היום השני.

היסטוריה

הפולחן המזרחי (וגם הפולחן הגאליקני במערב) התפתח מתוך שתי מסורות ליטורגיות קדומות:הפולחן האלכסנדריני במצרים והפולחן האנטיוכי בסוריה. באשר לשני פולחנים אלה הם התפתחו מהפרקטיקה של הכנסייה המוקדמת.
שורשי הפולחן הקונסטנטינופולוי הם בפולחן האנטיוכי.
לפני שבישופות קונסטנטינופול הועלת למעמד פרטריארכיה בוועידה האקומנית השנייה בשנת 381, הייתה מקובלת בקרב נוצרי אסיה הקטנה הבכורה המשפטית של פטריארכית אנטיוכיה.
עם הכתרתה של קונסטנטינופול על ידי הוועידה כראשונה במזרח, באמצעות ההצהרה כי "בישוף קונסטנטינופול יזכה במעמד הכבוד אחרי בישוף רומא; מכיוון שקונסטנטינופול היא רומא החדשה", הפולחן הקונסטנטינופולי הפך בהדרגה לתקן הזהב בכל מקום שנמצא תחת חסותה.
היות שהפולחן הקונסטנטינופולי התפתח כסינתזה של שני פולחנים נבדלים:הפולחן הקתדרלי של קונסטנטינופול, הקרוי "אסתמטיקי אקולותיה" (סדרי השירה) מחד והטיפיקון המנזרי  הארצישראלי  של מנזר מר סבא שעל יד ירושלים מאידך, עבודת האל בפולחן זה  היא  מתוחכמת ומורכבת למדי.
בהמשך חלו בו התפתחויות נוספות, קשורות בעיקר בהשפעות מקונסנטינופול  ומהר אתוס.  הנזירות שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחות הפולחנים.
בקונסטנטינופול המסורות הליטורגיות הועשרו במידה רבה על ידי מנזר סטודיון, במיוחד במה שנוגע לשמירת הצום הגדול. התפתחה בעיר איקונוגרפיה וקאנון של דפוסים מסורתיים המשפיעים על האמנות הדתית של הנוצרים המזרחיים עד  היום הזה.
התפתחות הליטורגיה הושפעה גם על ידי אירועים היסטוריים.
הפולמוסים בכריסטולוגי וה"טריניטרי" (בנוגע להשילוש) שבשלהי העת העתיקה משתקפים בשירי ההלל לשילוש הקדוש המושמעים באקפוניות במהלך עבודת הקודש.
כתגובה להתקפה של נסטוריוס על תואר "יולדת האלהים" שניתנה לבתולה מרים, דווקא הגבירו הביזנטים את השימוש במונח זה בליטורגיה וכיום כמעט כל סדרת הימנונים מסתימת באחד המוקדש לכבודה, הקרוי "תיאוטוקיון".
כל הפולחנים הליטורגיים השתנו והתפתחו לאורך זמן. כשהושלמה  הקנוניזציה של הקדושים החדשים,  נכתבו המנונים חדשים; כשהתעוררו צרכים חדשים, הומצאו תפילות חדשות.  הפולחן ניצל את העובדה שהמזרח הנוצרי אינו ריכוזי כל כך כמו המבנה הכנסייתי המערבי. נותר משום כך יותר מקום לגיוון, וביקורים של מאמיני כנסייה אחת בכנסייה אחרת הביא להפריה הדדית ולהעשרת שני הצדדים. על אף  הדגש על המסורת, כולל הפולחן הביזנטי יסוד של צמיחה והתפתחות פולחנית, המשאיר מרחב לפרקטיקות מקומיות.

ליטורגיות

המסורת של כנסיית קונסטנטינופול מיחסת את הישנה שבליטורגיות שלה לקדוש בזיליוס הגדול הקדוש (מת ב-379) שהיה מטרופוליט קיסריה שבקפדוקיה. 
מסורת זו קיבלה אישור מעדויות כמה מחברים קדומים, מהם אחדים היו בני זמנו. מתקבלת כוודאות העובדה שוואסיליוס הקדוש ביצע רפורמה בליטורגיה של כנסייתו וש, עם כל השינויים שעברה מאז, עבודת הקודש הביזנטית הקרויה לפי שמו הינה בפרקיה הראשיים הליטורגה המחודשת שלו. ואסיליוס הקדוש עצמו מדבר בכמה הזדמנויות על השינויים שערך בליטורגיה בקיסריה ועדים בני זמנו מאשרים זאת.
מטרתו של ואסיליוס הייתה לייעל את השירות הקדוש ולהעניק לו יותר קוהרנטיות ואטרקטיביות בעיני קהל המאמינים. הוא פעל גם לרפורמה של הכמורה ולשיפור החיים המוסריים של הנוצרים.
הוא קיצר את העבודה הפולחנית וכתב בעצמו מספר תפילות חדשות.
היצירה החשובה ביותר המיוחסת לו היא הליטורגיה של ואסיליוס הקדוש. בבסיסה נמצאת הליטורגיה של יעקב הקדוש ששימשה בזמנו את הנוצרים בקפדוקיה, וכן יסודות ליטורגיים מסוימים שנשמרו ב"חוקות השליחים".
במשך הזמן נפוצה הליטורגיה של ואסיליוס הקדוש ברחבי אסיה הקטנה וסוריה. פטרוס הדיאקון מזכיר את הליטורגיה של ואסיליוס כ"נמצאת בשימוש על המזרח". עם זאת הפולחן הקופטי משתמש בליטורגיה אחרת, שגם היא מיוחסת לואסיליוס, ואז ייתכן כי הערתו של פטרוס הדיאקון איננה מתייחסת בדיוק לליטוריה של ואסיליוס הקדוש המשרתת את הפולחן הביזנטי.
מי שהמשיך בעבודה הליטורגית של ואסיליוס הקדוש היה יוחנן כריסוסטומוס (מת בסביבות 407) שכיהן בזמנו כפטריארך קונסטנטינופול. הוא כתב תפילות חדשות (וקצרות יותר) במסגרת הליטורגיה ומחוצה לה. הליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס היא צורת הליטורגיה השכיחה ביותר המשמשת את הפולחן הביזנטי בימינו. 
אולם הליטורגיה של ואסיליוס וזו של יוחנן כריסוסטומוס כפי שידועות בימינו אינן משקפים בדיוק את הליטורגיה שהייתה נהוגה בתקופתם.

מקבצי תפילות

השעות הקאנוניות השונות, מקובצות, בפרקטיקה הדתית, במקבצים, לפי שלושה זמנים עיקריים לתפילות היום:ערב, בוקר ובצהרים.
רוב המקבצים השכיחים הם כלהלן:

לוח השנה

החלק הקבוע של השנה הליטורגית הנוצרית אורתודוקסית המזרחית מתחיל ב-1 בספטמבר. קיים גם חלק משתנה - מחזור הפסחא - שנקבע לפי תאריך הפסחא, הנחשב ללא ספק ליום החשוב בכל השנה. משחק הגומלין בין שני מחזורים אלה, ובנוסף כמה מחזורים קטנים יותר משפיעים על קיום עבודת האל ברמה יומיומית לאורך כל השנה.
באופן מסורתי הכנסיות האורתודוקסיות והביזנטיות קתוליות מחשבים את תאריכי חגיהם לפי לוח השנה היוליאני. החל משנת 1924 הפטריארכיה בקונסטנטינופול ערכה התאמה של השנה הליטורגית על ידי תיאום החלק הקבוע שלה אל לוח השנה הגרגוריאני.עם זאת, מחזור הפסחא המשיך להיות מחושב לפי הלוח היוליאני. לוח שנה מרוכב זה מכונה "לוח השנה היוליאני המתוקן". דוגמת הכנסייה של קונסטנטינופול שימשה את כנסיית יוון ועוד כמה כנסיות אוטוקפליות.רק הכנסייה האורתודוקסית של פינלנד אימצה את החשבון המערבי של תאריך חג הפסחא (computus); כל שאר הכנסיות האורתודוקסיות ומספר כנסיות קתוליות מזרחיות חוגגות את הפסחא באותו זמן, לפי הכללים הישנים.

מחזורים ליטורגיים

המחזורים השונים של השנה הליטורגית משפיעים על האופן שבו משולבים תוכני הספרים הליטורגיים בעבודת הקודש היומיומית

המחזור הקבוע

האזכרות של המחזור הקבוע תלויות ביום של לוח השנה וכן לעיתים ימים מסוימים בשבוע שבהם נופלים תאריכים ספציפיים, למשל, יום הראשון שלפני חג הצלב. הטקסטים הנחוצים למחזור הקבוע נמצאים ב"מנאיון".

מחזור הפסחא

האזכרות שבמחזור הפסחא - המחזור המשתנה - תויות בתאריך הפסחא. הטקסטים הנחוצים למחזור זה נמצאים ב"טריודיון של התענית", ב"פנטקוסטריון", ב"אוקטואכוס" וגם כן, מפני שהקריאות באגרות ובאוונגליונים, נקבעים על ידי מחזור זה, גם ספר האוונגליון וספר השליחים.
מחזור "האוקטואכוס" ממשיך לאורך הצום הגדול, וחלקים משתנים של הליטורגיה בעונת הצום נקבעים על ידי תאריכי חג הפסחא של אשתקד ושל השנה הבאה.

המחזור השבועי של האוקטואכוס

מחזור שמונת השבועות "אוקטואכוס" או של שמונת הטונים, נמצא בספר ה"אוקטואכוס" והוא תלוי בתאריך הפסחא ומתחיל ביום ראשון שלאחר היום השמיני של חג הפסחא או יום ראשון של תומאס. באותו שבוע משתמשים בטונוס הראשון, בשבוע הבא - בטונוס השני, וכך הלאה.
בכל יום של "שבוע האור" או שבוע הפסחא משתמשים במוספים בטונוסים שונים, ביום א' - הטונוס אחד, ביום שני -הטונוס שניים, תוך דילוג מעל הטונוס הנמוך (שבע)

מחזור 11 השבועות של קריאות האוונגליונים בשחריות

הטקסטים של האוונגליונים מסיפור התחייה ועד סופם מחולק ל-11 פרשות שנקראות זו אחר זו בשחריות של ימי ראשון. מושרים באותן השחריות מושרים המנונים המתאימים לפרשות הנקראות באוונגליונים.