google/wiki40b huggingface dataset:
קידה (יישוב)

היסטוריה

ועדת השרים להתיישבות החליטה ב-1984 על הקמת יישוב בשם "קציף", כשם מחנה צבאי סמוך, בשטח שצופה על כביש אלון ממזרח לשילה. המיקום נבחר כדי ליצור רצף טריטוריאלי בין הרי בנימין לבקעה. החלטה זו לא יצאה לפועל. ב-2001 פינה צה"ל את בסיס "קידה" של חיל המודיעין. תהליכים להסבה של המקום ליישוב, שכללו הקמת גרעין משפחות לעלייה על הקרקע במקום, גם כן לא יצאו אל הפועל בסופו של דבר. 
בערב יום העצמאות בשנת תשס"ג נרצח גדעון ליכטרמן בדרך משבות רחל לכיוון בקעת הירדן, ובתגובה, בי"א בסיוון באותה שנה עלה היישוב על הקרקע כקילומטר דרומית למחנה קידה. תוך זמן קצר נעשה ניסיון לפנות את המקום, שנבלם בעתירה לבג"ץ של תנועת אמנה והמועצה האזורית על בסיס החלטת ועדת השרים ב-1984. 
היישוב נקרא קידה על שם צמח הקידה השעירה הנפוץ באזור.

מאפיינים

היישוב מוגדר כיישוב קהילתי. מרבית התושבים עוסקים במקצועות חופשיים. ביישוב ישנם מעון וגני ילדים, בית כנסת, ומקווה טהרה. סביב היישוב מעבדים חלק מתושביו כרמים לגידול ענבי יין ומטעי זיתים. תושבי קידה עוסקים בעיקר במקצועות חופשיים, כמו גם, כאמור, בחקלאות. ביישוב קיים סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
דמדומים (סרט)

עלילה

איזבלה "בלה" סוואן בת ה-17 עוברת לפורקס, עיירה קטנה במדינת וושינגטון, לחיות עם אביה, צ'רלי, לאחר שאמה נישאת בשנית לשחקן בייסבול בליגה הנמוכה. היא מתיידדת במהרה עם תלמידים רבים בבית הספר החדש שלה, אבל היא מסוקרנת אודות האחים קאלן המסתוריים והמרוחקים ובעיקר מאדוארד. בלה מתיישבת ליד אדוארד קאלן בשיעור ביולוגיה ביום הראשון שלה בבית הספר, והוא נותן לבלה את ההרגשה שהוא שונא אותה, למרבה המבוכה של בלה. כמה ימים לאחר מכן, בלה נפגעת כמעט על ידי ואן בחניון בית הספר. באופן בלתי מוסבר אדוארד, שהיה מרוחק מספר מטרים מהמקום, מגיע אליה ועוצר את הרכב בידו בלי לגרום נזק לעצמו או לבלה. מאוחר יותר הוא מסרב להסביר מעשה זה לבלה ומזהיר אותה מלהתיידד איתו.
לאחר מחקר רב, בסופו של דבר בלה מגלה שאדוארד הוא ערפד, אף על פי שהוא צורך אך ורק דם של בעלי חיים. הזוג מתאהב ואדוארד מציג את בלה למשפחת הערפדים שלו: קרלייל, אסמה, אליס, ג'ספר, אמט ורוזלי. זמן קצר לאחר מכן, שלושה ערפדים נוודים - ג'יימס, ויקטוריה ולורנט - מגיעים לפורקס. ג'יימס, ערפד צייד, מסוקרן מההגנה של אדוארד על בת האנוש ורוצה לצוד את בלה בשביל הספורט. אדוארד ומשפחתו מסכנים את חייהם כדי להגן עליה, אבל ג'יימס מוצא את בלה בפיניקס, שם היא מסתתרת, ומפתה אותה למלכודת בטענה שהוא מחזיק כבת ערובה את אמה. ג'יימס תוקף את בלה ונושך את היד שלה, אבל אדוארד, יחד עם שאר חברי משפחת קאלן, מגיע לפני שהוא יכול להרוג אותה. ג'יימס נהרג, ואדוארד מוצץ את הארס של ג'יימס מפרק כף היד של בלה, ומונע ממנה להפוך לערפדית. בלה נפצעת קשה ונלקחת לבית החולים. עם שובה לפורקס, בלה ואדוארד הולכים לנשף בית הספר. שם, בלה מבטאת את הרצון שלה להפוך לערפדית, אך אדוארד מסרב. הסרט מסתיים עם ויקטוריה צופה בזוג רוקד, ומתכננת נקמה על מותו של ג'יימס, בן זוגה.

מוזיקה

הפסקול של הסרט Twilight, יצא לאור ב-4 בנובמבר 2008. בארצות הברית, זכה הפסקול למעמד של פלטינה כפולה, על מכירות של למעלה משני מיליון עותקים. הסינגל הראשון מתוכו "Decode", שיצא ב-21 באוקטובר 2008, בוצע על ידי הלהקה פאראמור. הסינגל השני "Go All the Way (Into the Twilight)", בוצע על ידי פרי פארל.
שלמה ברטונוב

ביוגרפיה

שלמה ברטונוב  נולד בשנת 1925 במוסקבה. 
אביו יהושע ברטונוב היה שחקן תיאטרון נודע, וממייסדי תיאטרון הבימה. 
אימו מרים ברטונוב הייתה אף היא שחקנית תיאטרון. 
בהיותו בגיל שלוש, בשנת 1928 עלה לישראל עם הוריו ואחותו דבורה ברטונוב.  
המשפחה השתקעה בתל אביב. שלמה  למד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. בהמשך למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעת לימודיו בירושלים נקרא לשמש קריין פרקי תנ"ך ומקרא בתוכנית הרדיו פרקי היום בתנ"ך, ששודרה מידי ערב בקול ירושלים. הוא המשיך בכך גם לאחר קום המדינה במסגרת  תוכנית פרקי היום בתנ"ך בקול ישראל. בנוסף קרא פרקי תנ"ך בתוכנית ששודרה בימי שישי בערב בגלי צה"ל. 
ברטונוב היה בוגר החוג הדרמטי שליד תיאטרון הבימה, ושיחק בשורה של הצגות בתיאטרון זה. 
עסק לאורך השנים  בהנחיה ובקריאת קטעי קריאה בכינוסים, אזכרות, עצרות עם וכיוצא בזה. 
בתחילת שנות ה-60 ריכז את "חוג הבימה לנוער". 
בשנות ה-60 לימד בבית הספר לאמנויות רננים וכשזה אוחד עם בית הספר  תלמה ילין  לימד שם. 
ב-1965 יצא לאור הספר "אמנות הבמה בישראל", אותו ערך בשיתוף א.ב יפה ויונה כץ. 
שלמה ברטונוב היה ראשון המקליטים פרקי ספר התנ"ך עבור הספרייה המרכזית לעיוורים וזו הוציאה  הקלטות אלה על גבי תקליטורים.
בשנים האחרונות לחייו היה מרצה לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. 
נפטר ב-25 באפריל 1977 בגיל 52, לאחר מחלה קשה, והובא לקבורה בבית העלמין בחולון. 
הותיר אחריו רעיה, אילנה הררית לבית זילברברג, בן, השחקן  אייל ברטונוב, ושתי בנות, עמרה ליבנה-ברטונוב וד"ר ניבי גל-אריאלי. נכדו, שלומי ברטונוב, הנקרא על שמו, הוא שחקן ומוזיקאי.

הצגות בהן שיחק

אווז הפרא, אי לייק מייק, אכזר מכל המלך, בית התה של ירח אוגוסט, האחים קרמזוב, הביצה, הדבוק, המלך ליר, הנרי הרביעי, זרוק אותו לכלבים, חדוה ואני, מקבת, פאוסט, פנדרי הגיבור, רצח החפים מפשע.
מחסום אוטרנטו

מחסום אוטרנטו (באנגלית: Otranto Straits Barrage) היה כינויו של ההסגר הימי שהטילו מדינות ההסכמה במצר אוטרנטו במלחמת העולם הראשונה. המחסום התפרש מברינדיזי שבאיטליה לאי קורפו שבצד האלבני של הים האדריאטי ומטרתו למנוע מהצי האוסטרו-הונגרי לצאת לים התיכון ולאיים על פעילות כוחות מדינות ההסכמה. ההסגר היה יעיל במניעת מעברן של ספינות, אך בלתי יעיל במניעת מעברן של צוללות.

המחסום

רוחבו של הים האדריאטי במיצרי אוטרנטו הוא מאה קילומטר. המחסום הורכב מצי של ספינות מכמורת המצוידות "ברשתות אינדיקציה" מפלדה שנועדו ללכוד את הצוללות או לפחות להודיע לספינות שעל פני השטח על נוכחותן ונתמך על ידי משחתות ומטוסים. כאשר הוקם המחסום, ב-1915 פטרלו בו כ-20 ספינות מכמורת אולם מחסור בספינות שהופנו למבצע גליפולי ומבצעים ימיים אחרים השאירו את ההסגר בלא יכולת מספקת להתמודדות עם צוללות מדינות המרכז. מ-1915 ועד 1917 נלכדה צוללת אחת בלבד על ידי רשתות הפלדה.
האוסטרים ארגנו מספר פשיטות ליליות על המחסום - חמש ב-1915, תשע ב-1916 ועשר ב-1917. הפשיטה הגדולה ביותר של האוסטרים התרחשה בין ה-14 ל-15 במאי 1917, כאשר הסיירות 'נוברה' (Novara), 'הלגולנד' (Helgoland) ו'סיידה' (Saida), המשחתות 'קספל' (Csepel) ו'באלטון' (Balaton) ושלוש צוללות, תחת פיקודו של האדמירל ההונגרי מיקלוש הורטי (לימים העוצר של הונגריה) הטביעו 14 ספינות מכמורת. הסיירות הבריטיות 'דרתמות' (Dartmouth) ו'בריסטול' (Bristol) יחד עם משחתות איטלקיות וצרפתיות, תחת פיקודו של תת-האדמירל אלפרדו אקטון יצאו מברינדיזי אל הצי האוסטרי ונפגשו בקרב המכונה מאז "הקרב במיצרי אוטרנטו". הבריטים פגעו ב'סיידה' והוציאו את ה'נוברה' מכלל פעולה, והורטי המפקד האוסטרי נפצע קשה. הבריטים ניתקו מגע כאשר הבחינו בכוחות אוסטריים גדולים היוצאים מקטארו לעזרת ספינותיהן והסיידה גררה את ה'נוברה' בחזרה לקאטרו. 'דרתמות' נפגעה על ידי צוללת כשחזרה לברינדיזי. לילה קודם לכן הניחה אותה צוללת עצמה מוקשים ביציאה מהנמל של ברינדיזי, המשחתת הצרפתית 'באוטופיו' (Boutefeu) פגעה באחד מהמוקשים האלה באותו היום ממש, התפוצצה וטבעה.
ביוני 1918 החליט מיקלוש הורטי, מפקד הצי האוסטרו-הונגרי על התקפה כנגד המחסום הימי תוך שימוש בארבע ספינות הקרב (דרדנאוט) החדישות ביותר של הצי, אולם בדרך לים האדריאטי הוטבעה ה'סנט אישטבן' (SMS Szent István) על ידי ספינת טורפדו איטלקית וההתקפה בוטלה.
מ-1917 ועד 1918 תוגבר כוחם של הציים האמריקאי והאוסטרלי והגיע לשיא של 35 סיירות, 52 ספינות מכמורת ויותר ממאה כלי שיט נוספים אחרים. למרות זאת, המשיכו צוללות מדינות המרכז לחמוק דרך המחסום עד סוף המלחמה.
בני בן ארי

קורות חייו

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1988 התנדב ליחידת דובדבן ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בשירות המילואים ביצע מספר תפקידי פיקוד ובהם קצין אג"מ ומפקד גדוד 8114 בחטיבת הנגב, ולקח חלק במבצע עופרת יצוקה. בשנת 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הנגב, ופיקד עליה במהלך מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן ושימש בתפקיד עד שנת 2016. לאחר מכן מונה לראש מטה חטיבת הקומנדו.
אדולף סילבר

אדולף סילבר (בצרפתית: Adolphe Silbert)‏ היה שחמטאי וכנר צרפתי.

הישגים בולטים

סילבר ניצח בתחרות ארקשון בשנת 1902 (אליפות צרפת הראשונה לשחמטאים חובבים). הוא חי בפריז שם התמודד בתחרויות רבות בקפה דה לה רז'אנס. סילבר הגיע למקום החמישי בתחרות 1896, חלק מקום 4–5 בתחרות 1902 (ניצח: דוד ינובסקי), הגיע למקום השלישי בתחרות 1905 (ניצח: ז'אן טאובנהאוס), הגיע למקום השני בשנת 1908, הגיע למקום החמישי בשנת 1909, הגיע למקום הרביעי בשנת 1910, למקום השלישי בשנת 1912, חלק מקום שני בשנת 1914, והגיע למקום השני, בשנת 1917 (ניצח: ארנולד אורבך).
סילבר הפסיד בדו-קרב לארנולד אורבך 1–3 וניצח דו-קרב מול ויינשטיין 3.5-1.5; שני הדו-קרבות התקיימו בשנת 1907.
סילבר חלק מקום שני בתחרות ניצה בשנת 1925 (אליפות צרפת לשחמט, ניצח: רוברט קרפו) וחלק מקום 10–11 באליפות צרפת לשחמט בשנת 1932 (ניצח: מוריס רייזמן).
אל-אהלי (קהיר)

היסטוריה

מועדון ספורט אל-אהלי נוסד בשנת 1907 בצל המחאות של העם המצרי נגד הקולוניאליזם הבריטי.
ב -25 בפברואר 1907, סמי אמין פאשה בחר את השם 'אהלי' למועדון שהוקם כדי להתאים לתכליתו הפוליטית. זה התחיל בתור חברת ספורט מצרית עם הון של 5000 לירות מצריות. הנשיא הראשון של המועדון היה אנגלי בשם לאנס מיטשל, הוא ניצל את השפעתו עם הרשויות והקל על התהליך של הוצאת הרשאות תכנון עבור הקרקע, להקמת המועדון. הוא כיהן כנשיא עד ל-2 באפריל 1908. והוא היה הנשיא הראשון של המועדון.
בשנת 1925 באספה הכללית של המועדון החליטו לקבל חברות במועדון רק מי שהוא מצרי.
ב-8 בינואר 1929 המועדון קיבל את חסותו של המלך פואד.
בשנת 1940 המועדון התחיל לשלוט בליגה המצרית. בשנות ה-80' המועדון הפך למצליח ברמה יבשתית. המועדון זכה בליגת האלופות האפריקנית פעמיים: בשנת 1982 ובשנת 1987. מאז זכה בטורניר גם בשנים 2001, 2005, 2006, 2008 תחת המאמן הפורטוגזי חוסה הנואל. המועדון זכה גם ב-2012 ו-2013, מה שהפך את המועדון למועדון עם הכי הרבה זכיות בליגת האלופות האפריקאית, עם 8 זכיות בליגת אלופות האפריקאית, 4 זכיות בגביע אפריקה למחזיקות גביע, 6 זכיות בסופר קאפ האפריקאי, וזכייה אחת בגביע האפרו-אסיאתי. בשנת 2001 המועדון חגג את הכתרתו למועדון של המאה באפריקה במשחק נגד ריאל מדריד המועדון האירופי של המאה, ובסוף המשחק אל-אהלי ניצחה 0–1.
אל-אהלי היה המועדון הראשון שהגיע לגביע העולם לקבוצות פעמיים רצופות בשנת 2005 ו-2006 ולאחר מכן בשנת 2012 ו-2013, בשנת 2006 המועדון זכה במדליית ארד, והפך למועדון האפריקאי הראשון שזוכה במדליה בתחרות. אחרי מוקדמות גביע העולם לקבוצות בשנת 2013 אל-אהלי הפך למועדון עם הכי הרבה הופעות בגביע העולם לקבוצות של פיפ"א, שהעפיל ל-5 פעמים מתוך 10 תחרויות.
אוהדי אל-אהלי היו מעורבים בהתפרעות לאחר משחק באצטדיון פורט סעיד בחודש פברואר 2012, מה שהביא למותם של 74 איש. בשנת 2012, האולטראס של אל-אהלי וא-זמאלכ התנגדו להחלטה של ההתאחדות לכדורגל המצרית לחדש את הליגה והבהירו זאת על ידי עשרות מחאות.
משה בן-טוב

ביוגרפיה

נולד בורזאזאת שבמרכז מרוקו למסעוד ולאיטו. שמו ניתן לו בעקבות חלום של אמו שבו נתגלה אליה רבי דוד ומשה שבישר לה שהיא עתידה ללדת בן וביקש שתקרא אותו על שמו.
כשהיה כבן 5 עברה משפחתו לקזבלנקה, שם למד בתלמוד תורה ובישיבת "אוצר התורה". אביו עסק במסחר דגנים ונחשב לאדם אמיד שהעסיק מאות פועלים בשיווק בסיטונאות של אריזות. מגיל 18 בערך הוא החל לסייע לו בעבודתו.
בגיל צעיר החל בבדיקת מזוזות, פעילות שהפכה לעיסוק מרכזי בחייו.
בשנות ה-60 סייע במסגרת תנועת בית"ר להעלאת יהודים ממרוקו לישראל]. באלול ה'תשט"ז (1956), מספר חודשים לאחר נישואיו לרוזה, עלה דרך צרפת לישראל. התגורר בקריית שמונה ובצפת, ולאחר מכן עבר לבאר שבע, שם נולדו לו 8 ילדיו, ובה התגורר כשלושים שנה. פעל לחיזוק הדת במקום והתקרב אל הבאבא סאלי.
בשנת ה'תשמ"ו (1986) עבר להתגורר בירושלים, סמוך לבית כנסת שהקים. עסק במכירת תכשיטים ובמקביל החל לקבל קהל בחנותו ועסק במתן ברכות ובקריאת מזוזות. כעבור זמן סגר את חנותו והחל לקבל קהל בביתו. סייע בהקמת בתי כנסת בשכונות שמואל הנביא ורמת שלמה בירושלים, הפעיל ישיבות ערב ופעילות תורנית לנוער ממרוקו, וארגן פתיחת תחנת מוניות שומרת שבת. כמו כן הקים את עמותת "חסדי דור ודור" המסייעת לנזקקים, יתומים ואלמנות, ועוסקת בהדרכת מדריכים לטהרת המשפחה.
נפטר בה' באב ה'תש"ע (2010) ונקבר בהר המנוחות.
יובל סטופל

ביוגרפיה

סטופל נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בחיפה למשה ופנינה סטופל. בנעוריו למד בישיבה התיכונית העירונית יבנה ובה היה חבר במקהלת ילדים בניצוחו של יעקב רוטנר. את שירותו הצבאי עשה במקהלת הרבנות הצבאית כסולן וזמר ובהמשך גם כמפקד הלהקה, תחת ניהולו המוזיקלי של מונה רוזנבלום.
לאחר שירותו הצבאי הקים עם אלי יזרלביץ' את חברת ההפקות "במה כהלכה", המתמחה בהפקות תוכן לציבור הדתי וחרדי. 
סטופל הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה, ניהול ותקשורת.
סטופל עיבד והלחין עשרות שירים. בין לחניו המוכרים: "קח את שלי", "כמה טוב שנפגשנו" ו"מסלול מחדש", אותם הלחין עבור אברהם פריד, "ללבנה אמר", בביצועו של הזמר אודי אולמן והפתיח לתוכניתו של מנחם טוקר "מוצ"ש חי".
סטופל משמש בנוסף כמעבד מוזיקלי. במסגרת עבודה זו, עיבד לאברהם פריד חלק מאלבומיו. בנוסף, סטופל הוא המעבד של האלבומים האחרונים של הזמר אודי אולמן.
במשך שלוש שנים הגיש תוכניות שבועיות בתחנת הרדיו של ערוץ 7 ופרסם טורי ביקורת מוזיקה ברשת העיתונים קו עיתונות דתית.
מזה כעשור משמש סטופל כמנהלו המוזיקלי של הזמר אברהם פריד בכל הופעותיו בארץ ובעולם. בתפקידו זה, חתום כמי שיצר פלטפורמה חדשה של אירוח זמרים ישראליים בהופעותיו של פריד. במסגרת זו, ארח פריד לדואטים את הזמרים: רמי קליינשטיין, דוד ד'אור, בעז שרעבי, יהורם גאון, אריאל זילבר, עידן עמדי, ישי ריבו, עמיר בניון, חנן יובל, חיים משה, שלומי שבת, חנן בן ארי, אברהם טל ודני רובס.
לכבוד שנת היובל לירושלים, הפיק סטופל מוזיקלית את המופע "אני ירושלמי" עבור הזמר יהורם גאון.
אמנים נוספים איתם עבד סטופל: מרדכי בן דוד, יהורם גאון, חנן יובל, חיים ישראל, אהרן רזאל, דדי גראוכר, דודו פישר ואחרים.

חיים אישיים

סטופל מתגורר בפתח תקווה ונשוי למיכל. לזוג ארבעה ילדים.
מילורד דודיק

מילורד דודיק (בסרבית, אותיות קירילית: Милорад Додик; נולד ב-12 במרץ 1959) הוא נשיא רפובליקה סרפסקה. כיהן כראש ממשלה בשנים 1998–2001 ו-2006–2010. מכהן גם כנשיא מפלגת ברית‮ ‬הסוציאל‮-‬דמוקרטים‮ ‬העצמאיים (Савез независних социјалдемократа - СНСД).
נולד ב-12 במרץ 1959 בלקטאשי (Лакташи) שבבוסניה הרצגובינה. סיים את לימודיו בפקולטה למדעי המדינה שבאוניברסיטת בלגרד ויש לו תואר M.A. במדעי המדינה.

קריירה פוליטית

משנת 1986 עד 1990 היה נשיא המועצה מקומית בלקטאשי. בבחירות 1990 אשר הורשו לקהל הרב של המפלגות הוא נבחר לפרלמנט הסוציאליסטי הבוסני מטעם מפלגת חזית איחוד הרפורמות. במהלך מלחמת בוסניה שימש כחבר בפרלמנט של רפובליקה סרפסקה. במהלכה הוא ייסד סיעה בפרלמנט שנקראה "חברים עצמאים בפרלמנט" אשר לאחר מכן הפכה להמפלגה הדמוקרטית הסרבית ברפובליקה סרפסקה אשר היה לה רב בפרלמנט.
בכנס המפלגתי ב-1996 לאחר הסכם דייטון נוצרה תנועת הסוציאל-דמוקרטים העצמאיים. הוא נבחר לנשיא המפלגה הראשון. המפלגה אחר כך התאחדה עם מפלגת סוציאליסטים אחרת וכך הוקמה לה ברית‮ ‬הסוציאל‮-‬דמוקרטים‮ ‬העצמאיים שמאז הוא נשיאה. ב-1997 נבחר לאספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה.

ראש ממשלת רפובליקה סרפסקה

ב-1998 מונה לראש ממשלת רפובליקה סרפסקה על ידי הנשיאה, בילייאנה פלבשיץ' (Биљана Плавшић), וממשלתו שרדה עד ינואר 2001. 
בזכותו, בעיקר, מפלגתו - הברית הסוציאל-דמוקרטים העצמאיים של רפובליקה סרפסקה (Савез независних социјалдемократа) ניצחה ניצחון סוחף בבחירות ב-2006. דודיק נהנה מפופולריות גדולה בקרב עמו ואצל הקרואטים מבוסניה והרצגובינה ולהערכה רבה בחו"ל. בשנתיים האחרונות הוביל מהלכים כלכליים אסטרטגיים וחיזק את מעמדם של מוסדות הרפובליקה. דודיק הציע כי סרפסקה תפרוש מבוסניה והרצגובינה, באמצעות משאל עם, אם תאלץ לאבד את שוויונה והשפעתה השווינית על הממשל המשותף בסרייבו (מול הפדרציה של בוסניה והרצגובינה).
לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו

ביוגרפיה

לאופולדינה מריה נולדה ב-12 בדצמבר 1716 בדסאו, ללאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ולאנה לואיזה פהזה, בתם של רודולף פהזה ואגנס אוהמה.
ב-13 בפברואר 1739 התחתנה לאופולדינה מריה עם פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ממנו נולדו לה שתי בנות. בשנת 1751 גורשה לאופולדינה מריה על פי פקודת פרידריך השני, מלך פרוסיה לקולברג, וב-27 בינואר 1782 מתה לאופולדינה מריה בטירתה. בשנת 1788 עברה טירת שוודט לשמש כמגורי משפחת המלוכה של פרוסיה בתקופת הקיץ.
שמחה סולובייצ'יק

הרב שמחה הלוי סולובייצ'יק (תרל"ט, 1879 - כ"ו בחשוון ה'תש"ב, 16 בנובמבר 1941) היה רבה של מוהילוב. בן זקוניו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי".

ביוגרפיה

נולד בוורשה לרבי יוסף דב ולאסתר ביילא, אשתו השלישית של רבי יוסף דב. נישא לביילא בת הרב יצחק וחיה ליפשיץ מקרוצ'ה שברוסיה. כיהן ברבנות מוהילוב בין השנים תרע"א - תרפ"ד. במקביל מסר שיעורים בישיבה בשקלוב בראשותו של הרב פסח פרוסקין. בשנת תרפ"ד היגר לארצות הברית וכיהן כרב קהילת "תפארת ישראל - אנשי בריסק" של יוצאי בריסק בברוקלין, ניו יורק. הוא כיהן גם בראשות אגודת הרבנים.
נפטר בניו יורק בכ"ו בחשוון ה'תש"ב, 16 בנובמבר 1941.
בשנת ה'תשע"ח יצא לאור הספר שמחה לארצך - צילום חידושיו בכתב ידו.

משפחתו

בנו רבי יוסף דב (נפטר בי"ט באייר תשמ"ז) כיהן כאב"ד ספרינג ואלי שבניו יורק. היה חתנו של הרב שרגא פייבוש אליהו איידלמן. בנו הוא הרב יצחק סולובייצ'יק, ראש ישיבה בירושלים.
תסמונת צחנת הדג

היסטוריה

המקרה הקליני הראשון של התסמונת תואר בשנת 1970, אצל ילדה בת 6 עם תסמונת נונאן (הפרעה גנטית המתבטאת בחריגויות גופניות שונות ובלקות שכלית), שביטאה גם ריח גוף רע שתואר כריח דגים. עם השנים נמצא במחקרים כי ההפרעה אינה קשורה דווקא לתסמונת נונאן, כפי שסברו בתחילה, וכי היא קשורה לפגיעה בייצור האנזים FMO3. 
בישראל ידוע על כ-500 אנשים הלוקים בתסמונת.

גנטיקה

במרבית המחקרים נמצא כי הלוקים בתסמונת ירשו אותה בתורשה אוטוזומלית רציסיבית, כלומר שני העותקים של הגן בכל תא עברו שינוי; כל אחד מההורים הוא נשא של גן לקוי, וצאצא שירש שני גנים פגומים ילקה בתסמונת. צאצא שירש גן פגום אחד, יהיה נשא כמו ההורה, ולא יפתח את התסמונת, אך הוא עשוי לבטא את התסמין האופייני לעיתים רחוקות ובעוצמה פחותה באופן משמעותי.

תסמינים

הלוקים בתסמונת מדיפים ריח רע דרך השתן, הזיעה, הנשימה וריח הפה, ונוזלי איברי המין. חלק מהחולים מדיפים ריח חזק כל הזמן, אך מרבית החולים מדיפים ריח בעוצמה משתנה מעת לעת. הלוקים בתסמונת לא מבטאים תסמינים פיזיולוגיים אחרים, ונראים בריאים בדרך כלל.

אבחון

אבחון התסמונת נעשה באמצעות מדידת היחס בין החומרים טרי-מתיל אמין וטרי-מתיל אמין אוקסייד בשתן של המטופל, או בבדיקות גנטיות.
תוכנית אלפא

תוכנית "אלפא" היא יוזמה להסדרת הסכסוך הישראלי-ערבי שהגישו שני פקידים בכירים מבריטניה ומארצות הברית בשנת 1955.

עיקרי התוכנית

במסגרת התוכנית נדרשה מדינת ישראל לוותר על חלק מהשטחים שתפסה במלחמת העצמאות ולקבל חלק מהפליטים הפלסטינים חזרה לגבולותיה ותשלום פיצויים ליתר. כל זאת תמורת ביטול החרם הערבי והכרת מדינות ערב בישראל. השטחים ממנה ישראל נדרשה לסגת כללו שני משולשים גדולים בנגב - האחד יוצא מכיוון סיני, והשני מכיוון ירדן. שני המשולשים נפגשו בקודקוד משותף, שם תוכנן המעבר של ישראל לנגב הדרומי ולאילת, כך שהתאפשר לה לשמור על רצף טריטוריאלי לשטח זה.

התגובות לתוכנית

ישראל התנגדה לתוכנית באופן נחרץ, שכן לא הסכימה לשינוי בסטטוס קוו של גבולותיה. יחד עם זאת, למרות התנגדותה הנחרצת, התנגדותו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, היא זו שסתמה את הגולל על התוכנית, בלגלגו עליה אף אמר: 'מה נעשה אם מישהו ישתין מהשטח המצרי לישראלי או להפך? זה יגרום לתקרית'. בראייה היסטורית עולה כי לתוכנית לא היה כל סיכוי. באותה שנה התגבש גוש המדינות הבלתי מזוהות שהרכיב את העולם השלישי, ונאצר, שהיה מהפעילים בגוש זה, ראה באימפריאליזם ובבריטניה ובארצות הברית בפרט, תופעה שלילית שאין לקבל. בשל כך שתיהן לא התאימו באותה תקופה למעמד המדינות המתווכות.
פרסום עסקת הנשק הצ'כית-מצרית הביא לגניזתה הסופית של תוכנית "אלפא".
שלומית מנדל

קורות חייה

שלומית מנדל גדלה בשכונת אחוזה בחיפה ולמדה בבית הספר הריאלי בחיפה. אמה היא ד"ר לעבודה סוציאלית ומגשרת ואביה הוא רואה חשבון, לה אח ואחות גדולים ממנה. מנדל החליטה להיות שחקנית אחרי שצפתה בהופעתה של הולי האנטר בסרט "הפסנתר" כשהייתה בת 17.
בצה"ל שירתה כמאבחנת מחקר בבאלי"ש (בסיס אימון ליחידות שדה). בתום שירותה הצבאי נסעה לטיול בהודו, תאילנד ונפאל. הפעם הראשונה בה שיחקה הייתה בעת טיולה בהודו, בסרט Aflatoon‏ (1997). הייתה לה סצנה קטנה לצד השחקן הבוליוודי הנודע אקשאיי קומאר.
לאחר שובה לישראל עברה להתגורר בגבעתיים ושיחקה בתפקיד רוח רפאים ב"דו"ח איבגי סוויסה" (1998), לצד משה איבגי ומאיר סוויסה. היא בוגרת המסלול התלת-שנתי בבית צבי (2000). ב"החיים זה לא הכול" (2001) גילמה את דמותה של סיגי חברתו ההפכפכה של מיקי ברנשטיין (עידן אלתרמן). שיחקה בסרטו של ערן ריקליס "פיתוי" (2002), לפי ספרו של רם אורן. היא גילמה את דמותה של דניאלה, שחקנית שמשחקת מזכירה במשרדה הפיקטיבי של מירב בנימיני (אורנה פיטוסי) שמנסה להפיל בפח את עמי מור (שרון אלכסנדר), כנקמה על כך שהפיל בפח את חברתה הטובה דפנה עילם (דפנה רכטר). בדרמה המשפטית "פרנקו וספקטור" (2003) שיחקה אחות של אדם שנהרג ביחד עם אשתו בתאונת דרכים והיא מנסה לזכות בחזקה על תינוקם שנשאר בחיים והיא מואשמת שהיא עושה זאת כדי לזכות בירושה.
ב-2004 טסה שלומית מנדל לארצות הברית והשתתפה במופע הקסמים Escape Reality בתיאטרון Magicopolis בסנטה מוניקה, קליפורניה. ב-2005 למדה משחק מול מצלמה אצל ג'ואל אשר בלוס אנג'לס. כששבה לישראל עשתה תואר ראשון בבימוי ובהוראת התיאטרון בסמינר הקיבוצים. הופיעה בתפקיד קטן בסרט הקולנוע "חיי אהבה", בבימויה של מריה שרדר, לפי הרומן פרי עטה של צרויה שלו (2006).
בתיאטרון שיחקה בהצגות " הכל יחסי...ממממ" בבימויה של מיכאלה ליקא וב"דודה פרידה: המוזיאון" מאת ובבימויה של נעמי יואלי (החליפה את הדס קלדרון ונסעה עם ההצגה לפסטיבל בברלין), שתיהן בתיאטרון תמונע. שיחקה בהצגת הילדים "מילים קסומות", המבוססת על שירי ילדים ידועים.
מנדל שיחקה בתפקיד לאה רוקח במיני-סדרה "גיא אוני" ששודרה בערוץ 1, בבימויו של דן וולמן (2011) ובתפקיד אורח בסדרה "רמזור". הופיעה בוידאו קליפים "איפה את" של אייל קופמן (2004) ו"תוך כדי תנועה" של דנה ברגר (2009). עשתה סרטי תדמית לקוקה קולה והתעשייה האווירית ושיחקה בפרסומות לביטוח ישיר, 013 ברק ופפסי קולה.
שלומית מנדל למדה פסיכודרמה במשך שנה בשלוחת אוניברסיטת לסלי בישראל. אחר-כך סיימה תואר שני בטיפול באמצעות דרמה תרפיה באוניברסיטת חיפה. בעבודת התזה שלה בדקה באיזו אופן משפיעה הפסיכודרמה על התמודדותם של אחים ואחיות לפגועי הנפש. היא עבדה עם פגועי נפש בבתי חולים פסיכיאטרים, עם מבוגרים בעלי פיגור שכלי, עם קשישים במצב סיעודי ועם ילדים המצויים על הספקטרום האוטיסטי. היא בעלת קליניקה "דרך הדרמה" ומטפלת באופן פרטי, עורכת סדנאות והרצאות.
בן זוגה הוא ויליאם בלאש, במאי, תסריטאי וקופירייטר.
יוחנן הארבעה עשר

ביוגרפיה

פייטרו קאנפאנובה נולד בפאביה, וכיהן כקנצלר הקיסרי באיטליה של הקיסר אוטו השני. המסמך הראשון שלו בתפקיד זה הוא מה-28 בדצמבר 980, והאחרון מה-27 באוגוסט 983. המלכה אדלייד מבורגונדי, אשתו של אוטו השני, והמלכה תיאנו, אשתו של אוטו השלישי, ביקשו להפוך את מג'ולוס מקלוני לאפיפיור בשנת 983, אבל הוא סירב, ופייטרו, בישוף פאביה, נבחר במקום זאת.
אף על פי ששמו המקורי היה פייטרו, הוא אימץ את השם יוחנן הארבעה עשר כדי למנוע מלהיות מקושר לפטרוס עצמו.
אוטו השני מת זמן קצר לאחר בחירתו, ויורשו אוטו השלישי, היה רק בן 3 שנים ולא היה מסוגל להגן על מעמדו של יוחנן כאפיפיור. האנטי-אפיפיור בוניפקיוס השביעי, על פי התחושה העממית נגד האפיפיור החדש, חזר מקונסטנטינופול והכניס את יוחנן לכלא בטירת סנטאנג'לו, שם הוא מת מרעב או מרעל ב-20 באוגוסט 984.

הבלבול בנוגע לשמו

היה בלבול ניכר במספר האפיפיורים בשם יוחנן. היה רק אחד בשם יוחנן הארבעה עשר, עם זאת, במהלך המאה ה-13, רשויות פקידות של הוותיקן נטו בטעות להאמין כי היו שני יוחנן הארבעה עשר, ודבר זה הוביל לאפיפיור שקרא לעצמו יוחנן העשרים ואחד, במקום יוחנן העשרים, בשנת 1276.
רודיון שצ'דרין

חייו ויצירתו

שצ'דרין נולד במוסקבה למשפחה מוזיקלית - אביו היה מלחין ומורה לתאוריה של המוזיקה. הוא למד בבית הספר למקהלה ובקונסרבטוריון של מוסקבה אצל יורי שאפורין וניקולאי מיאסקובסקי וסיים את לימודיו בשנת 1955. מאז 1958 הוא נשוי לבלרינה הגדולה מיה פליסטסקאיה.
המוזיקה המוקדמת של שצ'דרין היא טונאלית, ססגונית בתזמורה וכוללת במקרים רבים קטעי מוזיקה עממית. חלק מיצירותיו המאוחרות יותר עושות שימוש במוזיקה אליאטורית ובטכניקה סדרתית. המוזיקה של שצ'דרין זוכה לפופולריות במערב בעיקר הודות למסטיסלב רוסטרופוביץ', שהוציא כמה הקלטות מוצלחות שלה.
בין יצירותיו הבלט "הסוסון בעל הדבשת" (1955), "סוויטת כרמן" (1967), המבוססת על האופרה כרמן מאת ז'ורז' ביזה (מיזם ששוסטקוביץ' וחצ'טוריאן דחו שניהם), "אנה קרנינה" (1971, על פי הרומן של לב טולסטוי), ו"גברת עם כלבלב" (1985, על פי סיפור של אנטון צ'כוב); האופרות "לא על האהבה לבדה" (1961) ו"נפשות מתות" (1976, על פי הרומן של ניקולאי גוגול); קונצ'רטי לפסנתר, סימפוניות, מוזיקה קאמרית, יצירות לפסנתר,  "המחברת הפוליפונית" ועוד. שצ'דרין חיבר גם 24 פרלודים ופוגות לאחר ששמע את אלה של שוסטקוביץ'.
שצ'דרין כתב שלושה קונצ'רטי לתזמורת: הראשון, המתורגם באופנים שונים, כ"חמשירי קונדס" או "פזמוני עם שובבים" (אף לא אחד מאלה מוסר בשלמות את המשמעות ברוסית, המתכוונת ל"צ'סטושקה" (часту́шка), שיר עם המתאפיין בקלות-ראש וסאטירה) הוא המפורסם בהם והביא לפרסומו הבינלאומי. 
לצד קריירת הלחנה מכובדת (שהקנתה לו חברות באקדמיה לאמנויות של ברלין ב-1989 ואת פרס רוסיה מידי הנשיא בוריס ילצין ב-1992), שצ'דרין הוא פסנתרן ונגן עוגב וירטואוז, שניגן בעצמו את תפקיד הסולו בנגינת הבכורה של שלושת הראשונים בששת הקונצ'רטי שלו לפסנתר. בקונצרט מ-15 במאי 1974 ניגן שצ'דרין כסולן את כל שלושת הקונצ'רטי שהושלמו עד אז בזה אחר זה. הקונצרט, עם התזמורת הסימפונית הממלכתית של ברית המועצות בניצוחו של יבגני סבטלנוב, הוקלט ויצא כתקליט אריך נגן ובהמשך כתקליטור. לאחר נפילת השלטון הסובייטי ניצל שצ'דרין את האפשרויות שנפתחו לפניו למסעות בעולם ולשיתוף פעולה מוזיקלי, ועכשיו הוא חולק את זמנו בעיקר בין מינכן למוסקבה.
ב-11 עד 14 ביוני 2008 התקיימו "ימי שצ'דרין" בארמניה בהשתתפות שצ'דרין ומיה פליסטסקאיה כאורחי כבוד.