google/wiki40b huggingface dataset:
ביורן קויפרס

ביוגרפיה

קויפרס נולד באולדנזל שבהולנד. אביו היה שופט כדורגל. הוא למד מנהל עסקים באוניברסיטת ניימכן. בנוסף, קויפרס מחזיק בבעלות משותפת שלושה סופרמרקטים ומספרה בעיר הולדתו אולדנזל.
קויפרס שופט במפעלים של פיפ"א החל משנת 2006. הוא שפט משחקים ב-2006 באליפות אירופה עד גיל 17, בין היתר שפט במשחק הגמר. בנוסף הוא שפט משחקים במסגרת גביע אופ"א, הליגה האירופית, ליגת האלופות, גביע הקונפדרציות, אליפות אירופה ובמסגרת גביע העולם. בנוסף, הוא נחשב לאחד משופטי העילית של התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית.
ב-14 בינואר 2009 אישר ראש הצוות הטכני של השופטים של התאחדות הכדורגל ההולנדית כי קויפרס הוערך בדירוג גבוה ויתאפשר לו לשפוט במסגרת המפעלים הגבוהים ביותר של אופ"א ושל פיפ"א.
ביורו 2012 נבחר קויפרס לשפוט את משחק שלב הבתים בין צרפת לבין אוקראינה. במהלך אותו משחק ביצע קויפרס צעד נדיר, בכך שהפסיק את המשחק לשעה עקב סופת רעמים.
קויפרס שפט במשחק הסופר קאפ האירופי בשנת 2011, ובשנת 2013 שפט בגמר הליגה האירופית, בו ניצחה צ'לסי את בנפיקה ליסבון. באותה שנה הוא גם שפט בגמר גביע הקונפדרציות 2013 בו ניצחה ברזיל את ספרד.
בסיום שנת 2013 נבחר קויפרס לשופט השנה, באתר "The 3rd Team", אתר המתמחה בשופטי כדורגל אירופאים.
ב-24 במאי 2014 קויפרס שפט בגמר ליגת האלופות 2014, בו ריאל מדריד ניצחה 1–4 את אתלטיקו מדריד לאחר הארכה וזכתה במפעל בפעם העשירית בתולדותיה.
קויפרס נבחר לשפוט במונדיאל 2014. הוא שפט במשחק שלב הבתים בין אנגליה לבין איטליה ואת משחק שמינית הגמר בין קולומביה לבין אורוגוואי.
במהלך יורו 2016 שפט קויפרס במשחקי שלב הבתים, בין גרמניה לבין פולין, ובין קרואטיה לבין ספרד. הוא שימש כשופט במשחק רבע הגמר, בו התמודדה המארחת צרפת, מול איסלנד.
בשנת 2017 שפט במסגרת משחקי גביע העולם עד גיל 20, ואף נבחר לשופט בגמר הטורניר, שנערך בסוואן, בו גברה נבחרת אנגליה על נבחרת ונצואלה. הוא שימש כשופט בגמר הליגה האירופית 2018, בו התמודדו אתלטיקו מדריד ומרסיי. היה זה הגמר השני של הליגה האירופית אשר קויפרס לוקח בו חלק כשופט ראשי.
במהלך מונדיאל 2018 שנערך ברוסיה,  ניהל קויפרס את משחקי שלב הבתים, בין מצרים לבין אורוגוואי, ובין ברזיל לבין קוסטה ריקה. בשלב שמינית הגמר שפט במשחק בו ניצחה רוסיה את ספרד. ברבע הגמר שפט במשחק בין אנגליה לבין שוודיה. בגמר הטורניר שימש קויפרס כשופט רביעי.
בית הטקסטיל

היסטוריה

בית הטקסטיל נבנה בהדרגה בעקבות החלטה שהתקבלה בשנת 1963 לפנות את בתי שכונת מנשייה ולהורסם, ולהקים תחתיהם את מרכז העסקים הראשי החדש של העיר. מרכז זה אמור היה לקשר בין יפו לתל אביב, ולהתחבר למרכז העסקים הישן באזור אחוזת בית. בכל האזור תוכננה בניית מגדלי משרדים גבוהים וכבישים רחבים, אגב שאיפה ליצור מרכז עירוני הדומה למטרופולינים האמריקאים. כדי להקים את הפרויקט נוסדה חברה עירונית ממשלתית, אחוזות החוף שכיום מנהלת את רוב חניוני העיר. על אף המאמצים הראשונים לפיתוח המע"ר רק קומץ בניינים קמו באזור, ולבית הטקסטיל נוספו מאוחר שני מלונות שהוקמו מצפון לו - ב-1979 הוקם מלון דן פנורמה וב-1999 נחנך מלון דייוויד אינטרקונטיננטל. מבנים אלה נותרו כמעט לבדם באזור, ומע"ר תל אביב נשאר בפועל סביב חלקו הצפוני של רחוב הרצל, ובשנות ה-70 אף התרחב בכיוון ההפוך (מזרחה).

כיכר השעות היפות

בשנת 1978 הוקמה רחבה גדולה מעל החניון בשם: "כיכר השעות היפות" (במקור: "כיכר מנשייה") כחלק מפרוייקטים להקמת כיכרות מעל חניונים וכבישים שנעשו במהלך שנות ה-70.
סייג רום

הביטוי סייג רום מתאר את הגובה המקסימלי אליו מסוגל להגיע כלי טיס. יש להבדיל מונח זה מהמונח תקרת שירות שמתאר את הגובה המקסימלי בו כלי טיס מסוגל לנסוק במהירות 100 רגל לדקה.
במהלך תנועתו של כלי טיס באוויר, ישנה חשיבות ללחץ האוויר בסביבת כלי הטיס. בעזרת המנוע (בוכנה או סילון) נע כלי הטיס ונוצרת זרימת אוויר על משטחי העילוי וגוף המטוס אשר מחזיקים את כלי הטיס באוויר. ככל שעולים גבוה יותר באטמוספירה, כך קטנה יותר כמות החמצן באוויר ומנוע כלי הטיס אינו מסוגל להגיע לניצולת מספיקה כדי לשמור על מהירות כלי הטיס באוויר (מנוע זקוק לחמצן לצורך הנעתו). כך כלי הטיס מתחיל לרדת מגובה הטיסה לגובה בו יש מספיק חמצן המאפשר ניצולת מלאה למנוע.
פטר נאומוסקי

קריירה

נאומוסקי החל את הקריירה שלו בשנת 1989 כשהחל לשחק ביוגופלסטיקה ספליט, אשר שינתה את שמה ל"פופ 84 ספליט" וזכתה בשלוש אליפויות רצופות של גביע אירופה לאלופות. נאומוסקי הצעיר, שהיה שחקן משלים בהרכב שכלל כוכבים כטוני קוקוץ' ודינו ראדג'ה, מיעט לקבל דקות משחק, ולא היווה מרכיב משמעותי ברוטציה.
לקראת עונת 1991/1992 עזב נאומוסקי את ספליט, וחזר למקדוניה לשורותיה של רבוטניצ'קי סקופיה. הוא שיחק בסקופיה עונה אחת בלבד, בטרם עבר לאפס פילזן מהליגה הטורקית העליונה. כבר בעונתו הראשונה בטורקיה עזר נאומוסקי לקבוצתו לזכות באליפות הליגה הטורקית. בטורניר הגביע האירופאי תרם 17 נקודות ו-4.3 אסיסטים בממוצע למשחק ועזר לקבוצתו להעפיל עד למשחק הגמר בו הפסידה לאריס סלוניקי. בעונה הבאה, עונת 1993/1994, הוליך נאומוסקי את פילזן לאליפות נוספת, לזכייה בגביע הטורקי ולרבע גמר אליפות אירופה לקבוצות. בסיום העונה, עזב נאומוסקי את הקבוצה והצטרף לבנטון טרוויזו האיטלקית.
באיטליה המשיך נאומוסקי לשמור על יכולתו הטובה. הוא תרם 18 נקודות בממוצע במשחקי הליגה האיטלקית, וסיים עם הקבוצה כסגנית אלופת הליגה. נאומוסקי גם תרם 20.8 נקודות למשחק בגביע האירופי, והוליך את הקבוצה לזכייה ראשונה בתולדות המועדון בתואר אירופאי.
בתום עונה בודדת באיטליה, הציעה פילזן לנאומוסקי, אשר בלעדיו איבדה את האליפות לראשונה זה שלוש שנים, לשוב לשורותיה. הוא עזר לקבוצה לשוב ולזכות באליפות טורקיה, ובגביע הטורקי, ועם תרומה של 19 נקודות בממוצע במשחקים האירופאיים אף לזכות בגביע קוראץ', ולהפוך לקבוצה הטורקית הראשונה שזוכה בתואר אירופאי.
גם בעונה הבאה, עונת 1996/1997, המשיך נאומוסקי לשמור על יכולתו הגבוהה, והוליך את פילזן לאליפות שנייה ברצף ולגביע טורקי נוסף. העונה העוקבת הייתה לעונה הראשונה של נאומוסקי בליגה הטורקית בה הוא לא זכה באליפות. הוא אמנם עזר לפילזן לזכות בגביע שלישי ברציפות, אך הקבוצה הפסידה את תואר האליפות לאולקרספור בשישה משחקים.
עונת 1998/1999 הייתה עונתו האחרונה של נאומוסקי באפס פילזן. בפעם השלישית ברצף לא הצליחה פילזן להעפיל לפיינל פור הסופרוליג, היא הפסידה אליפות נוספת בטורקיה, ואף לא זכתה בגביע הטורקי. בסיום העונה, נפצע נאומוסקי במהלך משחק של נבחרת מקדוניה מול נבחרת ישראל והושבת מפעילות למשך מספר חודשים. למרות שהיה חתום עם פילזן על חוזה לעונה נוספת, שהוערך ביותר ממיליון דולר, שוחרר נאומוסקי מהקבוצה. הוא תבע את הקבוצה, בדרישה שחוזהו יכובד, על אף פיצוי כספי שהוצע לו, וסירב לשחק בקבוצות אחרות במהלך עונת 1999/2000, על מנת שלא לפגוע בסיכויי התביעה.
לקראת עונת 2000/2001 חתם נאומוסקי על חוזה בקבוצת בנטון טרוויזו, אותה הוליך לאליפות אירופה שנים ספורות קודם לכן. הוא קלע במשחק הבכורה שלו 27 נקודות, כולל 7 קליעות בעשרה ניסיונות מעבר לקשת השלוש. למרות הפתיחה הטובה, הפציעה אותה חווה פגעה ביכולותיו האתלטיות של נאומוסקי, ובשילוב המעבר לשעון התקפה של 24 שניות, הוא לא הצליח לשחזר את יכולתו טרם הפציעה. 
לאחר עונה בודדת בטרוויזו עבר נאומוסקי לשחק במדי מונטפסקי סיינה. בסיינה זכה נאומוסקי בגביע ספורטה בעונתו האחרונה טרם אוחד עם גביע קוראץ' והעפיל עם הקבוצה עד לגמר הגביע האיטלקי, בו הפסידה לוירטוס בולוניה בהנהגת מאנו ג'ינובילי. נאומוסקי עצמו שותף ב-20 משחקי ליגה ותרם 9.6 נקודות למשחק בלבד. 
בסיום העונה, לאחר ששקל פרישה ממשחק חתם נאומוסקי בשורותיה של אולימפיה מילאנו. הוא שיחק במדיה במשך עונה וחצי, בטרם חזר לטורקיה וחתם באולקרספור. נאומוסקי עוד הספיק לזכות עם הקבוצה בגביע הטורקי ובגביע הנשיאים בטרם הודיע על פרישתו ממשחק פעיל. ב-2017 הופרש מספר 7 על ידי אנאדולו אפס.
אריסטיד בריאן

ביוגרפיה

בריאן נולד ב-28 במרץ 1862 בנאנט למשפחה בורגנית. הוא למד משפטים ועד מהרה נכנס לזירה הפוליטית, פרסם מאמרים בכתב העת האנרכיסטי לה פפל וערך תקופה מסוימת את לנטם. משם עבר ל"פטיט רפובליק", ולאחר מכן ייסד את "להומניטה" בשיתוף עם ז'ן ז'ורס.
בקונגרס הפועלים של נאנט ב-1894 פעל בריאן למען קידום רעיון האיגודים המקצועיים, ומיקם את עצמו כאחד ממנהיגיה של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. ב-1902, לאחר כמה ניסיונות כושלים, הוא נבחר לנציג מטעם המפלגה לבית התחתון של הפרלמנט. כבר מימיו הראשונים בבית הנבחרים העסיק עצמו בסוגיית הפרדת הדת והמדינה, פעל בוועדה שעסקה בניסוח חוק ההפרדה, והיה למנסחו העיקרי. למרות זאת, לא היה מרוצה מיישום החוק, ונאלץ לקבל על עצמו את תפקיד מחזיק תיק ההדרכה הציבורית והאומנויות בממשלתו הבורגנית של פרדיננד סאריין ב-1906, צעד שהוביל לסילוקו מהמפלגה הסוציאליסטית. בניגוד לז'ורס האמין בריאן כי הסוציאליסטים צריכים לשתף פעולה עם המפלגה הרדיקלית ולא להמתין עד לקבלת כלל רעיונותיהם על ידי הגורמים האחרים במערכת הפוליטית.
בריאן החליף את קלמנסו כראש ממשלה ב-1909, שירת בתפקיד עד 1911, ולאחר מכן שוב לכמה חודשים ב-1913. באוקטובר 1915, בעקבות תבוסתיה של צרפת בתחילת מלחמת העולם הראשונה התמנה בריאן שוב לתפקיד במקומו של רנה ויויאני, והחזיק לראשונה גם בתיק החוץ, במקומו של תיאופיל דקלאס. הוא לא הצליח להחזיק במשרה לאורך זמן, ובמרץ 1917 התפטר כתוצאה מחילוקי הדעות סביב מתקפת ניוול. הוא חזר שוב לתפקיד ראש הממשלה ב-1921, אך לא הצליח להביא להסכם פיצויים עם גרמניה בשל חוסר הגמישות בו נתקל בצד הגרמני, והוחלף על ידי ריימונד פואנקרה הלוחמני יותר. בעקבות משבר הרוהר ב-1925 חזר בריאן למשרד החוץ הצרפתי ונותר בתפקיד עד למותו. הוא עמד מאחורי ההסכם עם הוותיקן שהעניק לממשלה הצרפתית תפקיד במינוי הבישופים הקתולים, וב-1926 זכה בפרס נובל לשלום עם הגרמני גוסטב שטרזמן על חלקם בהסכמי לוקרנו. שנה לאחר מכן נודע שוב בזכות הסכם קלוג בריאן שאותו ניסח עם שר החוץ האמריקני פרנק קלוג.
מחניים (אתר מקראי)

מחניים היא עיר מקראית ששכנה מזרחה לירדן בערך באמצע הדרך בין הכנרת לים המלח. עיר זו מוזכרת בספר יהושע כאחת מבין 48 ערי הלויים אשר זכו בה על פי הגורל שנערך במשכן שילה.

במקרא

הלויים זכו בעיר זו מאת נחלתם של שבט גד: "וּמִמַּטֵּה גָד אֶת עִיר מִקְלַט הָרֹצֵחַ אֶת רָמֹת בַּגִּלְעָד וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ וְאֶת מַחֲנַיִם וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ". (ספר יהושע, פרק כ"א, פסוק ל"ו)
יעקב הוא זה שהעניק לעיר את שמה: "וַיֹּאמֶר יַעֲקֹב כַּאֲשֶׁר רָאָם מַחֲנֵה אֱלֹהִים זֶה וַיִּקְרָא שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא מַחֲנָיִם"
עיר זו שימשה עיר מלוכה של איש בשת, בנו של שאול. כמו כן שמשה עיר זו כאכסניה לדוד בברחו מפני אבשלום בנו. בעת יציאת העם ללחום באבשלום עמד דוד בשער העיר עד בשורת הניצחון מפי אחימעץ בן צדוק הכהן (ספר שמואל ב', פרק י"ז, פסוק כ"ד).
קיבוץ מחניים נקרא על שם עיר זו.
יצחק ירוחם דיסקין

הרב יצחק ירוחם דיסקין (כ"ב בשבט תקצ"ט; 6 בפברואר 1839 – כ"ט בשבט תרפ"ה; 23 בפברואר 1925) היה מחשובי הרבנים האשכנזיים של היישוב הישן בירושלים בין השנים 1908–1925.

תולדותיו

נולד בלומז'ה, בן יחיד לרב יהושע לייב דיסקין המפורסם בכינוי המהרי"ל דיסקין, ולהינדה רחל לבית ברוידא. בשנת תרט"ו (1855) התייתם מאמו. למד אצל אביו, ולמרות גדלותו בתורה לא רצה להתפרנס מן הרבנות. נשא לאשה את בת הנגיד זכריה זלקינד. לאחר פטירת אשתו נשא, בשנת תרס"ד (1904), את ינטה בת דוד פישהוף, והשניים התיישבו בעיר אומן.  
אחרי פטירת אביו, בשנת תרנ"ח (1897), ביקשו ממנו ראשי היישוב הישן בירושלים לעלות לארץ ישראל ולעמוד בראש המוסדות שייסד וניהל אביו – בית היתומים דיסקין וישיבת אהל משה. אולם רק כעבור עשור, באלול תרס"ח (1908), עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. לאחר פטירת הרב שמואל סלנט, בשנת תרס"ט (1909), לא נבחר רב רשמי תחתיו, והרב דיסקין נחשב לסמכות הרבנית הבכירה של עדת האשכנזים בירושלים]. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועלתה הצעה למנותו כרבה האשכנזי של ירושלים, אולם המינוי לא צלח עקב התנגדויות. היה בין המתנגדים להקמת הרבנות הראשית, והיה בין מייסדי העדה החרדית.
לאחר שעלה לארץ ישראל, נשא לאשה את מרת הענא רבקה בת ר' משה צבי מנקין. נפטרה בכ"ח שבט תש"ג, וקבורה בהר הזיתים, ועל קברה נחרת "פ"נ הרבנית הענא רבקה א' הגאון רי"י דיסקין, בת ר' משה צבי מנקין ז"ל".
לרב יצחק ירוחם דיסקין נולדו מאשתו הראשונה בן ובת. הבן בנימין דיסקין התגורר בעיר דווינסק, ונפטר בגיל צעיר. הבת הלנה נישאה לרפאל שולמן, שהיה סוחר עשיר בלטביה. על פי הידוע, בני הזוג שולמן ושלושת ילדיהם נספו בשואה.
חולות לוהטים

עלילה

מרקו (עודד תאומי), החבר של דינה (דליה לביא), יוצא עם שלושה חברים ישראלים לחיפוש אחר המגילות הגנוזות, שעל פי השמועות מוסתרות בעיר העתיקה "סיטרה" (היא פטרה) שבירדן. מבין הארבעה, רק לוקאס מצליח לשוב לישראל, בעודו בחיים, אולם פצוע קשה. לפני מותו הוא מספיק לספר לדינה שמרקו נותר בסיטרה ומצא את המגילות הגנוזות.
דינה היא רקדנית יפת מראה והיא מפעילה את קסמיה לגיוס קבוצת צעירים וכסף לחילוצו של מרקו. היא מבטיחה למצטרפים להתחלק בעושר הפוטנציאלי הטמון במכירת המגילות. 
בנוסף לצדיק (אברהם איזנברג), בעל המועדון, שבו דינה מופיעה, מצטרפים עוד שלושה צעירים: דוד (אורי זוהר), רוזן (גרט הופמן) ויואב (מייק בגרסה האמריקאית; עודד קוטלר). לכל אחד בקבוצה אינטרס משלו לצאת למסע המסוכן.
חברי הקבוצה קונים גמלים וחמורים בשוק הבדואי של באר שבע, מתחפשים לבדואים ויוצאים לדרך לגבול ירדן.
לאחר שהחבורה עוברת את הגבול, הם נתקלים בבדואים הפותחים עליהם באש, ממנה מת חמורה של דינה. לאחר תלאות נוספות מצליחים הצעירים להגיע בשלום לסיטרה. שם הם מוצאים את מרקו שמחזיק במגילות, אולם הוא פצוע קשה ומת זמן קצר לאחר מכן.
פסוקים עתיקים באתר מזהירים זרים כי כניסת זרים למתחם הקבר עונשה מוות.
בדרך חזרה צדיק לא רוצה לחלוק באוצר ונמלט עם המגילות, הצידה והמים, אולם עקרב מכיש אותו למוות. הרוחות מפזרות את המגילות לכל עבר.
שאר בני הקבוצה נרדפים על ידי בדואים ובמהלך חילופי אש עמם נהרגים חלקם.
השיר "סוס עץ" בוצע לראשונה על ידי צמד העופרים בסרט והופיע גם בתקליטון שיצא בעקבות הסרט.

מאחורי הקלעים

הסרט היה הקו-פרודוקציה הראשונה בתחום הקולנוע בין ישראל וגרמניה.
הסרט צולם בארץ, אולם הוועדה הבין-משרדית לעידוד הסרט הישראלי סירבה להכיר בו כ"סרט ישראלי" ונמנעה מלתמוך בו תקציבית בטענה שהוא "עלול להזיק למדינת ישראל ולשמה הטוב". הבמאי קיבל אישור מירדן לצלם בפטרה. הצילומים החלו בתחילת נובמבר 1959. הצלם הראשי ומהנדס הקול הגיעו מגרמניה, שאר העובדים היו ישראלים. הסרט נערך ונחתך בגרמניה. הסרט הופץ בארצות הברית בשנת 1960 תחת השם Blazing Sand.
בין השנים 1953 ל-1957, נהרגו 12 מן היוצאים הישראלים לפטרה, בארבעה מסעות שונים. למרות שחלק מן היוצאים היו חיילים, צה"ל התייחס בסלחנות לתופעה. גם השיר "הסלע האדום", שנכתב בשנות ה-50 על המסע לפטרה, נאסר להשמעה החל מיולי 1958.
משום שהסרט דמה לסיפורם של ארבעת הישראלים היחידים שיצאו לפטרה בשנות החמישים וחזרו חיים (מאיר הר ציון, רחל סבוראי, כושי רימון וויקטור פרידמן), ניסה ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, לגרום למועצה לביקורת סרטים ומחזות לאסור על הקרנת הסרט בישראל. לשם כך פנה לשר הפנים דאז, משה חיים שפירא, שהמועצה הייתה כפופה למשרדו. השר טען שראה את הסרט ואין סיבה עניינית לפסלו מהקרנה.
סמל האיטי

סמל האיטי אומץ בשנת 1807. מאז עבר הסמל מספר שינויים. צורתו הנוכחית מקורה בשנת 1986.
הסמל מורכב משישה דגלי האיטי, שלושה מכל צד של עץ דקל. כמו כן מכל צד של הדקל, על פני מדשאה מצויים תותח, תוף, חצוצרה, רובה ועוגן.
מעל הדגל מוצבת מצנפת פריגית המסמלת חירות.
בתחתית הסמל מופיע על קלף מוטו האי בצרפתית: L'Union Fait La Force ("איחוד משמעו כוח").
ירד לואיס דה יר

חייו

לואיס דה יר היה בנם של הברון וראש ממשלת שוודיה לשעבר, לואיס ירד דה יר ושל רעייתו, קרולינה וקטמייסטר. הוא נולד בעיר קריסטיאנסאד שבמחוז סקונה. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת אופסלה, הוא נכנס לעולם הפוליטי. הוא היה חבר הבית העליון של הריקסדאג כנציג נפת קריסטיאנסאד בין השנים 1901 – 1914 ובין השנים 1905 – 1923 הוא שימש כמושל הנפה. בראשית דרכו היה דה יר ליברל מתון, אך בהמשך הוא היה לחבר במפלגת המיעוט בבית העליון. עם הקמתה של המפלגה הליברלית ב-1912 הוא הצטרף אליה. ב-1914 הוא פרש מהמפלגה והיה לחבר פרלמנט עצמאי. בשנים הבאות הוא היה יושב ראש הוועדה שב-1919 העלתה את ההצעה להנהגת יום עבודה בן 8 שעות, מהלך שחיזק את קשריו עם הסוציאל-דמוקרטים.
ב-1920, לאחר הפסד בבחירות, נאלץ ראש הממשלה המכהן, יילמאר ברנטין, להתפטר מתפקידו, אך הוא עצר את תהליך החלפת הממשלה כדי לחסום את האפשרות של ממשלת ימין. המלך גוסטב החמישי התייעץ עם מנהיגי המפלגות על האפשרות של הקמת ממשלה שתהייה מבוססת על תמיכת המפלגות. מנהיגי האגף הימני מחו, אך הסוציאל-דמוקרטים תמכו בממשלת המעבר שמונתה על ידי המלך.
גוסטב החמישי מינה את דה יר לתפקיד ראש הממשלה שנשענה על קואליציה של הליברלים ושל השמרנים המתונים. הממשלה הייתה אמורה לכהן עד לבחירות שהיו אמורות להיערך באוקטובר 1921, הבחירות הראשונות בהן יושמה לראשונה בשוודיה זכות בחירה אוניברסלית.
ממשלתו של דה יר לא זכתה לתמיכת מפלגות השמאל ולא לתמיכת מפלגות הימין. כאשר נפלה בהצבעה הצעתו של שר האוצר, הנריק טם, להעלות את המיסוי על קפה, טם עצמו העמיד את עצמו להצבעת אי-אמון ונאלץ להתפטר מתפקידו. שלושה ימים לאחר מכן הלך דה יר בעקבותיו והתפטר גם הוא. התפטרותו של דה יר באה לאחר ששרי הממשלה האחרים ניסחו מכתב התפטרות משותף, בו הם דרשו מהמלך לבחור בינם לבין ראש הממשלה.

משנתו הפוליטית

בראשית המאה ה-20 היה לואיס דה יר כל מה שפוליטיקאי היה צריך להיות: עשיר, ממשפחת אצולה ופקיד ממשל בכיר. אביו היה זה שיישם את הדמוקרטיה הייצוגית בשוודיה ב-1865 וכעת הוא היה זה שהעביר את העוצמה הפוליטית לידיהן של המפלגות עם קיומן של הבחירות הראשונות בהן יושמה זכות הצבעה אוניברסלית.
דה יר התנגד נחרצות לתוכניות להשאיר את האיחוד השוודי-נורווגי על מכונו בניגוד לרצונו של העם הנורווגי. בשאלת זכויות ההצבעה, הוא דגל בגישתה של המפלגה הליברלית להנהגת בחירות חופשיות. הוא היה תומך נלהב בקיומו של צבא חזק, שלא כמו מנהיג המפלגה הליברלית, קרל סטף.
דה יר היה דמות מתבודדת ומתונה. הן האגף השמאלי והן האגף הימני לא הביעו את תמיכתם בממשלתו. נהפוך הוא, שני האגפים הפוליטיים שאפו להציב את הממשלה כיריבתם בבחירות שנערכו בערוב ימיה של ממשלת דה יר.
מרדקה

מרדקה הוא ארגון  מוסלמי פרו-דמוקרטי  בפיליפינים הדוגל בפעילות פוליטית בלתי אלימה המילה מרדקה שורשה במילה המלאית "מרדקה" אשר פירושה עצמאות, חרות, חופש. הארגון הוא ארגון-גג ל-68 ארגונים פוליטיים וחברתיים של בני המורו המזוהים עם האסלאם.
המרדקה דוגל באסלאם דמוקרטי. ערכי הבסיס שלו הם שוויון וחופש כתשתית לחברה צודקת. כארגונים איסלאמיים נוספים דוברי ומייצגי מרדקה מטיפים לעקרונות האסלאם על פי תפיסתם; התוואחיד, הח'ליפה, החכימייה, הריסאלה, האחוואת, והג'יהאד.
N.S.U פרינץ ספורט

N.S.U פרינץ ספורט היא מכונית ספורטיבית קטנה, 2 דלתות קופה שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית NSU בין השנים 1958–1967.
סך הכול יוצרו 20,831 יחידות.

היסטוריה

"אנ.אס.יו" הייתה חברה גרמנית ליצור אופנועים ומכוניות שנוסדה בשנת 1873. נרכשה על ידי קבוצת פולקסווגן בשנת 1969. פולקסווגן מיזגה את אנ.אס.יו עם "אוטו יוניון" ויצרה את אאודי. בשנת 1955 הייתה אנ.אס.יו יצרנית האופנועים הגדולה בעולם. בשנת 1957 נכנסה לשוק המכוניות.
המרכז הלאומי להוריקנים

המרכז הלאומי להוריקנים של ארצות הברית (באנגלית: National Hurricane Center או NHC) הוקם ב-1965. המשרד הראשי ממוקם באוניברסיטה הבינלאומית של פלורידה (FIU) שבמיאמי. המרכז הוא חטיבה של שרות מזג האוויר הלאומי (באנגלית: National Weather Service או NWS, נקרא בעבר Weather Bureau) האחראית על ניטור וייצור תחזיות על מערכות מזג אויר בחוגים בתחומים בין קו האורך 0 (Prime meridian) לבין קו האורך 140 מערב (140th meridian west) וקו הרוחב 30.
יחידת ה "Tropical Analysis and Forecast Branch (או TAFB)" מוציאה תחזיות ועדכוני מזג אויר ימיים שוטפים. לחטיבה אגף טכנולוגיה בשם "Technology and Science Branch" המבצע אינטגרציה עם טכנולוגיות חיצוניות והטמעתם בארגון. 
יחידת ה "Chief, Aerial Reconnaissance Coordination, All Hurricanes" (או CARCAH) מוציאה מטוסים למחקר ותפעול אל תוך ציקלונים בזמן עונת ההוריקנים האטלנטית (Atlantic Hurricane Season) וכן באירועי מזג אויר קיצוניים כמו סופות שלגים ומערבולות פולאריות קשות.
המחקר מתבצע תחת פרויקט ה "Hurricane Forecast Improvement Project" (או HFIP) ויוזמת "Joint Hurricane Test Bed" (או JHT).
מסגד איסתיקלאל (ג'קרטה)

מסגד אסתקלאל הוא המסגד הלאומי של אינדונזיה. הוא ניצב במרכזה של בירת המדינה ג'קרטה.
זהו המסגד הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה ובו מקום ל-120,000 מתפללים.

הקמת המסגד

לאחר ההכרה ההולנדית בעצמאותה של אינדונזיה בשנת 1949 הועלה הרעיון להקים מסגד לאומי במדינה המוסלמית הגדולה בעולם. מובילי הרעיון היו וחיד האשים (Wahid Hasyim), השר לענייני דתות הראשון של אינדונזיה, ואנואר צ'וקרואמינותו (Anwar Cokroaminoto), שהיה בהמשך ליושב ראש קרן המסגד. הוועדה להקמת המסגד קמה ב-1953, וב-1954 מינתה את נשיא אינדונזיה אחמד סוקרנו ליועץ הטכני הראשי שלה. סוקרנו עמד על דעתו שעל המסגד לקום במרכזה של ג'קרטה, ליד השטח המוכר כיום ככיכר מרדקה, ובשכנות לקתדרלת ג'קרטה, באופן המבטא סובלנות דתית ברוח פילוסופיית הפאנצ'אסילא (Pancasila). כדי לפנות מקום לבניית המסגד ליד הקתדרלה נהרסה מצודת הנסיך פרדריק (Citadel Prins Frederik) ההולנדית שעמדה במקום זה.
בתחרות לתכנון המסגד שנערכה ב-1955 זכתה תוכניתו של האדריכל הנוצרי פרדריק סילאבאן (Frederich Silaban). אבן הפינה למבנה הונחה על ידי סוקרנו ב-24 באוגוסט 1961. הנשיא סוהרטו חנך את המסגד ב-22 בפברואר 1978. המסגד נקרא אסתקלאל (קרי, "עצמאות" בערבית).
מספר רב של נכבדים זרים ביקרו במסגד, ובהם נשיא ארצות הברית ברק אובמה (ב-2010), קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, סגן יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין, הנסיך צ'ארלס מבריטניה, נשיאי אוסטריה, צ'ילה ואיראן וראש ממשלת נורווגיה.

המסגד

המסגד הוא מתחם הכולל מבנה תפילה עיקרי רבוע שמדרום לו משתרעת חצר מרוצפת רחבה מוקפת אכסדרות עמודים מסוגננות. באחת מצלעות החצר קבוע מבנה נוסף המקושר עם המבנה הראשי ובו נמצא השער הראשי של המתחם. בפינה הדרומית של החצר מתנשא המינרט היחיד של המסגד. במפלס הקרקע נמצא מתחם רחצת ההיטהרות (וודוא) וכן מדרסה ומשרדים, ואילו החצר ואולם התפילה נמצאים מפלס אחד מעליו. קירות המבנים מצופים בשיש מקומי.
מידות ומספרים סמליים שונים שולבו במבנה המסגד: על גבי מבנה התפילה העיקרי מתנוססת כיפה בקוטר של 45 מטרים - לציון הכרזת העצמאות של אידונזיה בשנת 1945. היא נתמכת על ידי 12 עמודים עגולים מצופים בפלדת אל-חלד - לציון 12 ברביע אל-אוול, הנחשב על ידי חלק מהסונים ליום הולדתו של הנביא מוחמד. הכיפה במבנה המשני היא בקוטר 8 מטרים, לציון חודש אוגוסט שבו הוכרזה עצמאות המדינה. במבנה העיקרי קיימים חמישה מפלסים (מהם ארבעה מפלסים של גלריות המשקיפות על אולם התפילה), כמספר חמשת עמודי האסלאם. למתחם שבעה שערים בסך הכל, כמספר העולמות בקוסמולוגיה האסלאמית. גובהו של המינרט 96.66 מטרים, מהם 66.66 מטרים המצופים שיש - לציון המספר 6,666, אחת הגרסאות למספר פסוקי הקוראן, ו-30 מטרים של חוד פלדת אל-חלד מעליה.
עיצוב אולם התפילה הוא מינימליסטי. בקיר הקדמי של אולם התפילה קבועים המחראב והמינבר. על הקיר כתובים בערבית שמותיהם של אללה מימין ושל מוחמד משמאל, ובמרכז הפסוק ה-14 של הסורא ה-20 בקוראן.
את המסגד מקיף גן, ובחלקו הדרום-מערבי מצויה בריכה ובה מזרקה. המזרקה פעילה רק במהלך תפילות יום השישי ובחגים דוגמת עיד אל-פיטר ועיד אל-אדחא. הנהר צ'יליוונג (Ciliwung) זורם לאורך צלעו המזרחית של מתחם המסגד.
במסגד משרתים אימאם גדול, סגנו ושבעה אימאמים נוספים.
במהלך הקמת המסגד נשמעו טענות כי תכנונו ועיצובו זרים לתרבות האסלאמית של אינדונזיה ולארכיטקטורה שלה. בתגובה לכך יזם הנשיא סוקרנו הקמת מסגדים נוספים בעיצוב אינדונזי מסורתי.
אליהו אבא שאול

תולדותיו

נולד בירושלים, בן יחיד לרב בן ציון אבא שאול, ראש ישיבת פורת יוסף, ולהדסה מסעודה לבית שרבאני. למד בישיבת קול תורה ובישיבת פוניבז' בבני ברק. נישא לנצחיה, בתו של הרב יהודה מועלם, ראש ישיבת פורת יוסף. 
לאחר נישואיו שימש כר"מ בישיבת פורת יוסף. לאחר מכן מונה לרב שכונת איתרי-אונסדורף בירושלים. במקביל הוא ראש קיבוץ בישיבת יקירי ירושלים. 
בעשור הראשון של המאה ה-21 הקים את ישיבת "אור לציון", על שם אביו הרב בן ציון אבא שאול. הישיבה שוכנת בשכונת גבעת משה ומונה כ-160 בחורים. 
כמו כן עומד בראש מכון "אור לציון" להוצאת ספריו של אביו. 
חבר בוועדת הרבנים של תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס למגזר החרדי.
היזאע אל-מג'אלי

ביוגרפיה

היזאע אל-מג'אלי נולד במחוז כרכ שבירדן בשנת 1917, בן לשבט אל-מג'אלי שהיה מהשבטים הדומיננטיים באזור. עם ראשית אמירותו של עבדאללה בשנת 1928, השבט הכיר בסמכותו והתברג בעמדות מפתח בשלטון הירדני. אל-מג'אלי למד משפטים בדמשק, ולאחר עצמאות ממלכת ירדן החל את דרכו הפוליטית במדינה. בשנת 1953 הוא היה שר המשפטים בממלכה. בנובמבר 1953 הוא הועבר לתפקיד שר הפנים ובאוקטובר 1954 הוא שב למשרד המשפטים. במאי 1955 הוא התפטר מהממשלה, ובעיתונות נטען שההתפטרות נבעה מסכסוך עם ואליד צלאח, שר החוץ. נימוק אחר שניתן להתפטרות היה רצונו של מג'אלי להתמסר להקמת מפלגה פוליטית. בסוף מאי 1955, היה אל-מג'אלי השר היחיד מהממשלה הקודמת שהתמנה לשר בממשלתו החדשה של סעיד אל-מופתי, בה כיהן כשר הפנים.
בעקבות המשבר הפוליטי בסוגיית הצטרפותה של ירדן לברית בגדד הפרו-בריטית בדצמבר 1955, התפטר ראש הממשלה סעיד אל-מפתי וב-15 בדצמבר 1955 מינה המלך חוסיין את אל-מג'אלי, שתמך בהצטרפות לברית, לתפקיד ראש ממשלה. אל-מג'אלי נתפס כפוליטיקאי חזק הנאמן באופן מוחלט לבית המלוכה ההאשמי. למרות הקשיים, הצליח אל-מג'אלי לצרף לממשתו שרים פלשתינאים. השמועות על הצטרפות לברית הציתו מהומות קשות בממלכה בגדה המערבית, בעמאן ובערים נוספות. אל-מג'אלי קרא לעצירת המהומות בידי הלגיון הירדני, ובמהלך דיכוי הפגנות נהרגו לפחות 15 בני אדם. חלק משריו של אל-מג'אלי התפטרו, והוא עצמו התפטר לאחר חמישה ימים בתפקיד, ב-19 בדצמבר 1955. אל-מגאלי האשים גורמים קומוניסטיים וכאלו הקשורים בערב הסעודית בטרפוד ההסכם שהיה מביא יתרונות גדולים לירדן. באמצע 1956 התפטר מהפרלמנט ודרש את פיזורו.
לאחר ההפיכה בעיראק והתפרקות הברית בין עיראק וירדן, בשנת 1958, מונה אל-מג'אלי לשר החצר במקומו של פאוזי אל-מולקי. 
אל-מג'אלי נתמנה בשנית לתפקיד ראש הממשלה לאחר התפטרותו של סמיר א-רפאעי במאי 1959. כהונתו השנייה מסמלת את המעבר הדורי בצמרת הפוליטית בירדן. עד לשלב זה המערכת הפוליטית הירדנית הייתה תחת דומיננטיות של הדור הפלסטיני הישן. אל-מג'אלי, ביחד עם אישים כמו בהג'ת א-תלהוני ווספי א-תל, נתפס כחלוץ של הדור הצעיר של המשפחות העבר-ירדניות הגדולות. פעילות ממשלת אל-מג'אלי הייתה בעיקר בעניין בעיות אופוזיציה מחוץ, וכן התמודדות עם בעיית הישות הפלסיטינית שהציבה מצרים בכינוס הליגה הערבית במרץ 1959.
במרץ 1960 נכשל ניסיון של גורמים המקורבים למפלגת הבעת הירדנית להתנקש בחיים של אל-מג'אלי.
ב-29 באוגוסט 1960 נהרג אל-מג'אלי מפצצה שהוטמנה בשולחן שבמשרד ראש הממשלה. הפיצוץ הרג עוד עשרה אנשים ופצע עשרות נוספים, ביניהם בכירים נוספים בממשל. את הפצצה הניחו סוכנים של האופוזיציה הירדנית שהגיעו מסוריה. באותה תקופה סוריה, שהייתה מאוחדת עם מצרים תחת קע"ם, הייתה המעוז של הפעילות החתרנית כנגד הממסד הירדני. באפריל 1957 נעשה ניסיון הפיכה נגד המלך חוסיין ("קשר זרקא") בידי ראש הלגיון הערבי עלי אבו נואר ושר החוץ עבדאללה רימאוי. לאחר כישלון הקשר, שניהם ברחו לדמשק והובילו משם את האופוזיציה נגד המלך. רצח אל-מג'אלי הוא מההישגים הבולטים שלהם.

חיים אישיים

להיזאע אל-מג'אלי נולדו חמישה ילדים, רובם השתלבו בממשל הירדני בעמדות דיפלומטיות ומנהלתיות בעלות חשיבות. בנו אימן הזאע אל-מג'אלי היה ראש הטקס המלכותי, סגן ראש ממשלת ירדן ומשמש כיום כחבר בפרלמנט של ירדן. בן נוסף, חוסיין אל-מג'אלי, שימש בעבר כראש המשמר המלכותי של המלך חוסיין וכיום כשר בממשלתו של עבדאללה אנסור. גיסו היה ראש הלגיון הירדני חאבס אל-מג'אלי.