המטבח התאילנדי

המטבח התאילנדי ידוע בעיקר בשל שילובי הטעמים שבתבשיליו: חריף, חמוץ, מתוק, מלוח ולעיתים גם מר. למרות שבדרך כלל מחשיבים את המטבח התאילנדי כמטבח הומוגני, קיימים גוונים בכל אחד מארבעת האזורים העיקריים בתאילנד: הצפוני, הצפון-מזרחי, מרכז תאילנד ודרומה. סוגי הקארי המוגשים בדרום תאילנד נוטים לכלול חלב קוקוס וכורכום טרי, בעוד שבמטבח הצפון-מזרחי נוטים להוסיף מיץ של ליים.
המטבח התאילנדי מושפע מתבשילים מוקפצים אשר מקורם במטבח הסיני ומתבשילי הקארי של המטבח ההודי, אך נותרים ייחודיים. כמו המטבח הווייטנאמי, המטבח התאילנדי ידוע בשימושו בעשבי תיבול ותבלינים טריים וברוטב דגים.

אורז

האורז הוא מרכיב חשוב במטבח התאילנדי, כמו במטבחי אסיה האחרים. מקורו של אורז היסמין בתאילנד והוא צומח בשפע במישורים המרכזיים של המדינה. מקור השם בעובדה שכמו פרח היסמין, גם אורז היסמין נחשב ליקר ערך וריחני (אך ריחו אינו מזכיר את ריח פריחת היסמין). בדרך כלל, האורז המבושל מלווה במיני קארי ריחניים, בתבשילים מוקפצים, שבהם משולבות כמויות גדולות יחסית של פלפל צ'ילי, מיץ ליים, ועשב לימון (למונגראס, Cymbopogon). קיימת גם אפשרות לשילוב בין הקארי לאורז, בתבשילים הנקראים ק'או ראד גאנג (ข้าวราดแกง) - ארוחה מהירה יחסית. דרך אחרת לבישול האורז היא הפיכתו ל"אורז דביק" (ข้าวเหนียว), ק'או נאוו, בעזרת העמילנים שמפריש האורז. בצפון תאילנד ובלאוס אורז דביק הוא מנה יומיומית.

אטריות

אטריות מוגשות בתאילנד כמנה אחת, כמו למשל המנה המוקפצת פאד תאי (ผัดไทย) או במרקי אטריות. מאכלים רבים מן המטבח הסיני אומצו על ידי התאילנדים, כמו למשל מרק חמוץ-חריף של אטריות.

משחת צ'ילי

נאם פּריק (น้ำพริก) הוא משחת צ'ילי חריפה אשר מקורה בתאילנד. לכל אזור יש את הגרסה שלו לנאם פריק. את המשחה מכינים באמצעות מחיצת פלפלי צ'ילי עם שום ומשחת חסילונים, תוך שימוש בעלי ומכתש. את הנאם פריק מגישים עם ירקות (מלפפונים, כרוב ושעועית - מאודים או טריים). את הירקות מטבילים במשחה ואוכלים עם אורז. בשילוב בין התרבות התאילנדית והמערבית, יש הנוהגים בתאילנד לאכול נאם פריק על פרוסת לחם.

תבלינים נוספים

כמעט כל המאכלים התאילנדים מכילים נאם-פּלא (น้ำปลา), רוטב דגים בעל טעם מלוח וריח חזקים במיוחד. רוטב זה מהווה את התחליף העיקרי למלח בישול בבישול התאילנדי. בנוסף, נעשה שימוש נרחב במשחת חסילונים - תערובת של חסילונים טחונים ומלח.
בנוסף, קיימים תבלינים שנדיר למצוא במערב, כמו עלי ליים קפיר (ใบมะกรูด), אשר מופיעים כמעט בכל מרק תאילנדי (למשל במרק החריף-חמוץ טום יאם). בדרך כלל מערבבים אותם עם שום, גלנגל, עשב לימון, כורכום וקראצ'אי - להכנת רוטבי קארי. בריחן התאילנדי נעשה שימוש להכנת קארי ירוק.
מרכיבים נוספים כוללים את החציל התאילנדי, תמרינדי, סוכרים מדקלים ומקוקוס, מיץ ליים וחלב קוקוס. מרכיב חשוב אחר הוא הפאהק צ'הה (כוסברה ושורש כוסברה), משחות ואבקות קארי, רוטב סויה כהה, חסילון מיובש, פונג פה-לו (אבקת חמשת התבלינים), שעועית ארוכה, רוטב צדפות, קמח טפיוקה ואבקת צ'ילי טחונה.

הגשה

במקום מנה עיקרית עם תוספות, כפי שנהוג במטבחי המערב, במטבח התאילנדי קיימת בדרך-כלל מנה אחת או אורז (ק'או) (תאית :ข้าว), המוגש עם תוספות רבות במקביל. את המנות מגישים בדרך כלל עם מבחר רטבים ותבלינים: פלפלי צ'ילי מיובשים, צ'ילי פרוס ומוחמץ בחומץ אורז, ונאם פריק.
אוכל תאילנדי נצרך בדרך כלל עם מזלג וכף. כמעט ולא נעשה שימוש במקלות אכילה, אלא לאכילת מרקי אטריות. המזלג מוחזק ביד שמאל ומשמש לדחיפת אוכל לכף. באזורים כפריים יותר, כמו למשל באזורים ההרריים בצפון וצפון-מזרח המדינה, אוכלים אורז דביק עם יד ימין (תוך טבילתו ברטבים או תוספות). מוסלמים בתאילנד אוכלים בדרך-כלל רק עם יד ימין.

פופולריות בישראל ובמערב

אוכל תאילנדי פופולרי במדינות רבות במערב ואף בישראל. עיקר תקופת החדירה של המטבח התאילנדי בישראל החל משנות ה-90, בשל חשיפתם של תרמילאים למטבח התאילנדי מחד; וההגירה של עובדים זרים מתאילנד מאידך. בישראל (ובקהילות יהודיות גדולות ברחבי העולם) פותחו גרסאות כשרות למטבח התאילנדי, אשר במקורו מרבה לעשות שימוש בפירות ים ובבשר חזיר.