google/wiki40b huggingface dataset:
התערוכה הגדולה

התערוכה הגדולה של עבודות התעשייה של כל היבשות (באנגלית: Great Exhibition of the Works of Industry of all Continents), או בקיצור: התערוכה הגדולה (The Great Exhibition), הייתה תערוכה בינלאומית (יריד עולמי) שנערכה בהייד פארק שבלונדון בירת הממלכה המאוחדת בין ה-1 במאי ל-15 באוקטובר 1851.
היה זה היריד הראשון מתוך סדרה של ירידים עולמים שהיו פופולריים במהלך המאה ה-19.
התערוכה אורגנה על ידי הנרי קול והנסיך אלברט מסקסה-קובורג וגוטה, בעלה של המלכה ויקטוריה.

היסטוריה

התערוכה אורגנה על ידי הנסיך אלברט, הנרי קול, פרנסיס הנרי, ג'ורג' ואליס סר צ'ארלס דילק וחברים נוספים של החברה המלכותית לאמנויות במטרה להציג לאומה הבריטית את ההתפתחויות בתחום הטכנולוגיה והעיצוב. ישנה סברה לפיה התערוכה נערכה בתגובה לתערוכת התעשייה של צרפת שנערכה בשנת 1844. מטרה נוספת להקמת התערוכה הייתה להפגין את עוצמתה התעשייתית והמסחרית של אנגליה ברחבי העולם, ואף שהתערוכה הציגה פיתוחים מכל רחבי העולם, התערוכה נערכה כך שבריטניה תציג את עליונותה.
הנסיך אלברט לחץ על ממשלת בריטניה לאפשר את התערוכה במטרה שזו תממן את עצמה. בעקבות לחצו הקימה הממשלה את הוועדה המלכותית של תערוכת 1851 על מנת לסייע בהקמת התערוכה. 
לצורך התערוכה הוקם מבנה ייחודי, שנקרא ארמון הבדולח על ידי האדריכל ג'וזף פקסטון בסיוע המהנדס צ'ארלס פוקס. המבנה דמוי החממה נבנה ברזל יצוק וזכוכית, ורכיביו נבנו כולם בברמינגהאם ובסמת'וויק. אורכו של מבנה התערוכה היה 563 מטרים ורוחבו 138 מטרים. המבנה עצמו, שנבנה בתקופה של תשעה חודשים בלבד, היה הישג טכנולוגי והפך לסמל של התערוכה. בתוך המבנה נשתלו עצים חיים וזאת על מנת ליפותו מחד, ולהדגיש את עוצמת האדם על הטבע מאידך.
כשישה מיליון מבקרים צפו בתערוכה. מספר זה שקול לשליש מתושבי בריטניה באותה עת. המלכה ויקטוריה ובני משפחתה ביקרו שלוש פעמים בתערוכה. התערוכה גרפה רווח של כ-186,000 ליש"ט (סכום השווה ל-15 מיליון ליש"ט בשנת 2010). ברווחים אלה נעשה שימוש על מנת לייסד את מוזיאון ויקטוריה ואלברט, מוזיאון המדע והמוזיאון להיסטוריה של הטבע, אשר נבנו כולם דרומית לשטחי התערוכה. סכומים נוספים מהרווחים חולקו כמלגות לצורך מחקר תעשייתי ומדעי.

מוצגי התערוכה

מוצגי התערוכה הגיעו מכל רחבי בריטניה ומכל מושבותיה: אוסטרליה, הודו, ניו זילנד וכן מארצות נוספות ובהן ארצות הברית, דנמרק, צרפת ושווייץ. מספר המוצגים הכולל הגיע לכ-13,000, והם כללו כלי מטבח ומכונות תעשייתיות שונות.
אלפרד צ'ארלס הובס הציג בתערוכה את כשליהם של מנעולים שונים. פרדריק בייקוול הציג את האב טיפוס של מכשיר הפקסימיליה המודרני. מתיו בריידי הציג את הדגרוטיפים שלו. ויליאם צ'יימבלין הבן מסאסקס הציג את אב הטיפוס של מכונת ההצבעה המודרנית. 
כמו כן הוצג בתערוכה יהלום הקוהינור (היהלום הגדול בעולם באותה עת).

דמי הכניסה לתערוכה

דמי הכניסה לתערוכה השתנו בהתאם לתאריכי הכניסה לתערוכה. בעת פתיחת התערוכה דמי הכניסה עמדו על 3 גינאות לגבר (כ-£264.95 נכון ל-2010) וכ-2 גינאות לאישה ליום. בתום מושב הפרלמנט הבריטי, עת שאנשי האצולה עזבו את העיר לונדון ועברו לאחוזותיהם הכפריות, פחתו דמי הכניסה ל-5 שילינגים ליום ובהמשך אף לשילינג אחד ליום (סכום השווה לכ-£4.21 נכון ל-2010). הכרטיסים המוזלים נועדו למעמדות הנמוכים ואיפשרו כניסת פועלים לתערוכה. במהלך התערוכה כולה נמכרו כרטיסים בשווי כולל של 4.5 מיליון ליש"ט (דאז. סכום זה משוערך לסכום של 18,925,342 ליש"ט נכון לשנת 2010).
Grooveshark

היסטוריה

האתר הוקם במרץ 2007 בארצות הברית על ידי שלושה סטודנטים מאוניברסיטת פלורידה.
במקור נקרא האתר "Blue Shark" (כריש כחול). בסופו של דבר, הוחלט להחליף את המילה "כחול" במילה "גרוב" (אנגלית: Groove, שמשמעותו המעורפלת במקצת היא 'תחושת והרגשת הקצב והמוזיקה'). 
בשנת 2010 הכיל האתר למעלה מ-7 מיליון שירים.
במהלך 2010-2011 הוגשו מספר תלונות נגד האתר בהקשר לזכויות יוצרים. כתוצאה מכך, חברת אפל הסירה אפליקציה תואמת באייפון מהחנות שלה, והאתר הוסר מהשוק שמשתמש במערכת ההפעלה אנדרואיד. גם להקת פינק פלויד ניהלה מערכה משפטית נגד האתר - וניצחה.
ב-2015 נסגר האתר. אחד ממייסדי האתר, ג'וש גרינברג, נמצא מת בנסיבות בלתי ברורות בתאריך 19 ביולי 2015.
לואוהו

גאוגרפיה

לואוהו ממוקמת בלבו של האזור הכלכלי המיוחד שנג'ן, וגובלת בצדה הדרומי עם הונג קונג. רובו של התחום הררי. מעבר הגבול עם הונג קונג, ממוקם מעל לנהר סאם צ'אן (נהר שנג'ן), והוא הפעיל ביותר מבין ארבעת מעברי הגבול של שנג'ן. לואוהו היא מרכז מסחרי ופיננסי.

היסטוריה

רובע לואוהו הוקם באוקטובר 1979 והוא הרובע הראשון שהוקם בשנג'ן, לצורך בנייתו הוצרכו ליישר כמה גבעות. תחילה היה רובע אחד עם יאנטיין, אולם מהר מאוד - בנובמבר אותה שנה, הופרד יאנטיין והפך לרובע עצמאי.

תרבות ובידור

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
שפת תכנות דינמית

שפת תכנות דינמית היא שפת תכנות עילית אשר בניגוד לשפה מפורשת כוללת פעולה של הידור, אולם זו נעשית בעיקרה בזמן ריצת התוכנית. בדרך כלל יש לשפה דינמית גם מערכת טיפוסים דינמית, אך אין זה הכרחי. במקרים רבים יש בלבול בין שפות דינמיות לשפות מפורשות. שפות דינמיות רבות מכונות לא פעם "שפת תסריט", מונח שמתייחס להרצה (שורה אחרי שורה) במפרש ולא נכון לדרך ההרצה בשפה דינמית.
השפה הדינמית הראשונה הייתה LISP, אם כי מימושיה הראשונים השתמשו במפרש]. Perl, שנוצרה בשנת 1987 ופייתון (1989) נכתבו מראש כשפות דינמיות. שפות דינמיות נוספות: JavaScript‏, PHP, לואה ו־Ruby.
חוק עידוד תרומות מזון

חוק עידוד תרומות מזון, התשע"ט-2018 נחקק בשנת 2018 וקובע כי מי שתורם מזון לארגוני חלוקת מזון, לא יישא באחריות אזרחית או פלילית לנזק שנגרם עקב תרומת המזון.

רקע היסטורי לחוק עידוד תרומות מזון

לפי סקר שערך המוסד לביטוח לאומי בשנת 2011, עולה כי 18.7% מאוכלוסיית ישראל חיים באי ביטחון תזונתי ומעל ממחציתם ב"אי ביטחון תזונתי ניכר".
בנוסף לכך, כ-25% מהאוכל שמכינים במסעדות, אולמות אירועים, חדרי אוכל, מפעלים, בסיסים צבאיים, רשתות שיווק ובתי מלון – נזרק, כאשר הסיבה העיקרית לכך היא שמוסדות אלו אינם מוכנים לתרום את המזון במקום להשליכו לפח מחשש לתביעות. לפי חוק האחריות למוצרים פגומים, התש"ם–1980, האחריות לפיצויים על נזק גוף שנגרם כתוצאה מפגם במוצר, לרבות מזון, מוטלת על היצרן.
לפיכך, הוצע לקבוע פטור מאחריות פלילית או נזיקית למי שתורם בתום לב מזון [לעמותה שמחלקת מזון. ההגנה תחול גם על תרומת מזון, שלא היה משווק למסחר מטעמים שונים, ובכללם טעמים אסתטיים, כל עוד מדובר במזון שאינו עלול לסכן את בריאות צרכניו.

מטרת החוק

גופים שעוסקים בתחום המזון, כגון: מסעדות, אולמות אירועים, חדרי אוכל במפעלים, רשתות שיווק ובתי מלון נמנעים מלתרום עודפי מזון שנשארים ברשותם ומעדיפים להשליכם לפח האשפה מחשש שתוטל עליהם אחריות אזרחית או פלילית בשל נזק שייגרם מהמזון שנתרם.
מכך נובעת מטרת החוק 'לעידוד הצלת עודפי מזון' שהיא הגנה על תורמי מזון ועמותות מזון, העומדים בסטנדרטים של בטיחות מזון, מפני תביעה פלילית ואזרחית על תרומותיהם.

עיקרי החוק

החוק קובע כי מי שתורם מזון לארגוני חלוקת מזון, וכן ארגונים לחלוקת מזון המובילים, מחלקים או מחזיקים תרומות מזון, לא יישאו באחריות אזרחית או פלילית לנזק שנגרם עקב תרומת המזון וכמובן, רק אם התורמים פעלו בהתאם להוראות כל דין החלות עליהם ולא התרשלו.
קביעה נוספת בחוק עוסקת בנושא הבעת הוקרה לעסקים העומדים בדרישות החוק. כלומר, לפי החוק, שר הבריאות יעניק אחת לשנה אותות הוקרה לעסקים העומדים בדרישות החוק והוכיחו כי הם תורמים מזון לארגונים לחלוקת מזון על פי קריטריונים מסוימים שנקבעו. רשימת העסקים שהוענקו להם אותות הוקרה תפורסם באתר האינטרנט של משרד הבריאות.

דעות לגבי החוק

עם אישור וקביעת החוק התעוררו דעות רבות בקשר לחוק.
ח"כ יחיאל (חיליק) בר, שיזם את החוק כבר בכנסת ה-19 ביחד עם ח״כ אורלי לוי-אבקסיס ושולי מועלם-רפאלי ובכנסת העשרים יזם אותו יחד עם ח״כ אורי מקלב. אמר במליאה שהחוק החברתי החשוב הזה הוא מהפכה של ממש ושאחרי שנים של עבודה, החוק מסדיר סוף סוף את תחום הצלת ותרומת המזון בישראל, ומסיר את עננת התביעה המרחפת מעל תורמי המזון.
גם גידי כרוך, מנכ"ל ארגון "לקט ישראל" ציין כי מדובר בהישג עצום לחברה הישראלית. חקיקה זו תאפשר לתורמים בתום לב לתרום עודפי מזון לא חשש, ותביא להגדלה משמעותית של היצע המזון המועבר לאוכלוסיות הסובלות מאי ביטחון תזונתי. בעקבות פעילויותיהם בלקט ישראל מצאו כי העברת הצעת החוק תשלש את כמות תרומת הארוחות המוצלות מספקים שונים, שעד כה נמנעו מתרומה משום שחששו כאמור מתביעות.
יו"ר ועדת העבודה והרווחה ח"כ אלי אלאלוף אמר שהחוק הזה הוא לא רק לעניים, אלא גם לאוכלוסייה שלא מצליחה למלא את צרכיה, והמערכת הממשלתית לא מצליחה להגיע אליהם.
ג'ון סטריינג' ספנסר-צ'רצ'יל

ילדותו ונעוריו

ג'ון סטריינג' ספנסר צ'רצ'יל (שנודע גם בשם ג'ק צ'רצ'יל) נולד בעיר דבלין שבאירלנד בשנת 1880. אביו הלורד רנדולף צ'רצ'יל היה איש אצולה, בנו של הדוכס השביעי ממרלבורו, ואמו ג'ני לבית ג'רום הייתה בתו של מיליונר אמריקאי.
כל ימי חייו התהלכו שמועות שלא אומתו כי ג'ון צ'רצ'יל אינו בנו הביולוגי של הלורד רנדולף צ'רצ'יל, אלא נולד לאמו מחוץ לנישואים כבנו של אחד ממאהביה.
ג'ון צ'רצ'יל היה צעיר ב-6 שנים מאחיו המפורסם וינסטון צ'רצ'יל. מלבד שניהם לא נולדו להוריהם ילדים נוספים. ג'ון היה קרוב מאוד לאחיו הגדול וינסטון שהשגיח עליו כאב.
כאחיו לפניו, גם ג'ון צ'רצ'יל התחנך בבית הספר הארו (Harrow), בית ספר של בני המעמד הגבוה.

איש צבא

בצעירותו בחר ג'ון צ'רצ'יל בקריירה של איש צבא. ובמרוצת השנים הגיע לדרגת רב-סרן. ג'ון צ'רצ'יל לחם במלחמת הבורים השנייה  בשנים 1899–1900. במלחמה זו זכה לציונים לשבח וגם נפצע בה.
בהלחמו במלחמת העולם הראשונה, בין היתר בקרב גליפולי ובחזית צרפת, זכה ג'ון צ'רצ'יל שוב לציונים לשבח. הוא שירת כקצין מטה במפקדותיהם של קצינים בכירים, גנרל ושני מרשלים. על חלקו במערכה בצרפת זכה מידי הצרפתים בשני אותות הצטיינות, "צלב המלחמה" ו"אות לגיון הכבוד". כן זכה לאות ההצטיינות הבריטי "אות השירות המצוין" (DSO).

בחיים האזרחיים

לאחר תום מלחמת העולם הראשונה לא המשיך ג'ון צ'רצ'יל בחיי הצבא ופנה לחיים האזרחיים כברוקר בבורסה. בשנת 1929 נלווה ג'ון צ'רצ'יל  לאחיו וינסטון צרצ'יל במסע הרצאות שנתן האח בארצות הברית. בשנים שלאחר מכן המשיך ג'ון צ'רצ'יל בחייו הפרטיים, ללא כל פעילות ציבורית או צבאית. וינסטון צ'רצ'יל שמר על קשר קרוב עם אחיו הצעיר עד לפטירת האח 16 שנים לפני פטירתו של וינסטון צ'רצ'יל.
דני קורן (שופט כדורגל)

דני קורן (קורנסקו) (נולד ב-10 בפברואר 1957) הוא שופט כדורגל ישראלי לשעבר המכהן כיושב ראש הוועדה המקצועית באיגוד השופטים.

קריירת שיפוט

קורן הצטרף לאיגוד השופטים ב-1979 לאחר שסיים קורס שופטים והתקדם בליגות השונות עד שב-1988 שובץ לראשונה כשופט מן המניין בליגה הלאומית, הליגה הבכירה ושימש לסירוגין שופט ראשי וקוון. קורן עמד מספר פעמים במוקד אירועים חריגים: במשחק שנערך בעונת 1993/1994 באצטדיון קריית אליעזר בין מכבי חיפה למכבי תל אביב ובו שימש קוון הושלך לעברו מאחד היציעים תפוז שפגע בצווארו. מספר שנים לאחר מכן עמד במרכזה של מחלוקת במשחק האליפות בין הפועל חיפה למכבי תל אביב כשהקהל המקומי פרץ למגרש כדי להתחיל בחגיגות האליפות אך קורן התעקש להמשיך את המשחק ולסיימו במועד החוקי אף על פי שהמגרש היה תחום באוהדים.
בשנת 1996 קיבל תג שיפוט בינלאומי ושנתיים לאחר מכן עלה לדרג B באופ"א. עד סוף הקריירה שפט שלל משחקים במסגרות שונות כשהבולטות שבהן מוקדמות המונדיאל, מוקדמות ליגת האלופות, רבע גמר גביע המחזיקות ושמינית גמר גביע אופ"א.
בשנותיו האחרונות כשופט פעיל נחשב קורן לבכיר שופטי הכדורגל בישראל ולכן מונה לשפוט משחקים רגישים בעלי פוטנציאל נפיץ ומשחקים מכריעים בשתי הליגות הבכירות. כמו כן, שפט מספר משחקי גמר גביע המדינה; משחק הגמר בעונת 2003/2004 בין בני סכנין להפועל חיפה היה משחקו האחרון בקריירת השיפוט ולפני שריקת הפתיחה נערך לכבודו טקס פרידה.
במהלך הקריירה נמנע קורן מלשפוט את מכבי פתח תקווה בשל העובדה כי הוא מתגורר בעיר פתח תקווה ובשל אהדתו לקבוצה.

לאחר הפרישה

לאחר פרישתו ב-2004 מונה תחילה למשבץ שופטים בליגות הנמוכות ובהמשך ליושב ראש הוועדה המקצועית באיגוד השופטים האחראי על שיבוץ שופטים בליגות הבכירות, קביעת הקריטריון לשיבוץ שופטים לפי אופיו של המשחק ומסלול הפיתוח של השופטים הבכירים. במסגרת תפקידו הוא משמש גם כמבקר שופטים.
לוקיב

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1537, תחת השם מצ'יוב, ובשנת 1577 הוענקו לו זכויות עיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי היישוב

בין רבני העיר היו: רבי מנחם מאניש מרגליות, בנו של רבי חיים מרדכי מרגליות מחבר הספר "שערי תשובה" וחתנו של רבי יעקב אריה שפירא הרבי מקובלה; ובנו רבי אפרים מרגליות, חתנו של רבי אברהם מטריסק. משנת תרנ"ג עד תרצ"ז כיהן רבי שלום שכנא צ'רניאק מחבר הספרים "חיים וברכה" ו"משמרת שלום". לאחר פטירתו כיהנו בנו רבי יוסף צ'רניאק וחתנו ר' יוסף לשצבר. שניהם נספו בשואה. מרבית יהודי העיר השתייכו לתנועת החסידות בעיקר מחצרות טריסק, סטולין, נישכיז וסטפין.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-24 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ביהודיה. בהמשך, נרצחו כ-150 צעירים יהודים מהעיירה, ובסוף השנה נרצחה קבוצת נשים יהודיות בעיירה. בד בבד רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. בתחילת קיץ 1942 רצחו הגרמנים כ-200 גברים יהודים נוספים מהגטו.
בספטמבר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו הנותרים, בעיקר נשים, קשישים וילדים, בבורות ירי.
להקת אולטראס

ביוגרפיה

אולטראס מונה שני חברים: ששי צור (הסולן, היוצר והמפיק המוזיקלי) ודדי מישאלי (תופים ותכנותים).
ההרכב משלב מוזיקת סינת'פופ עכשווית יחד עם טקסטים ולחנים מלודיים. הלהקה זוכה לפופולריות בסצנה האלקטרונית המקומית וידועה בהופעותיה החיות האנרגטיות. בפברואר 2007 חיממה אולטראס את להקת הענק הגרמנית In Strict Confidence  בהופעתה בתל אביב.
אלבום הבכורה "לא מריר אבל משועמם" יצא לחנויות בשנת 2008. לסינגל הראשון מתוכו "יום הולדת לסופרמן" צולם קליפ מושקע בבימוי אדם דויטש. אף על פי ששירי הדיסק לא חדרו לפלייליסטים של תחנות הרדיו הגדלות, הם הצליחו לעורר דיון על מקומו של הסינתפופ (ושל המוזיקה האלקטרונית בכלל) בשוק המוזיקה הישראלי של היום.
הלהקה זכתה בהישג יוצא דופן במרץ 2008 בכך שחתמה בחברת התקליטים האוסטרלית Base Records, על הפצה דיגיטלית של אלבום הבכורה.
אלבומם השני של אולטראס "עבדים ואדונים" יצא בנובמבר 2011. הוא משלב הפקה אלקטרונית עדכנית עם קריצה לענקי הסינתפופ של שנות השמונים כדוגמת דפש מוד.
מאז 2013, הלהקה לא פעילה יותר והופעותיה נפסקו מסיבות לא ידועות.
סויוז MS-10

התקלה

טיסת סויוז MS-10 ביצעה ביטול שיגור בערך בגובה של כ־50 ק"מ, כמחצית הדרך אל קו קרמן ועל כן ביצעה טיסה תת־מסלולית. מטלמטריית המסלול נראה כי הגובה המרבי של הטיסה לא עבר את ה־100 ק"מ, ועל כן לא נחשב כי הצוות הגיע לחלל.
מבדיקה ראשונית, התברר כי הייתה תקלה במאיצים של המשגר. במשגר, ארבעה מאיצים הקשורים לליבה המרכזית של המשגר. לרוב, תקלה במאיץ יכולה להיגרם מתדלוק שגוי, תקלה מכנית, תקלת מחשב ועוד. במקרה של זיהוי תקלה במאיץ, המשימה מבוטלת, כדי לא לסכן את האסטרונאוטים. במקרה כזה, החללית עצמה, הנושאת את האסטרונאוטים והמטען, מופרדת מהמשגר ונפתחים מצנחי החללית ובכך מתאפשרת חזרתה לכדור הארץ וכך אכן קרה לחללית.
זו הייתה התקלה הראשונה במהלך שיגור של חלליות הסויוז מאז 1973.
סלטיק פארק

היסטוריה

סלטיק עברה מאצטדיון סלטיק פארק המקורי לנוכחי בשנת 1892. היציע המרכזי עוצב על ידי האדריכל ארצ'יבלד לייטץ' שעיצב אצטדיונים גם עבור גלאזגו ריינג'רס, הארטס, סנדרלנד ואברטון. האצטדיון עבר מספר רב של שיפוצים; ב-1988, שנת המאה של סלטיק, נוסף חיפוי הלבנים האדום בצד החיצוני של היציע המרכזי ובאמצע שנות ה-90 נערכו שדרוגים נוספים להתאמת האצטדיון לדו"ח טיילור. כיום היציעים מקיפים לחלוטין את המגרש והאצטדיון מורכב מיציע דו-שכבתי הנמשך לאורך 3/4 מהמגרש ויציע מרכזי דו-שכבתי הכולל גם את מוזיאון הקבוצה. 2 מסכים גדולים מותקנים בפנים האצטדיון לשידור מהלכים בולטים ושידורים חוזרים. ב-2004 הכריזה סלטיק על שיפורים נוספים שהם חלק מתוכנית השיפוץ הכוללת במטרה להשיג דירוג אצטדיון 5 כוכבים של אופ"א.
מוליגטוני

מוליגטוני (באנגלית: Mulligatawny) הוא מרק בסגנון הודי שפותח במטבח האנגלי בהתבסס על מתכון הודי, והפך לאחת המנות הפופולריות ביותר במטבח זה.
במקור שמו של המרק בטמילית: "מילאגו" - மிளகு משמעו פלפל חריף ו"תאני" தண்ணீர் משמעו מים, היינו "מי פלפל חריף". במערב נשמר השם אך התוכן השתנה - מרק זה שונה מהמרק הטמילי המקורי, ודומה יותר למרק טמילי בשם ראסאם (ரசம்) הסמיך יותר ומבוסס על תמרהינדי ועגבניות.
המתכון האנגלי של המרק הופיע לראשונה בספר הבישול האנגלי "Modern Cookery for Private Families" משנת 1845.
המרק האנגלי מורכב כולל עדשים וציר בקר או עוף, ומקבל את צבעו הצהוב בשל השימוש בכורכום (המתכון ההודי המקורי היה של מרק צמחוני שכלל עדשים ותבלינים בלבד). כמו כן למרק מוסיפים שמנת (בגרסאות המוקדמות היה מדובר ככל הנראה בחלב קוקוס) והוא מוגש עם אורז.
פליקס שנער

ביוגרפיה

נולד בשם פליכס שנייבלג (Felix Schneebalg) בשנת 1905 לג'ני לבית שיפמן ולהיינריך חיים שנייבלג בשטוטגרט, גרמניה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת היידלברג ואוניברסיטת גתה בפרנקפורט ונהיה לדוקטור. אף כי למד משפטים, הוא לא עסק מעולם בעריכת דין.
לאחר לימודיו עבד כיועץ כלכלי של חברות ענק גרמניות אך בשל המשבר הכלכלי העולמי ב-1929 פוטר מעבודתו כיועץ והתחיל לעבוד כמנהל נכסים בבית המשפט בברלין אך בעקבות עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933, נשיא בית המשפט הודיע לו שהעם הגרמני אינו יכול לתת את אמונו ביהודי ולכן פוטר.
בשנת 1934 עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל. הוא הקים משרד לייעוץ כלכלי, לקוחו העיקרי היה עיתון הארץ שאת בעליו, גרשום שוקן הכיר בצעירותו מלימודיו באוניברסיטת היידלברג. בשנת 1937 קודם להיות המנהל האדמיניסטרטיבי של העיתון. עם פרוץ מלחמת העצמאות התנדב להיות המפקח על הדלק שהיה חיוני לניצחון בהמשך הלחימה. צינור הדלק ממוסול נותק ופליקס נסע עם מרדכי נמיר לבוקרשט לשוחח על אספקת דלק לישראל עם שרת החוץ של רומניה, אנה פאוקר. לבסוף לאחר דיונים רבים הסכימה למכור דלק לישראל תמורת דולרים אמריקאיים. בעקבות תחילת הקריירה הממשלתית שלו עיברת פליקס שנייבלג את שמו לאליעזר שנער בהמלצת משה שרת. בין השנים 1949 ל-1951 הועבר שנער להיות יועץ כלכלי בשגרירות ישראל בלונדון והסדיר הסכמים בין המדינות לשם ניתוק סופי בין המנדט הבריטי לארץ ישראל.
לאחר עבודתו בלונדון חזר שנער לישראל ופעל חודשים אחדים במשרד האוצר כמנהל אגף היבוא ללא הקצבת מטבע זר. 
לאחר מכן התבקש לנהל את המחלקה הגרמנית במשרד החוץ. עם תחילת ההדברות בין ישראל לגרמניה בנושא הסכם השילומים, הופקד שנער לשמש כראש המשלחת הישראלית במערב גרמניה. בתפקיד זה השתתף בכל שלבי המשא ומתן. לאחר חתימת ההסכם כיהן כראש משלחת ישראל בעניין ביצוע ההסכם, במעמד של שגריר. המשלחת הישראלית ישבה בעיר קלן שבגרמניה.
לשנער אף היה חלק בלכידת אייכמן. בסוף שנות ה-50 העביר שנער למוסד מידע על אייכמן מידי פריץ באואר, התובע הכללי במדינת הסן. על פי מקורות מוסמכים שנער הוא האישיות הישראלית הראשונה שביקרה את אייכמן במעצרו בישראל.

ראש הממשלה ושרת החוץ החליטו בינואר 1965 על סיום תפקידו של שנער בגרמניה.
בעקבות הפסקת השילומים, בהתאם להסכם, הופסקו התשלומים מצד ממשלת גרמניה המערבית בשנת 1966 פורקה המשלחת הישראלית במאי אותה שנה. באוגוסט 1965 נפתחה רשמית השגרירות הישראלית בקלן.
בשנת 1967 יצא לאור בהוצאת שוקן ספרו של שנער, "בעול כורח ורגשות: יחסי ישראל-גרמניה 1966-1951" הסוקר את תולדות הסכם השילומים בגרמניה ודרכי ביצועו. לספר שני מבואות שנכתבו במיוחד על ידי דוד בן-גוריון וקונראד אדנאואר. הספר יצא מאוחר יותר גם בשפה הגרמנית. שנער נטמן בבית העלמין הדרום לצד רעייתו, אילזה.
גינת שינקין

שם

הגן נקרא באופן רשמי "גן המלאכה" על שמה של שכונת מרכז בעלי מלאכה בה שכנה, אך נקראה בפי התושבים "גינת שינקין"  (על שם מנחם שינקין), השם הרווח עד היום, למרות שנקראת באופן רשמי "גן מרדכי" על שם מרדכי פינגרמן.

היסטוריה

בשנים 1927 -1928 ניטעה במקום חורשה של 190 עצים על שטח של 2.6 דונם, על ידי מחלקת הנטיעות של עיריית תל אביב. על עיצוב החורשה הופקד אברהם קרוון. החורשה תוארה בעיתון הבוקר כ"החורשה המכוערת ביותר בעיר". בשנת 1941 הוחל בעבודות ישור, השבחת הקרקע וסידור רבדים והעבודות נמשכו אל תוך שנת 1943. ביוני 1944 הייתה הגינה סגורה לצורך עבודות שתילה ונטיעה. עם פתיחתה של הגינה היא הייתה למקום פופולרי לאמהות וילדים.
כאשר הפכו רחוב שינקין והרחובות הסמוכים לו למקום מגורים פופולרי בקרב אמנים צעירים ואנשי רוח, התבססה גם הגינה כמקום מפגש קהילתי, וכשטח לעריכת אירועי תרבות ואמנות, הפגנות ומיצגים מחאתיים. במקום נערכו גם מופעי מוזיקה מתוכננים וספונטניים, ירידים לממכר חיות מחמד ואירועים נוספים. ב-4 ביולי 1993 נערך במקום האירוע הראשון לציון יום הגאווה בתל אביב.
ב-1985 שוקמה הגינה ורוצפה בתכנונו של האדריכל חיים כהנוביץ ששב ותכנן אותה מחדש ב-1992. עיצובה הנוכחי זכה גם לביקורת בטענה שבשל צמחייה גבוהה, היא נותקה מהרחוב. 
בשנת 1994 נפתח ליד הגינה המרכז הקהילתי הסמוך "בית תמי", ובתחילת המאה ה-21 נוספו לה מתקני שעשועים לילדים.
הרמוניקת זכוכית

הכלי היום

הנגן ברונו הופמן החל להתעניין בהרמוניקת הזכוכית ואף לנגן על נבל זכוכית (סט כוסות זכוכית) ב-1930. אמן הזכוכית והמוזיקאי גרהארד ב. פינקנביינר (1930-1999) ייצר מחדש את הכלי על פי המודל של פרנקלין ב-1984. הניסויים ליצירת הכלי מחדש ארכו 30 שנה. אב הטיפוס שייצר פינקנביינר הכיל קערות חלקות וקערות ששפתן מוזהבת - שייצגו את הקלידים ה"שחורים" במקלדת פסנתר. חברת פינקנביינר בע"מ, ממולטהם, מאסצ'וסטס מייצרת את הכלי בגירסתו של פרנקלין עד היום.
יצרני הכלים והנגנים הצרפתים ברנאר ופראנסואה בשט המציאו גרסה נוספת של הכלי, המכילה 52 מוטות זכוכית עליהם מנגנים בשיפשוף אצבע רטובה. הכלי שונה באופן מהותי מהרמוניקת זכוכית קלאסית, המבוססת על קערות.
תאונת הרכבת בצריפין

תאונת הרכבת בצריפין, הייתה התנגשות בין רכבת משא לאוטובוס אגד שארעה ב-17 בספטמבר 1939 בסמוך לצריפין, שבעקבותיה עלה האוטובוס באש ונשרף כליל.
בתאונה נספו 29 מנוסעי האוטובוס, והיא תאונת הרכבת הקטלנית ביותר בתולדות הרכבת בארץ ישראל. כמחצית מהקורבנות לא זוהו ונקברו בקבר אחים.

נסיבות התאונה

בתאריך 17 בספטמבר 1939, בסמוך לשעה 12 בצהריים התנגשה רכבת משא שנסעה מלוד לצריפין (אז סרפנד) באוטובוס של חברת אגד מספר 653 שנסע מירושלים לתל אביב וחצה את המסילה לצריפין ממערב לרמלה ובו כ-30 נוסעים. בנקודת החצייה של הכביש והמסילה לא היה מוצב מחסום בטיחות. לאחר ההתנגשות המשיך האוטובוס בנסיעה קצרה, אך אז נדלק מכל הבנזין וכתוצאה מכך עלה כל האוטובוס באש ונשרף על נוסעיו. חלונות האוטובוס היו ממוגנים ברשתות מתכת נגד יידויי אבנים (על רקע התנכלויות לתחבורה היהודית במהלך המרד הערבי הגדול) ומנעו מהנוסעים להחלץ דרכם. 23 מהנוסעים נשרפו למוות בתוך האוטובוס, ועוד שבעה, בהם נהג האוטובוס לאון רודריק, פונו כשהם סובלים מכוויות לבתי החולים בצריפין ובתל אביב. עוד באותו יום נפטרו שניים מהפצועים ולמחרת התאונה נפטרו עוד ארבעה, בהם נהג האוטובוס, ובכך הגיע מספר הנספים באסון ל-29. בשל המצב הקשה של גופות הנספים באוטובוס, חשבו תחילה שמדובר ב-21 גופות. מבין הנספים זוהו השישה שנפטרו בבתי החולים ועוד שמונה בלבד מבין אלו שנהרגו בתוך האוטובוס.

הלוויות הנספים

שלושה מן ההרוגים שנפטרו בבתי החולים הובאו למנוחות בהר הזיתים בירושלים למחרת התאונה. מסע ההלוויה שלהם עבר לאורך רחוב יפו, רחוב הנביאים ושכונת מאה שערים, שם נישאו הספדים.
שאר נוסעי האוטובוס, 25 במספר נקברו בנחלת יצחק באותו היום. עשרה מהם זוהו ונקברו בנפרד ושאר ה-15 נקברו בקבר אחים, כאשר בזמן ההלוויה סברו שמדובר בשרידיהם של 13 הרוגים. בהלוויה נכחו נציגים רשמיים של הרכבת המנדטורית ושל חברת אגד. תנועת האוטובוסים של אגד הושבתה בכל הארץ בזמן ההלוויה.
נהג האוטובוס לאון רודריק הובא למנוחות יום לאחר שאר ההלוויות. מסע ההלוויה יצא מתל אביב לתחנה המרכזית בירושלים וכלל שיירת אוטובוסים של אגד. בתחנה נשאו הספדים ולאחריהם נקבר רודריק בהר הזיתים. גם בזמן הלווייתו הושבתה תנועת האוטובוסים.

זהות הקורבנות

לאחר התאונה נעשתה חקירה בנוגע לזהות הקורבנות שנקברו בקבר האחים. זהותם של חלק מהקורבנות התגלתה עוד ביום ההלוויה באמצעות שרידי בגדים וחפצים אישיים שזוהו על ידי קרובי משפחה. לאחר כשבעה שבועות פורסמה רשימה שמות מלאה של קורבנות האסון שכללה 29 שמות, בהם 12 גברים, 11 נשים ו-6 ילדים.