google/wiki40b huggingface dataset:
ג'וזף דוב

קורות חיים

דוב נולד בסינסינטי, אוהיו. משפחתו עברה לעיר ניו יורק לפני שהיה בן 3. הוריו חשבו כי הישגיו חלשים בבית הספר, ולפיכך העבירו אותו בית הספר "Ethical Culture Fieldston School", בו הוא סיים את לימודיו בשנת 1926.
לאחר מכן פנה דוב ללמוד באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1930 סיים תואר ראשון, בשנת 1931 סיים תואר שני, ובשנת 1932 סיים דוקטורט - כולם במתמטיקה. עבודת הדוקטורט שלו נשאה את השם "Boundary Values of Analytic Functions" ונכתבה בהנחייתו של ג'וזף וולש.
דוב פנה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת פרינסטון, ובשנת 1935 הפך לחבר סגל באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם נותר עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1978. שם גם היה חבר "מרכז אורבנה ללימודים מתקדמים".
בשנה האקדמית 1942-1941 הוזמן על ידי אוסקר וובלן למכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון, על מנת לעבוד על מיקוש ימי עבור הצי. במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1945-1942, הוא עבד בוושינגטון די. סי. ובגואם כיועץ אזרחי לצי ארצות הברית.

עבודתו המתמטית

עבודת הדוקטורט של דוב עסקה בחסמים של פונקציות אנליטיות. הוא פרסם שני מאמרים על בסיס עבודת הדוקטורט שלו, שהופיעו בשנת 1932 ו-1933 בכתב העת "Transactions" של האגודה האמריקאית למתמטיקה. דוב חזר לעסוק בתחום זה רק אחרי שנים רבות, כאשר הוכיח גרסה הסתברותית של חסם פאטו עבור פונקציות הרמוניות.
השפל הגדול בשנת 1929 הקשה על דוב למצוא עבודה. ברנרד קופמן סייע לו למצוא עבודה עם הסטטיסטיקאי הארולד הוטלינג. משרה זו גרמה לדוב לפנות לתורת ההסתברות.
בשנת 1933 אנדריי קולמוגורוב תיאר את היסודות האקסיומטיים של תורת ההסתברות, מה שהפך את התורה מאוסף של רעיונות אינטואיטיביים לתאוריה מתמטית מוצקה. תאוריה זו הוכללה לתורת המידה, ודוב הבין כי ניתן להשתמש ברעיונות של תורת המידה כדי להוכיח תוצאות בתורת ההסתברות.
בפרסומו הראשון של דוב בתורת ההסתברות, הוא הוכיח משפטים הקשורים לחוק המספרים הגדולים, בהתבסס על גרסה הסתברותית של משפט הארגודיות של בירקהוף-חינצ'ין. לאחר מכן הוא השתמש במשפטים אלה כדי להוכיח משפטים של רונלד פישר והוטלינג בנוגע לשיטת נראות מקסימלית לאמידת פרמטר של התפלגות.
לאחר שכתב סדרת עבודות הנוגעות ליסודות תורת ההסתברות ותהליכים מקריים, בכללם מרטינגלים, שרשראות מרקוב ותהליכים סטציונריים, הוא החליט לכתוב ספר המסכם את התאוריה של תהליכים מקריים. ספרו Stochastic Processes פורסם בשנת 1953 והפך לספר משפיע בהתפתחות של תורת ההסתברות המודרנית.
בפרט נודע דוב בגין עבודתו על התאוריה של מרטינגלים ותורת הפוטנציאל ההסתברותית. לאחר פרישתו לגמלאות הוא כתב ספר עב כרס בשם Classical Potential Theory and Its Probabilistic Counterpart. חציו הראשון של הספר עסק בתורת הפוטנציאל הקלאסית, וחציו השני בתורת ההסתברות ובפרט בתאוריה של מרטינגלים. בספרו זה העמיד דוב את התאוריה של מרטינגלים על יסודות של תורת ההסתברות.
האגודה האמריקאית למתמטיקה ייסדה את פרס ג'וזף ל. דוב בשנת 2005, המוענק אחת לשלוש שנים לספר מתמטי יוצא דופן.
דלאל מוגרבי

ביוגרפיה

מוגרבי נולדה וגדלה במחנה הפליטים סברה בלבנון. מקור משפחתו של אביה בעיר יפו ואמה ילידת לבנון. ב-1975 הצטרפה לפת"ח ועבדה במחלקת התקשורת של הארגון. היא השתתפה בלחימה נגד הצבא הסורי ב-1976 ועברה הכשרה צבאית בת שלושה חודשים שבסופה קיבלה דרגת סגן. בהמשך הוצעה לה עבודה באגף הפוליטי של הפת"ח אך היא העדיפה להישאר בתחום הצבאי.
ב-11 במרץ 1978 יצאה מוגרבי בראש חוליית מחבלים מלבנון וחדרה לישראל דרך הים בסירת גומי. הם רצחו את הצלמת גייל רובין והשתלטו על אוטובוס "אגד" שנסע בכביש החוף. לאחר חילופי יריות בין כוחות המשטרה למחבלים, פוצצו המחבלים את האוטובוס על יושביו וירו לעבר נוסעיו שניסו להימלט. במהלך חילופי היריות היא ושמונה מהמחבלים נהרגו, מלבד שניים שנותרו בחיים.
ב-2008 קיוו בלבנון שגופתה של מוגרבי תוחזר במסגרת עסקת חילופי השבויים של אלדד רגב ואודי גולדווסר, אולם לבסוף לא הועברה גופתה יחד עם שאר הגופות, ככל הנראה משום שזרמים תת-קרקעיים סחפו את גופתה מבית העלמין לחללי אויב.

מורשת והנצחה

בקרב הפלסטינים נתפסת מוגרבי מאז פיגוע טרור זה כגיבורה לאומית וכ"שהידה" ודמותה זוכה להערכה רבה ולהזדהות. בטקס פתיחת הועידה השישית של הפת"ח ב-2009 אמר אחמד קריע: "נמצא הגיבור ח'אלד אבו אסבע, גיבור הפעולה של השהידה דלאל מוגרבי! הברכות לו, וברוך הוא בבואו. ולגיבורה השהידה דלאל כל התהילה, כל התהילה, כל התהילה וכל האחיות פה הן אחיותיה של דלאל". הטלוויזיה הפלסטינית מקרינה לכבודה קליפים ודמותה מוצגת בתוכניות הילדים כגיבורה. בתוכנית ששודרה ביום השנה למתקפת הטרור נאמר: "דלאל אל-מוגרבי, השהידה הפלסטינית, הפכה לסמל ולמופת של התנגדות, הקרבה עצמית ובקשת-שהאדה (איסתשהאד)".
אתרים ומוסדות רבים קרויים על שמה, אשר רובם שייכים לרשות הפלסטינית. בין השאר ישנם בתי ספר תיכוניים לבנות בעזה ובחברון שקרויים על שמה, מרכז מחשבים, מחנות קיץ, אליפות כדורגל ואירועים אחרים. 
במרץ 2010 התחוללה סערה סביב כוונת הרשות הפלסטינית לקיים טקס ביום השנה לטבח לציון קריאת כיכר על שמה של מוגרבי ברמאללה. בעקבות הלחץ שהפעילו ישראל וארצות הברית נמנעה הרשות הפלסטינית מקיום הטקס. בתגובה הודיע החמאס כי יקרא כיכר על שמה בעזה. ולמרות ביטול הטקס הרשמי נערך טקס עממי של קריאת הכיכר בעזה. בטקס השתתפו גם תאופיק טיראווי ונציגים נוספים של תנועת הפת"ח.
באוקטובר 2017 הממשלה הבלגית עצרה סיוע כלכלי לבתי ספר ברשות הפלסטינית לאחר שגילתה כי בית ספר בחברון, שנבנה בעזרת כספים בלגיים, נקרא על שמה של המחבלת.
ולריאן קויבישב

ולריאן קויבישב (ברוסית: Валериа́н Влади́мирович Ку́йбышев‏; 6 ביוני [על פי הלוח היוליאני: 25 במאי] 1888, אומסק – 25 בינואר 1935, מוסקבה) היה מהפכן, פוליטיקאי סובייטי וחבר הפוליטביורו (בשנים 1927–1935).

ביוגרפיה

ולריאן קויבישב נולד למשפחת קצין בעיר אומסק בה שירת אביו. בשנת 1889 המשפחה עברה לעיר אחרת בקרבת מקום בעקבות שינוי של מקום שרותו של אב המשפחה. באוגוסט 1898 החל קויבישב ללמוד בבית הספר לקצינים באומסק. כבר בשנת 1900 הוא החל בפעילות מהפכנית והעביר ספרות אסורה. בשנת 1904 הוא התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית באותה שנה אביו נפצע במהלך מלחמת רוסיה-יפן.

פעילות כמהפכן

בשנת 1905 נסע קויבישב לסנקט פטרבורג והחל את לימודיו באקדמיה לרפואה צבאית. במקביל הוא המשיך ואף הגביר את התערבותו בפעילות נגד השלטון. בתחילת 1906 הוא נעצר, נחקר ובעקבות כך סולק מהאקדמיה. לאור סילוקו מהלימודים, קויבישב חזר למשפחתו בסיביר. הוא המשיך בפעילות מהפכנית ובסתיו 1906 נעצר באומסק. לאחר משפט הוא שוחרר ממעצר, אך מושל המקום החליט להגלות אותו ועיירה בקרבת טומסק בה נמצאת משפחתו. קויבישב לא הגיעה לעיירה והחל בפעילות מהפכנית בטומסק תוך מעבר לשהייה לא חוקית.
קויבישב נעצר פעם נוספת בפברואר 1908, נמלט לסנקט פטרבורג וב-11 ביולי 1908 נעצר ונשלח בחזרה למקום מגורי משפחתו.
בסתיו 1909 החל קויבישב ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טומסק. עקב פעילות מהפכנית הוא סולק מלימודיו כבר בתחילת 1910, נעצר והוגלה לכפר נידח. באותו כפר הוא הכיר את יעקב סברדלוב והם הקימו במקום סניף של הבולשביקים. במאי 1912 נמלט קויבישב לטומסק אך נעצר ונשפט. בקיץ 1913 הוא נמלט פעם נוספת ועסק בפעילות מהפכנית במספר ערים. ביולי 1914 קויבישב נעצר שוב ונשלח לסיביר. מהגליה זו הוא שוחרר על ידי מהפכת פברואר.
באביב 1917 קויבישב הגיע לסמרה והועמד בראש הבולשביקים בעיר. לאחר מהפכת אוקטובר הוא הועמד בראש השלטון החדש בעיר.

תקופת השלטון הסובייטי

קויבישב היה ראש השלטון המקומי בסמרה וגם קומיסר של הצבא האדום. הוא מונה לתפקיד פיקודי בחזית הדרומית ולחם נגד הכוחות של אלכסנדר קולצ'ק. לאחר מכן קויבישב היה בראש הכוחות באסיה המרכזית.
לאחר סיום הקרבות קויבישב חזר למוסקבה ומונה לתפקיד בכיר בממשל. הוא היה אחראי ליישום תוכנית גואלרו. בשנים 1923–1926 הוא היה קומיסר עממי האחראי על ניהול ביקורת המדינה. בשנת 1927 קויבישב נבחר להיות חבר בפוליטביורו וכיהן בתפקיד זה עד סוף חייו.
קויבישב נחשב ליועץ כלכלי בכיר של יוסיף סטלין, וניצב לימין סטלין במאבקי השלטון. בתחילת שנות ה-30 הוא מונה לתפקיד הסגן הראשון של ראש הממשלה. תפקיד זה לא אוייש לאחר פטירתו במשך שנים רבות. קויבישב היה תומך בתיעוש מהיר של המדינה והקמת קולחוזים. בהיותו התפקיד בכיר בניהול המשק הוא היה פעיל בעיבוד תוכניות החומש הראשונות. בנובמבר 1934 יזם הקמת וועדה לטיפול במתנגדי השלטון הסובייטי באוזבקיסטן ודאג שלוועדה זו יהיה זכות קבלת החלטות על הוצאה להורג.
קויבישב נפטר מבעיות לב ב-25 בינואר 1935 ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
תוך זמן קצר הוחלט לקרוא על שמו מספר ערים (כולל העיר סמרה), מפעלים ומתקנים נוספים. רוב השמות הוחלפו לאחר התפרקות ברית המועצות. על אף שנפטר מסיבות טבעיות, בספרות הסובייטית של שנות ה-30 וה-40 צוין שהוא נפטר בעקבות פעילות של אויבי המדינה בקרב הרופאים. מעמדו של קויבישב בין סמלי התעמולה הסטליניסטית לא הועיל לאחיו ואשתו הראשונה שהוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
איברהים פרר

חייו

פרר נולד במהלך ריקוד במועדון בסאן לואיס, ליד סנטיאגו דה קובה. אמו נפטרה כאשר היה בן 12, והוא נותר יתום ונאלץ לשיר ברחובות לפרנסתו.
שנה לאחר מכן הצטרף פרר ללהקה לראשונה בחייו. הזה זה צמד שהרכיב עם בן דודו שנקרא "חובנס דל סון" ("נערי הקצב"). הם הופיעו באירועים פרטיים והצליחו להרוויח מספיק כסף כדי להתקיים.

קריירה

במהלך השנים הבאות הופיע פרר עם להקות רבות, ביניהן "קונחונטו סופרסה" ("להקת הפתעה") ו"אורקסטה שפין-שובן". מוביל אורקסטה שופין-שובן גם הלחין את אחד הלהיטים הגדולים ביותר של פרר, "אל פלאטאנאל דה בארטולו" (El Platanal de Bartolo. "מטע הטפשים").
ב-1953 החל פרר להופיע עם הלהקה של פאצ'ו אלונסו בסנטיאגו דה קובה. ב-1959 הלהקה עברה למשכן קבע בהוואנה, ושינתה את שמה ל"לוס בוקוקוס", על שם סוג של תוף שנמצא בשימוש נרחב בסנטיאגו דה קובה. בלהקה של אלונסו פרר ביצע בעיקר סון, וואראצ'ה ומקצבים מהירים אחרים. ואולם הוא השתוקק לשיר בולרו.
ב-1996 השתתף פרר בהופעות הקרקס העולמי של ניק גולד, כאשר הכריזו בקרקס שדרוש זמר בולרו בסגנון ישן. בתחילה השתתף בהקלטת האלבום A toda cuba le gusta עם האפרו-קובן אול סטארס, שהיה מועמד לפרס גראמי. ומיד לאחר מכן הגיעה ההקלטה זוכת הגראמי של רי קודר לאלבום הבואנה ויסטה סושיאל קלאב, שהציג את כשרונו של פרר כזמר בולרו והפך אותו למפורסם מחוץ לקובה.
ב-1998 הקליט פרר אלבום למותג הקובני EGREM בשם Tierra Caliente: Ibrahim Ferrer con Los Bocucos ("אדמה חמה: איברהים פרר והלוס בוקוקוס") שכללה שירה של פרר, עיבוד וחצוצרה של מוביל הלהקה רוברטו קוררה, וליווי של הבוקוקוס. האלבום שייך לסגנון הפיוז'ן של סון-ג'אז עם ביג באנד.
ב-1999 רי קודר הקליט את אלבום הסולו הראשון של פרר. ב-2000 קיבל פרר בגיל 72 את פרס הגראמי הלטיני לאמן החדש הטוב ביותר.
ב-2001 הופיע פרר בשיר "Latin Simone (¿Qué Pasa Contigo?)" ("סימון הלטיני (מה קורה איתך?)") באלבום העצמאי של הלהקה הווירטואלית הגורילז. בעקבות מותו של פרר, ניגנו הגורילז את השיר בהופעה חיה כמחווה בהופעות שלהם ב-2005 וב-2006.
ב-1994 זכה פרר בגראמי, אך הממשל בארצות הברית סירב לאפשר לו להיכנס למדינה כדי לקבל את הפרס. זאת עקב חוקי מתן ויזה מגבילים במיוחד שנכנסו לתוקף לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
פרר הוציא לאור הקלטת סולו שנייה בשם "Buenos hermanos" ("אחים טובים") ב-2003, והמשיך לסבב באירופה עד 2005. פרר גם תרם ב-2005 לאלבום Rhythms Del Mundo: Cuba ("מקצבי העולם:קובה") של Artists' Project Earth, בו שיתף פעולה עם קולדפליי, U2, דיידו, פיית'לס, ג'ק ג'ונסון, מארון 5 ואחרים.
ההקלטה האחרונה של פרר הייתה "Mi Sueño", אלבום שמוקדש לסגנון הבולרו. האלבום יצא לאור לאחר מותו ב-2006.

מותו

איברהים פרר נפטר בגיל 78 מקריסת מערכות ב-6 באוגוסט 2005 בבית החולים CIMEQ בהוואנה, קובה, לאחר שחזר מסיבוב הופעות באירופה. הוא נקבר בבית הקברות קולון בהוואנה.

דת

פרר היה מאמין של דת הסנטריה, עירוב בין דתות אפריקאיות מסורתיות לבין אמונה קתולית..
לידה (סרט)

עלילה

אביגיל (סתיו אלמגור) עוברת טיפולי פוריות וניצבת חסרת אונים בין בעלה הכוחני ובתה המורדת. היא פוגשת שתי אחיות החולקות מערכת יחסים מורכבת: יעל (אורי שני) מלווה נשים ללידה, שטראומת הנטישה של אמה מונעת ממנה להפוך לאם; נעמה (לאה טוניק) המאבדת אחיזה בחייה כאשר אביה המאמץ מתאשפז במוסד סיעודי.

הפקה

הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שהופקה על ידי נעמי לבארי וסער יוגב מחברת בלאק שיפ בשיתוף עם מייקל רוטר מחברת The post republic. הסרט יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, ARTE ,yes ו-מועצת הפיס לתרבות ולאמנות. הוא מופץ על ידי חברת Alpha Violet.
MVP של סדרת הגמר ב-WNBA

ה-MVP של סדרת הגמר ב-WNBA הוא תואר הניתן לשחקנית המצטיינת של סדרת הגמר של ליגת ה-WNBA.
הפרס מחולק החל מהעונה הראשונה של הליגה, בשנת 1997. השחקנית שזכתה בכמות התארים הרבה ביותר היא סינתיה קופר, שקטפה את התואר בכל ארבע העונות הראשונות של הליגה. ליסה לסלי, דיאנה טוראסי וסיליביה פאולס זכו בתואר פעמיים כל אחת. 
זוכה אחת בלבד נולדה מחוץ לגבולות ארצות הברית - לורן ג'קסון האוסטרלית שהובילה את סיאטל סטורם לאליפות בשנת 2010.
פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה

ביוגרפיה

פיליפ נולד ב-5 ביולי 1723 בביקבורג שהשתייכה לרוזנות שאומבורג-ליפה, לפרידריך ארנסט, רוזן שאומבורג-ליפה-אלפרדיסן ולאליזבת פיליפינה פון פרייזנהאוזן, בתם של פיליפ זיגיסמונד פון פרייזנהאוזן וסופיה אליזבת פון דיטפורט.
בשנת 1749 מת אביו פרידריך ארנסט, רוזן שאומבורג-ליפה-אלפרדיסן, ופיליפ עלה לשלטון במקומו. בשנת 1777 מת דודנו וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה ללא יורשים, ופיליפ ירש את רוזנות שאומבורג-ליפה. ב-13 בפברואר 1787 מת גאורג וילהלם, ובנו גאורג וילהלם עלה לשלטון במקומו.
כבאביר

הקמת הכפר

ראשית הכפר בהגירתה של משפחת עודה מהכפר נעלין שבשומרון. אבי המשפחה וחמשת ילדיו נמלטו ב-1850 מהשומרון, ככל הנראה בשל חובת הגיוס לצבא העות'מאני. המשפחה הייתה מוסלמית סונית והשתייכה לזרם הסופי השאזלי אשר מרכזו היה בעכו. תחילה גרה המשפחה בכפר טירה שם היו להם קרובי משפחה, אך לאחר מכן עברה לגור במערה ביחד עם עדר הצאן, בשלוחה של הר הכרמל סמוך למקורות מים, בין נחל שיח ונחל עמיק. על פי הסברה הרווחת בכפר השתרע הכפר על פני השלוחה כולה, אך במפת פון מוליגן מופיע השטח כאתר התיישבות עונתי בדרך כלל. בראשיתו, התנהל הכפר כקומונה, שבה כל אחד מהאחים עוסק במלאכתו ושכר עמלו נכנס לקופה משותפת. חלק מבני המשפחה התגייסו לצבא העות'מאני, חלקם עבד בבתי הזיקוק בחיפה ובבניית נמל חיפה. בתי הכפר נבנו סביב המערה שם הוקם ביתה הראשון של המשפחה. לפני הקמת מדינת ישראל התנגדו באופן פסיבי התושבים להקמתה, מחשש להשלכות על המיעוט הערבי, אך לאחר הקמתה השתלבו ואף ראו בה התגשמות נבואה בדבר גאולת העם היהודי.
רוב אדמות הכפר נרכשו (או הופקעו) במשך השנים והכפר נטמע בעיר חיפה. בסוף המאה העשרים החלו משפחות יהודיות להתגורר בכפר, וכיום ניכרת מצוקת דיור לדור החדש של בני הכפר.

הצטרפות לאחמדים

ב-1924 הגיע לחיפה הח'ליף מירזא בשיר א-דין מחמוד אחמד בנו של מייסד העדה האיסלמית האחמדית מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני. בני משפחת עודה התפללו במסגד איסתיקלאל  בעיר התחתית של חיפה ושם פגשו את ג'לאל א-דין שמס, המבשר האחמדי מהודו. בני המשפחה החליטו להצטרף לקהילה האחמדית. ב-17 במרץ 1928, הועבר "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" מדמשק לכבאביר. ב-1934 נחנך המסגד הראשון בכפר ובאותה שנה נפתח גם בית ספר (בהמשך ב-1978 נוסד גם בית ספר אלאחמדייה). ב-1979 נבנה מסגד חדש במקום הישן (שניהם נקראים ג'אמע סיידנא מחמוד - "אדוננו מחמוד" על שם הח'ליף השני של העדה). למסגד שני מינרטים שגובהם 35 מטרים והוא בנוי כמבנה מתומן המזכיר את צורת כיפת הסלע בירושלים.
ג'ית

היסטוריה

ג'ית מזוהה עם גיתה הקדומה, הנזכרת אצל אוסביוס כמקום הולדתו של שמעון מאגוס שפעל באימפריה הרומית בתקופת הקיסר קלאודיוס. בימי הביניים היה ג'ית מרכז שומרוני חשוב, המוזכר בספרו של אשתורי הפרחי "כפתור ופרח".

צומת ג'ית

צומת ג'ית בסמוך לכפר הוא צומת הכבישים 55 ו־60 המקשר בין אזור אריאל-קרני שומרון-קדומים צפונה לשבי שומרון, עינב ואבני חפץ, ומזרחה לחווארה וכביש 60 מדרום לשכם. בעקבות האינתיפאדה השנייה, אסורה לישראלים הנסיעה מהצומת מזרחה בכביש 55, לעבר שכם. כביש 60 העובר בצומת הוא כביש עוקף שנסלל לאחר חתימת הסכמי אוסלו, כתחליף לכביש המקורי שעבר בתוך שכם.
תיאודור לסינג

חייו

תיאודור נולד למשפחה יהודית מתבוללת בהנובר. אביו היה רופא, ואמו הייתה בת למשפחת בנקאים. עם סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, בון ולבסוף מינכן, שם החליט ללכת אחר נטיות לבו ופנה ללמוד ספרות, פילוסופיה ופסיכולוגיה. את לימודי הפילוסופיה סיים בדיסרטציה על הלוגיקן הרוסי אפריקן ספיר (Afrikan Spir).
במהלך לימודיו התנצר; מאוחר יותר חזר לחיק היהדות בעקבות אירוע אנטישמי שחווה במוסד האקדמי שבו לימד, הפך לציוני נלהב, ואף ביקר בארץ ישראל.
בשנת 1925 הוא כתב מחקר אופי על המועמד לנשיאות, פאול פון הינדנבורג, שבו הזהיר מפני בחירה באיש. את הינדנבורג עצמו הוא תיאר כאיש לא מתוחכם, חף מיומרות אינטלקטואליות, אולם מאחוריו עלולים לפעול כוחות פוליטיים מסוכנים. מאמר זה הקנה לו את שנאת האופוזיציה הלאומנית הגרמנית וקבוצות אתניות שונות. סטודנטים הקימו ועדה למאבק בלסינג, הם קראו להחרים את הרצאותיו, ושיבשו אותן באלימות. לבסוף אף הופסקה עבודתו כמרצה ונאסר עליו להרצות.
בשנת 1930, שלוש שנים לפני עליית היטלר לשלטון פרסם ספר שעורר הדים רבים בשם "השנאה-העצמית היהודית" (Der jüdische Selbsthaß), שבו ניסה להסביר את תופעת השנאה העצמית היהודית – משכילים יהודים אנטישמיים אשר הסיתו כלפי העם היהודי ואשר ראו ביהדות את מקור הרוע בעולם.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-30 בינואר 1933, לסינג החל לתכנן את בריחתו מגרמניה. ב-1 במרץ נמלט עם אשתו אדה לעיר מריינבד שבצ'כוסלובקיה, משם המשיך בפעילות העיתונאית שלו בעיתונים מקומיים בשפה הגרמנית. בחודש יוני 1933 הופצה הודעה בעיתונים הסודטים בצ'כוסלובקיה שהבטיחה פרס לכל מי שיחטוף וימסור את לסינג לשלטונות הגרמניים. ב-30 באוגוסט 1933 ירו בו המתנקשים הנאצים מקס רודולף אקרט, רודולף זישקה וקארל הונל דרך חלון חדר העבודה שלו ופצעו אותו אנושות. למחרת הוא מת מפצעיו בגיל 61 בבית החולים במריינבאד. הרוצחים נמלטו לגרמניה הנאצית.

הגותו - מקור השנאה העצמית היהודית

המוסר היהודי המפותח הוא גם המפתח לפתולוגיה של השנאה האוטו-אנטישמית. האדם אינו רוצה לדעת רק מהי הסיבה לאסונות הפוקדים אותו, אלא גם מדוע. בעוד מרבית האנושות תזקוף את האשמה לפתח האחר – האויב – היהודי מקבל על עצמו אשמה, משום שהוא רואה בכל אסון עונש שהוא בד בבד כפרה על חטא. תכונה זו מקורה באלפי שנות סבל. 
סיבה נוספת לשנאה העצמית נעוצה בסביבה הלא-יהודית. תהליך הדמוניזציה של הקורבן הוא תהליך פסיכולוגי שכיח כדי להתגבר על נקיפות מצפון על עוול שנעשה. האדם מחפש סיבה להצדיקו. 2,000 שנה של רדיפה נוצרית שינו משהו במהות הפנימית היהודית עד שגם היהודים השתכנעו שהעוולות מגיעות להם, ובלשונו של לסינג: "כדי להפוך בן אדם לכלב צריך רק לקרוא לו מספיק זמן 'כלב שכמוך!'"
ריקוד עם

ריקוד עם הוא ריקוד שמקורו קדום, והוא מבוצע בקבוצות המורכבות מהמוני העם (להבדיל ממחול המבוצע על ידי רקדנים מקצועיים) או בהופעתן של להקות מחול פולקלוריסטי, לרוב מאופיינים אלו בתנועות קצובות פשוטות וקבועות ע"מ שיותאמו לכלל המעוניינים לרקוד.
תסמונת אטקסיה טלנגיאקטזיה

מנגנון מולקולרי

גן זה, הנמצא על כרומוזום מס' 11 בבני אדם, מקודד לחלבון ATM. חלבון ענק זה (גודלו 350 קילודלטון) נמצא באופן נורמלי בציטופלזמה, אך במצב של עקה כגון חשיפה לנזקי DNA נכנס החלבון לגרעין התא ומפעיל מספר רב של חלבונים על ידי הוספת פוספט (פוספורילציה). בין החלבונים המגיבים עם ATM נמצאים P53‏, CHK1‏, CHK2‏ ו-BRCA1. חלבונים אלו אחראיים לתגובה בעקבות נזקי DNA - תיקון הכרומוזום השבור, עצירת מחזור התא ומוות מבוקר של התא (אפופטוזה).
מוטציות בגן atm, בבני אדם ועכברים, עלולות להשליך על ביטויו ותפקודו של חלבון ATM במגוון צורות, דוגמת ביטוי נמוך מאוד או היעדר ביטוי ATM בתאים, ו/או פגיעה בתפקודו התקין, דבר אשר מונע את כניסתו לגרעין התא כתוצאה משֶבֶר ב-DNA.

תסמינים קליניים

בני אדם בעלי גנוטיפ הומוזיגוטי רצסיבי יחלו במספר רב של מחלות שלגבי רובן אין הבנה של המנגנון המולקולרי. בין מאפייני המחלה: ניוון עצבים הגורם לחוסר שיווי משקל וקואורדינציה, דבר אשר מוביל לנכות לקראת העשור השני לחיי החולה (אטקסיה), התנוונות הצרבלום (המוח הקטן), הרחבה של כלי הדם בעין (טלנגיאקטזיה) ותנועות עיניים לא נשלטות, נטייה מוקדמת לסרטן (בעיקר סרטן הדם והלימפה אך במקרים מסוימים גם סרטן השד), רגישות לקרינה מייננת, רמת נוגדנים נמוכה (בעיקר IgA ו-IgE) ותגובה חלשה לפתוגנים (בייחוד של מערכת הנשימה הגורמים לדלקת ריאות, שהיא לרוב הסיבה למות החולים) וכן עקרות. 
מוטציות מסוימות בגן יכולות לגרום למופע קל יותר של המחלה, על אף שעדיין חל ניוון עצבים. מוטציה הטרוזיגוטית (רק בגן אחד מבין השניים) גורמת לעלייה בסיכוי ללקות בסרטן הדם והלימפה.

אפידמיולוגיה

בישראל המחלה זוהתה בראשיתה במשפחות ממוצא מרוקאי, אבל כיום ידועים גם מקרים במשפחות תימניות, בדואיות, דרוזיות ורוסיות.
למרות ההתקדמות הרבה בהבנת המנגנון המולקולרי עד כה אין טיפול יעיל בחולים. עם זאת, ניתן לאבחן נשאות סמויה באמצעות בדיקת סקר גנטית.
מצעד שירי הדאנס קלאב

מצעד שירי הדאנס קלאב או מצעד שירי הדאנס של מגזין הבילבורד (באנגלית: Dance Club Songs) הוא מצעד שירים אשר מופעל על ידי בילבורד.
המצעד המלא מכיל את 50 שירי הדאנס המושמעים ביותר במועדונים במשך שבוע בארצות הברית. המצעד מתעדכן מדי שבוע, והוקם בשנת 1974.
בעבר, שמו של המצעד היה "Disco Action Top 30", אך עם השנים החליט מגזין הבילבורד לשנותו.

רקע ושידור

בארצות הברית פועלים שלל מצעדים שונים כדוגמת מצעד הבילבורד הוט 100, מצעד שירי הקאנטרי, מצעד שירי ה-R&B/היפ הופ, מצעד הבילבורד 200 וכולי. כל אחד מתוכם כולל בתוכו שירים או אלבומים המדורגים לפי הצלחתם באותו השבוע בארצות הברית, על ידי הבילבורד.
על פי מצעד הדאנס קלאב האמן המצליח ביותר במצעד הוא מדונה, אחריה ג'נט ג'קסון, ריהאנה וביונסה. השיר המצליח ביותר במצעד הוא "Wordy Rappinghood"/"Genius of Love" של טום טום קלאב. האלבום שהנפיק את מספר השירים הרב ביותר אשר כבשו את צמרת המצעד הוא Anti של ריהאנה, אשר יצא בשנת 2016.

סטטיסטיקות ושיאים

להלן רשימת שיאים נבחרים מתוך מצעד שירי הדאנס קלאב:
גביע העולם באופני הרים

קטגוריות הרכיבה

קרוס קאנטרי (cross country): תחרות רכיבה למרחקים ארוכים בשטח, 60 עד 120 קילומטר
דאונהיל (Downhill DH): הוא מרוץ נגד השעון (מרוץ שבו הרוכבים מנסים לשבור שיא זמן חדש בכל תחרות). הרכיבה מתבצעת ברצף של קטעים מהירים. הרוכב חייב לגלות אומץ לב וכישורים טכניים גבוהים. הרכיבה נעשית בין שורשי עצים גבוהים, בליטות, קפיצות, מדרגות ומכשולים טבעיים אחרים לאורך המסלול. הרוכב יכול להגיע למהירויות של 70 -80 קמ"ש.
אול מאונטיין (all mountain) / אנדורו (enduro): הוא סגנון של רכיבה אגרסיבית בתנאי קרקע קשים הדורשים אופנים מיוחדות עם בולמי זעזועים חזקים, שלדה מסיבי ורכיבים חזקים ואמינים. מסלולי הרכיבה מלאים באלמנטים כמו קפיצות, מדרגות סלעים וכדומה.
ברתולד בייץ

ברתולד בייץ (Berthold Beitz;‏ 1913–2013) היה תעשיין וחסיד אומות העולם מגרמניה. בייץ הגיע ביולי 1941 לעיר בוריסלב שבגליציה המזרחית כמנהל מסחרי בחברה להפקת נפט והיה עד לאקציות ולרצח יהודים. בייץ יצא נגד מעשי הרצח ודרש מאנשי אס אס לשחרר יהודים בתואנה שהם עובדים מקצועיים חיוניים. בייץ הציל מאות יהודים באמצעות תעודות עבודה מזויפות.

ביוגרפיה

בייץ החל את הקריירה שלו כבנקאי בשטרלזונד. בשנת 1938 החל לעבוד עבור אחת מחברות הבת של תאגיד האנרגיה של בהמבורג.

קורותיו בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות ולשטחים שברית המועצות כבשה מפולין בשנת 1939, הוצב בייץ בסניף של החברה בבוריסלב שבפולין הכבושה בידי הגרמנים (כיום בשטח אוקראינה). עקב חשיבותם של שדות הנפט למשק המלחמה הגרמני, הוסמך בייץ לגייס עובדים כדי לתרום למאמץ המלחמה. באזור בוריסלב הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה, ורבים מיהודי העיר היו מועסקים בתחומי הכימיקלים, ההנדסה, המכניקה והעבודה בהפקת נפט. באוגוסט 1942 היה בייץ עד לאקציה שבה נלקחו נכים, לאקציה שביצע האס אס בבית ילדים בבוריסלב, ולרצח יהודים בירי, והחליט לפעול להצלת יהודים. על ידי שימוש במעמדו הבכיר בכלכלת האזור הצליח בייץ לקבל מידע מקדים על אקציות צפויות והזהיר יהודים מפניהן. בזכות מעמדו יכול היה לבחור עובדים מתאימים מקרב היהודים למטרות תעשיית הנפט, ובחר מקרב אלה שעמדו בפני גירוש למחנות ריכוז. הוא הוציא 250 נשים וגברים יהודים מרכבת שעמדה לנסוע למחנה ההשמדה בלז'ץ. בין היהודים שהציל בייץ היו גם יהודים שלא היו עובדים מומחים בתחומי התעשייה של בייץ - חייטים, ספרים ומלומדים ביהדות. הוא נתן לכולם תעודות לפיהן הם היו עובדים מומחים בתעשיית הנפט וכך הציל את חייהם. 
עם אשתו אלזה הסתיר בייץ יהודים בביתו. הוא הנפיק אישורי עבודה מזויפים על מנת להציל יהודים אחרים ממחנות ההשמדה. בשנת 1943 כמעט נחשפו מאמציו של בייץ לאחר ששתי נערות שנעצרו הציגו תעודות מזויפות שקיבלו מבייץ. הגסטפו חקר את הנושא, ובייץ גויס לוורמכט במרס 1944.
בסך הכל הציל בייץ כ-800 יהודים.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה היה בייץ מנהל חברת ביטוח. בשנת 1953 נשכר על ידי אלפרד קרופ והיה מנהל תאגיד הפלדה קרופ. הוא סייע בתיעושו מחדש של חבל הרוהר ובהפיכתה של גרמניה מחדש למעצמת תיעוש. בשנות התשעים ניהל את מיזוג קרופ עם חברת טיסן ויצירת חברת טיסנקרופ (ThyssenKrupp). בייץ היה גורם מרכזי בפעילות הרווחה והצדקה של קרן שהקימה החברה. כמו כן היה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי ובשנות השמונים (1984-1988) היה סגן נשיא הוועד האולימפי דאז חואן אנטוניו סמראנש.

הנצחה

בשנת 1973 הכיר יד ושם בבייץ כחסיד אומות העולם. בייץ קיבל את אות הכבוד האזרחי הפולני הגבוה ביותר. בשנת 2000 קיבל בייץ את אות לאו בק, אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה המועצה המרכזית של יהודי גרמניה. בייץ קיבל עשרות אותות כבוד, רובם ככולם מערים גרמניות.
גד החוזה

גָּד החוזה (או גָּד הַנָּבִיא), המכונה בכמה מקומות 'חוֹזֵה דָוִד', היה נביא בימי דוד.
גד נזכר לראשונה כאשר הצטרף לדוד בברחו מפני שאול. הוא ציווה על דוד ללכת מהמצודה בה ישב אל ארץ יהודה (שמואל א, כ"ב, ה).
לאחר חטא ספירת העם, שלח ה' את גד כדי לתת לדוד לבחור בין שלושה עונשים: רעב של שבע שנים (בדברי הימים: שלוש שנים), הפסד במלחמות לשלושה חדשים, או שלושה ימים של דבר. דוד בחר בדבר, משום שרצה להענש בידי האל ולא בידי אדם. לאחר שניחם ה' על העונש שהטיל על העם, הוא שלח את גד לצוות על דוד לעלות ולבנות מזבח בגורן ארונה היבוסי (שמואל ב' כ"ד, יא ואילך, ובמקבילה בדברי הימים א, כ"א, ט ואילך)
"דברי דוד המלך הראשונים והאחרונים" נכתבו על ידי שלושה נביאים: שמואל, נתן וגד. ככל הנראה מדובר בספר זכרונות למעשי דוד המלך, שלא נמצא בידינו כיום.
בפסח שעשה חזקיהו מסופר שהעמיד משוררים מהלויים, על פי ההנהגה של דוד, גד ונתן. מכך יוצא שהם היו אלו שחדשו את מצוות שירת הלויים.
על פי חז"ל (בבא בתרא ט"ו, א), היו אלו נתן וגד שהמשיכו לכתוב את ספר שמואל מהמקום בו מת שמואל.
על פי דעות מסוימות (סדר עולם רבה פרק כ', רש"י סוכה נ"א, ב), תוכנית בית המקדש שהכין דוד ניתנה לו מגד ומנתן.
מסורת יהודית מזהה את קברו של גד החוזה במסגד בעיירה חלחול שמצפון לחברון.

גד החוזה בספרות החיצונית

ב-1806 התגלה בקוצ'ין שבהודו כתב יד המכיל חיבור עברי חיצוני למקרא בשם "דברי גד החוזה", שכתיבתו מוערכת למאות הראשונות לספירה בארץ ישראל.
החיבור, הנושא אופי פסאודואפיגרפי, מייחס את כתיבתו לגד החוזה המקראי.
מהימנותו של חיבור זה נתונה במחלוקת. החוקר פרופ' מאיר בר-אילן הוא אחד מחוקרי המקרא הבולטים שעסקו ביצירה זו ומצדדים במקוריותה. החוקר הרב משה הלל טוען כנגדו שהחיבור הינו זיוף פרי עטו של עמנואל יעקב ואן דורט.