קרב אג'נדיין

מקורות היסטוריים

עיקר התיאורים של הקרב, ככל הנראה עטופים בשכבות של מיתוס והגזמה ניתן למצוא אצל היסטוריונים מוסלמים ובהם ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9 אחמד אל-בלאד'רי(ערבית: أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري) שכתב יצירה מונומנטלית פתוח אלבלדאן (ערבית:فتوح البلدان) בעברית: ספר כיבוש הארצות, שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית, שכתביו מתארים את הכיבוש המוסלמי של הלבנט הוא מוחמד בן ג'ריר אל- טבארי (ערבית: أبو جعفر محمد بن جرير الطبري) שעבודתו ההיסטוריה של נביאים ומלכים (ערבית: تاريخ الرسل والملوك) מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם על פי הקוראן ועד לשנת 915.
היסטוריונים אלו מבססים את עבודתם על ספרים מוקדמים של היסטוריונים מוסלמים בני המאה ה-8 - אל-ואקידי, שספרו ספר ההיסטוריה והמלחמה הוא אוסף של מסורות וסיפורים המתייחסים לימים המוקדמים של האימפריה המוסלמית ואבן אסחאק, היסטוריון מוסלמי מהמאה השמינית, שכתב מסורות הקשורות לנביא מוחמד והח'ליפים הראשונים - כתביו לא שרדו ושימשו כבסיס לכתבים מאוחרים יותר ובעיקר אל-טבארי.
המקורות המוסלמיים בהם נמצא עיקר המידע על הקרב מופיעים נתונים סותרים על הקרבות המכריעים שנערכו בארץ ישראל בין הצבאות המוסלמים והביזנטיים. לפי אל-בלאד'רי נערך הקרב הגדול הראשון באג'נדין בשנת 634 אבל קובע מספר תאריכים אפשריים במהלך חודשים יולי-אוגוסט והקרב השני בירמוך בשנת 636. על פי גרסת אל- טבארי נערך הקרב הראשון בירמוך בשנת 634 והקרב השני באג'נדין בשנת 636, בספר אחר מספר אל- טבארי על קרב נוסף או שמא אחד מאותם קרבות שנערך באג'נדין בשנת 643, בגלל סתירה זו קבעו חוקרים מודרניים כי אל- טבארי נסמך על מקור לא אמין בתיאור קרבות ההכרעה.
המקורות ההיסטוריים הביזנטים אינם מזכירים כלל את קרב אג'נדיין בשמו ותיאורי הקרב מתערבבים בתיאורי קרבות שאירעו בסמיכות זמנים - דתין וייתכן שגם קרב הירמוך. עם זאת בכרוניקה הפרנקית כרוניקת פרדגאר שנכתבה בשנת 660 בקירוב מתואר קרב בין הביזנטים למוסלמים שככל הנראה מתאר קטעים מהעימות הידוע בשם אג'נדיין.
"הרקליוס שלח חיילים נגדם אך בקרב ניצחו הסרצנים והביסו את הרומאים, 150,000 חיילים רומאים נהרגו. הסרצנים הציעו להרקליוס לקנות מהם את השלל בחזרה, אך הרקליוס שקווה לנקום בהם על מפלתו סירב לקנות בחזרה את רכושו הגנוב"

הצבא המוסלמי

שלושת הגדודים המוסלמיים שפעלו בארץ ישראל ועבר הירדן תחת עמר בן עאץ- הידוע ככובש מצרים הביזנטית, שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה המוסלמית לארץ ישראל, ויזיד בן אבו סופיאן איחדו כוחות והקימו את המחנה המוסלמי במקום לו ניתן השם אג'נדיין. התגבורת הגיע בדמות ח'אלד בן אל-וליד (ערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול - חרבו השלופה של אללה), שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם, וידוע כי מעולם לא הובס בקרב. הוא היה דמות מורכבת, רב כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ. גדוד פרשים ורוכבי גמלים שבפיקודו שמספרם לא עלה על 1000 לוחמים יצא מעיראק ובמסע בזק חצה את המדבר, הופיע בעורף קווי ההגנה הביזנטים ובזכות ההפתעה הצליח לכבוש את בוסרה (ערבית بصرى) ולעיתים בוסטרה או בוסרה אלשאם - עיר עתיקה השוכנת כ-35 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר דרעא בגולן הסורי ששימשה כבסיס ביזנטי בעל חשיבות אסטרטגית. ולהתאחד עם גדודי הצבא המוסלמי שעתה מנה כ 15,000 לוחמים.

הצבא הביזנטי

הצבא הביזנטי שנלחם באג'נדיין הורכב מיחידות חיל מצב מקומיות ומפקדו העליון היה אחיו של הקיסר הידוע בשם תיאודור. אדם זה נלחם כמצביא בשירות הקיסר במהלך הקרבות עם הצבא של האימפריה הסאסאנית ומינויו מצביע על חשיבות הקרב בעיני הביזנטים. מפקד נוסף - ככל הנראה המפקד הצבאי הישיר מופיע בכתובים בשם וורדאן ככל הנראה שימש גם כמושל חומס - המרכז הצבאי מינהלתי של האימפריה בסוריה, וככל הנראה ממוצא ארמני. הרכב כוחות הצבא הביזנטי בקרב איננו ברור אך ייתכן כי מפקדים בדרגה כה גבוהה פיקדו על גדודים מובחרים מצבא השכירים הביזנטי מארמניה וקונסטנטינופול. אל גרעין זה הצטרפו - ככל הנראה - גדודים של בדואים ושבטים ערבים בני בריתה של האימפריה. על פי מחקרים מודרניים מנה הצבא הביזנטי כ 10,000 לוחמים. מסיבות לא ברורות אך ככל הנראה מתוך גילוי זהירות והיצמדות לתורת הלחימה הביזנטית נדרש הצבא הביזנטי לחודשיים להערכות תוך ויתור מוחלט על אלמנט ההפתעה ומתוך שבחירת שדה הקרב ניתנת למפקדי הצבא המוסלמי.

שדה הקרב

מיקומה של אג'נדיין איננו ידוע, והשם עצמו לא מופיע בכתבים היסטוריים הקודמים או מתעדים את שמות המקומות בארץ ישראל ולחלופין לא נשתמר השם במקום כלשהו - עובדה שחותרת תחת כל ניסיון אקדמי לאתר את המקום. על פי ההיסטוריון המוסלמי אל- טבארי אג'נדיין נמצאת בתחומי ארץ ישראל בין רמלה לבית ג'וברין. מחקרים מודרניים של תחילת המאה התשע-עשרה מצביעים על אזור שפלת יהודה בין רמלה לבית גוברין וליתר דיוק באזור בית נטיף בסמוך לחורבות העתיקות הידועות בשם הערבי ג'נאבה אל פוקה וג'נאבה אל שרקייה בהן נתגלו בשנת 1975 חורבות מבנים מהתקופה הביזנטית מערות ובורות מים
המחקר האקדמי המודרני קיבל את הזיהוי ששדה הקרב - אג'נדין נמצא בין רמלה לבית גוברין והחוקרים מצביעים על עמק האלה כמיקום מדויק יותר. עם זאת יש מקורות ערבים הקובעים את מקומה של אג'נדין ומיקום הקרב באזורים אחרים, היסטוריונים מוסלמי אחרים כגון יאקות בן עבדאללה אלחמאווי מציינים כי אג'נדיין נמצאת בצפון ארץ ישראל בפרבינציית אורדון כלומר באזור רמת-הגולן. ומקורות אחרים כגון אבן-פדלאללה אל-עמרי מצביעים על עבר הירדן וסוריה ומערערים בכך את הקביעה החד-משמעית לכאורה ויתר על כן מצביעים על האפשרות כי אג'נדין נמצאת העבר הירדן המזרחי או בחורן.
החוקר המזרחן מישל ז'אן דה ח'ויה שפעל בסוף המאה ה-19 מתייחס במחקרו לאפשרות שאג'נאדין נמצאת בעבר הירדן המזרחי, באזור החורן או בפרובינציית אורדון אך מגיע למסקנה כי זיהי זה שגוי מאחר שהוא סותר את תוכנית המערכה המוסלמית ומגיע למסקנה כי נשארת רק אפשרות אחת, והיא שאג'נאדין נמצאת במקום שממקמים אותה רוב המקורות הערביים-בקרבת בית ג'ברין.
עם זאת, מיקום הקרב בשלב זה של המערכה עמוק בתוך השטח הביזנטי, לאחר סדרת קרבות בעבר הירדן שבמהלכם הקפידו הצבאות המוסלמיים לשמור את דרכי הגישה למדבר ודרכי נסיגה מהירות אינו מתיישב עם הזהירות המופגנת של המצביאים המוסלמיים ובראשם ח'אלד בן אל-וליד. שדה הקרב בבית גוברין נותן יתרון משמעותי לביזנטים ומאפשר לחיל הרגלים שלהם אפשרות תמרון מול חיל הפרשים המוסלמי ומאידך מציב את הצבא המוסלמי בסכנת ניתוק כיתור והשמדה בעומק השטח הביזנטי.
החוקר הישראלי פרופסור משה שרון מעלה במחקרו "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים - רקעם ומקורותיהם" את ההשערה כי זיהוי אג'נדין בבית גוברין - עמק האלה בטעות יסודו וכי לקרבות אג'נדין וקרב הירמוך יש קוי דמיון המקורות המוסלמיים הדנים באירועים ובתקופה. יתר על כן פרופסור משה שרון מצביע על העובדה כי בסמוך לעמק האלה, כ-5 ק"מ מדרום לבית שמש, בין תל בית שמש לגן לאומי תל עזקה נמצא תֵּל יַרְמוּת הקרוי בערבית: חִ'רבּת אל-יַרְמוּך, וכי הזהות בין שם התל לשם הנהר באזור רמת הגולן בו נערך קרב הירמוך עשוי להצביע כי מדובר בקרב אחד ולא בשני קרבות נפרדים.

מהלך הקרב

מעט מאד ידוע על מהלך הקרב והמעט אפוף במיתוסים המקשים לשחזר אירועים ולהפריד אגדה מהיסטוריה. הצבאות נערכו זה מול זה כאשר הן הביזנטים והן המוסלמים חילקו את החזית לשלוש יחידות נפרדות כאשר המחנה נמצא בעורף, ידוע כי המוסלמים שמרו יחידת פרשים כעתודה ניידת ומפקדי הצבא ניצבו במרכז. האירועים שקדמו ללחימה מתוארים בפירוט במקורות המוסלמיים אך יש להניח כי תיאורים אלו סוגננו לכלל יצירה ספרותית וכוללים נאומים חוצבי להבות של מפקדי הצבא. על פי הסיפורים לוחמים מהצד המוסלמי ביצעו מעשי גבורה שונים עוד בטרם התלקחו הקרבות והמפקדים הביזנטיים ניסו להניע את המוסלמים מלחימה אך נתקלו בהצעה להמיר את דתם או להילחם. הקרב שהתפתח היה מר ללא תימרונים אך עקוב מדם.

יום קרב ראשון

הקרב החל במטר של חיצים ואבני קלע מצד הצבא הביזנטי ולאחר מכן יצאו לוחמים גיבורים משני הצדדים וניהלו דו-קרב במהלכו נהרגו המושלים הביזנטיים של רבת עמון וטבריה. המוסלמים תקפו את החזית הביזנטית והלחימה נמשכה עד לשעות הערב ללא הכרעה.

יום הקרב השני

ביום הקרב השני שינו הביזנטים את הטקטיקה שלהם והזמינו את ח'אלד בן אל-וליד למשא ומתן מתוך מטרה לרצוח אותו במארב מתוכנן מראש, התוכנית נכשלה והכוח הביזנטי הושמד על מפקדו, אירוע זה עירער את רוחם של הביזנטים, המוסלמים נטלו את היוזמה והתקיפו את הצבא הביזנטי שברו את המערך הביזנטי והרגו את מפקדיו.על פי מקורות אחדים אבידות הצבא המוסלמי בקרב היו כבדות ככל הנראה מכל הקרבות לכיבוש הלבנט ובהם מספר גדול מהאלצחאבה (ערבית:الصحابة), שהם בני לווייתו של מוחמד והמוסלמים הראשונים.
 אחמד אל-בלאד'רי מונה לעומת זאת 14 הרוגים בסך הכל ומונה אותם בשמם, אבן-אסחאק מונה 2 הרוגים "מוסרי חדית' ובסך הכל 5 הרוגים, עובדות העשויות להצביע כי הקרב עליו מדובר היה לא יותר מעימות מוגבל בין יחידות צבאיות קטנות יחסית.

לאחר הקרב

על פי המסופר בכתבי ההיסטוריון הביזנטי תיאופנס המוודה תיאודורוס, אחיו של הרקליוס הצליח לברוח משדה הקרב לחומס שם פגש בקיסר ודווח לו על התבוסה. בתגובה נערכו חילופי גברי בצמרת ההנהגה הצבאית הביזנטית ותיאודורוס נשלח חזרה - בבושת פנים - לקונסטנטינופול שם נכלא.

קרב אג'נדיין הוציא את רוח הלחימה ממפרשי הצבא הביזנטי, והביא לשינוי במדיניות והאסטרטגיה הביזנטית במקום להיכנס לעימות בשדה הקרב חזרו הביזנטים לטקטיקה של היתקלויות שתפקידם להתיש את כוחו של היריב. לצורך מימוש מדיניות זו נסמכו הביזנטים על עומק השטח וקווי הגנה מבוצרים, מתוך תקווה כי הצבא הערבי יתיש עצמו בלחימה בלתי פוסקת. אסטרטגיה זו, שבדרך כלל הוכחה כיעילה בעיקר כנגד פושטים איבדה את עוקצה במאבק מול הפולשים המוסלמים, שהיו בעלי מוטיבציה גבוהה. לקחי הקרב לא נלמדו והעימות הגדול הבא - קרב הירמוך הביא להשמדת הצבא הביזנטי ואובדן הלבנט.
חלק לא ידוע מהצבא הביזנטי הצליח להימלט משדה הקרב אל הערים המבוצרות שבארץ ישראל ואלו נותרו בשליטה ביזנטית, המוסלמים נהנו כתוצאה ישירה מניצחונם מחופש תנועה כמעט מוחלט ברחבי הארץ וניתקו את אזור ההר מהמרכז הביזנטי שבערים לאורך מישור החוף.
התבוסה באג'נדיין הכתה בתדהמה את הממשל האזרחי והכנסייתי הביזנטי שלא היה ערוך להתמודד עם פלישה עוינת שעירערה אל החיים וניתקה רווי אספקה ותקשורת. הרקליוס עזב את בסיסו בחומס ועבר לאנטיוכיה עדות ברורה לטלטלה שעברה האימפריה הביזנטית.