google/wiki40b huggingface dataset:
סורוטי

מבנה העיר

בניינים רבים בעיירה בנויים בסגנון הודי שנבנו על ידי אוכלוסיית הסוחרים ההודים שהגיעו בתקופת השלטון הקולוניאליסטי הבריטי. מבנים אלו סבלו מהזנחה כאשר אידי אמין גירש את הסוחרים ההודים מאוגנדה בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנים האחרונות, עם חזרת היציבות לאזור, העיירה משגשגת בשנית וסוחרים רבים חזרו אליה.
ניתן לתפס על הסלע הגדול שנמצא מחוץ לעיר ונצפה מכל מקום בה. התיפוס דורש אישור של העירייה, אך מראש הסלע ניתן לצפות על העיר כולה והאזורים הסובבים לה. ביום בהיר ניתן לראות את הר אלגון באופק הדרום מזרחי ואת אגם קיוגה. הסלע עצמו הוא פקק געשי, תופעה נפוצה באזור. 
במורדות הסלע ניתן למצוא קברים מהתקופה הקולוניאלית. בית קברות נוסף נמצא בסמוך לשדה התעופה של סורוטי אשר על רוב מצבותיו כתובות בערבית.
שדה התעופה של סורוטי הוא השני בגודלו באוגנדה. המסלול שלו בנוי להתמודד עם מטוסי סילון בגודל בואינג 737. שדה התעופה הוקם במקור עבור חברת התעופה הבריטית (British Overseas Airways Corporation) כבסיס אימונים לאימון טייסים בטכניקות תעופה טרופיות. מאוחר יותר השתמשה בו האקדמיה המזרח אפריקאית לתעופה לאמן טייסים מהקהילייה המזרח-אפריקנית. כיום שדה התעופה הוא ביתו של בית הספר לטיסה של סורוטי.

הקרב על סורוטי

בקיץ 2003 סורוטי הותקפה על ידי חיילי צבא ההתנגדות של האל (LRA)בפיקודו של ג'וזף קוני. ההתקפה על סורוטי נתפסה בעיני ממשלת אוגנדה כעליית מדרגה באיום שהיוו כוחות ה-LRA למדינה בגלל הקירבה לשדה התעופה של העיר. קרבות קשים בין המיליציה לבין הממשלה הצליחו לדחוק את המיליציה חזרה אל אזורי הכפר. במהלך קרבות אלו הצטרפו רבים מבני העיר לצד הצבא וסייעו בלחימה נגד אנשיו של קוני.
הפחד מחטיפת ילדים על ידי לוחמי צבא ההתנגדות של האל הביאה לכך שמדי לילה, בתקופה שאחרי ההתקפות על העיר והשטחים הסובבים אותה, היו מגיעים לעיר אלפי אנשים וילדים מן הכפרים לישון בשטחי העיר המוגנת.
משחקי ילדים (ציור)

משחקי ילדים הוא ציור משנת 1560 מאת הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב. הציור מציג לצופה המודרני שפע של מידע על כ-91 משחקי ילדים שונים שהיו נפוצים בעבר בארצות השפלה, ושנעלמו ברובם הגדול, אם כי ילדים עדיין משחקים בחלקם, כגון חמש אבנים, סביבון, תופסת וטיפוס. 
התצפית היא מגובה בינוני כלפי מטה, וכנהוג לעיתים אצל ברוגל, ציר ההתרחשות העיקרי רץ מצד שמאל למטה כלפי ימין למעלה. נקודת המגוז היא הכנסייה ליד הפינה הימנית העליונה. התמונה לא מספקת "נקודה אידיאלית", כדי לראות את התמונה כולה בבהירות יש להתרחק ממנה, אך כדי לראות את הפרטים במלואם יש להתבונן בה מקרוב.
זוהי יצירה גדולה, 116 × 161 ס"מ, שמופיעים בה 200 ילדים - 122 בנים ו-78 בנות. ניתן לראות בתמונה את הגישה שהייתה מקובלת בתקופה של ברויגל, להתייחס לילדים כמבוגרים קטנים - כל הדמויות לובשות מלבושי מבוגרים, בנות בסינרים וכובעים כמו אמהותיהן, ובנים במעילים כמו אבותיהם. על בסיס זה, כמו גם העובדה שלא ידוע על ציורים שמתארים משחקי ילדים עד להופעת ציור זה, הדגים ההיסטוריון הצרפתי פיליפ אריאס את טענתו שמושג הילדות לא היה קיים בימי הביניים.]
הציור, צבעי שמן על לוח עץ, מוצג כיום במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
אן גרייביל

קורות חייה

גרייביל נולדה צ'סטנט היל, עיירה במסצ'וסטס בקרבת בוסטון, ב-25 בינואר 1942. אביה אשטון גרייביל (גר') היה קרדיולוג שהתמחה ברפואת חלל

השכלה ומסלול מיקצועי

לגרייביל תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מאוניברסיטת הרווארד (סיימה ב-1964), תואר שני בביולוגיה מאוניברסיטת טאפטס (1966). את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה ומדעי המוח עשתה ב-MIT בהנחיית ואלה נאוטה והנס לוקאס טאובר -1971.
ב-1973 הצטרפה לסגל של ה-MIT. ב-1983 הועלתה לדרגת פרופסור. ב-1994 מונתה לבעלת הקתדרה למדעי המוח ע"ש ולטר רוזנבליט. ב-2008 ניתן לה התואר "פרופסור של MIT" (Institute Professor).

פעילותה המדעית

תחום התמחותה הם הגרעינים הבזאליים והנוירופיזיולוגיה של יצירת הרגלים. היא עוסקת בגורמים המשפיעם על הגרעינים הבזאליים. ביניהם מחלת פרקינסון, מחלת הנטינגטון, הפרעה טורדנית-כפייתית, שימוש בסמים.
מחקרה של גרייביל התמקד בפיזיולוגיה של הסטריאטום. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היא גילתה שהנאורונים של הסטריאטום מאורגנים בתאים כימיים אותם כינתה "סטריאוזומים" (striosomes). בהמשך התגלה קשר בין פגמים בסטריאוזומים להפרעות נאורולוגיות כמו מצבי רוח אצל חולי הנטנגיגטון או ירידה ברמת הדופמין אצל חולי פרקינסון.
מערכת גבישית

מערכת גבישית היא מחלקה של חבורות סימטריה תלת-ממדיות, המאפיינת את מידת הסימטריה של סריגים. את המערכות הגבישיות חוקרים במסגרת 
הגאומטריה האוקלידית ותורת החבורות, אך השימוש העיקרי בהן הוא בקריסטלוגרפיה, לצורך המיון של גבישים.

חבורות סימטריה נקודתיות

חבורת סימטריות של סריג כוללת את כל האיזומטריות האפיניות שלו, ובכלל זה הזזות, סיבובים ושיקופים, ושילובים של אלה. כל סימטריה אפשר לכתוב בצורה 
, כאשר 
 הוא וקטור של הסריג,
ו-  היא מטריצה אורתוגונלית. 
בכל חבורה מרחבית, המייצב של נקודת סריג הוא חבורת סימטריות נקודתית. חבורת הסימטריות הנקודתיות של גביש קובעת כמה תכונות פיזיקליות שלו, לרבות תכונת השבירה הכפולה וקיומו של אפקט פוקלס.
גשר המים של מגדבורג

רקע

הגשר מחבר בין שתי תעלות המים אלבה-האבל ומיטלנדקנל אשר קרובות האחת לשנייה באזור מגדבורג ומובילות לאזור תעשייה מקומי.
הצעות ראשונות לחיבור שתי התעלות הועלו כבר בשנת 1919, אולם רק בשנת 1938 החלו העבודות הראשונות. עבודות אלה הופסקו כמעט מיידית בעקבות מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, חולקה גרמניה וממשלת גרמניה המזרחית ביטלה את הפרויקט.
לאחר איחוד גרמניה, חודש הפרויקט. הבנייה החלה בשנת 1997 והסתיימה כעבור שש שנים. עלות הבנייה הייתה קרובה לחצי מיליארד אירו. עשרים וארבעה אלף טונות של פלדה וכשישים ושמונה אלף מטרים מעוקבים של בטון נדרשו לבניית הגשר.
לפני פתיחת הגשר נדרשו ספינות בנתיב זה לנוע במעקף שאורכו היה מעל לשנים עשר קילומטרים. כדי להתגבר על הפרשי הגובה בין הגשר לתעלות, הותקנו בשני צידי הגשר תאי שיט.
בגשר הותקנו מדרכות משני צידי התעלה לטובת הולכי רגל ורוכבי אופניים.
קורניי דה ליון

ביוגרפיה

למרות היותו צייר ידוע בתקופתו, לא ידוע דבר על חייו לפני הגעתו לעיר ליון, בשנת 1533. ב-1536 הוא התחיל לצייר דיוקנאות של משפחת האצולה והפך לצייר החצר הרשמי, בשנת 1941. הוא התחתן עם בתו של איש דפוס מוכר וחשוב, והצליח, הודות לכך להשתלב בחברה, ליצור לעצמו מעמד חברתי בטוח ולהתפרנס מעבודתו כצייר. 
המעבר לרובע של המדפיסים ליד נוטרה-דאם-דה-קונפור ושיתוף פעולה עם אמנים אחרים שגרו באותו רובע, שיחק תפקיד חשוב ותרם להצלחתו הגדולה.
הוא פיתח שיטה יעילה ומהירה להעתיק את יצירותיו, ושמר את עותקי הדיוקנים של האנשים הכי חשובים ומפורסמים בסטודיו שלו. זה איפשר לו טיפול מהיר בבקשת לקוח לעותק נוסף, או ליצירת רושם בפני לקוחות חדשים.
שגשוג העסק נמשך עד לפרוץ מלחמות הדת בצרפת. למרות שלא היה קורבן לאלימות בשל היותו פרוטסטנטי, נאלץ קורניי ב-1569 להמיר את דתו ולהמשיך את דרכו כקתולי.
לזרו השמח

תקציר העלילה

לזרו הוא בן למשפחת איכרים, בת כ-70 נפשות, המתגוררת בכפר קטן - אינויולאטה, והמתפרנסת מעבודת כפיים עבור ענקית הטבק האזורית - המרקיזה דה-לונה. בראשית הסרט רואים את בני הכפר עובדים בשדות, כשהסרט מתמקד באחד מהם - לזרו, בחור צעיר וחייכן, הממלא כל מטלה בשמחה (וכל הכפריים מסתייעים בו, ושולחים אותו לעשות מטלות בעבורם). כאשר מגיע מנהל העבודה מטעם המרקיזה, מתברר כי כל הייבולים שייצרו האיכרים עוברים למרקיזה, ודמי השכירות שבני הכפר נדרשים לשלם עבור עיבוד האדמות והמגורים בכפר - עולים על שווי התוצרת, כך שחובם למרקיזה תמיד גדל. זוג צעירים מהכפר רוצה להתחתן ולעבור לעיר, אך מנהל העבודה אוסר עליהם לעשות זאת ללא אישור המרקיזה. 
כאשר טנקרדי, בנה של המרקיזה, מגיע איתה לביקור בכפר, הוא מביא עימו טכנולוגיה חדשה: ווקמן וטלפון סלולרי, מה שמעורר התרגשות רבה. טנקרדי אומר לאימו שהיא צריכה לגלות את האמת לבני הכפר האריסים אותם היא מנצלת, אך היא עונה שהם אמנם בורים - אבל מאושרים, כפי שהם מצידם - מנצלים את לזרו והוא מאושר. לזרו מנסה לסייע לטנקרדי ולוקח אותו למקום המפלט הסודי שלו, ליד דיר הכבשים, בראש אחד ההרים. טנקרדי מפעיל סחטנות נגדו כשהוא מאיים שיגלה למרקיזה על המקום, ודורש מלזרו לסייע לו לסחוט כסף מאימו, כשהוא יוצר מצג שווא לפיו הוא נחטף - ודורש כופר גדול. הוא כובש את ליבו של לזרו כשהוא מספר שהוא האביר שלו, ונותן בידו קלע כנשק שבאמצעותו יגן עליו. המרקיזה מסרבת לפנות למשטרה; כל הכפריים יוצאים לחפש את טנקרדי, ולזרו - בדרכו להביא לטנקרדי אספקה - נופל מצוק גבוה, לכאורה אל מותו. בתו של מנהל העבודה מתקשרת למשטרה להודיע על החטיפה, וכאשר מגיעה המשטרה לכפר היא מגלה שתושבי הכפר משועבדים כאריסים,(על אף שהאריסות אסורה מזמן), שהילדים אינם לומדים בבית ספר (חרף חוק חינוך חובה), ושהמרקיזה לא משלמת לאיכרים שכר וכך גם מתחמקת מתשלום מיסים. בני הכפר נלקחים אל העיר, והמרקיזה מועמדת למשפט ונשלחת לכלא. 
כשלזרו מתעורר (באלגוריה לסיפור תחיית אלעזר), הוא תר אחרי תושבי הכפר ולא מוצא אותם, ואז מגלה גנבים בבית האחוזה הנטוש. הם מראים לו את הדרך לעיר, ובהגיעו לעיר הוא נתקל בבני משפחתו החיים בעוני כבד מקיבוץ נדבות, מרמים וגונבים, ותמיד רעבים. הם אינם משכילים לראות שהם חיים על חלקת אדמה זרועת ירקות מאכל; הם מגלים זאת בזכות לזרו (כאלגוריה לסיפור תחיית ישו מהברית החדשה: לזרו חוזר לחיים כדי לגאול את משפחתו). בעיר, לזרו פוגש את טנקרדי (שהתבגר, ואז הצופים מגלים שעברו עשרות שנים בין הנפילה להתעוררותו של לזרו), וטנקרדי המרושש מספר לו שהבנק נישל אותו מנכסיו.
לזרו רוצה להיכנס לכנסייה לשמוע מוזיקה, אך הנזירות מגרשות אותו משם, אך המוזיקה נעלמת מהכנסייה והולכת אחרי לזרו. לזרו הולך לבנק כדי לדרוש ממנהליו להשיב לטנקרדי את כספו. כשהוא נשאל אם הוא נושא נשק - הוא משיב בחיוב, שכן הוא נושא את הקלע. פקידי הבנק חושבים שזה שוד, וכל הלקוחות מתנפלים עליו ומבצעים בו לינץ'.
פו הדב ביום סגריר

תקציר העלילה

בתחילת הסרט אנו פוגשים את חזרזיר. חזרזיר ופו עפו לתוך ביתו של ינשוף, שלאחר מכן נהרס לחלוטין. בלילה פו פגש את טיגר, שהסביר לו שדבש-ובעיקר דבש גנוב-אהוב על פרפילים ושועלדונים. כשפו ישן, הוא חלם על פרפילים ושועלדונים. לפתע פו התעורר בתוך שלולית ענקית. כאשר השיטפון נגמר, כריסטופר רובין עושה מסיבה לכבוד פו וחזרזיר.
גבעת ספירי

גבעת ספירי (ברומנית: Dealul Spirii) היא גבעה בבוקרשט, רומניה, הידועה גם בשם "גבעת הארסנל". בעת החדשה המקום מפורסם בכך שעליו שוכן המבנה הענק של ארמון הפרלמנט הרומני.
במקור המקום נקרא על שמו של דוקטור Spiridon Kristofi (ספירידון קריסטופי), שייסד כנסייה מבוצרת על גבעה זו לפני 1765. במקום נבנה ב-1765 מבנה החצר החדשה, משכן שליטי ולאכיה עד 1812. ב-1812 המבנה נשרף ומאז היה ידוע בשם "החצר השרופה".
ב-13 בספטמבר 1848 נערך על הגבעה הקרב בין מכבי אש של בוקרשט ובין צבא האימפריה העות'מאנית, שבא לדכא את מהפכת 1848.
ב-1984 פורקה הכנסייה, כדי לפנות מקום לבניית ארמון הפרלמנט. בקרבת מקום שוכנת תחנת גבעת ספירי, תחנת רכבת ישנה.
הסוכנות להגנת הסביבה

היסטוריה

תחילה בשנות החמישים ולאורך שנות השישים, הקונגרס הגיב לחשש הגובר בקרב הציבור בנוגע להשפעת פעילות האדם על הסביבה. דרך חקיקה מרכזית לטיפול בחשש זה הייתה הכרזה על מדיניות לאומית סביבתית. החוק שלבסוף עסק בעניין היה "National Environmental Policy Act"‏ (1969, PL 91-190). הסנאטור הנרי ג'קסון הציע ועזר לכתוב את החוק S 1075, אשר למעשה הפך לחוק לעיל ב-1969. החוק נחתם על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1 בינואר 1970. החוק היה לאחד מתוך מספר חוקים סביבתיים מרכזיים שנחקקו בשנות השבעים. הוא הציג מדיניות לאומית למען הגנה על הסביבה ויצר מועצה העוסקת באיכות סביבתית (CEQ) במשרד המעשי של נשיא ארצות הברית.
לצורך יישום המדיניות הלאומית, החוק הצריך הצהרה מפורטת של השלכות סביבתיות תהיה מוכנה עבור פעולות פדרליות מרכזיות המשפיעות במידה ניכרת על הסביבה. ה"הצהרה המפורטת" תיוחס בסופו של דבר כהצהרת השפעה סביבתית (EIS). בשנות השבעים הציע הנשיא ניקסון ארגון מחדש באמצעות צו נשיאותי אשר יגבש סמכויות רבות של הממשלה הפדרלית תחת סוכנות אחת, שתקרא הסוכנות להגנת הסביבה. הצעת הייעול עברה ביקורת בבית הנבחרים ואושרה בו ובסנאט. החוק החדש התבסס על חוק שקדם לו, הנקרא "Resources and Conservation Act of 1959", שהוצא בידי הסנאטור ג'יימס מוראי ממונטנה.
הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) החלה להטיל לראשונה רגולציה על גזי חממה במקומות ניידים ונייחים של זיהום אוויר, בשם החוק "Clean Air Act", אשר נחקק עוד ב-1963, רק ב-2 בינואר 2011. סטנדרטים לזיהום במקומות ניידים ונייחים כלולים תחת סעיפי החוק.
במאי 2013, שינה הקונגרס את שם המטה של הסוכנות על שמו של הנשיא ביל קלינטון, כ"בניין הפדרלי ע"ש ויליאם ג'פרסון קלינטון" ("William Jefferson Clinton Federal Building").‏
דורה (אוניית מעפילים)

דורה הייתה אוניית מעפילים שארגנה ההגנה.

היסטוריה

האונייה הפליגה תחת פיקודו של צבי ספקטור, ובליווי הגדעוני עמירם שוחט (שלימים היה אחד מכ"ג יורדי הסירה).
"דורה" הפליגה מנמל אמסטרדם בהולנד ביוני 1939, ועל סיפונה כ-300 מעפילים. הגיעה לאנטוורפן בבלגיה, שם עלו לסיפונה 180 מעפילים נוספים.
האונייה עברה את מצר גיברלטר. עגנה בנמל מרסין שבטורקיה, כדי להצטייד במים ובמזון.
בשל התנאים הגרועים שבה, היא נקראה בפי הנוסעים: "ספינת ארון המתים". בדרך התחולל מרד של המלחים היווניים, שיושב לבסוף על ידי רב החובל.
האונייה הגיעה, מבלי שנתגלתה על ידי השלטונות בריטים, לחופי ארץ ישראל בקרבת קיבוץ שפיים. כל המעפילים הורדו בשלום, ופוזרו ליישובים ברחבי הארץ.
סמל דקוטה הצפונית

החותם הגדול של דקוטה הצפונית

מראה החותם מבוסס על חותם טריטוריית דקוטה שנקבע בחקיקה בשנת 1862.
במרכז החותם מופיע עץ בודד הניצב בשדה פתוח, בצמוד לגזע העץ מונחות שלוש אלומות שיבולי חיטה; מימין לעץ מצוירים מחרשה, סדן ומזחלת ומשמאל לעץ קשת ושלושה חצים, אינדיאני הרוכב על סוס שרודף אחרי בפלו לעבר השקיעה. 
מעל העץ, בראש החותם מסודרים 42 כוכבים בחצי סער, ומעליהם המוטו, באנגלית, באותיות גדולות: "חירות ואחדות, עתה ולעולם, אחת ובלתי ניתנת להפרדה" ("Liberty and Union Now and Forever, One and Inseparable"), ציטוט מתוך תשובתו של דניאל וובסטר לרוברט היין, במסגרת הוויכוח שנערך ביניהם בסנאט ארצות הברית בשנת 1830.
סוג העץ אינו מפורט בחקיקה (אף שבשנת 1947 נקבע כי עץ הבוקציאה הוא העץ המסמל את המדינה, וסבורים כי מדובר בעץ זה), ומשמעות הסמלים לא פורטה ועל כן לא ידוע כוונת מנסחי החוקה. ישנה סברה כי שלוש אלומות החיטה מייצגות את שלוש רשויות השלטון: המחוקקת, המבצעת, והשופטת; וכי הסדן, המחרשה והמזחלת מייצגים את החקלאות עליהן מבוססת כלכלת המדינה; והאינדיאני, הבאפלו והשמש השוקעת - את ההיסטוריה של המדינה. הכוכבים מייצגים את מספר מדינות ארצות הברית בשנת 1889.
במעגל החיצוני של החותם, בראשו מופיעות המילים "החותם הגדול" (Great Seal) בראש החותם, ו"מדינת דקוטה הצפונית" (State of North Dakota) בחלקו התחתון. בצידו השמאלי של החותם מופיע הכיתוב "1 באוקטובר" ובצידו הימני "1889" - תאריך אישור חוקת המדינה בה מופיע תיאור החותם.
תיאור החותם אינו כולל את פירוט הצבעים שמופיעים בו.
בהתאם לחוקת המדינה, מזכיר מדינת דקוטה הצפונית שומר את חותם המדינה.

שלט האצולה של דקוטה הצפונית

שלט האצולה של דקוטה הצפונית (באנגלית: coat of arms of North Dakota) אומץ בשנת 1957 בחקיקה של בית המחוקקים של המדינה ונועד במקורו לשמש אך ורק את יחידות המשמר הלאומי של המדינה. הנס מופיע גם על דגלו של מושל המדינה. סעיף 54-41-01 לחוק המדינה מתאר את הסמל. בחלקו התחתון של מגן שלט האצולה מופיע פרח החבצלת בצבע ירוק על רקע צהוב, במרכז המגן רצועה אלכסונית בצבע ירוק ועליה שלושה כוכבים בצבע צהוב.
בציצת המגן שלושה חצים קשורים מאחורי קשת, שמתחתיה עטרה בצבעי צהוב וכחול.
מתחת המגן, על גבי קלף רשום המוטו: "עוצמה מהאדמה" (באנגלית: Strength from the soil).
החוק מסביר את משמעות חלקי שלט האצולה:
צבעי הצהוב והירוק מסמלים את חקלאות המדינה (ומסמלים דגן כשהוא גדל, וכשהוא בשל). החצים האינדיאנים מסמלים את מדינת שבט הסיוקס האינדיאני. שלושת הכוכבים מסמלים את שלוש רשויות השלטון, וכן כאשר כל אחד ואחד מהכוכבים מסמל את שלוש עשרה המושבות שהקימו את ארצות הברית, שלושת הכוכבים יחד מסמלים את המספר 39 - מספרה של מדינת דקוטה הצפונית.
שלושת הכוכבים היו על שלט האצולה של מריוותר לואיס שערך יחד עם ויליאם קלארק את מסע המחקר הידוע, וכן על גבי שלט האצולה של תומאס דגלאס, רוזן סלקירק שעמד בראש ההתיישבות הראשונה במדינה. פרח החבצלת מסמל את פייר גוטייה דה ורנה, חוקר ארצות קנדי שהיה האדם הלבן הראשון שביקר בשטח המדינה.
העטרה בצבעי צהוב וכחול מסמלים את היות הטריטוריה חלק מהשטחים שנרכשו במסגרת רכישת לואיזיאנה.
השימוש בשלט האצולה מותר, בהתאם לחוק, רק למושל המדינה, המשמר הלאומי של המדינה, רשויות המדינה, ארגוני חינוך מוכרים במדינה, ארגוני ותיקי כוחות צבא במדינה וארגונים פטריוטיים מוכרים במדינה.
יואל קפלן

ביוגרפיה

נולד בברוקלין שבניו יורק ליהודית ולשלמה קפלן. המשפחה עלתה לישראל והתיישבה בעיר צפת. למד בישיבת תורת אמת בירושלים ובמרכז חב"ד העולמי - 770 בניו יורק. בשנת תשנ"ח, 1998 סיים את לימודי הסמיכה.
את לימודיו שילב בהתנדבות לקהילה בעיקר במסגרת השב"ס שם ריכז פרויקט למען שיקום האסיר]. בשנת תש"ס, 2000 נישא לרות, בתו של המקובל רבי משה בן-טוב. לאחר נישואיו המשיך את לימודיו בבית המדרש להכשרת רבנים ודיינים של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, שם סיים הסמכה לרבנות ודיינות. בשנים 2004 ועד 2008 עסק ביזמות חינוכיות בנגב. בשנת 2008 נשלח על ידי תנועת חב"ד לסלוניקי שביוון.
הרב קפלן פעל להחייאת היהדות במקדוניה, קוסובו, מונטנגרו ואלבניה. בשנת 2010 הכירה מדינת אלבניה בצורך לביסוס הקהילה היהודית מחדש. הוא מונה לרב של יהודי המדינה בתמיכת ראש הממשלה ד"ר סאלי ברישה וכן של מרכז רבני אירופה. בטקס ההכתרה, חנוכה 2010 נכחו נציגי כל הדתות באלבניה והראשון לציון והרב הראשי לישראל שלמה משה עמאר.
ב-2011 הקים קהילה יהודית חדשה במונטנגרו בתמיכה של הממשל בראשותו של ראש הממשלה איגור לוקשיץ. במעמד הקמת הקהילה נכח הרב הראשי לישראל יונה מצגר.
לקפלן קשרים עם ראש ממשלת אלבניה ברישה ועם מנהיגים דתיים במדינה.
הן אפשר

הן אפשר הוא שירו של המשורר והפזמונאי חיים חפר שנכתב בתקופת מלחמת העצמאות והולחן על ידי דוד זהבי. השיר, בביצוע סולו של רבקה קרמר, נכלל בתוכנית השלישית של הצ'יזבטרון "הפלמ"חניק מחפש את המחר" והיה אהוד בקרב לוחמי הפלמ"ח, שנהגו לשיר אותו לעיתים מזומנות, ומשם הוא התפרסם ונעשה פופולרי ביישוב ובחברה הישראלית. הוא זכה לביצועי זמרים, בהם יפה ירקוני, אריק איינשטיין ובני אמדורסקי.

תכנים ואמירות

נושאי השיר הם הגעגועים של הלוחמים בחזית הקרב, אל חיי האהבה, המשפחה והכמיהה העזה אל השלום. חפר תיאר את התודעה והוויית הנפש כפי שבוטאה אצל חברי הפלמ"ח. התיאור הפואטי של התודעה נעשה בין השאר באמצעות שימוש אחר בפועלים ושמות עצם, המשובצים בשימוש רגיל. השיר המחורז כולל חמישה בתים.
הבית הראשון פותח במילים מרגיעות לכאורה על אורחות הטבע שכסדרן: „בַּשַּׁלֶּכֶת נוֹשֵׁב כְּבָר הַסְּתָו” ... שמתאר לכאורה את מהלכם הסדיר של עונות השנה, כגון סתיו, וגם את שקיעת האבק שעלה בדרכים בשל התנועה הרבה בהם. רגיעה מדומה זו, מאפשרת כביכול את המבע הרגשי אל האהובה האלמונית במרחקים, שאליה פונה הדובר: „וְהַיּוֹם רַק אֵלַיִךְ נִשְׂרָף / וְחוֹלֵם עַל פְּגִישָׁה רְחוֹקָה.”.
הבית השני מתאר את האמור להתרחש בפגישה העתידית אותה הדובר מדמיין, מהכניסה אל פנים הבית. המשורר יוצר בה שני ביטויים מקוריים, האחד של השער: „וְהַשַּׁעַר יַחֲרֹק לוֹ דּוּמָם”, והשני (המובא בשורה האחרונה), אשר אומץ בספרות העברית לסוגותיה: „וְעֵינַיִךְ יִהְיוּ כֹּה טוֹבוֹת / כְּמוֹ אֵין מִלְחָמָה בָּעוֹלָם”, המתאר את הכמיהה את בת הזוג בהבעה רכה על פניה, הבעה שניתן להעלותה אך בימי שלום. פרטים נוספים מהאמור להתרחש בפגישה העתידית מובאים בבית הרביעי; בו הדובר מספר על חדרה של אהובתו: „חַדְרֵךְ הֶעָצוּב / מְחַכֶּה בְּחִוְרוֹן קִירוֹתָיו”, וכביכול, „וְקוֹרֵא הוּא לִשְׁנֵינוּ לָשׁוּב / מִקְּרָבוֹת, מִדְּרָכִים וּמִסְּתָו”.
הבית השלישי המכיל שש שורות (ולא ארבע כמו הבתים האחרים) מתאר את רצונם העמוק של הלוחמים כי תקופת המלחמה והקרבות האכזריים יסתיימו. חפר תיאר במילים אלו לא רק תודעה אלא דיבורים וקריאות של אנשי הפלמ"ח, כפי שתועדו במקורות שנוצרו בשנות התקופה.
"הֵן אֶפְשָׁר וּבַגִּ'יפּ שֶׁעָבַר

שָׁאֲגוּ בַּחוּרִים כִּי נִגְמַר

הֵן אֶפְשָׁר, הֵן אֶפְשָׁר

שֶׁיִּהְיֶה זֶה פָּשׁוּט כְּבָר מָחָר."
בבית החמישי מציע הדובר אפשרות חלופית ל"חדרה העצוב" של אהובתו, במילים:
"הֵן אֶפְשָׁר כִּי פִּתְאוֹם נִפָּגֵשׁ

בְּמִשְׁלָט אוֹ בְּדֶרֶךְ עָפָר"
ויחד עם אפשרות אישית חליפית מדומיינת זו, הוא מביא את תקוותו הכוללת:
"הֵן אֶפְשָׁר בֵּין עָשָׁן וּבֵין אֵשׁ

גַּם לַחֲלֹם שֶׁהַכֹּל כְּבָר נִגְמַר."
אברם גריגורייביץ' סברדלוב

ביוגרפיה

נולד בעיר סנט פטרבורג של האימפריה הרוסית במשפחתו של פקיד. סיים 6 כיתות בבית הספר ובית ספר מקצועי. בהמשך עבד כחרט במפעל "בולשביק". הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1930. התגייס לצי הסובייטי בשנת 1931. בשנת 1936 סיים את האקדמיה הימית של לנינגרד. נשלח לצי האוקיינוס השקט ופיקד שם על טרפדת ובהמשך גם על להקת טרפדות. במרץ 1940 התמנה למפקד להקת טרפדות בחטיבה של צי הבלטי.
במהלך 1941 הטביע ספינת תובלה של קריגסמרינה בהדחק של 4000 טונות ועל כך הוענק לו עיטור הכוכב האדום הראשון ב-30 באוקטובר אותה השנה.
בינואר 1942 התמנה למפקד ביחידה צבאית של טרפדות מסוג דה-3. יחידתו הייתה אמונה על תצפיות, הצבת מוקשים ותקיפות אוניות קריגסמרינה. נפצע קלות במהלך הפעילות הזו בגבו. ב-10 באוקטובר 1943 על הטבעת אוניית משמר אחת ופגיעה בספינת משמר נוספת עוטר בעיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה.
ב-5 וב-8 ביוני 1944 במהלך הקרבות במפרץ נרבה הטביעה יחידתו שלושה שולי מוקשים ושתי ספינות משמר (לפי מסמך הענקת העיטור גיבור המדינה, ארבעה שולי מוקשים וספינת משמר אחת). על כך הוצע על ידי מפקדו בדיוויזיון השני (יחידה המקבילה לגדוד בצבא היבשה) להעניק לו ב-11 ביוני עיטור נחימוב מדרגה שנייה שהוחלף בהחלטת נשיאות ברית המועצות לעיטור אושקוב מדרגה שנייה.
ב-4 וב-5 ביולי במהלך המשימה למנוע מספינות האויב להיכנס למפרץ ויבורג הטביע שמונה ספינות קריגסמרינה ועל כך הוענק לו עיטור הכוכב האדום הנוסף. בעקבות הפעולות הללו שגרמו להטבעת שבע אוניות גרמניות וגם הפלת מטוס יונקרס Ju 87, ב-22 ביוני אותה השנה הוצע על ידי הוועד הצבאי של הצי הבלטי על הענקת עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" וההחלטה התקבלה חודש לאחר מכן ב-22 ביולי, כשהוא בדרגת קפטן-לויטננט.
ביולי אותה השנה הוטלה על קבוצת טרפדות בפיקודו משימת חסימת כניסה לאוניות קריגסמרינה למפרץ ויבורג. במהלך היומיים של החסימה הוטבעו 8 אוניות אויב. סיים את המלחמה בדרגת קפטן מדרגה השלישית (המקבילה לדרגת רס"ן בצבא היבשה).
לאחר המלחמה המשיך את שירותו בצי הסובייטי. יצא לגמלאות בדרגת קפטן מדרגה הראשונה.
המשיך להתגורר בלנינגרד (שמה של סנט פטרבורג בזמן ברית המועצות) עם אשתו, גלינה, ובנו גריגורי. עבד כמהנדס בכיר במכון המחקר "אלקטרופריבור" (בתרגום "מכשיר חשמל") שעוסק בפיתוח מכשירי ניווט. בין השנים 1951 ל-1963 היה ראש הפקולטה לנשק ימי במכללה צבאית ימית עליונה למהנדסי נשק. מ-16 בינואר 1961 שוחרר מן השירות.
נפטר ב-2 באפריל 1991 ונקבר בבית הקברות ליד קרמטוריום של לנינגרד.
ידותון

יְדוּתוּן דמות מקראית, אבי משפחת משוררים מהלויים, הנושאת שם זה. שמו מוזכר בספר דברי הימים א', פרק ט', פסוק ט"ז וכן בפרק כה', פסוק ג'.
ידותון מוזכר שלישי לפי סדר משפחות המשוררים "לִידוּתוּן – בְּנֵי יְדוּתוּן גְּדַלְיָהוּ וּצְרִי וִישַׁעְיָהוּ חֲשַׁבְיָהוּ וּמַתִּתְיָהוּ שִׁשָּׁה, עַל יְדֵי אֲבִיהֶם יְדוּתוּן בַּכִּנּוֹר, הַנִּבָּא, עַל-הֹדוֹת וְהַלֵּל לַה' ."  השירה בספר דברי הימים נתפסה כהינבאות. ייתכן כי הנביאים נמנו עם אנשי הקודש במשכן ובבמות הפולחן וזאת בנוסף על תפקידם כמשוררים.
ידותון מונה לתפקיד אפונימוס בימי דוד המלך יחד עם הימן, ואסף. עוד מסופר בספר דברי הימים כי "וִידֻתוּן חוֹזֵה הַמֶּלֶךְ". רש"י בפירושו לפסוק זה "חוזה המלך - כל אחד ואחד היה חוזה".
ששת בניו שימשו בראש משמרות הקודש כפי שקבע דוד המלך. צאצאי ידותון תיפקדו כמשוררים בימי בית שני בימיו של נחמיה.

בכותרת שלושה מזמורי תהילים, מופיעה הכתובת המייחסת את המזמורים לידותון. לדעת פרשנים, מזמור ל"ט בתהילים חובר על ידי ידותון. יש הטוענים כי דוד חיבר את המזמור ומסר אותו לידותון שינגנו. הסיבה לקושי בזיהוי המחבר נעוצה בכך שבכותרות המזמורים מופיע שם נוסף לידותון. לדעת אחרים ידותון הוא מושג מוזיקלי אשר שימש בפולחן באותה עת. רש"י מפרש את השם ידותון כשם של כלי נגינה, על פי צרוף המילים: " עַל-יְדוּתוּן". : " על ידותון - שם כלי שיר ומדרש אגדה על הדתות ועל הדינין הנגזרים על ישראל מאויביהם." לעומת זה, בתחילת ספר תהילים כותב רש"י: 
וחלוקין על ידותון – יש אומרים: אדם היה, כמו שכתוב בדברי הימים, ויש אומרים: אין ידותון שבספר זה אלא על שם הדתות והדינים של גזירות שעברו עליו ועל ישראל.
במסכת נזיקין, בבא בתרא מייחסים את כתבי דוד בין היתר לידותון : " דוד כתב ספרו על ידי עשרה זקנים: על ידי אדם הראשון, על ידי מלכי-צדק, ועל ידי אברהם, ועל ידי משה, ועל ידי הימן ועל ידי ידותון, ועל ידי אסף , ועל ידי שלושה בני קורח".
דיאגרמת הסה

דיאגרמת הָסֶה היא דיאגרמה המתארת יחס סדר חלקי.
הדיאגרמה בנויה כגרף מכוון שבו הצמתים הם איברים בקבוצה הסדורה, וקשת בין x ל-y, (כאשר y מעליו) מציינת ש-y מכסה את x, כלומר y>x ולא קיים z כך ש-y>z>x. דיאגרמה כזאת קובעת את הסדר באופן יחיד. אם מתקיים a>b, אז קיים מסלול בין a ל-b.
הדיאגרמה נקראת על שם הלמוט הסה, שעשה בה שימוש נרחב, אף על פי שלא היה הראשון שהשתמש בה.
ניקולאי בוגוליובוב

חייו

ניקולאי בוגוליובוב נולד בניז'ני נובגורוד למשפחת איש דת שהיה מלמד מדעי הנוצרות ופילוסופיה. אימו הייתה מורה למוזיקה. במשפחה היו שלושה בנים כולם גדלו למדענים בתחומים שונים. בשנת 1913 עברה המשפחה לקייב בה בוגוליובוב האב החל ללמד באוניברסיטה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה מצב הכלכלי של המשפחה היה קשה מאוד, המשפחה עזבה את קייב וניקולאי בוגוליובוב המשיך את לימודיו במסגרת הביתית. בשנת 1920 המשפחה חזרה לקייב. אביו ראה את הכישרון של בנו בתחום המתמטיקה והיה מביא ספרים מספריית האוניברסיטה. בשנת 1922 ידע של בוגוליובוב בתחום המתמטיקה היה קרוב בהיקפו לקורס לימודים באוניברסיטה. בשנת 1924 הוא פרסם את עבודת המחקר הראשונה שלו. בשנת 1925 כאשר הוא היה בן 16 בלבד התקבלה החלטה להכיר בו כדוקטורנט ובגיל 19 קיבל את התואר דוקטור.
החל משנת 1927 ובמשך כל שנות ה-30 עסק בוגוליובוב במחקרים בתחום מערכת לא ליניארית. בשנת 1934 הוא החל ללמד באוניברסיטת קייב ובשנת 1936 התמנה לפרופסור. במהלך מלחמת העולם השנייה בוגוליובוב היה באופה ועמד בראש הקתדרה למתמטיקה במכון הפדגוגי המקומי. 
בשנת 1946 נבחר בוגוליובוב לחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1953 נבחר לחבר מלא. בשנת 1959 הוא נבחר לאקדמיה למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1950 הוא עבר למוסקבה והחל לעבוד במכון למתמטיקה על שם סטקלוב וללמד באוניברסיטת מוסקבה. בתקופת 1950-1953 בוגוליובוב השתתף בפרויקט הגרעיני הסובייטי ובמיוחד בפיתוח פצצת מימן. בשנת 1956 בוגוליובוב התקבל לעבודה במכון מאוחד למחקר גרעיני בדובנה ובשנת 1965 התמנה למנהלו. הוא עמד בראש המכון עד לשנת 1988. במקביל לניהול המכון בדובנה, בוגוליובוב החל בהקמת מכון לפיזיקה תאורטית בקייב. בשנים 1965-1973 הוא עמד בראש המכון בקייב שהוקם.
למרות שבשנת 1988 הוא יצא לגמלאות, בוגוליובוב המשיך בכתיבת מאמרים והשתתפות בכנסים בינלאומיים בתחומי התמחותו.
בוגוליובוב נפטר ב-13 בפברואר 1992 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.