google/wiki40b huggingface dataset:
ברוס לה ברוס

ביוגרפיה

לה ברוס נולד בשם ג'סטין סטיוארט וגדל בחווה בסאות'המפטון שבאונטריו קנדה. בשנות העשרה שלו עזב את חיי הכפר לטובת לימודי קולנוע בטורונטו, שם הוא מתגורר כיום, והחל בלימודי קולנוע מעשי. בזמן לימודיו בטורונטו התעוררו הנטיות הפוליטיות של לה ברוס, והוא התפרסם כעורך של פנזין קווירי-פאנקיסטי בשם "J.D.s". לאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת ניו יורק והחל בלימודי תאוריה של הקולנוע ומחשבה מדינית וחברתית לתואר שני.
מלבד פעילותו הקולנועית כותב ברוס ומצלם למספר רחב של מגזינים, בהם "Vice",‏ "Nerve",‏ ו-"BlackBook". בעבר היה לו טור קבוע במגזיני המוזיקה הקנדיים "Exclaim!" ו-"Toronto's eye weekly". בנוסף, היה במשך שנים רבות עורך וצלם במגזין "New York's Index". צילומיו התפרסמו במגזינים "Toronto Life", "National Post", ובגרדיאן הבריטי. בנוסף הוא עסק בצילום סטילס ומביים קליפים מוזיקליים.

כקולנוען

נכון לשנת 2010, ביים לה ברוס שישה עשר סרטים, כתב תסריט עבור שלושה עשר, שיחק בשישה והפיק חמישה. לה ברוס מכונה "ג'ון ווטרס הקנדי", שכן עבודתו מתאפיינת בקיבוץ שלל דימויים ורעיונות הלקוחים מהתרבות הפופולרית, מסרטים קלאסיים, מספרי פילוסופיה, תרבות הטראש והקאמפ ומאירועים היסטוריים, ומשלבת לצדם אמירות פוליטיות רדיקליות וסצינות סקס בוטות. אף שסרטיו מסווגים לא פעם כפורנוגרפיה בגלל אקטים מיניים מפורשים המוצגים בהם, הדומיננטיות של המרכיבים האמנותיים והפוליטיים שלהם היא מאפיין בולט, ומרכיבים אלה מבדילים אותם ממרבית תוצריה של תעשיית הפורנו העולמית.
בשנת 2007 התארח לה ברוס בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב, שם הוקרנו חמשת סרטיו הראשונים. הסרט "אימפריית הפטל" (The Raspberry Reich) זכה בשני פרסים בפסטיבל קולנוע המחתרת של ברלין. סרטו "Otto; or Up with Dead People" הוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל סאנדנס 2008 ולאחר מכן בפסטיבל ברלין, וזכה בהם לשבחים. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי הבינלאומי במילאנו בשנת 2008.
קרלוס חימנס

קריירה

חימנס שיחק באסטודיאנטס במשך רוב הקריירה, 12 עונות בהן המועדון עלה לצמרת הכדורסל הספרדי והאירופי. במהלך שנותיו הוביל את קבוצתו לזכייה בגביע הספרדי (1999/00), להופעה בסדרת הגמר של הליגה הספרדית (2003/04), הישגים שנחשבים לבין הטובים ביותר של המועדון עד היום. באירופה המועדון הופיע פעמיים בחצי גמר היול"ב קאפ (2002/03, 2003/04) ופעם אחת בגמר גביע קוראץ' (1998/99). כושר מנהיגותו ואופיו הפכו אותו לסמל ולמנהיג במועדון ממדריד וכן לאחר מכן לקפטן נבחרת ספרד.
בקיץ 2006, לאחר תקופתו הממושכת במדריד, עזב את אסטודיאנטס ועבר לאוניקאחה מאלגה, בה שיחק משך 5 עונות רצופות. בקיץ 2011 שב לאסטודיאנטס כשהוא חותם על חוזה לעונה אחת בשורותיה.
חימנס השתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ספרד משנת 1999. במשך שנותיו בנבחרת זכה עם נבחרתו פעם במדליית הארד באליפות אירופה של 2001, שלוש פעמים במדליית הכסף באליפויות אירופה של 1999, של 2003 ושל 2007 ובמדליית הזהב באליפות העולם 2006.
נאוואחו

היסטוריה

גבול משכנה של האומה עובר סמוך לזה של שבט היוט, באזור "ארבע הפינות" של ארצות הברית (במקום מפגש הגבולות של המדינות אריזונה, קולורדו, ניו מקסיקו ויוטה) והוא נמשך דרך רמת קולורדו.
בני הנאוואחו קשורים במוצאם לשבט האפאצ'י, ושתי שפותיהם מהוות את משפחת השפות הדרום אתבסקיות. שפותיהם מהוות ניב של משפחת השפות את'פסקן. הזהויות הלשוניות מעידות כי הנאוואחו והאפאצ'י היו בעבר קבוצה אתנית אחת, שכנראה הגיעה לאזור ממרכזה ומערבה של קנדה. קבוצה זו לא הופיעה בצורה משמעותית באזור דרום-מערב ארצות הברית של היום עד תחילת המאה ה-16.
הסחר בין שתי האומות הפך משמעותי עבורן באמצע המאה ה-16. התקיים ביניהן סחר חליפין של תירס וכותנה ארוגה בעבור מוצרים כגון בשר ביזון, עורות, וחומרים לכלי אבן. הספרדים אשר הגיעו לאזור ציינו את קיומם של הנאוואחו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-17. לפי העדויות הספרדיות בני הנאוואחו צדו את הביזון, חיו באוהלים והשתמשו בכלבים להובלת משאות.
במהלך המאה ה-17 הרחיבו הנאוואחו את שטחי מחייתם. במאה זו רבו מגעיהם עם הספרדים וילידי אמריקה ששכנו באותו אזור לפני שהגיעו אליו, וחלו שינויים באורך חייהם וכלכלתם. ילידים מצאו מקלט מפני הספרדים בקרב יישובי נאוואחו, והחדירו אליהם מלאכות כגון אריגה, קדרות וחקלאות. בהדרגה היו הנאוואחו לאחד השבטים האמידים בדרום מערב אמריקה.
המקסיקנים ביצעו פשיטות על יישובי הנאוואחו לצורך סחר עבדים, והנאוואחו מצידם יצאו למסעות נקמה כנגדם. מעגל הדמים הביא לנטישת יישובי הנאוואחו, ושיבתם לחיי נוודות בדומה לאבותיהם, עד שתמו מעשי האיבה בין הצדדים.
הנאוואחו גם תקפו חוקרים וסוחרים אנגלו-אמריקאיים שעברו באזורם. לאחר שהכריזה ארצות הברית בעלות על הטריטוריות הדרום מערביות, יצאו כוחות צבא לסדרת פעולות חמושות כנגד הנאוואחו. בסיועם של שבטים יריבים, ובראשם שבט היוט, בוצעו פשיטות על יישובי הנאוואחו, במהלכם נשרפו בתיהם ושדותיהם ונגזל חלק גדול מהמשק החי שלהם. מאחז הנאוואחו העצמאי האחרון נפל בתחילת 1864. בני הנאוואחו גורשו מאדמתם אל שמורה באזור שומם במזרח ניו מקסיקו בסמוך לפורט סמנר, מרחק של קרוב ל-500 קילומטרים ממולדתם שאותו עשו ברגל באירוע המכונה הצעדה הארוכה של הנאוואחו. רבים מבני הנאוואחו מתו בקרבות ובגירושים שנלוו להם.
לאחר כמה שנים הורשו הנאוואחו לחזור אל שטחי מחייתם. בימי מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית השתמשה בשפת הנאוואחו לצורך העברת מידע מוצפן. לצורך כך גויסו חיילים מבני השבט, שלחמו בעיקר בחיל הנחתים של ארצות הברית והוכשרו כדוברי קוד. הקרב המפורסם ביותר שבו הצופן עזר באופן משמעותי לניצחון בו הוא הקרב על סאיפאן. בשנת 2014, נפטר צ'סטר נז, דובר קוד הנאוואחו האחרון שידע את שפת הצופן.
כיום עומד שטח שמורת הנאווחו בארצות הברית על כ-70,000 ק"מ מרובע. השמורה משתרעת בכל אזור צפון מזרח אריזונה ובחלק ממדינות יוטה וניו מקסיקו. בשטח השמורה נמצא קניון אנטילופ המהווה אטרקציה תיירותית. לפי מפקד תושבים משנת 2000, דווח על 298,215 בני נאוואחו החיים בארצות הברית. למעלה ממחציתם חיים בשטח השמורה.
החכם לא ידבר

החכם לא ידבר (סינית מפושטת: 子不语, סינית מסורתית: 子不語, פין-יין: zǐ bù yǔ), הוא אוסף של סיפורים על טבעיים אמיתיים-לכאורה. האוסף נערך בתקופת שושלת צִ'ינְג על ידי המלומד יְוֵּ'אן מֵיי בן המאה ה-18, ופורסם לראשונה בשנת 1788. הוא כתוב בסינית קלאסית, וכולל 746 סיפורים ב24 כרכים. ישנו גם ספר המשך הכולל עשרה כרכים.

שם הספר

שם הספר "החכם לא ידבר" מתייחס לאימרה מתוך מאמרות קונפוציוס: "החכם לא ידבר על מוזרויות, על אלימות, על מהומות ועל רוחות", ומכוון לכך שהספר עוסק בדיוק באותם נושאים שנדחקו לשוליים בידי המלומדים. השימוש בביטוי של קונפוציוס עצמו ספג ביקורות כשימוש נלוז בטקסטים הקונפוציאניים.
שמו הרשמי של הספר שונה על ידי הכותב ל"ההרמוניה החדשה של צ'י". והוא ניתן לאחר שהכותב גילה שישנו כבר ספר בשם "החכם לא ידבר", ולפיכך החליט לכנותו בשם המתייחס לספר הפלאות "ההרמוניה של צ'י", אשר מוזכר בג'ואנג דזה. עם זאת הספר זכה לפרסומו דווקא תחת שמו המקורי.

על התוכן

הספר מרבה לעסוק בענייני שדים, ורבים מאלו הגיעו מפיהם של ידידיו וקרוביו של יְוֵּ'אן מֵיי. חלק קטן מהסיפורים מגיע מדיווחים או מסמכים ממשלתיים, ובמקרים הללו יְוֵּ'אן מֵיי מציין במפורש את מקורם. כך למשל הסיפור "צָ’אנְג גֶה מתלוננת על עוול" פותח במילים "בשנתו ה16 של הקיסר צְ'ייֵנְלונְג, ביום השלישי של החודש השמיני, קראו בעלון הממלכתי". הסיפורים בספר מתומצתים ונוחים לקריאה. לוּ שׂוּ'ן אמר עליהם "זונחים את העיטורים, וקרובים לטבעי." אך גם "ישירים ביותר וגדלים פרא". הסיפורים ב"החכם לא ידבר" זכו לאינספור גרסאות וחיקויים, והתפרסמו ברבים.

הפרסום

הספר פורסם לראשונה בשנת 1788, כאשר יו'אן מיי היה כבר בן 72. בניגוד למקובל בקונפוציאניזם השמרני של החצר הקיסרית, הכילו הסיפורים מארג עשיר של חיי יומיום, כולל עיסוק ברוחות, ביחסי מין, בבגידות, בנקמות, בחילופי מין, בהומוסקסואליות ובשחיתות. יו'אן מיי הגן על היצירה כגחמה של אדם זקן המבקש ליהנות קצת בימיו האחרונים, אם כי סיפורים רבים ביצירה למעשה עסקו בעניינים של הממסד הקונפוציאני עליהם התמרמר.
היצירה נעשתה כה פופולרית שבשנת 1836 צינזר אותה הממשל כחלק מניסיון לדכא כל נטייה אנטי-ממסדית.
סאנאהין

מוזיאון מיקואין

הכפר סאנאהין הוא מקום הולדתם של אחים מיקויאן. ארטיום מיקויאן היה בונה מטוסים ואחד מאבותיו של מטוסי מיג, ואחיו, אנסטאס מיקויאן היה פוליטיקאי סובייטי במשך תקופה ארוכה, החל בסוף שנות ה-30. בקרבת הכניסה למנזר שוכן מוזיאון לזכרם של האחים.
ז'אן-מרטן שארקו

חייו

שארקו נולד בפריז. בראשית דרכו פרסם מאמרים על אמנות ואחר כך פנה ללימודי רפואה. בשנת 1872 נתמנה לפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת פריז וב-1882 ייסד בבית החולים סלפטרייר (Salpêtrière) בפריז את המחלקה הנוירולוגית שהייתה הראשונה מסוגה באירופה. במחלקה זו הגיע לשיא תהילתו. נהרו אליה חולים מכל רחבי אירופה והרצאותיו משכו רופאים רבים.
שארקו פרסם תסמונות רבות הנקראות על שמו, בעיקר בשטח הנוירולוגיה.
הוא היה הראשון שתיאר את התסמינים של טרשת נפוצה - רעד, דיבור מקוטע והליכה בלתי יציבה.
הוא הראשון שתיאר את מפרק שארקו (Charcot joint) - הרס של מפרק בגלל פגיעה בעצבי התחושה בעיקר בחולי עגבת.
הוא הראשון שתיאר את מחלת ה-ALS) Amyotrophic Lateral Sclerosis) - מחלה קשה וחשוכת מרפא של ניוון שרירים כתוצאה מפגיעה בעצבים המוטוריים בחוט השדרה.
שארקו יחד עם חבריו פייר מארי והווארד הנרי טות, תיאר מחלה גנטית המכונה שארקו-מארי-טות (Charcot-Marie-Tooth Disease), שבה יש פגיעה בעצבים של השרירים הפרונאליים האחראים לפעולת כף הרגל. מחלה זו ידועה גם בשם Peroneal Muscle Atrophy.
שארקו עסק הרבה בהיפנוזה ובפסיכיאטריה. אחד מתלמידיו היה זיגמונד פרויד, שתרגם את מאמריו לגרמנית. שארקו סבר שההיסטריה היא מחלה נוירולוגית תורשתית. הוא נהג להיעזר בהיפנוזה כדי לגרום למצב היסטרי, והיה מדגים זאת בהרצאותיו. רבים ובתוכם פרויד חלקו על דעותיו בנושא זה.
אכסל מונתה, שהעלה את זכרונותיו בספרו האוטוביוגרפי מגילת סן מיקלה, היה ממתנגדיו הבולטים של שארקו. מונתה נהג ללכת להרצאותיו של שארקו בעת ששהה בפריז עד שסולק משם לאחר שהביע את דעותיו בפומבי נגד שיטות ההיפנוזה של שארקו. 
בנו של שארקו, הרופא, המדען וחוקר הקטבים ז'אן-באטיסט שארקו, עמד בראש משלחות צרפתיות לאנטארקטיקה ברבע הראשון של המאה ה-20.
יוג'ין קים

ביוגרפיה

קים נולדה בסיאול, קוריאה הדרומית ובגיל 10 היגרה עם הוריה לסטטן איילנד, ניו יורק. בחטיבת הביניים, הצטרפה קים למועדון הדרמה והופיעה במחזה "גבירתי הנאווה". לאחר מכן, היא למדה בתיכון לאומנויות הבמה במנהטן. קים סיימה את לימודיה לתואר ראשון בדרמה מאוניברסיטת בוסטון. בנוסף, למדה קים ריקוד ואמנויות לחימה.
קים השתתפה בסדרות ודרמות טלוויזיה, וכן בתוכניות רבות ב-MTV. ב-1999, הופיעה קים לראשונה בקולנוע בסרט "שירי". בשנים שלאחר מכן, היא הופיעה בחמישה סרטים נוספים.
התפקיד המשמעותי ביותר שגילמה עד כה הוא דמותה של סאן בסדרה אבודים. המגזין "מקסים" כינה אותה כ"ג'וליה רוברטס הקוריאנית".
ב-2008 שיחקה בסרט הקוריאני "שבעה ימים".
במרץ 2010 נישאה קים למנהלה לשעבר ג'יונג היוק פארק באואהו לאחר שצילמו את הסצנה האחרונה לסדרה "אבודים".
המועצה הלבנה

המועצה הלבנה (The White Council) היא מושג מתוך עולם הפנטזיה של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין בטרילוגיית שר הטבעות ובספרו הסילמריליון.

תולדותיה

המועצה הלבנה, שנקראת גם "מועצת החכמים" (The Council of The Wise), התכנסה לראשונה באופן-רשמי בשנת 2463 לעידן השלישי, עידן הטבעת, שבקצו (שנת 3019) הושמדה הטבעת האחת; זאת למרות שלמעשה, חברי המועצה הלבנה נהגו להיוועץ יחדיו עוד בטרם נוסדה המועצה באופן רשמי. מי שהגה את רעיון המועצה וקרא לכנס אותה, הייתה הגבירה גלדריאל, מלכת אלפי היערות.

ייעודה

המועצה הלבנה נוצרה כגוף שנועד לתכנן את המלחמה והמגננה מול כוחות הרשע, בעיקר של הטבעת-האחת, וחלק גדול מתפקידם היה פשוט למנוע מהטבעת להגיע לאדונה שר-הטבעות, סאורון, אשר יצר אותה. חבריה קיוו שהטבעת לא תימצא לעולם (מלבד סארומן, שרצה אותה לעצמו) ולכל הפחות שתיפול לידיים טהורות שיצליחו לעמוד בפיתוי שלה, ואפילו יביאו להשמדתה.

בראש המועצה

בראשית דרכה של המועצה הלבנה, עמד סארומן הלבן בראשה, כיוון שהיה מנהיג האיסטרי. גלדריאל, שהגתה את רעיון המועצה, ביקשה מגנדאלף אותו חיבבה ולטיבו הייתה מודעת שיעמוד הוא בראשה, כיוון שיכולתה לזהות רוע הביאה אותה שלא לבטוח בסארומן. גנדאלף סירב להיות ראש מועצת החכמים, בטענה כי הוא לא מעוניין במטלות ומחויבויות נוספות, חוץ מהאחת שהטילו עליו כוחות המערב. סארומן תמיד תיעב את העלפים, ומן הרגע שגלדריאל חשפה את רצונה, הוא תיעב אותה ואת גנדאלף ביותר (את הקנאה בגנדאלף הוא פיתח עוד לפני-כן, כאשר קירדן מסר את הטבעת נריה לגנדאלף, ולא לו), אך בינתיים שמר סרומן את השנאה בלבו. למרות כל זאת, גלדריאל הצטערה על סירובו של גנדאלף, ומאותו יום הייתה בטוחה שכל המהלכים בארץ התיכונה היו יכולים להיות שונים לטובה אילו גנדאלף עמד בראש המועצה.

פעולותיה

המועצה הלבנה הייתה חיונית מאוד להתרחשויות בארץ התיכונה, ובלעדיה פני הדברים היו יכולים להיות שונים. המועצה הלבנה הגיעה לבדה לכל הגילויים על-אודות הרשע והאפילה שהלכו והתפשטו בעידן השלישי, לאחר תבוסתו והיעלמותו של סאורון, שר האופל ואובדן הטבעת-האחת. המועצה הלבנה חקרה, למשל, את הצל והאימה שירדו על דרום יער-אופל. הם גילו שהישות המסתורית, המכונה "בעל-האוב", אשר שוכנת שם, היא לא אחר מאשר סאורון, שמסתתר כדי להשיב לעצמו את כוחותיו. במועצה הלבנה הוכרע כי על העלפים של לורין לצאת להתקפה ביער-אופל, כי עדיין שררו שם כשפים אפלים, זדון ורוע נורא, ויצורים איומים שנבראו בתוך האפלה חיו שם. סארומן הלבן התנגד בהחלט ומנע את ההתקפה מסיבותיו שלו. גם אם דעת סארומן הייתה תמוהה בעיני המועצה, היא ביטלה את ההתקפה. רק מאוחר יותר קראה המועצה בשנית לצאת להתקפה, וסארומן כבר לא אמר דבר נגד ההכרעה. זו דוגמה לכוונתה של גלדריאל, בכך שסארומן כיזב ושיקר לטובתו הזדונית, וכך גרם להרבה זמן להתבזבז.
פטרובסק-זבאיקלסקי

היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1789 ונקרא בשם פיטרובסקי זאבוד (רוסית:  Петровский Завод, מפעל פיטרובסקי). רק בשנת 1926 ניתנו ליישוב מעמד של עיר ושמו הנוכחי. העיר ממוקמת באזור מכרות ברזל, וכתוצאה מכן התפתחה סביב מפעל מקומי לעיבוד מתכת זו. מתחילתו היישוב ומכלל אוכלוסייתו הורכב מאסירים פוליטיים ופליליים, צוות סוהר ואיכרים רוסיים ובורייטים שסיפקו את הראשונים. משנת 1833 עד שנת 1839 71 דצמבריסטים עבדו בעיר. אלכסנדר פושקין, המשורר הרוסי הגדול, כתב את השיר "במעמקי עופרות סיביר" ("Во глубине сибирских руд") על חייהם של חבריו ביישוב. היום ישנו מוזיאון לכבודם ומספר מבתיהם עוד קיימים בשכונה עתיקה.
בשנת 1940 נבנה בית זיקוק חדש ומתקדם. בשנות ה-90 שליש מהאוכלוסייה עזב את העיר כתוצאת שפל כלכלי חמור.
אבו אל-מיסכ כאפור

אַבּוּ אלְ-מִסְכּ כַּאפוּר (בערבית: أبو المسك كافور; 905–968) היה השליט השלישי (966–968) באמירות של בית איח'שיד במצרים ודמשק, והשליט הראשון בעולם האסלאמי ממוצא אפריקני. החל דרכו כעבדו של מוחמד בן טוגג' אל-איח'שיד, ומשעלה לגדולה שימש עוצר לשני בניו לאחר מות איח'שיד. לאחר מות הבנים הכריז על עצמו שליט. בתקופת שלטונו התמודד עם בעיות מבית, שבחלקן נגרמו עקב אסונות טבע, ומחוץ מצד הפאטמים, הקרמטים, הנובים ואמיר חלב. הוא טיפח את האמנויות והיה מסביר פנים לעולמא. הקים מוסדות ציבוריים מכספי הווקף שלו.

חייו

כאפור היה במוצאו אפריקני שחור, שנשבה, סורס ונמכר לעבדות באתיופיה. הוא הגיע לידיו של השליט האיח'שידי הראשון, מוחמד בן טוגג', ובמהרה עלה לגדולה בשל נאמנותו לאדונו. הוא הופקד כפדגוג של שני בניו, אנגר ועלי, לקראת עלייתם לכס השלטון וכניסתם לעולם הפוליטיקה הימי-ביניימית, ושימש גם שר צבא בשירותו את מוחמד בן טוגג' במערכות השונות שלו, בצפון מול אמירות חלב ובמזרח מול הקרמטים, שאיימו על ערי הקודש מכה ואל-מדינה ואף גנבו את האבן השחורה. 
אחרי מות מוחמד בן טוגג', שימש כאפור עוצר והעלה לשלטון את האח הבכור, אנגר, ב-946, אך כבר ב-961 סייע לאחיו הצעיר, אבו אל-חסן עלי, לעלות לשלטון תחתיו. עלי מת ב-966, וכאפור הכריז על עצמו "ואלי" של פוסטאט. הוא התמודד בהצלחה עם חתרנות פוליטית מצד יריביו ובפני הדעוה השיעית שהחלה להתפשט בארצו מצד הפאטמים שבמערב. כמו כן, הצליח להתמודד עם בעיות שנגרמו בשל שריפה שפרצה בעיר פוסטאט ב-954 וברעידת אדמה שפגעה במצרים שנה לאחר מכן. 
הוא הוכיח יכולת צבאית בעמידתו מול איומים שהקיפו את מצרים מכל עבר. השליטה בערי הקודש מכה ואל-מדינה, שהייתה נקודת חוזק תדמיתית חשובה לשושלת, הייתה בסכנה מצד הקרמטים, שאף גנבו את האבן השחורה וגרמו לביטול מצוות החג'. עוד לחצו עליו הפאטמים שקמו במערב, הנובים שהתקוממו בדרום, ואמיר חלב, סיף א-דאולה, שהתחרה עמו על השליטה בארצות דמשק (בלאד אל-שאם).
כאפור גם עודד את האמנויות בארצו ואירח את המשורר הנודע אַלְ-מֻתַנַבִּי, שלימים הסתכסך עמו ונמצא מנציח את כאפור בשירי לעג שכתב על אודותיו. חרף מוצאו, היה כאפור גם מוסלמי אדוק, שהסביר פנים לעולמאא (חכמי הדת) והחזיק במנהגי האסלאם הסוני, לרבות אמונות כגון האמונה בשדים. הוא גם הקים מכספו, דרך מוסד הווקף, שני מסגדים בעיר פוסטאט ובית חולים (דאר א-שפאא). לצד זאת הקים שורת ארמונות ואת גני כאפוריה, הקרויים על שמו, בפוסטאט.
אליעזר ירושלמי

קורות חיים

אליעזר ירוסלימסקי נולד בהורודישטט, במחוז ברנוביץ (כיום בלארוס), בנם של יוסף ולאה, במשפחה ציונית. אביו הוסמך לרבנות ושימש כשופט.
קיבל חינוך מסורתי, וסיים בית ספר על-יסודי ב-1915. בזמן מלחמת העולם הראשונה השתתף בקורסים להוראה שאורגנו על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים ונשלח למחנה ריכוז בבלווז'סקאיה. לאחר המלחמה החל ללמד, ואחרי שירות קצר כמתנדב בצבא האדום השתקע ב-1926 בליטא. ירוזלימסקי סיים ב-1929 תואר מוסמך בפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה בקובנה ודוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת קניגסברג (נושא הדיסרטציה שלו היה "היחסים בין זיגמונד הראשון ובין המסדר הטבטוני והדוכסות הפרוסית בשנים 1510–1525").
לאחר סיום לימודיו החל לעסוק בהוראת היסטוריה גאוגרפיה ומקצועות נוספים בבתי ספר תיכוניים בווירבלן ובשאוולי (בגימנסיה על שם ביאליק). בד בבד עם עבודתו החינוכית החל להיות פעיל בצעירי ציון ובמפלגה הציונית-סוציאליסטית. הוא נשא את שרה קליין, והיה אב למרדכי ויוסף. הוא האמין בתחיית הלשון העברית ושמר עליה במשפחתו, גם בתקופת השלטון הסובייטי ובגטו.
ב-1941 נשלח לגטו שאוולי והתמנה כמנהל בית הספר שהתנהל בחשאי במרפסת ששימשה גם כמקום בית הכנסת. בגטו עבד בבוקר כסנדלר, אחר כך עסק בחינוך ולעת לילה בכתיבת יומן ובאיסוף מסמכים היסטוריים. ארכיון זה תפח לכדי אלפי מסמכים שהוחרמו, בעקבות הלשנה, לידי השלטונות הסובייטים לאחר מלחמת העולם השנייה וממנו ניצל רק "פנקס שאבלי", שפרסם לימים בשנת תשי"ח.
ב-1944 נמלט מן הגטו, הצטרף לפרטיזנים. לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום - התגייס לשורותיו, בו שירת זמן מה ולאחר-מכן הגיע לעיר ווילנה. בווילנה הקים בית ספר יהודי שכלל גם פנימייה עבור ילדים יהודים שנותרו אחרי המלחמה בחוסר כול. ב-1945 עבר ללודז', ועם תנועת הבריחה עבר לאיטליה. ברומא ניהל את המחלקה לתרבות וחינוך של מרכז ארגון הפליטים, לימד ספרות עברית בבית המדרש לרבנים וכמנהל המחלקה לחינוך היה בין מקימי רשת בתי ספר עבריים, בתי הבראה לילדים וארגון קורסים להשתלמות מורים והדרכתם. היה חבר מערכת הירחון הספרותי "אין גאנג", עורך הקובץ העברי "ניר", השתתף בעיתון "בדרך", וכתב ליומון היידי הניו-יורקי "פאָרווערטס" ולעיתונים יידיים נוספים.
ב-1948 השתתף כציר בכנס היסוד של הקונגרס היהודי העולמי לתרבות שנערך בניו יורק.
בפברואר 1949, לאחר קום המדינה, הגשים את שאיפתו הציונית, עלה לישראל והשתקע בחיפה. בחיפה הקים את "בית חינוך תיכון לילדי עובדים", שנוהל בידי קואופרטיב מורים והשתייך לזרם העובדים, וסמינר למורים של זרם העובדים (לימים מכללת גורדון), וניהל אותם שנים אחדות. לאחר מכן המשיך את עבודתו בהוראה בבית חינוך תיכון כמורה להיסטוריה, גאוגרפיה וסוציולוגיה. כן המשיך בחיפה את פעילותו הציבורית והיה חבר הוועד המקומי של הסתדרות המורים ומרכז ועדת התרבות. אחר-כך היה ממייסדי ארגון המורים של בתי הספר התיכוניים, חבר מרכז ההנהלה ועורך העיתון של ארגון "מעלות".
כניצול שואה עזר רבות לארכוב המידע ביד ושם על התקופה בליטא, ובעזרת ניסיונו בהוראה היה חבר ועדה שתפקידה היה להכין תוכנית של הוראת השואה בבתי הספר.
בשנת 1957 זכה בפרס הקונגרס היהודי על ספרו "מיערות הצפון עד חורשות הכרמל", עוד בטרם הופעתו.
בנו מרדכי נהרג ב-1954 במסגרת שירותו בצה"ל. אחיו אהרון ירושלמי ואחיינו ליאון יוריס היו גם הם סופרים.
על שמו רחוב בחיפה.
פלאטפורם טניס

פלאטפורם טניס או טניס פלטפורמה (באנגלית: Platform Tennis) הוא משחק ספורט שנוצר משילוב שני המשחקים טניס וסקווש. המשחק הוא חידוש של משחק הפאדל טניס, שהושאל אף הוא מהטניס.

היסטוריה

הפלאטפורם טניס הומצא בשנת 1928 על ידי חובבי הספורט האמריקאיים פסנדן בלאנצ'רד וג'יימס קוגסוול בעיירה סקרסדייל, לא רחוק מהמקום בו התפתח הפאדל טניס, אולם הממציאים טוענים שהם אינם ידעו על קיומו של הפאדל טניס כשהמציאו את משחק הפלאטפורם טניס. בשנת 1920 הטניס והגולף היו המשחקים הפופולריים, ותושבי סקארדייל, שבדומה להיום השתייכו לבני המעמד הגבוה עם מקום עבודה במנהטן המניב להם הכנסה גבוהה, נהנו ממועדוני גולף וטניס. אך בעונת החורף התקשו חברי המועדון האתלטים המסורים יותר לספורט לעסוק בו, לעיתים בגלל שלא הייתה להם גישה למגרשים המקורים. באלנצ'רד וקוגסוול היו חלק מאותם חובבי הספורט הרציניים והם שאפו לשמור על כישורי הטניס שלהם גם בחורף, כיום עדיין העונה הרשמית למשחקי הפלאטפורם טניס. לכן, בתחילת חורף שנת 1928 הם החלו לבנות בחצר האחורית של קוגסוול מגרש בדמינטון על פלטפורמה מוגבהת (13.4x6), כדי שהשלג לא יגיע אליו, וסימנו אותו בדומה לסימונים שמצויים על מגרש דק טניס, משחק שמשוחק על הדקים של ספינות השייט כיום, ושיחקו עליו בדמינטון ודק טניס. בנוסף הם גידרו את המגרש על מנת שכדורי הטניס או הנוצה יישארו בתוכו. עד מהרה עלה להם רעיון להחליף את הכדור בכדור רך ולהחשיב את הכדורים שפוגעים בגדר כחלק מן משחק.
פסנדן וג'יימס המציאו את המשחק, אמנם תנועת הפארקים והנופש לא הפיקה תועלת מהפצתו, והייתה זו קבוצה קטנה של 25-39 משפחות אשר יצרה גרעין ראשון של אנשים ששיחקו במשחק במגרש היחיד שהיה בחצר ביתו של קוגסוול, וחלקם אף בנו את אותו המגרש בבתי הקיץ שהיו בבעלותם או בחצר ביתם שלהם. רבים מאמינים שהמגרש השני נבנה בבית הקיץ של משפחתו של בלאנצ'רד בנובה סקוטיה; לאחרונה הוחלפו הגדרות במגרשי הפלאטפורם באלומיניום. האיחוד לפלאטפורם טניס ארצות הברית נוסד בשנת 1934 והוא מסדיר את משחקיו ברחבי ארצות הברית.
הסיבות השונות שהובילו להמצאת המשחקים פאדל ופלאטפורם טניס מלמדות על מעמדו המשתנה של הפאדל טניס ממעמד חברתי אחד לאחר, כאשר בלאנצ'רד מציין בספריו כי "משחק הפאדל טניס המקורי מיועד לרוב הגדול" בעוד ש"משחק הפלאטפורם פאדל טניס מיועד למועדוני טניס, חופים וגולף, מיועד למקומות פרטיים, לאלו שיכולים להרשות לעצמם לבנות פלטפורמה".

כיום

משחק הפלאטפורם טניס אמנם מתפשט בהרחבה, אך הוא עדיין מרוכז באזורים הצפוניים של אמריקה, בניו יורק, קונטיקט וניו ג'רזי. בהמון מקומות נמצאים מגרשי פלאטפורם בפארקים ציבוריים שזמינים לקהל הרחב, אולם המשחק במידה רבה עדיין נחשב לספורט של האליטה ומשחקים אותו שחקני טניס נלהבים במהלך החורף.

על המשחק

את הפלאטפורם טניס משחקים במגרש חוץ, בדרך כלל מוגבה (=פלטפורמה, מכאן שמו), הדומה בשטחו למגרש הפאדל טניס המקורי - רבע מהגודל של מגרש טניס. ההבדל העיקרי בין הפאדל לפלאטפורם הוא הגידור מסביב למגרש הנעשה על ידי חוטי ציפור (גדר תיל בצורת משושים), הדומים לאלו של בתי הכלא, והעובדה שהכדור נשאר במשחק גם אם הוא מתרחק מהרשת, בדומה למשחקים במגרשי הפנים. הכדור עשוי מגומי ספוגי ורך והדיקט הוא עגול ומתכתי עם חורים וידית קצרה. רק הגשה אחת מותרת ולרוב משחקים בזוגות. בגלל מוצאו של המשחק, הוא עדיין משוחק בעיקר בעונת החורף ובעיקר על ידי שחקני טניס שרוצים לשחק במשך כל ימות השנה.
מקלארן 650s

(650S Spider (2014-2016

הוכרזה לראשונה בפברואר 2014, ה-650S Spider הייתה גרסת גג נפתח ל-650S. גרסה זו שקלה 40 קילו יותר מגרסת הקופה, אך היא הציעה ביצועים כמעט זהים: האצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3 שניות ומהירות מרבית של 328 קמ"ש.

(MSO 650S (2014–2017

גרסת ה-MSO (יחידת המבצעים המיוחדת של מקלארן, בתרגום חופשי) של ה-650S הייתה מוגבלת ל-50 רכבים בלבד. הגרסה הציעה תוספת קרבון וצבעים ייחודיים. בנוסף לכך, היא הציעה גלגלי סגסוגת, הקלים ב-4 קילוגרמים מהגלגלים הרגילים.

(625C (2015–2016

בספטמבר 2014 מקלארן הכריזה על דגם נוסף, ה-625C, שהוצע בגרסת קופה וקבריולט. קהל היעד של הרכב היה מדינות דרום אסיה.
מונע על ידי אותו מנוע V8 3.8 ליטר בעל מגדש טורבו כפול, אך על ידי כוח מוגבל ל-616 כוחות סוס. הגרסה הזאת קיבלה מתלים רכים יותר. הבלימה התבצעה באמצעות דיסקים מברזל ולא מסיבי פחמן כמו ב-650S.

(650S Le Mans (2015–2016

גרסת הלה מאן הוכרזה בתחילת 2015 על מנת לציין 20 שנה לזכייה של מקלארן במירוץ.
הגרסה שיוצרה על ידי MSO הוגבלה ל-50 יחידות. הגרסה הושראה על ידי המכונית F1 GTR שזכתה במירוץ ב-1995.
את שאהבה נפשי

פרסים

הסרט היה סרט הפתיחה של פסטיבל דוקאביב 2004, שם הוקרן בהקרנת בכורה וזכה בפרס יצירת הביכורים. הוא זכה בפרס אופיר בקטגוריות הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר, כמו גם בפרס הסרט הטוב ביותר - הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוא זכה פעמיים לפרס חביב הקהל, בפסטיבל הסרטים היהודי בברלין ובפסטיבל הפסטיבל הלסביות וההומואים בטורינו שבאיטליה הסרט היה מועמד לפרס הסרט הזר הטוב מטעם האקדמיה הבריטית לקולנוע והוקרן גם ב-OutFest, הנחשב לפסטיבל ההומו-לסבי הגדול והנחשב בארצות הברית שמתקיים בלוס אנג'לס, שם זכה ב"פרס החופש". הסרט זכה בפרסים נוספים ברחבי העולם.
אנטונובקה

היסטוריה

היישוב הוקם ב-1833 לאחר ש-27 משפחות יהודיות קנו את הקרקעות במקום, בדומה לעוד מספר מושבות יהודיות שהוקמו באותה תקופה באזור כמו טרוכנברוד. כדי שהיישוב יצליח להתקיים, השלטון של האימפריה הרוסית העניק ליישוב פטור של 25 שנים ממס ופטור של 50 שנים מגיוס תושביו לצבא האימפריה הרוסית.
היישוב גדל עם השנים, ובמפקד אוכלוסין ב-1897 נמנו בו 620 יהודים מתוך 647 תושבים. בשנים שלאחר מכן חלק מהיהודים עזבו את המקום, בין היתר בגלל מצוקה כלכלית בימי מלחמת העולם הראשונה, וב-1921 נמנו בו 482 יהודים, שעדיין היו יותר מ-90% מהאוכלוסייה.
בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב עברה אנטונובקה לשליטת ברית המועצות ב-1939.

השואה

הגרמנים כבשו את המקום ב-3 ביולי 1941, והיהודים חויבו לשאת טלאי צהוב ולסמן את בתיהם. תוך זמן חודשים ספורים הגרמנים הקימו גטו פתוח והתירו ליהודים להמשיך לעבד את האדמה בפיקוח שוטרים אוקראינים, מצב שהמשיך עד קיץ 1942.
יש שתי גרסאות באשר למה שקרה ליהודי המקום לאחר מכן: לפי גרסה אחת, בקיץ 1942 הגיעו למקום סוכני אס דה וכוחות של משטרת הסדר ומשטרת העזר האוקראינית והובילו את יהודי המקום לאזור קוסטופול, שם היהודים נרצחו בשני בורות הריגה ביחד עם יהודים נוספים מקוסטופול והסביבה; ולפי גרסה שנייה, לאחר שהיהודים אספו את יבוליהם הגרמנים העבירו אותם לגטו טוצ'ין, שרוב ככל יושביו לא שרדו.
המיעוט הפולני שנותר באנטונובקה נמלט לרובנו ב-1943 בעקבות התקפה של צבא המרד האוקראיני (UPA ), ארגון פרטיזני אוקראיני לאומני.
תהילים ט"ז

המזמור בליטורגיה היהודית

בקצת קהילות נוהגים לומר מזמור זה בבית האבל, ויש נוהגים לומר "שמעו זאת כל העמים" בימים שאומרים תחנון (מזמור מט), ו"מכתם לדוד" בימים שאין אומרים תחנון.
פרס עגל הזהב

השם ומשמעותו

הפרס נקרא על שם בעל חיים, כמו פרסים אירופיים רבים אחרים כגון, פרס דב הזהב המוענק בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פרס אריה הזהב המוענק בפסטיבל הסרטים של ונציה. הפרה כאן נבחרה בשל היותה אחת מבעלי החיים הכי נפוצים בהולנד. השם גם מתקשר לסיפור חטא העגל התנ"כי.