google/wiki40b huggingface dataset:
אדווין מוזס

ביוגרפיה

מוזס נולד בדייטון, אוהיו. הוא קיבל מלגת לימודים למורהאוס קולג' באטלנטה. הוא למד פיזיקה והנדסת תעשייה וניהול בו בזמן שהתחרה עבור בית ספרו. במורהאוס לא הייתה מסגרת תחרותית באתלטיקה כך שהוא נאלץ להתאמן בבית ספר סמוך. בתחילה הוא התחרה ב-120 יארד משוכות ו-440 יארד חלק. עד מרץ 1976 הוא רץ רק פעם אחת 400 מטר משוכות אבל לאחר מכן הוא התמקד בריצה זו ועשה התקדמות ענקית ומשמעותית. הטכניקה שלו הייתה לשמור על 13 צעדים בין המשוכות (לפעמים 12 צעדים במשוכות מסוימות) ואחר כך להגביר את המאמץ בחלק השני של הריצה, בניגוד למתחריו ששינו את קצב הפסיעות שלהם.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה מוזס במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא עולם חדש של 47.64 שניות, לפני בן ארצו מייקל שיין (48.69 שניות) ויבגני גברילנקו מברית המועצות (49.45 שניות).
לאחר ששיפר את שיאו העולמי בשנת 1977, הפסיד מוזס להרלד שמיד ממערב גרמניה ב-26 באוגוסט בברלין, הפסדו הרביעי בריצה זו. שבוע לאחר ההפסד הוא זכה בניצחון על שמיד בהפרש של 15 מטר בדיסלדורף, ומאז הוא לא הפסיד בריצה זו במשך 9 שנים, 9 חודשים ותשעה ימים. בסופו של דבר הוא הפסיד לבן ארצו דני הריס במדריד ב-4 ביוני 1987 לאחר 122 תחרויות רצופות ללא הפסד שבמהלכן קבע פעמיים שיא עולם חדש, זכה בשלושה תוארי גביע העולם ובשני תוארי אלוף עולם. לאחר הפסדו להריס הוא ניצח בעוד 10 תחרויות.
מוזס החמיץ את אולימפיאדת מוסקבה (1980) בשל החרם האמריקאי ובכך נמנע ממנו לזכות בעוד מדליה אולימפית.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכה מוזס במדליית זהב כשרץ 47.50 שניות לפני הרלד שמיד (48.61 שניות) ואלכסנמדר חרלוב מברית המועצות (49.03 שניות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה מוזס פעם נוספת במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בזמן של 47.75 שניות, לפני בן ארצו דני הריס 48.13 שניות ושמיד 48.19 שניות. נוסף לכך, הוא נבחר לשאת את השבועה האולימפית בשם הספורטאים.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 זכה מוזס שוב במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 47.46 שניות, לפני בן ארצו דני הריס והרלד שמיד מגרמניה שקבעו תוצאה זהה של 47.48 שניות, שתי מאיות השנייה לאט יותר.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה מוזס במדליית ארד בתוצאה של 47.56 שניות, אחרי בן ארצו אנדרה פיליפס שקבע שיא אולימפי חדש של 47.19 שניות ואמדו דיה בה מסנגל (47.23 שניות). שלושתם שיפרו את השיא האולימפי של מוזס ממונטריאול.
מוזס השיג את השגיו יוצאי הדופן בתזונה צמחונית.
מאז שנת 2000 הוא מכהן כיו"ר האקדמיה לספורט עולמי.
נכון לאוקטובר 2008 הוא עדיין מחזיק ב-26 התוצאות הטובות ביותר בריצת 400 מטר משוכות מתוך 100 התוצאות הטובות בעולם.

הרפורמה

בשנת 1979 מוזס פרש מעבודתו בג'נרל דיינמיקס על מנת להשקיע את כל כולו באתלטיקה. במשך השנתיים הבאות הוא בנה רפורמה שתאפשר לספורטאים אולימפים ובינלאומיים אפשרות בחירה. הוא הקים קרן ותמיכה לאתלטים שתאפשר להם להרוויח תגמולים ממשלתיים, או מלגות תמיכה פרטיות, תשלומים ישירים מפרסום מבלי לסכן את האפשרות האולימפית שלהם. עד אז רק "ספורטאים חובבים" יכלו להשתתף באולימפיאדה. מוזס הציג את תוכניתו לחואן אנטוניו סמראנש נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי והרעיון אושר בשנת 1981. הרפורמה הזו הייתה הבסיס לתמיכה הכלכלית להרבה ספורטאים אולימפיים וכך הם יכלו לבחור בהמשך הקריירה הספורטיבית.

בדיקות סמים

מוזס משתתף פעיל במספר וועדות למניעת אימרוץ. בדצמבר 1988 הוא פיתח ויצר תוכנית של בדיקת סמים אקראית לספורטאים חובבים שלא בזמן תחרות.
היינריך קומר פון פאלקנפלד

תחילת דרכו

קומר נולד ב-22 באפריל 1852 בעיר פרשבורג שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. כיום נקראת העיר ברטיסלאבה והיא בירת סלובקיה המודרנית. הוא למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטט, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית בווינה. ב-1872 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, ובמאי 1894 מונה לראש מטה הקורפוס העשירי והחזיק בתפקיד עד אפריל 1900. במאי של אותה שנה הוא קודם לדרגת גנרל מיור ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט פלדמרשל. בפברואר 1910 מונה למפקד הקורפוס העשירי, ובמאי של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. הוא שימש כמפקד הקורפוס העשירי עד תחילת שנת 1914.
גפ"ת

גפ"ת (ראשי תיבות: גמרא, פשט, תוספות) היא שיטת לימוד בסיסית ונפוצה של התלמוד הבבלי.

גמרא

השלב הראשוני בלימוד גפ"ת הוא לימוד טקסט הגמרא עצמו. זהו הלימוד הבסיסי ביותר המהווה את השלד לכל הדיון הפרשני וההלכתי שבא אחריו.

פירוש רש"י

אף שניתן להבין גמרא לאחר שלומדים את המונחים ויודעים את השפה הארמית, חסרה בלימוד הגמרא הרחבה על פי מושגים שאינם קיימים בדף אלא ממקורות אחרים. הרחבה זו מתאפשרת בין היתר על ידי לימוד פירוש רש"י, המשלב ביאור מונחים, ביאור מהלכי הגמרא ופתרון קשיים נוספים העומדים בפני הלומדים.

תוספות

לימוד התוספות, וליתר דיוק החלקים מספרות בעלי התוספות המופיעים על גבי המבנה המסורתי של דף הגמרא, מהווה נדבך נוסף בלימוד הבסיסי וכולל העמקה בבירור השיטות ההלכתיות השונות, יישוב קשיים המתעוררים כתוצאה מהשוואה בין סוגיות שונות בש"ס וכן הלאה.

גפ"ת במסגרות הלימוד

לצד לימוד של גמרא ורש"י בלבד מחד גיסא, ולימוד מקיף של מפרשים נוספים מאידך גיסא, מהווה לימוד גפ"ת מודל ביניים ובהרבה מהישיבות קיים לימוד מסודר של גפ"ת ככזה, לעיתים כבסיס ללימוד בעיון או בפלפול.
קיימות מסגרות ישיבתיות שדורשות לימוד שלם של הגפ"ת, כך לדוגמה במוסדות צאנז ובמפעל הש"ס. לימוד גפ"ת באופן מלא (ולא רק גמרא ורש"י) הוא מסגרת הכרחית לפי מייסד מפעל הש"ס, הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם.
ליוטו מצ'ידה

ביוגרפיה

מצ'ידה נולד בסלבדור, ברזיל. אביו, מאסטר יושיזו מצ'ידה, מחזיק בדרגה גבוהה בשלוחה של איגוד הקרטה היפני בברזיל. יושיזו מצ'ידה עבר לברזיל בגיל 22, שם פגש באימו של מצ'ידה, אנה קלאודיה. מצ'ידה גדל בעיר בלם והחל להתאמן בקרטה בגיל 3. בגיל 13 הגיע לדרגת חגורה שחורה. מצ'ידה גם למד לחימת סומו וג'ו ג'יטסו ברזילאי.
מצ'ידה זכה במספר טורנירי קרטה לחובבנים, כולל בטורניר פאן אמריקני בשנת 2001. לאחר מכן, נסע מצ'ידה לתאילנד, שם למד איגרוף תאילנדי ולאחר מכן ליפן, שם למד גראפלינג ולבסוף לארצות הברית שם החל  בקריה כלוחם UFC.

סגנון לחימה

למצ'ידה סגנון לחימה ייחודי המשלב טקטיקות קרב של שוטוקאן וג'יו ג'יטסו ברזילאי וכן אלמנטים מסומו והיאבקות. מצ'ידה נוהג להילחם בצורה זהירה וחמקנית, לערוך מתקפות נגד מדויקות ולעורר תסכול אצל יריביו המדרבן אותם לבצע טעויות שמצ'ידה מנצל לטובתו. עם זאת, נטען כנגד מצ'ידה שסגנונו חששני, לא אגרסיבי ולא מרהיב לצפייה.

קריירת משחק

בשנת 2011 התארח בסרט האקשן "לעולם אל תיכנע 2: הביטדאון". בשנת 2014 שיחק מצ'ידה בסרט אמנויות הלחימה עד הקרב האחרון שם עזר לאמן את גיבור הסרט מייקל שואו.

חיים אישיים

מצ'ידה נשוי לפביולה ולהם שני ילדים.
מועדון הגולף קיסריה

היסטוריה והווה

כשג'יימס דה רוטשילד סייר בעתיקות קיסריה, הוא נזכר במגרשי הגולף אותם הכיר מסקוטלנד, כשחקן ותיק החליט כי במקום יוקם מגרש גולף.
אחרי מותו, הוחלט בקרן רוטשילד להגשים את שאיפתו ונציגה האנגלי של המשפחה, מקס רואו, קיבל את המשימה. הוא גייס לנושא ועדה מיוחדת ובה היו חברים (בין היתר) ראש העיר ירושלים טדי קולק ומנכ"ל משרד התיירות מאיר דה שליט. בראש הקבוצה עמד לא פחות מאשר שר החוץ דאז, אבא אבן.
למשימה - עיצוב מגרש גולף בן 18 גומות נבחר האדריכל פרד סמית'. אחרי קשיים תכנוניים וניסיונות להתאים את סוג הדשא המיוחד לגולף לאקלים המזרח תיכוני, הוקם מגרש כשמתחתיו מערכת השקיה תת-קרקעית.
בתחילת הדרך, נדרשו אנשי המועדון ובהם כאמור אבא אבן וטדי קולק לגייס שחקנים, וכן לעורר את דעת הקהל המקומית שכלל לא הכירה את המשחק. בטקס הפתיחה, בינואר 1961 נכחו שרים, חברי כנסת וכל השמנא והסלתא של מדינת ישראל באותה התקופה.
ארבע שנים אחרי פתיחת מועדון הגולף בקיסריה, הוקם ב-1965 גם "איגוד הגולף הישראלי".
לאורך השנים שופץ ושודרג מעת לעת המועדון, הוחלפו מערכות שונות, מה שהצריך כמובן משאבים רבים. מעת לעת פרצו גם מחלוקות בין השותפים לניהול המקום. ב-1980 אחרי סיום התקנת מערכת השקיה חדשה בעלות מיליוני שקלים, כונסה אספה כללית ובה נדרש הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד להגדיל את הסבסוד השנתי של המקום. הברון דחה את הדרישה והעביר את ניהול המועדון לחברה לפיתוח קיסריה.
רשימה ארוכה ומכובדת של ידוענים הרבתה לפקוד את המקום ובהם כוכבי הקולנוע שון קונרי, קירק דאגלס, הזמר פרנק סינטרה וכן הבדרן והאמן דני קיי, שהיה אורח קבוע במועדון בכל ביקור שלו בישראל. גם נשיא המדינה חיים הרצוג ורעייתו אורה היו חברים פעילים במועדון. עשרות שגרירים זרים ששירתו לאורך השנים בישראל מצאו במועדון מקום שהזכיר להם את ביתם.
את צעדיה הראשונים על מגרש הגולף עשתה הספורטאית לטיסיה בק במועדון הגולף קיסריה, שם הוריה בחרו לקבוע את ביתם בשל חיבתם למשחק הגולף. לימים נבחרה לטיסיה ל"ספורטאית העשור" וזאת במסגרת חגיגיות 60 למדינת ישראל.
ב-2009 נחנך מחדש מגרש הגולף, זאת אחרי שעוצב והשתנה ללא הכר על ידי האדריכל פיט דאי, הנחשב לאחד מטובי המומחים בעולם לתכנון מגרשי גולף. דאי תכנן את מגרש הגולף בקיסריה תוך התחשבות בערכי הנוף והסביבה. 
ב-2010 נכנס מועדון הגולף קיסריה לרשימה היוקרתית של 1000 המגרשים הטובים בתבל. רשימה הנערכת על ידי חברת רולקס.
כיום אורכו של המועדון הוא 6750 מטרים של מדשאות גולף וכולל למעשה שני מגרשים מרכזיים: האחד מגרש מקצועי של 18 גומות, היחיד בישראל העומד בסטנדרטים בינ"ל, ומגרש נוסף בן 9 גומות המשמש בעיקר לאימונים וללימוד המשחק. 
מ-1961, אחת לארבע שנים מארח המועדון את משחקי המכביה.
ויקרס ולנטיה

תכנון ופיתוח

הוויקרס ויקטוריה בעל מנועי הנאפייר-ליאון (Napier Lion) שירת בהצלחה בחיל האוויר המלכותי כמטוס תובלה והפצצה. עם התיישנותם של המנועים ב-1932 התעורר הצורך לשדרג את המטוס עם מנועים חזקים יותר. המנוע שנבחר היה הבריסטול פגסוס (Bristol Pegasus) והוחלט בחברה על שדרוג בשני שלבים: בשלב הראשון שנקרא ויקטוריה סימן IV נשמרה השלדה המקורית, דבר שהגביל את כושר הנשיאה המרבי של המטוס. בשלב השני נעשה שימוש בשלדה מחוזקת שניצלה באופן טוב יותר את ביצועיו המשופרים של המנוע. גרסה זו נקראה ויקרס ולנטיה וטיסת הבכורה בוצעה ב-1934. הולנטיה היה זהה חיצונית לוויקטוריה סימן IV, אך התאפיין בגלגל נחיתה בקצה זנבו בעוד בוויקטוריה נשמר מחליק הזנב (Tailskid). חיל האוויר המלכותי הזמין 28 מטוסי ולנטיה חדשים ו-54 נוספים הוסבו ממטוסי ויקטוריה קיימים (סומנו בחברה כ-Type 278). אספקת המטוס החלה במאי 1934 והייצור נמשך עד 1936.

היסטוריה מבצעית

הוולנטיה נכנס לראשונה לשירות בטייסת מס' 70 בבסיס חיל האוויר המלכותי בהינאהידי (Hinaidi), עיראק ב-1934. לאחר מכן צוידו בוולנטיה טייסות נוספות שהוצבו בהודו ובעיראק. בדומה למטוסים מסוגו ששירתו לפניו, כגון הויקרס ורנון והוויקטוריה, גם בוולנטיה נעשה שימוש נרחב למבצעי הטסת מטען וחיילים ברחבי המזרח התיכון ולמשימות הפצצה באמצעות מתלים תחת הכנפיים. כמו כן, במספר מטוסים הורכבו רמקולים לצורכי ניסוי בלוחמה פסיכולוגית כדי למסור הודעות לאוכלוסייה מן האוויר (למשל, במבצעי שיטור כנגד שבטים מורדים). בולנטיה גם נעשה שימוש בניסויי תדלוק אווירי.
במלחמת העולם השנייה השתתף הוולנטיה במשימות הפצצה ליליות מעל המדבר המערבי, במסגרת השלבים הראשונים של המערכה בצפון אפריקה ב-1940. מעט לפני פרוץ המלחמה האנגלו-עיראקית השתתפו שבעה מטוסי ולנטיה ברכבת האווירית האסטרטגית הראשונה שהפעילו בעלות הברית במלחמה, כאשר סייעו בהובלת לוחמים מקראצ'י שבהודו הבריטית אל בסיס חיל האוויר המלכותי שועייבה הסמוך לבצרה. הולנטיה גם לקח חלק בפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ב-25 באוגוסט 1941, כאשר שישה מטוסים העבירו כוחות לתפיסת שדה הנפט בהאפט קל (Haft Kel). שני מטוסים התרסקו בנחיתה ללא אבידות בנפש. הולנטיה נשאר בשירות כמטוס קישור בעיראק ואיראן עד לשנת 1944.
מינהל הכנסות המדינה

מינהל הכנסות המדינה הוא אגף במשרד האוצר העוסק בגיבוש מדיניות המסים (להבדיל מרשות המסים בישראל, העוסקת במימוש מדיניות זו).

היסטוריה

בשנת 1957, במסגרת ארגון מחדש במשרד האוצר, הוחלט על העברת האחריות לכל התשלומים והתקבולים של משרדי הממשלה לידי מינהל הכנסות המדינה. מינהל הכנסות המדינה היה אחראי לכל גביית המיסים בארץ, תפקיד הממולא כיום על ידי רשות המיסים. בשנת 1963 הוחלט למנות מומחה מיוחד לתכנון ארוך טווח של מדיניות המיסים. בשנת 1995 אוחדו מינהל הכנסות המדינה ואגף הכלכלה במשרד האוצר, לאחר שהוחלט למנות את ציפי גל ים, ראש אגף הכלכלה, לממונה על הכנסות המדינה. אולם האיחוד כמעט לא הורגש ושני האגפים התנהלו כמעט בנפרד. בשנת 2001, החליט שר האוצר, סילבן שלום, לפצלם בחזרה. בשנות ה-90 עבדו במינהל מעל 50 עובדים. אולם עם הזמן ירד קרנו של המינהל ובשנת 2003 עבדו בו 15 עובדים ומשרד האוצר שקל לסגור את המינהל. 
מינהל הכנסות המדינה נקט במשך שנים רבות בתמיכה במדיניות מס שוויונית והתנגדות לפטורים לגורמים שונים. למשל, בוועדת אשר, התנגדו נציגי מינהל הכנסות המדינה למע"מ מוקטן על מוצרים חיוניים. 
עמדה נוספת של מינהל ההכנסות היא שיש להציע שיעורי מס נמוכים כדי להעמיק את הגבייה.
בראש מינהל הכנסות המדינה עומד הממונה על הכנסות המדינה. הממונה הראשון היה ד"ר ארתור ברגמן. בשנת 1953 החליף אותו ד"ר קורט מנדלסון. בשנת 1954 מונה לתפקיד זאב שרף. בשנת 1961 התפטר שרף מהתפקיד ובמקומו מונה אריאל אריאלי. בשנת 1964 נכנס לתפקיד שמחה גפני. בסוף 1968 מונה לתפקיד משה נוידרפר שהוביל בשנת 1975 את מימוש הרפורמה במיסים שהוצעה על ידי ועדת בן-שחר. בתחילת 1979 מונה אוריאל לין לתפקיד. אחרי לין מונה לתפקיד משה ברטוב, שהוחלף ב-1984 בידי ישראל ברון. בתחילת שנות ה-90 כיהן יורם גבאי בתפקיד הממונה. בשנת 1995 פרש גבאי וציפי גל ים מונתה לתפקיד. גל ים החזיקה בתפקיד עד שנת 2001 והוחלפה בידי מאיר קפוטא. לאחר פרישתו של קפוטא, בסוף 2006, מונה לתפקיד יהושע ויטה. אולם מיד לאחר מכן נפתחה נגדו חקירה גלויה והוא הושעה מתפקידו למשך מספר שנים, בהן כיהנה בתפקיד פרידה ישראלי. באוגוסט 2012 מונה לתפקיד ד"ר מיכאל שראל, אשר התפטר במרץ 2014, על רקע הודעת שר האוצר, יאיר לפיד, על כוונתו להנהיג פטור ממע"מ על דירות לרוכשים דירה ראשונה.
במסגרת המינהל פועל גם המוזיאון למיסים.
ארנסט פון לייזר

קריירה מוקדמת

פון לייזר נולד ב-18 בנובמבר 1889 בשטגליץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית (כיום חלק מברלין). בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט המשמר ה-5, ולאחר מכן הועבר לרגימנט המילואים של המשמר ה-1, עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה. בהמשך מילא פון לייזר תפקידים שונים בחטיבת המילואים של המשמר ה-1, וב-15 ביולי 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון לייזר לרייכסווהר, ובשנת 1921 פרש מהצבא, התגייס למשטרה, ומילא בה תפקידים שונים, ובשנת 1922 הועלה לדרגת מיור. באביב 1935 הצטרף פון לייזר לורמאכט, והועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-77. ב-6 באוקטובר 1936 מונה פון לייזר למפקד גדוד הנ"ט ה-2, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה מונה פון לייזר למפקד רגימנט התחלופה ה-6, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-6 בעתודת הארמייה הראשונה, וב-25 באוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-169. במהלך המערכה על צרפת לחם פון לייזר עם הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-68 במסגרת הקורפוס ה-7, וב-1 בפברואר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1941 מונה פון לייזר למפקד הדיוויזיה ה-269, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-18 בספטמבר 1941 קיבל פון לייזר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-11, ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 בדצמבר 1942 הועלה פון לייזר לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-14 באפריל 1943 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בנובמבר 1943 מונה פון לייזר למפקד הקורפוס ההררי ה-15, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, ונלחם נגד הפרטיזנים ביוגוסלביה. ב-20 ביולי 1944 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21. ב-29 באפריל 1945 פרש פון לייזר מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נשפט פון לייזר במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוגוסלביה: רצח שבויי מלחמה ואזרחים. ב-1947 נדון ל-10 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר פון לייזר בגארשטדט עד למותו ב-23 בספטמבר 1962.
חוט משיכה

חוט השחלה, אשר מכונה גם חוט משיכה או סרט משיכה, הוא כלי אשר משמש חשמלאים לנתב חיווט חדש דרך קירות וצנרת חשמל קיימת. מקובלים גם השמות שטלבנד או סטלבנד, אשר מקורם בגרמנית, Stahlband. באנגלית הכלי מכונה Fish tape וגם Draw wire או Draw tape.
חוט השחלה מורכב מאוסף של חוטי פלדה גמישים וקפיציים המלופפים האחד סביב השני. על ידי השחלה זהירה, ניתן לנתב את החוט דרך צינור קיים. כמובן שמלכתחילה נדרש שבצינור יהיה מספיק מקום לחוט ההשחלה. עיקר הקושי הוא בפינות של זוויות ישרות, למשל בחיבור של קיר לתקרה. השימוש המיועד הוא להשחיל את הקצה עם הלולאה בצד הסיום של הכבל, למשל בשקע החשמל, או של רשת המחשבים, חדשים. על ידי דחיפה של חוט ההשחלה דרך הצנרת, מנסים להגיע למקום שבו כבר יש כבלי חשמל, טלפון, או תקשורת מחשבים. כאשר מגיעים למקום שבו הכבל החדש אמור להסתיים, מחברים את הלולאה לכבל החדש, ומושכים בחזרה. כאשר הכבל החדש הגיע לשקע החדש, מנתקים אותו מהלולאה של חוט ההשחלה, ויוצרים חיבור חשמלי ומכני לשקע.
נסיון לחבר את הכבל החדש ללולאה של חוט ההשחלה כבר בתחילת התהליך לא יצלח שכן הוא יפגע בגמישות ובקפיציות של חוט ההשחלה ולא יאפשר לדחוף את החוט דרך הצנרת הקיימת.

מבנה

בדרך כלל חוט השחלה שאינו בשימוש מלופף סביב גליל פלסטיק. דבר זה מקנה להם עקומה טבעית, והיא זו שמאפשרת להם להיות נדחפים. על ידי דחיפות ומשיכות קלות של הגליל, ניתן לדחוף ולמשוך את קצה החוט אשר הוכנס לצינור קדימה ואחורה. החוט קשיח מספיק כדי שיוכל לנוע בכיוון שהוא מצביע עליו. בדרך זו ניתן להעביר אותו בקלות, יחסית, דרך המוביל, דהינו הצינור או החלל, הריק שבקיר. בידוד תרמי, מחסומי אש, וצנרת אינסטלציה, איורור, חימום, קירור, וכבלים חשמליים אחרים, ומכשולים אחרים מקשים על השימוש בחוט ההשחלה.
החוט מיוצר מחומרים כגון פלדה, פיברגלס או ניילון. לחוט קצה בצורת לולאה, או וו, כדי לאפשר למשתמש לכופף, או לקשור, אליו את הכבל המיועד. חיבור כזה צריך להיות חזק מספיק כדי שהכבל המיועד לא ישתחרר בעת משיכת כבל ההשחלה בחזרה, אך דק מספיק כדי שלא יסתום את הצינור באופן שלא יאפשר את המשיכה.

שימוש דו צדדי

ניתן להשחיל שני חוטי השחלה בצדדים מנוגדים. אם לאחד מהחוטים המושחלים יש קצה בצורה של וו פתוח, אחד החוטים יכול לתפוס את השני, ולהמשך חזרה. אם מחברים זמזם לאחד הקצוות, ניתן לקבל אינדיקציה קולית כאשר החוטים נפגשים.
בובו-דיאולסו

גאוגרפיה

העיר ממוקמת כ-320 ק"מ מואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 27 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (31 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,189 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (280 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

העיר ממוקמת ליד הכבישים N1‏, N2‏, N8‏, N9 ו-N10. בנוסף, ליד העיר יש את נמל התעופה בובו-דיאולסו .
יחסי ונואטו–ישראל

היסטוריה

ונואטו וישראל כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1993. ב-2011 ביקר בישראל נשיא ונואטו לשעבר, לולו אביל , וב-2012 ביקר בישראל ראש הממשלה סאטו קילמן . במהלך ביקורו חתם קילמן על הסכם בילטרלי בין שתי המדינות עם סגן ראש הממשלה ושר החוץ אביגדור ליברמן בירושלים.
בספטמבר 2016 נועד ראש ממשלת ונואטו שרלוט סלבאי עם עמיתו הישראלי בנימין נתניהו, בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק. השניים דנו בסוגיות של שיתוף פעולה דו-צדדי. בשלהי מאי 2017 חתם נשיא ונאטו, הנזיר בולדווין לונסדייל (Baldwin Lonsdale), על מסמך המכיר בירושלים כבירתה הבלעדית והבלתי ניתנת לחלוקה של ישראל.
בוב רוברטס

עלילה

בוב רוברטס הוא זמר שירי עם פטריוט ושמרן בצורה קיצונית, המחליט להתמודד בבחירות לסנאט. הסרט מציג בצורה מוקומנטרית את מערכת הבחירות המושחתת של רוברטס. עיתונאי צדקן של עיתון מקומי מנסה להביא את רוברטס לראיון ולחשוף עליו פרטים סודיים על מנת להוציא לאור את העובדה כי בוב רוברטס קנה קולות מצביעים ורימה בתהליך הבחירות לסנאט. לקראת סוף הסרט נורה רוברטס ומובא לבית חולים. הוא יוצא מבית החולים עם פגיעות קלות יחסית, אך מרותק לכיסא גלגלים.
הסרט מביא בצורה צינית את הצד של המערכת המושחתת המאפיינת פוליטיקאים רבים בכל רחבי העולם. הסרט הצליח בביקורות אולם נחל כישלון בקופות.
בסרט משתתפים גם אלן ריקמן וג'יאנקרלו אספוזיטו.
המדרשה החסידית

תולדות המדרשה וקווים לדמותה

הישיבה נוסדה בא' באלול תשע"ד, עבור בחורים בגילאי 13–18. קודם לכן נכנסו המייסדים אל מנהיגים חרדים כדי להיוועץ בהם ולקבל את ברכתם. מנהיג המגזר הליטאי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן ביקש מן המייסדים שימנעו מלקרוא לו "ישיבה". מכאן שמה הייחודי.

נושאי תפקידים

ראש המדרשה הוא הרב מנחם בומבך.; מנהל לימודי קודש: הרב צבי אריה אדלר; רכז חינוכי: הרב מתתיהו דייטש.

שיטת וסדרי הלימוד במדרשה

תוכנית הלימודים במדרשה כוללת לצד לימודי הגמרא תנ"ך, הלכה, סוגיות בפרשיות השבוע, סוגיות יסוד במחשבת ישראל ועיון בתורת ובתולדות החסידות. במדרשה גם לימודי חול, מתוך מטרה שלתלמידים תהיה הכשרה מעשית לחיים.
כדי להתמודד עם העובדה שרוב התלמידים מגיעים למדרשה מתלמודי התורה וללא ידיעות רחבות במקצועות חול פיתח צוות המדרשה תוכנית השלמת פערים. התלמידים עוברים מבדקים ובהתאם לתוצאות נבנית עבור כל תלמיד תוכנית להשלמת הפערים.

התנגדות

הקמת ישיבה תיכונית הפונה לבחורים מהמיינסטרים החרדי עוררה התנגדות בציבור החרדי. מול ביתו של מנחם בומבך התקיימו מספר הפגנות, והופצו פשקווילים בשכונות החרדיות שבהם נכתב "חילוני מתחזה, הברנש מנחם בומבך, חזור לחבריך החילונים בתל אביב". ב-23 בנובמבר 2016 שפכו שני קיצוניים זפת על דלתו של בומבך וסתמו בדבק מגע את מנעול ביתו. קודם לכן השחיתו את דלתו ואת דלתו של איש צוות אחר בישיבה כמה פעמים.
ב-29 באוגוסט 2017 כתב עורך יתד נאמן ישראל פרידמן מאמר מערכת שבו האשים את המייסד ואת שותפיו בכך שהם "רוצחים רוחניים" ושכל מטרתו לשנות את היהדות החרדית ואת צביונה, ו"לחפור תחת אושיות קיומה, לערער ולהרהר אחרי כל בנינה, לחלץ בצבת את כל מסמרותיה, לסלול דרך חדשה וליצור בידיים מציאות של "עוון". "סולל-הורס", בניין נערים סתירה!"
חיים דומי

חייו

דומי נולד בקריית חיים בנם של חיינה ושמעון דומשביצקי, ממייסדי היישוב. למד בבית הספר לילדי עובדים ובבית הספר הריאלי. היה חבר בפלוגות הפועל, בנוער העובד והלומד וחבר הכשרת אשדות יעקב. ב-1946 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה ג' של הגדוד השלישי. בשנת 1947 יצא לקורס מפקדי כיתות ובשנת 1948 סיים קורס מפקדי מחלקות במחנה דורה. במלחמת העצמאות השתתף במסגרת חטיבת יפתח בקרב על צפת, בקרב על טבריה, כיבוש סאסא, קרב מצודת נבי יושע, עין זייתון, ביריה, משמר הירדן, קרבות מלכיה ובמבצע יורם. נטל חלק עם החטיבה במבצע דני ובמבצע יואב במהלכו נפצע. 
ב-1950 השתחרר ולמד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. התגייס לשירות קבע ב-1955 ושירת בחיל החימוש כקצין תכנון עבודות בבמ"ב (בית מלאכה בסיסי) 681 בדרגת רב-סרן. בשנים 1958 עד 1961 היה מפקד במ"ב 682 והועלה לדרגת סגן-אלוף. ב-1961 מונה לסגן קצין חימוש ראשי. ב-1964 נשלח מטעם צה"ל לארצות הברית, ללימודי תואר שני בהנדסת מכונות באוניברסיטת קולומביה והשתלם גם בחקר ביצועים ובשימוש במחשבים לצרכים טכניים ומנהלתיים. 
באוגוסט 1966 מונה לקצין חימוש ראשי. הוא שירת בתפקיד במשך שבע שנים, כולל בתקופת מלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. במלחמת ההתשה יזם את הקמת הגש"ח (גדוד שירותי חימוש) שנתן מענים חימושיים למעוזים בקו ברלב וליחידות השונות. ב-1970 קודם לדרגת תת-אלוף. בעקבות מלחמת ששת הימים התמודד עם הצורך בהחזרה לכשירות של כלי הלחימה הצה"לים, ופעל לשיפוץ והסבה של נשק שלל רב שנתפס, כולל כ-100 טנקי צנטוריון ו-M48 פטון ירדנים, הסבת שישה גדודי ארטילריה לשימוש בתותחים מתוצרת ברית המועצות בקטרים 130 ו-122 מ"מ, שכמויות גדולות שלהם נתפסו יחד עם תחמושת רבה, וטנקי טירן רבים שנלקחו שלל בסיני. 
ב-1973 השתחרר מצה"ל, ועבד כמשנה למנכ"ל בתי הזיקוק. הוא חזר לשירות בשנת 1975, מונה לעוזר למדען הראשי בצה"ל, ובהמשך לעוזר ראש אג"א לתפקידים מיוחדים, נפטר ב-1981 בעודו בשירות ונקבר בבית העלמין הצבאי בחיפה.
הנס שארף

ביוגרפיה

שארף נולד ב-16 בדצמבר 1907 בראסטנבורג, פרוסיה המזרחית (לימים קנטרן , פולין) להנס הרמן שארף ואלזה שארף, והיה השני מתוך שלושה בנים. אביו של שארף, קצין מעוטר בצבא פרוסיה בעת מלחמת העולם הראשונה, נפטר ב-1917 בוויסבאדן עקב פציעותיו ביולי 1916 במהלך המלחמה בצרפת.
למשפחתו של שארף היה מפעל טקסטיל שנוהל בידי סבו של שארף, כריסטיאן יאהן. שארף החל ללמוד את מלאכת האריגה כמתבגר על מנת לעבוד במפעל כשיהיה בוגר. הוא למד מרצ'נדייזינג, סחר בינלאומי ושיווק. שארף נסע לעבוד ביוהנסבורג, דרום אפריקה במשרדי חברת המכוניות אדלר לשנה, הצליח מאוד בתפקידו וקודם וניהל את חטיבת החוץ של החברה במשך 10 שנים. במהלך שהותו בדרום אפריקה פגש שארף את מרגרט סטוקס, צעירה בריטית, והם נישאו.
בקיץ 1939 ביקר שארף בעיירה גרייץ, ונתקע בגרמניה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא מצא עבודה בברלין והתגורר שם עם אשתו ושלושת ילדיו, אך גויס לוורמאכט בתור פאנצרגרנדיר והוכשר במשך חודשיים בפוטסדאם. הוא היה אמור להישלח לחזית המזרחית, אך אשתו, שלא רצתה לאבד אותו, שכנעה את הקצינים לגייס אותו כחוקר עקב שליטתו בשפה האנגלית. הוא נלקח מיחידתו אל פלוגה VII בוויסבאדן, שם שימש כמתורגמן מאנגלית לגרמנית.
באביב 1943, לאחר פגישה מוצלחת עם מפקדו, הוחלט להעביר את שארף לאובראורסל, בה שכנה מחלקת החקירות של הלופטוואפה. הוא גם הועלה בדרגה לדרגת האופט גפריטר. שארף מונה לתפקיד העוזר של שני חוקרים, וילנד ושרודר, האחראים על חקירת טייסים אמריקאים מחילות האוויר של צבא ארצות הברית. 
בעקבות תאונת מטוס בה נהרג שרודר והטייס ווילנד נפצע קשות, קודם שארף לתפקיד קצין החקירות האחראי על טייסים אמריקאים מצבא ארצות הברית. בין הטייסים שחקר שארף נמצא פרנסיס "גאבי" גברסקי, אלוף הפלות אמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה.
בשנת 1948 הגיע שארף לארצות הברית לראשונה, כדי להעיד במשפט נגד חייל אמריקאי שערק אל הנאצים ב-1944, ונחקר על ידו.
בעודו שוהה בארצות הברית, הרצה שארף בפני בכירי חיל האוויר של ארצות הברית ולימד אותם את שיטות החקירה שלו.
שארף החליט להשתקע בארצות הברית, וחל לעבוד ביצירת פסיפסים ומכירת רהיטים מעוטרים בפסיפס. עסקיו של שארף הצליחו, והוא הרחיב את תחומי המכירה ועבר ללוס אנג'לס. העסק החדש שלו בלוס אנג'לס, שנקרא "הנס שארף עיצובים", הצליח מאוד ורומם את שמו של שארף.
ב-1971 הזמין שארף את אשתו של בנו, מוניקה, ללמוד לעבוד בפסיפס במסגרת תוכנית הרחבת החברה שלו. שניהם יחד יצרו את חמשת פסיפסי הענק בטירת סינדרלה בדיסני וורלד, הפסיפס המספר את סיפורה של סינדרלה.
בין עבודותיו נמצאות רצפת הפסיפס של בית ממשלת קליפורניה, רצפת הפסיפס בכניסה לאפקוט, פסיפס קיר חיצוני במכללת דיקסי ביוטה, נשר הפסיפס באוניברסיטת דרום קליפורניה וכמות גדולה של בתים פרטיים, מלונות, בתי ספר, אוניברסיטאות, מרכזי קניות וכנסיות ברחבי העולם.
בשנות ה-80 הפך שארף את מוניקה לשותפה עסקית שלו, ושינה את שם החברה ל"שארף ושארף". השותפות נשארה פעילה עד מותו של הנס שארף ב-1992, ולאחר מותו המשיכה מוניקה לנהל את החברה. כיום החברה עדיין פעילה בניהולה של מוניקה.
שארף נפטר ב-10 בספטמבר 1992 בביתו שבקרן, קליפורניה.