google/wiki40b huggingface dataset:
סמל מינסוטה

מרכיבים

בסמל משולבים דימויים של מתיישב ומעדר הנמצאים על נהר המיסיסיפי, ורובה אשר נח על עץ כרות, לצד הגרזן. כלי העבודה מוסרים על חיי חקלאות ויצירה; וכלי הנשק של המתיישב, מראים על מוכנותו להגן על עצמו בכל עת. כמו כן, שולב דימוי יליד אמריקאי, אינדיאני, דוהר על סוס כביכול לעבר שקיעת החמה.
הר בר (אלסקה)

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הסוקרים שהתוו את הגבול בין קנדה וארצות הברית בשנים 1912 - 1913.
לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן

ביוגרפיה

לודוויג וילהלם נולד ב-8 באפריל 1655 בפריז, לפרדיננד מקסימיליאן, נסיך הכתר של באדן-באדן וללואיזה כריסטינה, נסיכת סבויה, בתם של טומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו ומארי דה בורבון, רוזנת סואסון. 
בהיותו בן חצי שנה נפרדו הוריו, ואביו חזר מפריז לגרמניה. בשנת 1669 מת אביו, ובשנת 1670 נלקח לודוויג וילהלם לבית סבו בגרמניה.
בשנת 1674 הצטרף לודוויג וילהלם לצבא האימפריה הרומית הקדושה, ושירת תחת פיקודו של ריימונדו מונטקוקולי, ולאחר מכן תחת פיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן במלחמת הולנד-צרפת. בשנת 1677 מת סבו וילהלם, מרקיז באדן-באדן, ולודוויג וילהלם עלה לשלטון במקומו. בשנת 1683 לחם לודוויג וילהלם בקרב וינה תחת פיקודו של יאן השלישי, מלך פולין, וסייע לניצחון הגדול על האימפריה העות'מאנית, ובשנת 1689 זכה לניצחון גדול על העות'מאנים בניש. בשנת 1689 הוא מונה למפקד הצבא הקיסרי במזרח, ובשנת 1691 הוא זכה לניצחון גדול על העות'מאנים בקרב סלאנקאמן. כהוקרה על הישגיו הוא קיבל תואר אביר מסדר גיזת הזהב, וזמן קצר לאחר מכן מונה למפקד הצבא במלחמת תשע השנים.
במלחמת הירושה הספרדית הוא פיקד על הצבא הקיסרי, ואף הצליח לסיים את המצור על לנדאו בספטמבר 1702, אך עד מהרה נאלץ לסגת על פני הריין והובס על ידי הצרפתים תחת פיקודו של קלוד לואי הקטור דה וילאר בקרב פריידלינגן. בשנת 1704 הוא השתתף במערכה הגרמנית המוצלחת של מרלבורו והנסיך אויגן מסבויה, הוא הצטיין בקרב שלנברג וכבש את אינגולשטדט ולנדאו, ובכך הוציא את הכוחות הבוואריים מן הקרב המכריע בבלנהיים.
ב-4 בינואר 1707 מת לודוויג וילהלם בארמון ראשטאט, ובנו לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו משמשת כעוצרת בשמו. אשתו הייתה פטרונה גדולה של האמנויות, והפכה את באדן-באדן למרכז תרבות ארכיטקטונית.
צום גדליה

הופעת הצום במקורות

ההתייחסות הראשונה לצום גדליה היא בתנ"ך, בספר זכריה, שם מוזכר "צום השביעי". הכוונה היא לצום בחודש השביעי, הוא תשרי בספירה המקובלת המתחילה את השנה בניסן. בגלל ההקשר, לא ייתכן שמדובר שם על יום הכיפורים (שחל גם הוא בתשרי).
בתלמוד הבבלי, מסכת ראש השנה, נאמר: "צום השביעי, זה ג' בתשרי שבו נהרג גדליה בן אחיקם. ומי הרגו? ישמעאל בן נתניה הרגו. ללמדך ששקולה מיתתן של צדיקים כשריפת בית אלהינו."

מותו של גדליה

לאחר כיבוש ממלכת יהודה בידי הבבלים, הוגלה רוב העם היהודי, ובמיוחד נכבדי העם, לבבל, ואילו בארץ נשארו מעטים מדלת העם, ששימשו כורמים ויוגבים. נבוכדנצר השני, מלך בבל, הציב את גדליה בן אחיקם לשליט על שארית הפליטה אשר נותרה בארץ יהודה. גדליה אסף והנהיג את כל פליטי החורבן, ושכנע את יושבי יהודה לאסוף את היבולים, ואף קיבל גיבוי מירמיהו הנביא שהצטרף אליו למצפה.
כפי שמתואר בספר ירמיה, גדליה נרצח בידי קבוצת יהודים בהנהגת ישמעאל בן נתניה, שהיה נצר לשושלת המלוכה. הוא הוזהר על הצפוי להתרחש מפי נאמניו, מפקד הצבא יוחנן בן קרח ואנשיו, שהזהירו אותו מפני ישמעאל. יוחנן אף ביקש כי גדליה יקדים להורגו בפעולת מנע, אך גדליה לא האמין לו וסירב להצעתו. גדליה נרצח כשישב במצפה (כנראה נבי סמואל של היום), ואיתו נטבחו גם תומכיו ואף החיילים הבבליים שהיו מוצבים שם. הרצח שנעשה בעיצומה של סעודה שערך גדליה לישמעאל בן נתניה ואנשיו, נעשה בהכוונת בעליס מלך עמון.
ברצח גדליה בא הקץ לקיומה של אוטונומיה יהודית כלשהי בארץ ישראל לאחר חורבן הבית הראשון. הרצח גרם לדלת העם, שהיו תחת ממשלתו של גדליה בן אחיקם, להתפזר. מקצתם ירדו למצרים, מחשש לתגובת הבבלים. בכך הושלם חורבן הבית הראשון, ולא נותרה כל ריבונות יהודית בארץ ישראל למשך שבעים שנה, עד ימי שיבת ציון.
יוסי קליין הלוי

ביוגרפיה

נולד בניו יורק, ושם גדל. סיים תואר ראשון בהיסטוריה יהודית בברוקלין קולג' בשנת 1975, למד לתואר שני בעיתונאות באוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון שבאילינוי וסיים בשנת 1978.
בשנת 1980, ייסד עם חברים וערך את המגזין "ניו ג'ואיש טיימס", מגזין אוונגרדי ופורץ דרך שזכה להצלחה אך נסגר באפריל 1981, שמונה חודשים לאחר היווסדו, בשל הפסדים כספיים. 
בשנת 1982 עלה לישראל ביחד עם אשתו שרה. ב-1985 נעשה אודותיו הסרט התיעודי "קדיש" בבימויו של סטיב בראנד, המתמקד במערכת היחסים של הלוי עם אביו ניצול השואה. הסרט הוכתר על ידי העיתון הניו יורקי "וילג' ווייס" כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 1985.
עבד ככתב בכיר במגזין הדו-שבועי "ג'רוזלם ריפורט", למן היווסדו בשנת 1990 ועד 2002. הלוי כתב טור ב"ג'רוזלם פוסט", כתב בקביעות על עניינים ישראלים עבור "לוס אנג'לס טיימס" ולפרקים כתב ב"ניו יורק טיימס" וב"וושינגטון פוסט".
ספרו הראשון: זיכרונותיו של יהודי קנאי יצא לאור בשפה האנגלית בשנת 1995, ובו הוא מספר את סיפורו בשנות נעוריו כחסיד בתנועתו של מאיר כהנא ועל התפכחותו לבסוף מהפוליטיקה הקיצונית.
בשנת 2001 התפרסם ספרו באנגלית: בפתח גן העדן: חיפוש אחר אלוהים עם נוצרים ומוסלמים בארץ הקודש. הספר הוא מסע רוחני בן שנתיים שערך הלוי, שהוא יהודי מסורתי, בקרבם של המוסלמים והנוצרים בישראל, ובמהלכו השתתף בתפילותיהם במנזרים ובמסגדים וחגג את חגיהם בניסיון לחוות את הקדושה, ללמוד מחוכמתם ולנסות למצוא את המשותף לשלוש הדתות: היהדות, הנצרות והאסלאם, תוך ניסיון להתגבר על הקונפליקטים רוויי הדמים בני אלפי השנים. הספר יצא לאור בשפה העברית בהוצאת כתר וראה אור בשנת 2009 בשפה הגרמנית.
הלוי היה פעיל בניסיונות הפיוס במזרח התיכון ומכהן כיושב ראש של "הבית הפתוח", פרויקט חינוכי יהודי-ערבי בעיר רמלה. הוא היה אחד המייסדים וחבר מועצת המנהלים של פורום המדיה הישראלי-פלסטיני שאינו מתפקד עוד, אשר הפגיש בין עיתונאים ישראלים ופלסטינים. הוא מכהן כחבר הנהלה באגודה ישראלית למען יהודי אתיופיה.
הלוי הוא חוקר בכיר במרכז שלם וכתבו הישראלי של העיתון הפוליטי הוושינגטוני "ניו ריפבליק", הוא חבר מערכת וכותב של המגזין "ארץ אחרת" ועורך עמית במגזין "תכלת". הלוי מרבה להרצות באוניברסיטאות שונות בארץ ובעולם על מדינת ישראל, על החברה הישראלית ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-2013 פרסם את ספרו באנגלית: "כחולמים: שבעה צנחנים שאיחדו את ירושלים ופילגו את ישראל" שיצא לאור בעברית ב-2017. ספר המספר על הקרבה, התעוזה, על הקרע והמחלוקת של שבעה לוחמי חטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים: חנן פורת, מאיר אריאל, יואל בן־נון, אריק אכמון, ישראל הראל, אודי אדיב ואביטל גבע.
בית אוברנוביץ'

היסטוריה

מילוש אוברנוביץ' הוביל באפריל 1815 את המרד הסרבי השני כנגד האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים דיכאו את המרד אולם בסופו של דבר הסכים המושל העות'מאני עלי פאשה לשאת ולתת עם אוברנוביץ'. כתוצאה מההסכם שחתמו, קיבלה סרביה אוטונומיה תחת השלטון העות'מאני תחת השם "נסיכות סרביה", ומילוש אוברנוביץ' הוכר כשליטה הבלתי מעורער, בעל תואר נסיך. צווי הסולטאן משנת 1830 ו-1833 הרחיבו זכויות אלה לשטח גדול יותר והפכו את סרביה לנסיכות כשבראשה עמד אוברנוביץ' כנסיך בעל זכויות תורשתיות. 
מילוש היה שליט אוטוקרטי, ולא אהוד במיוחד על בני עמו. ב-1839 הוא נאלץ לוותר על הכתר לטובת בנו מילאן אוברנוביץ'. מילאן היה חולה עוד לפני כן, ונפטר שבועיים לאחר שעלה לשלטון. ייתכן שהוא כלל לא ידע שהוכתר. במקומו עלה לשלטון אחיו, מיכאילו אוברנוביץ'. ב-1842 סולק מיכאילו מהשלטון, ובית קאראג'ורג'ביץ' עלה לשלטון בסרביה. ב-1858 חזר מילוש אוברנוביץ' בגיל 78 לעוד שנתיים בשלטון בסרביה עד יום מותו. אחרי מות מילוש, שוב הוכתר במקומו בנו, מיכאילו. ב-1868 נרצח מיכאילו, ומילאן אוברנוביץ' הצעיר עלה לשלטון. ב-1882 הכריז מילאן על התנתקות סופית מהשלטון העות'מאני, על הקמת ממלכת סרביה, ועל עצמו כ"מילאן הראשון, מלך סרביה". ב-1889 מת מילאן, ובנו אלכסנדר הראשון עלה לשלטון. 
ב-1903 נרצח אלכסנדר בארמונו יחד עם אשתו דראגה מאסין, במהלך הפיכה צבאית שהונהגה בידי קולונל דרגוטין דימטרייביץ' ("אפיס"). לא היו לו ילדים, והפרלמנט הסרבי הכתיר את פטר הראשון מבית קאראג'ורג'ביץ' כמלך החדש. בית אוברנוביץ' איבד את השליטה בסרביה לעד.
רומן יארמצ'וק

קריירה

יארמצ'וק גדל במחלקת הנוער של קבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב. בשנת 2012 עלה לקבוצה הבוגרת, אך עד 2016 שיחק בשורות קבוצת המילואים של המועדון (דינמו-2). לראשונה שותף במשחק של הקבוצה הבוגרת במרץ 2016, במשחק 1/4 גמר גביע אוקראינה. ביולי 2016 הושאל יארמצ'וק לקבוצת אולכסנדריה, בה שיחק עד לסוף שנת 2016. בדצמבר 2016 שב לדינמו. הוא שותף במשחקים מעטים ובאוגוסט 2017 נמכר כרטיס השחקן שלו לקבוצת "גנט" מהליגה הבלגית. יארמצ'וק חתם על חוזה לארבע שנים בקבוצה.

נבחרת

יארמצ'וק שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה. השתתף ביורו 2014 לנבחרות עד גיל 19 ובמונדיאל 2015 לנבחרות עד גיל 20. בשנים 2015 - 2017 שיחק בנבחרת הצעירה של אוקראינה.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק יארמצ'וק מאז מאז ספטמבר 2018. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק מול צ'כיה במסגרת ליגת האומות 2018/2019. את שערו הראשון במדי הנבחרת הבקיע ב-16 באוקטובר 2018 במהלך משחק מול צ'כיה (משחק גומלין של משחקו האחד בספטמבר 2018).
גאלה (עיר)

היסטוריה

העיר העתיקה של גאלה שוכנת על חצי אי קטן הסוגר על מפרץ גאלה שממזרח לו. המקום נזכר לראשונה בשנת 545 על ידי הנזיר היווני קוסמאס אינדיקופלאוטס (Κόσμας Ἰνδικοπλεύστης - "הוא ששט להודו") אשר תיארו כאחד הנמלים העתיקים במזרח. כאשר ביקר אבן בטוטה באתר ב-1344, כבר נחשבה העיר לנמל החשוב בסרי לנקה. 
הפורטוגזים נחתו בגאלה לראשונה ב-1505, שנתיים לפני שהגיעו לקולומבו, ולפי אגדה אחת שמעו קריאת תרנגול בהגיעם למקום וכל כן קראו את שמו גאלה (מ"גאלו" - Galo, "תרנגול" בפורטוגזית). גרסה אחרת וסבירה יותר היא כי מקור שמה של העיר במילה ל"סלע" בסינהלית. נראה כי תחילה קבעו הפורטוגזים את מרכזם באי בקולומבו, אך בשל סכסוך עם המלך סיטוואקה, עזבוה ב-1588, ובסוף המאה ה-16 ביצרו את חצי האי של גאלה בצידו הצפוני הפונה אל היבשה. הם הקימו ביצורים ושלושה מגדלי שמירה בצד זה, אך לא ביצרו את יתר צדדיו של חצי האי הפונים אל הים, שכן אלה נחשבו לבלתי פגיעים. מהתקופה הפורטוגזית שרדה הקפלה הפרנציסקנית אשר הוקמה בשנת 1543. 
ב-13 במרץ 1640 כבשו הולנדים את העיר, וביצרו אותה מכל צדדיה בביצורי אבן. ביצורים אלה המקיפים שטח של 36 הקטאר ושלאורכם 14 מגדלי שמירה, הם הביצורים הניצבים סביב העיר, אם כי נערכו בהם מספר שינויים לאורך השנים. 
רובה של חומת היבשה הוקם ב-1663 והשער הישן נושא את הכיתוב "1669". חומת הים השולמה ב-1729. העיר הגיעה לשיאה במהלך המאה ה-18, והתגוררו בה כ-500 משפחות. בגאלה שכנו מבנים ציבוריים ומסחריים רבים, ומחסנים. ב-1775 הוקמה בעיר כנסייה פרוטסטנטית בסגנון הבארוק, וזו הכנסייה הפרוטסטנטית העתיקה בסרי לנקה. ב-1760 התגוררו בעיר 1,841 איש
שבוע לאחר כניעת קולומבו לבריטים, ב-23 בפברואר 1796, נמסרה גם גאלה לידיהם והם ערכו בביצוריה ובשטחה מספר שינויים. בין היתר נבנו שער נוסף בחומה ב-1873, מגדל לכבוד יובל החמישים למלכותה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ב-1883 והמגדלור בשנת 1938. שינויים נוספים נערכו במלחמת העולם השנייה כאשר הבריטים חיזקו את ביצוריה של העיר. 
גאלה נפגעה באורח קשה ב-26 בדצמבר 2004 מהצונאמי שפקד אותה לאחר רעידת האדמה באוקיינוס ההודי, ולפי הערכות הביא האירוע למותם של אלפי בני אדם בעיר החדשה ובבתים הארעיים בשכונות העוני. העיר העתיקה כמעט שלא נפגעה הודות לביצורים המקיפים אותה.
אמסונאס (קולומביה)

היסטוריה

לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל במחוז אסואי. לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לפרובינציית פופאיאן. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והפרובינציה נכללה בטריטוריית קקטה שהייתה חלק ממדינת קאוקה. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז קאוקה.
ב-1922 נחתם הסכם סולומון-לוסנו בין פרו וקולומביה לפיו הגבול בין המדינות הוסדר ונקבע בנהר פוטומיו למעט שטח בקרבת הגבול עם ברזיל בין נהרות פוטומיו ואמזונאס הידוע בשם "הטרפז האמזוני" (ספ') שהיה שייך דה פקטו עד אז לפרו ונמסר לקולומביה. בטרפז נכללה העיר לטיסיה. לאחר האשרור הסופי של החוזה וחתימה על חוזה שהסדיר את הגבול עם ברזיל ב-1928 נוצרה באזור הקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) אמסונאס עם לטיסיה כבירתה. ב-1931 שונה מעמד הקומיסריה למעמד דומה יחסית של אינטנדנסיה. בשנית 1932–1933 התרחשה באזור מלחמת פרו-קולומביה שהסתיימה ללא שינויים טריטוריאליים.
מעמד האזור השתנה בין קומיסריה לאינטנדנסיה מספר פעמים בשנים שלאחר מכן עד שב-1957 התקבע כקומיסריה. ב-1991 שודרג מעמד הקומיסריה למחוז.

כלכלה

כלכלת המחוז מסתמכת על הפקת עץ וגומי, דייג, ציד, חקלאות (הכוללת בין היתר גידול תירס, בננה, אורז, קנה סוכר, יאם, אבוקדו, מניהוט, קקאו ואננס), גידול בקר ותיירות אקולוגית.
שלמה לירן

שלמה (מומו) לירן (נולד ב-6 ביוני 1951) הוא מנכ"ל ישראלי.

ביוגרפיה

שירת בצה"ל כטייס קרב. בין השאר טס במלחמת יום הכיפורים במבנה של מטוסי סקייהוק שתקף באזור פורט סעיד, תקיפה שבה נהרג ארלוזור לב. 
לירן הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה מהטכניון ובעל תואר שני בהנדסת תעשייה מאוניברסיטת טורונטו. בנו של הפעיל הציוני, הארכיטקט והאמן יעקב זלצמן.
בשנת 1995 מונה  למנכ"ל קבוצת שטראוס, בשנת 2001 מונה למנכ"ל חברת הלוויין yes, בשנת 2004 מונה למנכ"ל חברת הסלולר השוודית 3. בשנת 2007‏.  מונה למנכ"ל חברת התקשורת אריקסון ישראל. באוקטובר 2009 הודיע על החלטתו לפרוש מתפקיד זה בתחילת 2010‏. 
שימש כמנכ"ל חברת התעשייה אבגול‏ ממנה פרש ב-2014 לאחר 4 שנות כהונה. 
באוגוסט 2014 מונה למנכ"ל נייר חדרה, ובינואר 2015 פרש מתפקיד זה ומונה למנכ"ל ספאנטק, חברת תעשייה בינלאומית העוסקת בייצור בדים לא ארוגים.
לירן מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לארבעה.
משקה קל

משקה קל הוא משקה שאינו מכיל אלכוהול (כמו משקה חריף), הנצרך בדרך כלל כשהוא קר. משקה קל עשוי בדרך כלל ממים בצירוף חומרי טעם. חלק ניכר מהמשקאות הקלים הם משקאות מוגזים, כלומר כאלה שמומס בהם פחמן דו-חמצני. בקבוצת המשקאות הקלים נכללים גם מאלט ומיצים, אך משקה המכיל חלב אינו נכלל, בדרך כלל, בקבוצה זו. רבים מהמשקאות הקלים ממותקים, באמצעות סוכר או באמצעות ממתיק מלאכותי.

היסטוריה

משקה קל העשוי מרסק של פירות, שורשים או פרחים נעשה בימי הביניים על ידי כימאים מוסלמים. בערך בשנת 1265 הופיע באנגליה משקה פופולרי בשם Dandelion and burdock, שנעשה משורשיהם של שני צמחים. המשקה תסס באופן טבעי. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמצא שאחד ממרכיביו הוא חומר מסרטן. שיווק מסחרי של משקאות קלים, עשויים ממים, מיץ לימון ודבש, החל במאה ה-17. בשנת 1676 קיבלה חברת Compagnie des Limonadiers הפריזאית מונופול לשיווק משקה זה. 
בשנת 1767 גילה הכימאי האנגלי ג'וזף פריסטלי דרך להמיס פחמן דו-חמצני במים, ולייצר מי סודה. המצאה זו היא בסיס לרבים מהמשקאות הקלים - המשקאות המוגזים. אנגלי אחר, ג'ון מרווין נוּת' שכלל את המצאתו של פריסטלי, ומכר מתקן לייצור מי סודה. הכימאי השוודי יונס יעקב ברצליוס החל, בשלהי המאה ה-18, להוסיף חומרי טעם (תבלינים, מיצים ויין) למי סודה.
יעקב משה לסין

הרב יעקב משה לסין (נכתב: לעסין; ה'תרמ"ט, 1889 - ג' באייר ה'תשל"ה - 14 באפריל 1975) היה רב ליטאי ואמריקאי, ראש ישיבה ומשגיח.

ביוגרפיה

נולד לרב שמואל ניסן הכהן לסין בקפולה הסמוכה למינסק באימפריה הרוסית. למד בישיבת סלובודקה בין השנים 1905–1912 והיה תלמיד מובהק של הסבא מסלובודקה. עם תום לימודיו, קיבל סמיכת חכמים מרבי משה מרדכי אפשטיין ומרבי ברוך דב ליבוביץ, וכיהן כרב בערים גירטיגולי וניישטאט סוגינד.
בשנת 1939 הצליח לצאת מאירופה ולהגר לארצות הברית, בה כיהן כרב בבוסטון במשך שלוש שנים. הוא ייסד שתי ישיבות, בצ'לסי ובדורצ'סטר, ועמד בראשן. בשנת 1942 מינה אותו הרב שמואל בלקין לכהן כמשגיח ישיבת רבינו יצחק אלחנן, תפקיד אותו מילא עד פטירתו. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הרב לסין חיבר שלושה ספרי מוסר.
אוניברסיטת רוסטוק

היסטוריה

האוניברסיטה נוסדה בשנת 1419 על ידי הדוכסים יוהאן הרביעי ואלברכט החמישי ממקלנבורג. ב-13 בפברואר באותה השנה אישר האפיפיור מרטינוס החמישי בבולה ששלח את הקמת האוניברסיטה. אוניברסיטת רוסטוק היא האוניברסיטה העתיקה ביותר בצפון אירופה. בגרמניה ישנם רק עוד 5 אוניברסיטאות שנוסדו לפני אוניברסיטת רוסטוק: אוניברסיטת היידלברג (1386), אוניברסיטת קלן (1388), אוניברסיטת ארפורט (1392), אוניברסיטת וירצבורג (1402), אוניברסיטת לייפציג (1409). מבין חמשת אלו, רק האוניברסיטאות של רוסטוק, היידלברג ולייפציג פעלו בלא הפסק מיום היווסדם.
במהלך המאה ה-15 למדו באוניברסיטת רוסטוק 400–500 סטודנטים בכל שנה, וביחס לימים ההם זהו מספר גדול של תלמידים. רוסטוק הייתה מהאוניברסיטאות הגדולות בגרמניה, ורבים מתלמידיה הגיעו מארצות השפלה, סקנדינביה ומדינות אחרות הגובלות בים הבלטי.
עקב מאבקים פוליטיים ולחץ מצד הכנסייה, האוניברסיטה עברה בשנת 1437 לעיר גרייפסוואלד ונשארה שם עד לשנת 1443. בשנים 88–1487 הלימודים התקיימו בעיר ליבק.
בשנת 1542, מספר שנים אחרי העיר רוסטוק, האוניברסיטה נעשתה גם היא פרוטסטנטית; ההומניזם והלותרניזם הפכו למאפיינים המגדירים את האוניברסיטה. לאחר מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הפכה אוניברסיטת רוסטוק לאוניברסיטה מקומית. בשנת 1827, לאחר שהבעלים של האוניברסיטה עזב את העיר, החל המצב להשתפר, ולקראת סוף המאה ה-19 החלה פעילות בנייה רחבה באלמה מאטר של רוסטוק ואוניברסיטת רוסטוק זכתה במעמדה הקודם בקרב אוניברסיטאות גרמניה.
בחגיגות ה-500 לאוניברסיטה, שהתקיימו ב-12 בנובמבר 1919, קיבלו אלברט איינשטיין ומקס פלאנק תואר דוקטור לשם כבוד. רוסטוק הייתה האוניברסיטה הראשונה שהעניקה תואר כבוד לאיינשטיין. מסקרן הדבר, כי תואר זה שניתן לאיינשטיין לא בוטל בתקופת הרייך השלישי, על אף שהנאצים הורו לעשות כן. הסיבה לכך נותרה בלתי ברורה. יצויין כי יהודים אחרים איבדו את התארים שלהם בשנת 1933, כדוגמת הפסיכולוג דייוויד כץ, הנס מוראל ואחרים.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חלו שינויים רבים; האוניברסיטה, שכעת הייתה בחלק הסובייטי של גרמניה (יותר מאוחר הוקמה באזור זה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית), נפתחה מחדש ב-24 בפברואר 1946. הפקולטה לאדריכלות נפתחה בשנת 1950, ובשנת 1951 נפתחה פקולטה למספנות (בשנת 1963 שונה השם לפקולטה לטכנולוגיה). אוניברסיטת רוסטוק הייתה האוניברסיטה הראשונה בגרמניה לפתוח פקולטה טכנולוגית. בשנת 1952 נפתחה פקולטה לתעופה, אך היא הועברה לדרזדן.
בשנת 1976 שונה שמה של האוניברסיטה ל"אוניברסיטת וילהלם פיק", על שמו של וילהלם פיק, נשיאה הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. שם זה בוטל לאחר איחוד גרמניה.

מבנה

כמו אוניברסיטאות אחרות באירופה, אוניברסיטת רוסטוק מחולקת למספר פקולטות (בגרמנית: Fakultät). הללו מחולקות למחלקות אקדמיות (בגרמנית:  Institut) ולקתדרות (בגרמנית: Lehrstuhl).
אל-בכרי

אל-בכרי (בשמו המלא: אבו עביד עבדאללה בן עבד אל-עזיז אל-בכרי, בערבית: أبو عبيد عبدالله بن عبد العزيز البكري) היה היסטוריון וגאוגרף ערבי בן המאה ה-11 מן אל-אנדלוס.

ביוגרפיה

אל-בכרי נולד בשנת 1014 בהואלבה שבמערב אל-אנדלוס לחופי האוקיינוס האטלנטי. הוא בנו של מי שהיה לזמן קצר השליט של מחוז הואלבה. לאחר שאביו הופל מהשלטון, הוא עבר לחיות בקורדובה, ולמד שם ביחד עם גאוגרפים והיסטוריונים ידועים נוספים בני זמנו כגון אבן חייאן. הוא בילה את כל חייו באל-אנדלוס, לרוב בערים אלמריה וסביליה. הוא מעולם לא נסע לאזורים המרוחקים שעליהם הוא כתב. אל-בכרי נפטר בשנת 1094.
מכתש קטן בירח בצפון-מערב "ים השלווה" קרוי על שמו.

ספריו

אל-בכרי היה גאוגרף והיסטוריון שכתב על אירופה, צפון אפריקה וחצי האי ערב. רק שתיים מעבודותיו השתמרו עד ימינו. ספרו החשוב ביותר הוא "ספר הדרכים והממלכות" (كتاب المسالك والممالك כתאב אל-מסאליק ואל-ממאליכ) אותו הוא סיים לחבר בשנת 1068. הספר מתבסס על תיאוריהם של סוחרים ומגלי ארצות כגון אברהם בן יעקב.  הספר הוא אחד מהמקורות החשובים ביותר להיסטוריה של מערב אפריקה, והוא מספק מידע יקר ערך על אימפריית גנאה, שושלת אל-מוואחידון ועל סחר חוצה סהרה. ספרו השני של אל-בכרי שהשתמר עוסק בחצי האי ערב ומספק מידע גאוגרפי ורשימת שמות של יישובים ומקומות בחצי האי.
סיטקום (סרט)

עלילה

בבית משפחה נורמלית למראה, חוזר יום אחד אב המשפחה מהעבודה, ומביא עמו עכבר לבן קטן. לאחר זמן קצר מתחילה החיה בעלת החזות התמימה להשפיע על אשתו ועל ילדיו, ומעוררת בהם את תשוקותיהם הנסתרות ביותר.
הבן מכריז בפני המשפחה על היותו הומוסקסואל ומתחיל להשתתף באורגיות. הבת מסכנת את חייה בכוונה תחילה למען הריגוש ומתנסה בפעילות סאדו-מאזוכיסטית עם בן הזוג שלה (סטפן רידו) ואילו האם מפתה את בנה בטענה שהיא יכולה "לרפא" אותו מנטייתו המינית. לאחר שהאב שוחט ואוכל את העכבר, הוא הופך בעצמו לעכבר ענקי. כשהמשפחה מגלה זאת, הם מתאגדים יחדיו ושוחטים אותו בברוטאליות.

השפעות על הסרט

בסרטו הידוע של ג'ון שלזינגר "קאובוי של חצות", מתגלה התסכול המיני העמוק של אם ובנה כאשר היא יוצרת דמות עכבר לבן מגומי.
סרט נוסף שככל הנראה השפיע על "סיטקום" הוא תיאורמה, סרטו של פייר פאולו פזוליני המבוסס על רומן שכתב. עלילת הסרט מתמקדת בחדירתו של זר מסתורי לביתה של משפחה איטלקית מהמעמד העליון. הזר מפתה כל אחד מבני המשפחה – האב, האם, הבת והבן. בעקבות ההיענות לזר המפתה נהפכת האם לנימפומנית, הבת נכנסת למצב קטטוני והבן מבין לראשונה שהוא הומוסקסואל והופך לאמן.
טומיאיצ'י מוריאמה

ראשית חייו

מוּרָיָאמה נולד במחוז אויטה. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מייג'י בטוקיו והתמנה למזכיר איגוד הפועלים בחברה בה עבד. לאחר מכן תמך האיגוד בהצטרפותו של מוריאמה למפלגה ההסוציאליסטית.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר מועצה בעיר אויטה ב-1955, והחזיק בתפקיד במשך שלוש כהונות. תומכיו עודדו אותו להתמודד על מושב באספה המחוזית של אויטה ב-1963, וגם בתפקיד זה החזיק במשך שלוש כהונות. ב-1972 נבחר מוריאמה לבית הנבחרים של יפן.
מוריאמה נודע כאדם רגוע ובעל יכולות ניהול משא ומתן, וידע להגיע לפשרות. הוא התמנה ליושב ראש הוועדה לענייני הדיאט של מפלגתו ב-1991, אחד התפקידים הבכירים בפוליטיקה היפנית. לאחר הבחירות הכלליות של 1993 הצטרפה המפלגה הסוציאליסטית לקואליציה, עד 1994, ובאוקטובר של אותה שנה הוא נבחר להיות מנהיג המפלגה.

ראשות הממשלה

מוריאמה התמנה לראשות ממשלת יפן ב-30 ביוני 1994. הממשלה התבססה על קואליציה בה היו חברות המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הליברלית-דמוקרטית ומפלגת סקיגאקה החדשה.
בשל גודל הקואליציה לא הייתה מנהיגותו חזקה. על אף התנגדות מפלגתו להסכם הביטחון בין יפן וארצות הברית טען מוריאמה שההסכם נחתם בהתאם לחוקה, ובכך אכזב רבים מתומכיו. ממשלתו ספגה ביקורת נוספת על כך שלא הגיבה במהירות מספקת לרעידת האדמה בקובה ב-1995. חודשיים לאחר מכן ארעה התקפת הסארין ברכבת התחתית של טוקיו על ידי הכת אום שינריקיו.
בזמן כהונתו כראש ממשלת יפן, התנצל מוריאמה על הפשעים שביצעה האימפריה היפנית במהלך המלחמה הפסיפית, ביום השנה החמישים לסיומה ב-15 באוגוסט 1995.
בבחירות הכלליות של 1996 איבדה מפלגתו מושבים רבים בבית הנבחרים. מוריאמה הביע רצון להתפטר מתפקידו, אך תומכיו התנגדו. הוא התפטר בכל זאת מספר חודשים מאוחר יותר, וריוטרו האשימוטו, מנהיג המפלגה הליברלית-דמוקרטית, החליפו.
ב-2000 פרש מוריאמה מהחיים הפוליטיים.
ישראל גוטליב

ביוגרפיה

גוטליב נולד בכ"א כסלו תרע"ח במונקאץ'. הוא למד בבית ספר עברי בתלמוד תורה ובישיבה. בסוף שנת 1935 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והחל לפעול בתנועת בני עקיבא. בשנת 1938 שירת כנוטר בעין השופט. בהמשך היה מזכיר סניף תל אביב של האיגוד המקצועי של הפועל המזרחי. כן כיהן בתפקידים שונים מטעם התנועה, בהם חבר הנהלת הצופה, חבר הוועד המפקח של קופת-חולים הכללית וראש המחלקה לאיגוד מקצועי של הפועל המזרחי. גוטליב השתייך בשנות ה-40 לסיעת "למפנה" ובהמשך עבר לסיעת ליכוד ותמורה במפד"ל, בראשות יצחק רפאל.
גוטליב נבחר לראשונה למועצת עיריית בני ברק בשנת 1965. במרץ 1968 נתמנה לסגן ראש העירייה, לאחר שחבר סיעתו משה בגנו פרש מטעמי בריאות. לאחר הבחירות בסוף שנת 1969 גיבש קואליציה עם המערך וגח"ל והותיר את הגוש התורתי באופוזיציה. בה'תשל"ו גוטליב נכנס לכהונה שנייה, במסגרת הסכם רוטציה עם אגודת ישראל. בבחירות 1978 זכה המפד"ל בראשותו בשישה מנדטים מתוך 21 מקומות במועצה, לעומת 9 מנדטים של "למען בני ברק התורתית" וגוטליב היה לממלא מקום ראש העירייה. בדצמבר 1981 הוא התפטר מתפקידו כממלא מקום ראש העיר ובמקומו התמנה רפאל מרובקה. 
ב-1981 שימש כעד מדינה במשפט השוחד של אהרן אבוחצירא. הוא התמוטט מתשישות על דוכן העדים. "תשובות השקר שלו הן שגרמו לתשישותו במהלך החקירות על ידי הסנגוריה", קבע השופט יהודה כהן - נשיא ההרכב, השופטים זיכו את אבוחצירא מחמת הספק.
לאחר מותו, הונצח גוטליב על ידי עיריית בני ברק, בקריאת רחוב בעיר על שמו.

סגירת רחוב השומר

במהלך כהונתו השנייה כראש העיר התפתחו הפגנות סביב דרישה לסגירת רחוב השומר לנסיעת כלי רכב בשבת. החרדים פעלו לסגור את הכביש בכח וגורמים חילוניים ארגנו הפגנות נגדיות נגד החרדים. האירועים התדרדרו לאלימות הדדית וגוטליב פעל רבות בניסיון למצוא פתרון שירגיע את הרוחות, לחץ על הרשויות לסגור את רחוב השומר ודרש מהציבור החרדי לשמור על איפוק עד מציאת פתרון של פשרה. העירייה בראשותו הציבה שלטים המבקשים שלא לנסוע ברחוב. חרדים קיצונים הפעילו על גוטליב לחץ וטענו שהוא תומך בחילונים. 
ביוני 1977 הוחלט במועצת העירייה לחסום את הכביש לנסיעה בשבת. המפקח על התעבורה במחוז תל אביב הביע התנגדות לסגירת הכביש והתריע על הסכנה שבהצבת שרשרת בכביש, וגוטליב השיב לו שהוא תמיה על התנגדותו לסגירת הכביש הנתמכת על ידי המשטרה וכי בעיית השימוש בשרשרת היא בעיה טכנית שניתן להתגבר עליה.
ב-2 ביולי 1977 התנגש ג'יפ בשרשרת בלתי מוארת שהוצבה לאורך רחוב השומר כדי למנוע תנועה בשבת, והנוסע שישב ליד הנהג נהרג. בפברואר 1978 החליט היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק להעמיד את גוטליב, את מועצת העיר ואת הנהג לדין על גרימת מוות ברשלנות. ההעמדה לדין ספגה ביקורת רבה בחוגים דתיים, אשר טענו שהנוסע נהרג בזמן שהנהג ניסה לפרוץ את המחסום, ולא בגלל שהוא לא ראה אותו. כמו כן, ההעמדה לדין ספגה ביקורת מצד אנשי מרכז השלטון המקומי שטענו שהדבר יפגע בתפקודם של ראשי רשויות. גוטליב זכה לאהדה רבה מצד הציבור החרדי ובעת פתיחת משפטו שבתו החנויות בבני ברק במשך שעתיים לאות הזדהות עמו. המשפט נפתח במרץ 1978, אך לבקשת גוטליב נדחו הדיונים לדצמבר 1978 לאחר הבחירות לראשות עיריית בני ברק. בפברואר 1980 גוטליב הורשע בדין, והיה זה מקרה ראשון בו ראש עירייה בישראל הורשע בגרימת מוות ברשלנות. גוטליב נידון למאסר על תנאי ותשלום קנס.
יחיאל בכר

חכם יחיאל בכר, יליד חברון, איש היישוב הוותיק, ומחלוצי היישוב היהודי ביפו. היה בין רוכשי הפרדס ביפו שלימים נמכר למשה מונטיפיורי ונודע בשם פרדס מונטיפיורי.
בשנת 1842 רכש חכם יחיאל יחד עם הרב יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, וחכם אברהם פנסו, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו. שם נטעו על השטח פרדס 5,310 עצים, מהם 2,210 עצי הדר. בבאר בפרדס הותקנה אנטיליה ונבנה בו מבנה שנועד לשמש כמחסן.
חכם יחיאל בכר, עבר מחברון והתיישב ביפו בשנת 1855. בביתו הקים תלמוד תורה בו היה המלמד. 
נפטר בשנת ה'תרכ"ו ונטמן בבית העלמין היהודי ביפו.