יעקב כנעני

יעקב כנעני (קויפמן) (15 ביוני 1894, תרנ"ד, בסראביה, האימפריה הרוסית – 23 באוגוסט 1978, תשל"ח, ירושלים) היה מילונאי עברי, בעל המפעל המילוני המונומנטלי "אוצר הלשון העברית לתקופותיה השונות", ב-18 כרכים, שראה אור בהוצאת מסדה בשנים תש"ך–תשמ"ט.

ביוגרפיה


כנעני נולד בשם יעקב קויפמן בעיירה הקטנה חנצ'שט שבפלך בסראביה של האימפריה הרוסית (לימים ברומניה; כיום במחוז אודסה באוקראינה), בנו של משה אהרן קויפמן, במשפחה חסידית אדוקה. גדל בעיירה הסמוכה בּוֹלגראד (Болград), שם קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ואצל מורים פרטיים.
בבגרותו נסע מערבה לעיר העולם וינה ושם למד בבית המדרש למורים עבריים שבראשות צבי פרץ חיות ובאוניברסיטת וינה. למד פילוסופיה, פסיכולוגיה, פדגוגיה, היסטוריה והיסטוריה של עם ישראל, גאוגרפיה וגאוגרפיה של ארץ ישראל. הורה בחו"ל, ולאחר עלייתו בארץ.
בשנת 1925 (תרפ"ה) עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים, שם השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית והוסמך במדעי הרוח. במשך כעשר שנים עבד עם מורו משה צבי סגל בהכנת כרכי מילון בן-יהודה שראו אור לאחר מותו של אליעזר בן-יהודה. שימש המזכיר המדעי של סגל בכרכים ח ו-ט, והתקין לדפוס חלק ניכר מכרך י שבעריכת של נפתלי הרץ טור-סיני.
בנוסף עבד עם חיים יהושע קוסובסקי בעריכת הקונקורדנציה למשנה ולתוספתא מטעם האוניברסיטה העברית, ועם אהרן מאיר מזי"א על "ספר המונחים לרפואה ולמדעי הטבע" שכתב בעריכת שאול טשרניחובסקי (תרצ"ד). בין משרות אלה עבד כמורה בבתי ספר בירושלים וביישובים נוספים בארץ.
בשנות ה-30 היה ממשתתפיו של כתב העת "מזרח ומערב". בשנת תרצ"א פרסם חוברת לדוגמה "מילון קונקורדנציוני ללשון הפיוטים". כן פרסם מחקרים ביו-ביבליוגרפיים על חייהם ועבודותיהם של משה שולבוים ואליעזר בן יהודה
את מפעל חייו, המילון "אוצר הלשון העברית לתקופותיה השונות", החל כבר עם עלייתו. במשך שנים ליקט מילים שאותן ארגן בכרטיסיות, והכין מהן את המילון. המילון אינו מילון אקדמי או אטימולוגי. כל מילה ניתנת בנטיותיה השונות, ובלוויית ומובאות מכל השכבות הספרותיות שהיא מופיעה בהן. דגש מיוחד ניתן על הניבים.
הוא כולל מילים הלקוחות מההיסטוריה הארוכה של השפה העברית לצד מילים שאולות ותחדישים, הן מילים ממשלב גבוה והן שפה "נמוכה" וסלנג (מה שנחשב בזמנו לפורץ דרך).
לדברי כנעני בהקדמה, מטרתו בחיבור האוצר הייתה:
1. לא לדחות שום מלה מן האוצר הלשוני הקיים, אם גם רחוקה היא ריחוק של טעם או ריחוק של הבנה. המעיין ימצא באוצר זה כל מלה עברית, ואחת היא, אם מקומה בספרות העברית הקדומה, על כל שלביה, או בספרות העברית החדישה, או אפילו בניב העברי המחודש, הנהוג בארץ, זה המכונה ה'ניב הצברי'."
 2. כלל אחד נקט בידו המחבר לגבי המילים והניבים החדשים, שהוכנסו לאוצר זה: רק מילים שראו אור-הדפוס, אם בספר ואם על דפי העיתונות המובחרת. – שמתוך כך יש להן זכות-מה בלשון.
 3. אין לו למילונאי לשים עצמו שופט ולומר: מלה זו מותרת להירשם במילון לשימוש הלשון, וזו אסורה. להפך, חובתו של המילונאי, כלפי דברי-ימי-הלשון, לרשום במילונו... כל צורה לשונית עתיקה, שהובאה אי-פעם בספרות (אף-על-פי שבמבט ראשון נדמה, כאילו היא כבר נגנזה ונדחתה לקרן זווית ולא חשוב עוד לשמש שימוש כלשהו בלשון) וכל מלה חדשה, או רק ניב לשוני מחודש, שלא קנו לעצמם עדיין זכות-אזרחות בלשון. גם הללו צריכים להינתן במילון כזה, כדי להציעם, ואפילו בתור ניסיון בלבד, לפני המעיין.
 כי זאת לדעת: מילים אינן מתות מיתה עולמית. מילים נידחות, נגנזות למשך זמן, ואפילו לזמן ארוך למדי, אך עשויות הן לשוב לכבודן הראשון ולמעמדן הקודם, ולא-עוד-אלא אף לעלות, לפעמים, לדרגה לשונית חדשה, שלא שיערוה יוצריהן הראשונים.
בכרכים הראשונים שימשו כעורכים-יועצים המחנך דוד לוין והמשורר אברהם שלונסקי (שהיו גם אלה שהציעו את השם). רק בשנת 1960 (תש"ך), משהושלם המילון, ניגש כנעני להדפיס את הכרך הראשון, ובו האותיות א–ב. מלכתחילה נועד המילון להיות בן תשעה כרכים, אך בסופו של דבר הוא כלל לא פחות מ-18 כרכים, המונים 6,164 עמודים, ובכך היה למילון העברי הגדול ביותר שחובר אי-פעם.
הדפסת המילון נשלמה כעבור כמעט שלושה עשורים, בשנת תשמ"ט. ארבעת הכרכים האחרונים פורסמו לאחר מותו.