google/wiki40b huggingface dataset:
דוד מנדלוביץ'

דוד מנדלוביץ' (נולד בשנת 1962 בירושלים) הוא פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב, ממציא ויזם. שימש כמדען הראשי במשרד המדע בין השנים 2008 ל-2010. מחקריו עוסקים באלקטרואופטיקה, צילום ממוחשב, עיבוד מידע אופטי, עיבוד וזיהוי אותות והולוגרפיה.

ביוגרפיה

לאחר שירותו הצבאי דוד מנדלוביץ החל לימודים לתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בשנת 1987. בשנתו השנייה ללימודים החל לעבוד במעבדה לאופטיקה באוניברסיטה שם נחשף לתחום האלקטרו-אופטיקה. הוא המשיך ישירות לתואר שלישי בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית עמנואל מרום, אותו סיים בשנת 1991. אחר כך עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ארלנגן בגרמניה. אחר כך חזר לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בפקולטה להנדסה.
מנדלוביץ' הוא ממציא ונכון לשנת 2011 רשומים על שמו כ-13 פטנטים הקשורים לתחום האופטיקה. הוא היה מעורב במספר יוזמות עסקיות במהלך חייו. בסוף שנות התשעים עזר לפתח מכשיר איכון המסייע לרופאי שיניים להימנע מפגיעה בעצבים בתוך הפה. לאחר מכן הקים את חברת סיבקום, אשר פיתחה מתקן משדר-מקלט לרשת תקשורת אופטית, המאפשר לאור לנוע בסיבים ולחסוך את התרגום לאות אלקטרוני. סיבקום נמכרה בשנת 2008 לחברת פדטק הברזילאית ב-30–40 מיליון דולר. לאחר מכן מנדלוביץ' היה שותף לפיתוח של אלומה סורקת בעלת טווח פעולה רחב לתחום הברקודים.
בשנת 2004 פרסם יחד עם זאב זלבסקי את הספר Optical superresolution העוסק בשיפור רזולוציה.
בשנת 2005 ייסד עם ד"ר גל שבתאי, סטודנט שלו לשעבר, את חברת טכנולוגיית הצילום אייסקווד. החברה עסקה בפיתוח של עדשה למצלמות דיגיטליות לטלפונים סלולריים בעלת יכולות גבוהות. החברה נמכרה ב-18 מיליון דולר לחברת האמריקאית טסרה.
בשנת 2012 ייסד עם שותפיו גל שבתאי וערן קלי את חברת קורפוטוניקס שעוסקת בפיתוח מצלמות דיגיטליות בעלות שני מפתחים. פיתוחי החברה עתידים להוסיף מגוון רחב של יכולות למצלמות הזעירות המותקנות במכשירים ניידים כגון זום אופטי, ביצועי צילום משופרים בחשיכה ומיפוי תלת ממדי. תחת ניהולו החברה הובילה את המעבר למצלמות מרובי מפתחים, פתרון שאומץ על ידי רוב יצרני הטלפונים הניידים. בינואר 2019 החברה נמכרה לחברת סמסונג הקוריאנית בלמעלה מ-150 מיליון דולר.
הוא נשוי לסוניה, פתולוגית בבית החולים אסף הרופא.
למות מבפנים

תקציר העלילה

דייוויד זליג הוא יהודי רווק כבן ארבעים שכוחו הטלפתי הולך ונעלם לו. יהדותו של דייוויד מובלטת מאוד בספר: ההורים, השימוש בשפת היידיש, והמנהגים. כוחו הטלפתי של דייוויד הוא חד כיווני: הוא מסוגל לקרוא את מחשבותיהם של אחרים, אך איננו מסוגל לשדר את מחשבותיו לאחרים. כל חייו סבל בשל יכולת זו, אף על פי שבמשך חייו הבוגרים הזדמן לו לפגוש עוד בעלי יכולת כשלו, אשר לא סבלו מיכולת זו. עצם הידיעה של מה חושב עליו האדם מולו, שהיה כה שונה ממה שנאמר במלים, דיכאה אותו ומנעה ממנו להתקרב לאחרים באמת. ככל שאובדת לו יכולתו זו, מתהדק הקשר בינו לבין אחותו החורגת ג'ודית, אשר יחסיהם היו רעועים במשך כל השנים. דייוויד הוא אינטלקטואל ברמה גבוהה אך לפרנסתו הוא כותב עבודות לסטודנטים, כאשר הוא מתאים את הכתיבה בהתאם לאופי של האדם שמשלם לו, מה שהופך את העבודות לאמינות מאד. הספר מלווה את דייוויד בהיזכרו בתקופות שונות בחייו, לעיתים מסופר ישירות על ידי דייוויד ולעיתים מסופר על ידי המביט מהצד.
פרדי קוקס

קריירה

קוקס נולד ברדינג שבברקשייר, והחל את הקריירה שלו במספר מועדונים זוטרים לפני שהצטרף לטוטנהאם הוטספר ב-1938 כשחקן חובב. הוא שיחק בדרך כלל בעמדת הקיצוני הימני, וערך את הופעת הבכורה שלו בטוטנהאם במשחק הליגה השנייה מול סוונסי טאון בנובמבר 1938. זמן קצר לאחר שצורף לסגל הבכיר של טוטנהאם פרצה מלחמת העולם השנייה, וכל תחרויות הכדורגל הושהו. הוא שירת כטייס קרב עבור חיל האוויר המלכותי (בזמנו הפנוי השתתף כשחקן אורח במשחקי המועדון המקומי רדינג), וקיבל את אות ההצטיינות Distinguished Flying Cross. לאחר תום המלחמה הוא חזר לטוטנהאם, ושיחק שם במשך שלוש עונות נוספות. בספטמבר 1949 הוא עבר לארסנל, המועדון היריב בדרבי של צפון לונדון, תמורת סכום של 12,000 לירות שטרלינג.
קוקס ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל כבר ב-7 בספטמבר, במשחק מול וסט ברומיץ' אלביון, והפך לשחקן הרכב קבוע במועדונו החדש. מאמציו על המגרש התבטאו בצורה טובה יותר בגביע ה-FA. בחצי הגמר מול צ'לסי הוא הבקיע את השער הראשון בתיקו 2 - 2, והבקיע את השער היחיד בניצחון של ארסנל במשחק החוזר. במשחק הגמר מול ליברפול הוא בישל את השער היחיד במשחק לרג' לואיס, שהקנה לארסנל את התואר.
שנתיים לאחר מכן הוא מילא תפקיד חשוב בחצי גמר גביע ה-FA, גם כן מול צ'לסי, בו הבקיע את השער היחיד בתיקו 1 - 1 במשחק הראשון, ושניים מתוך שלושה בניצחון 3 - 0 במשחק החוזר. אולם, משחק הגמר הסתיים בהפסד 0 -1 לניוקאסל יונייטד, בין השאר בשל פציעתם של שחקנים אחדים והרחקתו של וולי ברנס במהלך המשחק.
למרות הצלחותיו בגביע הוא לא היה שחקן הרכב קבוע בליגה; הוא התמודד על מקומו בהרכב מול איאן מקפירסון, ומאוחר יותר מול השחקן הצעיר ארתור מילטון. בעונת האליפות 1952/1953 הוא השתתף בתשעה משחקי ליגה בלבד עבור ארסנל, החליט לעזוב את המועדון והצטרף לווסט ברומיץ' אלביון בתפקיד מאמן-שחקן.
קוקס השתתף בארבעה משחקים בלבד במדי וסט ברומיץ', ולאחר מכן היה אחד מעוזריו של ויק בקינגהאם בצוות האימון. ב-1956 הוא החל לאמן את בורנמות' מהליגה השלישית הדרומית. בורנמות' שיחקה באופן יציב בליגה, והפתיעה רבים כשגברה על טוטנהאם הוטספר בגביע ה-FA בעונת 1956/1957. ב-1958 הוא הצטרף לפורטסמות' בתפקיד המאמן, אך זכה להצלחה פחותה כשהמועדון ירד מהליגה הראשונה בעונתו הראשונה. הוא פוטר מהמועדון בפברואר 1961.
הוא הצטרף לג'ילינגהאם מהליגה הרביעית ב-1962 לאחר תקופה קצרה שבה לא עבד, והוביל את המועדון למקום החמישי כשהוא מחמיץ את העלייה לליגה השלישית בגלל הפרש שערים. הוא הנהיג בג'ילינגהאם משחק הגנתי ממושמע, ובעונה שלאחר מכן (1963/1964) הוביל את המועדון למקום הראשון ולהעפלה לליגה השלישית. רמת המשחק של המועדון בתחילת העונה שלאחר מכן הייתה טובה, אך היא נחלשה בהמשך והמועדון סיים את העונה במקום השביעי. קוקס התפטר זמן קצר לפני חג המולד של 1965 וחזר לבורנמות', גם כן בליגה השלישית. הישגו הטוב ביותר בקדנציה השנייה בבורנמות' היה המקום הרביעי בעונת 1968/1969, אך בסיום עונת 1969/1970 ירד המועדון מהליגה. קוקס פוטר באותו קיץ, ולא עבד יותר כמאמן.
בין פיטוריו מבורנמות' למותו ב-1973 הוא ניהל את החנות המשפחתית לממכר עיתונים.
דוד עובדיה

קורות חיים

נולד בעיר צפרו, בנו של רבה של צפרו, הרב ישועה שמעון חיים עובדיה (המכונה: ישמ"ח). למד תורה אצל אביו ואצל הרב דוד עטר. לאחר פטירת אביו התמנה תחתיו וכיהן בתפקיד כעשר שנים. בשנת 1952 נקרא לכהן כרב בעיר רבאט. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1961, עבר לעיר פאס ושימש בה כרב במשך שנתיים. בשנת 1963 עבר לכהן במשרת הרבנות בעיר מרקש. 
היה פעיל בתחום החינוך ושימש כמפקח בית הספר "אם הבנים", חבר הוועדה לרפורמה בחינוך (במרוקו), והמפקח על החינוך היהודי. כמו כן כיהן כחבר הפרלמנט במרוקו, ושימש במשרות ממלכתיות ובתפקידים ציבוריים שונים וכן כראש ישיבת "בית דוד" בצפרו אותה הקים.
בשנת 1963 עלה לישראל והתמנה לחבר לשכת הרבנות בירושלים, ויו"ר רבני עדת המערביים בירושלים. הקים את קהילת ישמח לבב בשכונת בית וגן בירושלים על שם אביו, וכיהן כרב הקהילה עד יום פטירתו וכן כרב השכונה. באופן יוצא דופן קיבל ממועצת הרבנות הראשית כושר דיינות מבלי לעמוד בבחינות, על תקן של גדול בתורה. 
בשנת 1972 התמודד על מקום במועצת הרבנות הראשית בתמיכת הרבנים אונטרמן ועובדיה יוסף, אולם לא נבחר לאור ניצחון מומלציו של הרב שלמה גורן. הרב עובדיה התמודד שוב על מקום במועצה בשנת 1980 אך שוב לא נבחר. 
בשנת 1967 ייסד חברה בשם "דובב שפתי ישנים" ששמה לה למטרה להביא לדפוס את כתבי חכמי מרוקו הקדומים. הוציא לאור ספרים רבים של חכמי מרוקו שזכו לפרסום בקרב כל יהדות המזרח. בשנת 1982 זכה ב"פרס ירושלים" לטיפוח מורשת עדות ישראל, על פועלו ותרומתו הרבה לעולם החינוך והיהדות זכה ובפרט על ספריו המחקריים העוסקים בקהילות יהודי מרוקו "קהילת צפרו" ו"פאס וחכמיה". 
נפטר בי"ח באייר התש"ע (2010) בגיל 97, ונטמן בהר המנוחות בירושלים, לצד חברו הרב שלום משאש - רבה של מרוקו וירושלים. בתו נישאה לרב דוד בר חן, שהיה רבה של שדרות. בנם של השניים הוא הרב ישי בר חן.
דן ויטץ'

ביוגרפיה

ויטץ' בוגר תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ותואר שני (MBA) מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים ויטץ' במקום שלישי במשחה ל-200 מטר גב ולא הצליח להתקבל לנבחרת האמריקאית. המנצחים שהצטרפו לנבחרת היו ריק קארי שקבע שיא עולם חדש של 1:58.86 דקות וג'סי ואסאלו (2:02.15 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכה ויטץ' במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם  דייוויד לאנדברג, פאבלו מוראלס ומאט ביונדי בתוצאה של 3:41.25 דקות, לפני מערב גרמניה (3:42.26 דקות)  וברית המועצות (3:42.63 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.82 דקות. המנצח במשחה זה היה איגור פוליאנסקי מברית המועצות (1:58.78 דקות) ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.23 שניות, המנצח במשחה זה היה פוליאנסקי (55.58 שניות). 
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1987 זכה ויטץ' בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.38 דקות לפני מארק טוקסברי מקנדה (2:01.56 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:41.73 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים ויטץ' במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.26 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:01.73 דקות. המנצח במשחה זה היה פוליאנסקי (1:59.37 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה ויטץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.27 דקות והגן על תוארו.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בהוואנה, קובה, בשנת 1991 זכה ויטץ' במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.14 דקות, אחרי רוג'ריו רומרו מברזיל (2:01.07 דקות).
כחודש לפני המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברצלונה (1992) מתח ויטץ' גיד בברכו ובכך נמנע ממנו להשתתף בתחרות.
ויטץ' מתגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה ומשמש כמנכ"ל בחברת ההשקעות GCA Savvian. הוא הומוסקסואל מוצהר. הוא השתתף וזכה במספר תחרויות של הגיי גיימס. כמו כן הוא מחזיק בשיאי התחרות.
פיטר מנספילד

קורות חיים

מנספילד נולד בלונדון שבאנגליה. הוא גדל בקאמברוול והיה הצעיר מבין שלושה בנים. אמו, רוז ליליאן, הייתה עקרת בית שטיפלה בילדים. אביו, סידני ג'ורג' מנספילד, עבד כממלא גז. בתחילת מלחמת העולם השנייה היה בן 6, ובמהלכה פונה שלוש פעמים מלונדון לאזורים בטוחים.
מנספילד עזב את לימודיו בגיל 15 לאחר שמורה טען בפניו שאין לו עתיד במדעים, והחל לעבוד כעוזר דפס. בגיל 18 הוא החל להתעניין בטילים וחיפש עבודה בתחום. מנספילד התקבל במשרד לאספקה (Ministry of Supply) של ממשלת בריטניה במחלקה לאספקת ציוד טילים. הוא עבד שם במשך שנה וחצי ולאחר מכן גויס לצבא למשך שנתיים, שם עסק באותו התחום. ב-1956 החל ללמוד פיזיקה בקולג' קווין מרי של אוניברסיטת לונדון. בשנת הלימודים השלישית ערך פרויקט בו בנה ספרקטרומטר NMR (תהודה מגנטית גרעינית) נייד, למדידת השדה המגנטי של כדור הארץ. הוא המשיך בלימודי הפיזיקה ובמהלך עבודת הדוקטורט שלו קיבל הצעה לעבודת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין שבארצות הברית. הוא קיבל את ההצעה. לאחר קבלת התואר דוקטור בפיזיקה מאוניברסיטה בלונדון בשנת 1962 מנספילד עבר לאילינוי יחד עם אשתו, ג'ין מרגרט קיבל, איתה התחתן בספטמבר של אותה השנה. ב-1964 חזר לאנגליה והצטרף לסגל של אוניברסיטת נוטינגהאם, שם התמנה לפרופסור בשנת 1979.

פיתוח ה-MRI

במהלך מחקרו על מכונת ה-NMR הרצה לקבוצת אנשים, ואחד מהם שאל אותו האם הוא מודע לעובדה שאדם נוסף, פול לוטרבור, חוקר את אותו התחום בדיוק. מנספילד לא ידע וכשחזר לאנגליה נפגש עם לוטרבור. השניים החליטו לשתף פעולה ולעבוד יחדיו.
מכונת NMR היא מכונה המהווה כלי מרכזי בניתוח כימי של מבנים מולקולרים ואטומיים שונים. לעומתה, MRI היא מכונה בה משתמשים בעיקר לסריקה של גוף האדם, לצרכים רפואיים.
לוטרבור הבין שאפשר לתכנן את השדה המגנטי ב-NMR כך שיהיה ניתן ליצור תמונות דו-ממדיות של מבנים פנימיים של גופים. מנספילד, בעזרת שיטות וחישובים מתמטיים, שיפר את רעיונותיו של לוטרבור והפך את ה-NMR לטכנולוגיה מעשית ברפואה - MRI. הוא גם קיצר את הזמן של ההליך והצליח לגרום שפיתוח התמונות ייארך דקות במקום שעות, ובנוסף הפך את התמונה לברורה יותר.
מכונת ה-MRI כיום מתבססת על כך שחלק גדול מהמולקולות בגופינו הן מימן. למימן יש מגנט פנימי חזק. המכונה עצמה היא בעצם מגנט ענקי היוצר שדה מגנטי מסביב למטופל. ה-MRI מפענח היכן נמצאים המימנים בגוף, כך שהוא יכול למפות את האיברים הפנימיים, במרחקים מדויקים למדי, ולתת הדמיות ברורות ותלת-ממדיות של האיברים כך שיהיה ניתן לטפל בחולים ביעילות המרבית.
מכונת ה-MRI מהווה כלי חשוב ברפואה מפני שהיא לא פולשנית והיא לא משתמשת בקרינה מזיקה, כמו קרני רנטגן או מכונת ה-CT (טומוגרפיה ממוחשבת). בעזרתה ניתן לראות את המבנים הפנימיים בגוף האדם ולאבחן בעיות פתולוגיות. כ-60 מיליון בדיקות MRI  מתבצעות ברחבי העולם מדי שנה.

הכרה

מנספילד זכה בפרסים ותארים רבים, ביניהם מדליית זהב של האגודה של תהודה מגנטית ברפואה (1983), מדליית סילבנוס תומפסון מהמכון הבריטי לרדיולוגיה (1988), תואר אבירות (1993), ופרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2003), יחד עם פול לוטרבור, על פיתוח ה-MRI.
פיגומים (סרט)

תקציר העלילה

אשר לקס (אשר לקס), נער בן 17, הוא תלמיד תיכון בכיתת מב"ר הסובל מקשיי למידה ובעיות התנהגות, ובמקביל עובד עם אביו מילו (יעקב כהן), בעסק המשפחתי לבניית פיגומים באתרי בנייה. האב, מבוגר וחולה העומד לפני ניתוח, נוהג בבנו ביד קשה ואף מכה אותו, ומכין אותו לקראת היום שבו העסק המשפחתי יעבור לידיים שלו, אך מעבר לכל זה נראה כמה וכמה פעמים שאב מכבד וסומך על הילד שלו, ואף אומר לו שהעסק הוא כבר לא שלו, אלא של אשר. כאשר רמי ערד (עמי סמולרצ'יק), מורה חדש לספרות, מגיע לבית הספר ומלמד את הכיתה לקראת בחינת הבגרות, אשר מוצא בו מודל חיקוי חדש, ומדמיין לעצמו עתיד קצת אחר מזה שאביו מכתיב לו. ואולם טרגדיה בלתי צפויה טורפת את הקלפים.

זכייה

2017
פרס אופירהסרט הטוב ביותר
הבמאי הטוב ביותר
מתן יאירהתסריט הטוב ביותר
מתן יאירהשחקן הטוב ביותר
אשר לקסשחקן המשנה הטוב ביותר
יעקב כהןעמי סמולרצ'יקהעריכה הטובה ביותר
דב שטוירהליהוק הטוב ביותר
עמנואל מאייר2017
ציון לשבח - פסטיבל הסרטים הבין לאומי בטבילסי
התחרות הבין לאומית
20117
ציון לשבח - פסטיבל הסרטים הבין לאומי בסינגפור
תנאי ליפשיץ

תנאי ליפשיץ (Lipschitz) הוא תנאי על פונקציות רציפות המאפיין את מידת הרציפות שלהן. אינטואיטיבית, פונקציה המקיימת את תנאי ליפשיץ מוגבלת בקצב ההשתנות שלה, או בעלת השתנות חסומה: לכל קו המחבר שתי נקודות כלשהן על גרף הפונקציה יהיה שיפוע קטן יותר ממספר מסוים, הנקרא קבוע ליפשיץ של הפונקציה.
קרוי על-שם המתמטיקאי הגרמני רודולף ליפשיץ.
לפונקציות שמקיימות את תנאי ליפשיץ חשיבות גדולה במשפט הקיום והיחידות של פתרון משוואות דיפרנציאליות רגילות. משפט נקודת השבת של בנך עוסק במקרה מיוחד של פונקציות המקיימות את תנאי ליפשיץ, הנקראות "העתקה מכווצת".

הגדרות

פונקציה  עבור תחום פתוח  מקיימת את תנאי ליפשיץ או נקראת "רציפה ליפשיץ" ביחס לקבוע , אם לכל  מתקיים . הקבוע  הקטן ביותר המקיים את התנאי נקרא "קבוע ליפשיץ" של .
נשים לב כי מכיוון שאי-השוויון לעיל מתקיים תמיד אם , ניתן להגדיר פונקציה כמקיימת את תנאי ליפשיץ אם ורק אם  עבור כל . במילים אחרות, אם ורק אם קבוצת השיפועים של הקווים החותכים את הפונקציה בשתי נקודות או יותר, חסומה.
באופן כללי יותר, עבור זוג מרחבים מטריים , פונקציה  מקיימת את תנאי ליפשיץ ביחס לקבוע , אם לכל  מתקיים .
אם  הפונקציה נקראת העתקה מכווצת.
אם קיים  כך שמתקיים , אז  נקראת בי-ליפשיץ (או ביליפשיץ). זהו איזומורפיזם בקטגוריה של העתקות ליפשיץ.
אלייזה מקרדל ג'ונסון

ביוגרפיה

אלייזה, בתם של ג'ון מקרדל (John McCardle) סנדלר מטנסי, ושרה פיליפס (Sarah Phillips) פגשה את בעלה בהיותו בן 17 ובהיותה בת 16. אנדרו ג'ונסון היה חייט בגרינוויל שבטנסי לשם עבר מקרוליינה הצפונית, והם נישאו שנה לאחר מכן, ב-17 במאי 1827.
אלייזה רכשה השכלה יסודית טובה ולימדה את בעלה קרוא וכתוב. נולדו להם חמישה ילדים, ואלייזה גידלה אותם וניהלה את משק הבית בעת שבעלה החל לעסוק בפוליטיקה, ונבחר לבית המחוקקים המדינתי ובית המחוקקים של ארצות הברית. במהלך מלחמת האזרחים של ארצות הברית נשארה חלק מאנשי טנסי נאמנים לאיחוד המדינות, וג'ונסון נשלח לנאשוויל לכהן כמושל צבאי בשנת 1862. אלייזה נשארה בביתה ושם נתפסה על ידי כוחות קונפדרציה ונשארה במעצר בית. לאחר מספר חודשים הצליחה לחמוק עם בני המשפחה ולהגיע לנאשוויל, אולם בשל פציעה נותרה נכה במשך שארית חייה.
בהיותה בבית הלבן המשיכה לגדל את בניה, ואת ילדי בתה - מרי סטובר, שבעלה נהרג כחייל במהלך מלחמת האזרחים. כמו כן גידלה את ילדי בתה הבכורה מרתה.
לאחר תום כהונתו של ג'ונסון שבו בני הזוג לטנסי, ושיקמו את ביתם שנהרס במהלך מלחמת האזרחים. אלייזה נפטרה חצי שנה לאחר פטירת בעלה.
נהידה רות לצרוס

ביוגרפיה

לצרוס נולדה בברלין כנוצרייה בשם אנה מריה קונקורדיה (Anna Maria Concordia) לאמה, הסופרת ופעילת זכויות הנשים נהידה שטורם הפל (Nahida storm Höfel), ואביה, קצין פרוסי שעזב את אמה בטרם לצרוס נולדה. בילדותה הרבתה לנסוע עם אמה ובשנת 1854 הן עברו להתגורר בדרום צרפת, משם ב-1864 לפלרמו ולאחר מכן חזרו לברלין. על אף שלא היה ללצרוס קשר חיובי עם אביה החורג, היסטוריון האמנות מקס שאסלר (Max Schasler), השפעתה של אמה הייתה קריטית בכל הנוגע לתחום עיסוקה ולדעותיה.
בברלין ביססה לצרוס את מעמדה כסופרת, מחזאית ומבקרת תיאטרון. תחת שם העט "רות נהידה שטורם הפל" (Ruth Nahida Sturmhöfel) היא פרסמה בגיל 22 את הקומדיה הראשונה שלה "Die Rechnung ohne Wirt".
בשנת 1873 נישאה לצרוס למבקר התיאטרון ד"ר מקס רמי (Max Remy) ובכתביה נהגה לחתום כ"נהידה רמי". לאחר מותו ממחלה חשוכת מרפא, היא התגיירה, זאת לאחר שהחלה ללמוד על היהדות אצל הפרופסור מוריץ לצרוס, לו נישאה בשנת 1895.
לצרוס פרסמה מספר רב של מאמרים וספרים וערכה את ספריו של בעלה. היא התפרסמה בעיקר בזכות כתביה בנושא היהדות, כתבים כגון "Das Gebet in Bibel und Talmud" ("התפילה במקרא ובתלמוד", 1892), "Kulturstudien ueber das Judentum" (לימודי תרבות על היהדות, 1893), "Humanitaet im Judentum" (הומניות ביהדות, 1894), והאוטוביוגרפיה "Ich suchte Dich" (בקשתיך, 1898) שכולם נוצרו ברוח היהדות הליברלית, ונכתבו בסגנון סנטימנטלי פופולרי.
ספרה "Das juedische Weib" ("האישה היהודייה", 1891) שנכתב בזמן שעוד הייתה נוצרייה, עם הקדמה מבעלה לעתיד, זכה להצלחה רבה והתפרסם במהדורה רביעית (1922) ותורגם לעברית ואנגלית. הוא שילב בין שני נושאים שלצרוס הרבתה לעסוק בהם: פמיניזם ויהדות.
שמעון בירן

הרב שמעון צבי בירן (כ' בכסלו תשכ"א, 9 בדצמבר 1960 - כ"ד באייר תשנ"ב, 27 במאי 1992) היה רבו של כפר דרום. נרצח בפיגוע דקירה בעת שהיה בדרכו לעבודה במכון התורה והארץ.

חייו

שמעון צבי, בן פאול-פנחס וחנה בירנבאום, נולד בניוקאסל, אנגליה, האח הצעיר בין ארבעה ילדים. בהיותו ילד עקרה משפחתו לגולדרס גרין בלונדון.
בשנת 1970 עלה עם משפחתו לישראל. בתקופת לימודיו בישיבה התיכונית היה פעיל בתנועת "בני עקיבא", תחילה כחניך ולאחר מכן כמדריך. למד בישיבת שעלבים. נלחם במבצע שלום הגליל ונפצע. כשהחלים שב ללימודים, ובמקביל הקדיש מזמנו בפעילות למען עולים ומסורבי עליה.
התקבל ללימודי רפואת שיניים, אך החליט לפנות לחינוך. סיים לימודי הוראה, והחל בלימודי הלכה לקראת הסמכה לרבנות.
בשנת 1984 נשא לאישה את מיכל ידידי. באותה תקופה עברת את שם משפחתו לבירן. במשך חמש השנים הבאות נבחן בכל בחינות ההסמכה לרבנות וכשסיים, בשנת 1989, עברה המשפחה להתגורר בכפר דרום בגוש קטיף. הוא מונה לרב היישוב. בשנים אלו נולדו לו ארבעה ילדים.
הרב בירן עבד גם במכון התורה והארץ. ערך מחקרים בנושאי מצוות התלויות בארץ. מאמריו פורסמו בספרי המכון ובבמות אחרות. היה שותף בפיתוח החסה ללא תולעים. השתייך לצוות "מדרשת התורה והארץ" ונסע להרצות על מצוות שמיטה, תרומות ומעשרות ונושאים נוספים הקשורים במצוות התלויות בארץ.
כרב היישוב התקין לומר "יזכור" לחללי כפר דרום ממלחמת העצמאות.
בכ"ד באייר תשנ"ב (27 במאי 1992) בשעת בוקר, בעת שעשה את דרכו מביתו בכפר דרום אל מקום עבודתו במכון התורה והארץ שמול שער היישוב, התנפל עליו מחבל ודקר אותו למוות. הובא למנוחות בבית הקברות בנווה דקלים בגוש קטיף. לאחר עקירת גוש קטיף הועתק קברו להר הזיתים בירושלים.
אלמנתו מיכל נישאה לאחר מספר שנים לרב מאיר ליכטנשטיין.
דיוקן

דיוקן או פורטרט הוא ציור, צילום או כל ייצוג אמנותי אחר של אדם. דיוקנאות מציגים לרוב את פלג הגוף העליון ובדרך כלל אינם מקושטים מאוד. מטרתם היא להציג את החזות הכללית של האדם, ולעיתים להוסיף לו תובנה אמנותית לגבי אישיותו.
הדיוקן המפורסם ביותר בעולם הוא פרי מכחולו של לאונרדו דה וינצ'י, המכונה ה"מונה ליזה".
כאשר אדם יוצר דיוקן של עצמו, מכונה היצירה דיוקן עצמי. רבות מיצירותיו המפורסמות של רמברנדט הם הדיוקנאות העצמיים שלו.

היסטוריה

אמנות הדיוקן פרחה בפיסול הרומי, שם דרשו המפוסלים פורטרטים מדויקים, גם אם לא מחמיאים. במאה ה-4 נסוגה חשיבות הדיוקנאות ועלתה מגמה של ייצוג סמלי של מראה האדם. באירופה שבו לצייר דיוקנאות ריאליסטיים בסוף ימי הביניים, בבורגונדי ובצרפת.
הדיוקנאות המוקדמים ביותר המוכרים לנו של אנשים פרטיים, שלא היו מלכים או קיסרים, הם דיוקני לוויות ששרדו באקלים היבש של אזור אל-פיום במצרים ונקראות דיוקנאות המומיות מפיום. אלו הם הציורים היחידים ששרדו מהתקופה הרומית, חוץ מהפרסקאות. דיוקנאות אלה תוארכו לתקופה שבין סוף המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-3.
במאה ה-17 החלו ביצירת דיוקנאות מיניאטוריים ששימשו כאמצעי להיכרות בין אנשים שאינם נמצאים בסמיכות אחד לשני, או כמזכרת קטנה.

דיוקנאות בפוליטיקה

בפוליטיקה משתמשים בדיוקנאות של מנהיגים כדי לסמל את המדינה. במדינות רבות מופיע דיוקן של העומד בראש המדינה במשרדים ממשלתיים. במקומות בהם יש שימוש מוגזם בדיוקנאות המנהיג נוהגים לומר שיש פולחן אישיות.

דיוקנאות מצולמים

צילומי דיוקן היא תעשייה נפוצה בכל העולם. אנשים רבים מבקשים ליצור "פורטרט משפחתי", אותו יוכלו לתלות על הקיר בביתם, במיוחד לציון טקסי מעבר חשובים בחייהם כמו למשל חתונות. דיוקנאות מצולמים קיימים מאז שחר ימי הצילום. באמצע המאה ה-19 החלו לצוץ בערים בתי עסק המתמחים בצילום דיוקנאות, שלעיתים הגיעו עד 500 לוחות צילום ביום. סגנונם של אותם דיוקנאות מוקדמים משקף את היכולת הטכנית של אותה תקופה - זמן חשיפה של 30 שניות וערכי האסתטיקה שהיו נהוגים אז. המצולמים הושבו אל מול רקע אחיד והוארו באור רך שנבע מצווהר בתקרה או כל מקור אור שניתן היה להכניס לחדר בעזרת מראות.
ככל שהתפתחו טכניקות הצילום, בחרו כמה מהצלמים האמיצים במיוחד להצטייד בכישרונם ובמצלמתם, לצאת מהסטודיו שלהם, ולפנות לשדות הקרב, לארצות רחוקות מעבר לים, ולישימון. ה-Daguerreotype Saloon של ויליאם שו, ה-Photographic Van של רוג'ר פנטון ועגלת ה-What-is-it? של מת'יו בריידי קבעו את הרף לצילום דיוקנאות וצילומי חוץ באופן כללי.
סיריאן איירליינס

תולדות החברה

החברה הוקמה על ידי ממשלת סוריה באוקטובר 1961 כתחליף לחברת סיריאן איירווייז. החברה החלה את פעילותה עם מטוסים מתוצרת חברת דאגלאס האמריקאית, שהופעלו בקווים מקומיים ולארצות ערב השכנות. בשנת 1963 החלה החברה לטוס גם לערים מערביות: היעדים הראשונים היו רומא ומינכן ומיד לאחר מכן גם לונדון ופריז. בשנת 1965 קנתה החברה את מטוס הסילון הראשון שלה מסוג "קרוול", ובשנים שלאחר מכן גם מטוסי בואינג 727 ו-747SP, אך התקרבות של סוריה לברית המועצות גרמה לחברה לקנות מטוסים מתוצרת סובייטית - אנטונוב, איליושין, וטופולב.
קו תעופה לניו יורק נפתח בשנת 1978 בשיתוף עם רויאל ג'ורדניאן. הסנקציות שהטילה ארצות הברית על סוריה הפריעו להתפתחות החברה, ורק בשנת 1998 קנתה החברה מטוסים מודרניים מסוג איירבוס A320.
אלכסיי ונציאנוב

חייו

וניציאנוב נולד במוסקבה במשפחת סוחר ממוצא יווני. התחיל ללמוד ציור באופן עצמאי ולאחר מכן היה תלמיד של ולדימיר בורוביקובסקי. צייר דיוקנאות, ובמקביל עבד בשירות המדינה.
בשנת 1808 החל לערוך ירחון סאטירי מצויר, שתוך מספר חודשים נאסר לפרסום. בשנת 1811 התקבל כחבר באקדמיה לציור. בשנת 1819 עזב את שירות המדינה, רכש אחוזה בכפר בקרבת טבר ועבר להתגורר בה. ייסד במקום בית ספר לציור שבו למדו במהלך תקופת קיומו כ-70 ציירים.
בשנת 1824 השתתף בתערוכה בסנקט פטרבורג וזכה להצלחה רבה. למרות זאת, ניסיונו להתקבל כמורה לציור באקדמיה לציור לא צלח. ניהול בית הספר הפרטי דרש השקעה רבה, ולוונציאנוב היה קשה מאוד לעמוד בה. בתחילת שנות ה-30 העניק לו הצאר תואר "צייר החצר". כתוצאה מכך הוא התחיל לקבל מלגה חודשית ללא צורך בתמיכה נוספת. הדבר איפשר לו להמשיך בניהול בית ספרו.
וניציאנוב נחשב למומחה לציור המתאר את החיים הכפריים ברוסיה.
ציוריו מוצגים במוזיאון הרוסי ובגלריית טרטיאקוב.
יוסף ישובי

יוסף יָשוּבִי (14 בדצמבר 1887 – 6 בדצמבר 1980) היה מורה ומחנך ישראלי ופעיל ציוני.

קורות חיים

ישובי נולד כהוגו רוזנטל (Hugo Rosenthal) ב-1887 בלאגה (Lage) שבווסטפאליה, גרמניה, כאמצעי בין 9 ילדים במשפחה יהודית דלת אמצעים. הוכשר להוראה בבית המדרש היהודי למורים במינסטר. למרות הסביבה המתבוללת, הגיע לרעיון הציוני עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה שירת ארבע שנים בצבא הגרמני ונלחם בחזית, שם פגש יהודים שכמותם לא הכיר קודם לכן.
אחרי המלחמה נישא לפסנתרנית בטי (יהודית) לבית גולדשמידט, והיה פעיל בתנועה הציונית ובהקמת מרכז הכשרה בעיר וולפנביטל שבצפון גרמניה. ב-1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ועבד כמורה בבית הספר הריאלי בחיפה. ב-1929 חזרה המשפחה לגרמניה ורוזנטל היה מורה בבית ספר יהודי בברלין ופעיל בתנועה הציונית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, נענה לפנייתם של הרב לאו בק ואוטו הירש, שעמדו בראש הארגון המרכזי של יהודי גרמניה, והקים מוסד חינוכי לילדים יהודים, בכפר הֶרלִינגֵן שבדרום־גרמניה. במוסד חיו, מוגנים יחסית מפני המתרחש בערי גרמניה, עשרות ילדים יהודים, אשר נאסר עליהם ללמוד בבתי הספר הגרמניים. רוזנטל יישם במוסד גישה חינוכית מתקדמת בהשפעת הוגים כיוהאן היינריך פסטלוצי ומריה מונטסורי. הוא הפעיל את המוסד עד שנאלץ לסגור את שעריו בצו השלטון הנאצי.
באוגוסט 1939, שבועיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזרו הוא ורעייתו לארץ ישראל והתאחדו עם ילדיהם, שעזבו את גרמניה כשנה קודם. לציון השיבה לארץ עִברת את שמו ל"יוסף יָשוּבִי". מבט על התקופה הראשונה לאחר הגעתם ארצה, שבמהלכה שהתה המשפחה בכפר הנוער בן שמן, מצא ביטוי ספרותי כעבור שנים רבות בסיפורו של ס. יזהר "פסנתר בודד בלילה" (בקובץ "צדדיים").
מ-1940 עד 1956 ניהל יוסף ישובי את כפר ילדים ונוער אהבה שבכפר ביאליק. עם צאתו לגמלאות בפברואר 1957 הוענק לו בז'נבה אות הוקרה והצטיינות על פעילותו החינוכית מטעם The International Save the Children Union. במסגרת ציון 45 שנים ל"עליית הנוער" (1977) זכה בתואר "יקיר עליית הנוער".
בשנת 1943 נהרג בנו הבכור, גבריאל, בעת שירותו בצבא הבריטי. זמן לא רב אחר כך נודע לישובי ששלוש מאחיותיו ובני משפחה נוספים נרצחו בידי הנאצים.
במשך השנים חקר, כתב ופרסם מחקרים פסיכולוגיים וחינוכיים, סיפורי אגדות ודברי הגות. חלקם ראו אור בספרו "חינוך ומסורת" (1966) וחלקם שמורים בעזבונו שב ארכיון "יד ושם" בירושלים. במהלך שנת 1947 כתב ישובי, בגרמנית, את זכרונותיו מימי ילדותו ובחרותו – השנים 1887–1914. אירועי אותה שנה, שבסופה התקבלה באו"ם החלטת החלוקה, מוצאים את ביטויים ושזורים בין דפי הזיכרונות. בשנת 2000 פורסמו הזיכרונות בספר, שיצא לאור בבית ההוצאה להיסטוריה אזורית במחוז הולדתו בגרמניה. הספר תורגם לעברית בידי בנו, אוריאל יָשוּבִי בשנת 2003. מלבד היותו תיאור מרגש של ימי ילדותו ובחרותו של מחברו, מהווה הספר גם מקור חשוב לחקר יהדות גרמניה באותה עת.
נפטר ב-1980 בישראל.