רוסמרהולם

רוסמרהולם (בנורווגית: Rosmersholm) הוא מחזה שנכתב בשנת 1886 בידי המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. לדעתם של מבקרים רבים זו היא יצירת המופת של איבסן, שמשתווה לה אולי "ברווז הפרא" שנכתב בשנת 1884.

כפי שביטא הפרוטגוניסט שלו, רוסמר, נושא המחזה הוא שינוי פוליטי, שלפיו המעמדות השולטים באופן מסורתי מוותרים על זכותם לכפות את האידיאלים שלהם על יתר החברה,

אולם הפעולה היא לגמרי אישית, נסמכת על התנהגות מוסרית או בלתי מוסרית. רבקה, הגיבורה בעלת "החשיבה החופשית", שמה לעצמה למטרה לחתור תחת אמונותיו הדתיות והפוליטיות של רוסמר, בשל מעמדו הרם בקהילה. רבקה נטשה לא רק את הנצרות, אלא גם, בשונה מרוסמר, היא נטשה גם את כל העקרונות המוסריים שהנצרות הורישה לעולם, אחרי תהליך החילון.

תקציר העלילה

המחזה מתחיל לאחר התאבדות ביאטה, אשתו של רוסמר. רבקה עברה לפני כן להתגורר בבית המשפחה, רוסמרהולם, כחברה של ביאטה, והיא עדיין מתגוררת שם. ניתן להבין שהיא ורוסמר מאוהבים, אולם הוא מתעקש לאורך כל המחזה לטעון שהיחסים ביניהם הם אפלטוניים לחלוטין.
רוסמר, חבר מכובד מאוד בקהילתו, מתכוון לתמוך בממשלה שנבחרה זה עתה ובאג'נדה הרפורמיסטית, אם לא המהפכנית שלה. אולם, כאשר הוא מצהיר על כך בפני חברו וגיסו קרול, מנהל בית הספר המקומי, קרול זועם על מה שהוא רואה כבגידתו של חברו בשורשי המעמד השליט. קרול מתחיל לחבל בתוכניותיו של רוסמר, מעמת אותו עם יחסיו עם רבקה ומוקיע את הזוג בעיתון המקומי. רוסמר מתחיל להיתקף ברגשי אשמה, בהאמינו כעת שהתאבדותה של אשתו נגרמה בשל מעשיו ולא בשל מחלת הנפש שלקתה בה. הוא מנסה להימלט מתחושת האשמה במחיקת זיכרון אשתו על ידי כך שהוא מציע נישואים לרבקה. אך היא דוחה אותו מייד. קרול מאשים אותה בכך שהיא השתמשה ברוסמר ככלי לקידום האג'נדה הפוליטית שלה. היא מודה בכך שהיא דחפה את גברת רוסמר למעמקי יאוש עמוקים ובמובן מסוים בכך שעודדה את התאבדותה. – בתחילה כדי שתהיה לה עמדת כוח על רוסמר, אולם אחר-כך מכיוון שהיא התאהבה בו. בשל אשמת העבר שמכרסמת בה, היא אינה יכולה להיענות להצעת הנישואים של רוסמר.
הדבר מוביל לבסוף לקריסה במחזה בו לא רוסמר ולא רבקה אינם יכולים להיפטר מרגשות האשמה שלהם. היא מודה בחלקה בהריסתה של ביאטה, אולם היא גם חטאה בגילוי עריות עם מי שהוא לכאורה אביה המאמץ כשחשדה בכך שהוא למעשה היה ההורה הביולוגי שלה. חשדותיה מקבלים ביסוס בידי קרול כשהוא מנסה לסכסך בינה לבין רוסמר; כעת הם אינם יכולים עוד לבטוח זה בזו, או אפילו בעצמם. בנקודה זו רוסמר מבקש מרבקה להוכיח את מסירותה לו בבצעה התאבדות באותה הדרך שעשתה אשתו לשעבר – בכך שהיא תקפוץ לתוך הסכר. כשנדמה שרבקה נענית לכך, נותנת הנחיות למשיית גופתה מהמים, רוסמר אומר שהוא יצטרף אליה. הוא עדיין מאוהב בה, ומאחר שהוא אינו רואה אפשרות שהם יוכלו לשוב ולחיות יחדיו; הם ישימו קץ לחייהם ביחד. המחזה מסתיים כששניהם קופצים לסכר ומנהלת משק הבית, גברת הלסט, צורחת באימה: "
"האשה המתה לקחה אותם!"

דמויות משנה

פעולותיהם של ברנדל ומורטנסגור אינן מניעות קדימה את העלילה, אם כי מורטנסגור חושף בפני רוסמר שביאטה שולחת לעיתון שלו מכתב המכחיש את השמועות לכך שבעלה בוגד בה עם רבקה: המחשבה על כך שאשתו אפילו התייחסה להאשמה חסרת בסיס זו, מה שהוביל אותה להחלטתה לשים קץ לחייה, מצערת את רוסמר מאוד.
בפעם הראשונה כעבור שנים רבות, ברנדל מגיע לרוסמרהולם כשבכוונתו להטיף לחופש פוליטי ורפורמות בעירו. הוא מגיע לבית מרזח אפל, משתכר, נאם וכינה את החברה "אספסוף", והשליכו אותו החוצה לביוב. הוא שב לרוסמרהולם אחרי התקרית, ומודיע על גוויעת האידיאלים שלו בעקבות הקורות אותו. כעת הוא ממליץ על גישתו של מורטנסגור הפרגמטי, שמאיץ ברוסמר לתמוך בתנועת הרפורמה בעודו עדיין נוצרי, חרף העובדה שרוסמר איבד את אמונתו. מורטנסגור זקוק לתמיכתו הפומבית של רוסמר כדי להראות שישנם אזרחים חשובים, מכובדים ודתיים שמסכימים עם האידאולוגיה שלו.

דימויים

הדימוי העיקרי במחזה הוא הסוס הלבן של רוסמרהולם, או כפי שרבקה קוראת "רוחות רפאים". רווחות שמועות על כך שהנפשות הפועלות ראו אותו לאחר התאבדותה של ביאטה. הסוס מסמל את העבר שסובב סביב אשתו המנוחה של רוסמר, ורודף את קרוביה שנותרו בחיים. נוכחותו של הסוס במותם מייצג את חוסר היכולת להתמודד עם הזיכרונות שפוקדים אותם. הסוס הלבן דומה ל"רוחות" אליהן מתייחסת גברת אלוינג בטרגדיה "רוחות" של איבסן משנת 1881.
איבסן בחר בשם רוסמר עבור הפרוטגוניסט שלו כהד מודע לאגדה הנורווגית על "רוסמר הבמנד", שד ים שמפתה נשים צעירות למות בטביעה; הוא מפתה
את רבקה לפתחו של אסון.

שמו המקורי של המחזה היה אמור להיות "סוס לבן", כדי להבליט את חשיבות המרכיב העל-טבעי במחזה.