google/wiki40b huggingface dataset:
Écoute

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי נאדיר תמוז, סורין סניוק, אלכסנדרה טירטירו ואנוטק, והופק על ידי לואיג'י אנסיו. חלק מהשיר נכתב בשפה הצרפתית, וחלק שני נכתב בשפה האנגלית. השיר הוא בסגנון הדאנס, המשלב פעימות טרופיות וקולות מזרחיים. לדברי סטאן, מילות השיר מבוססת על נושא האהבה, חסרת הגבולות ובלתי מותנית שהיא מעניקה לאהוב שלה.
מבקרי המוזיקה השוו את הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר, ל-"Bad Boys", ו-"Jolie", של אינה ופליי פרוג'קט.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, הועלה לערוץ היוטיוב של סטאן ב-31 במאי 2016, ובשל הצלחתו הרבה, חיכתה סטאן כמה חודשים עד שהעלתה את הקליפ ל-"Boom Pow". הקליפ לשיר צולם בטרנסלפינה, שברומניה. 
בתחילת הקליפ ניתן לראות את סטאן, כשהיא פושטת מעיל עור בצבע לבן, ולאחר מכן אותה בהרים מושלגים, כשהיא לבושה במעיל פרווה בצבע לבן גם כן. בסמוך לכך, ניתן לראות את סטאן כשהאסקי סיבירי יושב לידה, ושניהם מביטים אל המצלמה. באותו הזמן מגיח סוס בצבע לבן מן השיחים, ואז מגיע הוואנה שמתחיל לשיר את השיר.
ב-24 השעות הראשונות של הקליפ, מונה הצפיות שלו עמד על כ-300 אלף צפיות, וכמה ימים אחרי על כ-3 מיליון צפיות, ונכון לנובמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-51 מיליון צפיות.
אלפבית ערבי

דוד' ארז (دوذ ارز)

כל האותיות באלפבית הערבי מתחברות לאות הבאה אחריהן, מלבד קבוצה של שש אותיות: אליף, ואו, דאל, ד'אל, רא וזאי.
6 אותיות אלו הן 6 האותיות היחידות בערבית שכאשר הן בתחילת מילה או באמצע מילה אין הן מתחברות מצד שמאל, כמו למשל במילה "ظروف" (מעטפות), שבה לפני ה"ואו" יש "רא" ולכן ה"ואו" לא מתחברת מצד ימין (כי "רא" היא גם אות דוד' ארז והיא לא מתחברת משמאל) והיא מתחברת מצד ימין.

קליגרפיה ערבית

האלפבית הערבי על אותיותיו היה אחד הנושאים החשובים באומנות הערבית כפי שניתן לראות בעבודות קליגרפיה ערביות. עוד ניתן לומר כי האותיות הערביות שולבו באומנות הערבסקה (כמו בדוגמה למטה). במאה ה-19 איברהים אל-יאזג'י הקטין מספר הסימנים מכ-300 ל-60, דבר שאפשר בהמשך להתקדם לבניית מכונת כתיבה ערבית.
קורי דוקטורוב

חייו

דוקטורוב נולד ב-בטורונטו, אונטריו, קנדה, וגדל בבית יהודי. אביו נולד במחנה פליטי מלחמת העולם השנייה באזרבייג'ן.
בנעוריו היה מעורב בתנועה לפירוק נשק גרעיני ובגרינפיס.
הוא קיבל את תעודת הבגרות שלו מבית ספר ציבורי בטורונטו, ולאחר מכן נשר מארבע אוניברסיטאות שונות, בלי לזכות בתואר כלשהו. בשנת 1992 הוא נסע להתנדב בקוסטה ריקה במסגרת ארגון "אתגרי נוער בינ"ל". דוקטורוב עבר ללונדון ועבד כמנהל הסניף האירופאי של ארגון EFF, במשך כ-4 שנים.
הוא נשוי לאליס דוקטורוב ואב לבת.
דקלסגל

היסטוריה

התוכנית החלה את שידוריה בשנת 2015 בתחנת גלי צה"ל בימי חמישי בשעות 9–11 בבוקר. לפני עלייתה שודרה במשבצת השידור שלה התוכנית מה בוער. אות הפתיחה לתוכנית הוא השיר "How Gee" של הבלאק מאשין. התוכנית כוללת את הפינה "שיחה בהפתעה" ובה נערכת שיחה עם מרואיין, כאשר מגישי התוכנית אינם יודעים את זהותו תחילה ומנסים לנחש את זהותו בתחילת הראיון. בשל מתכונת זו הם גם אינם נערכים לראיון מראש. בפינה "אדם מן היישוב" מראיינים דקל וסגל אדם לא מוכר העוסק במקצוע "רגיל" כגון דייג או נהג אוטובוס, ומראיינים אותו אודות מקצועו.
דקל החל להגיש את התוכנית בעת שהיה מפקד גלי צה"ל, והוא המשיך להגישה גם לאחר סיום תפקידו.
בתחילת פברואר 2019 בעקבות מעברו של דקל להגשת חדשות השבוע (מהדורת חדשות) בכאן 11 של כאן, התוכנית עברה להיות משודרת בכאן ב' בימי חמישי בין השעות 8–10 בבוקר.
מרקקה

מרקקה היא כלי קיבול שנועד לכך שירקו לתוכו, בעיקר טבק לעיסה. מרקקות משמשות גם ברפואת שיניים. בדרום מזרח אסיה השתמשו במרקקות במשך מאות שנים. הן הופיעו בארצות הברית ובבריטניה בסביבות שנת 1840.

מרקקות בארץ ישראל

בארץ ישראל הותקנו מרקקות בכניסה למבני ממשל בתקופת המנדט הבריטי, וזאת לאור הנוהג המקומי, שהיה נפוץ עד שלהי תקופת המנדט, לירוק בכניסה למבנים אלה על מנת לנקות את הפה מאבק הרחובות. דוגמה למרקקה מעין זו מצויה בכניסה לבניין עיריית חיפה גם כיום.

מרקקות בחברה הסינית

בסין בזמן שושלת צ'ינג הייתה מונחת לפני הקיסר מרקקה עשויה זהב בטקסים רשמיים. לאחר הקמת הרפובליקה העממית הסינית בשנת 1949 נפוצו מרקקות בכל קרן רחוב, כמו גם בבתים. היצור ההמוני של מרקקות היה חלק מניסיון לחנך את הציבור הסיני לא לירוק על הרצפה - מנהג שהיה נפוץ בקרב הסינים. המרקקות הסיניות היו עשויות מפורצלן לבן, ולעיתים קושטו מבחוץ במוטיבים סיניים. מרקקות היו בשימוש בטקסים רשמיים, גם על ידי מנהיגי סין; אולם הנוהג היה לשנינה בתקשורת העולמית, והמרקקות נעלמו גם מנוף סין לקראת סוף שנות השמונים.

מרקקות בימינו

מרקקות הן מראה נדיר כיום. הן עדיין משמשות ייננים הטועמים יין, אשר טועמים לגימה קטנה ויורקים אותה למרקקה המלאה בנסורת, כדי למנוע שכרות. גם טועמי קפה ותה מקצועיים משתמשים במרקקות. רופאי שיניים מספקים מרקקות למטופלים.
יום-טוב לוינסקי

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
לוינסקי נולד בשנת 1899 בזמברוב שבפולין למשפחה יהודית אורתודוקסית, בנם של צפורה בת ר' נחמן יעקוב מזמברוב וישראל מרדכי לוינסקי, משכיל ועסקן ציוני, מנהל בית ספר עברי בעיר.
בשנת 1913 החל לוינסקי ללמוד בישיבת לומז'ה, אך לאחר שנה עבר ללמוד בגימנסיה העברית, וכן למד הוראה בסמינר למורים של "תרבות" בווילנה. בשנת 1924 נסע לבלגיה ללמוד היסטוריה ומדעי המזרח באוניברסיטאות בריסל ולייז'. בתום לימודיו קיבל תואר דוקטור. בשנת 1929 ערך את כתב העת היידי "‫דיא יידישע צייטונג", שבועון לספרות ולשאלות חברתיות, וכן נמנה עם עורכי את כתב-העת העברי שיצא לאור בבלגיה - "מאזניים". בשנים 1930–1931 היה עורכו הראשי של "דער בעלגישער טאג", שיצא באנטוורפן.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל. ב-1942 נמנה עם מקימי החברה העברית ל'ידע-עם', כשבמהרה הפך למוביל דרכה. החברה מנתה באותה עת מאות פעילים שעסקו בתעוד הפולקלור היהודי בתפוצות ישראל, וכן הפולקלור שהתהווה בארץ, כמו-גם העלתם על-נס של מנהגים יהודיים שונים. במסגרת פעילותה של החברה נהג לוינסקי להרצות בנושאי הפולקלור היהודי (מועדים, חגים ומנהגי מעגל החיים היהודי) בפני קהלים שונים בארץ, וכן ייצג את החברה בכנסים מדעיים בחוץ-לארץ. בנוסף לעריכת כתב העת "ידע-עם" שגליונו הראשון ראה אור ב-1948, לקח לוינסקי חלק בעריכת מאספי 'רשומות' - סדרה שנייה בין השנים 1945–1953 (יחד עם דב סדן; את הסדרה הראשונה ערכו אלתר דרויאנוב, חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי). כמו כן ערך את כרכי ספר המועדים ובהמשך את האנציקלופדיה להווי ומסורת ביהדות. בנוסף נטל חלק בחיבור מילונים מהשפה העברית לשפות רוסית, יידיש, אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית וגאורגית. בנוסף לפעילותו הפולקלוריסטית לוינסקי עסק בפעילות חינוכית מגוונת שכללה הוראה בבתי ספר יהודיים בארץ ובעולם.
בשנת (תשל"ב (1972) זכה בפרס רמת גן לפולקלור ע"ש ש. אנסקי, עבור מפעל חייו וספרו "אלה מועדי ישראל".
היה נשוי ליוטה בת ר' הלל לרמן מפינסק עד מותה בשנת 1959, אב לשתי בנות: שולמית חרובי ואסתר לוי, וסב לנכדים. נכדתו נירה נשואה לישראל ברטל, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר יהדות מזרח אירופה.
יום-טוב לוינסקי נפטר בתל אביב בחורף 1973, בן 73 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
Anywhere

רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי ריטה אורה, סר נולן, אלי טמפוסי, אלסו, ניקולס גייל, אנדרו וואט, בריאן לי. עטיפת הסינגל פורסמה לראשונה באינסטגרם של אורה ב-13 באוקטובר 2017, והיה זמין לרכישה מוקדמת.
בבריטניה זכה השיר למעמד פלטינה על סך מכירות של 600 אלף עותקים.

הופעה

עם השיר הופיעה אורה לראשונה ב-21 באוקטובר 2017, בתוכנית "המופע של ג'ונתן רוס". למחרת, הופיעה עם השיר ועם "Your Song" ו-"Lonely Together", בטקס פרסי הנוער של BBC Radio 1. ב-5 בנובמבר ביצעה את השיר בתוכנית "The X Factor". בהמשך, ביצעה את השיר בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה, ובטקס פרסי הבמבי.
בין היתר, הופיעה עם השיר בטקס פרסי המוזיקה הבריטית, ובטקס פרסי אקו.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ריטה אורה ב-20 באוקטובר 2017. הקליפ בוים על ידי דקלאן וויטבלום וצולם במשך 14 שעות בניו יורק סיטי ב-5 באוקטובר 2017. הקליפ בדומה לשם שלו, מציג את אורה רוקדת ולבושה בבגדים שונים במקומות שונים. בקליפ יש אזכור לאלבומה ה-5 של שאניה טוויין, Now.
בתחילת הקליפ ניתן לראות את אורה בכיכר טיימס. לאחר מכן, ניתן לראותה בבית מלון המשקיף לנהר ההדסון. סצנות נוספות מתרחשות בחנויות שונות, מסעדה בה צולמה אורה רוקדת לצלילי השיר ומספרה. בנוסף לכך, ישנה סצנה אשר צולמה בצ'יינהטאון, מנהטן.
נכון לאוקטובר 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-240 מיליון צפיות.
אסתר בן צור

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בחיפה. בת יחידה לאביה מקס, שעבד ב"חרות" ולאמה אירנה, שעבדה כעובדת סוציאלית בעיריית חיפה. היא למדה לשחות לבד, בגיל 9 בבריכת בת גלים, תוך כדי שהתבוננה בלימודי השחיה שהעביר המדריך בן ציון. לאחר מכן, החלה להתאמן בצורה מסודרת בקבוצת "הפועל חיפה" בהדרכת צבי רסנר. 
במכביה השלישית, שנערכה בשנת 1950, זכתה בן צור במדליית הארד במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 3:42.2 דקות, אחרי עליזה וירץ (3:32.2 דקות).
במכביה הרביעית, שנערכה בשנת 1953, זכתה בן צור במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא יסוד של המכביה ובשיא ישראלי חדש של 1:40.2 דקות, לפני חרלובסקי מדנמרק (1:41.7 דקות) וג'יין מאנגליה (1:46 דקות), שיפור לשיאה הישראלי הקודם שעמד על 1:51 דקות.
בשנת 1952 נישאה למרדכי בן צור. לזוג שלושה ילדים וכן נכדים ונינים.
התגוררה מספר שנים בקריית טבעון ועבדה כמזכירה במכללת אורנים. בשנות האלפיים, מתגוררת ברחוב ירושלים בחיפה.
יבגני גמבורג

יבגני גַמְבּוּרְג (ברוסית: Евгений Гамбург;‏ 1947 – 23 ביולי 2006) היה שחקן תיאטרון בברית המועצות ובישראל ושחקן בולט בתיאטרון גשר מעת הקמתו.

קורות חייו

גמבורג נולד בברית המועצות ב-1947. בשנת 1961 החל בלימודי משחק במכללה לתיאטרון בעיר קאזאן וסיימם בהצלחה בשנת 1964. לאחר סיום לימודיו החל להופיע בתיאטרונים שונים ברחבי ברית המועצות. בשנים 1976–1981 הופיע בתיאטרון אורלובסקי לנוער.
בשנת 1981 החל להופיע בתיאטרון לנוער בריגה, שם עבד עד עלייתו ארצה עם משפחתו ב-1990.
עם הגעתו ארצה הצטרף לצוות השחקנים שהקים את "תיאטרון גשר". בהצגה הראשונה שהעלה התיאטרון בעברית, "מולייר" של מיכאיל בולגקוב, שיחק בתפקיד הראשי, למרות שידיעותיו בעברית באותה עת היו מעטות. בהמשך שיחק גמבורג ברוב הפקות גשר, בהן:
"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "האידיוט", "כפר", "אדם בן כלב", "העבד","טרטיף", "השטן במוסקבה", "ים", "בשפל", "עיר - סיפורי אודסה", "וריאציות לתיאטרון ולתזמורת", "אוכלים", "אופרה בגרוש". תפקידו האחרון לפני פטירתו היה מוריס בהצגה "מומיק".
יבגני גמבורג נפטר בגיל 59 ממחלת הסרטן. ארונו הוצב על בימת תיאטרון גשר והוא נטמן לאחר מכן בבית העלמין בקיבוץ גבעת ברנר.
גמבורג השאיר אחריו את רעייתו, זויה, ושלושה ילדים: בת ושני בנים.
דן מאירשטיין

ביוגרפיה

למד כימיה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים עד קבלת ה- Ph.D בשנת 1965. את השתלמות הפוסט דוקטורט השלים במעבדה לאומית בארצות הברית. התארח פעמים רבות לתקופות השתלמות במדינות שונות (יפן, ארצות הברית, גרמניה ועוד). פרופסור חבר משנת 1973, פרופסור מן המניין משנת 1978 ופרופ' אמריטוס משנת 2004 באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה מדען אורח במעבדות הלאומיות באורגון וברוקהייבן בארצות הברית, באוניברסיטת Case Western, באוניברסיטת הירושימה, באוניברסיטת נורנברג-ארלנגן ובמעבדת האו-מייטנר בברלין. בין יתר תפקידיו כיהן כראש המחלקה לכימיה בקריה למחקר גרעיני - נגב (קמ"ג); ניהל את ספריית אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; כיהן כיושב ראש הוועדה למיכון הספריות האוניברסיטאיות (אחר כך גם יו"ר ועדת הספריות) של הוועדה לתכנון ולתקצוב; כיהן כנשיא החברה הישראלית לכימיה; משנה לרקטור אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; מזכיר החטיבה לכימיה אי אורגנית של IUPAC; יושב ראש הוועדה הלאומית לכימיה; חבר הוועדה המנהלת של החטיבה לכימיה אי אורגנית של החברה האירופאית לכימיה; יושב ראש הוועדה המארגנת של שלושה כנסים כימיים בינלאומיים. חבר באגודה האמריקנית לכימיה ובאגודה המלכותית לכימיה. בשנת 2011 נבחר כחבר באקדמיה יורופיאה שנוסדה בשנת 1988 ומתפקדת כאקדמיה אירופאית לכל דבר, בנושאי מדעי החברה, ספרות ומדעים מדויקים. היא מורכבת ממומחים בודדים והחברות בה מבוצעת על ידי הזמנה בלבד.
נשוי לפרופסור נעמי מאירשטיין מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולהם ארבעה ילדים.

מחקריו

פרסם כ-300 מאמרים בספרות הבינלאומית, כ-20 פרקים בספרים מדעיים, והציג כ-300 מאמרים בכנסים בינלאומיים. הנחה 45 דוקטורנטים וכ-50 מסטרנטים מהארץ ומהעולם.
פרופ' מאירשטיין זכה בפרסים ובמענקי מחקר על הישגיו המדעיים, בהם: פרס Meitner-Humboldt Research Prize (בשנת 1997) ופרס Kolthoff (בשנת 1998). פרס הצטיינות מטעם החברה הישראלית לכימיה (ICS) לשנת 2017, על תרומתו החלוצית לכימיה האי-אורגנית והשלכותיה על מתכות במערכות ביולוגיות.

תפקידים ציבוריים

פרופ' מאירשטיין כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים הישראלים בשיקגו; כיו"ר ועד ההורים של בית הספר מצדה בבאר שבע בשנות ה-70; כיו"ר ועד ההורים העירוני בב"ש למשך שנה אחת; וכיו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון באר שבע במשך 10 שנים.
מכון ישראלי לארכאולוגיה

מכון ישראלי לארכאולוגיה (ע"ר) נוסד בשנת 2002 והוא עמותה רשומה שמטרות קידום המחקר המדעי הארכאולוגי, פיתוח פרויקטים חברתיים, קירוב הקהילה לארכאולוגיה ולאתרי העתיקות ופיתוח אתרי העתיקות וחשיפתם לקהל הרחב. המכון משמש כזרוע הביצוע של המכון לארכאולוגיה ע"ש סוניה ומרקו נדלר באוניברסיטת תל אביב. צוות המכון מורכב מדוקטורים לארכאולוגיה, מאנשי שימור, ממומחים לתיירות ומתלמידי מחקר לתארים שני ושלישי.  המכון מנוהל על ידי הארכאולוג ד"ר אלון שביט.
למכון ארבע זרועות פעילות המקדמות את העשייה הארכאולוגית בארץ – קרדום, תגליות, יסודות ובראשית.

קרדום

"קרדום" מתמחה בביצוע חפירות ארכאולוגיות ומתן שירותים ארכאולוגיים מגוונים כגון תסקירים ארכאולוגים, חוות דעת ונספחים לתוכניות מתאר ותב"עות, ייעוץ ליזמים בכל הקשור בארכאולוגיה, חוק ומדיניות, אומדנים ותקצוב, ביצוע התכנות כלכלית והערכות סיכון ליזמים המתכננים פיתוח באתרי עתיקות. קרדום מבצעת גם מיזמים משולבים הכוללים, בין השאר חפירה ארכאולוגית, פיתוח, תכנון, שימור ושחזור אתרים, חפירות הצלה, פיתוח אתרי תיירות עתירי עתיקות וארגון משלחות חפירות ארכאולוגיות בחו"ל.

תגליות

"תגליות" היא הגוף המתמחה בהצגת הארכאולוגיה בציבור הרחב. תגליות מקיימת סיורים, הרצאות, כנסים וסדנאות בהם מציגים מיטב המומחים את פרות מחקריהם. חזונה של תגליות להשיב את הארכאולוגיה של ארץ ישראל לציבוריות הישראלית.

יסודות

"יסודות" מתמחה בשימור מבנים היסטוריים וארכאולוגיים, בהכנת חוות דעת ליזמים, בפיתוח אתרי תיירות ובביצוע סקרי שימור.

בראשית

"בראשית": מערך חינוכי-קהילתי-ארכאולוגי לחידוש הברית בין האדם למורשתו. מטרת בראשית להגביר את הזיקה בין הקהילה למורשתה תוך הכרת הרבדים המגוונים של עברנו ההיסטורי והתרבותי בארץ ישראל.  הפרויקטים של בראשית מתמקדים באימוץ אתר ארכאולוגי על ידי הקהילה הצמודה אליו.
ניר דוד (תל-עמל)

היסטוריה

היישוב הוקם ביום כ"ו בכסלו ה'תרצ"ז, (10 בדצמבר 1936) בשם "תל עמל" על ידי בוגרי השומר הצעיר מישראל ומגליציה. עם גרעין מייסדי הקיבוץ נמנו שמואל שריג, נפתלי גולומב, פרץ מרחב, אברהם יפה ושלמה גור. תל-עמל היה היישוב הראשון בסדרת יישובי חומה ומגדל והקיבוץ הראשון בבקעת בית שאן. במאי 1937 שונה שם היישוב ל"ניר דוד", על שמו של דוד וולפסון, שכיהן כנשיא השני של ההסתדרות הציונית. זאת בעקבות תרומה כספית של צאצאיו של וולפסון, אשר שימשה לבניית חדר האוכל בקיבוץ.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הושב לשם הקיבוץ שמו הקודם, "תל עמל", והוא נקבע כ"ניר דוד (תל-עמל)".
ענפי הקיבוץ הם: חקלאות, תעשייה ותיירות. בקיבוץ פועלת המעבדה המרכזית לבריאות דגים, אשר שמואל שריג, ממקימי היישוב, נמנה עם מקימיה. הקיבוץ היה חלוץ בגידול דגים בבריכות. במקום גם שחזור של תל עמל, על החומה שהקיפה אותה והמגדל שבה.
בתוך הקיבוץ זורם נחל עמל ("האסי"), ובסמוך לקיבוץ נמצא גן השלושה (ה"סחנה").
בשנת 1989 עבר הקיבוץ מלינה משותפת ללינה משפחתית. בספטמבר 2003 עבר הקיבוץ ל"מודל משולב" וחלק גדול מהשירותים בו הופרט. בשנת 2008 נבנתה בקיבוץ הרחבה קהילתית.
אלן סילבסטרי

ילדותו

סביו וסבתו של אלן היגרו מאיטליה לארצות הברית בשנת 1908. הוא למד בטינק, ניו ג'רזי שם רכש השכלה תיכונית. הוא למד בבית ספר למוזיקה במשך שנתיים.
אלן היה מתופף לזמן קצר בלהקת רוק בשנת 1966.

קריירה

אלן החל להלחין פסקולים לסרטים ולטלוויזיה בשנת 1972, בגיל 21, כאשר הלחין את פסקול לסרט דל התקציב ״כנופיית דוברמן״.
משנת 1977 עד 1983 שימש אלן כמלחין העיקרי לסדרת הטלוויזיה ״CHiPs״ והלחין 109 פרקים מתוך 139 פרקי הסדרה.
אלן פגש את הבמאי רוברט זמקיס כאשר השניים עבדו יחד על הסרט של זמקיס ״סטון״ (1984). מאז הלחין אלן את כל הפסקולים לסרטיו של זמקיס וביניהם: 
טרילוגיית בחזרה לעתיד, הטורף, המוות נאה לה, מי הפליל את רוג'ר רביט, להתחיל מחדש, הטיסה, על חבל דק, רכבת לקוטב וגולת הכותרת פורסט גאמפ (עבור הפסקול שהלחין לסרט זה קיבל אלן תשבחות ופרסום).
ב- 1989 שיתף פעולה עם הבמאי ג'יימס קמרון עבור שובר הקופות ״צוללות״. 
מאז שנת 2001, אלן משתף פעולה באופן קבוע עם הבמאי סטיבן סומרס בסרטים: המומיה (1999) ואן הלסינג (2004).
עבודותיו האחרונות כוללות את הנוקמים (2012), הקרודים (2013), ולילה מוטרף במוזיאון 3: סוד הקבר (2014).
ב- 31 בינואר 2014, הוכרז כי עיבוד לבמה בהשראת סרטי בחזרה לעתיד נמצא בשלבי הפקה. המחזמר נמצא בתהליך כתיבה משותף על ידי היוצרים המקוריים המקורי רוברט זמקיס ובוב גייל. אלן יחבור למלחין גלן בלארד להלחנת מנגינה חדשה, בתוספת שירים מקוריים מתוך הסרט.

חייו האישיים

אלן בעל יקב (שנקרא: ״הכרמים של סילבסטרי״) הממוקם בכרמל ואלי, קליפורניה.

פרסים ומועמדויות

אלן קיבל שתי מועמדויות לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב עבור הסרטים פורסט גאמפ ורכבת לקוטב.
בנוסף קיבל 4 מועמדויות לגראמי וזכה בשתיים.
אלן זכה בשני פרסי אמי.
בספטמבר 2011 הוענק לו פרס הוקרה על שם מקס שטיינר עבור הישגיו בתחום ההלחנה בסרטים.
אבל פן

ביוגרפיה

נולד בשם אבא פפרמן לנחום ובתיה (בת ירמיהו טיטלמן) בעיירה קרֶסלאבה (Krāslava) שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית, (היום עיר בלטגליה שבלטביה). סבו, אליהו פפרמן, היה רב וראש ישיבה בדבינסק, ופן זכה לחינוך דתי בחדר. את יסודות הרישום והציור קנה בגיל שתים עשרה אצל הצייר יהודה פן מוויטבסק, שהיה גם מורם של מארק שאגאל ואוסיפ זאדקין, והחל סובב בערי רוסיה ופולין כשהוא מתפרנס כשוליה של צייר שלטים. כישרונו משך את תשומת לבו של בעל מפעל גפרורים, שמימן בשנת 1898 את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות באודסה.
פרעות קישינב בפסח 1903 הותירו בו חותם עמוק. הוא הגיש ציור שהכין בעקבות ביקורו בקישינב כעבודת הגמר של לימודיו, ותחושת הכאב שהותירו בו הפרעות נטעה בו נחישות להקדיש את כשרונו לתיעוד הגורל היהודי. עם סיום לימודיו באודסה עבר פן לפריז ועסק שם בעיקר בציורים מהווי חיי היהודים, על–פי זכרונו, ובגישה הומוריסטית-קריקטוריסטית.
בשנת 1912 הוזמן פן על–ידי בוריס שץ, מנהל "בצלאל", להורות בבית הספר הירושלמי. פן הגיע לארץ ישראל שנה מאוחר יותר. באוגוסט 1914, כאשר שב לפריז לאסוף את מטלטליו ולחזור לירושלים, פרצה מלחמת העולם הראשונה ופן, שהיה נתין ארץ אויב (צרפת) מנקודת מבטו של השלטון העות'מאני, לא הורשה לשוב ארצה.
בשנות המלחמה הקדיש פן את מרצו לכרזות וציורים שעודדו ללחימה ותיעדו את מוראות הכיבוש הגרמני. במיוחד בלטה בתקופה זו סדרה של חמישים ציורים שתיארה את פגעי המלחמה בחזית המזרחית, שם ניגפו הרוסים מפני הגרמנים ומאות אלפי יהודים גורשו מזרחה.
עם סדרת ציורי הפרעות ביהודים במהלך הכיבוש במזרח נסע פן בשנת 1917 לארצות הברית, שם זכה להצלחה ניכרת והוגדר "גדול הציירים היהודים" של התקופה. אוסף הציורים נרכש על–ידי מרקוס פכנהיימר ונתרם לבית הנכות של בצלאל, בו הוצג בהיכל שתיעד את סבלות היהודים ("אולם נאד הדמעות"). חלק מציורי הסדרה מוצגים היום במוזיאון הכט שבאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1921 שב פן לירושלים והקדיש את זמנו ומרצו לסדרה ארוכה של ציורים על נושאים תנ"כיים. ציורים אלו הוצגו ב-2003 במסגרת התערוכה "היינו כחולמים" במוזיאון ישראל. בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים, כשהוא משלב את התפישה האירופית של המזרח כשילוב של ארוטיקה וברבריות, עם הצגת הדמויות התנ"כיות כתושבי המזרח בני זמנו, כשהוא נוסך לתוך השעטנז תכשיטים, עדיים ופריטי לבוש אותנטיים בשילוב עם סממני "אוריינטליות" שליקט ממופעי בלט פריזאיים וסרטי ראינוע. בשנת 1921 נשא לאשה את אסתר למשפחת ניסנבוים.
פן נפטר ב-1963, בגיל 80. הותיר אישה, אסתר, ובן, איתיאל. בנו האחר, אלדד פן, נהרג בהגנת גוש עציון במלחמת העצמאות.
שמו הונצח ברחוב ברמת דניה בירושלים.
פרויקט מזג האוויר

תיאור היצירה

היצירה כללה מאיידים אשר פיזרו ערפל בחלל אולם הטורבינה. במרכז אולם הטורבינה נתלתה דיסקית חצי מעגלית העשוייה מנורות צהובות. תקרת האולם כוסתה במראה רחבת ידיים, בה יכלו המבקרים לצפות בעצמם ובחלקה העליון של ה"שמש" מבעד לערפל.
מבקרים רבים העדיפו לצפות ביצירה בשכיבה על הגב על רצפת אולם הטורבינה.
לוקומוטיב מוסקבה במפעלים האירופיים

היסטוריה

משחקה הראשון באירופה נערך ב-15 בספטמבר 1993 מול יובנטוס שהביסה אותה בתוצאה 0:3 ו-1:0 (4:0 בסיכום הכללי). משנת 1993 ועד 2005 היה יורי סיומין מאמן הקבוצה, שהביא אותה להישגים הגדולים בתולדותיה. תחתיו לוקומוטיב העפילה פעמיים רצופות לחצי גמר גביע מחזיקות הגביע (בעונות 1998 - 1999) והתמודדה בשלב הבתים של ליגת האלופות (בעונות 2003 - 2004). בעונת 2004 העפילה הקבוצה לשמינית הגמר של ליגת האלופות, אך הודחה על ידי מונקו.
משנת 2005 ידעה הקבוצה תחלופת מאמנים גבוהים ובשנת 2017 חזר סיומין לאמן את לוקומוטיב. בעקבות זכייתה באליפות 2018 חזרה להשתתף בשלב הבתים של ליגת האלופות. בעונת 2018/2019 בליגת האלופות גברה על גלאטסראי במסגרת שלב הבתים, במה שהיה לניצחון הראשון של הקבוצה במסגרת ליגת האלופות מאז 2004 אך סיימה במקום האחרון בביתה ובמאזן הגרוע ביותר שלה במפעלים האירופיים עם ניצחון אחד וחמישה הפסדים.
עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני

עלילת האופרה

האופרה ממוקמת בתקופת הבהלה לזהב בארצות הברית. היא נפתחת בכוונתם של שלושה פושעים נמלטים, האלמנה בגביק, מנהל החשבונות המושחת פאטי והבריון טריניטי מוזס, להקים עיר במקום נידח ולעשוק את המגיעים אליה כיוון ש"קל יותר לכרות זהב מבני אדם מאשר מנהרות". העיר מיוסדת על בסיס הרעיון ש"הכל מותר" ושניתן לרכוש בכסף כל תענוג. הראשונות המגיעות לעיר הן זונות, ובראשן ג'ני סמית, ששרה את השיר הידוע ביותר מתוך האופרה, שיר אלבמה, המושר בכל הפקות האופרה בשפה האנגלית.
לאחר מכן מגיעים לעיר התענוגות גברים מערי התעשייה הגדולות וחבורה מגובשת של חברים שהרוויחו הון רב באלסקה. בין הדמויות, ג'ק הגרגרן, ג'ו הרברבן ו"גיבור" האופרה, ג'ים מהוני, דמות כביכול בעלת מצפון. ג'ים מתאהב בזונה ג'ני ומנסה לעודד את תושבי העיר בעת שמאיימת עליה סופת טייפון. 
בהמשך מוצגות ארבע תמונות, המייצגות את חיי העיר והסתאבותה: "אוכל ללא גבול", בה מת ג'ק מוות גרוטסקי מאכילה ללא גבול; "סקס ללא גבול", בו מוצגות על הבמה באופן מפורש למדי סצנות המדמות תנוחות של יחסי מין באופן בוטה וגס; "קרב איגרוף" בו מהמר ג'ים בכל כספו על ידידו חסר הסיכוי ג'ו בקרב עד המוות מול הבריון טריניטי מוזס, שהורג את ג'ו והתמונה האחרונה בסדרה זו, "שתייה ללא גבול" בה רוכש ג'ים ויסקי לכל חבריו אך כיוון שאין לו פרוטה, אין ביכולתו לשלם.
כיוון שלג'ים אין כל יכולת לשלם הוא מועמד למשפט בפני האלמנה בגביק. סצנת המשפט היא גרוטסקית ביותר ומציגה כתב אישום כנגד המשפט המעוות של החברה הקפיטליסטית. ג'ים נשפט על מספר פשעים בהם העובדה ששכנע את ג'ו להלחם עד מוות וחוסר יכולתו לשלם בעבור הוויסקי. בגין הפשע הראשון נדון ג'ים לשהות של מספר ימים בכלא, בגין "הפשע הנורא מכל" - חוסר יכולתו לשלם - הוא נידון למוות. כיוון שאין ביכולתו לשחד את בית הדין כמקובל הוא אינו זוכה לסנגוריה ראויה.
האופרה מסתיימת עם הוצאתו של ג'ים להורג ועם משבר כלכלי שבגינו נאלצים התושבים לעזוב את העיר אל העיר בנארס. "שיר בנארס" מושר אף הוא באנגלית.

הפקת האופרה

בעת הצגת האופרה לראשונה היה ברכט מחזאי ידוע שמאחוריו הפקה מוצלחת ופופולרית בדמותה של "אופרה בגרוש". האופרה "מהגוני", לעומת זאת הייתה הטחה בוטה בפני הקהל של אנטי-אופרה. גסה, בוטה, צורמנית ומעוררת גועל מכוון. ברכט ביקש לזעזע ולקרוא קריאות אזהרה מול מה שראה כהתדרדרות החברה ולא לענג את הקהל. הגוף שהעלה את האופרה היה קולקטיב רעיוני-אמנותי שפעל באופן מגובש למעלה מעשר שנים ובו כל שחקן, רקדן וזמר תרם רעיונות משלו, דבר שתרם אף הוא לתחושת התוהו-ובוהו על הבמה.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 הופסקה הצגת האופרה ורוב האנשים הקשורים בה נמלטו מגרמניה.
האופרה הישראלית החדשה העלתה את עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני בינואר 1987 בעברית, בתרגומו של אברהם עוז; הזמר גבי שדה גילם את דמותו של ג'ימי מאהוני. הטקסט העברי יצא באותה שנה בהוצאת זמורה-ביתן, ת"א. בינואר 2012 עלתה האופרה שוב על במת האופרה הישראלית, בבימויו של עומרי ניצן, הפעם בגרמנית. את תפקיד ג'ימי מאהוני גילם הפעם וולפגנג שויינינגר.