google/wiki40b huggingface dataset:
תלמי האחד עשר

ביוגרפיה

תלמי האחד עשר היה בנו של תלמי העשירי שמלך בקפריסין ובמצרים. אמו הייתה קלאופטרה סלנה הראשונה, אחותו של האב. הוא בילה את רוב חייו בגלות ממצרים. בעת המאבק שניהלה סבתו קלאופטרה השלישית ביחד עם אביו כנגד בית סלאוקוס בסיוע לאלכסנדר ינאי בארץ ישראל כנגד תלמי התשיעי שבא לסייע לתושבי עכו. בשנת 103 לפנה"ס סבתו שלחה אותו לאי קוס בים האגאי, יחד עם בני דודו תלמי השנים עשר ואחיו, לימים תלמי מלך קפריסין, לשם הגנתם. יחד אתם הם העבירו לאי סכום כסף גדול.
בשנת 88 לפנה"ס לערך, בעת מותו של אביו, הוא נשבה על ידי מלך פונטוס מיתרידטס השישי שכבש את אסיה הקטנה וחלקים נרחבים ביוון כולל האי קוס. הוא קיבל יחס טוב ממיתרידטס שגם דאג לחינוכו כיאה לנסיך הלניסטי. למרות זאת, בשנת 84 לפנה"ס ניצל את הקרב בין מיתרידטס לרפובליקה הרומית בהנהגתו של לוקיוס קורנליוס סולה שיצא לקרב כדי לעצור את מסע כיבושיו של מיתרדטס ולהחזיר את השטחים שנכבשו, וברח למחנהו של סולה ושב איתו לרומא כבן חסותו. סולה שהפך לאחר חזרתו לדיקטטור של רומא, השאיר אותו בעיר כבן ערובה פוליטי יקר ערך.
בשנת 81 לפנה"ס מת דודו תלמי התשיעי ללא יורשים חוקיים. את השלטון הוא השאיר לבתו ברניקי השלישית ששלטה שלטון יחיד. על פי קיקרו, תושבי אלכסנדריה לא התנגדו לשלטון היחיד שלה בגלל אהבתם הרבה אליה. סולה החליט על דעתו, ללא כל התייעצות עם ברניקי או עם אנשי שלטון אחרים במצרים, לשלוח את תלמי האחד עשר למצרים כדי לשאת את ברניקי השלישית לאישה ולמלוך יחד אתה ובכך להשיג לעצמו בן חסות בכתר המצרי. ברניקי נישאה לו בשנת 80 לפנה"ס, אך לא שיתפה פעולה וסירבה לחלוק אתו את השלטון. תלמי האחד עשר רצח אותה 19 יום לאחר נישואיהם והכריז על עצמו כשליט יחיד במצרים. כתגובה על כך אנשי אלכסנדריה, שאהבו את המלכה, גררו אותו ממקום למקום עד לבית הגימנסיון הגדול שם רצחו אותו כנקמה על מעשיו.
מאחר שלא נותרו עוד יורשים חוקיים לבית תלמי, את תלמי האחד עשר ירש בן דודו תלמי השנים עשר, בנו הלא חוקי של תלמי התשיעי.
דולני קובין

היסטוריה

העדות הכתובה הראשונה לעיירה דולני קובין היא מראשית המאה ה-14. מסמך משנת 1381 מעיד על סכסוך קרקעות בין בעלי הקרקעות של דולני קובין וויסני קובין. החל מהמאה ה-15 דולני קובין נמצאת במחוז אורבה של ממלכת הונגריה. תושביו היו צמיתים אשר עיבדו את האדמות של טירת אורבה. דולני קובין קיבלה זכויות של עיירה ובהן הזכות לנהל שוק ויריד בשנת 1632. עם קבלת הזכויות נדרשו תושבי העיירה לבנות רק בתים יפים ונאסר על בניית בתים מעץ ובתים עם גגות קש. הזכויות אושרו על ידי פרדיננד השני בדצמבר 1633.
בשנת 1687 הייתה העיירה מושב להנהלת מחוז אורבה ובשנת 1696 הורשה לעיירה לגבות דמי מעבר מהעוברים במעברה של האורבה בדולני קובין. במטרה לעודד את התפתחות האזור העניק המלך קרל השישי לתושבי דולני קובין פטור מתשלום דמי מעבר במעברה של האורבה וזכות לקיים שוק נוסף. במאה ה-18 נבנה בעיר אולם כנסים והכיכר המרכזית עוצבה מחדש. משקים חקלאיים נדרשו להתמקם רק בחלקים החיצוניים של העיירה, כדי שהבקר לא יסתובב ברחבי העיירה. למרות הצפה בשנת 1813 ושתי שרפות גדולות שפקדו את העיירה בשנים 1893 ו-1895 העיירה המשיכה להתפתח במהלך המאה ה-18 וה-19. כלכלת העיירה התבססה על חקלאות, במיוחד גידול בקר, וייצור בירה ושנאפס.
במאה ה-19 הייתה דולני קובין מרכז של לאומיות סלובקית ובה התגורר, בין השאר, המשורר פאבל הויזדוסלאב (Pavol Országh Hviezdoslav) ומחבר המנון סלובקיה ינקו מטושקה. בשנת 1910 היו בעיירה כ-1800 תושבים: כ-60% סלובקים, כ-30% הונגרים וכ-10% גרמנים, רבים מהם היו יהודים, בעיקר הגרמנים.
לאחר הקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית הוקם בדולני קובין בית ספר תיכון, דבר שנמנע לפני כן על ידי השלטון ההונגרי בגלל הגילויים של לאומיות סלובקית בעיירה. בבית הספר למדו תלמידים אשר בקשו חינוך תיכוני מכל הסביבה.

אקלים

האקלים בדולני קובין הוא אירופי אופייני למקום בהרים. ממוצע המשקעים בדולני קובין מגיע לכ 1000 מ"מ בשנה. הטמפרטורה הממוצעת בינואר הוא 5.0- מעלות צלזיוס, וביולי הוא 15.6 מעלות צלזיוס.

יהודים

יהודים החלו להגיע לדולני קובין במאה ה-18, בימי מריה תרזה והתפרנסו בעיקר כבעלי חנויות. בית כנסת הוקם במקום בשנת 1775 ובית ספר יהודי נוסד בדולני קובין בשנת 1851. בזכות רמתו הגבוהה, עשירי העיירה הלא יהודיים נהגו לשלוח את ילדיהם לבית הספר היהודי. במקביל, התקיים בדולני קובין גם תלמוד תורה. בשנת 1870 פרשו כ-40 משפחות מהקהילה והקימו קהילה רפורמית נפרדת. בשנת 1886 הקהילות התאחדו חזרה במסגרת הסטטוס קוו. בית הכנסת נהרס בשרפות של 1893 ו-1895 ובית כנסת אחר נבנה במקומו. בית הכנסת משמש כיום כאולם קולנוע. בשנת 1897 הוקם בדולני קובין אגודה ציונית, שהייתה אחת הראשונות באימפריה האוסטרו-הונגרית. רב העיירה משנת 1909 (בערך) עד השואה, היה רבי שבתאי פרידמן. לפני השואה היו בדולני קובין מעל מאתיים יהודים. כ-75% מהם נשלחו להשמדה בקיץ 1942, אך רוב הנותרים הצליחו לשרוד כאשר נמלטו לאחר ההתקוממות הסלובקית של 1944.
בית הקברות היהודי נמצא בצמוד למרכז העיר ואינו מתוחזק. המצבות בבית הקברות מכילות כתובות בעברית וגרמנית.
ת.מ.י.ר - תאגיד מחזור יצרנים בישראל

בעלי המניות בתמיר

בעלי המניות בחברה הם תנובה, אסם, שטראוס גרופ, החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, יוניליוור ישראל מזון, חוגלה-קימברלי, מאפיות אנג'ל, שופרסל, גן שמואל מזון, יפאורה תבורי, סנו מפעלי ברונוס וטמפו משקאות.
רונית שפירא

רונית שפירא (נולדה ב-1950) היא מנצחת ישראלית. משנת 1972 לימדה מוזיקה בבית ספר גורדון בהרצליה וב-1980  יסדה את מקהלת לי-רון בבית הספר גורדון בהרצליה (כיום המקהלה הייצוגית של הרצליה), ומאז היא המנצחת והמנהלת המוזיקלית שלה. כמו כן היא מרצה למתודיקה ולניצוח מקהלות במדרשה למוזיקה שבסמינר לוינסקי. שפירא היא בוגרת המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה, האקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב, ובעלת תואר שני במוזיקולוגיה. היא אם לשלושה וסבתא לשמונה.
בתחרות בינלאומית למקהלות שהתקיימה באיטליה ב-1998 זכתה שפירא בפרס המנצח המצטיין.
פקינז

היסטוריה

הבודהיסטים בסין ראו באריה סמל לאומץ לב, אולם בארצם לא היו אריות. כאשר אחד מכלבי חצר המלך דמה לאריה, הם החלו ברבייה מכוונת על מנת ליצור את הגרסה הסינית של האריה - הפקינז. כלבי הפקינז יוחסו לשושלת המלוכה וקיבלו מעמד כבוד ברחוב הסיני. שמו של הפקינז ניתן לו משם העיר פקין.

תכונות ושימושים

הפקינזים משמשים כיום בעיקר כחיות שעשועים. הם עלולים לסבול מבעיות ראייה עקב מבנה עיניהם. בנוסף לכך, הם גם נוטים לסבול מבעיות גב (פריצת דיסק וכדומה), בעיות נשימה וסוכרת. ארוכי השיער מביניהם זקוקים להברשה שוטפת. הפקינזים בעלי נטייה להשמנה - הם מובחנים על ידי מגדליהם לפי משקל. פקינז שמשקלו קטן מ-6 ק"ג נקרא גם "סליו פקינז" (Sleeve Pekingese). פקינז במשקל זה נחשב ליקר ביותר.
הפקינזים מאד אמיצים ולא יהססו לקפוץ על כלב הגדול מהם בהרבה כדי להגן על הטריטוריה שלהם.
מאד נאמנים לבעליהם ובדרך כלל לא חובבים אנשים זרים.
אופיו של הפקינז הוא קל ונוח לגידול גם בדירה קטנה על אף שרמת האילוף שלהן לא בין הגבוהות אך עדיין אפשרי לאלף פקודות בסיסיות (כמו שב, תביא יד וכו')
שמואל אהרן יודלביץ

קורותיו

נולד בעיר העתיקה בירושלים. אביו, שבתי יודלביץ, התאלמן בגיל צעיר ושכל את שני בניו מאשתו הראשונה. הוא נישא בשנית, ושכל גם את שני בניו מאשתו השנייה. השניים עמדו להתגרש, אך בעקבות ברכה מצדיק נסתר המשיכו את נישואיהם, שמהם נולד בנם שמואל אהרן וכן הבת בתיה. הסנדק בברית המילה שלו היה הרב שמואל סלנט. שבתי יודלביץ נפטר בשנת תרע"ח (1918) בדמשק, שאליה הוגלה על ידי השלטון העות'מאני. האם נישאה בשנית ועזבה את ירושלים עם בתה, והוא נותר לבדו בירושלים. לאחר מכן למד בישיבת עץ חיים. תקופה מסוימת נדד בין משפחות שונות, עד שהמשגיח בישיבת עץ חיים, הרב אריה לוין, אימצו כבן.
לאחר ארבע שנים שבהן גדל בבית משפחת לוין הציע לו הרב לוין לשאת את בתו הבכורה רשא. הוא הסכים להצעה, אך ביקש לראותה לפני כן, כדי לקיים את הכלל ההלכתי הקובע שאסור לאדם לשאת אישה בלי לראותה. כך התברר לרב לוין כי במשך ארבע שנות מגוריו בביתו לא הביט מעולם בבתו.
היה מתלמידיהם של הרב מטבריג והרב איסר זלמן מלצר. כמו כן היה מקורב לרב שלמה אלישוב. הרב קוק כתב לו מכתב המלצה: "הנני בזה להודיע באתרא דלא ידעין ליה (=במקום שלא מכירים אותו), את מעלת הרב הגאון החו"ב (=החריף ובקי) סיני ועוקר הרים אוצר תורה ויראה מו"ה שמואל אהרן יודעלעוויץ שליט"א, מיחידי הסגולה שבבני הישיבה הקדושה 'עץ חיים' פעה"ק ת"ו, אשר מאז נודע לי בגודלו בתורה בגפ"ת ופוסקים הוא כאחד הגדולים, מדותיו תרומיות ויראת ד' טהורה ערוכה עמו ושמורה, ואשרי עדת ד' אשר תקחנו אחר כבוד להיות לה לרב ואב"ד ומורה דרך ד' לעם קדוש, כי לו נאה ולו יאתה עטרת הרבנות בכבוד והדר, וכל תומכיו יאושרו ויתברכו לרגלו". בשנת תרפ"ט (1929), כשביקר הרב קוק אצל האדמו"ר מליובאוויטש יוסף יצחק שניאורסון במהלך ביקורו של האדמו"ר בארץ ישראל, נלווה אליו הרב יודלביץ יחד עם חותנו הרב אריה לוין.
במשך חייו גר בשכונת כרם, ליפתא, בתי ברוידא, העיר העתיקה ועוד.
במשך שנים שימש כר"מ בישיבת עץ חיים וכן בישיבת בית יוסף-נובהרדוק בירושלים. נהג ללמוד במשך כל שעות היום כשהוא עטור בתפילין. היה מחלוצי הרבנים שעסקו בחשמל לאור ההלכה, ובשנת תשי"ד (1954) פרסם את ספרו "החשמל לאור ההלכה". בשנת תשל"ז (1977) זכה בפרס הרב קוק על ספרו "מעיל שמואל" על מסכת פסחים. לאחר פטירתו הוציאה משפחתו את הספר "מעיל שמואל" על מסכתות הש"ס, שתוכנו נלקט מתוך מאמרי תורה רבים שפרסם בכתבי עת תורניים שונים. נינו הרב בנימין גינזבורג הקים במודיעין עילית את מכון "מעיל שמואל" להפצת תורתו.
נפטר בליל שבת י"ד בטבת תשל"ט ונקבר במוצאי השבת בבית הקברות בהר הזיתים, בצמוד לקבר רבו הגאון מטבריג. שלום מאיר ולך פרסם עליו את הביוגרפיה "מעילו של שמואל", שזכתה לתפוצה רבה.
כיבוש דמשק

מטרות המבצע וסדר הכוחות

לאחר השלמת כיבוש סמח', נצרת וטבריה הורה אדמונד אלנבי לכוחותיו להתקדם צפונה ולכבוש את דמשק.

הכח הטורקי/גרמני

מפקד הכח הטורקי גרמני, אוטו לימן פון זאנדרס, קיבץ אליו כוחות מהארמיות ה-4, ה-7 וה-8 שהצליחו לחמוק מהשבי הבריטי (כ־6,000 עד 7,000 חיילים) וניסה לייצב קווי הגנה בדמשק ועל הדרכים העולות לדמשק מהכנרת ומדרעא.

הכח הערבי

היחידות הערביות, בראשות הנסיך פייסל ובייעוצו של לורנס איש ערב, התבקשו לסייע לכוחות הבריטים בחסימת הארמייה ה-4 הטורקית.

צבא הערבים של הנסיך פייסל

הצבא הערבי סייע לדיוויזיה הרכובה ה-4 בפגיעה בכוחות הארמייה ה-4 הטורקית, במהלך נסיגתה מרבת עמון לדמשק. במסגרת מאמצים אלו כבש הכוח את דרעא ב-27 בספטמבר ופגש את הדיוויזיה ה-4, שהגיעה לעיר, ב-28 בספטמבר.

הקרב על דמשק

במהלך 30 בספטמבר החלה נסיגה המונית של כוחות צבא טורקים מדמשק דרך הציר הצפון מערבי לביירות ודרך הציר הצפוני לחומס. בין הנסוגים היה גם אוטו לימן פון זאנדרס שהשאיר את הפיקוד על הגנת העיר בידי גנרל טורקי (עלי ריזה פחה). בפועל שימש אותו גנרל, בחשאי, גם כיושב ראש מועצת נכבדים ערבית שהחלה לנהל את העיר בערבו של אותו יום.
הבריגדות ה-3 וה-5 של הדיוויזיה האוסטרלית הרכובה, שהצטוו לאגף את דמשק ממערב ולהגיע לכבישים לחומס ולביירות הגיעו להרים המקיפים את מעבר ברדה (Barada Gorge) דרכו נהרו שיירות הבורחים הטורקים. מאחר שהצוקים התלולים מנעו מהכוחות האוסטרלים לרדת ולחסום את הדרך הם פתחו באש וגרמו אבידות קשות לטורקים.
למחרת, ב-1 באוקטובר הייתה הבריגדה ה-3 ליחידה הצבאית הראשונה שחדרה לדמשק. בעקבותיה נכנסו לעיר הכוחות הערביים של לורנס איש ערב ובעקבותיהם שאר הגייסות של הדיוויזיה האוסטרלית הרכובה וכן הדיוויזיה ה-5 שהגיעה מדרום העיר. הבריגדה ה-3 המשיכה מייד צפונה לכוון מעבר ברדה צפונה משם תוך שהיא נלחמת בכוחות מאסף של הצבא הטורקי ושובה כ-2200 חיילים.
שאר הכוחות נשארו בדמשק ושבו את שארית הכוחות הטורקים שנשארו בעיר ובמקביל סייעו למועצת הנכבדים הערבית לנהל את העיר.
ב-7 באוקטובר נכנס לעיר הנרי שובל בראש מפקדתו וב-16 באוקטובר הגיע לעיר אדמונד אלנבי.

סיכום המבצע

הפעילות המהירה של הכוחות הבריטים והחסימות שהציבו בדרכים השונות לדמשק הביאו לכך שמתוך מצבה של כ-100,000 חיילים טורקים שנמנו ב-19 בספטמבר רק כ-17,000 חיילים הצליחו לברוח צפונה כשרובם חסרי ציוד ונשק. בבריחתם נאלצו להשאיר חלק גדול מהנשק הכבד וכלי הרכב. על אף שהאחריות הכוללת לתבוסה מוטלת על כתפיו של אוטו לימן פון זאנדרס יש לזכור שכשקיבל את הפיקוד, לפני קרב מגידו, היה הצבא הטורקי כבר בדפנסיבה לאחר שספג אבדות כבדות ואובדן ציוד רב.
בדמשק עצמה נישבו כ-20,000 חיילים טורקים כשחלקם נמנה עם הכוחות הנסוגים שהגיעו לעיר מדרום וממערב וחלקם נמנה עם כוחות המשמר של העיר.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 5 של מוצרט

קונצ'רטו לפסנתר מס' 5 ברה מז'ור, ‏K.175‏, חובר על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בעיר זלצבורג בשנת 1773, כשהיה בן 17. זה הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של מוצרט שמבוסס כולו על חומר מקורי שכתב, בעוד ששבעת הקונצ'רטי המוקדמים יותר שחיבר לפסנתר (ארבעה ממוספרים משנת 1767 ושלושה לא ממוספרים משנת 1772), הם פסטיש לסונטות של מלחינים אחרים.

אודות

הקונצ'רטו החמישי לפסנתר ותזמורת חובר בזלצבורג בדצמבר 1773, כשמוצרט כיהן בתפקיד קונצרטמייסטר בחצר הארכיבישוף הירונימוס פון קולורדו. הקונצ'רטו מהווה קפיצת מדרגה ביצירה הקונצרטנטית לפסנתר של מוצרט בשלושה מובנים: ראשית, כפי שצוין קודם, הוא מבוסס כולו על חומר מקורי של מוצרט. שנית, הוא כתוב לפורטה-פיאנו ולא לצ'מבלו ושלישית, היקף והרכב התזמורת חורגים במידה ניכרת מהקונצ'רטי הקודמים שכתב. הקונצ'רטו החמישי לפסנתר נותר אהוב על מוצרט עד לסוף חייו וזכה לפופולריות גדולה בתקופתו. מוצרט הרבה לנגן אותו בסיבובי קונצרטים, כמו אלה שערך במינכן (1774), במנהיים (1777-78) ובווינה (1782-83).

הרכב כלים

היצירה כתובה לשני אבובים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני ומיתרים. השימוש בחצוצרות וטימפני בקונצ'רטו היה, באותו זמן, מהלך תזמור יוצא דופן של מוצרט, שהפתיע את קהל המאזינים ותרם לפופולריות היצירה. למרות זאת, מוצרט לא חזר עליו עד לקונצ'רטו לפסנתר מס' 13 (1782).
היקף התזמורת בקונצ'רטו חורג בהרבה מהמסגרת של יוהאן כריסטיאן באך ונדמה שדבר זה נעשה בכוונה ושמוצרט רצה להדגיש אותו לשם בידול. בקונצ'רטי לפסנתר הבאים הוא לא השתמש בהיקף תזמורתי דומה עד לקונצ'רטו לפסנתר מס' 16 (1784).

פרקי הקונצ'רטו

לקונצ'רטו שלושה פרקים:

1. אלגרו (Allegro).

הפרק הראשון הוא במבנה רגיל של סונטה. התזמורת מציגה בפתיחה בתקיפות את הנושא הראשון ומנהלת בהמשך דיאלוג נמרץ עם הפסנתר שמוביל להצגת הנושא השני על ידי הכינורות. הפרק בכללותו אינו מתאפיין בווירטואוזיות יוצאת דופן, פרט לקדנצה שחיבר מוצרט לסיום הפרק.

2. אנדנטה אבל קצת איטי (Andante ma un poco adagio).

הפרק השני מציג נושא אלגנטי דמוי סרנדה בסול מז'ור. הנושא מפותח, במהלך הפרק, על ידי הפסנתר והתזמורת לחלופין. 
מפרק זה השמיט מוצרט את החצוצרות והטימפני.

3. רונדו: אלגרו (Rondo: Allegro).

פרק הסיום הוא אחד מפרקי הקונצ'רטי המקוריים ביותר שכתב מוצרט ולו רק בשל מבנהו יוצא הדופן – סונטה עם נושא מרכזי קונטרפונקטי. בפרק זה מבצע מוצרט סינתזה בין סגנון הגאלאנט הקליל לבין הסגנון ה"מלומד". הפרק נפתח בהצגת נושא תזמורתי באופן קאנוני המכשירה כניסה פוגלית של הפסנתר, מרוככת על ידי נושא שני גאלאנטי. החריפות והחן המתגלים בניגוד בין הנושא הקונטרפונקטי ה"מלומד" לגאלאנטי הקליל, הם מוצרט בטהרתו ללא אפשרות של חיקוי.

הרונדו לפסנתר ברה מז'ור, K.382

לקראת סיבוב הקונצרטים בווינה (1782-83), כתב מוצרט פרק סיום חלופי לקונצ'רטו החמישי, כנראה משום שחש שפרק הסיום המקורי הוא "מלומד" מדי ורצה לקלוע יותר לטעמו של הקהל הווינאי עם פרק וירטואוזי קליל שיאפשר לו להפגין את יכולותיו כפסנתרן. הפרק החלופי, שסומן "רונדו: אלגרטו חינני" (Rondo: Allegretto Grazioso), הוא למעשה סדרה של וריאציות על נושא מרכזי. הפרק אמנם וירטואוזי ורחב היקף יותר מהפרק המקורי, אך אינו שומר על אחדות סגנונית עם שאר הפרקים.
יאן מיאוס

ביוגרפיה

מיאוס נולד בבלגיה. הוא בוגר אוניברסיטת ליוון (Leuven) במתמטיקה. עבד לפרנסתו במשך ארבעים שנה כמטאורולוג בשדה התעופה של בריסל, עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1993.
התחום בו התבלט מיאוס במיוחד, הוא פישוט והנגשת דרכי חישוב מורכבות של מסלולים ומיקומים של גופים שונים בחלל. הוא פיתח אלגוריתמים שבאמצעותם ניתן לחשב את המסלולים והמיקומים באמצעים פשוטים, הנגישים לכל אחד. 
ב-1986 זכה בפרס "Amateur Achievement Award" של האגודה "Astronomical Society of the Pacific".
האסטרואיד "מיאוס 2213" נקרא על שמו.
קארן פיני

קארן פיני (באנגלית: Karen Jo Pini; נולדה ב-30 ביולי 1957) היא דוגמנית אוסטרלית, סגנית מיס עולם לשנת 1976.

ביוגרפיה

פיני נולדה בפרת'. ב-1976 השתתפה לראשונה בתחרות יופי, מיס החוף המערבי שבה זכתה, מה שהוביל אותה להשתתפות מיס חוף אוסטרליה שגם שם לקחה את המקום הראשון, לאחר מכן היא עלתה אוטומטית לתחרות "Quest of Quests", תחרות בה נבחרות נציגות אוסטרליה לתחרויות מיס תבל ומיס עולם, שם היא נבחרה למיס עולם אוסטרליה וכנערת החלומות המוזהבים, היא השתתפה בתחרות מיס עולם שנערכה באותה שנה באלברט הול שם הגיעה למקום השני. לאחר התחרות היא ערכה סיורים ברחבי אנגליה וסקוטלנד.
היא הופיעה חשופת חזה בעיתון סאן והייתה על שער גיליון דצמבר 1977 של מגזין פנטהאוז, ב-1978 חזרה לאוסטרליה שם הופיעה במהדורה הראשונה של מגזין פלייבוי האוסטרלי ונבחרה לנערת החודש, ב-1979 הצטלמה בצרפת ללוח השנה של חברת "Unipart".
ב-1979 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בערוץ 9 האוסטרלי שהגישה את הגרלת הלוטו של ניו סאות' ויילס, תפקיד אותו ביצעה עד 1991, מ-1979 עד 1982 שיחקה באופרת הסבון "הרופאים הצעירים", סדרת הדרמה הרפואית הראשונה שנוצרה באוסטרליה העוקבת אחר חייהם של הרופאים והעובדים בבית חולים אוסטרלי שם היא גילמה את האחות שרי אנדרוס. היא גם התארחה מספר פעמים בתוכנית "המופע של פול הוגאן".
רפאל גבעון

רפאל גבעון (8 בפברואר 1916 - 7 באוגוסט 1985) היה אגיפטולוג, פרופסור במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, ומנהל חפירות ארכאולוגיות במקומות שונים, בין היתר, בחצי האי סיני.

ביוגרפיה

גבעון נולד בשם ריכרד גרונברג בגרמניה בעיר אלברפלד (Elberfeld) (כיום חלק מן העיר וופרטל). בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער הציונית ורקלויטה ובגיל 18 הצטרף לתנועת השומר הצעיר. ב-1939 נשלח על ידי התנועה לווינה לארגן את בני הנוער שנותרו בה והצליח להביא קבוצת נערים לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא נשלח אז לאנגליה, בה נעצר כאזרח גרמני, ובה נשא את אשתו, יהודית, אותה פגש לראשונה בווינה. 
ב-1945 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ משמר העמק. יחד עם עבודת ההוראה בה המשיך, עבד בתחומי הקיבוץ גם בחקלאות. בהמשך למד מצרית באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת הדוקטורט השלים באוניברסיטת סורבון שבפריז. עם שובו לארץ לימד בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת חיפה. החל משנת 1962 כיהן כפרופסור לארכאולוגיה מצרית במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1966 הועלה לדרגת מרצה, ובשנת 1969 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
השתתף בחפירות באתרים שונים בישראל ובסיני, בין היתר בג'בל מע'רה ובסרביט אל-ח'אדם. עם כינון הסכם השלום בין ישראל למצרים, ביקר בעצמו פעמים רבות במצרים, ועמד בקשר מקצועי עם אנשי מחקר מצריים. בשנותיו האחרונות היה חבר במשלחת החפירות בגבע הקדומה, כשבעיצומן של החפירות נפטר באופן פתאומי.
סולחה

סולחה, או צלחה (בערבית: الصلحة, "שלום"), היא טקס מקובל בחברה הערבית, שבו שני צדדים המעורבים בסכסוך כורתים ברית שלום. את הטקס מנהלים המתווכים שפישרו בין הצדדים, והוא בעל כללים ברורים.
הצד הנפגע צריך להסכים לקיום הסולחה והוא גם הקובע את הסכום שישולם לו כפיצוי. במקרה של רצח, הפיצוי הוא הדייה (כופר נפש).  
סולחה נחשבת כשביתת נשק לזמן בלתי מוגדר. הצד הנפגע יכול להודיע שזהו הסכם לעד על ידי זה שהוא מכריז שנפתח דף חדש. כלומר, העבר נשכח כליל.

הטקס

בבוקר הטקס המתווכים מלווים את הצד הפוגע לביתו של הצד הנפגע.  
המתווך קושר מטפחת לבנה על מוט עץ. מטפחת זו מסמלת שלום וטוהר. המתווך, הצד הפוגע והצד הנפגע קושרים כל אחד קשר במטפחת, המסמלים את איחוי הקרע.  לאחר מכן משפחת הצד הנפגע עומדת בשורה ושני הצדדים לוחצים ידיים.
לטקס מוזמנים אורחים רבים.  הצד הפוגע משלם על הכיבוד, והצד הנפגע אחראי על הכנתו. לפני הארוחה המתווך קורא את תנאי הסולחה, והצד הפוגע משלם לו את סכום הפיצוי.  כאן מתחיל טקס שבו מבקשים מהצד הנפגע להוריד מהסכום "לכבוד" מוחמד ואורחים נכבדים.  הצד הנפגע מסכים כל עוד שהסכום לא נופל מהמינימום האמיתי שאליו הוא שואף.  לאחר מכן המתווך מעביר את הפיצוי לצד הנפגע וקורא שוב את תנאי הסולחה.
לאחר הארוחה שני הצדדים חוזרים על טקס לחיצות הידיים ושותים קפה ביחד.

בתביעה אזרחית

בהליכים אזרחיים סירב בית המשפט לראות בסולחה מחסום לתביעה אזרחית על נזקים שנגרמו ובדק לגופו של עניין האם הסולחה כללה ויתור על תביעת נזיקין או רק, למשל, ויתור על נקמה.
ברכות המצוות

ברכות המצוות הן ברכות שעל פי ההלכה נאמרות על עשיית המצוות. רובן של ברכות אלו תוקנו על ידי חז"ל, והן שייכות למערך הלכתי של ברכות הנאמרות בהזדמנויות שונות, כגון: ברכות הנהנין, ברכות ההודאה וברכות הראייה.

נוסח הברכה

לפתיחה האחידה של כל הברכות ("בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם...") נוספות המילים "אֲשֶׁר קִדְשָנוּ בְּמִצְווֹתָיו וְצִוָּנוּ...". לאחר מכן, הברכה מסתיימת בהתייחסות למצווה הספציפית, לעיתים תוך שימוש בשם הפועל - לדוגמה, במצוות ציצית הסיום הוא "...וְצִוָּנוּ לְהִתְעַטֵּף בְּצִיצִית", ובמצוות ישיבה בסוכה הסיום הוא "...וְצִוָּנוּ לִישֵׁב בַּסֻּכָּה", ולעיתים בשם הפעולה - לדוגמה, לאחר נטילת ידיים: "...וְצִוָּנוּ עַל נְטִילַת יָדַיִּם.
ברכות על מצוות שחלות רק על כהנים פותחות במילים "בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם אֲשֶׁר קִדְשָנוּ בִּקְדוּשָׁתוֹ שֶׁל אַהֲרֹן...".

המקור

כרוב הברכות, מקור החיוב לברכות המצוות אינו מהתורה אלא מדברי חכמים. חז"ל מצאו לכך רמז בתורה, בוידוי מעשר, בברכות התורה או בברכת המזון. למרות זאת, ישנן מצוות שחיוב הברכה עליהן הוא מדאורייתא. ברכות התורה, שהן הברכות הנאמרות על לימוד התורה, הן דוגמה אחת לכך. החיוב בברכות אלו נלמד במסכת ברכות, לדעת רמב"ן מפסוק בתורה.
נושא 'ברכת המצוות' אינו מצוי במשנה [למעט אולי מסכת פסחים פ"י משנה ט] אלא רק בתוספתא.

מצוות שמברכים עליהן

לא על כל המצוות תקנו ברכה, והראשונים דנו מה הקריטריון הקובע על אלו מצוות מברכים. הרבה תשובות ניתנו לדבר, אבל אף אחת מהן לא מצליחה לתת גדר מדויק שכולל בתוכו את כל המצוות. הרשב"א כתב שאכן אין תשובה מדויקת לדבר, אך אנו נלך בדרך המסורת ונברך רק על מה שנהגו לברך.
התשובה שכוללת בתוכה את רוב החילוקים בין המצוות, היא שמברכים רק על מה שבעשיית המצווה נפטר האדם מהחובה במצווה זו. לדוגמה: מברכים על הנחת תפילין, על מילה או על הדלקת נרות, מכיוון שבכל אלו ברגע שעשו את המצווה כבר אין חובה לעשותה עוד פעם. לעומת זו לא נברך על מצוות אהבת ה' או יראת ה', ועל מצוות נתינת צדקה, מכיוון שבאלו החובה לקיום המצווה עודה בעינה גם לאחר שנתנו צדקה או יראנו מה'.
עוד תשובה שניתנה היא שעל מצווה שאין בה קום עשה לא מברכים. לדוגמה לא מברכים על השמטת כספים בשנת השמיטה.
קריטריונים נוספים שנאמרו הם שאין מברכים על מצווה התלויה בדעתו של אדם אחר, או שלא מברכים על מצוות שיש בהם קלקול לאדם אחר.
תזמורת קול ישראל בערבית

תזמורת קול ישראל בערבית היא תזמורת שניגנה במסגרת שידורי קול ישראל בערבית בשנים 1948 עד 1993.

היסטוריה

נגני התזמורת היו עולים מעיראק וממצרים, שעלו בתחילת שנות ה-50. התזמורת הייתה מוכרת לא רק בקרב חלקים מהחברה הישראלית, אלא גם בחלקים מהעולם הערבי.
בתחילת דרכה מנתה התזמורת שלושה חברים. שני הכנרים, שמואל לוי ויוסף רז'לה, ומנהל התזמורת ונגן העוד עזרא אהרון, שעלה לישראל עוד בשנות ה-30.  
האנסמבל התרחב עם עלייתם של נגנים נוספים במסגרת העלייה ההמונית בתחילת שנות ה-50; אחדים מהם ניגנו בתזמורת הממלכתית העיראקית: נעים רג'ואן, שניגן בעוד, ששון עבדו, דאוד אכרם ופליקס מזרחי, שניגנו בכינור, אברהם סלמאן ואברהם דוד הכהן על הקאנון, אלברט אליאס על נאי ויוסף לוי על תוף מרים יעקב מורד היה שר ומנגן על תוף.
זוזו מוסא שעלה ממצרים היה מנצח התזמורת במשך שנים רבות, וגם ניגן בכינור.  
נגן הקאנון אברהם סלמאן, שהיה עיוור, היה גם דמות איקונית ידועה. 
בשנות ה-70 הצטרף לתזמורת נגן העוד, יוסף שם טוב.
קול ישראל בערבית (רשת ד'), נוסד כמכשיר תעמולה של מדינת ישראל, שהופנה כלפי העולם הערבי וכלפי ערביי ישראל. בתחילה היו שידורי הערבית 45 דקות ביממה במסגרת הגל העברי, וב-1956 פוצל הגל העברי והגל הערבי כך שבשנות ה-60 קול ישראל בערבית שידר שבע וחצי שעות ביממה (כיום השידורים נמשכים 24 שעות ביממה). שעות השידור של התזמורת התפתחו ביחס לגידול בשעות השידור של הגל הערבי. בתחילה התזמורת ניגנה קטעים במסגרת תוכניות חידונים מוזיקליים. עם הזמן ניגנה מוזיקת רקע בתסכיתים, וקטעים מוזיקליים במסגרת תוכניות המוזיקה. הרפרטואר של התזמורת כלל מוזיקה מוכרת מהעולם הערבי וכן חומר מקורי. בין כותבי המוזיקה היו הנגנים, כדוגמת אלברט אליאס, וכן חברים אחרים בגל הערבי, כגון יצחק אביעזר, שהחל מ-1957 היה במשך כארבעים שנה עורך המוזיקה של קול ישראל בערבית, ובין השנים 1959 - 1985 מנצח הלהקה. 
התזמורת הייתה דלת תקציב ולחלק מהנגנים שולמה משכורת זעומה, אך חלקם זכו לדירוג בתחילת שנות ה-60 והפכו לעובדי מדינה עם משכורת מעל לממוצע. בשל כך הנגנים הופיעו גם במועדונים, בשמחות ובשאר אירועים. יוצרי המוזיקה (הנגנים ואחרים) קיבלו תשלום מזערי על היצירות שחיברו, כיוון שיצירה מוזיקלית ערבית דורגה נמוך באופן משמעותי באקו"ם, זאת ביחס ליצירה מוזיקלית עברית.
תזמורת קול ישראל בערבית השתתפה בהקלטת "התמנון האיטר" של להקת כוורת (מתוך האלבום "פוגי בפיתה").
ב-1993, עם פרישתו לגמלאות של מנהל הלהקה זוזו מוסא, פורקה התזמורת.
כיום ישנה תזמורת שמקבילה לתזמורת קול ישראל בערבית ומהווה בית לנגנים הצעירים וכעין המשך ונקראת פירקת אל נור בניצוחו של המוזיקאי אריאל כהן.
טורטית

היסטוריה

המוצר הושק על ידי עלית בשנת 1975. באותה עת שווק שוקולד חלב ממולא בקרם בטעם רום תחת שם המותג "ג'מייקה". באותו קרם נעשה שימוש גם בופל המצופה, שמו של החטיף נקרא טורטית משום שהוא מזכיר במבנהו עוגת שכבות מסוג טורט. במהלך השנים שיווקה עלית מהדורות מיוחדות של החטיף כגון טוררררטית, חטיף ארוך בשליש מן האריזה הרגילה, טורטית עם שוקולד לבן, שוקולד פרה בטעם טורטית, משקה חלב בטעם טורטית, רולדה טורטית, מיני רולדה אישית עם קרם טורטית, גלידה בטעם טורטית, מילקי בטעם טורטית, ובראוניז טורטית.

רכיבים

המוצר הוא טבעוני, ומכיל ופל מצופה (30%), סוכר, שומנים ושמנים מהצומח, קמח חיטה (מכיל גלוטן), קמח סויה, שקדים, אגוזי קשיו, עיסת קקאו, אבקת קקאו, מתחלבים (לציטין סויה/לפתית), חומרי טעם וריח, מלח, מתפיחים (E-500ii, E-503ii), אנזים (פרוטאינזה).

רכיבים אלרגנים

מכיל סויה, גלוטן (ממקור חיטה), אגוזים (שקדים, אגוזי קשיו). עשוי להכיל עקבות מזעריים של שומשום, בוטנים, ביצים וחלב.