google/wiki40b huggingface dataset:
ליאו קופר

ליאו קופר (באנגלית: Leo Kuper;‏ 24 בנובמבר 1903 - 23 במאי 1994) היה סוציולוג אמריקאי ממוצא יהודי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ומחלוצי המחקר בתחום הג'נוסייד.

ביוגרפיה

קופר נולד למשפחה יהודית שומרת מסורת ממוצא ליטאי ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. הוא למד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסרנד ושימש כעורך דין בדרום אפריקה עד למלחמת העולם השנייה; עסק במקרים של זכויות אדם וזכויות שחורים. במלחמה שירת כקצין מודיעין בארמייה השמינית של הצבא הבריטי. בשנת 1948 הוא החל ללמוד סוציולוגיה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל שבארצות הברית, ואחר כך באוניברסיטת בירמינגהם באנגליה, שם כתב מחקר בנושא תכנון עירוני, שהתפרסם כ-"Living in towns" על בסיס מחקר בעיר קובנטרי. 
בשנת 1952 חזר קופר לדרום אפריקה ושימש כראש החוג לסוציולוגיה באוניברסיטת נטל (University of Natal) בדרום אפריקה. היה פעיל פוליטי והפך ליו"ר סניף נטל של המפלגה הליברלית. הוא פרסם שני ספרים ובהם מחקרים על החברה בדרום אפריקה, אשר צונזרו על ידי הממשל. עקב התנגדותו למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, עזב את המדינה. בשנת 1961 הצטרף למחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם המשיך עד לפרישתו בשנת 1977. במשך מספר שנים שימש כמנהל המרכז ללימודים אפריקאיים באוניברסיטה. 
בשנת 1981 יצא בהוצאת אוניברסיטת ייל ו"פינגווין" ספרו "ג'נוסייד: השימוש הפוליטי שלו במאה ה-20" (Genocide: Its Political Use in the 20th Century), אשר נחשבת לעבודתו המובילה, בה הוא מביא תיאור מחקרי של פשעי ג'נוסייד שהתרחשו במאה העשרים. עבודתו זכתה לשבחים רבים; הפרופסור מייקל בנטון כתב ב"The Times Literary Supplement" כי "לו היה פרס נובל לשלום לסוציולוגים, היה קופר מקבל אותו". 
קופר היה מהמייסדים של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים בשנת 1979.
היה נשוי להילדה קופר, סוציולוגית ואנתרופולוגית, ואב לג'ני קופר, עורכת דין המתמחה בזכויות אדם, ומארי קופר, פסלת. לזכרו הוקמה "קרן ליאו קופר".
דדי שמחי

קורות חייו

שמחי גדל במושב הודיה, בנם של שלום ונורית, זוג הורים יוצאי תימן. למד בפנימייה ובבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים. במהלך לימודיו היה יו"ר מועצת התלמידים.
התגייס לצה"ל ב-1983 ושירת במשך חמש שנים בחטיבת גולני. הוא שירת בפלחה"ן גולני ופיקד על פלוגה בחטיבה. לאחר לימודי תואר ראשון מונה ב-1992 לסגן מפקד גדוד בחטיבת הנח"ל. בתקופת מהומות מנהרת הכותל שימש סגן מפקד גדוד חרוב, ששישה מחייליו נהרגו בסמוך לקבר יוסף. ב-1996 מונה למפקד הגדוד, בהמשך כיהן כמפקד בא"ח "אדם", לאחר מכן שימש קצין אג"ם של אוגדת עזה. לאחר שהועלה לדרגת אלוף-משנה שירת כמפקד חטיבת הערבה, ולאחר מכן פיקד על מחוז דרום של פיקוד העורף. ב-2008 מונה למפקד בה"ד 16, בית הספר הלאומי לחילוץ, להצלה ולהתגוננות אזרחית. במהלך מבצע עופרת יצוקה מונה בנוסף גם למפקד נפת שדרות ועוטף עזה. בעקבות רעידת האדמה בהאיטי היה חבר במשלחת החילוץ והרפואה הישראלית, ב-2010 מונה לנספח צה"ל בסין.
בשנת 2013 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד העורף, תפקיד אותו ביצע עד חודש אוגוסט 2016.
בפברואר 2017 הודיע השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, על בחירתו בשמחי לנציב כבאות והצלה. ב-6 במרץ 2017 הוענקו לו דרגות רב טפסר והוא נכנס לתפקידו.
במהלך 2017 התפרסם כי רב מערך הכבאות, הרב מנחם פרל, התפטר מתפקידו לאור התנהלותו של שמחי. הרב דוד לאו, הרב הראשי לישראל, גיבה את ההתפטרות במכתב
שמחי נשוי לאורית ואב לשלושה ילדים, מתגורר בגדרה. בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים.
אליעזר ליבר שרשבסקי

אליעזר ליבר שרשבסקי (י"ז בטבת תרל"ו, 1876, זלבה, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – ג' בסיוון תשט"ז, 13 במאי 1956, תל אביב) היה מייסדו של בית החרושת הראשון לאריגה בתל אביב ושימש כיושב-ראש הנהלת 'הלוואה וחיסכון' תל אביב.

ראשית דרכו

אליעזר ליבר שרשבסקי נולד בשנת 1876 בזלבה שפלך גרודנו, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), ליעקב ושרה רבקה לבית בורודיצקי. 
כציונים רבים אחרים, התחיל שרשבסקי את דרכו בלימודים בישיבת מיר, איישישוק ו-וולוז'ין, ואחר כך החל לעסוק במסחר בקנה מידה גדול. במקביל החל לנהות אחרי תנועת חיבת ציון והיה מראשי העסקנים הציונים. הוא פרסם מאמרים ב"הצפירה" ו"המליץ" ושירים בלוח אחיאסף.
בשנת תרס"ו נישא להדסה בת מאיר ברמן.
בשנת 1905 ביקר שרשבסקי בארץ ישראל, והשקיע יוזמה והון בהקמת בית החרושת ליציקת ברזל ומכונות של המהנדס ליאון שטיין ביפו.

לאחר העלייה לארץ

בשנת 1909 עלה שרשבסקי ארצה עם משפחתו והתיישב בעיר יפו. השקיע הון במספר מפעלי מסחר ובניין, ובין השאר בנה בית הנושא את השם "בית שרשבסקי" ברחוב רוטשילד 92 בתל אביב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה שרשבסקי עם הגולים במצרים, והיה פעיל בוועד הגולים.
לאחר המלחמה חזר שרשבסקי לארץ, והקים את בית החרושת הראשון לאריגה בתל אביב, 'שרשבסקי וגוטמן'.
שרשבסקי כיהן כיושב-ראש הנהלת 'הלוואה וחיסכון' תל אביב משנת 1924 ועד 1927. אגודת 'הלוואה וחיסכון' הייתה המוסד הבנקאי הציבורי הראשון שהוקם בארץ ישראל והשני שפעל בה. הבנק סייע למפעלים חלוציים רבים באשראי, מימון והקצאת ייעוץ מומחים. בנוסף כיהן שרשבסקי מרכז הקואופרציה האשראית בארץ והיה בין מייסדי המרכז לאשראי הדדי "המרכז".
שרשבסקי נבחר להיות שופט במסגרת בית משפט השלום העברי וכן נבחר לנשיאות ברית ראשונים, שהוא ארגון עסקנים ציונים ותיקים בארץ ישראל.
אליעזר ליבר שרשבסקי נפטר ב-13 במאי 1956, ונקבר בבית העלמין טרומפלדור.
אל-כום

התקופה הרומית והביזאנטית

בכפר מספר אתרים כפר מהתקופות הרומית והביזאנטית: "ח'רבת חומס'ה" ("ח'רבת חומצה"), "ח'רבת בית מקדום" ו"ח'רבת אל מורק" (נקרא גם "אל-מוורק"), בה נשתמרו שרידי מיבנה מפואר מוקף חומה מהתקופה ההרודיאנית המכונה "ארמון חלקיה". האתר כולל שרידי מיבנה ששטחו 40x40 מ' ובו בית מרחץ, מערכת של תעלות מים וחדרים מצופים טיח צבעוני. באתר נמצאו מטבעות, שהמאוחרים שבהם משנת 68 לספירה.

התקופה העותמאנית

הכפר מוזכר בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.

לאחר 1967

מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אל-כום נמצאת תחת שלטון ישראלי. לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של אל-כום והכפרים הסמוכים אל מורק ובית מקדום סווג כשטח A.
דימיטר גשוב

תחילת הקריירה

גשוב שירת במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כמתנדב במיליציית המתנדבים הבולגרית אופלצ'נצי, אשר לחמה לצד הכוחות הרוסיים. בשנת 1890 סיים את לימודיו בהצלחה באקדמיה הצבאית באודסה. במהלך מלחמת בולגריה-סרביה (1885) שירת כמפקד פלוגה והשתתף בקרב ההדיפה נגד הכוחות הסרביים ליד העיר ברזניק במערב בולגריה, ומאוחר יותר, כשהבולגרים עברו למתקפה, השתתף בכיבוש העיר פירוט. במלחמת הבלקן הראשונה שירת כמפקד חטיבה ובסיומה קודם להיות מפקד אוגדה בגזרת אודרין. במלחמת הבלקן השנייה נלחם עם אוגדתו כנגד הסרבים ליד העיירה קריבולאק, (בימינו במקדוניה). לאחר המלחמה הועלה לדרגת מאיור גנרל.

מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד על אוגדת חיל הרגלים השנייה "התראקית" של הצבא הבולגרי. בין 9 באוגוסט ל-18 באוגוסט 1916, פיקד גשוב על קרב דויראן הראשון, במסגרתו ניסו כוחות בריטיים וצרפתיים עדיפים מספרית, לפרוץ את הקו הדרומי של החזית המקדונית ללא הצלחה, תוך שהם סופגים למעלה מ-3,000 נפגעים ונאלצים לסגת חזרה לאזור סלוניקי. גשוב מונה למפקד הארמייה ה-1, אך ביוני 1918 לאחר תבוסת הבולגרים בקרב סקרה הוא הודח על ידי ניקולה ז'קוב מפקד הצבא ובמקומו מונה הגנרל סטפן נרזוב.

אחריתו

לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה, צומצם צבאה לכדי ז'נדרמריה בכפוף לסיכומים שהוכתבו בחוזה ניי. ב-1 ביולי 1919 השתחרר גשוב מהצבא. הוא לא עסק בתפקידים ציבוריים כלשהם והלך לעולמו בסופיה ב-8 בינואר 1922.
E-GEOS

e-GEOS היא חברה איטלקית, בבעלות משותפת של סוכנות החלל האיטלקית וחברת טלספאציו. מטרות החברה הן פיתוח, ייצור ושיווק של מוצרים, שירותים ויישומים של חישה מרחוק של כדור הארץ. החברה תומכת בפעילות החלל של איטליה, ומאפשרת שילוב המגזר העסקי בתחום המו"פ החללי של המדינה.
ננה פון שלברוג

בריגיט קרוליין "ננה" פון שלברוג (בגרמנית: Nena von Schlebrügge; נולדה ב-8 בינואר 1941) היא דוגמנית לשעבר, פסיכולוגית ואשת עסקים אמריקאית ילידת מקסיקו, אמה של השחקנית זוכת גלובוס הזהב אומה תורמן.

ילדותה ונעוריה

ננה פון שלברוג נולדה במקסיקו סיטי לאם שוודית, בירגיט הולמקוויסט (Birgit Holmquist‏; 1973-1911) ואב גרמני, קולונל ברון פרידריך קרל יוהנס פון שְלבְּרִיגה (Friedrich Karl Johannes von Schlebrügge‏; 1886–1954), אביה היה מלוכן וקצין פרשים בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ואיש עסקים ידוע בברלין שישב בכלא במהלך מלחמת העולם השנייה על כך שסירב להתגייס לצבא הנאצי ושהציל את חבריו היהודים. אמה הייתה דוגמנית בשנות ה-30, ששימשה כמודל עירום לפסל שניצב על הנמל בכפר הדייגים "סמייגהוק" (Smygehuk) שבדרום שוודיה. הוריה נישאו בכלא ואמה מימשה את זכותה כאזרחית שוודיה על מנת להוציאו משם, והזוג נמלט למקסיקו. שם נולדו ננה ואחיה ביורן. בנוסף יש לה אחות למחצה מנישואיו הקודמים של אביה שהיא סבתו מצד אביו של הכדורגלן מקס פון שלברוג.

קריירה

ב-1955 בגיל 14 התגלתה ננה פון שלברוג על ידי צלם המגזין ווג נורמן פרקינסון בעת שהייתה בחופשה בסטוקהולם, וב-1957 עברה להתגורר בלונדון על מנת לפתח את קריירת הדוגמנות שלה. היא זכתה להצלחה רבה, ואף הוזמנה על ידי איילין פורד, הבעלים והמייסדת של סוכנות הדוגמנות "Ford Models" היוקרתית לעבור לניו יורק ולהמשיך שם את עיסוקה בתחום האופנה.
במרץ 1958, בגיל 17, היא עברה לניו יורק במהלך סופת השלגים שהתחוללה בעיר. היא נחשבה שם כאחת מדוגמניות העל המובילות בשנות ה-50 וה-60, והופיעה בין היתר במגזינים הנחשבים "הארפרס בזאר" ו"ווג" האמריקאי.
ב-1967 שחקה פון שלברוג בתפקיד קטן בסרט "צ'או מנהטן" לצד אידי סדג'וויק, הסרט צולם במשך ארבע שנים שבמהלכן נעשו שינויים דרסטיים בעריכה שבמהלכן הוצאו רוב הסצנות וסצנות אלו הופיעו אך ורק בגרסת ה-DVD של הסרט.
ב-1987 ייסדה ביחד עם בעלה, עם השחקן ריצ'רד גיר ועם המלחין פיליפ גלאס את מוזיאון "בית טיבט" בניו יורק המציג את התרבות וההיסטוריה של טיבט ואת המסורת הרוחנית שלה, ובשנים 1989–2002 שימשה כמנהלת המוזיאון. לאחר מכן הועבר התפקיד לבעלה. ב-2001 היא מונתה למנכ"לית של "Menla Mountain Retreat" מרכז ספא טיבטי בהרי קטסקיל.

חייה האישיים

ב-1964 נישאה פון שלברוג לסופר ולמשורר טימותי לירי, חתונתם תועדה בסרטון דוקומנטרי קצר, הנישואים החזיקו מעמד שנה אחת, שאחריה הם התגרשו. ב-1967 היא נישאה לרוברט תורמן, נזיר בודהיסטי וסטודנט לבודהיזם אינדו-טיבטי. לזוג נולדו ארבעה ילדים, שלושה בנים ובת, השחקנית אומה תורמן. בניה הם: גנדן (1970), דצ'ן (1973) ומיפאם (1978). כל ארבעת ילדיהם נקראו על שמם של אלים הינדים. גנדן הוא מדריך יוגה ידוע בהוליווד. בשנים 1978-1973 התגורר הזוג במסצ'וסטס. במהלכן השלימה ננה תואר שני בחינוך ודוקטורט בפסיכיאטריה ובייעוץ פסיכולוגי. לפון שלברוג בת חורגת מנישואיו הראשונים של רוברט ליורשת חברת נפט, פרופסור מרצה באוניברסיטת קולומביה. פון שלברוג פעילה למען טיבט וכנגד שליטת הרפובליקה העממית של סין במדינה.
עמיחי שי

ביוגרפיה

שי שירת בצה"ל בחיל השריון, לאחר שיחרורו ב-1973, גויס לשב"כ וביצע תפקידי אבטחה ומבצעים. בהמשך עבד כמבקר פנים בבנק דיסקונט. 
ב-1984 התגייס למשטרה ובמהלך הקריירה ביצע שורה של תפקידים באגפים השונים, ביניהם ראש משרד חקירות, מפקד תחנת רחובות, מפקד תחנת כפר סבא, עוזר המפכ"ל ומפקד מרחב לכיש, ב-2002 מונה למפקד מרחב השרון בדרגת תת-ניצב. באוקטובר 2004 התמנה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית. ב-2007 קודם לדרגת ניצב ומונה לראש אגף משאבי אנוש. הוא סיים את שירותו במשטרה ב-2011. לאחר שחרורו הועסק כסמנכ"ל תפעול בחברה פרטית בתחום תחזוק מערכות בבניינים רבי קומות ובספטמבר 2012 מונה ליועץ לתפקידים מיוחדים במשרד מבקר המדינה, האחראי על המאבק בשחיתות.‫ ב-2019 עם החלפת המבקר, סיים את תפקידו במשרד.
שי בוגר תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה,  בוגר קורס פיקוד ומטה וקורס בכירים של המשטרה,  נשוי ואב לשניים.
דניאל דארייה

ביוגרפיה

דארייה נולדה בעיר בורדו לאב רופא ששירת באותו זמן בצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה. היא גדלה בפריז ולמדה נגינה על צ'לו בקונסרבטוריון של פריז. בהיותה בת 13 זכתה בתפקיד בסרט מוזיקלי בשם "Le Bal", יופייה בשילוב יכולת שירה וריקוד הביאו לה הצעות רבות נוספות בתעשיית הקולנוע, ובכך החלה הקריירה הקולנועית של דארייה הנמשכת מזה שמונה עשורים. 
ב-1935 נישאה לבמאי והתסריטאי, הנרי דקויין, שעודד אותה לנסות את מזלה בהוליווד. היא חתמה חוזה ב'אולפני יוניברסל' והופיעה בקומדייה "הזעם של פריז" (1938), לצד דאגלס פיירבאנקס ג'וניור, שהיה כוכב גדול בשעתו בהוליווד, כשבינתיים נישואיה עלו על שרטון. 
בעת הכיבוש הגרמני את צרפת בזמן מלחמת העולם השנייה המשיכה דארייה להופיע בהוליווד, דבר שהביא לה ביקורת רבה מצד בני עמה, ולכן בשלוש השנים הבאות (1943-1945) נמנעה מכל השתתפות בסרטי קולנוע. בספטמבר 1942 נישאה לפורפיריו רובירוסה, דיפלומט יליד הרפובליקה הדומיניקנית שגדל בפריז. שניהם עברו להתגורר בשווייץ עד לסוף המלחמה והתגרשו שנתיים אחר כך. ב-1948 נישאה בשלישית, לתסריטאי מקומי ואיתו חייה עד למותו ב-1991. 
דארייה קיבלה ביקורות טובות על הופעתה בסרט המוזיקלי של אולפני MGM, "עשירה, צעירה ויפה" (1951). הבמאי הגדול ג'וזף ל. מנקייביץ' ראה אותה בסרט והביא לה את התפקיד הנשי הראשי ב"חמש אצבעות", סרט שקיבל שתי מועמדויות לפרס האוסקר והחזיר את דארייה לאור הזרקורים של הוליווד, אולם דארייה העדיפה להופיע בסרטים אירופאים על פני המסחריות האמריקנית. ב-1956 הופיעה באפוס של רוברט רוסון, "אלכסנדר הגדול", לצד ריצ'רד ברטון, שם גילמה את אולימפיאס, אשתו של פיליפוס השני ואמו של אלכסנדר הגדול. היה זה סרטה האמריקני האחרון. 
דארייה החליפה את קתרין הפבורן במחזה בברודוויי "Coco" על חייה של מעצבת האופנה הצרפתייה, קוקו שאנל (1970). מאז, במשך שלושת העשורים הבאים הקריירה של דארייה שקעה, והיא הרבתה להופיע בסרטי טלוויזיה צרפתיים זניחים, עד שב-2002 עשתה קאמבק, בגיל 85, כשגילמה את אמה של קתרין דנב בסרטו המוזיקלי עטור השבחים של פרנסואה אוזון, "8 נשים". הסרט, שזכה להצלחה קופתית בינלאומית, קיבל 12 מועמדויות לפרס ה"סזאר" ובהן מועמדות לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר. כמו כן, הייתה דארייה מועמדת לפרס האוסקר האירופי על תפקיד זה, בו זכתה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, יחד עם שבע השחקניות הנוספות עמן כיכבה בסרט, ובהן: איזבל הופר וקתרין דנב. ב-2007 זכתה בפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט "Nouvelle chance".
פרטיטורה

פַּרְטיטוּרַה, או תַּכְלִיל, היא ספר תווים הכולל את כל תפקידי הכלים והקולות המשתתפים ביצירה מוזיקלית. התפקידים בפרטיטורה כתובים או מודפסים בשורות נפרדות זה מעל זה, בסדר קבוע. מתכונת זו מאפשרת למנצח לעקוב אחר ביצוע היצירה.
קו 4 של הרכבת התחתית של ניו יורק

מסלול הקו

הקו חוצה את ניו יורק מצפון לדרום. מסלולו מתחיל בפאתי רובע ברונקס הוא חוצה את ברונקס ונכנס אל מנהטן מצפון. במנהטן הוא הופך לקו מהיר ומדלג על תחנות רבות. מסלולו במנהטן משותף עם קווים רבים נוספים. אל ברוקלין הוא נכנס ממערב ונוסע במסלול משותף עם קווים 2 ו3. קצת לפני סוף מסלולו הוא מתפצל מקו 2 וממשיך עד לניו לוטס אווניו באותה המסילה של קו 3 שם נמצאת תחנתו הסופית.
יחסי ארצות הברית–ברוניי

ביקורים מדרג גבוה

בדצמבר 2002 ביקר הסולטאן של ברוניי ביקר בוושינגטון. כמו כן, בשנת 2013, הנשיא ברק אובמה היה אמור לבקר ברוניי עבור פסגת 'ASEAN', אולם בשל סגירת ממשלת ארצות הברית, מזכיר המדינה ג'ון קרי החליף אובמה.
כמה חודשים לאחר מכן, הסולטאן של ברוניי יצא לביקור ממלכתי בארצות הברית ופגש את אובמה.

היסטוריה

ארצות הברית הכירה בעצמאותה המלאה של ברוניי מבריטניה ב-1 בינואר 1984, ופתחה שגרירות בבנדר סרי בגוואן באותו תאריך. 
ברוניי פתחה את שגרירותה בוושינגטון בדצמבר 1984. הכוחות המזוינים של ברוניי עוסקים בתרגילים משותפים, בהכשרות ובשיתוף פעולה צבאי אחר עם ארצות הברית. 
ב-29 בנובמבר 1994 נחתם מזכר הבנות לשיתוף פעולה ביטחוני.
דמיטרי פרפיונוב

כשחקן

כבוגר בית הספר לכדורגל של צ'רנומורץ אודסה הוא המשיך להתחנך במועדון, ושיחק במדי צ'רנומורץ במשך 7 עונות. במדיה זכה בגביע האוקראיני בכדורגל (1992, 1993/94), וסיים במקום השני בטבלת האליפות באוקראינה (1994/95, 1995/96) ועוד פעמיים סיים במקום השלישי (1992/93, 1993/94). הוא שיחק מספר חודשים בדנייפרו דנייפרופטרובסק ובשנת 1998 עבר לרוסיה.
ברוסיה הוא שיחק במדי ספרטק מוסקבה, עימה זכה ארבע פעמים רצופות באליפות רוסיה (בשנים 1998—2001) וזכה בגביע הרוסי בעונת 1997/98). הוא שיחק כקשר אחורי, אך לאחר פציעה שספג בשנת 2002, חלה נסיגה בקריירת המשחק שלו. בשנת 2005 עזב את ספרטק, ועבר לשחק במועדונים קטנים יותר, בהם, דינמו מוסקבה, חימקי, ארסנל קייב וסאטורן. הוא סיים את קריירת המשחק שלו במדי ארסנל טולה בעונת 2012, כאשר הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל החובבנית.
הוא הופיע במדי אוקראינה 18 פעם בשנים 1996—2004.

כמאמן

את קריירת האימון שלו החל במטה האימון של נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 17 בשנת 2012. לאחר מכן אימן את מועדון הכדורגל טקסטילשצ'יק מהעיר איוואנובו ותחתיו התבסס המועדון כאחד ממועדוני הכדורגל החזקים בליגה השנייה ברוסיה. הוא הסב את תשומת לבם של מנהלי קבוצת טוסנו ממחוז לנינגרד והוא מונה למאמן קבוצת הכדורגל טוסנו בשנת 2015, איתה זכה בגביע הלאומי והוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הרוסי בכדורגל ולהעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל, מה שסייע לו בהמשך להתמנות למאמן בקבוצת אורל, איתה העפיל לגמר הגביע הרוסי בכדורגל שנה לאחר שזכה בטורניר עם טוסנו ובכך העפיל לגמר הגביע פעם שנייה ברציפות.
Body on Me

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי ג'יימס אברהרט, רוסינה ראסל, טינשיי סיבנדה, מרקוס לומקס, ג'ורדן ג'ונסון, סטפן ג'ונסון, כריס בראון, ב. הארקו ור. אלינגסן והופק על ידי טי-קולר, פוֹ דלוריאן וכולי. ההצצה של השיר פורסמה לראשונה באינסטגרם של אורה ובראון ב-24 ביולי 2015.
בבריטניה זכה השיר למעמד כסף על סך מכירות של 200,000 עותקים בסך הכל.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה ליוטיוב ב-18 באוגוסט 2015. הקליפ בוים על ידי קולין טילי. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ריטה אורה וכריס בראון במעלית. לאחר מכן, השניים יוצאים מתוכה אל תוך החדר שלהם.
נכון לאוקטובר 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-192 מיליון צפיות.
שלומציון (מפלגה)

הכנות לבחירות

פעילים מרכזיים במפלגה, חוץ משרון, כללו את פרופ' עזרה זהר, אורי בר-און, פרופ' ארנון דר מהטכניון, סמנכ"ל משרד החקלאות אברהם בן מאיר ופרופ' שמואל קניאל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בתחילת מרץ דובר על הצטרפות קבוצת טבנקין של הקיבוץ המאוחד למפלגה.
שלומציון עשתה מאמצים רבים לרוץ יחד עם תנועות אחרות. שרון פנה תחילה למערך] ולאחר מכן למפלגת שינוי במטרת שותפות, אך נדחה. בהמשך קיים שיחה עם זבולון המר בניסיון להעביר את צעירי המפד"ל למפלגתו ושיחות עם מפלגת ליברלים עצמאיים על ריצה משותפת שלא הבשילו. השיחות עם ד"ש חודשו, אולם לאחר שבוע טען שרון שאין בד"ש כל שינוי ועל כן הוא רץ לבדו. בתחילת אפריל התקיימו שיחות גישוש עם הליכוד על ריצה משותפת. הצדדים היו קרובים להשיג הסכם, אולם ברגע האחרון המשא ומתן כשל והמפלגות הסתפקו בחתימה על הסכם עודפים.
בכנס של המפלגה מאמצע ינואר 1977 טען שרון שלמפלגה נרשמו 15,000 איש. באפריל 1977 קיימה המפלגה ועידה במעלה אדומים בה נבחרו 35 מועמדים לרשימה לכנסת.
לדעת מספר מומחים, הרעיון מאחורי המפלגה היה הימור של שרון, שהתבסס על סקרי דעת הקהל, כי יצחק רבין יזכה בבחירות ולא מנחם בגין. במקרה כזה, כך טוענים הפרשנים, תכנן שרון להתאחד עם המערך ולהתמנות לשר. ריצה במפלגת העבודה הייתה נראית לא ריאלית בעקבות עודף באנשי צבא בכירים במפלגה.
בין האנשים שאליהם פנה אריאל שרון לתמוך במפלגה היו גם יוסי שריד ועמוס קינן. המפלגה נטלה את כינויה משלומציון, בתו הקטנה של הסופר עמוס קינן, כיום עורכת ועיתונאית.
פתק ההצבעה של המפלגה היה "כנ". גרסה של אותיות אלה ("כן") שימשה את מפלגת קדימה, מפלגה נוספת שהקים שרון, בבחירות.

בבחירות ולאחריהן

בתעמולת הבחירות קראה שלומציון לציבור להצביע עבורה כדי ששרון יהיה שר הביטחון. המפלגה זכתה בשני מנדטים והתמזגה עם תנועת חירות בתוך הליכוד מיד לאחר הבחירות. שרון מונה לשר החקלאות.
יצחק יצחקי, מספר 2 ברשימה, היה איש חינוך לא מוכר מטבריה. ב־1980, החליט יצחקי לפרוש (ב-14 באוקטובר) ולהקים מפלגה עצמאית בשם ישראל אחת.
אמבולנס

אמבולנס הוא רכב חירום, המצויד באביזרים הנדרשים לשמר את מצבו של החולה או הפצוע ולספק לו עזרה ראשונה בסיסית עד הגעה לבית חולים.
האמבולנס מיועד להעביר חולים, יולדות ונפגעים במהירות האפשרית לבית חולים לצורך מתן טיפול רפואי מתאים. לכל אמבולנס נלווה צוות שהוסמך להעניק את הטיפול הראשוני, לו זקוק החולה או הנפגע, עד להגעתו לבית-החולים.
תיאטרון ארג'נטינה

תיאטרו ארג'נטינה (איטלקית: Teatro Argentina), הוא בית אופרה ותיאטרון הממוקם במתחם עתיקות ברומא שבאיטליה (מתחם הכולל את תיאטרון פומפיוס). בית האופרה הוא אחד העתיקים ברומא, נחנך ב-31 בינואר 1732 בהצגת האופרה "ברניקי" (Berenice) מאת המלחין דומניקו סארו.
המבנה נבנה בהזמנת משפחת ספורצה צ'זאריני ותוכנן בידי האדריכל ג'רולאמו תיאודולי. מבנה האודיטוריום הוא בצורה מסורתית של פרסה בגובה 6 קומות של תאי צפייה עשויים עץ. המבנה שופץ פעמים רבות.
במאה התשע עשרה הוצגו בתיאטרון הצגות בכורה רבות של אופרות בולטות, בהן "הספר מסביליה" של רוסיני ב-1816, "שני הפוסקארים" ב-1844 ו"קרב לניאנו" ב-1849 מאת ורדי.
בין השנים 1919 ו-1944, הוצגו בתיאטרון יותר תוכניות מוזיקליות מאשר דרמטיות-בימתיות. עם זאת, הוצגו בתיאטרון באותה תקופה בהצגות בכורה יצירות של לואיג'י פיראנדלו, הנריק איבסן ומקסים גורקי. כמו כן, בשנים 1944-1945 הוצגו סדרה של אופרות לכבוד חילות בעלות הברית.
כיום המבנה הוא חלק מהתיאטרון של רומא (Teatro di Roma) ומוצגים בו יותר מחזות מאשר מוזיקה ואופרה.
חריט ריטפלד

ביוגרפיה

ב-1911 הקים ריטפלד מפעל רהיטים, תוך כדי לימודי אדריכלות. ב-1918 הוא עיצב את הכיסא האדום וכחול, בהשפעת תנועת דה סטייל, אליה הצטרף כחבר כשנה מאוחר יותר. ב-1924 תכנן ריטפלד את "בית שרדר" שנחשב עד היום למבנה האדריכלי המאפיין באופן הטוב ביותר את רעיונות דה סטייל. הבניין היום הוא אתר מורשת עולמית, ונקרא בית ריטפלד-שרדר. 
למעשה, ריטפלד היה היחיד בתנועת הדה סטייל שהתבלט בתחום האדריכלות והעיצוב ונתן פרשנות תלת-ממדית לרעיונות התנועה. ניתן לראות קשר הדוק בעיקר בין עבודותיו של הצייר פיט מונדריאן ליצירותיו של ריטפלד, אשר אימץ את תפישתו האסתטית. בבית שרדר, יש הדגשה של הקו ושל המישור ופירוק מוחלט של המסה. הצבעים בהם משתמש הם צהוב, אדום, כחול, לבן, שחור ואפור. כל אלמנט קווי או מישורי במבנה צבוע בצבע המדגיש את חופשיותו במרחב.
ריטפלד היה חבר בתנועה באופן רשמי עד לשנת 1928, אז גם הצטרף לארגון CIAM שהוקם באותה שנה על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה.
LineageOS

הורדה והפצה

LineageOS מוצעת להורדה למגוון מכשירים בהפצה רשמית באתר הרשמי של הפרויקט.
ג'ונסבורו (ארקנסו)

היסטוריה

האזור בו שוכנת ג'ונסבורו היה מיושב במשך אלפי שנים על ידי האינדיאנים. בעת הגעתם של האירופאים, נמנו על השבטים ההיסטוריים באזור שבטי האוסגה, הקאדו והקוופאו. משפתו של זה האחרון נלקח שמה של מדינת ארקנסו. לסוחרים ומניחי המלכודות הצרפתים והספרדים היה קשר עם שבטים אלו.
לאחר שארצות הברית רכשה את האזור הזה במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803, עשו מתיישבים אמריקאים את דרכם לאזור בו שוכנת כיום ג'ונסבורו. הללו החלו לתור, לצוד, להניח מלכודות ולסחור עם שבטי האינדיאנים המקומיים. התיישבות קבע בג'ונסבורו עלתה על הקרקע זמן קצר לאחר שנת 1815.
ב-1859 סופחו שטחים ממחוזות גרין, מיסיסיפי ופוינסט הסמוכים כדי ליצור את מחוז קרייגהד. ג'ונסבורו יועדה להיות בירת המחוז המקורית. עם הגידול באוכלוסייה במערב המחוז, הוגדרה בנוסף העיר לייק סיטי כבירה משנית של המחוז. ב-1859 מנתה אוכלוסיית ג'ונסבורו 150 תושבים. העיר נקראה על שמו של הסנאטור ויליאם א. ג'ונס, כהוקרה לתמיכתו בייסוד מחוז קרייגהד. במקור נכתב השם Jonesborough, אך מאוחר יותר קוצר שם העיר לאיות הנוכחי.
בסוף המאה ה-19 ניסתה העיר לפתח את מערכת המשפט שלה ואת התשתית העירונית במרכז העיר. זמן קצר לאחר שהיא הפכה להיות בירת המחוז, אותרה הנקודה הגבוהה ביותר בעיר והיא יועדה לבניית בניין בית המשפט. תוכנית זו התעכבה למשך כמה שנים עקב ההפרעה שנגרמה מהבנייה לפעילות ציד הצבאים של המקומיים. בנייתו של בניין בית המשפט הראשון הושלמה לבסוף, אך ב-1869 הוא חרב בשריפה. כמבנה חלופי נשכר מבנה תעשייתי מעבר לרחוב, אך ב-1876 גם הוא עלה באש. בניין חדש שנבנה באותו מקום נשרף גם הוא ב-1878 בשריפה שכילתה את רוב מרכז ג'ונסבורו. זמן קצר לאחר מכן נבנה משכן חדש לבית המשפט שעומד על תילו עד היום.
מסילת הרכבת הדרום-מערבית של סנט לואיס, שהייתה ידועה גם בשם "מסילת חגורת הכותנה", נסללה דרך ג'ונסבורו והיא עברה מדרום למרכז העיר. במסע הבכורה של הרכבת, היא נתקעה והיה צורך לשאת את הסחורות שהובלו בה. מסילה זו קישרה את העיר סנט לואיס עם מקומות שונים בארקנסו ובטקסס. בהמשך נסללו מסילות נוספות שהתחברו לג'ונסבורו, כולל מסילת סנט לואיס – סן פרנסיסקו והמסילה שקישרה את מיזורי אל חוף האוקיינוס השקט. חלק מהמסילות הללו פעילות עד היום.
ב-1899 הוקם בעיר בית הספר המחוזי. ב-1900 הוקם המרכז הרפואי האזור סנט ברנרד. באותה שנה נפתחה חנות הכולבו הראשונה בעיר. ב-1904 נפתחו קולג' וודלנד ושני בתי ספר נוספים. ב-1909 נפתח קולג' מדינת ארקנסו (כיום אוניברסיטת מדינת ארקנסו). בנייתן של שתי הכנסיות הראשונות בעיר החלה בעשור השני של המאה ה-20. הכנסייה הבפטיסטית הראשונה הוקמה ב-1911 והכנסייה המתודיסטית הראשונה ב-1916.
ב-10 בספטמבר 1931 אישר מושל המדינה, הארווי פרנל, למשמר הלאומי של ארקנסו לפעול בג'ונסובורו כדי להתערב בהתנגשות בין ג'ו ג'פרס לבין דאו ה. הרד, הכומר של הכנסייה הבפטיסטית. תומכיו של ג'פרס תקפו גם את ראש העיר ואת מפקד המשטרה והאירוע סוקר בעמוד הראשי של הניו יורק טיימס.
במהלך המאה ה-20 החלה כלכלת העיר להתגוון והקמתם של מפעלי תעשייה אפשרה את התפתחותה של העיר מעבר לתרבות הכותנה. בנוסף, משכה האוניברסיטה לעיר אוכלוסייה משכילה.
ב-24 במרץ 1998 בוצע טבח בבית ספר בעיר על ידי שני נערים בני 11 ו-13 שירו על תלמידים בבית הספר תוך כדי שהם תופסים מחסה בחורשה סמוכה. השניים הרגו ארבעה תלמידים ומורה אחד ופצעו עשרה בני אדם.