יהדות אנקונה

יהדות אנקונה היא קהילה יהודית קטנה יחסית שהתקיימה במשך מאות שנים בעיר הנמל אנקונה שבאיטליה ותרמה רבות לכלכלת ולחיי התרבות של העיר.
כיום יש בעיר כ-200 יהודים ומתקיימות תפילות בבית הכנסת המרכזי מדי ערב שבת.

ימי הביניים

עדויות ראשונות להתיישבות יהודים באנקונה יש משנת 967. בשנה זו החכיר ארכיהגמון מרוונה חלקת אדמה בעיר ליהודי בשם צ'אוואריני (Ciavarini). לדעת חוקרת הקהילה היהודית באיטליה, Maria Luisa Moscati Benigni, האדמה יועדה לבית קברות או הרחבת נחלה יהודית שנרכשה בעבר, שכן מצוי מסמך המתוארך כמאתיים שנה קודם לכן, על רכישת קרקע על ידי שני יהודים מטוסקנה, שמו של אחד מהם הוא מנחם מאנקונה (Menachem di Ancona).
יעקב ד'אנקונה, סוחר יהודי משכיל מהעיר, יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו הוא גילה את "עיר האור" היא דאיטון - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, במערב סין. תיאור מסעותיו בשנים 1270 - 1273 מובא בספר המסעות הקרוי "עיר האור". מסעו נערך לאחר מסעות בנימין מטודלה אך לפני מסעות מרקו פולו ואבן בטוטה.
חיי היהודים מצפון לאנקונה התנהלו על מי-מנוחות, יש על כך עדות משנת 1214. בשנת 1279 הייתה בעיר רעידת אדמה. כחלק מחיפוש האשמים בתופעה הרגו תושבי העיר את כל היהודים שהיו בה. לזכר הטבח חוברה קינה מיוחדת ונהוג היה לומר אותה באנקונה בתשעה באב.
במהרה התחדשה הקהילה היהודית בעיר: בסוף המאה ה-13 או תחילת המאה ה-14 ישב באנקונה עמנואל הרומי והיה ראש המדברים בענייני ספרות בקהילה. יהודי הקהילה עסקו בבנקאות, כמו שאר יהודי איטליה באותה עת.

הגטו

ב-1555 הועלו על המוקד בכיכר העיר 24 אנוסים, אירוע אשר הטביע חותמו בעולם היהודי באותה עת. כתגובה לטבח זה הכריזו היהודים חרם על העיר, הוא חרם אנקונה (ראו גם בהמשך). 
ב-12 ביולי 1555 חודשה הפקודה לפיה מותרים מגורי יהודים ברחוב אחד בלבד. כך הוקם באנקונה גטו. בשנת 1569 גזר האפיפיור פיוס החמישי שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בשלושה גטאות: בגטו שבאנקונה, בגטו רומא ובאביניון, היום בצרפת. שאר בתי היהודים מחוץ לגטו נהרסו. נאסר עליהם להיות הבעלים של נכסי דלא ניידי, ומסחרם הוגבל למסחר בבגדים משומשים. חודשה הפקודה לפיה הגברים יחבשו מגבעת צהובה והנשים יישאו צעיף צהוב. נאסר עליהם להעסיק משרתות נוצריות. על היהודים נאסרו לימודים באוניברסיטה, להוציא לימודי רפואה, אך נאסר על הרופאים היהודים לטפל בחולים נוצרים. עוד איסור מיוחד הוטל על היהודים: נאסר לקרוא להם בתואר אדון Signore.
היהודים שגרו בצפון האזור ולא עברו לגור בתחומי גטו אנקונה, עברו להתיישב בערים פזארו ופאנו (Fano) בתחומי שלטונה של נסיכות אורבינו (דוכסות מונטפלטרו (Ducato dei Montefeltro) ומשפחת דלה רוברה (Della Rovere)), שם נהנו מתנאים טובים יותר מאשר באנקונה.
בשנת 1588 התאוששה הקהילה היהודית בעיר, תחום הגטו הורחב ולפי המשוער שני שלישים מהסחר בעיר היה בידיים יהודיות. אך בשנת 1659 גזר האפיפיור אלכסנדר השביעי שאין להרשות ליהודים להחזיק עסקים מחוץ לגטו. כן נאסר עליהם לעזבו משקיעת החמה עד עלות השחר.
בשנת 1797 הגיע צבאו של נפוליאון בונפרטה לעיר וחומות הגטו נהרסו.

עידן האורות

בשנת 1871 ניתנו ליהודי העיר זכויות אזרחיות מלאות ומספר היהודים בה הגיע לשיא של 2,336. מתחילת המאה ה-20, לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה.

מוסדות הקהילה

בעיר שני בתי כנסת במבנה אחד, באזור הגטו הישן, ליד הנמל: בית הכנסת האיטלקי ובית הכנסת המזרחי (ליבאנטינה). המבנה המקורי של בית הכנסת האיטלקי נהרס בשנת 1932 בשל סלילת כביש. שני בתי הכנסת ערוכים לרוחב. משני הצדדים שתי שורות ספסלים כפולים - גב אל גב, המקבילים לספסלי הקיר ונשענים אל ריקות האורך. לדעת יעקב פינקרפלד עיצוב זה נגרם בשל המבנה הרוחבי של האולם.
מאז 1999 אין מתקיימות בבתי הכנסת תפילות סדירות. קהילת אנקונה אחראית גם על בתי הכנסת בעיירות הסמוכות אורבינו וסניגאליה.

פארק בית הקברות

בעיר יש שני בתי עלמין יהודיים, החדש בהם הוא טאוורנל.
בית העלמין העתיק "מונטה קארדטו" הוא משנת 1462, נמצא על ההר ממנו מראה מרהיב על הים. הוא נחשב לאחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים והטיפוסיים באירופה. הוא הוקם בשנת 1428 והורחב בשנים 1462 ו-1711. יש בו 1,058 מצבות, מהן 700 במקומן המקורי. רק 300 מהן זוהו. המצבה העתיקה ביותר שזוהתה היא של "ישי פינטו" משנת 1552. בשנת 2005 הושלמו פעולות השחזור והשימור של בית הקברות "חיים" (Chayim) במונטה קארדטו בתיאום עם הקהילה היהודית בעיר. בית הקברות היהודי הוא חלק מהאתר המכונה פארקו דל קארדטו (Parco del Cardeto). במבנה סמוך לבית הקברות רוכז מידע על היהודים הקבורים בו .

משפחת אנקונה

כאשר הוטלה החובה לבחור שם משפחה, משפחות איטלקיות שבאו מאנקונה וממחוז מארקה, הן משפחות יהודיות והן לא-יהודיות, נטלו לעצמן את שם המשפחה אנקונה Ancona או D'ancona, או אנקונינה. מתוכן יצאו אישים מפורסמים בהם אלסנדרו ד'אנקונה.
בעבודה שנערכה בשנת 2006, על ידי Gabriele Ancona, אשר כותרתה היא "לדור ודור", הובאו פרטים על משפחות ששמן "אנקונה". המשפחה היא איטלקית במקורה והגיעה לאנקונה מרומא בסוף המאה ה-13. ראשון בני אנקונה שזוהה היה יוסף דוד. החל ממנו צורף שם העיר בתור שם המשפחה. כך אותרה שושלת בת 634 שנה, עשרים וחמישה דורות, המגיעה עד ימינו. 
בשנת 1444 עבר חלק מהמשפחה לעיר קרמונה במחוז לומברדיה שבצפון איטליה. בני אנקונה נשארו בעיר עד המאה ה-16, אז גורשו ממנה יחד עם שאר יהודי לומברדיה. בשנת 1750 עברו אחדים מבני משפחת אנקונה לערים: קאררה שבמחוז ליגוריה, "בוזולו" שליד העיר מנטובה וליבורנו במחוז טוסקנה. בשנים 1894-1911 שבו לערי הצפון והתיישבו בפדובה וברוביגו. בין השנים 1920 - 1926 התיישבה במשפחה גם במילאנו.

שכיות החמדה

התמונות צולמו בבית הכנסת הנטוש בשנת 1999