חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות

חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998 הוא החוק המרכזי והכללי ביותר, במדינת ישראל, העוסק בזכויותיהם של אנשים עם מוגבלות. מטרת החוק מוצגת בסעיף 2 לחוק: "חוק זה מטרתו להגן על כבודו וחירותו של אדם עם מוגבלות (דהיינו, לקות קבועה או מגבלה זמנית), ולעגן את זכותו להשתתפות שוויונית ופעילה בחברה בכל תחומי החיים, וכן לתת מענה הולם לצרכיו המיוחדים באופן שיאפשר לו לחיות את חייו בעצמאות מרבית, בפרטיות ובכבוד, תוך מיצוי מלוא יכולתו".

היסטוריה

החוק נחקק לאחר שהצטבר ניסיון בחקיקה הישראלית עם חוקים שונים הנוגעים בסוגיות מגוונות הקשורות באנשים עם לקויות (כגון חוק התכנון והבנייה) ולאחר שהצטבר ניסיון עולמי עם חוקים כוללניים בתחום (כגון Americans with Disabilities Act, 1990). ייחודו של החוק, ביחס לחוקים דומים בעולם, הוא בהיותו מגן גם על זכויותיהם של מי שסובלים ממגבלה שאינה קבועה (למשל, מצויים בהליך החלמה מפציעה), ובהפרדה הברורה שיש בו, בין הפליה לבין נגישות במקום ציבורי ובשירות ציבורי, ובין נגישות מבנים, תשתיות וסביבה לנגישות השירות.
בן מנחם מסבירה כי עד שנות התשעים היו מקובלות בעולם המערבי שתי גישות עיקריות שהשפיעו על היחס לאנשים עם מוגבלויות: 1. 
הגישה הליברלית, לפיה המדינה מתערבת באופן מינימלי בפתרון בעיות חברתיות, 
לרבות זכויות של אנשים עם נכויות ולפי כך נותנת לאדם קצבת נכות רק אם אין 
ביכולתו להשתכר או לקיים את עצמו.
2. גישת מדינת הרווחה המתייחסת למגוון רחב יותר של צרכים ומפגינה גמישות רבה יותר במבחני זכאות.

הליך החקיקה

חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998 נחקק בכנסת בשנת 1998, ביוזמתו של ארגון בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות.
הצעת החוק הונחה על שולחן הכנסת על ידי חבר הכנסת דדי צוקר (מרצ) ועברה בקריאה ראשונה במרץ 1996. אחר כך הוקמה ועדה ציבורית בראשות ד"ר ישראל כץ אשר הכינה חקיקה מפורטת במשך שמונה חודשים. בפברואר 1998 עברו מספר פרקים מתוך הצעת החוק. חבר הכנסת אילן גילאון (מרצ) הגיש הצעת חוק הכוללת את הפרקים הבאים: דיור בקהילה וסיוע אישי, תרבות פנאי וספורט, חינוך והשכלה, המערכת המשפטית, צרכים מיוחדים. במרץ 2005 תוקן החוק ביוזמת חבר הכנסת שאול יהלום (מפדל) והתווסף לו פרק העוסק בנגישות.

תקנות בנושא התאמות בתעסוקה ( 2006)

בשנת 2006 נוספו לפרקי התקנות של החוק ״תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (השתתפות המדינה במימון התאמות)״, התשס"ו תקנות אלו מגדירות את השתתפות מדינה במימון התאמות עבור אנשים עם מוגבלות : כל מעסיק של עובד עם מוגבלות או מעסיק שמבקש לקלוט אדם עם 
מוגבלות, זכאי לפנות בבקשה להשתתפות המדינה במימון התאמות הנדרשות בשל מוגבלות העובד ומאפייניה ובהתאם לצרכיו. כל זאת כדי שיוכל לבצע את תפקידו במקום העבודה ככלל העובדים. השתתפות המדינה ניתנת כהלוואה עם ביצוע התאמה והופכת כעבור שנה למענק בהתאם לתנאים שנקבעו בתקנות.

צו ההרחבה(2014)

צו ההרחבה נחתם על ידי שר הכלכלה, נפתלי בנט, בספטמבר 2014 ומחיל על המשק את הוראות ההסכם הקיבוצי שנחתם בין ההסתדרות לנשיאות התאחדות התעשיינים 
ההסכם הקיבוצי והצו מחילים על המעסיקים מעל 100 עובדים שתי חובות עיקריות: מינוי אחראי לנושא תעסוקת אנשים עם מוגבלות בארגון וייצוג הולם של 2% מקרב העובדים עד לאוקטובר 2015 ו3% עד לאוקטובר 2016.

ביקורת על החוק: זווית משפטית

הביקורת על החוק מצביעה על מספר מורכבויות העולות מהיחס של גורמי חקיקה 
ופסיקה כלפי אנשים עם מוגבלויות, שטענו לאפליה על רקע תעסוקתי. גורמי 
הפסיקה נשענים מדי על המודל הרפואי ועל אישורים רפואיים המוכיחים מגבלה 
כלשהי, הפסיקה הקיימת כיום אינה עצמאית דיה ונשענת לרוב על פסיקות ביחס 
לאפליה מתחומים אחרים, וכן סוגיית ה"מוגבלים הראויים" לעומת "מוגבלים סתם" 
הנוגעת לסוגיית ההתאמות למקומות העבודה להן זכאים אנשים עם מוגבלויות, 
לשילוב חברתי ולסטיגמות קשות על האדם עם המגבלה כאדם עובד.]