ניו יורק ריינג'רס

1926 - 1940: הצלחה בשנים הראשונות

הקבוצה נוסדה ב-1926 וצורפה לליגה בעונת 1926/27. טקס ריקרד, אמרגן איגרוף ובעלי מדיסון סקוור גארדן, הגה את הקמת הקבוצה בעקבות הצלחת קבוצת NHL אחרת, ניו יורק אמריקנס שנוסדה שנה קודם לכן ושיחקה את משחקיה הביתיים במדיסון סקוור גארדן. הפופולריות העצומה של האמריקנס שיכנעה את ריקרד שיש בסיס להקמת קבוצה נוספת שהוא, בעלי האולם, יהיה גם הבעלים שלה.
הרעיון לשם הקבוצה בא מעיתוני ניו יורק שכינו את הקבוצה החדשה "הריינג'רס של טקס" (Tex's Rangers, משחק מילים על "טקסס ריינג'רס"). על בניית הקבוצה הפקידו ריקרד ונשיא הקבוצה, ג'ון האמונד, את קונסטנטין "קון" סמיית', איש עסקים מטורונטו שהיה בעברו שחקן ומאמן. עוד לפני המשחק הראשון של הריינג'רס פיטר האמונד את סמיית', שלימים יהפוך לבעלים המיתולוגי של טורונטו מייפל ליפס. במקומו מונה למאמן לסטר פטריק.
כבר בעונות הראשונות ראו הריינג'רס הצלחה. בעונת 1926/27, הראשונה שלהם בליגה, זכו הריינג'רס בראשות הבית האמריקאי של הליגה בעונה הרגילה. בפלייאוף הודחו בידי בוסטון ברואינס. ב-1927/28, העונה השנייה לקיומם, כבר זכו הריינג'רס בגביע סטנלי בפעם הראשונה, עם ניצחון בסדרת הגמר על מונטריאול מארונס. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שבגביע סטנלי זוכה קבוצה אמריקאית - עד אז זכו בו רק קבוצות קנדיות. במשחק השני בסדרת הגמר מתוך חמישה אירע מקרה יוצא דופן, כאשר שוער הריינג'רס, לורן שאבו, נפצע. מאחר שבאותן שנים לא נכללו בסגלי הקבוצות שוערים מחליפים עלה המאמן, לסטר פטריק, אל הקרח ושיחק בשער הריינג'רס. פטריק, שהיה אז בן 44, ספג שער בודד וסייע לריינג'רס לנצח במשחק. כוכב הזכייה היה החלוץ המרכזי פרנק בושה.
עונה לאחר מכן המשיכו הריינג'רס בהצלחותיהם ועלו שוב לגמר גביע סטנלי, אולם הפעם נוצחו על ידי בוסטון ברואינס.
לאחר שלוש עונות בינוניות הגיעו שוב הריינג'רס לגמר גביע סטנלי, והפעם ניצחו בארבעה משחקים את טורונטו מייפל ליפס. גם בזכייה הזו כיכב פרנק בושה במרכז ההתקפה.
לקראת סוף העשור, לאחר מספר שנים חלשות, פרש פרנק בושה ממשחק והחליף בעמדת המאמן את לסטר פטריק. ב-1940 הוביל בושה בעמדת המאמן את הריינג'רס לגביע סטנלי שלישי, לאחר ניצחון בחצי הגמר על בוסטון ובגמר על טורונטו.

1940 - 1968: ימי "שש המקוריות" ותחילתה של בצורת

שארית שנות ה-40, העשור הראשון של תקופת "שש המקוריות", היו תקופה קשה למועדון. ב-6 עונות מתוך אותו עשור לא עלו הריינג'רס כלל לפלייאוף, כשבדרך הם סופגים תבוסות קשות בהפרשים גבוהים, כולל מספרים דו ספרתיים של שערי חובה בחלק מהן. 
בתווך התעוררה שערוריה בין הריינג'רס לנשיא ה-NHL רד דאטון. דאטון הגיע מהיריבה העירונית, ניו יורק אמריקנס, שהתפרקה ב-1942. לאחר מלחמת העולם השנייה קיווה דאטון לחדש את פעילות הקבוצה, אולם הריינג'רס התנגדו ופעילות האמריקנס לא חודשה. דאטון התפטר בזעם מנשיאות הליגה ב-1946, תוך אמירה שהריינג'רס לא יזכו עוד בגביע סטנלי במשך שארית חייו. כיוון שכך אכן היה - הריינג'רס אכן לא זכו בגביע סטנלי עד לאחר מותו של דאטון ב-1987 - נודעה האמירה הזו כ"קללת דאטון" בקרב אוהדי הריינג'רס עם השנים.
רק ב-1950 עלה בידי הריינג'רס לעלות שוב לסדרת גמר גביע סטנלי. הריינג'רס היו במצב של נחיתות, כיוון שלא יכלו לשחק את משחקיהם הביתיים במדיסון סקוור גארדן שהיה תפוס על ידי קרקס ברנום-ביילי, ונאלצו לארח בטורונטו. למרות התנאים הצליחו הריינג'רס למתוח את הסדרה מול דטרויט רד וינגס של גורדי האו וטד לינדסי ל-7 משחקים, אך במשחק השביעי והמכריע נוצחו הריינג'רס והחמיצו את הזכייה בגביע.
בשאר תקופת "שש המקוריות" היו הריינג'רס אחת הקבוצות החלשות בליגה. מאז 1951 ועד התרחבות הליגה ב-1967 עלו הריינג'רס לפלייאוף רק 4 פעמים, ללא הישגים משמעותיים.

1968 - 1994: קבוצת תחרותית ללא תואר

בשנות ה-70, עם אולם חדש (מדיסון סקוור גארדן החדש, במיקומו הנוכחי), הרייג'רס היו קבוצה מאוששת ותחרותית. ב-1972 חזרו הריינג'רס לסדרת הגמר של גביע סטנלי, אולם שיחקו בה ללא כוכבם הפצוע ז'אן רטל, ונוצחו על ידי בוסטון ברואינס וסוללת הכוכבים שלה בראשות בובי אור ופיל אספוזיטו.
באותו הקיץ החלה לפעול ליגה מתחרה ל-NHL - ליגת ה-WHA. בעיירה יוניונדייל, פרבר של ניו יורק במחוז נסאו שבאי לונג איילנד, נבנה באותו זמן אולם חדש. כיוון שה-NHL שאפה לתפוס אותו לפני ה-WHA, שרצתה להכניס לאולם קבוצה משלה באזור ניו יורק, העניקה ה-NHL זיכיון להקמת קבוצה נוספת בניו יורק רבתי שתתפוס את האולם, למרות התנגדות הריינג'רס לקבוצה נוספת שתתחרה איתה על השוק הניו יורקי. לבסוף הושג הסכם עם הריינג'רס, יזמי הקבוצה החדשה שילמו לריינג'רס דמי כניסה של 4 מיליון דולר, ובהסכם הוגבל מיקומה של הקבוצה החדשה באזור ניו יורק לאי לונג איילנד בלבד (אם כי ההסכם התיר להם לעבור, אם יחפצו, לרבעים של העיר ניו יורק עצמה הנמצאים על האי - ברוקלין וקווינס). הקבוצה החדשה, ניו יורק איילנדרס, החלה לפעול בעונת 1972/73. זו הייתה תחילתה של יריבות בין הקבוצות הנמשכת עד היום. סדרת פלייאוף ראשונה בין הקבוצות התקיימה בסיבוב הראשון ב-1975, והאיילנדרס הפתיעו את הריינג'רס וניצחו.
בעונת 1978/79, עם החלוצים השוודים אנדרש הדברג ואולף נילסון שהגיעו מה-WHA, ועם פיל אספוזיטו שנרכש בעסקה מבוסטון (תמורתו ויתרו על ז'אן רטל וכוכב נוסף, בראד פארק), הגיעו הריינג'רס שוב לסדרת גמר גביע סטנלי, כאשר בגמר החטיבתי הם מדיחים את יריביהם המרים, האיילנדרס. בסדרת הגמר נוצחו הריינג'רס על ידי מונטריאול קנדיאנס.
במהלך שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 הריינג'רס עלו לפלייאוף בכל עונה למעט אחת, אך בפלייאוף כשלו בסיבובים המוקדמים פעם אחר פעם. ההצלחה הגדולה ביותר שלהם באותה תקופה הייתה ההגעה לגמר חטיבת נסיך ויילס (כיום החטיבה המזרחית) ב-1986, שוב מול מונטריאול. בעונת 1991/92 עלו הריינג'רס לפלייאוף עם המאזן הטוב ביותר בליגה בעונה הרגילה, עברו את ניו ג'רזי דווילס בסיבוב הראשון, אך כשלו בסיבוב השני מול האלופה פיטסבורג פינגווינס.
בקבוצה של 1991/92 שסיימה את הליגה הרגילה במאזן הטוב ביותר שיחקו כמה מכוכבי אדמונטון אוילרס ששלטה ב-NHL במחצית השנייה של שנות ה-80, ונחשבת לאחת הקבוצות הטובות בתולדות הליגה. החלוצים מרק מסיה ואדם גרייבס שהגיעו בתחילת העשור הצטרפו לכוכבים של הריינג'רס במחצית השנייה של שנות ה-80, השוער מייק ריכטר והמגן בריאן ליץ'. בקיץ 1992 הגיע כוכב נוסף מאדמונטון של שנות ה-80, החלוץ הפיני אסה טיקנן. זה היה שלד הסגל איתו הגיעה הקבוצה לעונה שסיימה את בצורת גביע סטנלי בת 54 השנים של הריינג'רס, עונת 1993/94.

הזכייה בגביע סטנלי 1994

בעונת 1993/94, בפעם השנייה בשלוש עונות, סיימו הריינג'רס את העונה הרגילה במאזן הטוב בליגה, עם 52 ניצחונות לעומת 24 הפסדים ו-8 תיקו - 112 נקודות בטבלה, המאזן הטוב בתולדות הקבוצה. בסיבוב הראשון בפלייאוף פגשו שוב את ניו יורק איילנדרס וניצחו אותם בקלות בארבעה משחקים. גם הסיבוב השני היה קל יחסית עם ניצחון בחמישה משחקים על וושינגטון קפיטלס.
בגמר החטיבה המזרחית פגשו הריינג'רס את ניו ג'רזי דווילס לסדרה קשה בהרבה, שהתבררה כאחת ההפכפכות בתולדות הליגה. הריינג'רס הפסידו במשחק הראשון במדיסון סקוור גארדן והפסידו את יתרון הביתיות. לאחר שני ניצחונות רצופים החזירו לעצמם את היתרון, אך שמטו אותו שוב בשני הפסדים רצופים ועמדו בפני עוד הדחה מאכזבת במשחק השישי, שהיה משחק חוץ. במשחק פיגרו הריינג'רס 2:1 לאחר שני שלישים, אך בשליש השלישי כבש הקפטן מרק מסיה שלושער, והריינג'רס ניצחו 4:2 והעבירו את הסדרה למשחק שביעי ומכריע במדיסון סקוור גארדן. המשחק השביעי הגיע לשתי הארכות לפני שהריינג'רס הבקיעו שער ניצחון והכריעו את הסדרה.
בסדרת גמר גביע סטנלי פגשו הריינג'רס את אלופת המערב המפתיעה, ונקובר קנאקס. שוב נוצחו הריינג'רס במשחק הפותח ואיבדו את יתרון הביתיות, אולם ניצחו בשלושת המשחקים הבאים ששניים מהם היו בונקובר.
עם יתרון 3:1 בסדרה ולפני המשחק החמישי בניו יורק נוצרה הזדמנות לריינג'רס לזכות בגביע סטנלי באולם הביתי שלה, דבר שלא קרה מעולם עד אז - הזכיות הקודמות בגביע היו כולם באולמות של יריבותיה.
התוכניות השתבשו כאשר ונקובר עלתה ליתרון 3:0 ולא נשברה גם כאשר הריינג'רס הישוו ל-3:3. הקנאקס הבקיעו עוד שלושה שערים, ניצחו 6:3, והסדרה עברה למשחק שישי בונקובר. גם את המשחק השישי ניצחו הקנאקס, והסדרה חזרה למשחק שביעי ומכריע על גביע סטנלי במדיסון סקוור גארדן.
במשחק השביעי עלו הריינג'רס ליתרון 2:0 ולאחר מכן 3:1. הקנאקס הצליחו רק לצמצם ל-3:2, והריינג'רס ניצחו וזכו בגביע סטנלי היסטורי לאחר 54 שנות בצורת - הבצורת הארוכה ביותר בתולדות ה-NHL עד היום. 
מרק מסיה הוא עד היום השחקן היחיד שהיה קפטן של שתי קבוצות שונות שזכו בגביע סטנלי, לאחר שהיה הקפטן של אדמונטון אוילרס בזכייתה בגביע סטנלי ב-1990. המגן בריאן ליץ' זכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף, ובכך היה לשחקן האמריקאי הראשון, והראשון מכל מדינה שאיננה קנדה, שזכה בגביע קון סמיית'.

1994 - 2004: רכש יקר וכושל

עשר העונות שאחרי הזכייה בגביע סטנלי היו זמנים קשים לריינג'רס. המאמן שהוביל את הקבוצה לגביע, מייק קינן, הסתכסך עם הנהלת הקבוצה ופוטר עוד באותו קיץ. צוות האימון החדש בקבוצה נקט במדיניות של רכש של כוכבים יקרים ומבוגרים ששיאם מאחוריהם.
וויין גרצקי הגיע ב-1996 לריינג'רס, אך גם מי שנחשב שעיני רבים לשחקן הטוב בכל הזמנים היה מעבר לשיאו ולא היה יכול להוביל את הקבוצה להישגים משמעותיים, והישג השיא בתקופתו היה ההגעה לגמר החטיבה המזרחית ב-1997, שם נוצחו הריינג'רס על ידי פילדלפיה פליירס. גרצקי קיים את משחק הפרישה שלו במדיסון סקוור גארדן במדי הריינג'רס ב-1999.
מרק מסיה, הקפטן וגיבור הזכייה בגביע סטנלי ב-1994, עזב לפני עונת 1997/98. בלעדיו לא הצליחו הריינג'רס לעלות לפלייאוף מאז ועד אחרי העונה המבוטלת של 2004/05, למרות נוכחותם של כוכבים כמו תיאורן פלרי, פאבל בורה, אריק לינדרוס, אלכסיי קובאלב ויארומיר יאגר.

2005 - 2013: התאוששות יחסית

אחרי עונת 2004/05 שבוטלה בשל סכסוך עבודה בליגה, חזרו הריינג'רס בכוחות מחודשים. בעונת 2005/06 עלו לפלייאוף לראשונה מאז 1997, כאשר הכוכב הצ'כי יארומיר יאגר שובר את שיא השערים לעונה אחת שהחזיק אדם גרייבס, ואת שיא הנקודות (שערים + אסיסטים) לעונה, של כוכב שנות ה-70 ז'אן רטל. השוער השוודי הנריק לונדקוויסט, בעונתו הראשונה בליגה, התגלה כהצלחה גדולה. הריינג'רס סיימו את הליגה עם המאזן הטוב ביותר שלהם מאז עונת הזכייה ב-1994, אולם נוצחו 4:0 בסיבוב הראשון בפלייאוף על ידי ניו ג'רזי דווילס.
הקבוצה המשיכה להגיע לפלייאוף בשלוש העונות הבאות והגיעה פעמיים לסיבוב השני, אולם ב-2009/10 שוב החמיצה את הפלייאוף, למרות רכישתו של הכוכב הסלובקי מריאן גבוריק. במשחק האחרון של העונה מול פילדלפיה פליירס, שהיה קרב ישיר על הכרטיס האחרון לפלייאוף, נוצחו הריינג'רס בדו-קרב מכות עונשין. ב-2010/11 חזרה הקבוצה לפלייאוף לאחר שהגיעה אליו בקושי רב, שם נוצחה בסיבוב הראשון על ידי וושינגטון קפיטלס.
ב-13 במאי 2011 הכתה טרגדיה את הקבוצה כאשר החלוץ דרק בוגרד נמצא מת בדירתו במיניאפוליס. בוגרד היה בן 28 בלבד במותו.
בעונת 2011/12 סיימו הריינג'רס את העונה הרגילה במאזן מצוין של 109 נקודות, כולל 51 ניצחונות, שהביא להם את המקום הראשון בחטיבה המזרחית, בעיקר בזכות 41 שערים של גבוריק. בפלייאוף התקשו הריינג'רס ועברו בקושי את שני הסיבובים הראשונים מול אוטווה סנטורס ומול וושינגטון קפיטלס בשבעה משחקים. הריינג'רס עלו בכך לגמר החטיבה המזרחית לראשונה מאז 1997, אך התקוות הגדולות נכזבו מול ניו ג'רזי דווילס והריינג'רס שמטו יתרון 2:1 בסדרה והודחו בשישה משחקים.
עם סיום העונה ביצעה הקבוצה רכש משמעותי כאשר רכשה את כוכב קולומבוס בלו ג'אקטס ריק נאש, מטובי החלוצים בליגה, תמורת שלושה שחקנים ובחירת דראפט בסיבוב הראשון. בעונתו הראשונה בקבוצה הגיעו הריינג'רס לסיבוב השני בפלייאוף ונעצרו בו על ידי בוסטון ברואינס.

ריצת הפלייאוף של 2014: גמר ראשון אחרי 20 שנה

כמו בעונה הקודמת, גם בעונת 2013/14 המשיכו הריינג'רס ברכש משמעותי. הפעם הגיע לקבוצה מרטן סן לואי, כוכב ההתקפה של טמפה ביי לייטנינג. הריינג'רס עלו לפלייאוף מהמקום השני בבית המטרופוליטני, והדיחו בסיבוב הראשון את פילדלפיה פליירס.
ריצת הפלייאוף נמשכה בשתי סדרות מול קבוצות עדיפות, ללא יתרון ביתיות. בהנהגתו של השוער הנריק לונדקוויסט, ומאחורי יכולת התקפית משובחת של מרטן סן לואי, עברו הריינג'רס תא פיטסבורג פינגווינס ומונטריאול קנדיאנס והגיעו לסדרת גמר גביע סטנלי, לראשונה מאז הזכייה ההיסטורית ב-1994.
בגמר לא הצליחה הגנת הריינג'רס לעמוד מול היכולת ההתקפית של לוס אנג'לס קינגס, והריינג'רס נוצחו בסדרה בחמישה משחקים.

2014 - ההווה

בעונת 2014/2015 המשיכו הריינג'רס להיות קבוצת צמרת בליגה. הם סיימו את העונה הרגילה עם המאזן הטוב ביותר (113 נקודות) וזכו בגביע הנשיאים בפעם השלישית בתולדות המועדון והגיעו עד גמר החטיבה המזרחית, אך בו נוצחו על ידי טמפה ביי לייטנינג. בתום העונה הודיע מרטן סן לואי, כוכב הרכש שהגיע מהלייטנינג שתי עונות קודם לכן, על פרישתו ממשחק.
בשתי העונות לאחר מכן עלו הריינג'רס שוב לפלייאוף, אך נוצחו כבר בסיבובים הראשונים, ובעונת 2017/18, עונת בנייה שכללה את שחרורם של הכוכב ריק נאש והקפטן בראיין מקדונה לקבוצות אחרות תמורת שחקנים צעירים ובחירות דראפט, החמיצו את הפלייאוף לראשונה מזה 8 שנים, וכך עשו שוב ב-2018/19.

יריבויות

כאחת הקבוצות הוותיקות בליגה, לריינג'רס יש יריבות מסורתית עם הקבוצות הוותיקות האחרות בליגה, חברותיה לקבוצת "שש המקוריות" - מונטריאול קנדיאנס, טורונטו מייפל ליפס, בוסטון ברואינס, דטרויט רד וינגס ושיקגו בלאקהוקס. היריבות עם שלוש הראשונות מודגשת יותר, כיוון שהן חברות עם הריינג'רס בחטיבה המזרחית, ולכן נפגשות יותר פעמים בעונה הרגילה ונפגשות גם בפלייאוף.
יריבות אזורית התפתחה גם עם הקבוצות החדשות יותר באזור ניו יורק - ניו יורק איילנדרס וניו ג'רזי דווילס. היריבות עם האיילנדרס חזקה באופן מיוחד, עם שורה של תקריות בין האוהדים. בתחילת שנות ה-80 זכו האיילנדרס בארבעה גביעי סטנלי רצופים, בעוד הריינג'רס נמצאו בבצורת הארוכה שהסתיימה לבסוף ב-1994. עד 1994 נהגו אוהדי האיילנדרס לשיר במשחקים בין שתי הקבוצות "1940! 1940!" כדי להזכיר לריינג'רס מתי זכו בגביע לאחרונה. משם התפשט השיר לאוהדי קבוצות אחרות.
בעשור השני של המאה ה-21 התפתחה יריבות בין הריינג'רס לוושינגטון קפיטלס. שתי הקבוצות נפגשו בפלייאוף 5 פעמים במהלך העשור.

מסורת

במשחקי הבית של הריינג'רס התפתחו מספר מסורות ייחודיות שהפכו לחלק בלתי נפרד מהמועדון ואוהדיו.

"אוהדי המושבים הכחולים", "הצ'יף" ו"לארי המרקד"

שני אוהדים מפורסמים של הקבוצה הפכו לחלק מהפולקלור שלה. האחד, רוברט קומאס שכונה "הצ'יף", היה דמות קבועה במשחקי הקבוצה בין 1971 ו-1995, כשעל ראשו נוצות אינדיאניות ועל פניו צבוע לוגו הקבוצה. "הצ'יף" נהג לעבור ביציעי המדיסון סקוור גארדן, ללחוץ ידיים לאוהדים אחרים, ולרקוד מעין ריקוד מלחמה אינדיאני. באחת מתחנות הרדיו באזור ניו יורק הייתה לו פינה קבועה למחרת משחקי הריינג'רס, בה ניתח את המשחקים. בתקרית מפורסמת במשחק עם ניו יורק איילנדרס גנב אוהד האיילנדרס את עיטור הנוצות של "הצ'יף", ואוהדי הריינג'רס רדפו אחריו, תפסו אותו, הפשיטו אותו מחולצת האיילנדרס שלבש, והחזירו לצ'יף את נוצותיו. 
קומאס פרש מתפקיד "הצ'יף" ב-1995 אחרי הזכייה בגביע סטנלי. בהמשך ניסה לרוץ לסנאט של מדינת ניו יורק, ומשכשל במירוץ, עזב את ניו יורק ועבר לפלורידה עד מותו ב-2009, בגיל 62.
אוהד אחר שהפך לחלק מפולקלור הקבוצה הוא לארי גודמן, הידוע בכינוי "לארי המרקד". גודמן יושב במושב קבוע בגארדן מאז 1988 ועד היום, וב-10 הדקות האחרונות של המשחק הוא נוהג לקום ולרקוד. עם השנים הפך הריקוד שלו לאטרקציה במשחקי הבית של הריינג'רס, והוא מוקרן באופן קבוע על מסכי הוידאו באולם.
"אוהדי המושבים הכחולים" היא קבוצת האוהדים הקולנית ביותר של הקבוצה, ומהקולניות בליגה כולה. "אוהדי המושבים הכחולים" יושבים ביציע קבוע בחלק העליון של הגארדן, שמושביו היו כחולים לפני שיפוץ שנעשה באולם ב-1990, ומכאן כינויים.

שירה נגד דני פוטוון

אחת המסורות של אוהדי הריינג'רס, שהתחילה אצל "אוהדי המושבים הכחולים" והתפשטה לאולם כולו, היא שירה נגד כוכב ניו יורק איילנדרס בשנות ה-70 וה-80, דני פוטוון. מקור המסורת במשחק בין הריינג'רס לאיילנדרס ב-1979, שבו תיקל פוטוון את חלוץ הריינג'רס אולף נילסון, וגרם לכך שנילסון שבר את קרסולו והחמיץ את שארית העונה. למרות הזמן הרב שעבר מאז, השירה נגד פוטוון נמשכת עד היום.

הצדעת השחקנים לקהל

מסורת חדשה יחסית שהתפתחה במדיסון סקוור גארדן היא הצדעת השחקנים לקהל אחרי כל ניצחון ביתי. השחקנים מתקבצים במרכז זירת הקרח ומרימים את מקלות ההוקי שלהם כהצדעה לאוהדיהם.
המסורת הזו החלה ב-2006 ביוזמתו של שחקן הקבוצה באותה עונה, דריוס קספרייטיס. קספרייטיס, מגן ליטאי, הביא את המסורת מאירופה, שם היא פופולרית לאחר משחקים, בעוד ב-NHL היא לא הייתה קיימת לפני כן.
אף על פי שבדרך כלל שמורה המסורת למשחקים המסתיימים בניצחון, מתקיימת הצדעת השחקנים לעיתים גם לאחר הפסדים - בעיקר הפסדי פלייאוף המסיימים עונה הזוכה להערכת הקהל.
כיום מקובלת המחווה בקבוצות נוספות ב-NHL.