מכתב שכטר

מכתב שכטר (נקרא גם מכתב קיימברידג'), הוא כתב יד מהמאה ה-11 שנכתב על ידי יהודי מקהילת הכוזרים והמתאר את ההיסטוריה של היהדות הכוזרית. המסמך הוא חלק מהכתבים של הגניזה הקהירית. לא ידוע למי הוא מיועד אולם חלק גדול מהחוקרים משערים שהמכותב היה כנראה חסדאי אבן שפרוט. רוב הגיליון הוא בלתי קריא פרט לשני קטעים הניתנים לקריאה.

גילוי המכתב

בשנת 1896 ביקרו בקהיר שתי אחיות סקוטיות אגנס ומרגרט סמית'. הן קנו בחנות עתיקות, דפים של כתב יד עתיק, כתוב באותיות עבריות. 
בהגיען לאנגליה הראו את הדפים שקנו לפרופסור סלומון שכטר
שהיה אז מרצה לספרות רבנית באוניברסיטת קיימברידג'. פרופ' שכטר זיהה את כתב היד כקטע מספרו בן סירא. בעקבות גלוי זה נסע פרופ' שכטר לקהיר ושם חשף את בעלית גג של בית הכנסת בית הכנסת בן עזרא בפוסטט, כ-2000 כתבי יד היסטוריים, האוסף שנקרא גניזת קהיר, נמצא כיום באוניברסיטת קיימברידג'. שני כתב היד האוסף זה שנחקרו יותר מאחרים, הם מכתב שכטר ומכתב קייב.

תוכן מכתב שכטר

במכתב שנתגלה בגניזה הקהירית בידי סלומון שכטר בשנת 1898 יש מספר היבטים מעניינים. נזכרים בו אנשי רוס ומנהיגם אולג (או הלגו), שמות המוכרים בהיסטוריה של רוסיה. המסמך פותח באזכור מקורם של היהודים הכוזרים, אשר ברחו מחמת העול של עובדי האלילים (כפי הנראה הכוונה לנוצרים) או כפי שהכתוב מציין: "ארמניה, ואבותינו ברחו מהם [....] משום שאי אפשר היה לשאת את עולם של עובדי האלילים, והתושבים של כזריה קבלו אותם".

מכתב שכטר המכיל את סיפור ייהודם של הכוזרים, שונה מהתיאורים המופיעים הן באיגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים והן בספר הכוזרי. על פי מכתב שכטר, יהודים מפרס וארמניה היגרו לכזריה מחמת הרדיפות, בהגיעם ליעדם הם התערבבו עם שבטי הכוזרים הנוודים, לבסוף נטמעו בתוכם. לאחר מכן קם בקרבם לוחם חזק (במכתב שכטר הוא מכונה סבריאל) שהצליח להמליך את עצמו על הכוזרים. סבריאל היה במקורו קרוב רחוק למתיישבים היהודים הראשונים בכזריה, אשתו סרח שכנעה אותו לאמץ את היהדות ואנשיו הלכו אחריו.
הטקסט של המכתב נתפרסם לראשונה בשנת 1912. אף על פי שכתב היד לא מכיל את שם הכותב או שם המקבל, הוא נכלל על פי דעת רוב החוקרים, ביחד עם שאר כתבי היד של המכתבים לחסדאי אבן שפרוט. סלומון שכטר תיארך את המכתב בערך לסוף המאה ה-11 תאריך שהוא מאוחר בכמאה שנה מהמאורעות המתוארים בו.

על ידי הצגתו של מידע זה לחסדאי אבן שפרוט, הכותב מציג את עצמו כנציג והיסטוריון של הכוזרים. וכפי הנראה גם המחבר וגם מי שבקש ממנו את המידע מחשיבים את סיפורו כאמין.
המכתב מספר שהמהגרים הגברים בכזריה נימולו, אולם רק חלק קטן מהם שמרו את השבת וכן גם לא את שאר מצוות היהדות כיון שספרי התורה לא הגיעו עמם לכזריה. היהודים שהיו חלק בלתי נפרד משאר שבטי הכוזרים שירתו כלוחמים בצבא הכוזרי. בקרב הלוחמים היה מנהג למנות את המנצחים בקרב למפקדים ראשיים וכך מונה גם מפקד ממוצא יהודי לתפקיד זה. על פי המכתב, האל "עורר את לבו של המפקד הראשי לחזור ליהדות ". חלק גדול למעשהו זה היה בהשפעת אשתו סרח ואביה שגם למדו את המפקד את אורחות החיים היהודיים

בכל מקרה בריחתם של היהודים לכוזריה באה לפני הכיבוש המוסלמי של ארמניה בסוף המאה השביעית לספירה. לכן יש מקום להניח שכיבוש זה הניע את הגירת היהודים. בשנת 628 הביזנטיים הביסו את פרס עם עזרה נרחבת מצד הטורקים שפלשו לפרס דרך הים הכספי מאזור שבמהלך מספר המאות הבאות היה הגרעין לכזריה העצמאית. בשנים 630–632 הקיסר הרקליוס הוציא צו שמכריח את היהודים להמיר את דתם לנצרות, בכל הממלכה. לא פלא שהיהודים של ארמניה ברחו מעבר לאזור הקוקז והשתמשו כנראה בנתיב שבו עברו קודם לכן הפולשים הטורקים.

המידע האחר בעל המשמעות במכתב ששרד מספר על מה מאורעות שקרו בזמנו של המחבר – הפלישה שנעשה לכזריה על ידי HLGW (קרוב לוודאי אולג) נסיך קייב רוס, שהוסת כנראה על ידי הקיסר Romanos Lekapenos. קיסר זה נחשב לצורר היהודים וחפש כנראה עימות ונקמה כנגד כזריה לצרכיו הפוליטיים. על פי המכתב אולג הובס על ידי המצביא הכוזרי של סמקרץ באזור טמאן, (קרסנודאר (מחוז)) בשם פסח.
כאשר עמד אולג בפני איום של הוצאה להורג על ידי הכוזרים הוא הסכים לתקוף את קונסטנטינופול (אירוע כזה ידוע מתוך ההיסטוריה בשנת 941). אולם הוא נוצח וברח לפרס ושם מצא את מותו

הכותב מציג את עצמו כנתין של יוסף, מלך הכוזרים בזמן אותה פשיטה ולכן המאורע שהוא מתאר אירע הוא כנראה בן זמנו. הוא מכנה את מלך הרוס מפקד הפשיטה בשם הלגו (כתיב הלגי), שזוהי הצורה הסקנדינבית המקורית של שמו מלך הרוס אולג. אולם מידע זה אינו מתאים, לכרונולוגיה המקובלת, שקובעת את 941 כשלושים שנה לאחר מותו.

מהימנות העובדות במכתב

המכתב מאתגר מספר הנחות שהיו מקובלות זמן ממושך. 
מסופר בו שבימים שלאחר ייהוד הכוזרים כמה מאנשי אלאן שכבר היו יהודים ברמה מסוימת עזרו להציל את כזריה מאויביה (שורות מספר 52–53 במכתב). זוהי העובדה היחידה שמחזקת את עדותו של בנימין מטודלה על אודות היהדות אצל האלאנים.

מחלוקת נוספת נוגעת למידע על השליט אולג. על פי הכרוניקה המקובלת, אולג מת בשנת 913 ויורשו הנסיך איגור, היה השליט עד להירצחו בשנת 944. במשך שנים היו חוקרים שחלקו על המידע במכתב שכטר; לאחרונה החוקר קונסטנטין צוקרמן הציג סברה שמכתב שכטר הוא מדויק ואפשר למצוא לו התאמה עם מספר מקורות רוסיים אחרים. צוקרמן טוען למאבק בין שני פלגים בקרב אנשי רוס הקדומים. הפלג האחד שהיה נאמן לאולג לבין הפלג האחר שהיה נאמן לאיגור משושלת רוריק, מאבק שבו אולג הפסיד את השלטון למתנגדו. לכן מניח צוקרמן שהכרונולוגיה של אנשי רוס צריכה להיות מוערכת מחדש על פי מקורות הללו. בין החוקרים שמצדדים בדעתו ובדקו מקורות אלו, ישנה סברה שהכוזרים לא אבדו את קייב עד למאה העשירית (ולא כפי שהיה מקובל לחשוב על פי התאריך בכרונולוגיה הישנה שהוא שנת 882). טענה נוספת היא, שאיגור לא היה בנו של רוריק אלא קרוב רחוק יותר, וכן שאולג לא בא מיד לאחר רוריק אלא היה דור נוסף שאיננו יודעים עליו שום פרטים, שהתקיים, בין השליטים הורנגים האגדתיים לצאצאים שמוזכרים במסמך זה. אף על פי שהבנה מחודשת זו מסבירה את אמיתות העובדות לא כל החוקרים תמימי דעים עמו.

מכתב שכטר, נערך שוב בשנות השמונים של המאה ה-20 על ידי החוקר נורמן גולב מאוניברסיטת שיקגו. גולב מציג קריאה מורחבת של הטקסט המשוחזר כמו גם תרגום מדויק לאנגלית. בדיקה פלאוגרפית של כתב היד מתארכת אותו לסוף המאה ה-11 מה שמאשר את סברתו של סלומון שכטר, שהוא נכתב כנראה במרחק זמן לא רב מהמאורעות עצמם בערך כמאה וחמישים שנה מאוחר יותר.
עבודות אלו, מאשרות את ההנחות של קודמיו שהכותב הוא יהודי כוזרי. נתין של המלך יוסף, הקורא את המלך בשם אדוני. באשר לכתובת המקבל, גולב מוכיח את מה שנחשב קודם רק לניחוש מלומד. מלך הכוזרים יוסף היה כבר ידוע לחוקרים מחליפת המכתבים שלו עם חסדאי אבן שפרוט מקורדובה, שהקדיש מזמנו רבות לאיתור מידע על הכוזרים. המטרה של מכתב שכטר הייתה לספק לו את העובדות כפי שראו אותן הכוזרים עצמם. מאז לפרסומו הראשון הניחו הכול שהוא היה מיועד לחסדאי אבן שפרוט. בספרו גלוב הוכיח ששני הדפים של מכתב שכטר שייכים לאותו כתב יד של מכתב אחר מפרובנס, שהיה בבירור מיועד לחסדאי.

המכתב מציג את תפיסת הכוזרים בעיני עצמם, מעברם ליהדות, ומעמדם כיהודים. כוזרים ראו עצמם כעם בעל ערכים צבאיים ואינטלקטואליים כאחד, שתרבותם שוות ערך לתרביות אחרות בני זמנם. לדעתם היהדות היא חלק בלתי נפרד מהגדרתם ככוזרים. מי שאינו יהודי לא יכול להיחשב לכוזרי, לפחות לזמן כתיבת המכתב. יתר על כן היהודים הכוזרים ראו עצמם כחלק בלתי נפרד מכלל העם היהודי הקדום עד לזמנם של שנים עשר השבטים. הכוזרים הרגישו עצמם מאוד בטוחים באמונתם היהודית, במנהגיהם וקשריהם עם שאר חלקי העם בתפוצות.