לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית

היסטוריה

השורשים של הלשכה מתחילים בחקיקת פקודת הקרקעות של 1785 (Land Ordinance of 1785) ותקנות צפון-מערב משנת 1787. חוקים אלו היוו בסיס למדידת קרקעות ולהתיישבות של האדמות ששלוש עשרה המושבות המקוריות של ארצות הברית העבירו לממשל הפדרלי לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ככל שנרכשו קרקעות נוספות על ידי ארצות הברית מספרד, צרפת ומדינות אחרות, הורה הקונגרס של ארצות הברית לבדוק, למדוד ולהכין אותן להתיישבות. במהלך מלחמת העצמאות הובטחו קרקעות שהיו שלל המלחמה לחיילים שנלחמו למען המושבות. במסגרת חוזה פריז שנחתם ב-1783, אחרי המלחמה, על ידי ארצות הברית, אנגליה, צרפת וספרד הועברה שטחים לבעלותה של ארצות הברית. בשנות ה-80 של המאה ה-18 ויתרו מדינות אחרות על התביעות שלהם לשטחים באוהיו של ימינו. בשלב זה ארצות הברית הייתה זקוקה להכנסות על מנת לתפקד. אדמות נמכרו משום כך על מנת שהממשלה תשרוד. על מנת למכור את האדמות היה צורך לבצע מדידות. פקודת הקרקעות של 1785 הורתה לגאוגרף לפקח על עבודה זו שבוצעה בידי קבוצה של מודדים. השנים הראשונות של המדידות הושלמו באמצעות ניסוי וטעיה. אחרי שנמדדה הטריטוריה של אוהיו התפתחה שיטת מדידה מודרנית של מדידות שטחים. ב-1812 הקים הקונגרס את משרד הקרקעות הכללי כחלק ממחלקת האוצר של ארצות הברית לפקח על חלוקת אדמות פדרליות אלו. בהגיע השנים הראשונות של המאה ה-19 הושלמו כל ההבטחות לקרקעות כשלל מלחמה.
במהלך השנים נחקקו חוקי שלל ונחלה אחרים במטרה לחלק אדמות פדרליות. היו קיימים כמה סוגים של חלוקת קרקעות. אלו כללו קרקעות בתשלום, באשראי, נחלות, שטחים לילידים, מחנות צבא, אישורים לכרייה, תביעות לקרקע פרטית, מסילות ברזל ואתרי עיירות וחלקות עירוניות. מערכת של משרדי קרקעות מקומיים התפרשה בכל הטריטוריות, שחילקו אדמות שנמדדו באמצעות המשרד של המודד הכללי של הטריטוריה הספציפית. דפוס פעולה זה התפרש בהדרגה לרוחב כל ארצות הברית. מאז בוטלו או הוחלפו החוקים שהניעו מערכת זו, למעט חוק הכרייה הכללי (General Mining Law) של 1872 וחוק אדמת המדבר (Desert Land Act) של 1877.
בתחילה המאה ה-20 נקט הקונגרס בצעדים נוספים לקראת הכרה בשווי הנכסים על קרקעות ציבוריות והורה לרשות המבצעת לנהל את הפעילות על יתרת הקרקעות הציבוריות. חוק חכירת המינרלים (Mineral Leasing Act) של 1920 אפשר חכירה, חיפושים וייצור של מחצבים, כדוגמת פחם, נפט, גז ונתרן על אדמות הציבור. חוק המרעה של טיילור (Taylor Grazing Act) מ-1934 הקים את שירות המרעה (Grazing Service) במטרה לנהל את אדמות המרעה הציבוריות באמצעות מועצות מייעצות שקבעו את התשלומים בגין המרעה. חוק השבת אדמות הרכבת של אורגון וקליפורניה מ-1937 חייב ניהול תשואה בר קיימא של יערות במערב אורגון.
ב-1946 מוזג שירות המרעה עם משרד הקרקעות הכללי על מנת ליצור את לשכת ניהול הקרקעות בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית. לסוכנות חדשה זו נדרשו כמה שנים להשתלב ולהתארגן. בסופו של דבר, התמקדה הלשכה פחות בחלוקת קרקעות ויותר בניהול ובשימור ארוכי טווח של הקרקעות. המבנה הנוכחי של הסוכנות הושג באמצעות איחוד משרדים במדינות המערביות ויצירת משרד מקביל לקרקעות הן ממזרח והן ממערב ולאורך נהר המיסיסיפי. בפועל התמקדה הלשכה בפעילויות במדינות המערביות, שכן מרבית מפעלי הכרייה, מכירות הקרקעות והקרקעות בבעלות פדרלית שוכנים ממערב למיסיסיפי.
כוח האדם המקומי של לשכת הקרקעות נטה בדרך כלל כלפי אינטרסים מקומיים בעוד שמנהלת הלשכה בוושינגטון פעלה על פי הדרכה נשיאותית. באמצעות חוק הניהול ומדיניות הקרקעות הפדרליות (Federal Land Policy and Management Act) של 1976 יצר הקונגרס הצהרת ייעוד מאוחדת יותר והכיר בערך של יתרת הקרקעות הציבוריות באמצעות הכרזה כי קרקעות אלו יישארו בבעלות ציבורית. החוק הורה שקרקעות אלו ינוהלו מתוך נקודת מבט של "שימושים מרובים" המוגדר כ"ניהול של קרקעות ציבור וערכי המשאבים השונים שלהן כך שהם ינוצלו בשילוב שיענה בצורה המיטבית על הצרכים הנוכחיים והעתידיים של העם האמריקאי".
מאז שנות כהונתו של הנשיא רונלד רייגן בשנות ה-80 של המאה ה-20 נתנו הרפובליקאים לעיתים קרובות עדיפות לשליטה מקומית ולמרעה, כרייה והפקת נפט, בעוד שהדמוקרטים הדגישו לעיתים קרובות חששות מהפגיעה בסביבה אפילו כאשר אושרו הסכמי חכירה לכרייה וקידוחי נפט. בספטמבר 1996, השתמש הנשיא, ביל קלינטון, בסמכותו על פי חוק העתיקות על מנת להקים את המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה בדרום יוטה, הראשון מ-20 מונומנטים לאומיים כיום שהוקמו על אדמות הלשכה ומנוהלים על ידי הסוכנות. ההקמה של המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה בישרה את ההקמה מאוחר יותר של המערכת המכונה "אדמות השימור הלאומיות" בשנת 2000. השימוש בסמכות על פי חוק העתיקות, עד כדי כך שהוא טרפד בפועל תוכניות למכרה פחם שהיה אמור להיות מופעל על ידי חברה פרטית, שימחו את תומכי השימור והשימוש שטחים לנופש אבל גרם לעימותים גדולים יותר עם רשויות מקומיות ורשויות המדינות.

אכיפת החוק על אדמות הלשכה

לשכת הקרקעות של ארצות הברית מתפקדת כסוכנות אכיפת חוק פדרלית באמצעות משרד אכיפת החוק והביטחון (Office of Law Enforcement & Security) שלה. שומרי הפארק (park ranger) והסוכנים המיוחדים (special agents) של הלשכה מקבלים את הכשרתם במרכזי ההכשרה הפדרליים (Federal Law Enforcement Training Centers). במסגרת זו יש 300 עובדים במשרה מלאה.
שומרים במדים אוכפים את החוקים והתקנות שנקבעו לגבי הקרקעות והמשאבים של הלשכה. כחלק ממשימה זו נושאים שומרי הפארק נשק חם, ציוד הגנה, מבצעים מאסרים, מפעילים צווי חיפוש, ממלאים דוחות ומעידים בבתי המשפט. הם שואפים להקים נוכחות קבועה ומתמשכת בשטח נרחב של קרקעות ציבוריות, כבישים ומקומות נופש. הם מתמקדים בהגנה על משאבים טבעיים ותרבותיים, על עובדים אחרים של הלשכה ועל תיירים. בהתחשב באתרים הרבים של הקרקעות הציבוריות של הלשכה, משתמשים שומרים אלו בכלבים, מסוקים, אופנועי שלג, אופני הרים וסירות על מנת למלא את חובתם.
בניגוד להם הסוכנים המיוחדים של הלשכה פועלים כבלשים חוקרים המתכננים ומבצעים חקירות הנוגעות להפרות אפשריות של החוקים הפליליים והמנהליים של הלשכה וחוקים אחרים במסגרת ספר החוקים של ארצות הברית. סוכנים מיוחדים הם שוטרים בבגדים אזרחיים הנושאים כלי נשק חבויים, וציוד הגנה אחר, מבצעים מאסרים, מנהלים חקירות פליליות מיוחדות, מכינים תיקי חקירה לתובעים מקומיים ומכינים דוחות חקירה. חוקרים פליליים עורכים לעיתים חקירות פנים וחקירות של תביעה אזרחית.

תוכנית סוסי וחמורי הבר

לשכת ניהול הקרקעות מנהלת את עדרי סוסי וחמורי הפרא על קרקעות ציבור בעשר ממדינות מערב ארצות הברית. אף שהם פראיים הסוכנות מחויבת להגן עליהם על בסיס "חוק הסוסים והחמורים הפראיים" (Wild and Free-Roaming Horses and Burros Act) מ-1971. אוכלוסיית הסוסים גדלה באופן משמעותי מכיוון שלסוסים יש מעט טורפים טבעיים. החוק כפי שנחקק מאפשר תנאים לסילוק בעלי חיים עודפים. הרג של בעלי חיים צולעים, זקנים וחולים, אימוץ של גורמים פרטיים ואפילו הרג של חיות בריאות אם ניהול המרעה מחייב זאת. בפועל כמעט שמעולם לא הרגו סוסים בריאים או חולים. בעקבות "חוק שיפור אדמות המרעה הציבוריות" של 1978 הקימה הלשכה 179 "אזורי ניהול עדרים" (herd management areas) על שטח של 128,000 קילומטרים רבועים שבהם יכולים להיות סוסי פרא על אדמות פדרליות.
ב-1973 התחילה הלשכה במיזם ב"רכס סוסי הפרא בהרי פריור" (Pryor Mountains Wild Horse Range) הידוע בשם "יוזמת אמץ סוס". התוכנית ניצלה סעיפים ב"חוק הסוסים והחמורים הפראיים" המאפשרים לאנשים פרטיים "מוסמכים" ל"אמץ" כמה סוסים שירצו אם יוכלו להראות שהם יכולים להעניק טיפול מספק לבעלי החיים. בשעתו, הבעלות על הסוסים נשארה באורח קבע בידי הממשלה הפדרלית. מיזם הפיילוט היה כה מוצלח שהלשכה אפשרה לו להתפשט בכל רחבי המדינה ב-1976. תוכנית "אמץ סוס" הפכה במהירות לשיטה העיקרית של סילוק סוסי בר עודפים מאדמות הלשכה לנוכח היעדר שיטות מעשיות אחרות. הלשכה גם השתמשה בכמויות מוגבלות של אמצעי מניעה בעדרים, בדמות חיסונים ב-PZP. התומכים אומרים שהשימוש הנוסף בחיסונים אלו יסייעו לצמצם את מספר הסוסים העודפים בניהול הלשכה.
למרות ההצלחות הראשוניות של תוכנית האימוץ נאבקה הלשכה לשמר רמות רצויות של מספר סוסים, שכן בלי טורפים טבעיים, יכול מספר הסוסים להכפיל את עצמו כל ארבע שנים. נכון ל-2014, היו יותר מ-49,000 סוסים וחמורי פרא באדמות הלשכה, הרבה מעבר לשיעור "רמת הניהול הרצויה" של הלשכה בכמעט 22,500.
הלשכה לניהול הקרקעות מפעילה מספר תוכניות והקימה שותפויות כחלק מתוכנית הניהול שלהם לשימור סוסים וחמורי פרא בארצות הברית. יש כמה עדרים של סוסים וחומרים הרועים באופן חופשי על שטח של 108,000 קילומטרים רבועים בעשר מדינות במערב ארצות הברית. הכרחי להבטיח איזון השומר על ניהול העדרים בקרקעות ועל אוכלוסיית בעלי החיים בריאה. השותפויות עם ארגונים אחרים, כדוגמת "קרן מורשת המוסטנג" (Mustang Heritage Foundation), מסייעות באימוץ כמו גם בחינוך והעלאת מודעות לגבי סוסי וחמורי פרא.