google/wiki40b huggingface dataset:
קאופוליקאן

קאופוליקאן (נ. 1558; בספרדית: Caupolicán; במפודונג: Kallfülikan שפירושו "אבן צור כחולה") היה טוקי (מנהיג צבאי נבחר של בני המפוצ'ה בימי מלחמה) מבני המפוצ'ה במהלך מלחמת האראוקו שירש את מקומו של לאוטארו, הטוקי שקדם לו.
כאחד מלוחמי בני המפוצ'ה נלחם קאופוליקאן בקונקיסטדורים הספרדים כבר מגיל צעיר, והיה אחד ממפקדי המפוצ'ה בקרב טוקאפל (Tucapel;‏ 25 בדצמבר 1553), בו ניצחו את פדרו דה ואלדיביה, שנפל בקרב, ואת אנשיו.
האגדה גורסת כי על מנת להיבחר לטוקי הפגין קאופוליקאן את עליונותו הפיזית על ידי נשיאת גזע עץ במשך שלושה ימים ושלושה לילות. נוסף על הפגנת כוחו אילתר קאופוליקאן נאום פואטי שהשרה על אנשיו תחושות של גבורה ואחדות. לאחר שנפל בשבי הספרדים בקרב קנייטה (Cañete) אלו הוציאו אותו להורג בכך שאילצו אותו להתיישב על מוט מחודד בעוד שאשתו אולצה לצפות במחזה. 
סיפורו של קאופוליקאן נשמר בפואמה האפית לה ארוקאנה (La Araucana), פרי קולמוסו של אלונסו דה ארסייה (de Ercilla).
דמותו של קאופוליקאן הפכה לסמל להתנגדות בני המפוצ'ה לכובשים הספרדים ושמו מונצח בצ'ילה במקומות רבים בשמות רחובות, מוסדות, מקומות ציבוריים ואנדרטאות.
רמה חמאמי

רמה חמאמי (נולדה ב-1960 בדהראן, סעודיה) היא ראש החוג לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ביר זית וראש המכון ללימודי נשים מאז הקמתו בשנת 1994.

אודות

משפחתה של חמאמי במקור מיפו ובשנת 1948 אביה ברח בסירה לביירות. בשנת 1983 קיבלה תואר ראשון במדע המדינה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת סינסינטי, בשנת 1984 קיבלה תואר שני באנתרופולוגיה חברתית מאוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה ובשנת 1994 סיימה באוניברסיטה דוקטורט בתחום. עבודתה הייתה בנושא " Between Heaven and Earth; Transformation in Religiosity and Labor
among Peasant Refugee Women in South Coastal Palestine/Gaza Strip 1922-1992".
אקורד כוח

אקורד כוח (באנגלית: Power Chord) הוא אקורד המורכב מתו הבסיס ומהקווינטה (לדוגמה: דו וסול). למעשה הוא אקורד משולש ללא תו הטרצה, כך שלא ניתן לקבוע האם הוא מז'ורי או מינורי.
אקורד זה מסומן לרוב ב־5. לדוגמה, אקורד כוח דו יסומן כ־"C₅".
אקורדים מסוג זה נפוצים מאוד במוזיקת רוק או מטאל אך לא מופיעים כלל במוזיקה קלאסית. מעבר בין אקורדים כאלה מחייב תנועה מקבילה, דבר האסור על פי חוקי הפוליפוניה הקלאסיים. למעשה עצם ההתייחסות לאקורד כוח כאקורד היא בעייתית היות שאין לו שום אופי, או פונקציונליות, פרט לזו של תו הבסיס. כך שאין הבדל מהותי בינו לבין נגינת הבס בלבד. מכאן נגזר שמו, הוא מעניק "כוח" לצליל, ולא עומק. 
השימוש באקורדי כוח נפוץ בעיקר בגיטרה חשמלית, בדרך כלל בליווי דיסטורשן ואפקטים נוספים. אחת הסיבות לכך היא שבדיסטורשן מורגשים מאד האוברטונים אשר במצב בו יש שלושה צלילים או יותר, יכולים ליצור צליל לא נעים ומוגזם. לעומת זאת שני תווים במרווח זך נשמעים "צלולים" יחסית בדיסטורשן.
הרפתקאותיה המצמררות של סברינה (סדרת טלוויזיה)

רקע

בעודה נאלצת ליישב את טבעה כחצי בת תמותה וחצי מכשפה ולבחור לאיזה צד היא שייכת, סברינה ספלמן בת ה-16 נאלצת להילחם מול כוחות האופל השטניים שמאיימים על חייה, על משפחתה ועל שאר העולם.

פיתוח

בספטמבר 2017, נודע כי יוצרי הסדרה "ריברדייל" מתכננים לה סדרת ספין-אוף שתתבסס על סדרת הקומיקס "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה", סדרת קומיקס המציגה את דמותה של סברינה ספלמן שהופיעה עד כה ב"ארצ'י קומיקס" באור אפל ובוגר יותר, תופק עבור רשת "The CW" ותעלה לשידור בעונת השידורים של שנת 19–2018 בטלוויזיה. נוסף על כן, נודע שאת הסדרה עתידים להפיק המפיקים שעבדו על "ריברדייל" - אגירה-סאקאסה, ברלנטי, שכטר וגולדווטר. בדצמבר 2017 דווח כי הפרויקט על סדרת הספין-אוף עברה לידיה של שירות הזרמת המדיה נטפליקס תחת כותרת חדשה שעדיין לא הוכרזה. עם מעברה של סדרת הספין-אוף מ-"The CW" לנטפליקס וכן בעקבות הצלחתה הרבה של "ריברדייל", נטפליקס הזמינה לסדרה שתי עונות, שנועדו לכלול עשרה פרקים לכל עונה. נשיא "The CW", מארק פדוביץ', ציין כי יכולתה של נטפליקס להציע לחטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר שתי עונות מראש לסדרה, היוו את הטריגר למעבר הסדרה מ-"The CW" לנטפליקס. במאי 2018, אגוויר-סאקאסה אישר באופן רשמי ששם הסדרה תהיה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה".

ליהוק

בינואר 2018, הוכרז כי השחקנית קירנן שיפקה לוהקה לגלם את דמותה של סברינה ספלמן. בפברואר שלאחר מכן, ג'אז סינקלייר לוהקה לדמותה של רוזלינד ווקר, חברתה הטובה ביותר של סברינה, מישל גומז וצ'אנס פרדומו לוהקו לדמויותיהם של מרי וורדוול/מאדאם שטן ואמברוז ספלמן, לוסי דייוויס ומירנדה אוטו לוהקו לדמויותיהן של דודותיה של סברינה, הילדה וזלדה ספלמן (בהתאמה) וריצ'רד קויל לוהק לדמותו של האב בלאקווד. האחרונים להצטרף לצוות השחקנים הראשיים היו רוס לינץ' וטאטי גבריאל, שלוהקו לדמויותיהם של הארווי קינקל ופרודנס במרץ 2018.
במרץ 2018, ברונסון פינצ'וט, אדליין רודולף ואביגייל קוון לוהקו לצוות השחקנים המשני כג'ורג' הות'ורן, אגאתה ודורקאס (בהתאמה).

צילומים

צילומי העונה הראשונה החלו ב-19 במרץ 2018, בדיוק באותה העת בה צילומי עונתה השנייה של "ריברדייל" הסתיימו, והדבר נעשה על מנת להבטיח את זמינותם של אנשי הצוות שעבדו על "ריברדייל" עבור צילומי הסדרה. צילומי הסדרה עתידים לכלול את צילומי העונה הראשונה והשנייה יחד בשיטת גב-אל-גב ולהימשך עד 5 בדצמבר 2018. במקור, צילומי הסדרה היו אמורים להתחיל בפברואר 2018 ולהימשך עד יוני 2018. צילומי הסדרה התרחשו בעיירה קלוברדייל שבקולומביה הבריטית. במהלך אפריל 2018, הופצו תמונות ראשונות מצילומי הסדרה.

כותרות הפתיחה

במהלך כותרות הפתיחה של הסדרה, נעשה שימוש מיוחד באיורים של מספר דמויות כפי שאוירו בקומיקס עליו מבוססת הסדרה על ידי המאייר ואמן הקומיקס רוברט האק. נוסף לאיורים מהקומיקס, האק זומן במיוחד על מנת להנפיש את חלקם בצורה מותאמת לכותרות הפתיחה, לאייר את הדמויות החדשות שאינן מופיעות בקומיקס (במקביל לאיור מחודש של דמויותיהם של סברינה והארווי בגילומם של שיפקה ולינץ') ולשחזר את דמותה של סברינה ספלמן כפי שהופיעה בקומיקס המקורי משנות ה-60.

שיווק

ב-10 ביולי 2018, אגירה-סאקאסה חשף בחשבון הטוויטר הרשמי שלו את כרזת הטיזר הרשמית עבור הסדרה. ב-13 באוגוסט 2018, נטפליקס הפיצה מבט ראשון שכלל שתי תמונות ראשונות מתוך הסדרה. ב-12 בספטמבר 2018, נטפליקס הפיצה את הכרזה הרשמית עבור הסדרה ויום לאחר מכן היא הפיצה את הטיזר טריילר הרשמי. ב-3 באוקטובר 2018 יצא הטריילר הרשמי. ב-13 במרץ 2019 נטפליקס הפיצה את הכרזה הרשמית וב-18 במרץ הפיצה את הטריילר הרשמי עבור העונה השנייה.
הקבינט של ארצות הברית בממשל לינדון ג'ונסון

הקבינט של ארצות הברית בממשל לינדון ג'ונסון כיהן במשך חמש שנים וחודשיים, ממועד השבעת הנשיא לינדון ג'ונסון ב-22 בנובמבר 1963 – לאחר רציחתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי – ועד תום כהונתו ב-20 בינואר 1969.
M49

היסטוריה

M49 התגלתה ב-19 בפברואר 1771 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שתיאר אותה כערפילית קשה לצפייה. באפריל 1779 חלף בסמוך לערפילית שביט שנצפה על ידי מסיה, שציין שלשניהם אור דומה. באותו זמן צפה גם אסטרונום איטלקי בשם ברנבה אוריאני בשביט וגם הוא זיהה את הערפילית ורשם את מיקומה מבלי שידע כי היא התגלתה 8 שנים מוקדם יותר. ויליאם הרשל ציין בשנת 1785 כי הערפילית בהירה יותר במרכזה מאשר בשוליה וב-1833 צפה בה גם ג'ון הרשל ומאוחר יותר בשנת 1864 כלל אותה בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים, כאשר הוא מיחס את גילויה לאוריאני בשנת 1771, וגם ג'ון דרייר בקטלוג הכללי החדש, שם כלל אותה כ-NGC 4472, חזר על אותה הטעות.

תצפית

הגלקסיה נמצאת כ-3.75 מעלות מדרום-מערב לכוכב ρ (רו) בבתולה וכ-8.5 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב וינדמיאטריקס (ε בבתולה) ועם בהירות מדרגה 8.4 ניתן להבחין בה באמצעות משקפת איכותית כאשר תנאי התצפית טובים. באמצעות טלסקופ ניתן להבחין בכוכב עם בהירות מדרגה 13 הצמוד אליה (מצד שמאל בתמונה) אך זהו כוכב של שביל החלב הקרוב בהרבה. במרחק זוויתי של מעט יותר ממעלה ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4526, במרחק דומה ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4535 וכמעלה וחצי מדרום-מערב לה נמצאת NGC 4365, שלושתן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

מאפיינים

M49 נמצאת במרחק של כ-60 מיליון שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיה אליפטית גדולה במיוחד. מסתה מוערכת בכ-10¹²×4 מסות שמש (פי 6-7 ממסת שביל החלב) וגודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-9x7.5 דקות קשת. אורך הציר הראשי של האליפסה (כפי שהוא נראה מכדור הארץ) הוא כ-160,000 שנות אור ומכיוון שלא ידועה הנטייה של הציר ביחס לקו הראיה מכדור הארץ, לא ידוע מהו אורכו האמיתי של ציר זה. הציר המשני של האליפסה הוא כ-85% מאורך הציר הראשי ובהתאם הגלקסיה מסווגת כ-E4. ספקטרום האור הנפלט מכוכבי הגלקסיה דומה לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי G7 שמראה על אוכלסיית כוכבים מבוגרת יחסית האופיינית לגלקסיות אליפטיות. למרות שרוב הכוכבים בגלקסיה הם זקנים יחסית, נצפתה בשנת 1969 סופרנובה בגלקסיה.
בצילומים בחשיפה ארוכה, התגלו אלפי צבירים כדוריים המקיפים את הגלקסיה ומספרם מוערך בלמעלה מ-6,000. באמצעות מדידת מהירות ההקפה של הצבירים את הגלקסיה ביחס למרחקם ממרכזה, ניתן להעריך את מסת הגלקסיה ואת התפלגותה. ממדידות שנעשו בקרני X על ידי טלסקופ החלל צ'נדרה התגלתה קרינת X מליבת הגלקסיה שמראה על קיומו של חור שחור, שמסתו מוערכת בכ-10⁸×5.56 מסות שמש (מעט יותר מפי חצי מיליארד ממסת השמש).
נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה

ביוגרפיה

סיהאנוק הוא בנם של המלך נורודום סוראמאריט והמלכה סיסוואט קוסאמאק. ב-23 באפריל 1941 הוא הוכתר למלך קמבודיה על ידי המושל הצרפתי של קמבודיה. טקס ההכתרה התקיים ב-3 במאי 1941. 
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, עם נסיגתם של הצבא הקיסרי היפני משטחי קמבודיה, הכריז סיהאנוק על עצמאותה של קמבודיה. שובו של צבא צרפת למדינה מאוחר יותר הביא לסיומו של מהלך זה וביטול העצמאות של קמבודיה. בשנת 1953 תבע סיהאנוק מצרפת להעניק עצמאות לארצו. ביוני 1953 יצא סיהאנוק לסיאם במחאה על סירוב צרפת להעניק לקמבודיה עצמאות. בהמשך הודיע שהוא יישאר בג'ונגלים בארצו ויילחם על עצמאות קמבודיה. הוא הכריז על גיוס למלחמה נגד הצרפתים ונגד הקומוניסטים גם יחד. בנובמבר 1953 הכריז סיהאנוק שלאחר קיום בחירות הוא יצמצם את זכויותיו לאלו שמקובלים במדינות מערביות. במרץ 1955 התפטר מתפקיד המלך, אותו העביר לאביו, כדי להתמודד בבחירות על ראשות הממשלה. בבחירות שהתקיימו בספטמבר 1955 זכתה מפלגתו בכל הצירים באספת הנבחרים ובתחילת אוקטובר 1955 מונה סיהאנוק לראש ממשלה ושר החוץ. 
סיהאנוק ניהל מדיניות סוציאליסטית וקשר קשרים עם סין הקומוניסטית. בתחילת 1964 הוא חתם עם סין הסכם סודי על פיה הוא התיר לסין להעביר אספקה למורדים הקומוניסטים בצפון וייטנאם דרך ארצו, תמורת תשלום ואחוזים. 
בשנת 1960 יזם סיהאנוק תיקון לחוקה שהעביר חלק מתפקידי המלך לתפקיד חדש בשם "ראש המדינה". ב-14 ביוני 1960 הוא מונה לתפקיד זה. 
ב-18 במרץ 1970 הדיחה אותו האספה הלאומית מתפקידו. לאחר השתלטות הקמר רוז' על המדינה באפריל 1975, שב סיהאנוק לקמבודיה. אולם אנשי הקמר רוז' הצרו את צעדיו ולבסוף הוא התפטר. 
סיהאנוק ויתר על כס המלוכה ב-7 באוקטובר 2004 לטובת בנו נורודום סיהאמוני.

מותו

בינואר 2012 קיבל סיהאנוק טיפול רפואי בבייג'ינג עקב כך שלקה בסרטן המעי הגס ויתר לחץ דם. ב-15 באוקטובר 2012 מת סיהאנוק בבייג'ינג שישה ימים לפני יום הולדתו  ה-90, גופתו הוטסה על ידי המלך נורודום סיהאמוני וראש הממשלה הון סן ללוויתו בארמון המלכותי שבפנום פן.
התחנה המרכזית של באת'

התחנה המרכזית של באת' (אנגלית: Bath Bus Station) היא תחנה מרכזית השוכנת ברחוב מנברס שבבאת', אנגליה. התחנה נפתחה ב-1958, בניהולה של חברת בריסטול אומניבוס.
סאות'גייט הוא אזור בבאת' בין רחוב מנברס במזרח לסנט ג'יימס פרייד במערב, שהושפע במידה הרבה ביותר מבליץ בדקר באפריל 1942. התחנה המרכזית נבנתה במסגרת פרויקט לחידוש אזור זה של באת', שבו שכנה תחנת הרכבת המרכזית שהייתה על המסילה המחברת את בריסטול ולונדון. התחנה המרכזית נבנתה ליד המחלבה הוויקטוריאנית, שהייתה עשויה מלבנים אדומות, ועליה ניכרו סימנים להפצצות הקשות. במהלך הבנייה נהרסו בניינים ורחובות ישנים על מנת לפנות מקום לתחנה, ובנוסף להם נהרסו גם מרכז הקניות סאות'גייט וחניון האם גארדנס. הרס המבנים העתיקים נודע בכינוי "האונס של באת'", והוא נפסק בשנות ה-60 בעקבות המחאה הציבורית. מאז אותם אירועים הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, וחלק ניכר מהבניינים שבמרכזה מוגנים באמצעות מעמד של בניין רשום.
מאז בנייתה הייתה התחנה מוקד לפעילות של מגוון שירותי אוטובוסים: אוטובוסים עירוניים, אוטובוסים מחוזיים, אוטובוסים מדינתיים וסיורים באוטובוסים עם גג פתוח. התחנה חוותה את תהליכי הלאמת והפרטת התחבורה הציבורית על ידי מפלגת הלייבור והמפלגה השמרנית בהתאמה, ואת הפיכת חברת בריסטול אומניבוס לחברת בדג'רליין, שנרכשה על ידי החברה הסקוטית פירסטגרופ ומותגה מחדש כפירסט סומרסט & אייבון בע"מ.
במשך 20 שנים היו תוכניות להרוס את התחנה המרכזית כחלק מתוכנית החידוש של אזור סאות'גייט. בתקופה זו היה הבניין בבעלות המועצה המקומית והוחכר לפירסטגרופ. אף אחת מהמפלגות ששלטו בעיר לא הייתה מוכנה לשפר או לתקן את מצבו הרעוע, ונראה היה כי הוא אכן ייהרס. אולם, הפיתוח מחדש היה שנוי במחלוקת ולעיתים קרובות היה צורך בבדיקות חוזרות, והפרויקט יצא לדרך בתחילת 2007 עם מינוים של קבלנים חדשים. בסופו של דבר נהרסה התחנה ביולי 2007.
הפעילות של חברת פירסט סומרסט & אייבון הועברה לאתר זמני שנבנה בחניון שברחוב אייבון ב-16 ביוני 2007. מהלך זה בוצע על ידי החברה הקבלנית "סר רוברט מק'אלפין", על מנת להשלים את פרויקט סאות'גייט כולו בתוך שנה אחת.
המיקום החדש שנבחר עבור התחנה המרכזית היה בית צ'רצ'יל, ששימש חברת חשמל מקומית וננטש בשנות ה-20. הריסת הבניין הייתה שנויה במחלוקת, ונטען כי ראוי לשמר את חזית הבניין ולשלב אותה בעיצוב הכללי של התחנה המרכזית החדשה, ומנגד טענו האדריכלים כי הדבר אינו ישים. בתחילת 2007 אישרה מועצת העיר של באת' תוכניות חדשות לבניית רוטונדה מזכוכית ומתכת במגרש ליד תחנת הרכבת באת' ספא ועל קצה נהר אייבון, ולאחר מכן החלו העבודות. התחנה המרכזית החדשה נפתחה ב-7 ביוני 2009.
תנועת יחד

תנועת יחד - תנועת ילדים הפועלת בעיר בית שמש במספר שכונות ומטרתה לקדם שינוי חברתי בעיר.  התנועה הוקמה ב-2007, ביוזמה של חברי גרעין 'יחד' הפועלים בעיר והגרים בשכונת ה-8 קומות בבית שמש. התנועה הקומה מתוך צורך להוות מענה לילדי השכונה, אשר מרבית ילדים למשפחות עולים.
בראשית דרכה מנתה התנועה כעשרה אנשי צוות, 'אחים גדולים' אשר היו מגיעים לשכונה בשבת ומעבירים פעילות לכל ילד שרצה להשתתף. עם צמיחת התנועה התרחבה הפעילות גם לפעילות אמצע שבוע וכן אירועים סביב מעגל השנה שכללו: טיולים לקראת חגים, נשף פורים, ניקיון שכונתי לקראת פסח ועוד.

פרויקט מנהיגות

אחד מהתחומים בהם בחרה התנועה להתמקד הייתה מנהיגות בקרב יוצאי העדה האתיופית יוצאי השכונה. כחלק מהנהגת הפעילות היה דגש על החיבור בין ילדי השכונה שנולדו בארץ לבין הוריהם שעלו את המסע מאתיופיה ולעיתים בשל קשיי הקליטה בני השכונה לא היו מודעים למורשם ועברם התרבותי. במהלך התוכנית נחשפו משתתפי התוכנית להיסטוריה של הביתא ישראל, ומבצעי העלייה של העדה.
אמפיתיאטרון

אמפיתיאטרון (מכונה בעברית גם "אמפי") הוא מבנה גדול ופתוח המשמש להצגות, מופעים, תחרויות ספורט וכדומה. האמפי-תיאטרון הוא המצאה רומית שמקורה בתיאטרון ביוון העתיקה. 
מקור המלה יווני: "אמפי" αμφί = "דו-", "משני צדדים", או "מסביב", ו"תיאטרון" = "מקום צפיה".

האמפיתיאטרון הקלאסי

השם "אמפי-תיאטרון" ניתן במקור למבנים ציבוריים מהעת העתיקה (בעיקר מתקופת האימפריה הרומית) ששימשו לספורט עם צופים או למופעי צפיה אחרים.
ההבדל העיקרי בין אמפיתיאטרון לתיאטרון רומי, בנוסף להבדל בשימוש, הוא שהאמפי הוא עגול או עגלגל, בעוד שהתיאטרון צורתו חצי עיגול. האצטדיון היה שונה מהאמפי בגודלו ובצורתו, שהייתה בדרך-כלל מוארכת יותר.
האמפי המוכר ביותר בעולם הוא הקולוסיאום שברומא, שבנייתו החלה בשנת 72 לספירה. ברחבי העולם נותרו כ-75 אמפיתיאטראות רומיים, המפוזרים ברחבי שטחי האימפריה הרומית -- בין השאר באיטליה, אלבניה, אנגליה, בולגריה, גרמניה, הולנד, וויילס, יוון, ישראל, ספרד, צרפת, קפריסין, קרואטיה, ובתוניסיה.

אמפיתיאטראות מודרניים

כיום השתרשה טעות בשימוש במונח "אמפיתיאטרון" גם לתיאור מקומות פתוחים, בדרך-כלל בצורת חצי-עיגול, בעלי תכנון אקוסטי המתאים לקיום מופעים כגון מופעי מוזיקה או תיאטרון. בישראל חלקם מכונה לעיתים גם "אמפיפארקים". 
המונח אמפיתיאטרון טבעי משמש לתיאור מקומות המשמשים לקיום מופעי מוזיקה או תיאטרון, שנוצרו באופן טבעי – למשל, על צלע הר.
קרם מרשמלו

קרם מרשמלו או ממרח מרשמלו (באנגלית: Marshmallow creme) הוא ממרח עשוי קרם מרשמלו הפופולרי בארצות הברית.
הממרח משמש להכנת כריכי מרשמלו וחמאת בוטנים הידועים בשם פלאפרנאטר - כריכים הפופולריים באזור ניו אינגלנד ובייחוד במדינת מסצ'וסטס וכן ליצירת כריכי סמורז ביתיים (בשילוב עם קרם נוטלה).
הממרח מכיל סירופ תירס, סירופ סוכר חומרי טעם וניל וחלבון.

היסטוריה

האיזכור הראשון של קרם המרשמלו מקורו בספר הבישול האמריקאי "ספר הבישול של בית הספר פאני פארמרז" ("Fannie Farmer's Boston School Cook Book") משנת 1896. בספר זה נעשה שימוש בקרם למילוי עוגה. ב"ספר הבישול החדש של הגברת רורר" (Mrs. Rorer's New Cook Book) שנכתב על ידי שרה טייסון רורר משנת 1902 מוזכר שימוש בקרם מרשמלו למילוי עוגה.
בראשית המאה ה-20 החלו לייצר קרם מרשמלו בייצור תעשייתי. קופסאות שימורים של המוצר החלו להימכר בשנת 1917 תחת השם "טוט סוויט מרשמלו פלאף" (Toot Sweet Marshmallow Fluff) המוצר החל להימכר בצנצנות בשנות ה-40 של המאה ה-20.
קרם המרשמלו הפך מרכיב מרכזי בכריך הפופולרי פלאפרנאטר אשר עלה לכותרות במסגרת דיון שנערך בבית המחוקקים של מסצ'וסטס בו הציע סנטור מדינת מסצ'וסטס גארט באריוס להגביל הגשתו של הכריך בבתי הספר במדינה. באותו דיון הוצעה הצעה נגדית להכריז על הכריך ככריך הלאומי של המדינה.
ויסוניק

היסטוריה

חברת ויסוניק הוקמה על ידי האחים משה ויעקב קוטליצקי, צעירים בראשית שנות ה-20 שלהם, בראשית שנות ה-70, לצורך ייצור אנטנות לחברת בת של אמקור. החברה החלה לעבור לייצור מערכות אזעקה לאחר שהאזעקה שלהם התקלקלה והם ניסו לתקנו לבד. בשנות ה-70 נרשמה החברה כמארגנת שירותי שמירה. ההצלחה האירה לחברה פנים והיא הגיעה למכירות של 18 מיליון דולר בשנה. אחד המוצרים הראשיים של החברה היה חיישן תת-אדום פסיבי לגילוי תנועת בני אדם, בהתבסס על מערך דו ממדי. בתחילת שנות ה-90, בעקבות ההצלחה, השקיעה החברה יותר במחקר ופיתוח והחלה בהגשת בקשות לפטנטים. בשנת 1994 עזב משה קוטליצקי את החברה ומכר את חלקו לאחיו יעקב, שבעקבות זאת החל בבניית שדרה ניהולית לחברה. בשנת 1999 פרש קוטליצקי מתפקיד מנכ"ל החברה כדי להתמקד בצד השיווקי של המחקר והפיתוח. 
בשנת 2003 מוזגה חברת בת של "ויסוניק" עם חברת אלפס של ישראל רדומסקי. החברה החדשה נקראה "ויסוניק טכנולוגיות". עסקה זאת התבררה כשגיאה והסבה לחברה הפסדים כבדים. 
בשנת 2004 הונפקה ויסוניק בבורסה של לונדון. בשנת 2011 נמכרה החברה לטייקו העולמית על פי שווי של כ-100 מיליון דולר.
בשנת 2017 הדעה חברת טייקו על כוונה לסגור את מפעל הייצור של ויסוניק בפארק התעשיות של קריית גת ולהעביר את הייצור לסין. מהלך זה נשקל עשור קודם לכן, אך נשלל בטענה שהוא אינו כדאי.
נטבוק

נטבוק (באנגלית: Netbook) הוא מחשב נייד קל משקל וקטן ממדים. מקור השם הוא בפראפרזה על הכינוי המקובל למחשבים ניידים בשפה האנגלית Notebook, תוך שימוש בהלחם עם המילה "נט" (אינטרנט). השם הגנרי נטבע על שם המוצר הראשון מסוג זה - הנטבוק של פסיון (Psion).
מחשבי נטבוק נוטים להיות חלשים ממחשבים ניידים אחרים, אך מנגד - קלים וזולים יותר. קהל היעד שלהם הוא משתמשי ענני מחשוב, אשר לא צריכים כוח עיבוד גדול, או משתמשים אחרים אשר דרישותיהם בתחום זה צנועות.

מאפיינים

מחשבי הנטבוק לרוב שוקלים כקילוגרם וגודלם לרוב קטן מזה של מחשבים ניידים רגילים, על אף שישנן גרסאות באורך של כ-30 ס"מ. כתוצאה, לרוב צג המחשב יהיה קטן מידות אף הוא (לרוב 9-10 אינץ'), ובמידה רבה יכתיב את גודל המחשב עצמו. מקלדת המחשב תהיה אף היא פעמים רבות קטנת מידות ולעיתים בסידור מעט שונה ממקלדות מחשב רגילות, על אף שסידור QWERTY למקשי האותיות נותר בעינו.
עקב הגודל הקטן, והרצון לחסוך באנרגיה ובכך לאפשר אורך חיי סוללה ארוך, יכולת העיבוד גם היא נחותה לרוב מזו של מחשבים ניידים רגילים. רוב מחשבי הנטבוק מתבססים על מעבדי Atom של אינטל או מעבדי AMD ו-VIA Technologies. מגבלות אלו משפיעות בהתאם גם על היכולת לשאת מערכות הפעלה המצריכות כושר עיבוד גבוה, ולכן מקובל במחשבים אלו להשתמש ב-Windows XP או מערכות הפעלה מבוססות לינוקס, בעוד מערכות הפעלה חדישות יותר, כגון Windows Vista, עלולות להכביד על משאבי העיבוד של הנטבוק או, במקרה שאלו מוגבלים במיוחד, לא לפעול כלל.
הנטבוק מתבסס על יכולת התקשרות לרשת האינטרנט, לרוב באמצעים אלחוטיים, לשם ביצוע משימות שונות שאינן יכולות להתבצע על גבי המחשב עצמו. רוב מחשבי הנטבוק מצוידים באמצעי להתחברות WiFi לרשתות מחשבים ולאינטרנט, ולעיתים גם יכולות בלוטות'. הדיסק הקשיח של הנטבוק גם הוא איננו גדול במיוחד, ולעיתים אף אין מדובר בדיסק קשיח של ממש, אלא בזיכרון פלאש. אלו נוטים להכיל כמות זיכרון פנוי קטנה במיוחד, בעוד אחרים, הכוללים דיסק קשיח של ממש, מגיעים לעיתים גם ל-150 ג'יגה בייט ויותר.
בשנת 2011 גוגל השיקה נטבוק ייחודי, שמתבסס כמעט אך ורק על חיבור לאינטרנט, בדמות מחשב ה-Chromebook.

היסטוריה

פסיון היו הראשונים שייצרו נטבוק, ואף טבעו את המונח כמותג למספר מחשבים שיצרו החל באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. עם עליית הדרישה למחשבים ניידים זולים יותר על חשבון יכולת עיבוד, בין השאר בעקבות פרויקט מחשב נייד לכל ילד, החלו בשנות ה-2000 חברות שונות לעסוק בפיתוח מחשבי נטבוק.
פריצת הדרך הייתה ככל הנראה מחשב ה-ee PC של חברת ASUS, שצבר פופולריות רבה לקראת סוף 2007. בעקבות הצלחתו מיהרו חברות נוספות לפתח מחשבי נטבוק, בהן MSI ,Acer ועוד. חברות אחרות, כגון HP ו-Dell, יצרו גרסאות "מיני" של המחשבים הניידים הרגילים שלהן. מכירות הנטבוק המשיכו לנסוק ואט-אט החלו לנגוס בנתח השוק של המחשבים הניידים, וב-2009 צפויים להימכר כ-35 מיליון מחשבי נטבוק.
לאחרונה מכירת שוק הנטבוקים החלה לצנוח והטאבלט תפס את מקומם.
שלגי

שַלגִּי (Schalgi), שעד שנות ה-80 נקראה רַמדוֹר, היא הוצאת ספרים ישראלית מיסודו ובבעלותו של אוּרי שַלגי, שבמשך עשרות שנים התמחתה בספרות קלה וכיום מזוהה בעיקר עם פרסומי תשבצים.
לדברי חוקר התרבות אלי אשד זוהי אחת משלוש הוצאות הספרים הפרטיות הוותיקות ביותר הקיימות עד היום (2008).

היסטוריה

ההוצאה נוסדה בתל אביב בשנת 1964 והתמקדה בהוצאת ספרי בלשים, מתח, מסתורין ורומן רומנטי בכריכה רכה, בסוגה המכונה "ספרות זולה" בעלויות הפקה נמוכות. בתחילה כתב שלגי בעצמו ספרי בלשים, מתח ופשע שתורגמו כביכול מאנגלית (בהשראת חוברות "ספרות זולה" שהכיר) תחת שמות עט שונים ובמרכזם דמותו של ביל קארטר. רבים מהספרים הכילו אלמנטים אירוטיים ונקראו במחתרת על ידי בני נוער. לאחר מכן החל שלגי להעסיק כותבים צעירים בשכר זעום ותחת שמות עט שונים (בהם פנחס דנציגר, עמוס אריכא, אריה קרישק וגלעד מורג) וכך יצר את סדרת ספרי "פטריק קים", שהיו פופולריים ביותר ובמקביל הוקעו על ידי הממסד כבלתי-מוסריים. בנוסף יצרו שלגי ומורג סדרת ספרים שגיבורם מצ'יסטה (דמות ידועה מהקולנוע של אותה תקופה), אך לא היו מתורגמים אלא יצירה ישראלית מקורית.
משהתבססה ההוצאה החלה לרכוש זכויות תרגום והחלו לצאת בה גם ספרים מתורגמים מאנגלית משל כותבים ידועים יותר כספריו של דיימון ראניון, דיקנס ("בין שתי ערים"), רוברט לואיס סטיבנסון, ואיניד בלייטון. ההוצאה החלה להוציא גם את ספרי הרומן הרומנטי של מילס אנד בון ודניאל סטיל, מדובר ככל הנראה במאות רבות של כותרים שיצאו החל מסוף שנות ה-60.
לאחר מלחמת ששת הימים הוציא שלגי סדרת ספרים בענייני צבא וביטחון ובהם ספריהם של אורי מילשטיין, איתן הבר ושלמה נקדימון.
אחת מסדרות הספרים הארוכות ביותר שיצאו בהוצאת רמדור (ואחר כך שלגי) והמזוהות ביותר עמה היא סדרת ספרי "חסמבה" של יגאל מוסינזון (החל מספר מספר 18; ראו גם ביבליוגרפיה של יגאל מוסינזון).
במהלך השנים שיתפה ההוצאה פעולה עם הוצאת מ. מזרחי, כאשר מאיר מזרחי, בעלי הוצאת מ. מזרחי, העביר לשלגי זכויות תרגום לספרים שלא היה מעוניין לתרגם בשל תכנים מיניים מדי, רמזים להטפה נוצרית וכדומה.
ההוצאה הוציאה ספרים גם תחת השמות "יעד", "נירם" ו"פנתר".
בדצמבר 2012 התווספה להוצאה גם מחלקת קומיקס הפועלת כגוף עצמאי ונקראת "שלגי קומיקס". מחלקה זו מוציאה לאור חוברות קומיקס בתדירות חודשית וכוללת מספר סדרות שונות, לדוגמה: אבירי הנמר, שומרי השכונה, שליטי הדינוזאורים ומופרעים עם קבלות. החוברות מופצות ברחבי הארץ ברשתות שיווק ובחנויות ספרים.
שטח גלילי

בישראל, שטח גלילי הוא אזור שאינו מצוי בתחום שיפוטה של שום רשות מקומית. בדרך כלל, שטחים גליליים מצויים באזורים שלא מתגוררים בהם תושבים, אך בחלקם יש כפרים בלתי מוכרים, חוות בודדים, או מבני מגורים בודדים. שטחים גליליים מהווים כ־5% משטחי מדינת ישראל.
השטחים הגליליים נוצרו כתוצאה משתי סיבות עיקריות. סיבה אחת היא חוסר בהירות וטעויות בפירוש המפות שהותירו אחריהם הבריטים, ושלא תוקנו מעולם. סיבה שנייה היא קביעה מכוונת, כפי שנעשה לגבי בתי הזיקוק, מתקנים מסוימים של חברת החשמל, מקווה ישראל ונמל התעופה בן-גוריון. בדרך כלל, הדבר נעשה כדי להבטיח את פעילותו התקינה של מתקן בעל חשיבות לאומית, מבלי ששיקולים מקומיים ישפיעו עליו.
מאחר שאין שלטון מקומי בשטח הגלילי, מצד אחד אין גוף שבסמכותו להתקין ולאכוף חוקי עזר או להטיל תשלום ארנונה, ומצד שני אין מי שמספק שירותים לתושבים ולבתי העסק המצויים בו. ההסדרה היחידה של שטחים גליליים בחקיקה ראשית מצויה בחוק התכנון והבנייה, שבו נקבע כי המוסד התכנוני המוסמך בשטח הגלילי הוא הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה. רישוי עסקים מתבצע בפועל על ידי משרד הפנים.
מאז שנות ה-90 המגמה הרווחת במשרד הפנים היא לפעול לסיפוחם של שטחים גליליים לרשויות מקומיות. כך, למשל, סופחה רמת בקע לבאר שבע ובתי הזיקוק סופחו לחיפה. בהצעת חוק העיריות, שיזם משרד הפנים, הוצע להסדיר בשטחים הגליליים תחומים מוניציפליים נוספים, באמצעות הממונים על המחוזות במשרד הפנים או רשויות מקומיות הגובלות בשטח הגלילי.
מלבד נמל תעופה בן-גוריון, מצויים בשטחים גליליים גם מפעלי התעשייה האווירית, פארק הכרמל, מתקני השפד"ן, חירייה והאזור המיועד להקמת פארק אריאל שרון, וכן בסיסים שונים של צה"ל, ובהם חלק ניכר מבסיס צריפין ובסיס חיל האוויר לוד.
השטח הגלילי הגדול ביותר בישראל נמצא ב"אזור הסייג" שבו רוכזו בשנות ה-50 הבדואים בנגב, ונמצא בין באר שבע, דימונה וערד. בגלל היעדר שלטון מקומי באזור, כל הבנייה הבדואית בו היא בלתי חוקית, והיישובים שבשטח הם בלתי מוכרים. עם השנים הוקמו עיירות בדואיות בחלק מהשטח ביוזמת המדינה, וחלק מהיישובים הבלתי מוכרים קיבלו מעמד רשמי במסגרת המועצה האזורית אבו בסמה.