הפארק הלאומי הוט ספרינגס

היסטוריה

במשך יותר מ-8,000 שנים התאספו בני שבטי אינדיאנים רבים בעמק כדי ליהנות מתכונות הריפוי של המעיינות החמים. הם קראו למקום "עמק האדים" כשמגלה הארצות הספרדי ארננדו דה סוטו הגיע לאזור ב-1541. הוא היה האירופי הראשון שידוע כי ראה את המעיינות. סביב המאה ה-18 התיישבו באזור בני שבט הקאדו (Caddo), ואחריהם בני הצ'וקטאו (Choctaw), הצ'רוקי ושבטים אחרים שהגיעו מדרום-מזרח מעבר לנהר המיסיסיפי בין השבטים היה הסכם שכל עוד הם בעמק הם יניחו את כלי נשקם בצד ויחיו בשלום זה עם זה וכולם יוכלו להשתמש במים המרפאים. בני שבט הקופאו (Quapaw) התגוררו בדלתה של הנהר ארקנסו וביקרו במעיינות.
ב-1673 חקרו את האזור האב ז'אק מארקט וחוקר הארצות הצרפתי לואי ז'ולייה ותבעו בעלות על המקום בשם צרפת. חוזה פריז מ-1763 השיב את המקום לבעלות ספרד. עם זאת, ב-1800 שבה צרפת והשתלטה על המקום עד לרכישת לואיזיאנה ב-1803, שבה עבר המקום לבעלות ארצות הברית.
על פי בקשתו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ערכו חוקרי הארצות ויליאם דנבר (William Dunbar) וג'ורג' הנטר (George Hunter) משלחת מחקר להרי ואשיטה ולמעיינות, במטרה לחקור את השבטים הילידים, הצמחייה ובעלי החיים. הם מצאו בקתת עץ אחת וכמה סוכות בשימוש האנשים שביקרו במעיינות למטרות ריפוי. ב-1807 היה ז'אן אמנואל פרודהום (Jean Emmanual Prudhomme), מתיישב ממוצא צרפתי, לאמריקאי-אירופאי הראשון שהתיישב בהוט ספרינגס המודרנית. לאחר שהחלים בעקבות שנתיים של רחצה במים החמים ואכילת מזונות מקומיים, הוא שב לביתו על הנהר רד (Red River) בלואיזיאנה. זמן קצר אחר-כך הגיעו למקום ציידי הפרוות ג'ון פרסיפול (John Perciful) ואייזק קאטס (Isaac Cates) ופרסיפול הקים בקתות נוספות עבור מבקרים.
ב-24 באוגוסט 1818 ויתרו בני שבט הקופאו, בהסכם עם ממשלת ארצות הברית, על השטח סביב המעיינות החמים לאחר שנכפה עליהם המעבר לשמורה מדרום לאתר. הם הועברו לטריטוריה האינדיאנית בשנות ה-30 של המאה ה-19. לאחר שארקנסו הפכה בעצמה לטריטוריה ב-1819, ביקש בית המחוקקים של הטריטוריה ב-1820 שהמעיינות וההרים הסמוכים להם יוקצו כשמורה פדרלית. שתים עשרה שנים אחר-כך, ב-1832, יצר הקונגרס ה-22 של ארצות הברית את השמורה הלאומית כשהוא מספק הגנה פדרלית למעיינות החמים והעניק להוט ספרינגס את הכבוד להיות האזור הראשון שיועד להגנה ממשלתית. "שמורת הוט ספרינגס" הוקצתה לשימוש ציבורי כפארק ב-16 ביוני 1880.

הפארק הלאומי

אף שהפארק הלאומי הוט ספרינגס הוא הפארק העתיק ביותר המנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שונה שמו רשמית מ"שמורת הוט ספרינגס" ל"הפארק הלאומי הוט ספרינגס" בהחלטה של הקונגרס רק ב-1921. הממשלה רכשה שטחים נוספים, והרחיבה את הפארק ליותר מ-3.6 קילומטרים רבועים, כולל הר הוט ספרינגס, הר נורת' (North), הר וסט (West), הר שוגר-לוף (Sugar-Loaf) ופארק אגם ויטינגטון (Whittington Lake Park). מאוחר יותר הוא הורחב ל-20 קילומטרים רבועים.
כל המעיינות מקובצים בבסיס הר הוט ספרינגס, וספיקתם מעל 1,900 מטרים מעוקבים ביום (או בין 2,800 ל-3,600 על פי מקור אחר). המים החמים מסופקים לבתי המרחץ השונים, כשההכנסות הנובעות מדמי הזיכיון מועברות לקופת האוצר של ארצות הברית. בפארק יש כמה קילומטרים של כבישים ושבילי הליכה בהרים. הפארק פתוח כל השנה.
בתי המרחץ הראשונים היו לא יותר מבקתות עץ או סוכות מענפים שנבנו מעל חציבות בסלע שאליהם הוזרמו מים מהמעיינות. תוך זמן קצר פיתחו יזמים מתקני רחצה משוכללים, שהשתמשו בתעלות מעץ שהובילו את המים מהמעיינות בצלע ההר לבתי המרחץ לאורך הגדה המזרחית של ערוץ נחל הוט ספרינגס (Hot Springs Creek). חלק מהטרוורטין שכיסה את צלע ההר נחצב על מנת לפנות מקום לבתי המרחץ. הרחוב הצר בצד המערבי של הערוץ היה מחובר לבתי המרחץ בגשרים צרים.
לאחר שהופעל פיקוח פדרלי החל מ-1877 נעשו שיפורים גדולים. הערוץ כוסה בקשתות אבן, ומעליהן נבנה רחוב ברוחב 30 מטרים. כל הפולשים פונו, האשפה פונתה והחלה הקמת מערכת אינסטלציה מרכזית. היא הושלמה סביב 1890. ב-1950 הגבילו מגדלי קירור את הטמפרטורה המקסימלית של המעיינות לרמה בטוחה, ובכך לא נזקקו יותר בתי המרחץ להשתמש במתקני קירור פרטיים.
הפארק מפעיל אתר מחנאות בערוץ גולפה (Gulpha Gorge), כשלושה קילומטרים מרובע העסקים של הוט ספרינגס.

העיר הוט ספרינגס

העיר הוט ספרינגס (הוכרה ב-1851) מנוהלת על פי חוקי המדינה והעיר. בשנות ה-70 של המאה ה-19 התרכזו האפרו-אמריקאים בהפי ואלי (Happy Valley), צפונית להר הוט ספרינגס. היו בעיר כנסיות מזרמים שונים של הנצרות כולל כנסיות בפטיסטיות נפרדות לקהילות לבנות ושחורות.
לשירות הפארקים הלאומיים אין סמכויות לשליטה או פיקוח על ענייני העיר. העיר מתחילה מהצד השני של השדרה המרכזית מול שורת בתי המרחץ. היא התפתחה מעבר לעמק הצר שבו ממוקמים המעיינות, והתפשטה למישור הפתוח מדרום וממזרח. האקלים נוח רוב השנה. גובה העיר 180 מטרים מעל פני הים, כשהגבעות הסובבות אותה מתנשאות ל-180 מטרים נוספים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 פעלה העיר בעיקר כעיירת נופש קיצית, אבל מזה זמן רב פתוחים בתי המלון גם בחורף עבור מבקרים רבים מהצפון המגיעים לעיר במטרה להימנע מהקור במקומות מגוריהם.
בתקופת שיא הפופולריות של הוט ספרינגס, עד שנות ה-50 של המאה ה-20, נהגו רבים מהמטופלים לשהות במקום שלושה שבועות, שישה שבועות, או יותר. המטופלים היו מקור הכנסה עיקרי לבתי המלון הרבים, האכסניות, הרופאים ובתי המרקחת. כיוון שהטיפולים היומיים דרשו שעה או שעתיים לכל היותר, נוצרו הזדמנות עסקיות נוספות לנצל את זמנם הפנוי של המטופלים.

התפתחות שיטות הטיפול

האמונה המקובלת הייתה שהמים מסייעים לטיפול במחלות עור ודם, מחלות עצבים, שיגרון ומחלות דומות, ו"מחלות נשים שונות". במקרה של שחפת ומחלות ריאות, ומחלות חריפות ודלקות נחשב השימוש במים כמזיק, ובמקרים רבים מסוכן.
הליך הרחצה המוקדם כלל רק שכיבה בבריכות טבעיות של מעיינות חמים ומי נחל קרים לפרקי זמן ארוכים. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוקמו מרחצאות פרימיטיביות מעל המעיינות, והמטופלים נשמו את האדים מהמעיינות לפרקי זמן ארוכים. אמבטיות מעץ נוספו לחלק מהמרחצאות בשנות ה-30. רופאים החלו להגיע בשנות ה-50, אם כי רבים מהמטופלים לא השתמשו בשירותיהם. המטופלים שהו בין שבוע לחודשיים. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית היה המנהג הנפוץ לשהות באמבטיה בין 15 ל-20 דקות.
בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה הפך משטר הרחצה למגוון יותר, ורופאים רשמו סוגים שונים של אמבטיות למטופלים. משך זמן השהייה באמבטיות מים חמים התקצר לשש עד עשר דקות וזמן השהייה במרחץ אדים קוצר לשתי דקות, והטיפול הוגבל לרחצה אחת בלבד ביום.
הטיפול כלל שתייה ורחצה במים החמים, שגרמה להזעה מוגברת, שנחשב כאמצעי פעיל להילחם במחלות. עצה של רופא שהכיר את השימוש במים נחשבה הכרחית כדי למנוע נזקים. במקרים רבים נדרשה תרופה לפני השימוש במים, אף על פי שהועלתה הטענה כי כמות התרופות שניתנו "דיה כדי לגרום לאדם בריא לחלות".
הטיפולים במרחצאות החמים התבצעו בדרך כלל פעם ביום במשך שלושה שבועות, כאשר היה צורך במנוחה (לעיתים קרובות במשך שבוע במעיינות הגופרית ליד נהר ואשיטה). אחר-כך היה מחזור שני של שלושה שבועות במרחצאות, ואחריו שוב התנזרות מהרחצה במשך כמה ימים. השהייה הרגילה במעיינות הייתה בין חודש לשלושה חודשים, אך נכים רבים נשארו שנה ויותר.
התהליך שתואר ב-1878 היה כדלהלן: רחצה במים בטמפרטורה בין 32°C ל-35°C במשך 3 דקות (שנמדדו בשעון חול). לאחר שלוש דקות נוספות, כניסה לתא אדים המכסה את כל הגוף, למעט הראש, או אם היה טיפול מתון יותר, ישיבה על קופסת אדים המכוסה בשמיכה. במהלך טיפול זה המטופל גם שתה מים חמים מקנקן הקפה שלו. לאחר שמונה עד עשר דקות של טיפול, המטופל נוגב היטב ויובש לגמרי. המטופל המכוסה שמיכה היה חוזר במהירות למגוריו על מנת לשכב לפחות חצי שעה כדי לאפשר לגוף לשוב לטמפרטורה הרגילה שלו. שינה בשלב זה נחשבה מסוכנת.
בתי המרחץ החלו להשתמש בתאי אדים בסביבות 1884. המטופל ישב בתא למשך 10–20 דקות כשהמכסה סגור בחוזקה סביב צווארו, כשהקיטור מהמים החמים עולה דרך רצפת התא, כשהטמפרטורות שלו סביב 43°C‏-54°C. לקראת סוף שנות ה-80 הוצעו גם טיפולים על בסיס מרחצאות רוסיות (סאונה) וטורקיות (חמאם), ובשנות ה-90 נוספו מקלחת מחטים גרמנית (התזת זרמי מים דקים ועזים על כל הגוף) ומקלחת סקוטית (זרם מרוכז של מים קרים או חמים, בדרך כלל על הגב).
אף על פי שמפעילי המרחצאות קובעים את תוכן השירותים אותם הם מציעים, המפקח על הפארק קבע סדרה של כללים בהם הם חייבים לעמוד. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוגבל הזמן המקסימלי לשהות באמבטיה ל-20 דקות ומקלחת מים חמים ל-90 שניות. במהלך העשור שבא אחריו הוקטן זמן המקלחת לדקה, כשנקבעו הטמפרטורות המקסימליות לשירותים השונים. לאחר שהות באמבטיה של כ-37°C, יוכל המטופל לשהות 2–5 דקות בתא האדים, לקבל 15 דקות של כרית חימום, ואחריה מקלחת מחטים פושרת ועיסוי קל ועיסוי באלכוהול.
ב-1980 דיווח כתב שהטיפול שעבר כלל אמבטיה של 20 דקות, שתי דקות באמבטיית אדים, 15 דקות עטוף בכריות חימום, ומנוחה בת 20–30 בחדר ההתקררות.
המתקנים המודרניים העכשוויים נוטים כלפי סגנון ספא או שירותי בריכה. אתר הפארק מפרט את השירותים המוצעים בבית המרחץ באקסטף (Buckstaff).

בתי מרחץ בתשלום

היו כמעט שני תריסרים של בתי מרחץ בתשלום שפעלו במקביל, כשתשעה מתוכם בתוך "שורת בתי המרחץ" שבפארק. מתקנים אלו עברו שיפוצים, וכיום מפעיל בית המרחץ קופאו מבנים שבעבר השתייכו לשני בתי מרחץ. תשעה מבתי המרחץ היו קשורים למלונות, בתי חולים או סנטוריה. המים היו זהים בכולם, אבל המחירים שנגבו עבור אמבטיות השתנו בהתאם לציוד שהופעל, תנאי הלינה והשירותים המוצעים על ידי כל מתקן. המחירים עבור השירותים של המטפלים זהים וכוללים את הצרכים המתבקשים מלבד מגבות, שמיכות, חלוקי רחצה, כביסה וטיפול בנכים.
האזור היה פופולרי בקרב שחקני בייסבול בתחילת המאה ה-20, וכמה קבוצות הפעילו בו את מחנה האימונים באביב. ב-1929 נע מחיר אמבטיה בודדת בין דולר ל-1.4 דולר, ומחיר של מחזור טיפולים בן 21 אמבטיות היה בין 16 ל-24 דולר. הפרדה גזעית הייתה נהוגה עד החקיקה של זכויות האזרח בשנות ה-60 של המאה ה-20. לבנים יכלו להשתמש במרחצאות בבתי המלון ארלינגטון (Arlington), איסטמן (Eastman) בן 500 החדרים, מג'סטיק (Majestic) ומודי (Moody), בבתי המרחץ פורדייס (Fordyce), באקסטף (Buckstaff), מוריס (Maurice), לה מאר (La Mar), קופאו (Quapaw), הלה (Hale), אוזרק (Ozark), סופריור (Superior), אימפריאל (Imperial), רוקפלאו (Rockafellow) ואלהמברה (Alhambra), במרפאת סנט ג'וזף (St. Joseph's Infirmary) ובסנטוריום אוזרק (Ozark Sanatorium). אפרו-אמריקאים יכלו להשתמש בבית המרחץ פיתיאן (Pythian), במכלול בית המלון והמרחצאות "וודמן אוף יוניון" (Woodmen of Union) ובית המלון והסנטוריום נשיונל בפטיסט (National Baptist Hotel and Sanitorium).
נכון ל-2017 פועלים בשורת בתי המרחץ רק בתי המרחץ באקסטף וקופאו. בתוך בית המרחץ פורדייס פועל מרכז המבקרים של הפארק. הצוות מארגן סיורים במתקנים ששוחזרו למצבם המקורי. בבית המרחץ אוזרק שוכן מוזיאון לאמנות בת זמננו, ואפשר לערוך בו אירועים. בית המלון ארלינגטון, בית המלון ומרכז הכנסים אוסטין (Austin Hotel and Convention Center) ובית המלון והספא ספרינגס (The Springs Hotel & Spa) מציעים גם הם אמבטיות מים חמים תוך שימוש במים מהפארק.

בית החולים של הצבא והצי

גם בית החולים של הצבא והצי (כיום מרכז שיקום) קיבל מים מהמעיינות. בית החולים שוכן מאחורי הקצה הדרומי של שורת בתי המרחץ לאורך בסיסו של הר הוט ספרינגס. הוא נוהל על ידי משרד המלחמה לטיפול בחיילים, פקידים משירות הבריאות הציבורי וחיילים ששוחררו בכבוד. ליכולת הריפוי של מי המעיינות החמים היה מוניטין מוצק. קבלה לבית החולים נשמרה למקרים "בעלי אופי רציני ומתמשך, שאף שלא נפתרו בשיטות הרפואה הרגילות, הובטח כי תחול התאוששות מהירה וקבועה כתוצאה מהשימוש במי המעיינות".
המתקן המכונה מרכז השיקום של הוט ספרינגס (Hot Springs Rehabilitation Center) נבנה ב-1933 כבית חולים שני של הצבא והצי. הוא היה בשימוש בניהול המדינה במשך למעלה מ-40 שנים. המבנה נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).

אסונות

בנובמבר 1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, נשרף חלק גדול מ"העמק" (החלק המרכזי של העיר לאורך ערוץ נחל הוט ספרינג), ככל הנראה בידי חיילי צבא האיחוד
כמו במקומות רבים אחרים הייתה אש הסיכון העיקרי, בייחוד לפני שהוקמו השירותים העירוניים. ב-5 במרץ 1878 בערה שריפה גדולה במשך שמונה שעות בעיר. 150 בניינים עלו באש, כולל בתי מלון, בתי מרחץ ומסעדות. ב-16 בפברואר 1905 החלה אש במלון גרנד סנטרל ברחוב צ'אפל והיא כילתה 25 רחובות בקטע הדרומי של הוט ספרינגס. ב-5 בספטמבר 1913 גרמה עובדת במכבסה שגיהצה לשריפה ברחוב צ'רץ 424, שהתפשטה במהירות בשל הרוחות ושרפה כמעט 60 רחובות בחלק הדרומי של העיר.
העיר סבלה גם משיטפונות בשל העמק הצר. ב-14 במאי 1932 פקדה את העיר סופת גשם כבדה. העיר מוקפת הרים משלושה צדדים והמים שזרמו על מורדות ההרים נשפכו לשדרה המרכזית והגיעו לעומק של שלושה מטרים. בזמן הסופה פגע ברק שגרם לשריפה שהשמידה כמה מבני מסחר ברובע העסקים של העיר. ב-15 בפברואר 1956 מילא שיטפון כבד את השדרה המרכזית במים גועשים בגובה מטר וגרם לנזק משמעותי לרכוש. ב-19 במאי 1990 הורידו סדרה של סופות 330 מילימטרים גשם וגרמו לשיטפונות בזק. גל של מים בגובה שני מטרים נע דרך רובע העסקים של הוט ספרינג וגרם נזק נרחב. במהלך השיטפון נהרס גשר סכר קרפנטר (Carpenter Dam Bridge).
ב-27 בפברואר 2014 פרצה שריפה במלון מג'סטיק הצמוד לגבול הפארק הלאומי. נדרשו 75 לוחמי אש ו-22 שעות על מנת לכבות את הלהבות בחלק העתיק של המלון, ובסופו של דבר הוכרז המקום כאבוד לחלוטין. כמה ימים אחר-כך הרסה עיריית הוט ספרינגס את החלק הבנוי בלבנים אדומות. משערים כי את האש התחילו משיגי גבול. יתרת המג'סטיק נהרסה עד היסוד בסתיו 2016.

מרחצאות ממשלתיות בחינם

הקונגרס יזם הקמת מרחצאות בחינם לחסרי היכולת במקום ב-16 בדצמבר 1878. בריכת הבוץ המכונה "חור ראל" (Ral Hole) נסגרה ובית המרחץ הממשלתי הראשון החינמי הוקם במקום. בית המרחץ הממשלתי החינמי היה מבנה בטון המצויד לרחצה של מספר גדול של מטופלים בתנאים סניטריים. ב-1878 פתחו הצבא והצי בית מרקחת חינמי בקומה השנייה שפעל במשך שנתיים. ב-1916 פתח שירות הבריאות הציבורי מרפאה לבדיקה וטיפול של חסרי כל המשתמשים במרחצאות החינמיות. בסך הכול זכו העניים ל-100,000 אמבטיות בשנה. מי שביקש לקבל אמבטיות חינם נדרש להתחייב בשבועה כי אין לאל ידו האמצעים לשלם עבור המרחצאות או האפשרות להשיגם, כששבועת שקר הייתה בגדר עוון שעונשו היה קנס או כלא. כרטיסים חולקו למי שנקבע לאחר בדיקה שהם סובלים ממחלות שצפוי בסבירות גבוהה שהמרחצאות יועילו להם.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 החלו חלק מהמעיינות הגלויים להתייבש. "חור קורן" (Corn Hole), מעיין פופולרי שבו נהגו מבקרים לטבול את רגליהם יבש ב-1882. מעיינות גלויים אחרים כוסו על ידי שירות הפארקים הלאומיים או על ידי בעלי בתי המרחץ במטרה למנוע שיזדהמו.
בית מרחץ חינמי חדש נבנה ב-1904, ובו מתקנים נפרדים למטופלים לבנים ולמטופלים שחורים. חומרי הבנייה היו מאיכות נמוכה. בית מרחץ חדש נבנה מחוץ לשמורה ב-1922. שירות הפארקים הזכיר למטופלים כי הם צריכים לממן בעצמם את השהות והלינה וחייבים להוכיח שיש בידם כרטיס בחזרה לביתם, בשל מספר רב של נכים חסרי כל שהגיעו מדי שנה באמונה מוטעית שיש מוסד ציבורי שבו יטופלו ללא תשלום. בית המרחץ בחינם נסגר ב-1957 מכיוון שהתברר שכלכלית עדיף שבתי המרחץ המסחריים ישרתו את העניים המעטים שהגיעו. העניים פנו בבקשה למטה הפארק ולאחר שקיבלו אישור מרופא נשלחו לבתי המרחץ שהשתתפו בתוכנית שבה התשלום בגין השירות התקבל מהממשלה הפדרלית.

צמחייה

רוב האזור מכוסה ביערות. המורדות הצפוניים של הרכסים והאגנים מהווים בית גידול לעצים נשירים, בעיקר אלונים ועצים מהסוג Carya ממשפחת האגוזיים. אורנים שולטים במורדות הדרומיים של הרכסים. יש 930 דונם של עצי אורנים ואלונים בהרים נורת והוט ספרינגס, ו-360 דונם על הר שוגרלואף. יערות ראשוניים אלו כוללים את מין האורן Pinus echinata (באנגלית shortleaf pine) ואת מיני האלון Quercus marilandica (באנגלית blackjack oak) ואלון לבן (Quercus alba). רבים מהעצים הם בני למעלה מ-130 שנים, ומיעוטם בני למעלה מ-200 שנים.

בעלי חיים

ביזון המישורים, תת-המין Cervus canadensis manitobensis של האייל הקנדי, פומה צפון-אמריקאית וזאב אדמוני נכחדו מהאזור כשהאירופאים התיישבו במקום. בין בעלי החיים שחיים כיום בתחומי הפארק: אייל פרדי לבן-זנב, תרנגול הודו, סנאי, ארנבת, אופוסום וירג'יניה, שועל אפור מצוי, זאב ערבות, בואש, דביבון מצוי, חולד השק, סמור ארך-זנב, חורפן אמריקאי, חולדה, טמיאס, חסרי זנב וארמדיל טאטו. חלק מהציפורים הנודדות בנתיב הנדידה לאורך המיסיסיפי מבלות חלק מהשנה באזור.

גאולוגיה

המעיינות החמים שוכנים בהרי ואשיטה של מרכז ארקנסו. המעיינות פורצים בפער שבין הר הוט ספרינגס והר וסט בשטח שאורכו 460 מטרים ורוחבו 120 מטרים בגבהים שבין 176 ל-208 מטרים. מי המעיינות כוללים בעיקר מים חמים מעומק של כמה אלפי מטרים מתחת לפני השטח מהולים במים קרים ממי התהום הקרובים לפני השטח. נכון ל-2017 יש 43 מעיינות חמים בפארק שמימיהם עדיין שופעים. מים מ-33 מעיינות חמים אלו מפוקחים ונאגרים למאגר מרכזי שממנו הם נשלחים לשימוש הציבור ולצריכה. הטמפרטורה של מי המעיינות קבועה במשך כל השנה, לא השתנתה במשך 15 שנות מדידה ועמדה על בין 59.1°C ל-62.1°C. סוגי הסלע באזור כוללים יחידות של פצלים המהווים מחסום לתנועת מי התהום, ויחידות של חלמיש, נובאקוליט אבן חול וקונגלומרט המאפשרים תנועה של מי תהום.
המים מגיעים מגשם היורד בהרים מצפון ומצפון-מזרח. המים המטאוריים מחלחלים מטה דרך סדקים בסלע בקצב של כ-30 סנטימטרים בשנה ומגיעים לעומק מינימלי משוער של בין 1,400 ל-2,300 מטרים. המים מתחממים לטמפרטורות גבוהות בחלק התחתון של נתיב החלחול לפני שהם מתרוממים בתוך תעלות שנוצרות לאורך העתקים ושברים. המים החמים עולים ופורצים דרך אבן החול הוט ספרינגס (Hot Springs Sandstone) בלחץ ארטזי בין שרידים של שני העתקי דחיקה, לאורך כמה קווי נוף שכיוונם לצפון-מזרח. מי גשמים ממי תהום קרובים לפני הקרקע נמהלים במים החמים שהגיעו מהעומק לפני שהמים פורצים לפני השטח. מסע המים בדרכם מטה אורך כ-4,000 שנים בעוד שלמים החמים אורך כשנה להגיע אל פני השטח.
מקור החום בחימום הטבעי של הסלעים ככל שהעומק גדל. הרכב המים העלה שהם מי גשמים שעברו חימום ושלא התקרבו למקור מאגמתי ולכן לא מעורבת פעילות געשית ביצירת מעיינות חמים אלו. התוצאה היא תמיסה מעט אלקלית ערבה לחך עם סידן פחמתי מומס.