google/wiki40b huggingface dataset:
דיולקוס

דִיוֹלקוֹס (ביוונית: δίολκος) הייתה דרך סלולה מרוצפת, שנבנתה במאה ה-7 לפנה"ס לרוחב האיסתמוס הקורינתי שביוון, ושימשה להעברת ספינות ביבשה מהמפרץ הקורינתי אל המפרץ הסרוני ולהפך.
השיט מן הים האגאי אל הים האיוני סביב הפלופונסוס נתון לסכנות רבות, הן משום חופיו הסלעיים של חצי האי הן משום מיעוט נמליו. אוניות סוחר רבות נטרפו במהלך ההיסטוריה על שלושת כפיו, ובמיוחד על כף מטפן וכף מאליאה. המפרץ הקורינתי והמפרץ הסרוני, לעומת זאת, הם מקווי מים מוגנים יחסית. גרירת האוניות ומטעניהן ביבשה, על גבי הדיולקוס, איפשרה להימנע מן השיט המסוכן, ובנוסף לכך קיצרה בצורה משמעותית את משך ההפלגה. הדיולקוס נותר בשימוש למעלה מאלף שנים, עד תחילת ימי הביניים.
הדיולקוס נבנה כפי הנראה על ידי פריאנדרוס (625-588 לפנה"ס לערך), טיראן קורינתוס. הביוגרף היווני דיוגנס לארטיוס, בן המאה ה-3 לספירה, מספר כי הוא היה הראשון לחשוב על כריית תעלה לרוחבו של האיסתמוס, אך נמלך בדעתו לאחר שמדענים מצרים הזהירו אותו, כי הוא מסתכן בהצפת הפלופונסוס כולו. הדיולקוס היה החלופה השנייה אותה הגה, ורעיון התעלה הקושרת את שני הימים עתיד להמתין עוד 2300 שנים עד מימושו עם חפירת תעלת קורינתוס.
הדיולקוס נמתח מסכינוס (Schinous) שבמפרץ הסרוני עד פוסיידוניה (Poseidonia) שבמפרץ הקורינתי, מרחק 6 ק"מ לערך, באותו נתיב בו נכרתה לימים התעלה הקורינתית. רוחב המסילה 3-3.5 מטרים, והיא נבנתה מרפידת חול וחצץ מרוצפת באבני גיר. שני חריצים מקבילים נחרצו למלוא אורכה של המסילה במרחק 1.5 מ' זה מזה, ובתוכם נעו גלגלי ה"הולקוס" (ὁλκός) – אותה עגלת גרירה מיוחדת, עליה הועמסה הספינה ואשר נגררה על ידי עבדים או בהמות משא. מטעני הספינות נפרקו מהן והובלו בנפרד.
המסילה המרוצפת נותרה בשימוש כל תקופת הכיבוש הרומי של יוון (146 לפנה"ס – 330 לספירה) ובתקופת הקיסרות הביזנטית עד המאה ה-9 לפחות. ב-1893 נפתחה לשיט התעלה הקורינתית, אשר נחפרה סמוך מאוד לנתיב הדיולקוס. חלק גדול משרידיו נהרס בעבודות כריית התעלה, אך כ-500 מטרים ממנו נחפרו ונחקרו על ידי ארכאולוגים בין השנים 1956-1962. עדיין ניתן לראות את שרידי הדיולקוס בצד הדרומי של הכניסה המערבית לתעלה.
שירי מולדת ב'

רקע והפקה

את האלבום הוציאה חזה בשנת 1985, לאחר שהוציאה את הראשון בסדרה "שירי מולדת", שנתיים לאחר מכן, בסמוך להופעתה באירוויזיון שהתקיים באותה השנה, בה זכתה במקום ה-2 עם השיר "חי". ההפקה והעיבוד המוזיקלי לכל השירים נעשו על ידי שם טוב לוי.
לאלבום יצאו כמה מארזי תקליטורים, אשר בחלקם איגדו אותו ואת שירי מולדת ג', ואת שירי מולדת. האלבום זכה למעמד של פלטינה על סך מכירות של 40,000 עותקים.
פומפיי (עיר מודרנית)

כיום

פומפיי המודרנית נוסדה בשנת 1891 לאחר בניית כנסיית מרי הבתולה המבורכת מרוסריו.

אתרים

העיר מפורסמת בראש ובראשונה בזכות שרידי העיר העתיקה פומפיי. בעיר המודרנית נמצא מקדש גבירתנו מפומפיי המוקדש למרי המבורכת מרוסריו.
פנחס אברמוביץ

פנחס אברמוביץ (1909 – יוני 1986) (Abramovic Pinhas) היה צייר נודע בתקופת היישוב ובימי המדינה. נמנה עם מייסדי קבוצת אופקים חדשים. היה מזכיר הקבוצה במשך כל שנות קיומה (1948 – 1963).

ביוגרפיה

פנחס אברמוביץ נולד ב-1909 במאזייק, האימפריה הרוסית (כיום בליטא). בשנת 1925 למד בבית הספר לאמנות בקובנה. עלה לארץ ישראל בשנת 1929. בשנים הראשונות בארץ היה פועל וחבר קיבוץ בית זרע.  בשנת 1932 עבר להתגורר בתל אביב ועבד שנתיים בסטודיו של יוסף זריצקי. 1934 התקבל כחבר באגודת הציירים.מ- 1938 - 1941 היה פעיל בהגנה וב 1942 - 1943 שהה במצרים, עיראק ופרס מטעם הצבא הבריטי וכשחזר הטמיע בציורין איכויות צבע דקורטיביות מזרחיות ושילבן עם אסכולת פריס שכה השפיעה עליו בהיותו שם.  אברמוביץ צייר בטכניקות שונות, עבודות על נייר, רישום, ובצבעי מים. בעבודות על נייר הוא הצליח להתמודד עם צורות ואמצעי ביטוי חדשים, המראות אמן של צבע וקומפוזיציה אך גם אמן של רישום. חיבה מיוחדת הייתה לו לנופי הארץ והוא נהג לנסוע ולצייר בטבע. 
אברמוביץ היה בין מייסדיה של קבוצת אופקים חדשים ומזכיר הקבוצה. בשלהי שנות השלושים יצא ל"השתלמות" מקצועית בפריז. הביקורים של הציירים היו קצרי מועד, אך אברמוביץ אהב את האווירה התוססת של פריז ונשאר שם כשנה וחצי. במהלך חייו חזר כמה פעמים לפריז שכה אהב.
בשנים 1952-1972 לימד ציור בסמינר הקיבוצים. והיה יו"ר אגודת הציירים והפסלים בסניף תל אביב בשנים 1981-1984 ונשיא כבוד של האגודה.  
השנים העוברות הייטיבו עם פנחס אברמוביץ. האיש שקנה לעצמו שם כמחנך מעולה בתחומי אמנות שונים (הדפס משי, קרמיקה ועוד), התפתח צעד אחר צעד כצייר חשוב שבדיו כמו רקומים ויוצרים שטיחים מזרחיים עשירים הכובשים את הדמיון. הוא שנמנה עם הצנועים באמני ישראל נחשב כיום לאחד המקוריים והבולטים בין בני החבורה המוכרת כ"אופקים חדשים". ידידו, הסופר יוסף אריכא, אמר עליו כי "התמדתו של אברמוביץ היא חלק בלתי-נפרד מכשרונו. הוא הולך ומתפתח ממש מול עינינו." ] וכפי שציין אברמוביץ ביומן זכרונותיו שהשאיר: תמיד חיפשתי לחדש את עצמי ולשמור על ביטוי אישי. (מקור). אברמוביץ נפטר ביוני 1986 בתל אביב ממחלת לב קשה בהיותו בן 79.
NGC 4236

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.1 והיא התגלתה ב-6 באפריל 1793 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, וקיבלה את הציון V.51 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1802, שם תוארה על ידיו כ"עמומה מאוד, מאורכת מאוד וללא כוכבים נראים לעין". בנו, ג'ון הרשל, הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 2825 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 4236, כשהיא מתוארת כחלשה מאוד, די גדולה, מאורכת מאוד ומתבהרת בהדרגה לכיוון מרכזה.

מאפיינים

גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-22 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-70,000 שנות אור, כשני-שלישים מקוטר שביל החלב. מסתה מוערכת בכ-‎1.3×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-3% ממסת שביל החלב, כאשר כחמישית ממסתה או כ-‎2.7×10⁹‎ מסות שמש היא מסת הכוכבים שבה, וכעשירית ממסתה, כ-‎1.5×10⁹‎ מסות שמש, היא של גז מימן חופשי (אזורי H I). שאר מסת הגלקסיה היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע. בגלקסיה מתרחשת יצירה של כוכבים חדשים בקצב מתון ובאופן אחיד למדי. בשני מקומות בשולי הדיסקה של הגלקסיה נמצאים מספר אזורי H II גדולים, שחלקם בולטים באופן ניכר מדיסקת הגלקסיה, אך במרכז הגלקסיה נמצאים רק אזורי H II קטנים יחסית. בגלקסיה יש מספר גדול של צבירי כוכבים צעירים ומסיביים, שמצביעים על כך שבמיליוני השנים האחרונות הייתה בגלקסיה יצירת כוכבים חדשים בקצב גבוה יותר מהקצב הנוכחי.
לא אני הוא האיש

היסטוריה

המשורר אלכסנדר פן כתב את השיר "לא אני הוא האיש" בשנת 1928,] כשנה אחרי שעלה לארץ ישראל ובאותה השנה שבה התחתן עם בלה דון. בניגוד למילות השיר, בהן מבטיח הדובר כי לא הוא האיש שיתחתן עם האישה לה מוקדש השיר; פן חיזר בעיקשות אחר דון, תוך איומים בהתאבדות בירייה ואף מימש איומו חלקית לירי שפצע אותו. לאחר שהוקסמה דון בת ה-18 מן המעשה, התחתנו השניים.
השיר התפרסם בכתב העת הספרותי "כתובים" ב-24 באוקטובר 1929.
בהמשך הופיע השיר בקובץ "היה או לא היה" בעריכת יוסי גמזו ובהוצאת צ'ריקובר, שפורסם בשנת 1972, יומיים לאחר מותו של פן. רק לאחר מותו הולחן השיר - בידי משה וילנסקי (1976), רוני וייס (1978) וצביקה פיק (1978). השיר התגלגל אל פיק דרך ספר שירים זה שהעניקה לו במתנה יפה ירקוני, אז הפנתה את תשומת לבו לשיר זה.

ביצועים

בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ו (1976), שנקרא באותה השנה "חגיגת הזמר העברי" (והיה ללא מסגרת תחרותית כקודמיו), ביצע לראשונה הזמר יהורם גאון את השיר, על פי לחן של משה וילנסקי.
שנתיים מאוחר יותר, יצא תקליטו של אריק לביא, "אני אשיר לך שיר", ובו הופיע ברצועה מספר 7 הביצוע של לביא לשירו של פן, הפעם על פי לחן של רוני וייס.
מאוחר יותר באותה השנה יצא גם תקליטו של צביקה פיק, "מוזיקה", ובו הופיע ברצועה מספר 6 עיבוד משלו לשיר, שהוא עצמו הלחין. השיר התפרסם ברדיו בשנה העוקבת, והגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים העברי השנתי תשל"ט (1979) הן ברשת ג' והן בגלי צה"ל. בשני המצעדים היה זה השיר השני הגבוה ביותר של פיק (אחרי "מרי לו" שזכה במקום השני בשניהם) מתוך ארבעה שנכנסו למצעד בביצועו ("שוב נתחיל מחדש", "אין לי איש מלבדי", "מרי לו" ו"לא אני הוא האיש") וחמישה שהלחין (גם "שיר הפריחה" ברשת ג' ו"לגור איתו" בגלי צה"ל). עקב ההצלחה, לחנו וביצועו של פיק הפכו למזוהים ביותר עם השיר. בעיבודו של פיק שונו חלק ממילות הבתים בשיר.
ביצועים נוספים לשיר הם של ארקדי דוכין, שנכלל בדיסק 4 של מיזם "עבודה עברית", עמיר בניון, ליאור ייני ומושיק עפיה.

ביאור

השיר עוסק באישה הממתינה פרק זמן ארוך לבואו של אהובה ("לא אני אל שובו משכבר מצפה את"). הדובר בשיר הוא אהובה השב אליה, אך אין בכוונתו להעניק לה את אשר היא רוצה ולהתחתן ("את קורות נדודי הישנים לך הבאתי במקום טבעת"). הדובר אינו מאמין שאהבתה צריכה להיות נתונה לו אלא לאחר ("מה אכפת לך: אני או הוא או אחר יתנבא עלי סער"), שעשוי להגיע בעתיד הרחוק ("תעבורנה שנים ואחר לך יביא טבעת") ומזלזל באהבתה ככלל ("ובמותך לא ידעו למי את הקדשת את לבך המנוח").
אלן פוליקאוסקי

ביוגרפיה

פוליקאוסקי החלה ללמוד ב-1974 הנדסת כימיה במכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי (NJIT). בשנת הלימודים השנייה הצטרפה לתוכנית הכשרת הקצונה של חיל האוויר. היא סיימה את התואר הראשון ב-1978 ונשלחה מטעם חיל האוויר ללימודי תואר שלישי בהנדסת כימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אותם סיימה ב-1981. 
את שירותה בחיל האוויר החלה כקצינת מחקר ופיתוח בחיל האוויר בתחום הפרדה וניתוח גזים לצורך מערכות ששימשו את התוכנית האמריקאית למעקב אחר פעילות גרעינית ברחבי העולם. שירתה במרכז היישומים הטכניים ובמעבדת השליטה והבקרה. בשנים 1994–1997 שירתה במחלקת ההגנה, כראש ענף במשרד עוזר מזכיר ההגנה לענייני אנרגיה אטומית וכעוזרת מזכיר ההגנה לענייני מניעת הפצת נשק להשמדה המונית. בתפקידה הבא מונתה לעמוד בראש תוכנית חדשנית בתחום אימון צוותי אוויר באמצעות סימולטורים המדמים מצבים מציאותיים. 
במרץ 2005 מונתה למפקדת כנף מערכות התקשורת של לוויינים צבאים, בתפקיד זה קודמה לדרגת בריגדיר גנרל. ביולי 2007 מונתה לסגנית המרכז למערכות טילים וחלל. ביוני 2008 מונתה לסגנית ראש משרד הסיור הלאומי וקודמה לדרגת מייג'ור גנרל. בפברואר 2010 מונתה למפקדת מעבדות המחקר של חיל האוויר. ביוני 2011 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה למפקדת המרכז למערכות טילים וחלל. ביוני 2014 מונתה לסגנית צבאית במשרד עוזר מזכיר ההגנה לענייני רכש. 
ביוני 2015 קודמה לדרגת גנרל ומונתה למפקדת פיקוד הציוד של חיל האוויר. היא שירתה בתפקיד עד ספטמבר 2018. 
לאחר שחרורה מונתה לחברה במועצת המנהלים של ריית'און.
פוליקאוסקי היא אלמנה ואם לשתי בנות.
יאיר הגלעדי

פועלו של יאיר

יאיר נזכר בשלושה פסוקים בספר:
וַיָּקָם אַחֲרָיו יָאִיר הַגִּלְעָדִי וַיִּשְׁפֹּט אֶת יִשְׂרָאֵל עֶשְׂרִים וּשְׁתַּיִם שָׁנָה. וַיְהִי לוֹ שְׁלֹשִׁים בָּנִים רֹכְבִים עַל שְׁלֹשִׁים עֲיָרִים וּשְׁלֹשִׁים עֲיָרִים לָהֶם לָהֶם יִקְרְאוּ חַוֹּת יָאִיר עַד הַיּוֹם הַזֶּה אֲשֶׁר בְּאֶרֶץ הַגִּלְעָד. וַיָּמָת יָאִיר וַיִּקָּבֵר בְּקָמוֹן
— שופטים י, ג-ה
יאיר שייך לקבוצת "השופטים השקטים", שבעיקר ידוע שמם, אך פועלם נסתר. האויב מולו נלחם יאיר אינו נזכר בפסוקים ולכן אינו ידוע.

מקור השם

בפרשת כיבוש עבר הירדן המזרחי בתקופת התנחלות השבטים מופיע גיבור  - יאיר בן מנשה (ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוק מ"א). יאיר בן מנשה כבש שטחים בחבל הארץ הגלעד אשר כונו מאוחר יותר "חוות יאיר" (מדובר בחבל גאוגרפי השונה מ"חות יאיר" מספר שופטים), והתנחל בהם יחד עם בני שיבטו. במקרא נאמר: " וְיָאִיר בֶּן-מְנַשֶּׁה הָלַךְ, וַיִּלְכֹּד אֶת-חַוֹּתֵיהֶם; וַיִּקְרָא אֶתְהֶן, חַוֹּת יָאִיר". יאיר בן מנשה היה לאחד מהמתנחלים הישראלים הראשונים. 
עוד מסופר שהיו לו עשרים ושלוש ערים בארץ גלעד. מכאן השם יאיר הגלעדי. ייתכן והשופט השביעי אשר חי כשלוש מאות שנה אחרי יאיר בן מנשה, "אימץ" לעצמו את השם "יאיר הגלעדי" כשמו של אותו גיבור מתקופת ההתנחלות.  
השופט השמיני היה יפתח הגלעדי, אף הוא מהגלעד.

חוות יאיר

בתקופת שלמה המלך, נכללו חוות יאיר בתוך שטח הנציבות השישית - שהיא נציבות רמות גלעד (ספר מלכים א', פרק ד', פסוק י"ג).

סוף ימיו

יאיר נקבר בקמון. ישנן השערות רבות ביחס למקום זה כיום.

יאיר בספרות הישראלית

ספר על יאיר הגלעדי נכתב על ידי סופר הילדים צבי ליברמן ויצא בהוצאת עמיחי.  קורות חיו של השופט המתוארים בספר זה, הם פרי המצאתו של הסופר.
איינר ליברג

קריירה

באולימפיאדת לונדון שהתקיימה ב-1908, זכה ליברג במדליית זהב עם נבחרת הקליעה הנורווגית בתחרות הקבוצתית ברובה חופשי. הוא השתתף גם בתחרות הקבוצתית ברובה הצבאי, אך שם הגיע רק למקום השישי. באולימפיאדת סטוקהולם שהתקיימה ב-1912, ארבע שנים מאוחר יותר, זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית בורבה חופשי. בתחרות האישית ברובה החופשי (ל-300 מטר) הגיע למקום ה-15.
באולימפיאדת אנטוורפן שהתקיימה ב-1920 השתתף בתחרויות במטרות נעות, וזכה במדליית זהב עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, וב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה. בנוסף הוא זכה במדליית ארד אישית בתחרות ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה. ליברג השתתף גם בתחרות האקדח החופשי ל-50 מ', וסיים במקום ה-22. באולימפיאדת פריז שהתקיימה ב-1924 סיים את הקריירה האולימפית הארוכה שלו כשהוא זוכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובמדליית כסף בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה. בתחרויות האישית המקבילות הגיע למקומות השביעי והחמישי בהתאמה. הוא השתתף גם בתחרות האקדח ל-25 מ', והגיע למקום השמיני.
ליברג נולד באלברום, נורווגיה, ב-1873, ומת באוסלו ב-1955.
אמריקה הדרומית

גזרת החופים והאיים

צורתה של אמריקה הדרומית היא כעין משולש, אשר את בסיסו מהווים חופיה הצפון מזרחיים וקודקודו פונה דרומה לעבר יבשת אנטארקטיקה. בצפון נמצא הים הקריבי, ממזרח מקיף אותה האוקיינוס האטלנטי, ובעוד שהקצה הדרומי מגיע עד לאוקיינוס הקרח הדרומי, את גבולותיה המערביים תוחם האוקיינוס השקט.
אמנם אין בחופיה של אמריקה הדרומית הסתעפויות רבות ורק חלקו הדרומי של החוף המערבי מבותר מאוד על ידי מפרצים קטנים ועמוקים, הדומים לפיורדים. בכל זאת מצויים בחופיה מספר מפרצים הנוחים לעגינה, שבסמיכות אליהם קמו ערי נמל גדולות וחשובות כמו ריו דה ז'ניירו בחוף המזרחי, ולפראיסו בחוף המערבי וקרטחנה בחוף הצפוני. בואנוס איירס, בירת ארגנטינה ועיר הנמל הראשית שלה, שוכנת על חופו הדרום מערבי של שפך הנהר לה פלטה שהוא כעין מפרץ גדול, ואילו מונטווידאו, בירתה ועיר הנמל הראשית של אורוגוואי, שוכנת על חופו הצפון מזרחי של שפך הנהר הזה. עם ערי הנמל החשובות האחרות שקמו לחופי מפרצים קטנים, נמנות גם קייאו בפרו, גואיאקיל באקוודור וברנקיה בקולומביה.
כשם שקצה הדרומי של אמריקה הדרומית הוא העשיר ביותר במפרצים קטנים, כן הוא גם העשיר ביותר גם באיים קטנים. כאן גם מקומו של גדול האיים של אמריקה הדרומית, הנקרא בשם ארץ האש ("טיירה דל פואגו"). עם אייה החשובים האחרים של אמריקה הדרומית נמנים איי פוקלנד, שמקומם ממזרח לקצה הדרומי של היבשת, האי טרינידד, השוכן בסמוך לחופה הצפוני וכן איי גלאפגוס, הפזורים באזור קו המשווה ממערב.
לירן כוהנר

ביוגרפיה

לירן חיה כוהנר נולדה בראשון לציון. אביה, בנימין כוהנר, הוא צבר ממוצא טורקי. אימה, רונית (לבית אודי) היא צברית ממוצא מרוקאי ומצרי. אימה וסבתה השתתפו אף הן בצעירותן בתחרויות יופי. בילדותה, הייתה בחוגים רבים: דרמה, ריקוד, גלגיליות, ציור ופיסול, קרמיקה וקדרות, פנטומימה, ורכיבה על סוסים. כוהנר למדה בבית הספר עמית עמל שבעיר הולדתה במגמת ביולוגיה, מחשבים וכימיה. לפני גיוסה, עבדה כוהנר כמלצרית אצל דוד שלה בעסק שלו "פלאפל בריבוע" שבתל אביב- שם נתגלתה על ידי שופטי תחרות מלכת היופי.
בגיל 18, בעת שהמתינה לגיוסה לצבא, השתתפה בתחרות מלכת היופי וזכתה בתואר לשנת 2007. לאחר זכייתה שירתה בצה"ל כמדריכה בביתן חיל האוויר בבסיס תל השומר. בעודה חיילת יצאה לייצג את ישראל בתחרות מיס וורלד שנערכה דאז בסין, אך לא העפילה לשלבים המתקדמים.
כוהנר למדה משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין.

קריירה

כדוגמנית, כוהנר חתומה בסוכנות הדוגמנות "לוק". היא הצטלמה לקמפיינים של "אינטימה", "סבוקאלם" ולקטלוג של "גולף".
בתחילת 2008 היא לוהקה לצד מלכת היופי ילנה ראלף בעונתה הראשונה של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון" בערוץ 2 של רשת. הן היו הצמד שהודח ראשון מהתחרות.
בשנים 2010–2011 שיחקה בסדרה הקומית "מה בכריש?" בערוץ הילדים אצל HOT, שבמרכזה צוות בידור בספינת תענוגות. לצדם של טל מוסרי ויניב פולישוק.
בשנת 2011 דיגמנה בקטלוג בגדי הים של חברת "פלפל" לצד ירדן הראל. באותה שנה הנחתה את "סופר שטותניק", תוכנית הקיץ היומית של ערוץ ניקלודאון, יחד עם לי בירן. בנוסף, שיחקה בסדרה "החברים של נאור" בערוץ 10, בתור שרון.
בשנת 2013 נבחרה, כדוגמנית הבית של רשת ההנעלה "גלי", להוביל את קמפיין אביב-קיץ 2013. באותה שנה הנחתה את "סופר שטותניק" בערוץ ניקלודיאון. כמו כן, כוהנר השתתפה במופע חנוכה בשם "ג'ט לג". לאחר מכן, כיכבה בווידאו קליפ "Ultimate Viral Songs Mashup" למיקס של נוי אלוש. לפני כן, התארחה גם בתוכנית המתיחות "אמבוש" של עופר שכטר, בערוץ 10.
ב-2014 החלה להנחות בתוכנית "אולפן הילדים" בערוץ 20. באותה שנה, שיחקה בסדרה הקומית "עממיות" בערוץ 2 של רשת, בתור רעות.
ב-2015 התארחה בתוכנית "גב האומה" בערוץ 10.
בין השנים 2013–2016 כוהנר שיחקה את תות בתוכנית "גן חיות" בערוץ ניקלודיאון.
ב-2017 גילמה את ג'סיקה בסדרה הקומית "נפלת חזק" בערוץ 10.
ב-2018 גילמה את אלינור בסדרה הקומית "שאטו עין כרם" בערוץ עשר.

חיים אישיים

בספטמבר 2015 נישאה לגיא גיאור, יוצא תוכניות המציאות "הרווק" ו"הישרדות". ב-30 באוגוסט 2018 ילדה את בתם הבכורה.
פעילה בעמותת "להושיט יד" הפועלת למען ילדים חולי סרטן, וכוהנר אף טסה עמם ל"טיולי חלומות" מספר פעמים בחו"ל.
ב-2015 הצביעה בבחירות לכנסת העשרים למחנה הציוני.
בית לוקסמבורג

היסטוריה

בשנת 963 בנה זיגפריד, רוזן הארדנים את מבצר לוקסמבורג, ונטל לעצמו את התואר "רוזן לוקסמבורג". בשנת 1065 מונה ואלראן מארלון לרוזן לימבורג, ובשנת 1119 הועלה נכדו ואלראן השני למעמד דוכס. בשנת 1247 ירש היינריך בנו של ואלראן השלישי, דוכס לימבורג את רוזנות לוקסמבורג מאמו ארמסינדה, רוזנת לוקסמבורג, בתו של היינריך הרביעי, רוזן לוקסמבורג, שהיה צאצא של הענף המבוגר של בית לוקסמבורג.
בשנת 1281 מת היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג, אולם הוא נהרג בקרב וורינגטון, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך השביעי, רוזן לוקסמבורג. בשנת 1308 הוכתר היינריך השביעי כמלך הרומאים, ובשנת 1312 אף הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הוא מת במפתיע בשנת 1313.
בשנת 1310 התחתן בנו של היינריך - יוהאן, מלך בוהמיה עם אליזבת מבוהמיה, אחותו של וצלאב השלישי, מלך בוהמיה, והוכתר כמלך בוהמיה. בשנת 1314 ניסה יוהאן להיבחר במקום אביו כמלך הרומאים, אולם נכשל בכך, ולודוויג הרביעי, דוכס בוואריה הוכתר בתואר.
בשנת 1346 נבחר קרל מבוהמיה, בנו של יוהאן, מלך בוהמיה לאנטי-מלך ללודוויג, על ידי חלק מהנסיכים שהסתכסכו עם לודוויג, ואף נתמכו על ידי האפיפיור קלמנס השישי. בשנת 1347 מת לודוויג הרביעי, ועד מהרה הפך קרל לשליט היחיד באימפריה. בשנת 1354 העניק קרל לאחיו ונצל הראשון, רוזן לוקסמבורג את התואר דוכס, ולאחר מותו בשנת 1383 ירש אותו בנו של קרל - וצלאב. בשנת 1378 מת קרל, ובנו וצלאב הרביעי, מלך בוהמיה ירש את נחלותיו. וצלאב אף הוכתר כמלך הרומאים, אולם בשנת 1400 הודח מתפקידו על ידי רופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ. בשנת 1410 מת רופרכט, ובמקומו נבחר זיגמונד, מלך הונגריה, אשר נבחר גם למלך בוהמיה לאחר מותו של וצלאב בשנת 1419. זיגיסמונד סיים את הקרע המערבי בשנת 1417, ואף גבר על ההוסיטים בשנת 1434. בשנת 1437 מת זיגיסמונד, ועם מותו נכחד בית לוקסמבורג.
הפרוור ההרודיאני

הבית המערבי

במבנה זה, המערבי מבין המבנים במוזיאון, שרדה רק קומת המרתף. קומה זו לא שימשה למטרות מגורים והתגלו בה מחסנים, בורות מים ומתקני רחצה (בעיקר מקוואות טהרה). כמו כן שרד גם גרם המדרגות שהוביל בעבר לקומות העליונות.
באחד מחדרי הרחצה נשתמרה רצפת פסיפס - מאפיין של התקופה שנועד למנוע היווצרות בוץ בחדר הרחצה. רצפת הפסיפס מציגה דגמים גאומטריים בלבד ולא צורות בעלי חיים, בהתאם לאיסור התקופה על עשיית תמונות ("לא תעשה לך פסל וכל תמונה"). בחדר המקווה התגלתה גם קערת אבן - ככל הנראה "ערבת רגליים" - כלי המשמש לשטיפת הרגליים בטרם הכניסה למקוה (מסכת ידיים ד א), וזאת כדי להימנע מלכלך את מימי המקוה.

בית הפריסטיל

מבנה זה הוא חלק משדרת עמודים מחורצים שהקיפו חצר של בית. העמודים היו למעשה עמודי אבן, ועל מנת ליצור מראית עין של פאר כוסו העמודים בטיח בדוגמה של שיש (אפקט דומה מצוי גם בארמון הורדוס במצדה).

הבית האמצעי

את המבנה הזה חוצה תעלת ניקוז שנחפרה בתקופה הביזנטית. מבית זה שרדו הטרקלין (חדר המגורים) שריצפתו עשויה פסיפס. בחדר זה היו מוצבות שלוש ספות שעליהן שכבו האורחים בהסבה ואכלו משולחנות שהונחו לצידם. השולחנות וחלק מכלי החרס שרדו.

בית המידות

מבנה זה הוא המבנה הגדול ביותר ששרד. שטחו הכולל של המבנה עלה על 600 מטרים רבועים. אורכו של אולם המבואה של המבנה היה כ-11 מטרים.
קירות המבנה כוסו טיח מצויר, שחיקה אבנים מסותתות. סגנון זה הוא הסגנון הראשון של פומפי - סגנון שהיה פופולרי בפומפי במאה הראשונה לפני הספירה. ככל הנראה הסגנון הפך אופנתי בירושלים כמה עשרות שנים לאחר שיצא מהאופנה בפומפי.
במבנה התגלו כלי חרס רבים בעלי צבע אדום מסוג "טרה סיגילטה", וכן כד זכוכית שנעשה על ידי אומן הזכוכית אניון מצידון (הכד נושא את החותמת "אניון עשה"). שלושה כדים מסוג זה שרדו עד ימינו בכל העולם. 
שרידי השרפה הגדולה של שנת 70 נראים בבית שעל ריצפתו קורת עץ שרופה וסימני פיח.
במרכז הבית עמדה חצר גדולה ולצדדיה חדרים ובהם פינת רחצה בה אמבטיית ישיבה, מחסנים, בורות מים ומקוואות.
למקווה שני פתחים - האחד אפשר לטמאים לרדת לטבול מבלי לגעת בטהורים העולים מן המקווה (מסכת שקלים ח ב. משנה זו מובאת במסכת פסחים דף יט עמוד ב. ומפרש שם רש"י "בדרך אחת היו יורדין לבית הטבילה ועולין בדרך אחרת"). מערכת של מרזבים הובילה מי גשמים אל בורות מים ואל המקוואות. המקוואות לא ניזונו מאמות המים שהובילו מים לירושלים בתקופה זו.
מספר המקוואות הרב הביא את הארכאולוגים למסקנה כי המבנה היה ביתו של משפחת כהנים בכירה, אולי משפחתו של כהן גדול או של משפחת המלוכה החשמונאית.

הבית הדרומי

מבנה זה לא שוחזר ונוקה, על מנת להראות למבקרים את שרידי ההרס של המבנים.

מוצגים שהתגלו

באתר התגלו רהיטים רבים ששימשו את תושבי ירושלים בתקופת הבית השני - בין היתר התגלו שולחנות אבן, שעוני שמש, כלי חרס, כלי ברונזה וכלי זכוכית.
במקום התגלה גם ציור קיר של המנורה שעמדה בבית המקדש. ציור זה שונה מתיאור המנורה המופיע על שער טיטוס. הסיבה להבדל בין השניים אינה ברורה, שכן ככל הנראה הן הציור והן התיאור המופיע בשער טיטוס נעשו על ידי אנשים שראו את המנורה. אחד ההסברים שהועלה היה שהמנורה במקדש הוחלפה בפרק הזמן שבין ציור הקיר לחורבן בית המקדש. יש הסבורים שציור הקיר מתאר את המנורה הגדולה, שבהיכל, ואילו מנורת שער טיטוס היא מנורה משנית, קטנה יותר, מה שמסתבר מהשוואת גודל המנורה לגודל הרומאים הנושאים אותה.

המופע באתר

החל משנת 2010 מעלה תיאטרון תאיר באופן קבוע בכל יום חמישי הצגה במקום, ההצגה נקראת "יודפת" ומתארת את החיים בארץ לפני נפילת ירושלים ואת האירועים בעיר יודפת, הצופים יושבים בין העתיקות וחוזים בהתרחשויות בזווית היסטורית.
שמואל מוטוט

שמואל בן סעדיה אבן מוֹטוֹט (בכתבי יד: מטוט; חי במחצית השנייה של המאה ה-14) היה פרשן המקרא, מגדולי מפרשי ה"אבן עזרא". מעתיק ומתרגם בן יהדות ספרד.

מפעלו הספרותי

מוטוט חי ופעל בגוודלחרה שבספרד וכנראה שגם נולד בעיר. מלבד פירושו על ה"אבן עזרא" שנדפס בשם "מגילת סתרים" בוונציה (1554) ושוב בקיצור עם פרשנים נוספים בשם "מרגליות טובה" באמסטרדם (1722), כתב מוטוט פירוש שלם למקרא המצוי בספריית אוניברסיטת קיימברידג' ובו נראה כי עסק בקבלה ופירושיו נוטים לדעת הרמב"ן במקרים שבהן היא סותרת לדעת ה"אבן עזרא". בספריית הבודליאנה ישנו כתב יד של פירוש קבלי למקרא של מוטוט ששרד ממנו רק החלק על ספר שמות.
מפירושו על התפילות לפי הקבלה "ספר תהלות אדוני" נדפס קיצור, בתוך פירוש התפילות של רבי מנחם רקנאטי בקושטא (1543). כתב היד המלא של הפירוש נמצא בספריית הבודליאנה.
ספר נוסף שלו שזכה לתפוצה בכתבי יד אך לא נדפס הוא פירוש לספר יצירה בשם "משובב נתיבות" הכולל שלושה חלקים ומשלב בפירושו פילוסופיה ואסטרונומיה עם קבלה.
כמעתיק ומתרגם, העתיק את הספר "אל עקידה אל רפיעה" של רבי אברהם אבן דאוד, לבקשת רבי יצחק בר ששת, וכינה אותו בעברית בשם "האמונה הנישאה". הספר מוכר בשמו "האמונה הרמה", פרי תרגומו של רבי שמעון לביא שהתקבל יותר. מהנוסח של מוטוט לספר זה שרד רק עותק אחד, ולדעת משה שטיינשניידר יש לו חשיבות לצורך ביקורת השוואתית של המהדורה המקובלת.