google/wiki40b huggingface dataset:
מרדכי בן-פורת

ביוגרפיה

בן פורת נולד בבגדאד בעיראק ולמד שם בבית ספר תיכון. בשנת 1942 הצטרף לתנועת "החלוץ" הציונית שפעלה בעיראק במחתרת וב-1945 עלה ארצה, וגויס ל"הגנה" ב-1947. סיים את קורס הקצינים הראשון של צה"ל ב-1948 והשתתף במלחמת העצמאות כמפקד פלוגה. בשנים 1951-1949 היה ממארגני עליית יהודי עיראק. נעצר ארבע פעמים על ידי השלטונות העיראקיים (1951-1950). 
בן פורת למד מדע המדינה באוניברסיטה העברית וכן מנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. היה נשוי לרבקה וינבסקי, ולאחר פטירתה נישא לנחמה ממשפחת בן-ש"ך. אב לשלוש בנות. בתו עדית נשואה לסופר, איש העסקים והספורט, יצחק חייק.

קריירה פוליטית

בשנים 1969-1955 היה ראש המועצה המקומית אור יהודה וייסד שם את המרכז למורשת יהדות בבל. ב-1975 הוא ייסד את "הארגון העולמי של יהודים יוצאי ארצות ערב והיה לנשיא הארגון. ב-1979 יצא בשליחות הסוכנות היהודית לסייע להעלאת יהודי איראן. היה יו"ר עמית של ההנהלה העולמית של הארגון העולמי של יהודים יוצאי ארצות-ערב משנת 1975. 
בשנת 1965 נמנה עם מייסדי רפ"י ובעקבות זאת נעשה ניסיון באור יהודה להדיחו מראשות המועצה, אולם הניסיון כשל ובן פורת הצליח להקים קואליציה חלופית עם המפד"ל. בנובמבר 1965 נבחר בן פורת לכנסת השישית מטעם רפ"י ובמקביל זכתה רפ"י בראשותו ב-4 מתוך 11 מנדטים במועצת אור יהודה והוא היה לראש המועצה לאחר שהקים קואליציה בראשותו. 
ב-1968 הצטרף עם רפ"י (ללא בן-גוריון) למפלגת העבודה ונבחר מטעם המערך לכנסות השביעית והשמינית. בכנסת השמינית היה לסגן יושב ראש הכנסת, ישראל ישעיהו-שרעבי. לקראת הבחירות לכנסת ה-9 הקים את התנועה להתחדשות ציונית חברתית, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-10 הצטרפה תנועתו למפלגת התנועה להתחדשות ממלכתית בראשות משה דיין, ובן פורת שובץ במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת ונבחר לכנסת. לאחר פטירתו של משה דיין התפלגה הסיעה ובן פורת הקים סיעה שתייצג את מפלגתו. הסיעה הצטרפה לממשלת מנחם בגין ובן-פורת כיהן כשר ללא תיק. בממשלת יצחק שמיר, לאחר ששמיר החליף את בגין, נשאר בן-פורת שר ללא תיק בממשלה, אך פרש מהממשלה לקראת תום כהונתה, על רקע נסיונותיו שלא צלחו להביא להקמת ממשלת אחדות לאומית. עם זאת, בן פורת הצהיר שימשיך לתמוך בקואליציה אך יצביע בכל נושא לגופו של עניין. 
בבחירות לכנסת ה-11, התמודד בן פורת במסגרת התנועה להתחדשות ציונית חברתית אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה, שוב. בשנת 1988 הצטרף לליכוד. בבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 הוצב במקום ה-52 (הבלתי ריאלי) ברשימת הליכוד.

לאחר פרישתו מן החיים הציבוריים


ב-1996 פרסם בן פורת אוטוביוגרפיה בשם "לבגדאד וחזרה".
בשנת 2001 הוענקו לו פרס ישראל על "מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה", ו"אות הוקרה" על שם מנחם בגין על פעילותו למען מדינת ישראל. ב-2003 הוענק לו פרס בן-גוריון על "מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה". ב-2005 הוענק לו "פרס שופר החרות" מאת קהילת אולבני שבארצות הברית.
ב- 2018 פרסם אוטוביוגרפיה בשם מארץ הולדת לארץ מולדת: פרקים מחיי. תל אביב, 2018.
באור יהודה נקרא רחוב על שמו עוד בחייו.

רכוש של יהודי עיראק

בכתבת תחקיר של עמנואל רוזן במסגרת yes דוקו שפורסמה בשנת 2012, נטען, שבן-פורת מחזיק במרכז למורשת יהדות בבל מסמכים שונים על רכוש של פליטים יהודים מעיראק. בין היתר נטען בכתבה, שמסמכים המוחזקים במרכז מורשת יהדות בבל אינם מועברים למשפחות, ואותן משפחות אף אינן יודעות על קיומם של המסמכים.
מנזר השילוש בוונדום

מנזר השילוש בוונדום (Vendôme) הוא מנזר בנדיקטי שנוסד ב-1035 בוונדום, צרפת. המנזר ידוע בכנסיית המנזר שלו, שלה חזית מרשימה בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).

היסטוריה

הוא מנזר בנדיקטי שנוסד ב-1035 בוונדום על ידי ז'ופרואה מרטל ואשתו הראשונה, אגנס מבורגון. הוא נחנך ב-31 במאי 1040, כחודש לפני שז'ופרואה נהפך לרוזן אנז'ו. המנזר היה כפוף ישירות לאפיפיור, דבר שזכה להסכמה מצד תיירי משארטר ואנרי הראשון, מלך צרפת. ב-1063 אב המנזר קודם לדרגת קרדינל.
במהלך השנים למנזר היו עימותים עם רוזני ונדום, וכמה מהם (כגון ז'ופרואה ז'ורדן) נודו. במאה ה-17 היה חלק מהקונגרס המורי.
מבני הקלויסטר נהרסו בידי הצבא בתחילת המאה ה-20, אך מה שנותר נהפך למוזיאון. כתבי היד של המנזר שמורים בספרייה העירונית של ונדום. הכנסייה הייתה פעילה עד לאחרונה, למיסה אחת באמצע השבוע.

אדריכלות

הסגנון העיקרי בכנסיית המנזר הוא סגנון גותי לוהב (Flamboyant), תת-סגנון של האדריכלות הגותית המתאפיין בתחרת חלונות דמוית להבות אש וגילופי אבן עשירים ומורכבים. למרות זאת, הכנסייה כוללת יסודות מהכנסייה הראשונה הפשוטה יותר בטרנספט (בית הרוחב) ועמודי מקום המצלב. בשל משך הבנייה הארוך, הספינה הראשית מציגה מספר סגנונות בנייה, כפי שניתן לראות בשינויי הסגנון והגימור כאשר בוחנים את התמיכות והקישוטים במקום המצלב. האפסיס נבנה מחדש בסגנון גותי בשל (High Gothic) בסוף המאה ה-13, בימי השיא של המנזר. שני המפרצים המזרחיים ביותר של הספינה הראשית נבנו באמצע המאה ה-14. אחרי הפסקה ארוכה, שנגרמה עקב מלחמת מאה השנים, העבודות על הכנסייה חודשו. המפרצים השלישי והרביעי של הספינה הראשית הושלמו ב-1492. שאר הכנסייה הושלמה במאה ה-16, כולל החזית המערבית המרשימה בסגנון הגותי הלוהב.
בעוד החזית החיצונית של הכנסייה היא בסגנון גותי לוהב עשיר בקישוטים, מגדל הפעמונים הסמוך מהמאה ה-12 מציג מבנה פשוט, כמעט ללא קישוטים, שנבנה בסגנון רומנסקי מאוחר וסגנון גותי מוקדם.
חלונות הוויטראז' של הכנסייה הם אחד ממאפייניה הבולטים והמיוחדים. ספסלי בית המקהלה מהמאה ה-16 מקושטים באיורי גרוטסקות, מפלצות וחיות מעוותות.
פייר ניראק

ד"ר נפתלי כהן (1893/1898 – 1960), שנודע בשם העט פּיֶיר נירָאק (Pierre Neyrac), היה סופר יהודי צרפתי יליד היישוב היהודי בישראל, רופא במקצועו.

ביוגרפיה

נפתלי כהן נולד בשנת 1893 בצפת, בנם הבכור של שרה לבית ליאון וד"ר אליהו (אליאס) כהן. אביו היה מראשוני הרופאים ילידי ארץ ישראל ביישוב, רופא בצפת והגליל ורופא המושבה פתח תקווה. אבי-אביו, ר' מיכל הכהן, היה מדפיס ועיתונאי בירושלים", ממייסדי העיתון העברי הראשון בארץ ישראל, "הלבנון", וממייסדי שכונת נחלת שבעה.
לאחר סיום לימודי הרפואה באוניברסיטה הצרפתית בביירות, שב לפתח תקווה. נישא לצלה לבית אטינגון, ילידת רוסיה, בת למשפחה עשירה של חסידי חב"ד (אחותה של הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט). לאחר נישואיהם עברו להתגורר בפריז בירת צרפת, שם נולדה בתם תקוה. הנישואים לא עלו יפה; לאחר גירושיהם שבה צלה לפתח תקווה, ואילו כהן השתקע בעיירה נוזונוויל (Nouzonville) שבמחוז ארדן, בצפון-מזרח צרפת, על גבול בלגיה, שם מצא משרה כרופא מחוזי. בנוזונוויל נישא כהן לסימון, צעירה נוצרית מקומית, ולזוג נולדו ארבע בנות. כהן לא שמר על קשר עם בתו הבכורה תקוה.
במקביל לעבודתו כרופא, זכה החל בראשית שנות ה-30 להצלחה כסופר, ונודע בשם העט "פייר ניראק" (Pierre Neyrac) – אנגרמה של שמו של המחזאי הצרפתי ז'אן רסין (Racine), שאותו העריץ. לארץ ישראל נודע מקום מרכזי ביצירתו של ניראק. הוא פרסם שלושה ספרים, שלושתם בהוצאת גלימר. ספרו הראשון, הרומן "האדישות האבודה" (L'Indifférence perdue) או "אני מחפש את האדישות האבודה", שראה אור ב-1933, היה מעין זיכרונות של עריק מהצבא העות'מאני בפלשתינה במלחמת העולם הראשונה. הספר עורר סערה בעולם הספרות בצרפת, וניראק היה מועמד לפרס גונקור. כעבור שנה התפרסם ספרו "מותה של פרִידה" (La Mort de Frieda), מעין רומן המשך (פרידה הייתה אחותו שנפטרה ממחלה בגיל צעיר). עם עליית הנאצים לשלטון חיבר מחזה בשם "היהודי האחרון" – חזון אימים שבו היטלר השמיד את כל העם היהודי פרט למסַפר. במלחמת העולם השנייה הושמד כתב היד. במלחמה נדד עם משפחתו. אחריה שב לארדנים, והחל לכתוב פואמות, שפרסם בכתבי עת ספרותיים. ב-1956 הופיע ספרו האחרון, הרומן "נעורי אליהו" (La Jeunesse d'Élias), המתאר את דמותו של אביו, ד"ר אליהו כהן, ועלילתו מתרחשת אף היא בארץ ישראל.
כהן מת ב-1960 מיתת נשיקה. נקבר בעיר וורדן בצרפת.
כהן חי ומת בצרפת. יצירותיו לא תורגמו לעברית, פרט לקטעים ספורים שתרגם ירוחם לוריא, בן זוגה של בתו תקוה וינשטוק.
בשנת תשס"ז-2007 פרסמה וינשטוק ספר סמי־אוטוביוגרפי לבני הנעורים בשם "בעקבות האב האבוד", המגולל את סיפור חייה וחיפושה אחר אביה.
Monopoly

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי אריאנה גרנדה, ויקטוריה מונה, צ'ארלס אנדרסון, מייקל פוסטר וטים סובי והופק על ידי סושיאל האוס וטובי. מונה עבדה בעבר עם גרנדה מספר פעמים, בהן כתבו יחד את השירים "7 Rings", "Let Me Love You", "Be Alright" וכולי.
בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי בסמוך לצאתו.
רצח השלושה מגבעת עדה

רצח השלושה מגבעת עדה הוא מעשה רצח של שלושה צעירים, שהתרחש ביוני 1938. שלושה צעירים בני המושבה גבעת עדה נחטפו ולאחר מכן נרצחו על ידי ערבים. גופותיהם נמצאו כעבור שנתיים.
במחצית השנייה של 1938, הגיע הטרור הערבי לשיא. המושבה גבעת עדה הייתה מבודדת ומוקפת בכפרים ערביים. המקום היה בשליטתו של יוסוף חמדאן מאום אל פאחם, סגנו של יוסוף אבו דורה.
בצהרי ה-23 ביוני 1938 יצאו מגבעת עדה שלושה צעירים כדי להעמיס עגלת חציר: יצחק קרופיק בן 19, דוד אוורבוך בן 14 ודוד פרנק בן 21. כעבור זמן מה נתגלתה עגלת החציר במרחק קילומטר מהמושבה, במקום שבו נמצאת כיום שמורת אלוני יצחק. הצעירים נעלמו והחיפושים אחריהם החלו, על ידי מתנדבים, גפירים ושוטרים בריטיים, אך החיפושים לא העלו דבר. הועלתה אף שאילתה בנושא זה בבית הנבחרים הבריטי.
רק כעבור שנתיים בעזרת מידע שנקנה בכסף ממודיע ערבי, נמצאו הגופות בתוך בור בכפר זלפה וזוהו על ידי קרובי המשפחות. הסתבר שלמרות ההוראות הם יצאו לשדה ללא נשק או אבטחה. שם ארבו להם, חטפו אותם והביאו אותם למטהו של יוסוף אבו דורה. שם הועמדו בפני מין "בית דין צבאי" וכעבור שבועיים הם הוצאו להורג ביריות.
הם הובאו לקבורה בגבעת עדה ב-8 באפריל 1940. בינואר 2011 נחנך אתר הנצחה לשלושה במקום חטיפתם, בשמורת אלוני יצחק, בטקס בהשתתפות המשפחות השכולות.
מעודד מ"ניצחונו" תיכנן יוסוף חמדאן, התקפה גדולה על גבעת עדה. זו הייתה מושבה מבודדת, לא מוקפת בגדר תיל, מוקפת מצפון וממזרח ביער אלונים שנתן אפשרות להגיע לקרבתה ולא להתגלות. הפועלים הערביים במושבה סיפקו לו ידיעות על סדרי השמירה במושבה. ההתקפה החלה ב-10 ביולי 1938 בשעה 19:15, לפני צאת השומרים והנוטרים לעמדותיהם. בהתקפה השתתפו כ-100 ערבים. הם פתחו בהתקפת הסחה מערבית למושבה וכעבור זמן קצר חדרו למושבה ממזרח. הנוטרים פתחו באש ובזריקת רימונים, אבל הערבים חדרו למושבה פרצו לבית משפחת גולדברג, הרגו את האם ועמדו לקחת את בנותיה כבנות ערובה. המגינים נלחמו בהם ביריות ובזריקת רימונים. הנשים והילדים פונו לבית העם והמגינים תכננו לסגת אליו כעמדה אחרונה. תוך זמן קצר הגיעה תגבורת של אנשי פו"ש והערבים נסוגו. כתוצאה מחילופי האש, נהרגו 11 ערבים. מתושבי גבעת עדה נהרגו האם רבקה גולדברג והמגינים שמעון מרגלית ויצחק קומורניק.
יצחק שדה הגיע למושבה והרגיע את תושביה. הוא הביא למקום 30 אנשי הגנה כתגבורת לשמירה וקבע עמדות במרחק 500 מטר מהמושבה. כעבור מספר ימים הגיעה למקום קבוצת אנשי פו"ש מובחרים שהשתכנו במושבה ויצאו לסיורי לילה ופגעו בכל ערבי ששוטט בסביבתה. פעולה זו חיזקה את הביטחון במושבה.
נגאונדרה

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (16 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,832 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (338 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

העיר נמצאת ליד הכביש D21 והכבישים הלאומיים N1 ו-N15A. ליד העיר, יש תחנת רכבת ובה פועל הקו דואלה-נגאונדרה (גר').
מצפון מערב לעיר נמצא שדה התעופה נגאונדרה (FKKN). במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 הופעלו ממנו טיסות קבועות מדי שבוע ליאונדה, דואלה, גארואה ונג'מנה.
מי למעלה?

"מי למעלה?" הוא שעשועון טלוויזיה המשודר בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, החל מ-12 באוקטובר 2015.

פורמט התוכנית

מנחי השעשועון הם ארז טל וישראל קטורזה.
3 מתחרים מפורסמים ניצבים על מעליות וצריכים לענות על שאלות: מי שעונה נכונה עולה למעלה ומרוויח כסף, ומי שטועה יורד כל הדרך למטה, עד ל"מרתף" וזוכה בשקל אחד. השאלות הן שאלות נכון/לא נכון או פחות/יותר. בכל פעם שהמתמודד עונה תשובה נכונה, הוא עולה קומה במגדל ומקבל 5,000 ש"ח, אך תשובה אחת לא נכונה, מורידה אותו לקומה התחתונה של המגדל, ועם שקל אחד בלבד. במשחק חמישה סיבובים, בכל אחד לכל מתמודד שאלה אחת. בסוף חמשת הסיבובים, המתמודד שנמצא הכי גבוה במגדל, הוא המנצח. המנצח עולה לסיבוב הגמר בו הוא משחק על מאה אלף שקלים.
רצועת עזה תחת שלטון מצרים

רצועת עזה הייתה תחת שלטון מצרים בין 1948 לאוקטובר 1956 ובין מרץ 1957 ליוני 1967. באופן רשמי, הרצועה נוהלה מספטמבר 1948 על ידי ממשלת כל פלסטין. למרות שהיה מדובר במהלך סמלי, הוכרה הממשלה על ידי רוב חברי הלגיון הערבי והיא ניהלה את רצועת עזה עד לפירוקה על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ב-1959. מצרים לא סיפחה את הרצועה עקב פירוק הממשלה אלא השליטה בה ממשל צבאי.

יצירת רצועת עזה

ב-24 בפברואר 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים. על פי ההסכם, צויר רובו של קו שביתת הנשק על בסיס הגבול הבינלאומי מ-1906, למעט שטחה של רצועת עזה שנשאר בידי מצרים. בהסכם נקבעו גבולות הרצועה, והוטל על תושביה ממשל צבאי מצרי. ההסכם קבע (סעיף 6 תת-סעיף 1) כי באזור עזה, קו שביתת הנשק ישורטט 3 ק"מ מזרחית ובמקביל לכביש מג'דל-עזה ודרומה עד לגבול הבינלאומי. כאשר הגיעו הצוותים לשרטט את הקו בשטח, נתגלה כי הוא חוצה באזור הדרומי את כפרי העבסאן ומפריד בין בתי הכפר ובין אדמותיו. עקב זאת, הגיעו הצוותים לכלל הסכמה שיש לשנות את הקו כך שיכלול את כפר העבסאן בשלמותו, ולכן באזור דרום הרצועה קו שביתת הנשק רחוק יותר משלושה ק"מ מהכביש (באזור קיבוץ נירים נוצרה ה"ברך" של הרצועה). בתמורה, קיבלה ישראל שטח שווה בצפון הרצועה, אשר תחומה הצפוני שורטט בצמוד למושב נתיב העשרה של היום במקום בצמוד לקיבוץ יד מרדכי. ההסכם, שהוגדר "פשרת שעה", נחתם בחודש פברואר 1950, ולכן קו שביתת הנשק עם מצרים המשורטט במפות ובשטח הוא מ-1950 ולא הקו שהוסכם עליו בתחילה ב-1949.
חלק גדול מהפליטים הפלסטינים התרכזו במחנות פליטים ברצועת עזה. עקב קליטת הפליטים הפלסטינים באזור, והאיסור שהוטל עליהם לצאת ולהתיישב מחוץ לתחומי הרצועה, עלתה צפיפות האוכלוסין באזור במידה ניכרת. למעשה מספרם של הפליטים אשר הגיעו לרצועת עזה במהלך המלחמה היה יותר מפי שניים ממספרם של תושביה המקוריים של הרצועה בתקופה שטרם המלחמה. כמו כן, בעקבות הצפיפות הגדולה מחד, והניתוק מאדמות חקלאיות רבות של תושבי הרצועה בשל קו הגבול החדש בין ישראל לרצועה, נאלצו רבים מתושבי הרצועה להתמודד עם מצב כלכלי קשה ביותר.
ממשלת כל פלסטין הייתה ישות שהוקמה על ידי הלגיון הערבי ב-22 בספטמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, במטרה לספק ממשלה פלסטינית לאזור. לאחר תום המלחמה, רצועת עזה הייתה השטח המנדטורי לשעבר היחיד שהיה בשליטת ממשלת כל פלסטין. עם זאת, רוב חברי הממשלה עברו לקהיר והייתה להם השפעה מועטת מאוד על המתרחש ברצועה. ב-1959 בוטלה ממשלת כל פלסטין.

ממשל מצרי

ב-1959 מוזגה באופן רשמי ממשלת כל פלסטין לתוך הרפובליקה הערבית המאוחדת. בצעד זה, בוטלה דה פקטו האפשרות של עצמאות פלסטינית ברצועת עזה.
ארתור דה גובינו

חייו

אביו של גובינו היה פקיד ממשלתי ובעל דעות פרו-מלוכניות מוצקות. אמו לואיז מגדליין דה-גרסי הייתה סופרת בעצמה, ושימשה גם כבת לוויתה של הנסיכה פאולין בונפרט, אחותו הצעירה של נפוליאון. כשהיה גובינו בן 14 ברחה אמו לשווייץ על מנת להתחתן עם גבר אחר, ולקחה אותו עמה. בשנים שבילה בשווייץ החל גובינו הצעיר להתעניין בחקר תרבויות המזרח.
כשחזר גובינו לאחר מספר שנים לצרפת, התפרנס מכתיבת רומנים בהמשכים. באותה התקופה החל להתיידד עם הפילוסוף והמדינאי אלקסיס דה טוקוויל. כאשר מונה טוקוויל למשרת שר החוץ בימי הרפובליקה הצרפתית השנייה, נתן לגובינו משרה במשרד החוץ. עד מהרה קנה לעצמו גובינו שם של דיפלומט מוצלח. שליחותו הראשונה הייתה לפרס, לאחר מכן לברזיל ולמדינות נוספות.

השקפתו הגזענית

בתקופת שירותו כדיפלומט החל גובינו להאמין כי הגזע הוא הקובע את התרבות. הוא חילק את האנושות לשלושה "גזעי יסוד" - שני המינים הנמוכים: "שחור" ו"צהוב", המהווים את "המינים הנמוכים", המדומים על ידו ל'חומרים הגסים'- כותנה וצמר, ומולם המין ה"לבן" המשובח- הוא הגזע הארי, המדומה על ידו לחוטי המשי. 
גובינו קבע שההבדלים בין המינים הם טבעיים, וכי כל עירוב ביניהם אשר שובר את ההבחנות ביניהם סופו שיוביל לכאוס. את אזורי המזרח התיכון, מרכז אסיה, תת-היבשת ההודית, צפון אפריקה ודרום צרפת, הוא סיווג כ"אזורים מעורבים גזעית".
גובינו האמין שהגזע הלבן עליון על השאר, כפי שהייתה התרבות ההינדו-אירופאית העתיקה, המכונה גם "ארית", עליונה. בתחילה חשב גובינו כי "הזדהמותו" של הגזע הלבן היא בלתי נמנעת (מאוחר יותר שינה דעה זו). כך למשל, ייחס גובינו את המהפכות הפוליטיות והכלכליות הרבות שעברה צרפת בימי חייו לזיהום הגזע שאירע בה.

יחסו ליהודים

על היהודים, אותם הוא מכנה "בני אברהם", אומר דה גובינו בחיבורו כי בעבר היו הם גזע טהור ונעלה, אך בשל התערבבותם במשך השנים עם "עמים נחותי דרגה" - "העירוב חדר לאיבריו של עם ישראל דרך כל החללים שבעורו". לטענתו הפירוד החל עוד בתקופת התנ"ך, למשל אצל יעקב, אשר התחתן עם השפחות זלפה ובלהה ובהמשך על ידי התמזגותם עם "המינים השחורים" אשר סביבם. גובינו מביא כדוגמה את מראם של יהודי גרמניה, ואומר כי אף ששהו באזורים אירופיים במשך מאות שנים, עדיין שמרו על תווי פניהם הכהים והשזופים, "ובכללם קטנים יותר ומראים מבנה גוף צנום אחר מאשר בני הגזע האירופי". לכן גם היהודים מהווים בעיניו חלק מהמינים הנחותים, שיש למנוע את התערבבותם בחברה האירופית למען "טוהר הגזע".
מונראשה

מונראשה (בצרפתית: Montrachet) הוא כינוי מקור מבוקר ושטח כרמי "גראן קרו" (Grand Cru) ליין לבן שנעשה מענבי שרדונה בתת-האזור קוט דה בון של בורגון. הוא נמצא בגבול שבין שתי הקומונות שסן-מונראשה ופוליני-מונראשה ומייצר את מה שרבים מחשיבים כיין הלבן היבש המשובח ביותר בעולם. הוא מוקף בארבעה שטחי כרמי "גראן קרו" שכולם משתמשים במילה "מונראשה" כחלק משמם. אזור מונראשה עצמו נחשב בדרך-כלל טוב יותר משל ארבעת שכניו בעל סיווג ה"גראן קרו".
כרמי מונראשה מחולקים כמעט שווה בשווה בין פוליני-מונראשה ושסן-מונראשה. היין מצד שסן נודע בדרך-כלל כלה מונראשה בעוד היין מצד פוליני נודע כמונראשה.

התנובה

ב-2008, 7.99 הקטאר (19.7 אקרים) של שטח כרמים נכלל בתוך כינוי המקור המבוקר, והופקו ממנו 349 הקטוליטר של יין, שהניב 47,000 בקבוקים בלבד.

תקנות כינוי המקור המבוקר

יינות ממונראשה מורכבים כמעט לגמרי מהעינב שרדונה, שלא כמו יינות בורגון אחרים, להם ניתן להוסיף עד 15% של פינו בלאן. שלא כמו יינות צרפתיים, מתייחסים אליהם כמקום מקור ולא לפי הזן. התנובה המותרת במונראשה היא 40 הקטוליטר להקטאר, ואחוז האלכוהול המינימלי הוא 12%.

יצרנים

נכון לאוקטובר 2007 היו 18 בעלים ו-26 יצרנים (בעלים יכול לשלוט על תתי-אזורים שונים והוא יכול גם להחכירם ליצרנים שונים). הבעלים הגדול ביותר הוא משפחת לאגיש שמחכירה את תת-החלקה שלה לז'וז'ף דרואן. יצרני מונראשה שמייצרים את הבקבוקים היקרים ביותר הם "דומן דה לה רומאנה קונטי", שבבעלותו 0.67 הקטאר (1.7 אקרים) ומייצר בסביבות 3,000 בקבוקים בשנה.
המכירה האחרונה של תת-חלקה בוצעה ב-1993 כשבנק קרדי פונסייה דה פראנס (בעליו של שאטו דה פוליני) רכש 428 מטר רבוע בסכום של מעל לחצי מיליון אירו.
יינות מונראשה הם בין היינות הלבנים היקרים ביותר בעולם: המחירים נעים מ-55 אירו ל-1800 אירו לבקבוק של 75 סנטיליטר. המחיר תלוי בכרם (מונראשה בהוא יקר יותר מארבעת האזורים האחרים), שנת הבציר, והיצרן (בבורגון, הכרמים מחולקים בין מגדלים שונים, וקיימת ביניהם שונות גדולה באיכות).

מונראשה ושכניו הגראן קרו

ארבעה כרמי גראן קרו נוספים שוכנים לצד מונראשה וחולקים את שמו. אלו הם: שבליה-מונראשה, שממוקם בדיוק מעל מונראשה במדרון ההר, באטאר-מונראשה, שממוקם בדיוק מתחת למונראשה ומופרד ממנו בדרך הגראן קרו, ביינבנו-באטאר-מונראשה, שממוקם ממש מעבר לבאטאר-מונראשה, בכיוון פוליני-מונראשה, וקריו-באטאר-מונראשה, שממוקם לצד באטאר-מונראשה בכיוון שאסאן-מונראשה. שבליה-מונראשה וביינבנו-באטאר-מונראשה שוכנים בשלמותם בתוך הקומונה של פוליני-מונראשה. קריו-באטאר-מונראשה שוכן כולו בתוך שאסאן-מונראשה. באטאר-מונראשה, כמו מונראשה, מחולק בין שני הכפרים.
הוויקינגים

הוויקינגים (באנגלית: The Lost Vikings) הוא משחק פלטפורמה למחשב, שיוצר על ידי חברת בליזארד (Blizzard) והופץ על ידי חברת אינטרפליי (Interplay). המשחק הופץ למחשב האישי, ולקונסלות סופר נינטנדו ומגהדרייב. הוא הופץ גם לקונסולה הניידת GBA. 
ייחודו של המשחק בכך שהשחקן שולט בשלוש דמויות שונות, ועליו להשתמש ביכולות המיוחדות של כל דמות על מנת לפתור חידות ולהגיע לסוף השלב. בנוסף, ביכולתה של כל דמות לשאת עמה ארבעה חפצים, אשר יכלו לשמש לפתרון חידון, לריפוי הדמויות (לכל דמות היו שלוש נקודות פגיעה, ויכלה להגיע לכל היותר לארבע נקודות פגיעה) וכן לפגיעה באויבים. לא ניתן לשמור את המשחק, אך לכל שלב קוד אותו יכול השחקן להכניס, וכך להגיע לשלב מסוים.
אנטרוסטיונס

אנטרוסטיונס (בלטינית: antrustiones, בריבוי אנטרוסיו (antrusio), מגרמנית עתיקה: trosgt) היו חברי המשמר האישי של המלכים המרובינגים ושימשו רק את המלך או המלכה. אנטרוסיונס היו אמנם רק בממלכה המרובינגית, אבל רעיון המשמר האישי הגיע מהזיפה הגרמאני וקבוצת הקומיטטוס.
האנטרוסטיונס היו אנשים חופשיים, צעירים נושאי נשק, רובם בני אריסטוקרטיה, רובם ממוצא פרנקי שהיוו בני לוויה ומשמר אישי של המלך, סעדו על שולחנו והיו מוגנים על ידי סעיפים מיוחדים בחוק הסאלי. על מנת להתקבל כחבר במשמר היה על המועמד להגיע עם נשקו אל חצר המלך, להניח את ידיו בידי המלך (in manus nostra ובגרמנית Handgebärde) ולהשבע אמונים (פידליטאס), שבועה נוספת על זו שהיה חייב בה כל מי שהיה חלק מחצר המלך. כאשר שבועתו התקבלה היה האדם מתקבל כחלק מ- truste dominica או Antrustio Dominicus כלומר אחד מחברי המלך.
החובות שנוצרו על ידי טקס ההומאז' ושבועת-האמונים נשארו בתוקפן למשך ימי-חייהם של הצדדים לחוזה. הן פקעו עם פטירת אחד מהם.
על פי החוק הסאלי אנטרוסיו נהנו מדמי כופר נפש (wergeld) משולשים, כלומר אם היה אדם הורג בן אנטרוסיונס, היה ההורג מחויב בתשלום הגבוה פי 3 מאשר תשלום על הריגת אדם חופשי אחר. גם אדם שמוצאו לא היה מהאריסטוקרטיה, אם הצטרף לחבורת האנטרוסיו, זכה מיד במעמד המקנה דמי כופר נפש משולשים. צעירים ממוצא גאלו-רומי שהצטרפו לאנטרוסיו כונו convivae regis וכופר הנפש עבורם היה פי 3 מאשר של אדם גאלו-רומי אחר, אולם פחות מאשר של אנטרוסיו ממוצא פרנקי, היות שאצל הגאלו רומים לא היה צריך בכופר נפש למניעת נקמה אלא רק כפיצוי.
אחד מנוסחי הטקסט של מרקולפוסמתייחס לטקס זה.
מן הדין הוא לגמול לכל אלה, אשר הבטיחו לנו נאמנות ללא סייג בעזרתנו ומאחר והנאמן לנו ("___") ברצון האל בא אל ארמוננו, על נשקו ונשבע בידנו נאמנות ואמון, מחליטים אנו ומצווים באמצעות תעודה זו, שמעתה והלאה יימנה במניין בני הלוויה שלנו. ואם יהין מישהו לשלוח בו יד ולהרגו, ידע שנטל עליו לשלם כופר ערכו (wergeld) ‏600 סולידי.
— Marculfi Formularum liber I KARL ZEUMER (Formulae Merovingici et Karolini Aevi), Hanover, 1887
עם התפתחות הפיאודליזם, קם מעמד הווסאלים ומעמד האנטרוסיו איבד את חשיבתו, אבל אין זהות בין וסאל לאנטרוסיונס. לאנטרוסיונס היה תפקיד צבאי, הם שימשו אך ורק מלכים ואילו וסאל היה מעמד חברתי-כלכלי ולא תמיד בעל משמעות צבאית.
וילה קייריקאטי

אדריכלות

הייחוס של הווילה הזו לפלאדיו איננו בטוח לחלוטין מפני שתוכנית הווילה איננה מופיעה בספרו  "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". יחד עם זאת שרדה תוכנית נפרדת של הבניין השמורה בארכיון המכון המלכותי לאדריכלות RIBA בלונדון. גם אזכור הבניין בשנת 1740 וייחוסו לפלאדיו, כמו גם העובדה שפלאדיו בנה מבנה אחר לבן המשפחה, מאששים את ייחוס המבנה אליו, ודומה שהדבר מוסכם על הכול. 
אישוש נוסף לייחוס הבניין לפלאדיו מגיע מפרטיו האדריכליים. זהו בניין מלבני שבחזיתו לוג'יה הבנויה כחזית מקדש רומי. גרם מדרגות עולה אל ארבעה עמודים קולוסאליים (עמודים שגובהם כגובה כל הבניין) ולהם כותרות בסדר יוני. העמודים תומכים בגמלון. 
כמקובל בווילות של פלאדיו, גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהם. קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם המדרגות. מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה צרים מאוד. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הצרים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית, כיאה לווילה כפרית. 
ראוי לציון האולם המרכזי (salone) ששני צדדיו מעוצבים כשתי אפסיסים גדולים, ומעליו מצוי קמרון צולב.
סאניאנג

חברת מנועי סאניאנג (בסינית: 三陽工業股份有限公司) היא חברה טאיוואנית ליצור קטנועים, אופנועים ורכבי שטח קטנים תחת המותג SYM (ראשי תיבות מאנגלית "Sanyang Motor")

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1954 בטייפה, טאיוואן. בתחילה, תחת השם "סאניאנג אלקטרוניקה", במטרה לייצר רכיבים אלקטרוניים עבור אופניים. בשנת 1961 התמזגה עם חברת "סאניאנג תעשיות כבדות" והתקשרה בהסכם עם חברת הונדה היפנית להרכבה מקומית של האופנועים מתוצרתה, אשר הכילו כ-30% רכיבים מיצור מקומי.
בשנת 1969 החלה גם בהרכבת מכוניות קטנות מדגמי הונדה N600, TN360. בשנת 2002, לאחר שדגמי האופנועים מייצור עצמי של החברה נקלעו לתחרות ישירה במכירות מול מוצריה של הונדה, הופסקה השותפות והונדה החלה בהרכבה עצמית של כלי הרכב מתוצרתה בטאיוואן באמצעות חברה בת מקומית.
לאחר הפסקת ההתקשרות עם הונדה, סיכמה סאניאנג על שיתוף פעולה עם קונצרן יונדאי הקוריאני להרכבת כלי הרכב מתוצרתו עבור השוק המקומי בטאיוואן.
בשנת 2015 השתנה שם החברה לשמה הנוכחי, "חברת מנועי סאניאנג". משרדיה והמפעל הראשי של החברה ממוקמים בפארק התעשייה שינצ'ו בצפון מזרח האי ,ויש לה מפעלי הרכבה נוספים באמצעות חברות בת מקומיות בסין, ווייטנאם ואף ביפן. חברות בת מקומיות הוקמו גם בגרמניה ובאיטליה לצורך הגדלת המכירות  בשוק האירופי.

פעילות עסקית

חברת מנועי סאניאנג מקיימת שיתוף פעולה אסטרטגי עם קונצרן יונדאי הדרום קוריאני. במפעליה מיוצרים ומורכבים מכוניות וכלי רכב מסחריים קלים מתוצרתה. בנוסף לכך מקיימת החברה קשרים עסקיים עם חברות רכב אחרות נוספות בעולם כגון בומברדייה, אינטרנשיונל, ומהינדרה ההודית.
קטנועים מתוצרת החברה החלו להמכר בארצות הברית בשנת 2002. בתחילה ביבוא מקומי ולא סדיר ובכמויות קטנות, אך בשנים הבאות הקימה החברה שיתופי פעולה רשמיים עם סוחרים ומפיצים מקומיים.
משנת 2005 מייצרת החברה דגמי כלי רכב דו-גלגליים, ורכבי שטח קטנים התואמים את התקינה האירופית המחמירה, המיועדים למכירה בשוק האירופי.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך של טאיוואן. היקף המכירות השנתי של החברה עומד על כמיליארד דולר אמריקני, והיא מעסיקה במפעליה בטאיוואן כ-2300 עובדים.
החברה מייצרת בשנה כ-600 אלף כלי רכב דו-גלגליים וכ-20 אלף מכוניות. בסה"כ מאז תחילת פעילותה ייצרה החברה יותר מ-800 אלף מכוניות וכ-16 מיליון כלי רכב דו-גלגליים.
בישראל מיוצגת החברה על ידי חברת מטרו-מוטור, ונכון לשנת 2018, היא מותג הדו-גלגלי הנמכר ביותר, מבחינת כמות המסירות לפי יצרן.
קולבוטן (כדורגל נשים)

היסטוריה

קבוצת כדורגל הנשים של מועדון הספורט קולבוטן הוקמה ב-1985, ובמשך כעשר שנים שיחקה בליגות הנמוכות של נורווגיה. השינוי חל ב-1994, אז סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה השנייה, והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל. בעונת הבכורה של קולבוטן בליגה הראשונה, חתמה בקבוצה החלוצה הישראלית, סילבי ז'אן, שמהר מאוד הפכה לכובשת הבכירה שלה. הישג השיא של ז'אן עם הקבוצה הייתה ההעפלה לגמר גביע המדינה ב-1998, שם הפסידה 4-0 לטרונדהיימס-ארן.
בשנת 2002 זכתה הקבוצה באליפות ראשונה בתולדותיה, לאחר שהפסידה רק משחק אחד במהלך העונה. שנה לאחר מכן היא השתתפה בפעם הראשונה בגביע אופ"א (ליגת האלופות כיום), והגיעה עד רבע הגמר. היא זכתה בשתי אליפויות רצופות בשנים 2005 ו-2006, ובגביע הנורווגי ב-2007. באותה שנה היא אף העפילה עד לחצי גמר גביע אופ"א, והפכה לקבוצה הנורווגית השנייה אי פעם שמגיעה להישג זה.
מחנה העולים בפרדס חנה

מחנה העולים בפרדס חנה היה אחד משני מחנות העולים הגדולים בישראל, שאכלס באופן זמני עולים לישראל בימי העלייה ההמונית. בהמשך הוקמה בחלק משטחו מעברה.