google/wiki40b huggingface dataset:
מיה רבינוביץ'

ביוגרפיה

מיה רבינוביץ, נשואה, אם לשלושה, בוגרת מגמה תאטרונית ספרותית, בשרות הצבאי הייתה בתפקיד פיקודי בערבה. טיילה ברחבי העולם בארצות שונות ובעיקר במזרח ובארצות עניות. מה שהחל כטיול הפך ל-13 שנים של מסע של פעילות חברתית ומסע אישי ובהמשך מסע משפחתי עם הבעל והילדים אל עבר עולמות ומראות של אנשים בעולם האחר ונחשפה לתרבויות המזרח. בנפאל התנדבה בבית יתומים כמורה לדרמה ונחשפה לסיפורי פשטות ועוני, משם המשיכה להודו, בה התגוררה שנים רבות ופתחה ספרייה בשפות שונות לזרים, הייתה חברה-מקימה בחווה מוזיקלית, רוחנית וחברתית בברזיל שמשמשת כבית הבראה וריפוי.
למדה ביפן מדע התחושות, במהלך שנותיה במזרח למדה והתמחתה באמנות קלפי הטארוט ואמנויות מהמזרח העוסקות ברוחניות. ערכה מחקרים תודעתיים וקיבלה השראה מילדים אשר פגשה והשפיעו על כתיבתה.
בשנת 2009 עם חזרתה לישראל כתבה את הספר "קלפי סודות", שמבוסס על תורות עתיקות מסין, יפן, קבלה ומהניסיון שלה עם ילדים מכל העולם. הוא נועד לקרב את הילדים למקור בו יש חכמה עתיקה בעלת מסרי עידוד והעצמת הילד. הספר זכה להצלחה בישראל, נמכר לרוסיה ולארצות הברית.
בשנת 2013 יצא לאור ספרה "מסע בין ממלכות". ספר זה מסביר את הרעיון השמחה בחלקך. הספר זכה להצלחה רבה בישראל ובעקבותיו יצרה רבינוביץ' מפגשים וסדנאות לילדים ברחבי הארץ שכללו שימוש בעזרים מודרניים שהמחישו את הסיפור וחשפו את הילדים לעולמם של ילדים אחרים בתרבויות שונות. במסגרת זו ביצעה רבינוביץ' מאות מפגשים ברחבי הארץ עם ילדים. הספר ייחודי בהשתמשו בטכנולוגיית תלת מימד.
יצחק עברי

יצחק עברי (מישְקינסקי) (באנגלית: Itzhak (Isaac) Ivry;‏ 12 בנובמבר 1908 – 31 ביולי 1987, ניו יורק) היה עיתונאי, עורך ומתרגם עברי.

ביוגרפיה

עברי נולד ב-1908 בשם יצחק מישקינסקי (Miszkinski) בעיר ביאליסטוק שבפולין, בנם של הרב חיים יעקב מישקינסקי, רב העיירה קנישין ולימים רבה האחרון של סוִויסלוֹץ', ויוכבד לבית פָאיַאנְס, בתם של הרב דוד פאיאנס, ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים (ומצד אמהּ נכדתו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונינתו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר "עונג יום טוב"). אביו קרא לו יצחק על שם רבו, הרב יצחק בלאזר.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בישיבות ביאליסטוק וגרודנה. משנת 1925 עד 1929 למד במכון לחכמת ישראל בוורשה, ולאחר מכן נסע ללמוד במערב באוניברסיטאות ברלין (1929–1933) ובזל (1933).
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל והמשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים (1933–1934).
מיד עם עלייתו החל בעבודתו העיתונאית והספרותית. היה כתב, מבקר אמנות ובעל טור ביומון "דבר", ומשנת 1936 חבר מערכת העיתון. כתב במדור מאורעות השבוע ב"דבר השבוע" (בשם העט "י. סוקר"). משנת 1939 היה עורך ומחבר המדור המדיני "היום" בעיתון "דבר". כן היה ממשתתפיו הקבועים של "הפועל הצעיר (בשם העט "פוליטיקום"). כמו כן ב"קול ירושלים" ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל". פרסם מאמרים בקבצים שונים, בהם בשנתוני "דבר", בקבצים "קמה" ו"לאחדות העבודה" ובספרי השנה של אגודת העיתונאים, ב"דורות" וב"עתידות" (בחתימתו ובשמות עט שונים, בהם "י. מעיין", "י. בן-יעקב").
תרגם ספרים (בעיקר מאנגלית) וערך כתבי עת, ספרים וקבצים שונים.
משנת 1940 היה חבר אגודת הסופרים העברים וחבר אגודת העיתונאים העבריים.
ב-1936 נישא לאלה, בת הרב אליהו שפירא מליטא. בקיץ 1938 נולד בנם  יוסף דוד. לאחר שהתגרש מאלה נשא אישה אחרת ונולדו להם שלושה ילדים: יעקב, עמליה ובנימין. 
ב-1951 היגר לארצות הברית והתיישב בעיר ניו יורק, שבה ישבה קבוצת סופרים עבריים. בתחילה הוסיף לכתוב לעיתוני הארץ, ומ-1951 ועד 1954 היה סופר "דבר" בארצות הברית.
המשיך לתרגם ולערוך.
בשנת 1969 פרש עורך השבועון "הדואר", משה ינון, ועברי התמנה תחתיו וכיהן כעורך העיתון עד 1985.
יצחק עברי נפטר בקיץ 1987 בניו יורק, בן 78 במותו.
אחיו הצעיר, משה מישקינסקי, היה היסטוריון, חוקר תנועת הפועלים היהודית במזרח אירופה, פרופסור להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת תל אביב.
נכדיו הם הרב יוחנן חיים עברי, הרב של קהילת תורת אמת בסטאטין אולינד,נוי יורק
ובתיה יוכבד פרידמן, רבנית של קהילת המסטד גארדן סאבורב, לנדן

ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אלברט פוך

קורות חיים

אלברט פוך למד באקדמיה לאמנויות, אז המכון לאמנויות ע"ש ניקולאיה גריגורסקו בבוקרשט. היה תלמידו של הצייר ז'ול פרחים. את ציורו הראשון פרסם בעיתון "Viaţa capitalei" (חיי עיר הבירה).  פוך שימש כעורך אמנותי וצייר קריקטורות בכתב-העת הסאטירי הרשמי והיחיד שברומניה הקומוניסטית, "אורזיקה" ("הסרפד") למשך למעלה מ-30 שנה, בין השנים 1951-1984, אז סולק מתפקידו. הפך במשך הזמן אחד האמנים המובילים בתחום הקריקטורה ברומניה. פרט ל"אורזיקה" פרסם קריקטורות גם ביומונים כמו "Informaţia Bucureştiului" (ידיעות בוקרשט). מיוזמתו בשנת 1968 הוקם סלון ההומוריסטים
והוקמו סלוני קריקטורה ברחבי רומניה. אחרי מהפכת 1989 ברומניה השתתף בהוצאה לאור של כמה מגזינים סאטיריים וכיהן כיושב ראש מחלקת הקריקטורות של איגוד האמנים הפלסטיים ברומניה.
בשנת 2002 אירגן תערוכה גדולה לקריקטורות מן התקופה הפוסט-קומוניסטית. עיצב, בין השאר, עטיפות לספרים שהופיע בהוצאה היהודית "הספר" בבוקרשט.
אלברט פוך עיצב גם יצירות גרפיקה, איורי ספרים ומודעות. הוא השתתף בתערוכות בינלאומיות רבות ברחבי אירופה, ביפן, וכו'. יצירות שלו מוצגות באופן קבע במוזיאונים ברומניה, בפולין, בבולגריה ובשווייץ.
אבן גילוח

אבן גילוח היא חומר אנטיספטי שמטרתו עצירת דימומים מחתכים בעור שנגרמו עקב גילוח.
לאבן הגילוח צורת ריבוע או עיפרון, והיא לרוב עשויה חומר כימי המונע דימום - לרוב, תרכובות אלום כגון אלומיניום גופרתי (סולפט אלומיניום) או אלום אשלגני וכן דו תחמוצת הטיטניום.
השימוש באבני גילוח היה נפוץ במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, ואבן הגילוח הייתה חלק בלתי נפרד מערכות הגילוח. עם התפתחות סכיני הגילוח נוספו לסכינים הגנות מפני חתכים, המקלים על הגילוח ומונעים חתכים, והשימוש באבני הגילוח פחת.
דניאל הלפר

קריירת מועדונים

הלפר החל לשחק כדורגל בקבוצת MFC פניקס מנהיים 02. ב-1997 הוא הצטרף לקבוצת קייזרסלאוטרן. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 בדצמבר 2005 מול באיירן מינכן. שערו הראשון שהבקיע, היה חלק מצמד שערים במשחק מול דיסבורג, והפך אותו למבקיע הצעיר ביותר בכל הזמנים עבור קייזרסלאוטרן בגיל 18 ו-28 ימים בלבד. באוגוסט 2007, הלפר חתם בארמיניה בילפלד. ב-22 בנובמבר 2008, הוא כבש את שערו הראשון עבור מועדונו החדש, במשחק מול שטוטגרט. אחרי 3 עונות בבילפלד, הוא נמכר למינכן 1860. הלפר שיחק במינכן 3 עונות לפני שחתם על חוזה תלת-שנתי בקלן, בקיץ 2013. בעונתו הראשונה בקבוצה  היה שותף הלפר להעפלתה של קלן לבונדסליגה. בשנת 2015 חתם הלפר בקייזרסלאוטרן וחזר לקדנציה נוספת בקבוצה. בשנת 2018, לאחר שהקבוצה ירדה אל הליגה הגרמנית השלישית, תם חוזהו של הלפר והוא שוחרר מהמועדון.
מבצע ערבית

מהלך המבצע

כוח סיירת גולני, בפיקוד הרניק, הוטס ליעדיו והיה ערוך במארב לרכבי המחבלים. לאחר כ-20 דקות הגיעו שני רכבי מחבלים. הכוח פתח עליהם באש והרג את יושביהם. לאחר מכן התפנה הכוח במסוקים לשטח ישראל. 
כוח חטיבת הצנחנים הוטס במסוקי "יסעור" ונחת במרוחק מן היעד על מנת שלא להתגלות. לאחר צעידה בציר הררי תלול וקשה הגיעו הכוחות לפאתי היעדים. או אז התברר כי אחד הלוחמים נעדר. משדווח הדבר לרמטכ"ל, הורה הלה, כי משימת הכוח היחידה היא לאתר את הלוחם החסר. בעוד עיקר הכוח נערך בהחבא לתקיפה, גובש כוח שיצא למצוא את הלוחם. רק לאחר שנמצא הלוחם כעבור זמן קצר אושר לכוחות להמשיך במשימת הפשיטה. צוות-הקרב מגדוד 890 תקף את יעדיו. בקרב שהתפתח נהרג אחד הלוחמים, יובל אפרתי. 
הכוח בפיקוד שאול מופז, סגן מפקד חטיבת הצנחנים, פרס חסימות לבידוד אזור הפעולה וכן פשט על מספר יעדים שנתגלו כשוממים, משום שהמחבלים נמלטו מהם זמן קצר קודם לכן. צוות-הקרב מגדוד 202, בפיקוד עופר בן צבי, הגיע ליעדיו מבלי שנתגלה. הכוח הרס בונקר, בית אשר שימש את המחבלים ופוצץ בית נוסף שבו שהו שני מחבלים והרגם. כוח סיירת מטכ"ל, בפיקוד יעלון, תקף את אוהלי המחבלים, אולם יעד זה התברר כריק מאדם. הכוחות פונו מן השטח לישראל באמצעות מסוקים, וזאת על אף שהיה מצוי תחת הפגזה ארטילרית כל העת.

תוצאות המבצע

כוחות צה"ל הרגו מספר מחבלים, הרסו מספר בתים והשמידו שני טנקים, קני ארטילריה, ג'יפים שעליהם מקלעים כבדים ומצבורי תחמושת. לכוחות צה"ל היו הרוג ומספר פצועים.
Talk

קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי הבמאי והצלם אנטון קורביין. הצילומים נערכו בנובמבר 2005, באולפני אילינג שבלונדון, אנגליה, מעט לפני שהלהקה החלה את סיבוב ההופעות שלהם, Twisted Logic Tour. בקליפ השחור-לבן בסגנון של סרט מדע בדיוני מוקדם, שבו מופיעים חברי הלהקה המתפעלים צלחת מעופפת בעת שהם עונדים משקפי תלת מימד. בקליפ מופיעים חברי הלהקה כאסטרונאוטים שנוחתים על כוכב זר, שם הם מפעילים רובוט רדום, שעוזר להם לעוף מהכוכב, אך לבסוף אוכל אותם.
נורית פלג

נורית פלג וולברג (נולדה ב-1977) היא פעילת זכויות אדם וסופרת ישראלית. פלג פועלת רבות למען הנכים הפיזיים בישראל. בין היתר יזמה כנסים ואירועים למען נכים בישראל.

חייה ופעילותה הציבורית

פלג נולדה עם מחלה גנטית בשם "דיסאוטונומיה משפחתית", המשפיעה על התפקודים הרצוניים והבלתי רצוניים של הגוף. בעלת תואר ראשון במידענות וספרות משווה, ובוגרת תואר שני במידענות בהצטיינות מטעם אוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2005 סיימה קורס עיתונאות בבית ספר "חשיפה" מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
בשנים 2002 – 2005 ניהלה את אתר האינטרנט של עמותת נגישות ישראל ואת פורום נכים באתר ynet. בין 2005 - 2006 הייתה מידענית ועורכת מטעם עמותת "מילבת" - עמותה ציבורית הפועלת להקל על השתלבותם של בעלי מוגבלויות בחברה. באפריל 2010 יזמה, תכננה והוציאה לפועל יום קריירה לאנשים עם מוגבלויות הראשון מסוגו שנערך בארץ. ליום זה נרשמו כ 40 חברות מתחומי תעסוקה שונים שהיו מוכנים לקלוט עובדים בעלי מוגבלויות. משנת 2010 עבדה מטעם חברת AllJobs בתור רכזת פרויקטים, ופעלה למען איתור מעסיקים והתאמה של עובדים בעלי מוגבלויות למעסיקים אלו. כמו כן, פועלת פלג ככתבת ועורכת פרילנסרית. ב-2014 החלה פלג לעבוד בחברת "שח"מ מקורות ביצוע", חברת בת של "מקורות", בתחום המידענות והמדיה.
פלג כתבה כתבות רבות בנושאים חברתיים הנוגעים לנכות פיזית בישראל. פרסמה שני ספרים, כשלצורך מימון וההוצאה לאור של ספרה הראשון "אהבה על גלגלים" בשנת 2006 נעזרה במימון המונים. סיפרה הראשון "אהבה על גלגלים" הומחז להצגה בשם "כיסא פנוי לאהבה" בבימויו של תומר רוסו, במסגרת חטיבת הביניים "אפק" בקריית ביאליק.
נשואה ליוסי וולברג.
שני שקלים חדשים (מטבע)

שני שקלים חדשים (מכונה בעגה בשם שְׁנֶקֶל, הלחם של "שני שקל"), הוא מטבע מסדרת המטבעות של השקל החדש. המטבע הוכנס למחזור ב-9 בדצמבר 2007, לאור החלטת בנק ישראל להקטין את כמות ההטבעה, הייצור וההחזקה, וליעל את התשלום במזומן.

תיאור המטבע

בצד הנושא של המטבע מוטבע צמד קרני שפע וביניהן רימון, יחד עם עיטור פנינים במחצית העליונה של היקף המטבע וסמל המדינה במרכז העליון של צד הנושא. מקור הנושא למטבע הוא מטבע עתיק של יוחנן הורקנוס הראשון. המטבע עשוי מפלדה מצופה בניקל.

סיבות ייצורו

השיקולים בעד הכנסתו של המטבע למסחר היו ניסיון של ייעול חיי המסחר מבחינת החיסכון בזמן שהמטבע מאפשר בעת ביצוע תשלום במזומן. שיקול נוסף היה עלות הייצור הזולה של המטבע, המסתכמת בשני שלישים בלבד ממחיר ייצורם של שני מטבעות נפרדים של שקל חדש.
מהא חאג'

ביוגרפיה

חאג' נולדה בנצרת. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות אנגלית וערבית ובעלת תואר שני בספרות ושפה ערבית מאוניברסיטת חיפה.
את הניסיון הקולנועי שלה שאבה מהא חאג' מעבודתה כמעצבת אמנותית בהפקות "הזמן שנשאר" (2009) של אליה סולימאן ,"המתקפה" (2012) של זיאד דוארי הלבנוני, "ערבאני" (2014) של עדי עדואן, וכן בסרט "מעל הגבעה" (2014) בבימויו של רפאל נג'ארי.
כתבה וביימה את הסרט הקצר "תפוזים" (2009) ואת הסרט הדוקומנטרי "Within These Walls"‏ (2010).
לפסגת הקולנוע הבינלאומית הגיעה בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2016 במסגרת "מבט מסוים", עם "עניינים אישיים", סרט שכתבה וביימה. הסרט זכה גם ב"פרס קרן תרבות חיפה לסרט העלילתי הטוב ביותר" בתחרות הקולנוע הישראלי העלילתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה שנערך באוקטובר 2016. מנימוקי השופטים: "יצירה שכל כולה אהבת אדם, קולחת ומצחיקה, שובת לב וטובת לב, פסיפס אנושי, מקומי ואוניברסלי בן זמננו".
ליאור כרמלי

ביוגרפיה

כרמלי נולד, גדל והתחנך בראשון לציון. התגייס לצה"ל בשנת 1986, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול. לאחר מכן מונה למפקד פלוגת החוד בגדוד בין השנים 1991–1993, בין היתר בלחימה ברצועת הביטחון. בשנת 1994 עבר לשרת בסיירת מטכ"ל, ומונה למפקד פלגת ההכשרות ביחידה. בהמשך מונה ל"מצביא" מבצעים. לאחר מכן מונה לסגן מפקד הסיירת. במסגרת תפקידיו השתתף במבצעים רבים. ב-12 ביוני 2007 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת מנשה, ושימש בתפקיד עד שנת 2009. לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 226, ושימש בתפקיד בין השנים 2009–2011.
ב-11 באוקטובר 2011 הועלה לדרגת תא"ל ומונה  לראש חטיבת ההפעלה המבצעית באמ"ן, ושימש בתפקיד עד שנת 2013. בשנת 2013 מונה למפקד מערך המבצעים המיוחדים, לאחר שראש אמ"ן, אביב כוכבי, החליט להרחיב את היחידה, ממחלקה בפיקודו של אל"ם למערך בפיקודו של תא"ל, והיה לראשון שעמד בראש היחידה במתכונתה החדשה, את תפקידו סיים בשנת 2015. ב-5 באוגוסט 2015 מונה למפקד אוגדת איו"ש, ושימש בתפקיד עד 13 בספטמבר 2017.
ב-1 בפברואר 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-4 בפברואר מונה לראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר.
כרמלי נשוי לאפרת ואב לשלושה. הוא בעל תואר שני בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב.
אנטון בידרמן

ביוגרפיה

בידרמן נולד ברומניה בעיר רדאוץ לרות וסימון בידרמן. הוא עלה ארצה בשנת 1963 בהיותו בן 12. תחילה נדדה המשפחה מבאר-שבע לראשון לציון, ולאחר מכן השתקעה בחדרה. בשנת 1969 סיים בידרמן את בית הספר התיכון של עליית הנוער בהדסה נעורים. הוא התגייס לצה"ל בפברואר 1970 ושירת עד 1975. לאחר השחרור התחיל לעבוד לפרנסתו כמפעיל מערכות אנרגיה במפעל "אליאנס חדרה" במשמרת לילה. במקביל התקבל בידרמן ל"בית הספר הגבוה לציור" בתל אביב, בהדרכת מייסד בית הספר הצייר אריה מרגושילסקי (בית ספר זה הפך לימים למכללה לאמנות קלישר), ולמד בו במשך ארבע שנים. בידרמן זכה להצלחה אמנותית והכרה מוזיאלית בין השנים 1980 עד 1985 בהציגו את עבודותיו בגלריה אלון. מ-1984 עד 1988 למד ניהול והנדסה תעשייתית במסגרת תוכנית כור תעשיות בתל אביב. ב-1985 החל בידרמן לעבוד עם גלריה שלוש בתל אביב. במקביל התמנה בידרמן למנהל בכיר הממונה על תפעול מערכות האנרגיה במפעל אליאנס. מ-1999 עד 2002 למד במסלול מקוצר ללימודי דוקטורט בכלכלה, אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, רומניה. נושא מחקרו היה: "יעילות תקצוב פעילויות תרבות ואמנות".
בידרמן עוסק בהוראת אמנות. מ-1980 עד 1993 שימש כמורה לאמנות ב"בית הספר הגבוה לציור" בתל אביב (היום קמפוס קלישר בסמינר הקיבוצים); מ-1995 עד 2004 היה מורה לאמנות במרכז לאמנות גבעת חביבה; מ-1997 עד 2010 היה מרצה ומורה לאמנות במכון לאמנות בפתח תקווה. מ-1993 ועד היום (2010) מנהל, אוצר, מרצה ומורה לאמנות ב"סטודיו אמן" – בית ספר וגלריה לאמנות בבית האמנים בחדרה.
עבודתו של בידרמן מתאפיינת בפסלים מונומנטליים הממוקמים ברחבי הארץ, ציורי דיוקנאות וסדרות גדולות כגון "זיכרונות תרבות", "תנטוס", "המנדלות" ועוד. פעילותו הציבורית של בידרמן מרוכזת בעיקר בתרומה לקהילה בעיר חדרה, שבה הוא חי ופועל. הוא יזם וייסד את "בית האמנים" בחדרה, פעל לגיוס תרומות לשיפוץ המבנה החדש שקיבל מעיריית חדרה, ובסוף שנת 2008 נחנך בית האמנים, המארח בין כתליו תערוכות רבות, בעיקר של תושבי חדרה, אך גם של אמנים ידועי שם מכל רחבי הארץ. בבית האמנים מתקיימת פעילות תרבותית לצד לימודי ציור ופיסול, וניתנות מגוון הרצאות בנושא אמנות.
ח'אלד מוחי א-דין

ביוגרפיה

ח'אלד מוחי א-דין נולד ב-17 באוגוסט 1922 בכפר שכר שבמצרים התחתונה, למשפחת נכבדים שהחזיקה כמות גדולה של אדמות בדלתת הנילוס. בשנת 1940 סיים את האקדמיה הצבאית במצרים והחל לשמש כקצין פרשים ובהמשך כקצין שריון. בשנת 1951 סיים תואר ראשון במסחר באוניברסיטת קהיר (אז רשמית "אוניברסיטת פואד"). במהלך שירותו הצבאי אימץ מוחי א-דין תפיסות מרקסיסטיות, וניהל קשרים עם מפלגת חדת"ו הקומוניסטית. אף שתמך בתנועה, ככל הנראה לא הצטרף אליה כחבר.
מוחי אל-דין היה ממקימי ארגון "הקצינים החופשיים" והיה חבר בוועד של בכירי החברים בארגון. ארגון זה קם בשנת 1943 על רקע התנגדות לכיבוש הבריטי במצרים, והושפע רבות מהתבוסה של הצבא המצרי במלחמת העצמאות ב-1948. הקצינים שהיו חברים בארגון דרשו תיקון של השחיתות השלטונית של המלך פארוק ורפורמות כלכליות במדינה. מוחי אל-דין סימן את הקצה הקומוניסטי של המנעד הפוליטי התנועה. במסגרת הוועד הבכיר של האגודה שימש מוחי אל-דין כאיש הקשר של האגודה עם מפלגת חדת"ו. בסוף שנת 1949 היה מהמייסדים של הגרעין המהפכני בתוך התנועה שנוסד בידי גמאל עבד אל נאצר. מוחי א-דין היה מהמוציאים לאור של כתב-העת של הארגון, "קול הקצינים החופשיים", שהחל להתפרסם באוקטובר 1951. בן-דודו זכריא מוחי א-דין היה גם הוא חבר בתנועה.

יד ימינו של מוחמד נגיב

לאחר מהפכת הקצינים החופשיים מוחי אל-דין נמנה עם חברי "מועצת המהפכה" שהנהיגו את מצרים לאחר הדחתו של המלך פארוק. אולם לאחר הפיכתה של מצרים לרפובליקה התגלעו מחלוקות קשות בקרב חברי הארגון. מוחי אל-דין נמנה עם מחנהו של ראש הממשלה והנשיא מוחמד נגיב, ששאף להמשיך את המסורת הפרלמנטרית הרב-מפלגתית של מצרים מתקופת המלוכה. לעומת זאת התייצב סגן ראש הממשלה גמאל עבד אל נאצר שרצה לחסל את המפלגות ולכונן שלטון נשיאותי אוטוריטרי חזק. לרוב הייתה ידו של נאצר העליונה, והוא הצליח להוציא את כל המפלגות אל מחוץ לחוק וגם ארגונים א-מפלגתיים כמו האחים המוסלמים. העימותים בין שני הצדדים הביאו לבסוף להתפטרותו של נגיב מכל תפקידיו בפברואר 1954. 
אל-דין ניסה להניא את נגיב מהחלטתו להתפטר, ולשם כך גיבש קואליציה פרו-ליברלית בשם "חזית לאומית דמוקרטית". בתנועה זו היו חברים פוליטיקאים לשעבר מרחבי הקשת הפוליטית - חדת"ו הקומוניסטית, מפלגת הופד, מפלגת מצרים הצעירה ואנשי האחים המוסלמים. בעזרת תמיכתה של קבוצה זו הצליח מוחי אל-דין להשיב את נגיב לתפקידיו, ובשיא תהליך זה הכריז נגיב ב-25 במרץ על צו שהתיר מחדש התארגנות פוליטית ועל ביטול "מועצת פיקוד המהפכה". אולם, החשש מן החזרה לפרלמנטריזם הוביל קצינים רבים להתקרב לנאצר. נאצר עד מהרה ביטל את הצו של נגיב, ועצר את חברי "חזית לאומית דמוקרטית". על מנת למנוע מרי מצדו, מוחי אל-דין נשלח בידי נאצר לשמש כשגריר בשווייץ.

לאחר החזרה למצרים

מוחי אל-דין חזר למצרים בשנת 1956 והחל לערוך את העיתון אל-מסא. לאחר התרת הצנזורה על העיתונות בשנת 1974, היה מוחי אל-דין מהמבקרים החריפים של אנואר סאדאת, שלטענתו סטה מן הסוציאליזם והערביות ונהה אחר המערב. במרץ 1976 הקים ביחד עם לוטפי אל-ח'ולי את מפלגת האיחוד הלאומי המתקדם, אחת משלוש מפלגות שהותרה פעילותן במסגרת האיחוד הסוציאליסטי הערבי.
Classica

קוויבק, קנדה

בינואר 2017 אישרה רשות הרדיו והטלוויזיה של קנדה את בקשת הערוץ לשדר בקנדה כערוץ לא קנדי שמשדר מהולנד.

יפן

הגרסה היפנית של הערוץ הושקה ב-1 בינואר 1998, ומופעלת באמצעות הזיכיון של חברת Tohokushinsha Film Corporation. הגרסה היפנית כוללת תוכניות מהערוץ הגרמני יחד עם הפקות מקוריות יפניות.

Stingray Classica On-Demand

Stingray Classica On-Demand זמין ללקוחות חברת Amazon Prime Video בגרמניה, בריטניה וארצות הברית.
נוקסוויל

היסטוריה

תחילתה של ההתיישבות במקום היא במבצר צבאי בשם וייט'ס פורט (White's Fort), שנקרא על שם מקימו, ג'יימס וייט, בשנת 1786. בשנת 1791 נקבעה נוקסוויל כבירה, תחילה בירת הטריטוריה המערבית של צפון קרוליינה והחל משנת 1796, בירתה של המדינה הצעירה, טנסי. נוקסוויל שימשה כבירת המדינה עד לשנת 1815.
בתקופת מלחמת האזרחים, בחודש נובמבר 1863, הטילו כוחות הקונפדרציה מצור על העיר במשך שבועיים. המצור נכשל והעיר נותרה בשליטת צבא הצפון. נוקסוויל, כמו גם סביבתה, בניגוד לשאר חלקי המדינה, הושפעו מאוד מערכי מדינות הצפון. תופעות של עבדות כמעט ולא היו באזור ואהדת התושבים הייתה נתונה למדינות הצפון.
בשנת 1933, בתקופת השפל הגדול, שכן בעיר המטה של רשות עמק טנסי, אשר נועדה למצוא מקורות ליצור חשמל זול במדינה, תוך העסקת מובטלים.
בשנת 1982 התקיימה בעיר התערוכה העולמית. בניין "כדור השמש" הבולט מעל קו הרקיע של העיר הוא שריד לאותה תערוכה.
בשנת 1999 נוסד בעיר היכל התהילה לכדורסל נשים.

גאוגרפיה

נוקסוויל שוכנת בקו רוחב 35°58′22″ צפון, קו אורך 83°56′32″ מערב. מדרומה של העיר מתאחדים שני נהרות: נהר פרנץ' הרחב (שמקורו באשוויל, צפון קרוליינה) ונהר הולסטון (המגיע מקינגספורט בצפון), יחד הם יוצרים את ערוצו הרחב של נהר טנסי. על נהר טנסי ניתן לשוט עד לעיר נוקסוויל החל מן השפך שלו לנהר המיסיסיפי.
את העיר חוצים שני כבישים בין-מדינתיים: I-40 שהוא ציר תנועה מזרחי-מערבי, ו- I-75 שהוא ציר תנועה צפוני-דרומי. בשולי העיר שדה התעופה הגדול מקגי-טייסון (McGhee Tyson Airport). העיר אף קשורה לרשת מסילות הברזל, אולם קיימת בה תנועת רכבות משא בלבד.

דמוגרפיה וכלכלה

בהתאם לנתוני 2007, חיים בעיר כ-183,500 תושבים, 79.7% מהם לבנים, 16.2 אפריקאים-אמריקאים, 1.45% אסיאתים, 0.31% ילידים (אינדיאנים).
כלכלתה של נוקסוויל תלויה במידה רבה בארבעת המעסיקים הגדולים בעיר: אוניברסיטת טנסי, המעבדות הלאומיות באוק רידג', מרכז מחקר התחבורה הלאומי ורשות עמק טנסי. בגלל מיקומה, על צירי תנועה מרכזיים בארצות הברית, קיימים בעיר ובשוליה מרכזי הפצה ומחסנים רבים של חברות ענק.
מקלובה

מקלובה (בערבית: مقلوبة – הפוכה) היא תבשיל אורז הפוך עם בשר וירקות. לרוב מכינים את התבשיל מבשר כבש או עוף, חצילים, כרובית, עגבניות וירקות שונים כגון קישואים, תפוחי אדמה, בצל ועוד. 
את המקלובה מכינים כך שהירקות והבשר מתבשלים בתחתית הסיר, כשמעליהם שכבת אורז המתבשלת תוך ספיגת טעמי השכבה שמתחתיה. בעת ההגשה הופכים את הסיר על מגש עגול, כך שמתקבל "תל" מעוצב של אורז שמעליו הבשר והירקות.
המאכל פופולרי מאוד כתבשיל ביתי במטבח המזרח-תיכוני כגון במטבח הפלסטיני, הערבי-ישראלי, העיראקי והירדני.
אדם זוסמן

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987, שובץ בגדוד רותם בחטיבת גבעתי. בגבעתי עבר זוסמן הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד כמפקד מחלקה, וכמפקד פלוגה מסייעת בגדוד רותם, בהמשך זוסמן שימש כמפקד פלנ"ט גבעתי, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל, מונה בשנת 2002 למפקד גדוד רותם והוביל את הגדוד בלחימה במהלך האינתיפאדה השנייה ברצועת עזה, את תפקידו סיים ב-2004. בהמשך מונה לרע"ן חי"ר במרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) במל"י. בהמשך הועלה לדרגת אל"ם ושימש כמפקד חטיבת הנגב ובמקביל כרמ"ט עוצבת סיני, לאחר מכן בשנים 2009–2012 שימש מפקד מחוז דן בפיקוד העורף. בתפקידו הבא שימש כרמ"ח שיתוף פעולה צבאי בינלאומי באג"ת. בשנת 2014 מונה לנספח צה"ל הראשון בקנדה.
חצר גליציה

חצר גליציה היא מתחם של מספר בתים וישיבה הנמצא על גגות השוק ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, סמוך לרובע היהודי מעל הרחוב בית הבד ומערבית לחצר רייסין. החצר היא חלק קטן ממתחם גדול יותר שכלל עשרות דירות ושני בתי כנסת שהיו מאוכלסים עד 1936 ביהודים. המתחם היה שייך בחלקו לרב יעקב מרדכי הירשנזון (אביו של הרב חיים הירשנזון), ובחלקו ל"כולל גליציה". כיום בשולי המתחם מתגוררות ארבע משפחות יהודיות וממוקמת בו "ישיבת אדרת אליהו" בבית הכנסת ציון המצוינת.

היסטוריה

חצר גליציה נרכשה בשותפות על ידי הרב מרדכי יפה והרב יעקב מרדכי הירשנזון. לאחר פטירת הרב יפה, מכר הירשנזון את חלקו ליורשי הרב יפה שהגיעו להסכמה עם הרב הירשנזון, שיאפשר כניסה לחצרם דרך חצר הירשנזון שתחת אפוטרופסותו. לאחר מכן מכרו היורשים את החצר לר' שמואל משה מבלזוב, ואז התעוררו חילוקי דעות סביב זכות המעבר.
רוכשי החצר היו משה שמואל ואשתו צפורה מבלזוב, שעלו מגליציה. הבלזובים הקדישו את החצר לכולל חסידי הקיר"ה (נתיני הקיסרות האוסטרו-הונגרית - שנקראו על שם ראשי תיבות: הקיסר ירום הודו) - שהוא "כולל גליציה".
קרוב לשנת ה'תרמ"ו 1886 הוקם בחצר גליציה בית כנסת "ציון המצוינת" על ידי יהודים שעלו מגליציה. הבניה בוצעה בתרומתם של שמואל משה וצפורה מבאלזוב מפולין. בית הכנסת נחרב בידי פורעים ערבים, בשנת ה'תרצ"ו 1936.
בשנת 1869 הקימה שרה ביילה הירשנזון (אשתו של ר' יעקב מרדכי) מאחורי "חצר גליציה"  את אחד מגני המשחקים הראשונים בירושלים, שם שיחקו רבים מילדי העיר העתיקה.

לאחר איחוד ירושלים

בשנת ה'תשל"ט 1979 נוסדה אגודת "עטרה ליושנה". בשנת ה'תשמ"א 1981 קיבלה האגודה את החזקה מהמדינה על שיקום החצר, ובשנת ה'תשמ"ב שוקם בית הכנסת על ידי אהרן ביר ואפרים כספי. בשנת ה'תשמ"ח קיבלו הרב יצחק שלמה זילברמן ובניו את החזקה על החצר מאת האגודה, והמשפחה החלה לשקם את החצר כולה. לאחר השיקום, העבירו לחצר את ישיבת אדרת אליהו. בין המשפחות שמתגוררות כיום בחצר, משפחת זילברמן.
כיום החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי יוזמת "טיילת גגות" שתכלול את חצר גליציה.
המשלחת השוודית לאנטארקטיקה

המשלחת השוודית לאנטארקטיקה (1901–1904) הייתה משלחת מדעית אל חצי האי האנטארקטי בפיקודם של אוטו נורדנשלד וקארל אנטון לרסן.

רקע

אוטו נורדנשלד, גאולוג וגאוגרף שוודי, ארגן משלחת מדעית אל חצי האי האנטארקטי ועמד בראשה. הפיקוד נמסר לחוקר אנטארקטיקה מנוסה, קארל אנטון לרסן, שמילא את תפקיד רב החובל של האונייה אנטארקטיק. בעברו פיקד על משימת איתור לווייתנים בשנים 1893-1892. למסע יצאו גם שבעה מדענים נוספים ו-16 קצינים ומלחים. ב-16 באוקטובר 1901, הפליגה "אנטארקטיק" בפיקודו של קארל אנטון לרסן מנמל גטבורג ועליה משלחתו של נורדנשלד ליבשת אנטארקטיקה.
על אף סופה והתלאות הקשות שהתנסתה בהן, תוכר המשלחת כהצלחה מדעית, שאנשיה חקרו חלק גדול מן החוף המזרחי של ארץ גראהאם, לרבות כף הגעגועים, האי רוס, קבוצת איי ג'וינוויל וארכיפלג פאלמר. המשלחת, שגילתה והביאה עמה ממצאים גאולוגיים ודגימות של בעלי חיים ימיים, הקנתה לנורדנשלד תהילה רבת-שנים בארצו, אבל עלותה העצומה הותירה אותו שקוע בחוב כבד.
שני איים אנטארקטיים חשובים קשורים במשלחת זו. הראשון הוא סנואו היל, שם עשו אוטו נורדנשלד וחמישה מעמיתיו שני חורפים (האחד מתוכנן והשני כפוי, עקב טביעתה של אוניית החילוץ "אנטארקטיק"). האי השני הוא האי פולט, שם נתקע צוות ה"אנטארקטיק" מפברואר 1903 עד נובמבר 1903.

האי סנואו היל

בדרכו אל האי סנואו היל בשנת 1901, עבר נורדנשלד דרך בואנוס איירס, שם סיפקה לו ממשלת ארגנטינה צידה וסיוע אחר בתנאי, שיצרף לקבוצה החורפת שלו קצין צי ארגנטינאי צעיר, סגן חוסה סובראל. גם הצייר האמריקאי פרנק וילברט סטוקס הצטרף למשלחת ועשה שנתיים עם נורדנשלד באי סנואו היל. ב-1903 ארגנה ממשלת ארגנטינה שליחות הצלה עם הקורבטה "ארא אורוגוואי", שהחזירה בהצלחה את כל חברי משלחת נורדנשלד ששרדו בחיים.

האי פולט

אחרי טביעת אונייתם, שנמחצה בקרח במרחק כ-40 ק"מ מן האי, הגיעו עשרים האנשים שהיו על ה"אנטארקטיק" אל האי בסירת הצלה ובנו שם מבנה אבן איתן, כפול-קירות, ששרידיו עודם נראים לעין גם היום. מלבד הצידה הזעומה שהביאו עמם מן האונייה, התקיימו האנשים על כאלף הפינגווינים שקטלו, כמו גם על ביציהם.