google/wiki40b huggingface dataset:
מרכז קונגרסים בינלאומי חיפה

הקמת המרכז

המרכז נחנך בשנת 1996 לאחר שתכנונו החל בשנת 1989, על ידי משרד האדריכלים ברוך ברוך - יוסף סלמון אדריכלים ובשותפות אדריכל מיכה רטנר. הוא הוקם בהשקעה של כ-30 מיליון דולר על ידי החברה הכלכלית לחיפה. בקיץ 1996  החל לפעול במרכז פרויקט "גלובוס סיטי", שכלל שטח בנוי של 4,500 מ"ר, שבתוכו חמישה בתי קולנוע, שטחי הסעדה ובידור שהופעלו על ידי חברת גלובוס גרופ. בסוף 1996 החלה לפעול חנות  בשטח של כ-4,000 מ"ר מרשת "לה-פיירה" (LA-FIERA), רשת איטלקית המתמחה בעיצוב ובאופנה. באפריל 1997 החל לפעול מסוף טרום טיסה של חברת אל-על. בינואר 1997 החלו אולמות התערוכות והאירועים לפעול. מלבד אולם המופעים המרכזי, אולם אורן, שהושלם בסוף 1997. באוגוסט 1997, החליטה חברת גלובוס גרופ לצאת מהפרויקט והעבירה את הפעלת בתי קולנוע לרשת תיאטראות ישראל. רשת "לה-פיירה" גם סגרה את החנות לאחר מספר שנים של פעילות. במקום תוכנן לקום גם מלון של רשת הילטון, ובו 300 חדרים, אך הוא לא נבנה.
באוקטובר 1998 מכרה עיריית חיפה לחברת גב-ים, מקבוצת דיסקונט השקעות 50.1% מחברת מת"ם בעלת המרכז, תמורת 240 מיליון שקל, ההצעה הגבוהה ביותר שהוגשה במכרז שנערך.

פיצוי בעלי הקרקע

בשנים 1944-45 רכשה משפחת קוקיא מירושלים את הקרקעות שעליהם הוקם מרכז הקונגרסים. הקרקעות הופקעו על ידי עיריית חיפה בשנת 1971 לצורכי ציבור, לשם הקמת מבנים שישמשו בעיקר לצורכי ספורט, תיירות ונופש. בהמשך ייעוד הקרקע שונה לצרכים מסחריים והוחלט על הקמת המרכז. בני המשפחה תבעו את עיריית חיפה וההליך המשפטי שהגיעה לדיון עד בית המשפט העליון הסתיים בהסכם פשרה, שבמסגרתו הסכימה העירייה לשלם למשפחה פיצויים בסך 5.5 מיליון שקל. לאחר משפחת קוקיא תבעו את עיריית חיפה בעלי קרקעות נוספים במתחם, ביניהם חברת הכשרת היישוב.

שינוי תמהיל החנויות והעסקים

בתי הקולנוע מרשת רב חן שפעלו במרכז נסגרו בתחילת שנות ה-2000. בשנת 2005 הוקם על גג המבנה "אקס פארק", פארק אקסטרים לספורט אתגרי ובילוי. חלק ממרכז הושכר כאולם שמחות וגן אירועים שבצמוד לו נפתח בשנת 2014 מלון "גרדן הוטל" (Garden Hotel) ובו 29 חדרים. ביולי 2013 נפתח במתחם ה"סיניון - הקניון סיני הראשון בישראל", בו כ-60 חנויות הבנויות כתאים פתוחים בשטחים של 25-160 מ"ר בעצוב אחיד. בחנויות נמכרו מוצרי אופנה והנעלה, טיפוח ויופי, פנאי וצעצועים, ריהוט וציוד לבית ומוצרי חשמל ישירות על ידי היבואנים לצרכן הסופי. ה"סיניון" נסגר לאחר זמן קצר.

מבנה המרכז

במרכז ישנם 10,500 מ"ר של אולמות לתערוכות וכנסים, 5,000 מ"ר של שטחים פתוחים לתצוגות וירידים, 6,500 מ"ר של חנויות ועסקים, ועוד 1,500 מקומות חניה. מיקומו הוא במבואותיה הדרומיים של חיפה. בצמוד אליו נמצאים מרכז לספורט אתגרי וגן אירועים.
האולם המרכזי, אולם אורן, מתפרש על שטח של 2,800 מ"ר ומכיל 2,100 מקומות ישיבה שניתן לפנותם ובמה של 240 מ"ר. לצידו ממוקם לובי אורן על שטח של 900 מ"ר. שאר האולמות הם אולמות קטנים בשמות: אלון, תמר, רימון, הדס, ערבה ולצידם לובי גפן ששטחו 500 מ"ר.
במרכז נערך מ-2002 טקס בחירת מלכת היופי מדי שנה. החל מ-2010 נערך בו גם הפסטיגל.
פילוקטטס

פילוקטטס (ביוונית: Φιλοκτήτης, פירוש אפשרי - "אהבת הקניין") הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מגיבורי שירת הומרוס וגיבורם של מחזות דרמה שנכתבו בעת הקלאסית ביוון העתיקה. דמותו נכרכת בשירה היוונית עם שהות על אי בודד ועם מאבק ממושך בכוחות פנימיים וחיצוניים; בכך, היא נקשרת עם נושא ראשיתה של התרבות, ראשית הציוויליזציה האנושית.
פילוקטטס הוא בנו של המלך פּוֹיַס מחבל תסליה, גיבור עבור היוונים, מלוחמי טרויה שנודע מעל לכל ביכולת הקשתוּת הנדירה שלו.

בספרות

לבד מאזכורים באיליאדה, עלילותיו של פילוקטטס על האי תוארו במחזות שנשאו את שמו, שאותם חיברו סופוקלס, אייסכילוס ואאוריפידס; ואולם, מחזהו של סופוקלס הוא היחיד ששרד. כמו כן הוא מוזכר במטמורפוזות של אובידיוס .
ישנם לפחות ארבעה סיפורים נפרדים המתארים את השתלשלות האירועים שקרו לפילוקטטס במסעו לטרויה כאשר כולם מעידים לכך שהוא נחבל ברגלו. לפי גרסה אחת, פילוקטטס ננשך על ידי נחש שהרה שלחה כדי להעניש את פילוקטטס על שירות שלו או של אביו להרקלס. מסורת אחרת מספרת כי הוא אולץ בידי היוונים להראות היכן מופק אפרו של הרקלס וכאשר הוא מגיע אל האתר, נפצע ברגלו שנגעה באדמת האפר. גרסה אחרת מתאר את הגעת האכאים, בדרך לטרויה בתחילת המלחמה, לאי טנדוס. מאחר שאכילס הכעיס את אפולו בשל רציחת מלך טנס, כביכול בנו של האל, הציעו האכאים כפיצוי קורבן לאפולו, יצא נחש מן המזבח ונשך את פילוקטס. הגרסה האחרונה מציעה כי פילוקטטס הוכחש באי של כריס, נימפנה כפי שמוצג במחזה של סופוקלס. 
בגרסאות מודרנית לעיתים מוצג כי סיבת הפציעה נבעה משריטה בחץ מורעל.
בנות המזל

עלילת הסדרה

ניק פולי, איש עסקים ומיליונר בעל סגנון חיים של פלייבוי נאלץ לשדר דמות של איש המשפחה, ובעקבות כך הוא מאמץ קבוצה של שש ילדות יתומות אותן הוא מביא לגור איתו באחוזתו בבל-איר, קליפורניה. לאחר שהרעיון שלו לא הניב את התוצאות להן קיווה, הוא מבין כי זה לא היה חשוב ומבקש מהילדות שישארו לגור איתו לצמיתות. 
העלילה בסדרה מתרחשת בשנת 1961 והתמקדה בחוסר המזל של הילדות ובבעיות בהן נתקלו הילדות בשנות השישים מריקודים, אהבה ראשונה, מציאת האמא הביולוגית, מקובלות חברתית ועד משבר הטילים בקובה.
גבעת הארבעה

גבעת הארבעה היא גבעה בירושלים, הממוקמת מזרחית למנזר מר אליאס ולדרך חברון, דרומית לקיבוץ רמת רחל ומערבית לחומת שמואל.
על צלע הגבעה התגלו שרידים של האמה התחתונה, בגובה של 745 מטרים מעל פני הים. על המדרון הדרומי מערבי של הגבעה התגלו שרידי יישוב ביזנטי, וכן שרידים מהתקופה הרומית בארץ ישראל. בסקר שנערך באזור נמצאו שברי לבנים טבועים בטביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
על הגבעה היה ממוקם בתקופת ירושלים המחולקת מוצב של הלגיון הירדני אשר צפה לעבר קיבוץ רמת רחל ודרך חברון. ב-23 בספטמבר 1956 פתחו הירדנים ממוצב זה באש על קבוצת יהודים שהשתתפו בכנס ארכאולוגי ברמת רחל. ארבעה אנשים נהרגו במקום. לזכר האירוע, מאז כיבוש המקום נקראת גבעה זו בשם "גבעת הארבעה". זמן-מה לאחר האירוע נפטר מפצעיו אדם נוסף שנפצע בה, כך שלמעשה סך כל ההרוגים מהתקרית הגיע לחמישה. שמה הקודם היה גבעת אליהו.
מרבית שרידי המבנים שעל הגבעה נהרסו בעת בניית המוצב של הליגיון הירדני. ניתן כיום לראות על הגבעה את שרידי תעלות הקשר של המוצב.
מילית

בדקדוק, מילית היא מילה שאינה שייכת לקבוצת השמות, תוארי השם, הפעלים או תוארי הפועל. מילית היא בדרך כלל מילה קצרה מבחינה פונולוגית (ומכאן מרכיב ההקטנה בשם). המיליות הנפוצות ביותר הן מיליות יחס (אל, על) ומיליות קישור (בגלל, אם כי).
בלשונות השמיות, רבות מהמיליות הן משותפות לשפות אחדות, או לפחות דומות בין שפות אחדות (למשל המילית, "מִן", שפירושה הוא "ממקום", from, זהה בעברית ובערבית). כמו כן, לרבות מהמילים האלו, אין שורש ברור.
חדר שינה בארל

תיאור היצירה

היצירה מתארת את חדרו של ואן גוך ברחוב לאמארטין מס' 2 (הבית הצהוב) בארל שבצרפת. 
הדלת בימין היצירה מובילה לגרם המדרגות המוביל אל הקומה השנייה. הדלת משמאל היצירה מובילה אל חדר האורחים שבו נהג ללון האמן פול גוגן. 
החלון במרכז היצירה פונה לעבר רחוב לאמארטין.
צורת החדר טרפזואידית בלתי רגילה, והמבט של הצופה פונה לעבר הפינה הימנית הרחוקה של החדר, ובהתאם כל החדר מוטה לעבר פינה זו. צורת החדר לא רגולרית בכך שהפינה השמאלית התחתונה של החדר מתוארת בזווית קהה, בעוד שהפינה הימנית המקבילה לה מתוארת בזווית חדה.
בימין התמונה מתוארת מיטתו של האמן ועליה שמיכה אדומה. בשמאל התמונה כיסא אחד ובמרכז התמונה, בסמוך לקיר, שולחן לילה וכיסא נוסף.

הגרסה הראשונה

ואן גוך החל לעבוד על הגרסה הראשונה של היצירה באמצע אוקטובר 1888, בעת שהותו בארל. במכתבו לאחיו, תיאו ואן גוך, הוא כותב:
הפעם בפשטות מתואר חדר השינה שלי; אולם הצבע חייב להיות שופע בחלק זה, פשטותו מוסיפה הדר לסגנון בו מתוארים החפצים, ובכך מודרך הצופה למעין מנוחה או חלום... צבעתי את הקירות בצבע לילך בהיר... מיטת העץ והכיסאות בצבע צהוב, כמו חמאה טריה; הסדין והכריות, בלימון ירוק בהיר. כיסוי המיטה, צבוע בשני. החלון, בירוק. קערת הרחצה, בכתום; מכל המים בכחול. הדלתות, לילך. וזה הכל. אין בחדר כל דבר שהוא שדלתותיו סגורות. הרהיטים הרבועים נועדו להביע מנוחה; וכך גם הדיוקנאות על הקיר, המראה, הבקבוק, ומספר הבגדים. לא נעשה שימוש בצבע הלבן בתמונה, ולכן מסגרתו תהיה לבנה, במטרה שאוכל להתנקם במנוחה הכפוייה אשר הומלצה בעבורה. לא ציירתי כל צללית או צל. השתמשתי בצבעים פשוטים בלבד.
— 
ואן גוך צירף למכתב זה סקיצה של הקומפוזיציה של היצירה. מכתב דומה וסקיצה דומה נשלחו גם לידיו של פול גוגן זמן קצר לאחר מכן.

הגרסה השנייה

באפריל 1889 שלח ואן גוך את הגרסה הראשונה לאחיו. גרסה זו ניזוקה בשיטפון של נהר הרון, בעת שואן גוך עצמו היה מאושפז בבית החולים בארל. תיאו הציע כי התמונה תצוייר מחדש, ושלח את הגרסה הראשונה חזרה לואן גוך על מנת שיעתיקה. העתק זה צוייר בספטמבר 1889 ושני הציורים נשלחו לתיאו.

הגרסה השלישית

הגרסה השלישית שצוירה בשלהי ספטמבר 1889, היא גרסה מוקטנת (ואן גוך השתמש בכינוי réductions לתיאור גרסאות אלה). אין מדובר בהעתק מוקטן, אלא בציור שונה בפרטיו, אך באותה קומפוזיציה.

מיקום היצירות

הגרסה הראשונה של התמונה לא נמכרה, ונותרה בעיזבון האמן. מאז שנת 1962 נמצאת גרסה זו בבעלות קרן וינסנט ואן גוך, שנוסדה על ידי אחיינו של האמן, והיא מושאלת באופן קבוע למוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם. מאז שנת 1926 נמצאת הגרסה השנייה בבעלות מכון האמנות של שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית ומוצגת במכון.
הגרסה השלישית הייתה בבעלות אחותו של ואן גוך, ונרכשה על ידי הנסיך מטסוקטה. בשנת 1959 הפכה לחלק מהאוספים הלאומיים של צרפת, וכיום היא מוצגת במוזיאון ד'אורסיי שבפריז.
יחסי בחריין–ספרד

סקירה כללית

היחסים בין שתי המדינות הם יחסים ידידותיים וטובים המבוססים בעיקר על הקשרים הטובים שבין בית בורבון לבית ח'ליפה. בהקשר זה, התקיימו מספר ביקורים פרטיים וחסויים על רקע חברי ככל הנראה של בכירים בחריינים בספרד ושל בכירים ספרדיים בבחריין. היחסים הכלכליים בין שתי המדינות פורחים ומתבססים על הפעילות המוגברת של בחריין במגזר הנפט.
בתחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת חתמו בחריין וספרד על מספר אמנות והסכמים בנושאים שונים כגון תרבות, אנרגיה, ביטחון לאומי וכלכלה.
דונלד פלזנס

ביוגרפיה

פלזנס נולד בוורקסופ, נוטינגהאמשייר שבאנגליה לאליס ותומאס סטאנלי פלזנס. קריירת המשחק של פלזנס החלה בשנת 1939 בהפקה של "אנקת גבהים", אולם הופסקה בעקבות מלחמת העולם השנייה. בתקופת המלחמה שירת בחיל האוויר הבריטי והיה שבוי במשך שנה במחנה שבויים גרמני. פלזנס "שב" לתפקיד שנים מאוחר יותר, כאשר גילם את דמות הזייפן במחנה השבויים בסרט הבריחה הגדולה. ב-1959 הופיע בסרט הבט אחורה בזעם לפי המחזה של ג'ון אוסבורן.
פלזנס שב לשחק אחרי המלחמה, ראשו הקרח וקולו השקט אך רב העוצמה תרמו לליהוק החוזר שלו בשפע תפקידים של נבלים. המוכר בתפקיד הנבלים ששיחק בהם הוא תפקיד ארנסט סטאברו בלופלד בסרט "אתה חי רק פעמיים" (1967) מסדרת ג'יימס בונד, הופעה ששימשה השראה עיקרית לדמותו של ד"ר רשע בסרט "אוסטין פאוורס" בכיכובו של מייק מאיירס. הופעה בולטת נוספת של פלזנס הייתה בסרט "ללא מוצא" של רומן פולנסקי (1965). ב-1978, פלזנס הופיע בסרט הראשון בסדרת סרטי האימה "ליל המסכות" בתפקיד ד"ר סם לומיס - תפקיד אותו שב לגלם בחמשת ההמשכים הבאים. הופיע גם בסרט במערב אין כל חדש.

חיים אישיים

פלזנס נישא ארבע פעמים ונולדו לו חמש בנות, ששלוש מהן הפכו לשחקניות. בתו מאשתו הראשונה מרים ריימונד היא השחקנית אנג'לה פלזנס.

מותו

פלזנס מת בשנת 1995 בצרפת בעקבות סיבוכים אחרי השתלת שסתום בלב. בן 75 היה במותו.
פרדוקס עלי התה

פרדוקס עלי התה הוא תיאור תופעה פיזיקלית בה עלי תה בכוס תה מתרכזים במרכז תחתית הכוס לאחר שהתה נבחש ולא נודדים לשולי תחתית הכוס, כפי שניתן היה לצפות על פי עקרון הכוח הצנטריפוגלי.
את הפתרון לפרדוקס עלי התה ניסח אלברט איינשטיין במאמר שפרסם בשנת 1926 באופן המסביר אף את הסחיפה בגדות נהרות (חוק באר, באנגלית: Baer's law).

הסבר

בחישת המשקה בכוס התה בתנועות סיבוביות גורמת לנוזל להסתובב סביב שולי הכוס, הגורמת לכוח צנטריפוגלי כלפי השוליים. אולם, סמוך לשוליים ובתחתית הכוס תנועת הנוזל מואטת עקב חיכוך עם דופן הכוס. באזורי מגע אלה הכוח הצנטריפוגלי נחלש והבדל הלחצים הנוצר בנוזל הופך לגורם משמעותי יותר בכיוון תנועת הנוזל. אזור זה מכונה באופן כללי שכבת גבול בתחום מכניקת הזורמים, ובאופן ספציפי שכבת אקמן (באנגלית: Ekman layer).
עקב הכוח הצנטריפוגלי, לחץ הנוזל סמוך לשוליים גבוה יותר מאשר במרכז הכוס. אם כל הנוזל מסתובב כגוף מוצק, הכוח כלפי המרכז משתווה לכוח כלפי חוץ ולכן לא תהיה כל תנועה כלפי פנים או כלפי חוץ. בכוס תה, שבה הנוזל בתחתית הכוס נע במהירות איטית יותר מן הנוזל בשכבה שמעליו, שיפוע הלחץ גובר על הכוח הצנטריפוגלי וגורם לזרימת נוזל כלפי מרכז הכוס סמוך לתחתית. בשכבה גבוהה יותר של הנוזל הזרימה היא כלפי חוץ. זרימת נוזל משנית זו נעה למרכז הכוס סמוך לתחתית, עולה במרכז הכוס, נעה כלפי השוליים בשכבת הנוזל העליונה, ויורדת לתחתית הכוס סמוך לשוליים, וחוזר חלילה.
כיוון שעלי התה כבדים מכדי לעלות במרכז הכוס עם הזרם המשני, הם נותרים במרכז תחתית הכוס. בהשפעת הזרימה הסיבובית, העלים ינועו אף הם בתנועה סיבובית על תחתית הכוס.
סרגיי קופליאקוב

ביוגרפיה

קופליאקוב נולד באורשה בירת מחוז ויטבסק שבבלארוס. הוא עבר להתאמן בסנקט פטרבורג.

מדליית כסף אולימפית

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה קופליאקוב במדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ולדימיר רסקטוב, אנדריי בוגדנוב ואנדריי קרילוב בתוצאה של 7:27.97 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:23.22 דקות ולפני בריטניה (7:32.11 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.44 דקות.

מדליית זהב באליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכה קופליאקוב בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:28.21 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:28.91 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי.

סגן אלוף עולם ושיאן אירופה

באליפות העולם שנערכה בברלין ,גרמניה בשנת 1978 זכה קופליאקוב בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם סרגיי רוסין, אנדריי קרילוב וולדימיר סלניקוב בתוצאה של 7:28.41 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:20.82 דקות ולפני מערב גרמניה (7:33.29 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 1:51.33 דקות, אחרי ביל פורסטר שקבע שיא אליפות חדש של 1:51.02 דקות וראודי גיינס (1:51.10 דקות), שניהם מארצות הברית.

שיאן עולם

בתחרות שנערכה בפוטסדאם, מזרח גרמניה ב-7 באפריל  1979 קבע קופליאקוב במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:49.83 דקות, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של ברוס פורניס מארצות הברית (1:50.29 דקות) ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-1:50 דקות. שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי ראודי גיינס (1:49.16 דקות).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה קופליאקוב ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 1:49.81 דקות, לפני אנדריי קרילוב (1:50.76 דקות) וגריים ברואר מאוסטרליה (1:51.60 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ולדימיר סלניקוב, איוור סטוקולקין ואנדריי קרילוב בתוצאה של 7:23.50 דקות, לפני מזרח גרמניה (7:28.60 דקות) וברזיל (7:29.30 דקות). מדליית כסף במשחה לשליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ויקטור קוזניצוב, ארסנס מיסקרובס ויבגני סרדין בתוצאה של 3:45.92 דקות, אחרי אוסטרליה (3:45.70 דקות) ולפני בריטניה (3:47.71 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.34 שניות, 5 מאיות לאט ממדליית ארד.

אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בספליט, קרואטיה בשנת 1981 זכה קופליאקוב ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי (1:51.23 דקות), במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:24.41 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:21.48 דקות). 
לאחר שפרש משחייה תחרותית אימן קופליאקוב שחייה במינסק.
ענישה קולקטיבית

ענישה קולקטיבית (קיבוצית) היא ענישה של קבוצת אנשים בגין מעשה או סטטוס של בודדים או חלקים מתוכה. לרוב ענישה קולקטיבית מתבצעת כאשר קשה לדעת מי בדיוק ביצע את המעשה, שלעיתים אף הוגדר כ"פשע" על ידי אותו גורם שהחליט על ענישה קולקטיבית.
בדיקטטורות רבות, ובמקומות בהם מונהג משטר צבאי, השימוש בענישה קולקטיבית נפוץ מאוד כתגובה לניסיונות מרד או הפיכה.]
ענישה קולקטיבית של אזרחים בזמן מלחמה נחשבת לפשע מלחמה ולעיתים אף פשע נגד האנושות אשר המדינות שחתמו ואשררו את אמנת ז'נבה, התחייבו להימנע מביצועם.

ענישה קולקטיבית במלחמה

במאה ה-19 נעשה שימוש בענישה קולקטיבית במלחמות רבות, ביניהן מלחמת האזרחים האמריקנית, מלחמת הבורים, ומלחמת צרפת-פרוסיה.
באמנת האג משנת 1907 תקנה 50 נקבעה:
"לא יוטל עונש כללי, כספי או אחר, על האולוכסיה בגלל מעשיהם של יחידים כשאין לראותה כנושאת באחריות משותפת (יחד ולחוד) למעשים אלה."
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה נעשה שימוש רב בענישה קולקטיבית, בייחוד על ידי גרמניה הנאצית אשר השמידה כפרים שלמים כעונש על ניסיונות מרד וכדומה. דוגמה בולטת לכך היא החרבת הכפר לידיצה כעונש על חיסולו של ריינהרד היידריך.
אמנת ז'נבה הרביעית שנוסחה בשנת 1949 קובעת בסעיף 33 איסור על ענישה קולקטיבית:
"אדם מוגן לא ייענש על מעשה שהוא לא ביצע אישית. עונשים קולקטיביים וכל אמצעי הפחדה וטרור, אסורים. ביזה אסורה. פעולות תגמול כנגד אנשים מוגנים ורכושם, אסורים."

ענישה קולקטיבית בחינוך

ענישה קולקטיבית מקובלת ככלי חינוכי, בייחוד על ידי מורים בבתי ספר. כלי זה שנוי במחלוקת, ויש הטוענים שהוא אינו יעיל, או שהוא יעיל רק לטווח הקרוב. בנוסף, יש הטוענים שעונש קולקטיבי אינו מוסרי, והוא "מבוסס על כוח ולא על מוסר".]
לעומתם, יש הטוענים שענישה קולקטיבית מאפשרת "ללמד את התלמידים מהי ערבות הדדית" וש"יש דברים שאי אפשר לטפל בהם באופן פרטני".]
בישראל, על פי חוזר מנכ"ל משרד החינוך מאפריל 2015, יש להימנע ככל האפשר מענישה קולקטיבית.
X-16

פיתוח

במהלך המחצית השנייה של 1953, החברות: Fairchild Aircraft, Bell, וGlenn L. Martin Company, ערכו מחקר על עיצוב מטוסי ריגול לגובה רב עבור חיל האוויר של ארצות הברית, תחת השם MX-2147. כל שלושת העיצובים כללו מנוע Pratt & Whitney J57-19. העיצוב של חברות בל ומרטין (B-57D) נבחר להמשך הפיתוח. העיצוב של חברת בל MODEL 67 כונה בשם X-16. דגם של הX-16 בגודל מלא נבנה, ומטוס אמיתי החל להיבנות. המטוס תוכנן כמטוס סיור בעל טווח ארוך במיוחד ובעל יכולת שיוט בגובה רב.
העיצוב של הX-16 היה פורץ דרך עם העיצוב שלו. מוטת הכנפיים היה ארוכה מאוד (35 מטר) ביחס לאורכו של המטוס (18.55 מטר). הכנפיים היו קלות וגמישות יותר משמעותית ממטוסים רגילים. המטוס כולו היה עשוי מחומרים קלים מאוד כדי להגשים את יעודו- טווח של 5,300 ק"מ ללא תדלוק ובגובה של 69,500 רגל.
28 מטוסים הוזמנו סך הכל, אבל אף מטוס לא הושלם. כשמונים אחוזים מהמטוס הראשון הושלמו כאשר חיל האוויר האמריקאי הודיע על ביטול הפרויקט לטובת המטוס B-57 של חברת מרטין ב-1956. למרות שמעולם לא טס או אפילו ירד מפס הייצור, הX-16 תרם רבות לתחום עיצוב מטוסי הסיור. פיתוח המטוס תרם גם לפיתוחו של מנוע הJ57 ששימש לאחר מכן את מטוס הריגול לוקהיד U-2 ומטוסים נוספים.
עמיק

עמיק (בערבית: عميق) הוא כפר קטן במחוז אל-בקאע שבלבנון. נכון לאוקטובר 2013 התגוררו בכפר 606 לבנונים ו-152 פליטים. הכפר המצוי בגובה של 1,030 מטר מעל פני הים, על מורדותיו המזרחיים של ג'בל בארוכ שייך לנפת, מערב בקאע. ממזרח לו משתרעת הבקאע ובה שטחים חקלאיים נרחבים. מצפון מזרח לכפר נמצאת ביצת עמיק שהוכרזה כשמורה ביוספרית על ידי אונסקו. בסמוך לביצה נמצא אתר ארכאולוגי שנחפר בשנות ה-60 ונמצאו בו שרידים של התרבות הנאטופית וכן ממצאים מתקופות מאוחרות יותר. הכפר נמצא על כביש הבקעא המערבי והיישובים הסמוכים אל העיירה הם: שתורא וקב אליאס בצפון ועזה, ענה וכפריא בדרום. 
במלחמת לבנון הראשונה, ב-11 ביוני 1982, במארב נ"ט שהתרחש מצפון לכפר, על הכביש העובר ליד ביצת עמיק, השמיד כוח נ"ט מחטיבה 409 של צה"ל, 11 טנקים מדגם T-72 של הצבא הסורי.

האתר הארכאולוגי

אתר עמיק נחפר לראשונה ב-1963 על ידי הארכאולוג הצרפתי ז'אק קוון  ובהמשך על ידי קאוולייה. ב-1965 על ידי לוריין קופלנד  ופיטר וסקום  וב-1971 על ידי ז'אק בזאנסון ופרנסיס אור .
נמצאו באתר שתי שכבות של התיישבות אנושית. הראשונה, מהשנים 12,000-10,000 לפני הספירה ששויכה לתרבות הנאטופית וייתכן כי אפילו לתקופה הנאוליתית קדם קרמית. בשכבה זו נמצא שלד שכוסה באדמת אוכרה אדומה. כמו כן נמצאו בה כלי אבן (חלקם מאבן צור וחלקם מבזלת), למטרות חקלאות, ציד ועיבוד. שכבה נוספת היא מהשנים 4,500-5,000 לפני הספירה (תקופת עובייד) ונמצאו בה כלים הדומים לשכבה הנאוליתית שנתגלתה בחפירות בגבל שבצפון לבנון. החרסים שנמצאו באתר אופיינו ככלקוליתיים.
שוקה

חלק עליון (מקורב)

חלקה העליון של העצם רחב ובעל מספר מבנים בולטים: שני עליים (עלי צידי ועלי תיכון) וגבששת השוקה (Tuberositas tibiae) בצד הקדמי, אזור האחיזה של רצועת הפיקה. בחלקם העליון של העליים משטחים מפרקיים גדולים, עליהם מונחים המניסקוסים.
בין העליים, הרכס או הבליטה הבין עליים (Eminentia intercondylaris), מלפניה ומאחוריה מתחברות הרצועות הצולבות של הברך והמניסקוסים.
בחלקו האחורי של העלי התיכון (Condylus medialis tibiae), חריץ רוחבי עמוק, מקום האחיזה של השריר החצי קרומי. העלי הצידי (Condylus lateralis tibiae) רחב יותר מהעלי התיכון, בחלקו התחתון-צידי פנים למפרק השוקה והשוקית העליון.

גוף העצם

לגוף העצם צורת מנסרה המותווית על ידי שלושה גבולות המחלקים את העצם לשלושה פנים.
הגבול או הרכס הקדמי (Margo anterior tibiae), הוא הבולט מהשלושה וניתן למששו בקלות בקדמת השוק. בחלקו העליון של הגבול התיכון (Margo medialis tibiae) נאחזת הרצועה העקיפה התיכונה של הברך ומתחת לה נאחז שריר בית הברך (Popliteus). בגבול הצידי או הרכס הבין-גרמי (Margo interosseus tibiae) נאחז הקרום הבין גרמי (Membrana interossea) שמחבר את השוקה לשוקית בכמעט כל אורך גופן.
רובו של הפן התיכון (Facies medialis tibiae) הוא תת-עורי, כלומר ניתן למישוש ישירות מתחת לעור. בחלקו העליון נאחזים גידי השרירים החצי-גידי, העדין והחייטים. לדרך בה נאחזים שלושת השרירים צורה המזכירה רגל אווז שנתנה לה את שמה - "רגל האווז" (בלטינית: pes anserinus). הפן הצידי (Facies lateralis tibiae) צר יותר מהפן התיכון. בחלקו העליון נאחז השריר השוקתי הקדמי ועל חלקו התחתון עוברים גידי השרירים הפושטים של כף הרגל ובהונותיה. לרוחב הפן האחורי (Facies posterior tibiae) עובר באלכסון קו הסוליה (Linea musculi solei; או כפי שכונה בעבר "קו בית הברך", popliteal line). מעל קו הסוליה נאחז שריר בית הברך ומתחתיו נאחזים שרירים שונים, כופפים של כף הרגל ובהונותיה.

חלק תחתון (מרוחק)

חלקה התחתון של העצם שב ומתרחב, אך פחות מחלקה העליון. החלק התיכון מציג בליטה מאורכת בשם הפטישון התיכון (mMalleolus medialis). חמישה פנים לחלק התחתון:
הפן התחתון, בעל צורה מרובעת, נושא את משקל הגוף ומופרק עם עצם הערקום (talus). על הפן האחורי והקדמי עוברים גידים מניעים של כף הרגל ובהונותיה, בפן האחורי חריצים מובחנים למעבר הגידים. בפן הצידי אזור מכוסה סחוס לחיבור הרצועי של השוקה והשוקית (מפרק השוקה והשוקית התחתון הוא חיבור רצועי, syndesmoses, ראו מפרקים פיברוטים). הפן התיכון מתמשך מטה לזיז בעל צורת פירמידה, הוא הפטישון התיכון. חלקו הפנימי של הפטישון מופרק עם עצם הערקום.
גוריון מלצר

גוריון מֶלְצֶר (21 באוגוסט 1930 – 1 באוקטובר 2014) היה מראשי תעשיית האלקטרוניקה בישראל. כיהן כמנכ"ל חברות טלרד ותדיראן וכיו"ר דירקטוריון חברת בזק וכיו"ר חבר הנאמנים במרכז האקדמי לב.

ביוגרפיה

גוריון ("גורי") מלצר נולד בשנת 1930 בירושלים לשפרה ולחוקר התנ"ך פייבל מלצר. סבו היה הרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים ויו"ר מועצת גדולי התורה. אמו שפרה נפטרה בנערותו בשנת 1944 בהיותו בן 14.
למד בבית הספר תחכמוני ובבית ספר "מעלה" בירושלים. זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ועסק בפיתוח יכולות הצפנה של חיל הקשר. בהמשך מונה כקצין הקשר החטיבתי של חטיבת גבעתי, תפקיד שבו שימש עד שנת 1952 (בדרגת סרן).
עם שחרורו יצא ללימודים בארצות הברית. למד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק ואחר כך הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת ניו יורק, ועבד והשתלם בחברת RCA – אחת מהחברות הגדולות בארצות הברית בתחום האלקטרוניקה.
בסוף שנות ה-50 נמנה, עם עוד מספר מהנדסים צעירים שלמדו בארצות הברית, עם צוות הקמת חברת תדיראן, ובהמשך מונה לתפקידים בכירים בה.
ב-1973 שימש כיועץ בחברת ג'נרל טלפון אלקטריק. עם שובו ארצה (לאחר שנה), נקרא על ידי מנכ"ל כור תעשיות, מאיר עמית, לנהל את חטיבת האלקטרוניקה של כור ואת חברת טלרד.
במחצית שנות ה-80 סיים מלצר את עבודתו בטלרד ומונה כחבר בהנהלת כור ולתפקיד מדען ראשי של הקונצרן, ויחד עם מנכ"ל כור באותה תקופה בני גאון פעל להבראת כור.
ב-1990 מונה לתפקיד מנכ"ל תדיראן. הוא הוביל תהליך הבראה שכלל סגירת מפעלים כושלים, מכירת משרדיה של החברה בגבעת שמואל ופיטורי עובדים. כעבור כשנתיים עברה תדיראן מהפסד לרווח שנתי, וב-1992 הונפקו מניותיה בוול סטריט והחברה גייסה 100 מיליון דולר.
ב-1994 פרש מלצר מתפקיד מנכ"ל תדיראן, ומונה ליו"ר דירקטוריון חברת בזק. ב-1997 פרש מתפקיד יו"ר בזק.
לאחר פרישתו לימד בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב.
מלצר נפטר ב-1 באוקטובר 2014 בגיל 84 והובא למנוחות בבית הקברות ברעננה.

פעילות ציבורית

היה חבר בגופים ציבוריים רבים כגון: יו"ר לשכת המסחר ישראל – אוסטרליה, חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית. חבר הוועד המנהל אוניברסיטת ת"א, חבר הוועדה העליונה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, חבר ועדת פרס רוטשילד, חבר ועדת השכר של המרצים באוניברסיטת השונות. חבר הנהלת מכון דוידסון להוראת המדע והטכנולוגיה. חבר הנהלת מוסד נאמן. חבר המל"מ – המרכז להוראת המדעים, חבר הוועדה המייעצת לשר החינוך להוראת הטכנולוגיה והמדעים, חבר האקדמיה למדעים. חבר בחבר הנאמנים של מכון ויצמן, ויו"ר חבר הנאמנם  במרכז האקדמי לב.

פרסים

מלצר זכה בשורה של פרסים ואותות הוקרה, בהם פרס ראש הממשלה על מפעל חיים בתקשורת (2002), פרס התעשייה, פרס מיוחד על תרומה אישית של IEEE (ארגון האלקטרוניקה העולמי) ועוד.

משפחתו

היה נשוי לשרה ולהם ארבעה ילדים. רעייתו היא בעלת דרגת סרן בצה"ל והייתה במשך שנים ראש הלשכה של הרמטכ"לים יעקב דורי, יגאל ידין ומרדכי מקלף ולאחר מכן ראש לשכתו של דוד בן-גוריון.
בנם, ארז מלצר ניהל בין היתר את החברות אפריקה ישראל, קריאו-סאיטקס ונטפים. בן נוסף, הרב משה מלצר, הוא ראש ישיבת "אבן האזל" בירושלים.
אריקה דוראנס

ביוגרפיה

דוראנס למדה תיאטרון בגיל צעיר במשך 5 שנים. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, עברה לוונקובר שבקולומביה הבריטית כדי לפתח קריירת משחק.
ב-1996 דוראנס התחתנה עם וסלי פרקר. הזוג התגרש ב-1999.
בינואר 2005 דוראנס התחתנה עם השחקן הקנדי דייוויד פלפי .
דוראנס הופיעה על שער גיליון מאי 2006 של מגזין "FHM" , וב-2007 נבחרה על ידי המגזין במקום ה-20 ברשימת הנשים הנחשקות ביותר. באוקטובר 2007 היא הופיעה על שער מגזין "Maxim" .
דוד לייב זילברשטיין

רבי דוד יהודה לייב זילברשטיין (ה'תק"פ, 1820 - ה'תרמ"ד, 1884) היה רב ופוסק הלכה הונגרי. מחבר ספר ההלכה שבילי דוד על ה"שולחן ערוך".

ביוגרפיה

נולד לרב אהרן זילברשטיין. למד אצל הרב מאיר אייזנשטטר ואצל רבי קופל חריף מוורבוי. לאחר נישואיו התמנה כמו"צ באוהלי וגר בה ארבע שנים. אחר כך כיהן כאב"ד זנטה.
בשנת 1859, ה'תרי"ט, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה נולד בנו ישעיהו. בירושלים השתייך לקהילת כולל אונגרין והיה אחד מדייני בית הדין של הכולל. הוא גם הדפיס בה את ספריו הראשונים. בסביבות 1870 נאלץ לשוב להונגריה וכיהן בה כרב בכמה קהילות, משרתו האחרונה הייתה ברבנות הקהילה האורתודוקסית בוואץ (וייטצען).