google/wiki40b huggingface dataset:
אבדן הילדות

מושג הילדות

ניל פוסטמן קושר את מושג הילדות עם המצאת הדפוס, התפוצה הנרחבת של הספרים, התפשטות ידיעת קרוא וכתוב, התפתחות ההשכלה, היווצרות מעמד ביניים מבוסס והקמת בתי הספר. הילדות אצל פוסטמן היא התקופה בה הילד לומד בבית הספר בעזרת ספרים. מאמצע המאה העשרים, משנת 1950 בערך בארצות הברית, בעיקר בהשפעת הטלוויזיה החופשית, התחרותית ומרובת הערוצים, נתונה הילדות בסכנה, עם ביטול המחסומים שהציבה החברה כדי להגן על הילדות, וכתוצאה מכך החשיפה של סודות המבוגרים.
הספר נכתב בשנת 1982 ולא דן בהשפעת המחשב האישי והאינטרנט על היעלמות או התקצרות הילדות. אלבין טופלר כתב אף הוא בספריו על התקצרות גיל הילדות, אבל ראה במחשבים ובמהפכת המידע הדיגיטלית את הסיבה העיקרית לכך. ניל פוסטמן, שהלך לעולמו בשנת 2003, כיהן כראש המחלקה לתרבות ולתקשורת באוניברסיטת ניו יורק ונודע בעולם בשל ספריו הביקורתיים על הסגידה בארצות הברית לטכנולוגיה ועל השפעתה השלילית של הטלוויזיה על התרבות והשיח הציבורי.

הקריאה

הקריאה, לפי ז'אן-ז'אק רוסו, היא השוט של הילדות, היא סופה של ילדות מתמשכת. הקריאה מאפשרת כניסה לעולם המידע, והיא מפרידה בין יודעי קרוא וכתוב לבין אלה שאינם יודעים. הקריאה היא השוט של הילדות ויוצרת את הבגרות. הספרות הכתובה כולל מפות, תרשימים, חוזים ותעודות שומרת סודות. המבוגר יכול להתמצא באותם סודות על ידי קריאה. ללא ידיעת הקריאה אין הבדל בין הילד לבין המבוגר והסודות הקיימים מעטים. בעולם שבו נעדרת ידיעת הקריאה והכתיבה, נעדר מושג החינוך ומושג הבושה, ונעדרת גם הילדות. ההגדרה של הבגרות התבססה על ידיעת הקריאה והכתיבה. ניל פוסטמן כתב על כך שהדפוס יצא מן העריסה נכנס לשם מושג הילדות. במקום שהעריכו את ההשכלה היו בו בתי ספר שם התפתח במהירות מושג הילדות. בתקופת הילדות, בתקופת החינוך הפורמלי, נמנעים מלהציג לילדים דרישות ונמנעים להטיל עליהם משימות ואחריות של מבוגרים.
לדעת ניל פוסטמן, התקופה משנת 1850 ועד שנת 1950 מייצגת בארצות הברית את פסגת הילדות. בשנת 1950 החלו בארצות הברית שידורי טלוויזיה מסחריים המאיימים על הילדות. בתקופת הילדות המידע נשלט על ידי המבוגרים ומוקנה לילדים בהדרגה ובצורה מווסתת על ידי לימוד הדרגתי. הטלוויזיה, לדעת פוסטמן, מציגה מידע על ידי תמונות שהגישה אליו שווה לכול. אין הבדל בין ילד לבין מבוגר. הטלוויזיה גלויה לכל, והאופי של השידורים הרצופים והתחרות בין הערוצים אינם מאפשרים בררנות. גם לקולנוע ישנה השפעה דומה, אבל הנגישות של הטלוויזיה מכריעה.

השפעת הטכנולוגיה

התרבות המבוססת על ידיעת הקריאה והכתיבה מאופיינת, לדעת פוסטמן, בשליטה עצמית, דחיית סיפוקים, כושר חשיבה מושגי ורציף, המשכיות – עבר ועתיד, היגיון וסדר היררכי. המילה המודפסת הביאה עמה את היווצרות ההיגיון, המדע, החינוך, הטכנולוגיה וה-Civilite. ניל פוסטמן מצר על כך שהדיון בטלוויזיה הוא דיון רדוד, וגם כאשר הנושא חשוב, כמו בחירות לנשיאות, לא מתקיים דיון ממשי בין המועמדים. הדרך שהטלוויזיה מציגה נושא היא דרך של סיפור. נושא בחדשות מוצג כסיפור, לרוב בן שלושים עד מאה ושמונים שניות ובממוצע פחות מדקה. הכול מוצג כמו תוכנית בידור. הדרך להצגה רצינית ומעמיקה היא על ידי הרצאה מול המצלמות, וזו איננה הדרך של הטלוויזיה. עידן הסיפור הוא עידן עסקי הבידור והשעשועים, לטענת ניל פוסטמן. הטלוויזיה מתקשה להציג עבר ועתיד, והיא מדיום המרוכז בהווה. הטלוויזיה מבטאת את עיקר התוכן בעזרת דימויים חזותיים ולא באמצעות השפה.
המוזיאון היהודי של ניו יורק

היסטוריה

תחילת דרכו של המוזיאון החלה עם קבלת מתנה של 26 חפצי אמנות טקסים יהודיים מאת השופט מאיר זלצברגר לסמינר התאולוגי היהודי באמריקה, ב-20 בינואר 1904, שם הוא שוכן בספריית הסמינר. האוסף הועבר בשנת 1931, עם הסמינר, לברודוויי. הסמינר התאולוגי היהודי קיבל למעלה מ-400 פריטים טקסיים יהודיים ויצר את 'מוזיאון החפצים היהודיים', בעבר ספריית יעקב שיף.האוסף הורחב לאחר מכן על ידי תרומות גדולות של חדג'י אפרים בנגיאט והארי ג 'פרידמן. ב -1939, בעקבות מלחמת העולם השנייה, שלחה פולין כ -350 חפצים לעיר ניו יורק מבתים יהודיים ובתי כנסת כדי לשמרם.
בינואר 1944, תרמה אלמנתו של פליקס ורבורג את ביתה של משפחתו לבית המדרש, כמקום מגורים קבוע למוזיאון והאתר נפתח לציבור כ"מוזיאון היהודי" במאי 1947.פרידה ורבורג אמרה בפתיחה כי המוזיאון לא יהיה זיכרון קודר, אלא חגיגה של הדת היהודית והמסורת.ההרחבה הראשונה של המוזיאון הייתה תוספת של גן פסלים בשנת 1959 על ידי רשימת אדם.הבניין הורחב בשנת 1963 ושוב בשנת 1993 על ידי האדריכל קווין רוש.
בשנות ה -60, המוזיאון לקח חלק פעיל יותר בעולם הכללי של האמנות העכשווית, עם תערוכות כגון מבנים ראשוניים, אשר סייעו להשיק את תנועת האמנות המינימליסטית. בעשורים שחלפו מאז, המוזיאון התמקד מחדש בתרבות היהודית ובאמנים היהודים. בין השנים 1990 ל-1993 הובילה הבמאית ג'ואן רוזנבאום פרויקט אשר התמקד בשיפוץ והרחבה של הבניין וביצוע מבצע ההון הגדול הראשון של המוזיאון, בהיקף של 60 מיליון דולר. הפרויקט, שתוכנן על ידי האדריכל קווין רוש, הכפיל את גודל המוזיאון, והוסיף לו שבע קומות. בשנת 1992, המוזיאון היהודי וחברת הסרטים של מרכז לינקולן התחברו כדי ליצור את פסטיבל הסרטים היהודי בניו יורק, המציג תכונות נרטיביות, סרטים קצרים ותיעודיים.
כיום, המוזיאון גם מספק תוכניות חינוכיות למבוגרים ולמשפחות, נותן חסות לקונצרטים, סרטים, סימפוזיונים והרצאות הקשורות לתערוכותיו. ג'ואן רוזנבאום הייתה מנהלת המוזיאון מ-1981 עד פרישתה בשנת 2010. בשנת 2011 נקרא המוזיאון קלאודיה גולד, כמנהלת החדשה שלה. בשנת 2012 הצטרף ינס הופמן כסגן מנהל, והוסיף תערוכות ותוכניות ציבוריות.
פליקס הרביעי

מספור שמו

בעת כהונתו של פליקס השלישי, נחשב פליקס השני כאפיפיור לגיטימי, ובהתאם נספר פליקס הרביעי. לימים הוכרז פליקס השני כאנטי אפיפיור, ולכן למעשה פליקס הרביעי היה האפיפיור השלישי אשר נשא שם זה.
הגזמה

הַגְזָמָה (הִיפֶּרְבּוֹלָה) היא אמצעי פיגורטיבי (ציור לשוני), ואמצעי רטורי שמהותו תיאור מוגזם ומופרז, מעבר לאמת הגלויה. תיאור זה נועד להעצים את האובייקט המתואר, ובכך ליצור רושם, תדהמה ופליאה בקרב המאזינים או הקוראים.
הגזמה אינה קריקטורה: מטרתה אינה ליצור רושם מגוחך או משעשע, אלא להדגיש את האובייקט או את עמדתו של הדובר. לצורך זה היא משמשת גם במסגרת הרטוריקה (אמנות הנאום) ובשפת הדיבור, במשפטים כגון "אבל אמרתי לך כבר מיליון פעם..." או "עמנו, הקיים לנצח נצחים..."
ניתן לממש את ההגזמה באמצעות מטונימיה, על ידי החלפת מושג מדויק במושג קרוב אליו אך גדול ממנו, כמו בדוגמת "אמרתי לך מיליון פעם" לעיל או בשורה "אותו רגע וברחובות עמדה מלכת כל האנושות" (אמיר גלבוע). לחלופין, ניתן לממש אמצעי זה גם באמצעות מטפורה או דימוי, על ידי השוואה המאדירה את האובייקט ("מנשרים קלו, מאריות גברו").
נדב אשכר

נדב אשכר (נולד בשנת 1974) הוא דיפלומט ישראלי, המשרת כשגריר ישראל בוייטנאם.

ביוגרפיה

אשכר הוא בוגר לימודים לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ותקשורת באוניברסיטה העברית. למד סינית-מנדרינית באוניברסיטה הלאומית הטאיוואנית הרגילה בטייפה (2002-‏2003).
החל לעבוד במשרד החוץ ב-2001. עבד במחלקת ירדן וכסגן מנהל קורס צוערים. שירת כמזכיר שני ודובר בשגרירות ישראל בבייג'ינג
(2003-‏2007). לאחר מכן כיהן כאחראי על סין, קוריאה ומונגוליה במחלקת אסיה במשרד החוץ (2007-‏2010). בשנים 2010-‏2014 היה סגן ראש הנציגות בשגרירות ישראל בפולין. שירת כמתאם היחסים הבין-פרלמנטריים עם אירופה באגף הבינלאומי של הכנסת (2014-‏2015) וכמנהל קורס הצוערים (ביחד עם אילנה שטיין) (2015-‏2016). לאחר מכן כיהן כמנהל מחלקה 1 (אסיה וצפון אמריקה) במרכז למחקר מדיני במשרד החוץ.
בנובמבר 2016 מונה לשגריר ישראל בוייטנאם והחל את שירותו שם בקיץ 2017.
אשכר נשוי ואב לשתי בנות ובן.
ירן קמפהוס

ביוגרפיה

קאמפוייס נולד במדינת סקסוניה התחתונה ובנעוריו עבד בחברת מדיה בעירו.
בשנת 2008 עבר לברלין על מנת ללמוד כלכלת ספורט באוניברסיטת פוטסדאם.
ב-2011 סיים את לימודיו והחל לשמש כמתרגל במרכז לחדשנות ניהולית ויזמות של האוניברסיטה, באותה שנה גם החל לדגמן, ולשחק בקומדיה הרומנטית "I Phone You" בהפקה גרמנית-סינית משותפת.
ב-2013 הופיע במותחן הפסיכולוגי "Die Frau von früher". בנוסף הנחה בטלוויזיה את שעשועון הילדים "KIKA LIVE Party Check".
בדרכה

מבנה התוכנית

"בדרכה" הייתה סדרה דוקומנטרית שהציגה בפני הצופים סיפורים אישיים, עמדות, עשייה חברתית ותרבותית, התפתחות מקצועית ויצירה אמנותית של נשים ישראליות ובכך מאפשרת לצופים לגלות דרכי חשיבה חדשות על הגשמה אישית, העצמה נשית, לתפישות של גבריות ונשיות ולתפקיד היחיד במשפחה, בחברה ובתרבות הישראלית.
"בדרכה" הציגה בכל תוכנית נושא מרכזי ורלוונטי לחייהם של נשים ואנשים כגון: נשים במקצועות הנחשבים גבריים, גיבורות תרבות, שינויים באמצע החיים ועוד. נשים מכל רחבי הארץ, ממגזרים שונים, מדתות שונות, מתחומי עשייה שונים מאפשרות לצופים מפגש עם המסע האישי שלהן, והדרך בה הן מגשימות אותו.
אמנון שמוש

קורות חייו

שמוש נולד בשנת 1929 בעיר חלב היא ארם-צובא שבסוריה. אביו נפטר כשהיה בן תשע, ואמו עלתה לארץ ישראל יחד עם אמנון ואחיו יצחק, שהוזמן ללמד באוניברסיטה העברית. אח נוסף, טוביה שמוש, שעלה לארץ קודם לכן, היה אף הוא סופר ומתרגם.
לאחר העלייה התגורר בתל אביב, ולמד בגימנסיה הרצליה. התגייס לפלמ"ח ב-1946, וכעבור שנה היה ממייסדי קיבוץ מעיין ברוך. יצא ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, והשתתף במלחמת העצמאות כחייל בירושלים הנצורה.
שמוש מתגורר במעיין ברוך עד היום. בקיבוץ עסק ברעיית צאן, היה מזכיר הקיבוץ והדריך קבוצות נוער עולה. בהמשך עבר לעסוק בחינוך, לאחר שהשתלם בבית ברל ובאוניברסיטה העברית, ואף היה מנהל בית הספר התיכון האזורי.
היה נשוי לחנה עד למותה ב-2016. אב לשלושה וסב לשישה.
בזקנתו הידרדרה מאוד ראייתו, עד מצב של עיוורון, חרף זאת הוא מוסיף לעסוק בכתיבה ספרותית. בינואר 2010 יצאו לאור שני ספרים חדשים פרי עטו: גלויות מעולם האמת ואנה פרנק ואני.

יצירותיו

חלק גדול מכתיבתו עוסק ביהדות המזרח, מתוך שאיפה למזג את התרבויות והשפות שעליהן גדל, העברית, הערבית והצרפתית. על ספרו הידוע ביותר, "מישל עזרא ספרא ובניו" כתב כי "לא הייתי יכול לכתוב את 'מישל' אלמלא נולדתי וגדלתי במזרח, ולא הייתי יכול לכתוב אותו כך – אלמלא יצאתי ממנו". 
הרומן פרי עטו "מישל עזרא ספרא ובניו" עובד לסדרת טלוויזיה בת שבעה פרקים, בבימוי נסים דיין. הסדרה שודרה לראשונה בטלוויזיה הישראלית בשנת 1983, בהשתתפות שחקנים רבים מהשורה הראשונה בישראל, והוקרנה פעמים רבות בטלוויזיה, במשך השנים.
יגאל לב

משפחתו וילדותו

יגאל לב נולד בישראל לטייבלה ואברהם לב, הבכור בין שלושת בניהם יגאל, משה והצעיר נחום. אחיו משה לב נהרג בעת שרותו הצבאי בצנחנים בשנת 1961 והוא בן 18. עד גיל 21 היה בקיבוץ גבעת השלושה, כאשר את  תקופת לימודיו העל יסודיים עשה בקיבוץ עין חרוד, שם שהה עד גיוסו לצה"ל. לאחר שהשתחרר עזב את המסגרת הקיבוצית. למרות שעזב את הקיבוץ בגיל צעיר, נותרו בו מנטליות, סגנון דיבור והופעה חיצונית של "קיבוצניק" עד אחרית ימיו.
אביו אברהם לב (לעוו) (1910–1970) היה משורר שהשתייך לקבוצת "יונג וילנה", זרם ספרותי יהודי-יידישאי וילנאי. בארץ נמנה אברהם לב על חבורת משוררי היידיש בארץ ישראל. בנו יגאל, כצבר שאינו דובר יידיש, התוודע אל יצירת אביו באמצעות שירה מתורגמת.
חינוכו היה נוקשה, אופייני לתקופת הלינה המשותפת בקיבוצים, ובלתי רגשי. בבגרותו לא העביר ביקורת על דרך חינוכית זו ואפילו ניסה למצוא בה יתרונות כמו: חוסן נפשי ורגשי, יכולת להיות שותף, עמידה על הדעה האישית ויצירת דימוי עצמי חיובי. בספרו האחרון "קדיש לאברהם", ספר המבוסס על זיכרונותיו ותחקיריו ועל יומנו של אביו, עבר לב תהליך של חיפוש שורשים השזור בסיפורם של בני העלייה החמישית, שעלו בראשית שנות השלושים של המאה העשרים והיו לדעתו "מגש הכסף של החברה הישראלית".
יגאל לב נישא פעמיים. אשתו השנייה, זאבה (חסונה), הייתה בתו של עורך החדשות של "מעריב" אהרן קלאוס. היה אב לשלושה בנים: יונתן, צייר החי בניו יורק, ערן, עורך דין במקצועו וניר, בעל תואר שני בשמאות. משנת 1963 ועד מותו התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ולוי יצחק הירושלמי.

חייו המקצועיים

כחייל השתתף לב ברבות ממלחמות ישראל וסיים את שירותו הצבאי בתפקיד מג"ד בדרגת סגן-אלוף במילואים. על תקופה זו העיד כי: "המלחמות שבהן השתתפתי הניבו כמה מספרי הטובים". הוא למד פילוסופיה באוניברסיטה העברית.
את פעילותו העיתונאית החל בעיתון "למרחב". שנים רבות עבד כעיתונאי ב"מעריב" ופרסם את המדור פנטהאוז במוסף "סופשבוע", משנת 1959.
ב-1973 כתב את התסריט לסרטו של ג'ורג' עובדיה, קוראים לי שמיל.
לב היה יושב ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וחבר נשיאות מועצת העיתונות. על פעלו זכה בפרס שווימר לעיתונות. כסופר פרסם למעלה מארבעים ספרים, רבים מהם רבי-מכר. לאחר מלחמת יום הכיפורים הגיע לשיא כוחו כיוצר, בהטיפו נגד המלחמה. ספריו תורגמו לשפות רבות.
לאחר המלחמה הוא היה גם התסריטאי של סדרת הטלוויזיה המצליחה, גם אנו שופטים. הסדרה פנתה אל הנוער, והציבה מולו דילמות ערכיות.
נפטר ב-9 בנובמבר 2001, לאחר שלקה בהתקף לב. ארונו הוצב בבית העיתונאים בתל אביב, קודם ללוויתו. שרים ועורכי עיתונים עברו על פניו וספדו לו. נקבר בטקס חילוני בבית העלמין של קיבוצו, גבעת השלושה.
סקלר (פיזיקה)

פסאודו סקלר

פסאודו סקלר הוא גודל שאינו משתנה תחת טרנספורמצית סיבוב אבל מחליף סימן תחת שיקוף. לדוגמה, המכפלה  בין השדה המגנטי לשדה החשמלי (משום שהשדה החשמלי הוא וקטור בעוד שהשדה המגנטי הוא פסאודו וקטור). דוגמה נוספת היא  כאשר  הוא תנע זוויתי.
סלטו

גאוגרפיה

העיר נמצאת 496 ק"מ צפונית-מערבית לעיר הבירה, מונטווידאו, על גדתו המזרחית של נהר ריו אורוגוואי ובסמוך לעיר הגבול הארגנטינאית, קונקורדיה.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ארי (כדורגלן)

קריירה

הוא החל את הקריירה המקצוענית במדי קלמר מהליגה השוודית בעונת 2006, בשורותיה הבקיע 15 שערים בעונת הבכורה והוכתר למלך השערים של העונה בשוודיה. במאי 2007 חתם ל-5 שנים בא.ז. אלקמאר ההולנדית. במדיה זכה באליפות הולנד בעונת 2008/09.
בינואר 2010 עבר לרוסיה, תחילה חתם בספרטק מוסקבה תמורת 3 מיליון יורו. לאחר מכן באוגוסט 2013 חתם לשלוש שנים בקרסנודאר והתבלט כחלוץ מרכזי, אך לא הצליח לזכות עם הקבוצה בתארים. ב-2017 הושאל ללוקומוטיב מוסקבה, במדיה זכה בגביע הרוסי, באליפות המדינה ובסופרקאפ לפני שחזר לקרסנודאר ביולי 2018.
בקיץ 2018 קיבל אזרחות רוסית ובנובמבר 2018 זומן לסגל הנבחרת למשחקי ליגת האומות נגד שוודיה, במקומו של ארטיום דזיובה שנפצע.
משה גרילק

חייו

נולד באנטוורפן בלגיה למשפחה חסידית יוצאת פולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לצרפת עם משפחתו, שם חיו תחת שלטון וישי במסווה של גויים. בשנת 1942 בהיותו בגיל 6 הבריח את הגבול לשווייץ לבד עם שלושה ילדים נוספים, קטנים ממנו, ושם גדל אצל הורים מאמצים עד סוף המלחמה.
בשנת 1945 עלה עם הוריו לארץ ישראל והתגורר בבני ברק. גרילק למד בישיבות החרדיות-ליטאיות "קול תורה" ו"פוניבז'".
שירת בצה"ל במסגרת הסדר שלב ב', ולאחר מכן בשירות מילואים בחיל האוויר, לחם במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1966–1970 היה בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית בסאו פאולו שבברזיל.
גרילק הוא בין הראשונים והידועים במרצים בתנועת התשובה, והיה ממקימי ארגון "ערכים" להחזרה בתשובה. נחשב למרצה מבוקש בנושאי יהדות, בישראל ובחו"ל. כמו כן הוא מרואיין בתקשורת בנושאי דת וחרדים. 
במשך שנים התגורר בתל אביב. בשנות ה-90 עבר להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, היה נשוי לשרה (נפטרה בה'תשע"ט; אחייניתו של האדמו"ר מאוז'רוב רבי משה יחיאל הלוי אפשטיין), ואב לשישה. אחיו הוא הסופר מנחם גרילק.

פעילות עיתונאית וספרותית

בשנת 1977 החל לכתוב ב"מעריב" (יחד עם שמואל חסידה) מדור דו-שבועי בנושא יהדות בשם "דע את יהדותך". החל משנת 1985, במשך שמונה שנים, כתב מדור שבועי ב"מעריב" על פרשת השבוע בשם "פרשה ופשרה". רשימות אלו יצאו לאחר מכן בספרים "דע את יהדותך", "סיני מאז ולתמיד", "פרשה ופשרה" ו"פרשה ולקחה".
בשנת 1985 נמנה עם מקימי העיתון "יתד נאמן", והוא כיהן כעורכו במשך למעלה משלוש שנים. בנוסף ערך מוסף תורני בשם "קולמוס", וכמו כן את כתב העת "ניצוצות" למחשבה יהודית.
מאז שנות ה-90 הוא מכהן כעורך ראשי של השבועון "משפחה". משנת 2010 כתב טור דו-שבועי קבוע באתר צו פיוס.
גרילק גם פרסם מספר ספרי מתח, תחת שם העט ח. אליאב, אשר תורגמו למספר שפות.
La Nave del Olvido

La Nave del Olvido (בתרגום מספרדית: ספינת השכחה) הידוע גם בשם Espera (חכי), הוא פזמון בספרדית שנכתב (מילים ולחן) על ידי המלחין הארגנטינאי, דינו ראמוס והתפרסם לראשונה בדצמבר 1969 על ידי הזמר המקסיקני, חוסה חוסה. הפזמון, שהוא בסגנון בלדה רומנטית, זכה מאז להצלחה רבה במדינות דוברות ספרדית ובוצע במשך השנים על ידי זמרים רבים. גם בישראל זכה השיר לפופולריות ובוצע בתחילה על ידי אריס סאן ב-1971 ולאחר מכן על ידי מספר מבצעים נוספים.

מילות השיר

הדובר בשיר הוא גבר מאוהב הקורא לאהובתו לחכות מעט ולא לעזוב ולשכוח אותו עכשיו. הוא מבטיח לה שייתן לה את כל שתבקש אם תשאר עמו, אפילו את חייו, ואומר אף כי אם תעזוב אותו - ימות. בפזמון החוזר הוא מבקש:
"Espera un poco, un poquito más", "חכי מעט, רק קצת".

ביצועים בעולם

ככל הנראה, המבצע הראשון של השיר היה חוסה חוסה. "La Nave del Olvido" היה הלהיט הראשון של חוסה חוסה והפך מאז לאחד השירים המזוהים איתו ביותר. זה היה גם שם אלבומו השני שיצא ב-1970, לאחר הצלחת השיר הראשונית.
ב-1980 הוציא הזמר הספרדי, חוליו איגלסיאס, גרסה שלו לשיר שיצאה באלבומו "Hey!", אחד מאלבומיו המצליחים ביותר.

ביצועים בישראל

ככל הנראה, המבצע הראשון של השיר בישראל היה אריס סאן שהוציא ב-1971 תקליטון שבו הופיע בצד א' הלהיט היווני "דירלדאדה" (שהתפרסם בישראל על ידי טריפונס) ובצד ב' הופיע "La Nave del Olvido". השיר זכה להצלחה ומאז נודע בישראל בשם "אספרה". בשם זה אף הופיע בתקליט אריך הנגן של אריס סאן ה-1972 "Dam-Dam". עוד ביצעו את השיר בגרסתו הספרדית הצמד סטלוס ואורן חן.
ב-1986 התפרסם השיר "רוברטו" בביצועה של מרגלית צנעני באלבום הבכורה שלה, "נערי שובה אלי". המילים ללחנו של ראמוס נכתבו על ידי שלמה כישור והעיבוד המוזיקלי היה של חיים חדד.
ב-2012 התפרסמה גירסתה של הזמרת הישראלית, יסמין לוי, באלבומה הבינלאומי, "Libertad". היא אף ביצעה את השיר בערב מחווה לאריס סאן שערכה עיריית בת ים ביוני 2013.
בסרט הישראלי, "רסיסי אהבה", שיצא למסכים ב-2012, מבצעת השחקנית עדנה בליליוס את השיר כחלק מעלילת הסרט.
צביקה פיק הוציא גרסה עברית לשיר, למילים של מירית שם אור, בשם "עוד רגע". אייל גולן הוציא גרסה עברית, למילים של רותם כהן, בשם "אתן לך".
ז'אן יונג

חייו

זָ'אן יוּנְג היה יליד מדינת לוּ. הוא היה צעיר מקונפוציוס ב-29 שנים, והיה בן אותו שבט ממנו הגיעו גם זָ'אן גֶנְג וזָ'אן צְ'יוֹ, תלמידים בולטים אחרים של קונפוציוס. הוא היה בן גילו של זָ'אן צְ'יוֹ. זָ'אן יוּנְג נודע בשל היושרה המוסרית שלו, למרות שנולד לאב ממעמד נמוך, וקונפוציוס הכריז שהרקע שלו לא יגרע ממצוינותו. באופיו היה נאמן ומעמיק.
נאמר עליו שאינו דובר רהוט, אולם קונפוציוס גילה עמדה מעניינת בנושא: כאשר אמרו לקונפוציוס שזָ'אן יוּנְג בעל אנושיות ומוסר, אך אינו כשרוני בדיבור, ענה קונפוציוס: "מה התועלת בחלקות לשון? הבולם אנשים בעזרת מוצא שפתיים, רק נעשה יותר ויותר שנוא באנשים, באין יודע אנושיותו. מה התועלת בחלקות לשון?". בניגוד לקריאה האינטואיטיבית שנוטה לפרש את המשפט ככזה החושש לתדמיתו של האדם כמי שמפגין אנושיות, נראה כי קונפוציוס כיוון לכך כי הרהוט בדיבור נעשה מבחינתו שנוא מקרב האנשים, מאחר שבדיבורו הרהוט הוא מטשטש את היכולת להבחין באם הוא ניחן באנושיות או שדבריו הם מס שפתיים בלבד.
הבנתו העמוקה הופגנה היטב במאמרות, בפרק 雍也, שם מסופר כי זָ'אן יוּנְג שאל את קונפוציוס על דְזְה סָאנְג בָּוֹ דְזְה , וקונפוציוס השיב שהוא "בסדר, הוא קליל". זָ'אן יוּנְג בשלב זה העמיד את מורהו על דיוקם של דברים, שקלילות קבילה רק אם הוא נשוא פנים במילוי תפקידו אך קליל בהליכותיו. אולם קלילות גם במילוי תפקידו וגם בהליכותיו היא כבר פתח לתוהו כולל (או במינוח של זָ'אן יוּנְג "קלילות כוללת"). על כך ענה קונפוציוס "נכונים הם דבריו של יוּנְג".
המלומד הקונפוציאני גֶ'נְג שׂוֵ'אן מתקופת שושלת האן האמין כי זָ'אן יוּנְג היה בין יוצרי המאמרות, ביחד עם יֵן יֵן ובּוּ שָׁאנְג.

פולחן

במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של זָ'אן יוּנְג נמצא שני מבין תריסר החכמים, במזרח.

תוארי כבוד

במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן יוּנְג את תואר האצולה "מרקיז ^xue^" (薛侯). במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר דוכס ^xiapi^ (下邳公) והקיסר דוּדְזונְג את התואר דוכס ^xue^ (薛公). בתקופת שושלת מינג תיקן הקיסר שְׁדְזונְג את כינויו ל"המכובד הקדום החכם זָ'אן".
צאצאים של זָ'אן יוּנְג החזיקו בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות".
משפט וצבא

משפט וצבא הוא כתב העת של הפרקליטות הצבאית. ככלל, עוסק כתב העת בסוגיות משפטיות, בסוגיות צבאיות ובסוגיות המשיקות לשתיהן: משפט צבאי, דיני מלחמה, דין משמעתי בצה"ל, ועוד.
כתב העת החל לצאת לאור בדצמבר 1983. לאחר הוצאת הגיליון ה-12, בדצמבר 1991, חלה הפסקה בפעילותו, והוא שב ויצא לאור רק ב-1999. החל משנה זו הוא יוצא לאור באמצעות בית הספר למשפט צבאי של הפרקליטות הצבאית.
חברי המערכת הם קצינים בפרקליטות הצבאית, ולצדם פועלת ועדה מייעצת, בה חברים (נכון לשנת 2009) פרופ' שבתאי רוזן (נשיא כבוד), השופט ד"ר עודד מודריק (יו"ר), פרופ' אריאל בנדור, השופטת פרופ' דפנה ברק-ארז, השופט ד"ר יגאל מרזל, השופט ד"ר מנחם פינקלשטיין, פרופ' יובל שני ופרופ' עמוס שפירא.
עמירם מנור

קורות חייו

עמירם מנור נולד ב-4 בפברואר 1946 בקיבוץ דליה. את לימודיו התיכוניים עשה במוסד החינוכי שבהרי אפרים. באוגוסט 1964 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס. לאחר הקורס הוצב בטייסת 105 והוכשר כטייס סופר מיסטר.
ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, השתתף בגל התקיפה הראשון של מבצע מוקד והוזנק כמספר 3 במבנה הראשון שהפציץ את שדה התעופה כברית שממערב לאגם המר הגדול במצרים. שדה התעופה כיברית היה גדול יחסית והיו בו גם טייסות של מטוסי היירוט החדישים מיג 21. לאחר שמבנה מטוסי הסופר מיסטר הטיל את הפצצות על המסלולים ביצעו המטוסים יעפי צליפה על מטוסים שהיו בשדה והבעירו אותם. ולאחר מכן פנו מזרחה בדרכם חזרה לישראל כמתוכנן. בדרכם חזרה ניתקלו במטוס תובלה מצרי מדגם איליושין 14. מנור וטייס נוסף במבנה הפילו אותו בצרור תותחים במשותף. בהיותם מעל לביר גפגפה בסיני, כשהם קצרים בדלק ופגזים נתקלו בזוג מטוסי מיג 21 שהחלו לרדוף אחריהם ולנסות להפילם. הטייסים הנמיכו גובה הטיסה, שחררו את מכלי הדלק נתיקים והגבירו מהירות. הטייסים הזהירו זה את זה מפני המיגים שנערכו מאחוריהם ביעפי ירוט וביצעו תמרוני התחמקות חריפים במהלכם פגעו המוביל אלכסנדר ערמון ועמירם מנור בקרקע. מטוסו של מנור נמצא שלם בחולות וגופתו לא הרחק מהמטוס, מתחת לשיח.
בדואים שכנראה הבחינו במנור לכדו אותו ושדדו ממנו את שעונו ואת ציודו, הכו אותו ורצחו אותו. בסוף המלחמה, לאחר כיבוש סיני על ידי צה"ל נמצאה גופתו היחפה שעליה סימני התעללות קשים לא הרחק ממטוסו. גופת מוביל המבנה סרן אלכס ערמון שמטוסו התרסק בסמוך לא נמצאה עד היום והוא הוכרז כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע.

השיר לזכרו

סמוך לאחר מלחמת ששת הימים נכתב לזכרו השיר "הם ישנם" על ידי יוסי גמזו, השיר הולחן על ידי יוסי ואלד והוא בוצע על ידי יהורם גאון.
פרנסיסקו ג'וניור

קריירת מועדונים

ג'וניור התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בנפיקה דה ביסאו המקומית. עד מהרה, ג'וניור עורר עניין בקרב שלושת מועדוני הכדורגל הגדולים בפורטוגל: פורטו, ספורטינג ליסבון ובנפיקה ליסבון, אליה הצטרף בגיל 15.
בשנת 2011 הושאל ללייריה, אך לא זכה לדקות משחק במדיה. בהמשך, הצטרף לאימוני מנצ'סטר סיטי, דבר שנעשה ללא ידעתם של אנשי בנפיקה. לבסוף, סיטי שחררה את ג'וניור מאימוניה ופיצתה את בנפיקה ב-1.5 מיליון אירו.
בפברואר 2012 ג'וניור חתם באברטון מהפרמייר ליג. ב-25 בספטמבר 2012, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 ללידס יונייטד.
ב-1 בספטמבר 2013, ג'וניור הושאל לויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית. ב-22 בספטמבר, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד זוולה. בהמשך, ג'וניור נפצע בברכו ושוחרר מהקבוצה.
בפברואר 2014 הושאל לסטרומסגודסט מליגת העל הנורווגית, בה שיחק עד אוגוסט 2014. ב-26 במרץ 2015, ג'וניור הצטרף לפורט וילה מהפוטבול ליג הראשונה.
ביולי 2015, ג'וניור חתם בויגאן את'לטיק. ב-8 באוגוסט 2015, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לקובנטרי סיטי. בדצמבר, חזר לאברטון.
בפברואר 2016, ג'וניור שוחרר מאברטון וחזר לקדנציה שנייה בסטרומסגודסט, בה חתם לשנתיים. בעונת 2016, רשם 20 הופעות וכבש שער אחד. בנוסף, הורחק פעמיים במהלך העונה.
ב-14 בדצמבר 2018, ג'וניור חתם בונדסיסל מליגת העל הדנית לשנתיים וחצי.
ב-2 באוגוסט 2019, ג'וניור חתם בהפועל חיפה מליגת העל.

קריירה בינלאומית

בצעירותו, שיחק ג'וניור בנבחרות הצעירות של פורטוגל. בפברואר 2012, ג'וניור זומן לנבחרת גינאה ביסאו לקראת המשחק נגד קמרון.
ב-14 בינואר 2017, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד גבון. ג'וניור נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2017.
ב-25 במרץ 2019 הודיע על פרישה מהנבחרת.
דיאט קוקה-קולה

היסטוריה

המשקה הוצג לראשונה בארצות הברית בשנת 1982, והיה למותג החדש הראשון של חברת קוקה-קולה מאז הציגה את הקוקה-קולה בשנת 1886. דיאט קוקה-קולה לא היה המשקה הראשון מסוגו. קדמו לו "דיאט רייט" (Diet Rite), אשר החל את דרכו כמשקה המסייע בהפחתת משקל ולא כמוצר להפצה נרחבת, משקה בשם "טאב" (TaB) מ-1963 ודיאט פפסי. חברת קוקה-קולה סירבה בהתחלה ליצור מותג חדש שיישא את שמה מחשש שהדבר יפגע במותג העיקרי שלה, אך לאחר שפפסי השיקה משקה קולה דל קלוריות ("דיאט פפסי"), הייתה זו אך שאלה של זמן עד שחברת קוקה-קולה הלכה בעקבותיה. כיום שולטות שתי החברות על שוק משקאות הקולה המוגזים הדיאטטיים ברוב העולם. ייצור המשקה והפצתו בישראל החלה בשנת 1985.

מותגים

בישראל, כמו באמריקה הצפונית ובארצות דוברות אנגלית, משווק המשקה תחת המותג "דיאט", ובקוויבק כ-"Coke Diète". ברוב מדינות אירופה ובאמריקה הלטינית מוצמד לו הכינוי "לייט" (Light), וביפן "קוקה-קולה ללא קלוריות". נוסף על הגרסה המקורית מופצות בישראל גרסת "דיאט קוקה-קולה לימון" ו-"דיאט קוקה-קולה נטול קפאין". במקומות אחרים בעולם קיימות גרסאות נוספות, כגון גרסה המומתקת עם סוכרלוז ("ספלנדה"), גרסה מועשרת בוויטמינים ("פלוס"), וגרסת בטעם דובדבן.
בשנת 2005 החלה חברת קוקה-קולה לשווק גרסה דלת קלוריות נוספת של קולה, בשם קוקה-קולה זירו.

מרכיבים ונושאים בריאותיים

דיאט קוקה-קולה אינו מיוצר לפי מתכון מותאם של קוקה-קולה, אלא לפי נוסחה שונה לחלוטין. הוא מכיל מי סודה, אספרטם, חומצה זרחתית, קפאין, חומצה ציטרית, צבע מאכל קרמל, אצסולפאם-K, חומרי טעם וריח (פוטסיום בנזואט), ופנילאלנין. המשקה אכן דל בקלוריות - בפחית דיאט קוקה-קולה יש כקלוריה אחת לעומת 142 קלוריות בכמות זהה של קוקה-קולה.