google/wiki40b huggingface dataset:
יורי ריטחאו

יורי סרגייביץ' ריטחאו (רוסית: Юрий Сергеевич Рытхэу ‏; 8 במרץ 1930 - 14 במאי 2008) היה סופר צ'וקצ'י סובייטי שכתב בצ'וקצ'ית וברוסית. נחשב למייסד הספרות הצ'וקצ'ית.
ריטחאו נולד ביישוב אואלן (Уэлен) בצ'וקוטקה. אביו היה צייד וסבו היה שמאן. לצ'וקצ'ים לא היו שמות משפחה וריטחאו היה שמו המלא שמשמעו "הלא נודע". כאשר היה חייב לקבל מסמכים רוסיים, רשם את "ריטחאו" כשם משפחה ואת השמות הרוסיים "יורי סרגייביץ'" כשם פרטי ושם האב.
לאחר שסיים שבע שנות לימוד בבית הספר ניסה להתקבל ללימודים גבוהים, אך נדחה בגלל גילו הצעיר. הוא עבד בעבודות מזדמנות - היה מלח, סבל והצטרף למשלחת גאולוגים. ב-1947 החל ללמוד במכללה באנדיר. באותה תקופה התחיל גם לעבוד בעיתון סובייטסקאיה צ'וקוטקה ולפרסם מאמרים קצרים ושירים. שם הכיר את הבלשן הרוסי פיוטר סקוריק, שהגיע מלנינגרד כדי לחקור את השפות של צפון רוסיה. סקוריק סייע לריטחאו להגיע ללנינגרד ולהתקבל שם לאוניברסיטה הממלכתית. כשהיה בשנות ה-20 שלו הצליח לפרסם את חיבוריו בכתבי העת הרוסיים המובילים נובי מיר ואוגוניוק.
לאחר סיום האוניברסיטה התגורר במגדן ועבד בעיתון המקומי. לאחר מכן חזר ללנינגרד, בה בילה את מרבית חייו. ריטחאו היה מוכר מחוץ לרוסיה וחיבוריו תורגמו לשלושים שפות, ביניהן אנגלית, גרמנית, יפנית ועברית.
ריטחאו פרסם סיפורים ורומנים רבים. הנושא העיקרי שלהם היה חיי העם הצ'וקצ'י, ובפרט במעבר מחיים מסורתיים - בניית אוהלים, התקיימות מציד ושמירת מסורת עתיקה של שמאניזם אל חיים מודרניים, שמתאפיינים בבתי אבן, חינוך חובה, תעשייה ושפע יחסי. הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וברבים מחיבוריו הביע תמיכה בשלטון הסובייטי והכרה בכך שההתפתחות החברתית והתרבותית של המיעוטים ברוסיה התאפשרה בזכות מהפכת אוקטובר. עם זאת מספריו לא נעדרה גם ביקורת וחלק מהדמויות הצ'וקצ'יות הביעו חוסר ביטחון בשלטון הסובייטי.
עם פירוק ברית המועצות בתחילת שנות התשעים ריטחאו איבד את התמיכה הממשלתית ביצירתו והפצת ספריו ברוסיה הופסקה. בעזרת ידידו הסופר הקירגיזי צ'ינגיז אייטמטוב הוא קיבל חוזה הפצה חדש במערב אירופה וזכה להכרה מחודשת מחוץ לרוסיה. מושל צ'וקוטקה המיליארדר רומן אברמוביץ' מימן באופן פרטי הוצאה מחודשת של ספריו ברוסיה.
ריטחאו נפטר ונקבר בסנקט פטרבורג בשנת 2008.
לעברית תורגמו ספריו "הצ'וקצ'ים קראו לו סון" (פורסם תחילה בהמשכים בהארץ שלנו) ו"מספרים מכושפים".
ב־2019 שדה התעופה אוגולני בבירת צ'וקוטקה אנאדיר נקרא על שם ריטחאו.
כפר נחמן

כפר נחמן, היה כפר חקלאי בשרון שהוקם בשנת 1931. בשנת 1951 הוקמה שם מעברה מצפון למושבה רעננה. משנת 1964 משמש המקום להוסטל לאנשים מעל גיל 40, עם לקויות קלות עד בינוניות.

ייסוד

כפר נחמן נוסד בשנת 1931 על ידי 35 משפחות, באזור השרון, מערבית צפונית מהמושבה רעננה, על אדמות השייכות ליהודים (אחוזה א' ניו יורק, אחוזת מגדל וליהודים מלודז'). שטחו של הכפר כ-570 דונם בלבד. הכפר נקרא על שמו של נחמן סירקין, שהיה מראשי תנועת העבודה הציונית. במקום ניטעו פרדסים ונחפר באר, אך בפועל, במאי 1934, עדיין לא יושב:
לאחר חצי שעה הליכה לצד צפון נמצא כפר נחמן (על שם נחמן סירקין) .פועלים בודדים רכשו שם 500 דונם. מתחילה, היו תוכניות לבנות שם ישוב. מחצית השטח, בערך, נטוע פרדסים. חפרו באר ומקימים גם בריכה, אך על התיישבות אין קופצים. במשך הזמן רכשיו חברי הכפר מגרשים ברעננה. מנהלים משא ומתן ליישב בפינה ההיא קבוצת פועלים, שמא יועיל זה?
— ״רעננה״, מאת ב.ג., דבר, יום חמישי, מאי 31, 1934, עמוד 3
אבל בכל זאת הופיע באותה שנה (1934) ברשימת היישובים החקלאיים במישור החוף שפרסם העיתון "Palestine Post".
מאוחר יותר, נקרא הכפר לעיתים ״כפר מגדל נחמן״ או ״כפר נחמן־מגדל״.

קיבוץ ״מצפה השרון״

בשנת 1937, עלה על הקרקע במקום גרעין של השומר הצעיר, להקמת קיבוץ ״מצפה השרון״. בין היתר, עבדו חברים מהקיבוץ בפרדסי כפר נחמן. הקיבוץ מוזכר באוקטובר 1937, בשם ״קבוצת מצפה השרון בכפר נחמן״, כמקומה של אחת הקלפיות בבחירות למועצת הפועלים רעננה, וב-1943 הוא מוזכר בסדרת כתבות ״מיומנו של אופנאי״: ״רעננה, וצפונית לה: מצפה השרון, מלווים אותנו ממערב.״

מעברת כפר נחמן והמיזוג עם רעננה

בשנת 1951 הוקמה על אדמות הכפר מעברה ושוכנו בה כ-3000 עולים. בשונה ממרבית המעברות בארץ, לא קיבלו בתחילה תושבי המעברה שירותים מונציפליים, מכיוון שגם המועצה האזורית חוף השרון וגם המושבה רעננה סירבו לקחת את המעברה תחת חסותם. לאורך השנים, דרשו תושביה להסתפח למושבה רעננה, ואף יצאו להפגנות בעניין, ובשנת 1957 התמזגה המעברה עם המועצה המקומית של רעננה. במהלך תחילת שנות השישים עברו בהדרגה תושבי המעברה לדיור קבע ברעננה, הרצליה ורמת גן והתושב האחרון עזב את המעברה בשנת 1964.

מעון למבוגרים הסובלים ממוגבלות שכלית התפתחותית

בשנת 1964 הוסב כפר נחמן למעון למוגבלים שכלית התפתחותית מגיל 17. הכפר מספק לדייריו את כל צורכיהם הפיזיים והטיפוליים, וכן פעילויות רבות ומגוונות בתחום תרבות הפנאי, חוגים, ספורט ויציאה לפעילויות בקהילה - למשל, עם ילדי בית הספר הדמוקרטי של רעננה ועם בית איזי שפירא. בנוסף, משתלבים חלק מהדיירים, לפי יכולתם, בפעילות תעסוקתית בתוך הכפר ומחוצה לו, בתחומים כמו נגריה, פרדס, חממה, עבודות מיון ואריזה.
טיפול בדרי המקום הוא אחת האפשרויות המוצעות למתנדבות השירות הלאומי.
הרמס 900

יעוד

כלי טיס זה מסוגל לשאת מטע"ד (מטען ייעודי) למשימות שונות, הכולל בין היתר מטע"ד אלקטרואופטי לצילום יום ולילה, מטע"ד מכ"ם מטיפוס SAR, ציין לייזר, מתקנים למשימות מודיעין אותות (SIGINT) וחימוש למבצעי תקיפה וסיכול ממוקד. ההרמס 900 מהווה הרחבה ושיפור של הכטב"ם הרמס 450 והוא מכיל מערכות רבות של הדגם המוקדם, כולל הציוד הקרקעי וקרון השליטה והבקרה. על ההרמס 900 מותקנים אמצעי לוחמה אלקטרונית להגנה על הכטב"ם.

תקופת שירות

דגם בקנה מידה מלא הוצג לראשונה בפומבי בסלון האווירי בפריז בשנת 2007. טיסת הבכורה של הכטב"ם נערכה ב-9 בדצמבר 2009. הרמס 900 נמצא בשירות זרוע האוויר והחלל של צה"ל וכינויו המבצעי "כוכב". בין היתר, הופעל הכטב"ם בפעילות מבצעית במבצע צוק איתן.
באוגוסט 2017 הושלמה קליטתו של ה"כוכב" בחיל האוויר והוא הוכרז כמבצעי.

חימוש

ההרמס 900 מסוגל לשאת עד 4 טילי אוויר-קרקע מסוג AGM-114 הלפייר או טילי אוויר-אוויר מסוג AIM-92 סטינגר המשמשים לתקיפה וירוט של מטוסים, מסוקים וכלי רכב. הוא מסוגל גם לשאת עד 2 פצצות מונחות לייזר מסוג GBU-12 פייבוואי או פצצות JDAM לסוגיהן המשמשות לתקיפת יעדים ולסיכולים ממוקדים.

מפעילות

ישראל - הרמס 900 משרת בחיל האוויר הישראלי וכינויו בצה"ל הוא "כוכב".
 שווייץ - 6 מל"טי הרמס 900 משרתים בחיל האוויר השווייצרי.
 איסלנד - איסלנד מפעילה מל"טי הרמס 900 לניטור ושמירה על האזורים הכלכליים שלה.
 מקסיקו - בינואר 2012, אלביט הכריזה על זכייה במכרז לאספקת 2 מל"טי הרמס 900 והמערכות הנלוות להם בשווי 50 מיליון דולר למשטרה הפדרלית המקסיקנית.
 ברזיל - אלביט זכתה במכרז לאספקת מל"טי הרמס 900 והמערכות הנלוות להם לחיל האוויר הברזילאי.
 קולומביה - באוגוסט 2012 אלביט זכתה במכרז בשווי של כמה מאות מיליוני דולרים לאספקת צי מעורב של מל"טי הרמס 450 והרמס 900 והמערכות הנלוות להם לחיל האוויר של קולומביה.
 אזרבייג'ן - חיל האוויר האזרי מפעיל 15 מל"טי הרמס 900.
המשרד הפדרלי להגנת החוקה

המשרד הפדרלי להגנת החוקה (בגרמנית: Bundesamt für Verfassungsschutz, ‏BfV) הוא הארגון הגרמני לביטחון פנים האחראי לפיקוח ומודיעין פנימי. הארגון, הכפוף לקאנצלר גרמניה באמצעות משרד הפנים, הוקם ב-1950 כדי לפקח על פעילויות מרגלים מגרמניה המזרחית וסיכול ריגול סובייטי בגרמניה המערבית. מטה הארגון נמצא בברלין הבירה לאחר שהועבר לשם מהמטה בקלן, ששימש מרכז הארגון מאז הקמתו ועד 2009.
בכל אחת מ-16 מדינות הפדרציה הגרמנית קיים משרד ממלכתי להגנת החוקה (Landesämter für Verfassungsschutz), שהוא הסניף האזורי של הארגון.
גארי דאוברמן

רקע וקריירה

בעשור הראשון של המאה ה-21, החל דאוברמן את קריירת התסריטאות שלו כאשר הסריט מספר סרטים ביניהם "In The Spider's Web", "Blood Monkey", ו-"Swamp Devil". מאוחר יותר, בשנת 2014 זכה פרץ לתודה כאשר היה לתסריטאי הסרט "אנאבל" שזכה להצלחה רבה כאשר גרף סכום של 257 מיליון דולר בסך הכל. בשנת 2017, הסריט את "Wolves at the Door", שלא זכה להצלחה רבה ולאחר מכן את שני סרטי האימה שוברי הקופות "אנאבל: הבריאה" ו-"זה". הראשון זכה להצלחה רבה עם הכנסות של 306 מיליון דולר, והשני הפך לסרט האימה הרווחי ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2018, היה למפיק בפועל ולתסריטאי הסרט "הנזירה", שזכה להצלחה רבה גם כן כאשר גרף סכום של 330 מיליון דולר בפחות מחודש. בנוסף לכך, כתב גם את התסריטים עבור שני סרטי ההמשך לסרטי האימה שוברי הקופות "אנאבל 3" ו-"זה: חלק 2", שעתידים שניהם לצאת ביחד עם "קללת לה יורונה" בשנת 2019.
ג'פאן ריילוויז

ג'פאן ריילוויז גרופ, ידועה יותר בשם JR (ביפנית: JRグループ) היא קבוצה של שבע חברות שהשתלטו על כל נכסיה של חברת הרכבות הלאומית של יפן ב-1 באפריל 1987. 
ג'פאן ריילוויז שוכנת בליבה של מערכת הרכבות של יפן, והיא מפעילה חלק גדול מקווי הרכבות הבין-עירוניים והעירוניים במדינה.

בעלות

ממשלת יפן הפריטה את חברת הרכבות הלאומית של יפן ב-1987. אף על פי שפירוק החברה החל באופן מיידי, ההפרטה לא הייתה מיידית. תחילה המשיכה הממשלה להחזיק בחברות הבת, ותהליך ההפרטה החל רק בראשית שנות ה-90. עד שנת 2006 עמדו כל מניות חברות הרכבות המזרחית, המערבית והמרכזית למכירה בבורסה לניירות ערך בטוקיו. לעומת זאת, חברות הרכבות של הוקאידו, של שיקוקו ושל קיושו, וכמו כן חברת רכבות המשא עודן בבעלותן של גופים ממשלתיים.

רקע

הפרטת חברת הרכבות הלאומית באה בעקבות סדרת כשלים ניהוליים, הפסדים כספיים ומקרי הונאה. בראשית שנות ה-80 ירד מספר הנוסעים ועסקי השינוע, ועליית מחירי הכרטיסים הביאו להפסדים נוספים. מה שנותר מחברת הרכבות הלאומית לאחר פירוקה ב-1987 הייתה חברה שנקראה "תאגיד הפרעון של חברת הרכבות הלאומית." מטרתו היחידה של תאגיד זה היה להפטר מנכסי החברה ומחובותיה, שלא עברו על ממשיכי דרכה, ולבצע פעולות נוספות הקשורות בפירוק החברה.
החברות החדשות נכנסו לתחרות, קיצצו במספר עובדיהן וערכו שינויים. תחילה התקבלו תגובות חיוביות מצד הציבור היפני, ומספר הנוסעים ברכבות ג'פאן ריילוויז גרופ הגיע ב-1987 ל-204.7 קילומטרים-נוסעים, עליה של 3.2% מ-1986. עלתה הדרישה לתחבורת רכבות, אם כי היא עדיין נותרה 28% מכלל תחבורת הנוסעים, וכ-5% משינוע משא ב-1990.
לשש החברות הייתה רשת מסילות רכבת באורך 18,800 קילומטרים בסוף שנות ה-80. מתוך אלה, כרבע היו מסילות כפולות, או מספר רב של מסילות צמודות, והשאר קווים בודדים. ב-1988 פעלו 51% מקטרי שש החברות באמצעות מנוע דיזל, והשאר על מנוע חשמלי. בבעלות חברת רכבות המשא של יפן כל הקטרים שלה, קרונות המשא והתחנות, אך היא שוכרת את השימוש בפסים משש החברות האחרות. 
תאגיד נכסי השינקנסן מחכיר את מסילות השינקנסן, באורך כולל של 2,100 קילומטרים, לחברות הרכבות בהונשו. ב-1991 שינה התאגיד את שמו ל"הקרן לפיתוח רכבות." עוד 3,400 קילומטרים נוספים של מסילות רכבת נמצאים בבעלות חברות רכבות פרטיות אחרות וחברות המגזר השלישי.
יהודה שומרוני

חייו

שומרוני נולד בחבל טרנסילבניה שברומניה, שם נמנה עם מנהיגי הנוער היהודי במקום. הוא עלה לארץ-ישראל בשנת 1925. בארץ עבד כפועל בייבוש ביצות חדרה, היה ממארגני קבוצת העבודה "טל" בחדרה, וכשהקבוצה התפרקה מפאת מחסור בעבודה, המשיך שומרוני בתפקידו כמדריך ומורה דרך לנוער עולה מטרנסילבניה. בעבודות סלילת כבישים בחיפה, ירושלים. בשנת 1928 החל לעבוד כפועל בבית חרושת למלט נשר, עבד בפריקת פחם, בבית האריזה של המלט, במגרבת הגבס ועוד. בנוסף מילא תפקידים ציבוריים שונים והיה ממנהיגי השכונה לפני הקמת המדינה.
אחרי מלחמת העולם השנייה טיפל במסגרת אונרר"א (UNRRA) בעלייתם של יהודי אירופה ששהו במחנות באיטליה ופעל להעלתם ארצה במסגרת עלייה ליגלית או במסגרת ההעפלה. בשנת 1947 לאחר שובו מאיטליה, התגייס לכוחות ההגנה. לחם במלחמת השחרור ושירת במשך שנתיים בחטיבת גולני. כשנוסד "שחל" - ארגון שליחים למילוי תפקידים חלוציים ביישובי הנגב, עבר לאילת ושימש כמזכיר הראשון של מועצת פועלי אילת. השתתף בבניית נמל אילת.
במסגרת מפא"י היה בין יוזמי חוג יוצאי הונגריה ופעל לשילובם של יהודי הונגריה בהסתדרות. במסגרת מפא"י ארגן את תנועת שח"ל.
בשנת 1952 החליט משרד הפנים לאחד את השכונות :נשר, גבעת נשר, תל חנן ובן-דור לרשות מקומית אחת. עד אז התנהלה כל שכונה בנפרד. לשכונת גבעת נשר ונשר כל אחת בנפרד היה ועד קהילה. שכונת תל חנן, שראשוניה התיישבו בבתיו הנטושים של הכפר הערבי בלד א-שייח', שהפכו לרכוש המדינה, הייתה בניהולה של "רשות הפתוח" ולא היה לה כל מעמד רשמי כיישוב. כנ"ל שכונת בן דור שראשוניה התיישבו בבתיה הנטושים של חוואסה בימי מלחמת העצמאות. על פי המלצת מפא"י מונה שומרוני להיות ראש המועצה המקומית נשר ולארגן את ארבע השכונות ליישוב אחד. שומרוני פרש מתפקידו בשנת 1957 מסיבות בריאותיות.
לאחר פרישתו ריכז במסגרת מפא"י את בניית בית המפלגה ב"כיכר סולל בונה" חיפה, ופעל כנציג קופת הפקיד שעסקה בביטוח פנסיוני. באזור חיפה. לזכרו נקרא הגן סביב בניין עיריית נשר "גן יהודה".
כיפל חארת'

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית.
בשנת 1517, הכפר שולב באימפריה העותמאנית עם שאר ארץ ישראל, ובשנת 1596, כיפל חארת' הופיע במרשמי המס העות'מאניים כ'נאחיה' (נפה) קובאל. בכפר נרשמו 54 משקי בית, כולם מוסלמים. הם שילמו מיסים על הכנסות מזדמנות, עזים או כוורות בנוסף לסכום קבוע.
בשלהיי התקופה העותמאנית, בשנת 1870, החוקר הצרפתי ויקטור גרן הגיע לכפר, לאחר ההליכה ב"מטעים יפים של תאנים וזיתים". הוא העריך כי בכפר היו 600 תושבים. שם המקום הוכר לגרין ככפיל חארת' וסומן על מפת הקרן לחקר ארץ ישראל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 כ'שייח אתא'. כמו כן, הוא מפנה את תשומת לב לשרידי מגדלי השמירה הישנים שנבנו באבנים גדולות, גזורות היטב, בין דיר איסתיא לכיפל חארת'. בשנת 1882, הוא תואר כ"כפר קטן במקצת על קרקע גבוהה, עם מטעי זיתים במזרח. 
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בכיפל חארת' הייתה אוכלוסייה של 373 נפש, 394 כולם מוסלמים. במפקד 1931 היו 562 תושבים מוסלמים אשר גרו ב-130 בתים.
בשנת 1945 האוכלוסייה הייתה 720, כולה מוסלמית, ושטח הקרקע הכולל היה 11,516 דונם, כשמתוכו הוקצו 964 דונמים למטעים ואדמות השקיה, 2,055 לגידולי דגנים, ואילו 41 דונם סווגו כשטח בנוי. 
בעקבות מלחמת 1948, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר זאוויה משליטה בריטית לירדנית.

לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. 
ב-1984, הוקמה אריאל מדרום מזרח לכפר. כמה מאות דונמים של אדמה חקלאית ששימשה את הכפר הופקעו לצורך הקמת ההתנחלות. כמו כן הופקעו קרקעות לצורך סלילת כביש חוצה שומרון וכביש 5 באזור
ב-29 במאי 1989 פשטו כ-30 מתנחלים חמושים על הכפר וירו לכל עבר. מן הירי נהרגה אבתיסאם בוזיה, בת 16 ואחיה נפצע. ארבעה מהתוקפים הורשעו בהתפרעות שסופה גרימת נזק, בהצתה, בהיזק בזדון, בהיזק לבעל חיים ובפציעה בנסיבות מחמירות.
לפי נתוני ארגון OCHA של האו"ם, 3 פלסטינים תושבי הכפר נהרגו במהלך האינתיפאדה הראשונה ואחד נוסף במהלך האינתיפאדה השנייה.
ב-14 במרץ 2013, אדל ביטון נפצעה אנושות יחד עם אמה ושתי אחיותיה אשר נפצעו באורח בינוני במהלך תאונת דרכים שנוצרה בעקבות יידוי אבנים של פלסטינים בסמוך לכפר. חמישה נערים מהכפר הועמדו לדין בידי בית משפט צבאי בעקבות אחריותם לאירוע שלא הגיע להכרעה.
פוקר S-11 אינסטרוקטור

פיתוח ושירות

אחד מכיווני הפעולה הראשונים של חברת פוקר ההולנדית לאחר שחרור המדינה בתום מלחמת העולם השנייה היה תכנון וייצור מטוס הדרכה לאימון טיס ראשוני. המטוס החדש נקרא פוקר S-11 אינסטרוקטור, ו-100 יחידות ממנו הוזמנו כבר ב-1946, עוד לפני תחילת ייצורו. אב הטיפוס טס לראשונה בסכיפהול ב-18 בדצמבר 1947. במהלך הניסויים, בתחילת 1948, נמצא כי יש צורך בכמה שינויים אווירודינמיים כדי לשפר את תכונות הטיסה של המטוס. לאחר יישום השינויים הוצע המטוס לכמה חילות האוויר בעולם, ואכן נמכר לחיל האוויר המלכותי ההולנדי, חיל האוויר האיטלקי, חיל האוויר הברזילאי, חיל האוויר של פרגוואי, חיל האוויר של בוליביה וחיל האוויר הישראלי (ראו להלן). 170 מטוסים נבנו באיטליה ברישיון על ידי חברת מאקי תחת הסימול מאקי M.416. גרסה של ה-S-11 נבנתה בברזיל ברישיון על ידי חברת "פוקר אינדוסטריה אירונאוטיקה". הגרסה נקראה T-22.   
לאחר מלחמת העצמאות בחן חיל האוויר הישראלי מספר מטוסי אימון, ובהם ה-S-11. מטוס אחד הובא לישראל בדצמבר 1949 לבחינות ולהצגה, ונבחר כמטוס אימון. ישראל רכשה 41 מטוסים, שנועדו גם להדרכת נווטים וחלקם הותאמו גם להדרכת טיסות לילה ומזג אוויר גרוע. המטוסים הובאו לארץ מפורקים בארגזים, אך רובם לא הורכבו.} חיל האוויר לא היה שבע רצון מן המטוס, בשל מנועו החלש וכן הנסע שלו שנשבר לעיתים קרובות וגרם נזק גם לכנף בעת תאונה כזו. בשנת 1953 הוצא המטוס משירות כמטוס הדרכה, גם בשל תכונותיו וגם בשל התפיסה שמן הראוי שטייס יתחיל את אימוניו במטוס בעל חופה פתוחה. המטוס הועבר ל"טייסת הקלה" (טייסת 100, "הגמל המעופף"), שם שימש כמטוס קישור. ב-1957 הוצאו המטוסים משירות. חלקם הועבר לקלוב התעופה לישראל. נעשו ניסיונות למכור מטוסים אחרים למדינות באפריקה, אך ללא הצלחה.
נכון ל-2016 קיימים עדיין מטוסי S-11 אינסטרוקטור כשירים לטיסה. הארגון ההולנדי "פוקר פור" (Fokker Four) מוקדש לשימורם של המטוסים, ומטיס ארבעה מהם במפגנים אוויריים. מטוס אחד שופץ בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי חברת כנף ארקיע והועבר למוזיאון חיל האוויר בחצרים. המטוס ניזוק קשות בסופה בשנת 1992 ומאז לא תוקן.
שלמה לביא

ביוגרפיה

שלמה לביא נולד למשפחת לבקוביץ מחסידי גור בשנת 1882 בעיר פלונסק שבפולין הרוסית (עיר הולדתו של דוד בן-גוריון). היה פעיל בתנועת הנוער הציונית "אגודת עזרא" שהקימו בפלונסק בן-גוריון ושלמה צמח.
שלמה לביא עלה לארץ ישראל בשנת 1905, בימי העלייה השנייה. עבד כפועל בפרדסים בפתח תקווה וסג'רה. בשנות מלחמת העולם הראשונה עבד בחוות כנרת. בשנת 1905 השתתף בכנס היסוד של "הפועל הצעיר". בשנת 1909 השתתף בהקמת ארגון "השומר", ובמרוצת הזמן עבר מהפועל הצעיר לאחדות העבודה ולאחר מכן, בשנת 1931, עם איחוד שתי המפלגות היה לאיש מפא"י וממנהיגיה.
שלמה לביא היה אבי הרעיון של מעבר מן הקבוצה, שהייתה חבורה קטנה ואינטימית, לקבוצה הגדולה (שבמרוצת הזמן הפכה לקיבוץ). לביא היה ממקימי הקיבוץ עין חרוד בשנת 1921, וגר בו עד מותו.
בשנת 1922 נשא את רחל זיסלה (תשרי תרנ"ט – ט"ז בחשוון תרצ"א).
בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 60, התנדב שלמה לביא לצבא הבריטי ושירת כנהג ביחידת תובלה. שני בניו, ירובעל והלל, נפלו במלחמת העצמאות.
לאחר הקמת המדינה היה חבר הכנסת הראשונה והשנייה. קיבוץ עין חרוד העמיד מדי פעם לרשותו של לביא טנדר של הקיבוץ לשם נסיעותיו לישיבות הכנסת. באחת מנסיעותיו בוואדי ערה, בעת שנעשו עבודות בכביש, פגע בפועל שעבד בכביש והרגו. למרות חסינותו כחבר כנסת דרש לביא להסיר חסינותו ולעמוד לדין בשל התאונה. דרישתו נענתה לבסוף והוא הועמד לדין, הורשע בגרימת מוות מתוך חוסר זהירות שאין בה רשלנות פושעת ונקנס בסכום של 100 ל"י.
בשנות החמישים, בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, עבר לביא לעין חרוד איחוד והיה לאחד מראשי איחוד הקבוצות והקיבוצים.
שלמה לביא כתב מספר ספרים ובהם מאמרים בענייני היישוב והתנועה הקיבוצית. כן פרסם קובצי סיפורים וחיבר רומן אוטוביוגרפי בשם "עלייתו של שלום ליש" (עינות; עם עובד, תשט"ז–תשכ"ד), שזיכה אותו בפרס אוסישקין לשנת תשט"ז.
שלמה לביא נקבר לצד אשתו רחל שנפטרה בדמי ימיה בבית העלמין ליד היישוב גדעונה שלמרגלות הגלבוע. הותיר את בתו אילנה לוז, גננת בעברה ותושבת מושב בני עטרות.
בן-גוריון כינה אותו "האיש המופלא ביותר בעליה השנייה".
שלוש שנים לאחר מותו נחנך בקיבוצו "בית לביא", בית תרבות ואולם עיון. על שמו רחוב שלמה לביא בקריית חיים.
פונטיקה - מונחים

ערך זה הוא מונחון עבור תחום הפונטיקה, מטרתו לקדם את אחידות המינוח בערכים העוסקים בנושא זה. להלן המונחים מסודרים לפי סדר האלפבית.
פלאנקסטי

פלאנקסטי (Planxty) היא להקת פולק אירית הפעילה החל משנות ה-70 של המאה ה-20. 
בהיווסדה, חברי הלהקה היו קריסטי מור (סולן, גיטרה אקוסטית ובוראן), דונאל לוני (בוזאקי וגיטרה), אנדי אירווין (מנדולה, מנדולינה, סולן, בזוקי, הארדי גארדי ומפוחית פה), לים אופלין (חמת חלילים אירית וחליל אירי). לאחר מכן הצטרפו גוני מויניאן, מאט מולי (חליל צד) ופול בראדי.

השם

השם "פלאנקסטי" בא מצירוף המילים "פלאנקסטי אירווין" אשר ת'רלות' קארלון מצא אותו לשימושי ביצירותיו, כמחווה לקולונל גון אירווין שהיה בתקופתו הקולונל של העיירה סלייגו. במשך הזמן התגלו וויכוחים ונטען] שמקורו האמיתי של השם הוא מהמונח האירי המפורסם "sláinte", אשר משמעותו היא "בריאות טובה". יש הטוענים] שלא המונח האירי, אלא המונח הלטיני "plangere", אשר משמעותו היא "להביס" או "להכות", הוא מקור השם.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בשנת 1972 כריסטי מור הוציא את אלבומו השני "Prosperous", אשר הוקלט בכפר פרוספרוס. האלבום אפיין את חבורת הלימודים שלו - דונאל לוני, ביחד עם אנדי אירווין (אשר היה חברו לעבודה של לארי) וליאם אופלין (אשר השתתף בג'אמים של חבריו). לאחר שהם הקליטו את פרוספרוס הם הקימו רשמית את פלאנקסטי. ההופעה הראשונה שלהם הייתה הופעת חימום של דונובן בגלאוויי, הופעה שהתגלתה כהצלחה.

בשנת 2006, הקדיש כריסטי מור את אלבומו "Burning Times" לזכרה של רייצ'ל קורי, עליה כתב בעטיפת האלבום: 
"ריצ'ל איבדה את חייה בעזה. היא עמדה מול בולדוזר שנוצר בארצות הברית והופעל על ידי ישראל בזמן שניסתה להגן על בית פלסטיני שעמד להיהרס. היא היתה חמושה במגפון. הבולדוזר מחץ אותה למוות"
רוז צ'לימו

ביוגרפיה

צ'לימו ילידת קניה. היא החלה להתחרות בשנת 2010. היא מתחרה עבור בחריין משנת 2016.

2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה צ'לימו במקום שמיני בריצת מרתון בתוצאה של 2:27:36 שעות.

אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה צ'לימו במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:27:11 שעות לפני אדנה קיפלגט מקניה (2:27:18 שעות) ואמי קרייג מארצות הברית (2:27:18 שעות).

2018

במשחקי אסיה שנערכו בג'קרטה, אינדונזיה באוגוסט 2018 זכתה צ'למיו במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:27:36 שעות.

2019

באליפות העולם שנערכה בדוחה בספטמבר 2019 זכתה צ'לימו במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:33:46 שעות, אחרי רות צ'פנגטיץ' מקניה (2:32:43 שעות) ולפני הלליה ג'ואנס מנמיביה (2:34:15 שעות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
ברקאי

כלכלה

ב-1971 נוסד בקיבוץ מפעל הפלסטיקה "פוליאון ברקאי" המייצר מוצרי בידוד תרמי ובידוד אקוסטי, מוצרי אריזה למזון, ויריעות ללמינציה. זהו המפעל היחיד בקיבוץ.
ב-1979 יצא הקיבוץ ממסגרת הסוכנות היהודית, והיה לעצמאי מבחינה כלכלית. ב-2000 הופרד המשק מהקהילה, והקיבוץ חתם על הסדר הקיבוצים. ב-2003 התקבלה בקיבוץ החלטה על שיוך נכסי ייצור (מתן זכויות קניין לחברי הקיבוץ בנכסים היצרניים של הקיבוץ) וב-2004 שונה מודל ההשתכרות של חברי הקיבוץ למודל משולב - "מודל ברקאי". במודל זה תקציבו החודשי המשולב של כל חבר נקבע כסכום בסיס (הנגזר ממספר החברים בתא המשפחתי) בתוספת אחוז מסוים משכרו ברוטו, ותוספת ותק. כמו כן נקבע "תקציב קיום הוגן" - כעין שכר מינימום, שתקציבם של חברים שיהיה קטן ממנו, יקבל השלמה לסכום זה. חלק משירותי הקיבוץ הופרטו לחלוטין (ביניהם הצרכנייה וחדר האוכל), באחרים ישנה השתתפות חלקית של החברים בעלות השירות. בקיבוץ גם כן גן אירועים וכנסים הנבנה סביב מצודה ארכאולוגית עתיקה.

ממצאים ארכאולוגיים

בשטח הקיבוץ נחשפו ממצאים ארכאולוגיים המוצגים במבנה ערבי שנשאר מיישוב ערבי קטן בשם "ואדי ערה" שננטש במלחמת השחרור.
אסף רפפורט

ביוגרפיה

רפפורט נולד בתל אביב. בנעוריו למד בתיכון אליאנס בתל אביב והחל ללמוד במקביל ללימודים בתיכון לתואר ראשון. הוא בוגר תוכנית תלפיות של צה"ל, במסגרתה סיים בשנת 2005 תואר ראשון בפיזיקה, מתמטיקה ומדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2004–2010 שירת בצה"ל כמהנדס תוכנה ומנהל פרויקטים ביחידה 8200 בדרגת סרן. בעל תואר שני במדעי המחשב מהטכניון (2012).
בשנים 2010–2012 עבד בתאגיד הייעוץ האסטרטגי "מקינזי" בישראל ובאוסטרליה.
בשנת 2012 הקים את חברת הסטארטאפ "אדאלום" יחד עם שני חברים שהכיר בשירותו הצבאי ביחידת 8200, עמי לוטבק ורועי רזניק. החברה פיתחה מערכת לניטור ואבטחה של שימושים ארגוניים בתוכנות מקוונות. המערכת של אדאלום מאפשרת לארגונים לנטר פעילות עובדים ולזהות התנהגויות חריגות. כשהיא מזהה איום או פעילות חשודה היא מתריעה על כך בפני מנהל אבטחת המידע בארגון. רפפורט כיהן כמנכ"ל החברה ובשנת 2013 עבר לנהל את החברה מסן פרנסיסקו, שבקליפורניה, ארצות הברית. ביולי 2015 נמכרה החברה למיקרוסופט תמורת 320 מיליון דולר. רפפורט הפך למנהל חטיבת האבטחה בענן של מיקרוסופט.
בינואר 2018 מונה רפפורט למנכ"ל מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח (והחליף בתפקיד את יורם יעקבי). המינוי נחשב מפתיע בשל גילו הצעיר יחסית של רפפורט (34) באותה עת. נכון ליולי 2019, מרכז המחקר והפיתוח אותו מנהל רפפורט מונה כ-1,500 עובדים (לעומת כ-1,100 בעת כניסתו לתפקיד).
בנוסף על תפקידו זה, ממשיך לנהל את חטיבת האבטחה בענן של מיקרוסופט ישראל, שרכשה מלבד אדאלום את חברות הסטארטאפ הישראליות "אאורטו" (בשנת 2014) ו"סקיור איילנדס" (Secure Islands) (בשנת 2015).
רפפורט מתגורר בתל אביב ונמצא בזוגיות.

פעילות חברתית

רפפורט חבר בארגון LGBTech, שמטרתו היא העלאת המודעות במגזר העסקי בכלל, ובהייטק בפרט, לצורכיהם ורגישויותיהם של עובדים מקהילת הלהט"ב.
בשנת 2016 ייסד יחד עם עמותת מעברים תוכנית מלגות עבור הקהילה הטרנסג'נדרית. רפפורט רתם את חברת מיקרוסופט לתמוך בשני מיזמים אלה.
ביולי 2018 היה ממובילי מחאת הלהט"ב כשהצהיר על מענק פונדקאות כמנכ"ל מיקרוסופט מחקר ופיתוח ישראל.