google/wiki40b huggingface dataset:
הגדת רוטשילד

הגדת רוטשילד (Ms. Heb. 4° 6130) היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח שנכתבה בצפון איטליה סביב שנת 1450. ההגדה כתובה לפי נוסח אשכנז, והיא מכילה 47 דפים (הדף הראשון שלה חסר), היא נקראת על שם משפחת רוטשילד, שההגדה הייתה בבעלותה משלהי המאה ה-19. כיום ההגדה נמצאת ברשות הספרייה הלאומית בירושלים, ועותק דיגיטלי שלה זמין באתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.

היסטוריה

ההגדה נכתבה בסביבות שנת 1450. באחד מדפי ההגדה (23ב), היכן שמופיע פסוק מספר תהלים "הייתה יהודה לקדשו", המילה 'יהודה' מודגשת ונצבעה באדום, פרט זה מרמז אולי על שם הסופר שכתב את ההגדה. ההגדה אוירה על ידי המאייר והאמן "יואל בן שמעון".
באחד מדפי ההגדה (31א) נוספה הערה "ז"ל אני שמשון", שנוספה על ידי אחד מבעלי כתב היד.
קובץ של כתבי יד איטלקיים ובתוכם הגדה זו היו בבעלות שלמה דה-פרנטה מטריאסטה בין השנים 1832–1855. כעבור שנים אחדות הוא נמכר לברון אדמונד דה-רוטשילד בפריז (סומן: אוסף רוטשילד, מס' 92). בשנת 1939 נשדדה ההגדה על ידי הנאצים ונעלמה. לאחר המלחמה נרכשה ההגדה על ידי ד"ר פרד מרפי (F. T. Murphy), בוגר אוניברסיטת ייל, אשר הוריש אותה בשנת 1948 לספריית אוניברסיטת ייל. בשנת 1980 גילה חוקר תולדות האמנות פרופ' J. Marrow כי ההגדה הייתה שייכת במקור למשפחת רוטשילד, וכתב היד חזר לרשותם. הברונית אלמנת ג'יימס דה רוטשילד מלונדון, תרמה את ההגדה לספרייה הלאומית בירושלים.
בהגדה היו חסרים 3 דפים (2 הדפים הראשונים, ודף נוסף בין דף 22 לדף 23), שנתלשו ממנה ככל הנראה עוד לפני שהגיעה לידי משפחת רוטשילד. 2 מהדפים (הדף השני, והדף שבין 22 ל-23) נמכרו בבית מכירות צרפתי, וחצי שנה לאחר מכן הם זוהו על ידי ד"ר אוולין כהן, חוקרת אומנות מארצות הברית, כדפים החסרים מהגדה זו. דפים אלו נרכשו על ידי תורמים אנונימיים עבור הספרייה הלאומית, וכעת הם משולבים בכתב היד מקורי, ורק הדף הראשון שלה חסר עדיין.

הגדה נוספת מאוסף משפחת רוטשילד כלולה במכלול רוטשילד. אף היא מאותה תקופה. דפי הספר מעוטרים יותר. במרכז הדף תוכן ההגדה ובשוליים ציורים ופירושים מרש"י, פסקי הלכה, הערות מכתבי הרמב"ם ומספר יוסיפון. בין הציורים שבהגדה מובא תיאור סכמתי של תהליך יצירת המצה. ההגדה במצב דהוי יותר משאר חיבורי האוסף, תופעה המצביעה על השימוש הרב שבה.

מאפייני הציור

החלק היפה בהגדה הם האיורים. לא נעשה כל ניסיון להתאים אותם למציאות של בני ישראל שהיו במצרים; ארבעת הבנים לבושים מכנסים קצרים הדוקים, עם חולצה ארוכה, ובידם נתונות חרבות – כמו נערים בתקופת כתיבת ההגדה באיטליה של המאה ה-15. אחד מהם לבוש כמו ליצן (שאינו יודע לשאול). הערים הם ערי מבצר עם חומות מבוצרות. עבודת בני ישראל בבניית ערי מסכנות מומחשת מעבר לאפיק נחל בין שתי הערים: הקיימת והחדשה – שתיהן בראשי ההר – כמו במציאות של ערי מבצר באירופה. 
חכמי ישראל, כמו אלא שישבו בבני ברק, לבושים בגלימה ארוכה עם מגבעת, מסיבים על כיסאות עם משענת גבוהה ומחזיקים ספר ביד. לבושם תואם את הנהוג באותה תקופה.
בהגדה אפילו תמונת עירום של נערה, המציגה את מצב בני ישראל במדבר לפי המובא בהגדה. יש בה כדי להדגים את המציאות שבה חיו עורכי המגילה, שלא ראו בה חריג.
ככלל, המציאות שבה מתרחשת ההגדה, לפי האיורים, דומה למציאות שבה חיו כותבי ההגדה ואלו אשר הזמינו את כתיבתה.
She Drives Me Crazy

רקע

השיר הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי. הוא זכה להצלחה גדולה יותר בארצות הברית, שהה שם שבוע אחד בראש מצעד הבילבורד הוט 100, והיה לאחד משני שירים של הלהקה שהגיעו למקום הראשון במצעד זה. גם באוסטרליה, קנדה, ספרד, אוסטריה וניו זילנד הגיע השיר למקום הראשון. בנוסף הוא העפיל לשלושת הגדולים במצעדים בגרמניה בלגיה, אירלנד, שווייץ ואיסלנד.
מגזין טיים אאוט דירג את השיר במקום ה-28 ברשימת 50 השירים הגדולים של שנות ה-80.
השיר שימש בפסקול של מספר סרטים:"יותר מאהבה" ב-1999, "היצ'" בשנת 2005, Towelhead ב-2007 ו"תוכנית גיבוי" בשנת 2010.

גרסאות כיסוי ופארודיות

דולי פארטון ביצעה גרסת כיסוי לשיר ב-2008.
ווירד אל ינקוביץ' ביצע לשיר גרסה פארודית באלבומו בשם "Drives Like Crazy" אודות אשה שאף אחד אינו קוצה שתשב במושב הנהג.
הקומיקאי ארסניו הול, בשם הבדוי Chunky A הקליט גרסה פארודית לשיר בשם "Ho Is Lazy" שהופיע באלבום שהוציא.
קרמיט הצפרדע ומיס פיגי הקליטו גרסה לשיר באלבום של החבובות אשר יצא בשנת 1994.
The Flying Pickets הקליטו גרסת קפלה שהופיעה באלבום The Original Flying Pickets: Volume 1.
מפעל תחנות הטרקטורים

מפעל תחנות הטרקטורים היה גוף שהוקם בשנת 1952 על ידי המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית לא"י, במטרה לתת מענה לבעיות העיבוד החקלאי הממוכן, בהתיישבות החדשה, ופעל במשך 15 שנה עד לשנת 1967. בפועל סיפק המפעל בשנות קיומו, שירותי מיכון חקלאי, גם לחקלאי ההתיישבות הוותיקה - מושבים וקיבוצים.

רקע

בשנותיה הראשונות של המדינה, הוקמו מושבי עולים רבים, וזאת כדי לפתור את בעיות המגורים והפרנסה של העולים החדשים שהגיעו ברבבותיהם למדינה החדשה. הסוכנות היהודית תרמה את חלקה לביסוס המשק החקלאי, וכל משפחה במושב קיבלה פרה ועגלה, וכן ניתן סוס אחד, במשותף, לכל שתי משפחות. הסוכנות סיפקה בהשאלה לכל מושב גם ציוד חקלאי משותף כגון: דחפור קטן מסוג: 6-TD, טרקטור גלגלים, קלטרת ועוד מספר כלים משותפים. מכיוון שלצורך הפעלת הציוד המשותף נדרש ידע מקצועי ויכולת ניהול חלוקת המשאבים באופן צודק בין חברי המושב, שלרוב לא היו קיימים, נזנח הציוד המשותף, הושבת ואף התבלה. בעקבות זאת התקבלה בשנת 1952 החלטה בסוכנות לאסוף את הכלים המשותפים מן המושבים ולרכזם באתרים בהם יטופלו באופן שוטף ומשם יוכלו לצאת ולתת שירותי עיבוד חקלאי במושבים. אך גם פתרון זה לא היה מושלם, שכן בהיעדר ניהול מרכזי לא תואמה העבודה בין המחוזות השונים. כך במקום לנייד כלים בין הגליל והנגב הטרקטורים של הנגב חנו מספר חודשים ללא כל שימוש, בעוד הגליל שיווע לכלי עבודה. המפעל נשא גרעונות ועמד על סף פשיטת רגל.

הקמה

בשנת 1956, נכנס לתמונה פקיד הסוכנות 'גרשון לוי'.
לוי שהיה סגן מנהל החבל הצפוני של המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית וחקלאי בעצמו, ראה כיצד ציוד יקר מתבלה ומתקלקל, וכיצד סכומי עתק יורדים לטמיון. החליט לשנות את דרך הניהול של מפעל הטרקטורים ולהעלותו על דרך המלך. הוא ביקר בתחנות השונות, נפגש עם מפעילי הציוד והמתיישבים, שמע את לבטיהם וחששותיהם והחל לגבש תוכנית פעולה לניהול מרכזי של התחנות. הוא הקים פאנל מדגמי נסיוני באזור הצפון, והחל לנהל את כל תחנות הצפון במרוכז ממקום אחד. הניסיון הוכתר בהצלחה והוכח כי תוכנית עבודה ריכוזית ושינוע של הציוד החקלאי אל כל ההתיישבות ממרכז אחד מייעלים את העבודה והופכים את הציוד לרווחי. המסקנה המתבקשת הייתה כי יש לאחד את כל תחנות הטרקטורים בארץ תחת הנהלה אחת.
לוי הקים את מרכז תחנות הטרקטורים באשקלון והפך למנהלו. מעתה רוכזו תחת המרכז כל בעיות המינהל, כספים, רכש, וויסות העבודה והציוד, הכוונת כלים, הכוונת כוח אדם והכשרתו, תכנון וביצוע של שכלולים ושיפורים. תוך שלוש שנים כוסו הגרעונות, ואף נוצרו רווחים שאיפשרו להחליף ציוד שהתבלה, כמו להגדיל ולגוון את צי הטרקטורים והכלים.
בקריית מלאכי שבדרום הוקם מוסך מרכזי, והועסקו בו מכונאים מובחרים. במוסך טופלו הכלים של מפעל הטרקטורים, כמו כן הועסקו בו צוותים אשר נשלחו לכל חלקי הארץ להעניק שירותי שטח במקום התקלה.

פיננסיה

בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים התפרסם בעיתונות מצבו הפיננסי של המפעל. על פי הפרסום נוסף על מרכז החברה הממוקם בעיר אשקלון, לחברה עוד 39 תחנות המשרתות כ-300 יישובים חקלאיים בהם עשרות מושבים וקיבוצים ותיקים. המפעל מעבד כ-900,000 דונם בשנה, והגידול השנתי עומד על כ-100,000 דונם בשנה.
את פעילותו מבצע המפעל בעזרת כ- 500 טרקטורים (מחציתם מתנועעים באמצעות גלגלים ומחציתם באמצעות זחלים) ועוד אלפי כלים חקלאיים נוספים. לרשות המפעל עומדים מספר רכבי הובלה מסוג גורר-תומך להובלת ציוד כבד.

המחלוקת עם חברת "דגנים בנגב"

בשנת 1957 הוקמה חברה ממשלתית בשם "דגנים בנגב"
ג'ייהאן (עיר)

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

לעיר חשיבות רבה לכלכלה הטורקית, בשטחה ממוקם מסוף נפט הקולט נפט גולמי שמגיע משדות הנפט של אזרבייג'ן, עובר דרך הים הכספי וגאורגיה על גבי צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, ומשם עובר למכליות נפט שנעות דרך הים התיכון ליעדן.
העיר משמשת כיעד גם ל צינור הנפט הטרנס-אנטולי המוביל נפט גולמי מרוסיה ולצינור הנפט כירכוכ-ג'ייהאן המוביל נפט מעיראק. בעבר נשקלה האפשרות להקים את מסדרון התשתיות שיקשר את העיר ומקורות האנרגיה שלה לישראל.

תרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ג'ון סטניס (CVN-74)

שנת 2017

מפברואר עד אוגוסט 2017, שופצה ג'ון ס' סטניס במספנה של הצי "Puget Sound Naval Shipyard".

שנת 2018

ב-15 בינואר 2016, עזבה "ג'ון סטניס (CVN-74)" את בסיס חיל הים קיטסאפ  לפריסה מתוכננת למערב האוקיינוס השקט.
ב-19 באפריל הגיעה נושאת המטוסים לסינגפור לביקור בנמל הקבוע, לאחר שסיימה תרגיל אימונים בילטראלי שנתי בפיליפינים.
ב-26 באפריל 2016, עגנה "ג'ון סטניס (CVN-74)" בנמל בהונג קונג, עם ספינות הליווי שלה.
ב-10 באוגוסט הגיעה "ג'ון סטניס (CVN-74)" לסן-דייגו שבקליפורניה, לפריקה והורדה של "Carrier Air Wing Nine" .
ב-14 באוגוסט חזרה "ג'ון סטניס (CVN-74)" לבסיס חיל הים של קיטסאפ וסיימה את הפריסה במערב האוקיינוס ​​השקט ואת תרגיל ה-"RIMPAC exercise".
ב-2 באוגוסט 2018 הוחלט על שיפוץ מורכב של כור הספינה.
ריימונד רייף

ד"ר רויאל ריימונד רייף (באנגלית: Royal Raymond Rife;‏ 16 במאי 1888 - 5 באוגוסט 1971) היה ממציא וחוקר אמריקאי שהמצאותיו נחשבות פסבדו-רפואיות. בשנת 1930 רייף טען כי באמצעות מיקרוסקופ אופטי מיוחד שבנה, הוא הצליח לצפות בחיידקים, שהיו קטנים מכדי לצפות בהם באמצעים הטכנולוגיים שהיו קיימים באותה תקופה. לדבריו, אלומת הקרניים מהמכשיר שלו יכולים להחליש או להרוס פתוגנים באמצעות תהודה אנרגטית שהורסת את המרכיבים הכימיים שלהם.
בשנות ה-50 מומחים רפואיים פקפקו בטענותיו של רייף מאחר שהן לא שוכפלו באופן עצמאי. מנגד, רייף האשים את הדחייה המדעית של טענותיו בקנוניה של המחלקה לבריאות הציבור באיגוד הרפואה האמריקאי (AMA) וגורמים אחרים של "הרפואה המאורגנת", אשר התנגדו באופן נחרץ למכשירים שלו. התעניינות בטכנולוגיה של רייף חודשה בחוגי רפואה אלטרנטיבית בעקבות פרסום הספר "תרופה לסרטן שעובדת" שראה אור בשנת 1987, בו נטען כי רייף הצליח לרפא סרטן, אבל כל העבודה שלו דוכאה על ידי קשירת קשר חזק על ידי איגוד הרפואה האמריקאי. לאחר פרסום הספר, שווק מגוון רחב של מכשירים הנושאים את שמו, לריפוי מחלות שונות כמו סרטן ואיידס. ניתוח של המגזין "אלקטרוניקה אוסטרליה" מצא כי מכשיר רייף טיפוסי כלל סוללה 9 וולט, חיווט, טיימר ושני צינורות נחושת קצרים.
כיום, מומחים מהזרם המרכזי עדיין רואים במכשירי רייף פסבדו-רפואה והם מסווגים כהתקני רדיוניקס. בניגוד לארצות הברית בה עד שנות ה-80 חל איסור מוחלט להשתמש בטכנולוגיה של רייף, מדינות אחרות אימצו את הטכנולוגיה ומומחים גרמנים קידמו אותה בשנות ה-70 ובהמשך בשנות ה-90 מומחים רוסים שיפרו אותה.
בית תבור

היסטוריה

הארכאולוג והאדריכל הגרמני תושב ירושלים קונרד שיק היה מגדולי חוקריה ובוניה של ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. בשנת 1882 הניח את אבן הפינה להקמת ביתו הפרטי ב"רחוב הקונסולים" של אז (רחוב הנביאים היום). היה זה הרחוב היוקרתי ביותר בירושלים הנבנית של אותה תקופה, ולאורכו שכנו מרבית הקונסוליות של המעצמות הזרות.
עם השלמתו בשנת 1889 היה הבית אחד הבתים המפוארים והמרשימים בעיר. קונרד שיק התגורר בבית מהשלמת בנייתו ועד פטירתו בשנת 1901. אשתו פרדריקה נפטרה זמן קצר אחריו, ובנותיהם המשיכו לגור בבית עוד שנים אחדות. במלחמת העולם הראשונה הפקיעו השלטונות העות'מאנים את הבית, כדי שישמש למגורי קצינים טורקים. לאחר המלחמה עבר לידי הכנסייה המתודיסטית האמריקאית, ושימש כבית ספר למדעי האסלאם ושפות. במלחמת העצמאות השתלטו כוחות צה"ל על הבית, ולתקופה קצרה שימש לשיכון פליטים מהרובע היהודי. 
בשנת 1950 ננטש הבית, ובשנת 1951 נשכר על ידי הכנסייה הפרוטסטנטית השוודית שהקימה בו את המכון התאולוגי השוודי. בשנת 1996 רכשו השוודים את הבניין, והוא כיום בבעלותם. המכון מכשיר צעירים סקנדינבים בנושאי יהדות, מקרא, לשון עברית, ארכאולוגיה וחקר ארץ ישראל, במטרה לקרבם לעם היהודי וארץ הקודש.
על הבית, צוטט ראש העיר טדי קולק כמי שאמר "אם הייתי יכול לבחור בית אחד בירושלים לגור בו - זה הבית שבו הייתי בוחר".]

מבנה הבית

על הכניסה לבית חקק שיק, פרוטסטנטי אדוק, את השם  THABOR בהשראת פסוק מספר תהילים פ"ט, י"ג: "צָפוֹן וְיָמִין אַתָּה בְרָאתָם תָּבוֹר וְחֶרְמוֹן בְּשִׁמְךָ יְרַנֵּנוּ".
סגנונו המיוחד של הבית משלב גותיקה גרמנית עם אדריכלות מזרח תיכונית. הבית מוקף חומת אבן ירושלמית עם שער כניסה במבנה המזכיר שער למבצר גרמני של ימי הביניים, עם מגדל שמירה קטן. המבנה הראשי בנוי במתכונת המזכירה את בתי הערבים האמידים של אותה תקופה, עם קירות אבן בעובי מטר ויותר, גומחות בקיר ותקרות מקומרות. בקירות הבית, מפנים ומחוץ, שילב שיק ממצאים ארכאולוגיים המשקפים את אהבתו לארכאולוגיה ולארץ ישראל. למבנה המרכזי פינות דמויות קרנות מזבח. בין היתר שיבץ באחד מקירות החצר האחורית העתק מלט של כתובת תחום גזר, אך כיוון הכתב שם הוא הפוך. במתחם שתי חצרות מסוגננות, האחת בחזית הבית והאחת מאחוריו, כשמתחתיה בור מים גדול. באגפו המזרחי של המבנה שילב שיק אולם תפילה נוצרי.
בשנת 2013 פגע דחפור שעבד ברחוב במבנה השער והסב לו נזק קשה, מרפסת השער והשלט "תבור" נשברו. המועצה לשימור אתרים והמכון התאולוגי השוודי שיקמו את השער על פי תיק התיעוד של המבנה.
סופגנייה

סֻפְגָּנִיָּה (או בשמה התקין, אם כי נפוץ פחות, "סֻפְגָּנִית") היא מאכל בצק מטוגן בשמן עמוק, המהווה את אחד המאכלים היהודיים המסורתיים והסמליים של חג החנוכה.

אטימולוגיה

המילה סופגנייה נהגתה, כנראה, על ידי דוד ילין בשנת 1896, על ידי הוספת סיומת ההקטנה "-יה" אל המילה "סוּפְגָּן". סופגן נזכרת במשנה – במסכת כלים: "משיסיק את [התנור?] כדי לאופות בישן סיפגנים", ובמסכת חלה: "והסיפגנין והדיבשנים והאיסקריטים", שרבי עובדיה מברטנורא מפרש: "הסופגנים – לחם שבלילתו רכה ועשוי כספוג. פ"א רקיקים דקים, תרגום ורקיקי מצות, ואספוגין". ביאליק הסתייג מצורת ההקטנה "-יה". במקומה, הציע אספוג (במשקל אתרוג) ובריבוי אספוגים, ואף עשה במילה שימוש בשיריו.
שורש השם, ספ"ג, מותאם למהותה של הסופגנייה, הסופגת לתוכה שמן טיגון רב. מקור המילה "סופגן" במילה היוונית σπόγγος (סְפּוֹנְגוֹס), ומשמעותה "ספוג". ביידיש, בהשפעת השפות הסלאביות, נקראות הסופגניות "פּאָנטשקעס" (נהגה: "פּוֹנצ'קֶס").

הסבר לאכילתה בחנוכה

ההסבר המקובל לאכילת מאכלים מטוגנים בשמן, כמו סופגניות ולביבות, בחנוכה, הוא כזכר לנס פך השמן שבו שרתה ברכה במעט השמן שהיה בפך, והוא הספיק להדלקת מנורת המקדש במשך שמונה ימים.
גם בפירוש המיוחס לרבי מיימון הדיין, אביו של הרמב"ם, נכתב ביחס למנהג אכילת "סופגנין" בחנוכה:
"אין להקל בשום מנהג ואפילו מנהג קל. ויתחייב כל נכון לו עשות משתה ושמחה ומאכל, לפרסם הנס שעשה השם יתברך עמנו באותם הימים. ופשט המנהג לעשות סופגנין, בערבי אלספינג, והם הצפחיות בדבש, ובתרגום: האיסקריטין, והוא מנהג הקדמונים משום שהם קלויים בשמן, זכר לברכתו".

מאכלים דומים בעולם

בקרב עמי אירופה קיימים מספר מאפים דומים לסופגנייה, בהם ה"בֶּרְלִינֶר" (Berliner) הגרמני (בדרום גרמניה: קראפפן, Krapfen),‏ הנמכר לקראת סוף השנה, ה"פּוֹנְצֶ'ק" (Pączek) הסלאבי, ה"קרוף" (Krof) הסלובני, ה"קובליהה" (Kobliha) הצ'כית.
בצפון אפריקה מוכרים הספנז והספינג', ובלבנון מוכרים סופגניות זעירות הנקראות עוואמה.
בניו אורלינס שבארצות הברית, קיים מאכל דומה בשם "Beignet", המבוסס על בצק שמרים מטוגן בשמן עמוק.

מרכיבים ואופן הכנה

את הסופגניות יוצרים מכדורי בצק שמרים קטנים המטוגנים בשמן עמוק לאחר תפיחתם. בדרך כלל הסופגנייה ממולאת בריבת תות שדה, אך ניתן למצוא סופגניות במילויים נוספים, כגון שוקולד וריבת חלב. לאחר טיגון ומילוי הסופגנייה, בוזקים מעליה אבקת סוכר. בשנים האחרונות, בהשפעת הדונאטס (סופגניות אמריקאיות), יש המצפים את הסופגניות בציפויים שונים כמו זיגוג לבן או צבעוני.
ישנם מתכונים של סופגניות המכילים מוצרי חלב, כמו לבן, ככל הנראה כתוצאה מזיקת הסופגנייה לחג החנוכה והמנהג לאכול בו מאכלי חלב, זכר למעשה יהודית שהשקתה את הולופרנס בחלב.
הסופגנייה ידועה כמאכל עשיר באנרגיה: סופגנייה בינונית מכילה לפחות כ-350 קלוריות.
יצחק טאיטו

קורות חייו

רב-נגד טאיטו נולד בתוניסיה ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1949 כשהיה בן 8. הוא התגייס לצה"ל בנובמבר 1959 ושירת בנח"ל, שם שימש מפקד כיתה, סמל מחלקה ורב-סמל פלוגתי. ב-1963 עבר לשרת בבית הספר לקצינים של צה"ל (הידוע בשם בה"ד 1), שהיה באותם הימים בבסיס סירקין, ושימש שם רב-סמל פלוגתי וסגנו של נגד המשמעת שלמה ישראלי. בחודש מאי 1968 עבר הבסיס למקומו הנוכחי ליד מצפה רמון, ועם סיום קורס הקצינים ביוני אותה שנה מונה טאיטו לנגד המשמעת של הבסיס ולמפקד המחנה. מאז הוא משמש בתפקיד זה ברציפות.
רנ"ג טאיטו נודע בכך שהוא משליט משמעת ללא איומים וענישה, אלא קודם כול באמצעות חינוך והסברה. אמירתו של טאיטו "המשמעת אינה ניתנת לבחירה או לחלוקה", נהפכה לנכס צאן ברזל בקרב צוערים ומשפחות בוגרי קורסי הקצינים בצה"ל. טאיטו ידוע במיוחד בשל קולו הסמכותי הנשמע במסדרי הסיום של בה"ד 1 הנערכים אחת לשלושה חודשים, עם סיומו של מחזור נוסף של קורס קצינים.
העתק ממוזער של דמותו של רנ"ג טאיטו נמצא בפארק מיני ישראל.
אדבוקט (ירחון)

ייסוד העיתון

האדבוקט הופץ בתחילה כניוזלטר מקומי בלוס אנג'לס שבקליפורניה על ידי קבוצת האקטיביסטים "PRIDE" (ראשי תיבות של Personal Rights in Defense and Education). המניע העיקרי לייסוד הניוזלטר היה פשיטה משטרתית על פאב של קהילת הלהט"ב בשם "Black Cat Tavern" בעיר. בקיץ 1967 הצטרפו ל-"PRIDE" העיתונאי ריצ'רד מיטץ' ובן זוגו ביל ראו ויחד עם האמן סאם ווינסטון הם החליטו להפוך את הניוזלטר לעיתון תחת השם "הלוס אנג'לס אדבוקט" (The Los Angeles Advocate). 
השניים כתבו תחת שמות עט והגיליון הראשון יצא בספטמבר 1967. 
שנה לאחר מכן קבוצת "PRIDE" שהוציאה לאור את הניוזלטר נקלעה לקשיים כלכליים ומיטץ' וראו רכשו מהקבוצה את זכויות היוצרים בעבור דולר אחד. 
ב-1969 שונה שמו של העיתון ל"אדבוקט" והוא הופץ בתפוצה כלל-ארצית, ובשנת 1974 כבר הודפסו 40,000 גליונות מכל מהדורה. העיתון תפס את תשומת לבו של דייוויד גודשטיין, בנקאי השקעות מסן פרנסיסקו, ובאותה השנה הוא רכש את העיתון.

השפעתו של דייוויד גודשטיין

לאחר שגודשטיין רכש את העיתון, הוא ערך מספר שינויים במתכונתו. תחת ידו הפך ה"אדבוקט" לעיתון חדשות ארצי המסקר אירועים הנוגעים לקהילת הלהט"ב ברחבי ארצות הברית, ביניהם התנועה לזכויות הלהט"ב ואירועי אמנות ותרבות. גודשטיין גם פעל להפחתת פרסומות בעלות אוריינטציה מינית בעיתון לטובת פרסומות מקובלות יותר מבחינה חברתית.
יחד עם ד"ר רוב אייכברג יצר גודשטיין את סמינר "חוויית האדבוקט", המבוסס באופן רופף על סמינר האימונים של ארהארד, שהיה פופולרי באותה העת. "חוויית האדבוקט" נמשכה שני סופי שבוע רצופים (מבוקר עד ערב), שבמהלכם עברו המשתתפים סדנת מימוש עצמי מקיפה במטרה להביאם למודעות, קבלה עצמית וסובלנות בתוך קהילת הלהט"ב. 
עריכותיו המאוחרות של גודשטיין משקפות את שנותיו כאקטיביסט בתחום זכויות להט"ב והמאבק לזכויות אזרח. לאחר מותו בשנת 1985 שונה פורמט העיתון מטבלואיד שהגיע בשני חלקים לגודל של מגזין רגיל בכרומו ובצבע. בנוסף, הוצנע החלק המציג פרסומות בוטות והן רוכזו בחלק נפרד, המופץ למנויים בלבד ובתוספת תשלום. השינויים נכנסו לתוקף החל ממהדורת ה-1 באוקטובר באותה השנה. במהלך השנים השתנו הבעלים של המגזין מספר פעמים במסגרת רכישות ומיזוגים ונכון ל-2009 מוציאה אותו לאור חברת "LPI Media", מחלקה של רשת הטלוויזיה "!here".
לואי החסיד

חייו

לואי נולד בז'ירונד (של היום) שבצרפת, והיה בנו הרביעי של קרל הגדול ובנה של הילדגרד (Hildegard of Vinzgouw). הוא הוכתר למלך על אקוויטניה עוד בהיותו ילד, ונשלח עם עוצר ועם אנשי חצר לספרד, על מנת להרגיע את רוחות המרד שנוצר לאחר תבוסתו של קרל הגדול במלחמתו עם המורים בספרד.
לאחר ששני אחיו הנותרים של לואי מתו, הוא הוכתר לקיסר בשותפות עם אביו. לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814, הוכתר לואי החסיד למלך (על ידי האפיפיור סטפאנוס הרביעי) על כל האימפריה הפרנקית, וכל כוחה היה בידו. כינויו "החסיד" לא בא לו רק בשל דבקותו בדת, אלא הביע את דעת הבריות על כך שהוא חלש אופי ואף טיפש.
ב-817 תכנן לואי לחלק את האימפריה בין שלושת בניו מאשתו הראשונה ארמנגארדה: לותאר, מלך איטליה (שהיה קיסר במשותף עם אביו), פפין, מלך אקוויטניה, ולודוויג הגרמני, מלך בוואריה. ב-823 רצה להוסיף את בנו שארל (מאשתו השנייה יהודית מבוואריה), ליורשי האימפריה, אך נתקל בהתנגדות מצד בניו הגדולים, וכתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים. ב-829 הדיח לואי את לותאר ממשרת הקיסר במשותף, והגלה אותו לאיטליה, אך כעבור שנה בלבד פלשו שלושת האחים לארצות אביהם, ואילצוהו לוותר על כסאו לטובת לותאר. שנה לאחר מכן שב לואי לארצו, והדיח את לותאר ממשרת הקיסר וכן ממלכות איטליה, שהועברה לבנו הצעיר שארל. ב-833 הביסו שלושת האחים, שנתמכו על ידי האפיפיור גרגוריוס הרביעי, את אביהם. הם כלאו אותו עם בנו שארל, שלחו את יהודית למנזר וחילקו את האימפריה ביניהם. עם זאת, ב-835 השלימו בני המשפחה, ולואי הוחזר לכס הקיסרות.
ב-838, עם מותו של פפין מאקוויטניה, הכתיר לואי את שארל כמלך אקוויטניה החדש, אך האצילים העדיפו את בנו של פפין, פפין השני.
לואי מת ב-840, ולאחר מותו פרצה מלחמה נוספת בין שלושת בניו שנותרו בחיים. המלחמה נסתיימה ב-843 בעקבות הסכם ורדן, שלפיו חולקה האימפריה בין שלושת הבנים.
לואי החסיד נהג להעניק כתבי פריווילגיות ליהודים מסוימים. הפריווילגיות כללו הגנה פיזית, הגנה כלכלית, פטור מתשלום מיסים מסוימים, רשות לקיים פולחן יהודי, רשות להיות בעל רכוש ועבדים והיתר למסחר בעבדים. במסגרת ההגנות על היהודים, קבעו כתבי הפריווילגיות כי במצב של סכסוך עם בעל הפריווילגיות יש חובה להביא עדים. הדיאקון של לואי החסיד, בודו אלעזר, התגייר ועזב את הממלכה לספרד המוסלמית.
שיכון סגרה

שיכון סגרה (Segre embedding) או העתקת סגרה (Segre map) היא שיכון סגור של מכפלה של מרחבים פרויקטיבים במרחב פרויקטיבי (מממד גדול יותר). קיום שיכון כזה מוכיח כי מכפלה של יריעות פרויקטיביות היא יריעה פרויקטיבית. עובדה זאת מאפשרת להגדיר מכפלה של יריעות פרויקטיביות מבלי להצטרך להגדיר את מושג היריעה האלגברית באופן כללי, ולהסתפק במושג היריעה הפרויקטיבית.

רקע ומוטיבציה

מרחב פרויקטיבי הוא אוסף הישרים העוברים דרך הראשית במרחב ליניארי. יריעה פרויקטיבית היא תת-קבוצה סגורה זריצקי של מרחב פרויקטיבי, זאת-אומרת קבוצה המתוארת על ידי מספר משוואות פולינומיות הומוגניות. יריעה קווזי-פרויקטיבית היא תת-קבוצה פתוחה זריצקי של יריעה פרויקטיבית. זאת-אומרת יריעה פרויקטיבית שהוציאו ממנה תת-יריעה פרויקטיבית.
יריעות קווזי-פרויקטיבית מהוות מחלקה רחבה מאוד של יריעות שכוללת בין השאר את היריעות האפיניות. זמן רב הגאומטריה האלגברית דנה רק בהן, וגם היום חלק נכר ממנה מוקדש להן.
אולם האילוץ להיות תת-קבוצה של מרחב פרויקטיבי הוא לא תמיד טבעי, כדי להימנע מאילוץ זה הוגדרו היריעות האלגבריות הכלליות. באופן אינטואיטיבי יריעה אלגברית היא אובייקט גאומטרי שנראה מקומית כמו יריעה אפינית. ההגדרה הפורמלית של יריעה אלגברית מורכבת למדי, ולכן במיקרים רבים נמנעים מלתת אתה.
גישה זאת גובה מחיר מסוים. למשל, בלי מושג היריעה האלגברית לא ברור איך להגדיר מכפלה של יריעות פרויקטיביות או אפילו של מרחבים פרויקטיבים. לשם כך נועד שיכון סגרה.
שיכון סגרה מאפשר לשכן מכפלה של מרחבים פרויקטיבים במרחב פרויקטיבי מממד גדול יותר ובכך הופך את המכפלה ליריעה פרויקטיבית. באופן דומה בעזרת שיכון סגרה ניתן לראות כ מכפלה של יריעות פרויקטיביות היא פרויקטיבית ושל יריעות קווזי-פרויקטיביות היא קווזי-פרויקטיבית. למעשה, במונחים של גאומטריה אלגברית, לפני הגדרת מושג היריעה האלגברית, ניתן היה להגדיר מכפלה של יריעות פרויקטיביות (או קווזי-פרויקטיביות) רק באמצעות שיכון סגרה.
גם היום שיכון סגרה שימושי, מכיוון שתכונות מסוימת של יריעות פרויקטיביות (וקווזי-פרויקטיביות) לא תקפות ליריעות כלליות. כמו כן הוא משמש לבניית דוגמת של יריעות אלגבריות. לעומת זאת, מבחינה חישובית, שיכון סגרה שימושי רק בממדים קטנים, כי הוא מעלה משמעותית את ממד המרחב הפרויקטיבי, והמעלה של התמונה שלו (בתור תת-יריעה) גבוהה.
שיכון סגרה מאפשר להראות כי המרחבים הפרויקטיביים הם מופרדים (separated). זאת מפני שהשיכון מציג הלכה למעשה את האלכסון של מרחב פרויקטיבי בתור תת-יריעה סגורה של המכפלה, היא מרחב סגרה.

הגדרה

יהי k שדה סגור אלגברית. יהיו  ו- המרחבים הפרויקטיבים מממדים n ו-m בהתאמה. נגדיר את העתקת סגרה:
כאשר .
יריעת סגרה, מוגדרת להיות התמונה של העתקת סגרה:

הגדרה באמצעות מכפלה טנזורית

יהיו  ו  מרחבים וקטוריים. יהיו  ו- המרחבים הפרויקטיביים המתאימים, זאת אומרת מרחבי הישרים העוברים דרך הראשית ב- ו-. תהי  המכפלה הטנזורית של  ו-. ניתן להגדיר את העתקת סגרה

 
להיות ההעתקה המושרית ע"י:
קל לראות שהגדרה זאת מתלכדת אם הקודמת במקרה ש- ו- בהשתמש בזיהוי

דוגמה

העתקת סגרה ממכפלה של שני ישרים פרויקטיבים נתונה על ידי

 
ויריעת סגרה היא
החיתוך של יריעת סגרה עם המרחב האפיני  הוא למעשה הגרף של הפונקציה
יהושע בן יהוצדק

צאצאיו

על בניו של יהושע מסופר שנשאו נשים נכריות, והוציאו אותם עקב דרישתו של עזרא. בספר נחמיה (יב:י-יא) נמנו צאצאיו של יהושע הכהן הגדול עד דור חמישי: יויקים, אלישיב, יוידע, יונתן, וידוע, שיש המזהים אותו עם שמעון הצדיק. המפרשים סבורים כי כל אלה היו כהנים גדולים. על פי שיטת חז"ל, כנראה כל הצאצאים הללו היו בחיים כבר בזמן הקמת בית המקדש, ומכאן שיהושע בן יהוצדק היה זקן מופלג בזמן עלייתו ארצה, בן מאה בקירוב.
בחזון הנביא זכריה מתואר יהושע הכהן הגדול כמי שמחליפים את בגדיו המלוכלכים בבגדים נקיים, כמשל לחוטא שעוונו נמחה ונסלח: "וַיַּרְאֵנִי אֶת יְהוֹשֻׁעַ הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל עֹמֵד לִפְנֵי מַלְאַךְ ה' וְהַשָּׂטָן עֹמֵד עַל יְמִינוֹ לְשִׂטְנוֹ. וַיֹּאמֶר ה' אֶל הַשָּׂטָן... הֲלוֹא זֶה אוּד מֻצָּל מֵאֵשׁ. וִיהוֹשֻׁעַ הָיָה לָבֻשׁ בְּגָדִים צוֹאִים... הָסִירוּ הַבְּגָדִים הַצֹּאִים מֵעָלָיו, וַיֹּאמֶר אֵלָיו: רְאֵה הֶעֱבַרְתִּי מֵעָלֶיךָ עֲוֹנֶךָ וְהַלְבֵּשׁ אֹתְךָ מַחֲלָצוֹת. וָאֹמַר יָשִׂימוּ צָנִיף טָהוֹר עַל רֹאשׁוֹ, וַיָּשִׂימוּ הַצָּנִיף הַטָּהוֹר עַל רֹאשׁוֹ וַיַּלְבִּשֻׁהוּ בְּגָדִים.]] ג:א-ה" 
לא נתפרש במקרא מה היה חטאו של יהושע, ובמדרשי חז"ל נקשר הדבר לחטאם של בניו, שנשאו נשים נכריות. מהשוואת פרק זה בזכריה לנבואת חגי (פרק ב) ניתן לשער, שחטאו של יהושע הכהן הגדול, כנציג הכהנים, היה חוסר זהירות בדיני טהרת המקדש, ולכן תיקון החטא מתואר במילים: "ישימו צניף טהור על ראשו".
זימברו קישינב

הליגה הסובייטית

אחרי היווסדותה שיחקה הקבוצה בליגות המשניות בליגות הסובייטיות. תחת השם בורבסטניק, זכתה הקבוצה לעלות לליגה הבכירה בשנת 1955. שנה אחר-כך, 1956, המועדון זכה בהישגו הטוב ביותר בהיסטוריה שלו, מקום שישי בליגה הבכירה. ההישג הגדול ביותר של הקבוצה בגביע הסובייטי הוא העפלה לרבע הגמר בשנת 1963. אחרי מספר עונות בתחתית הטבלה ירדה הקבוצה לליגת המשנה ב-1964.
הקבוצה שיחקה זמן ממושך בליגה השנייה, ובתקופה זו נקלעה למאבקי ירידה ב-1971 והעפילה לליגה הבכירה ב-1973 וב-1982. בשני המקרים הקבוצה ירדה בחזרה לליגת המשנה לאחר עונה אחת.
אחרי ירידת ליגה ב-1986, שיחקה הקבוצה שנתיים בליגה השלישית, וזכתה בטורנירים אזוריים פעמיים. בשנת 1988 העפילה הקבוצה בחזרה לליגת המשנה ושיחקה בה עד לפירוק ברית המועצות.

הליגה המולדובית

עם פירוק ברית המועצות והקמת ליגת העל המולדובית בשנת 1992, היה זימברו המועדון הדומיננטי והחזק ביותר בכדורגל המולדובי של שנות ה-90, כאשר זכה בשמונה אליפויות בתוך תשע עונות. בתחילת המאה ה-21 נחלש כוחו של המועדון, ושריף טירספול הפכה לקבוצה הבכירה במולדובה. זימברו זכתה חמש פעמים בגביע המולדובי שש פעמים, ופעמיים נוספות העפילה למשחק הגמר.
ההופעה המוצלחת ביותר של זימברו בגביע אופ"א הייתה בעונת 1995/1996, כאשר הגיעה עד לסיבוב השני. זימברו הגיע פעמיים לסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, בעונת 1999/2000 ובעונת 2000/2001