google/wiki40b huggingface dataset:
יוסף אל-ח'אלידי

חייו

אל-ח'אלידי הוא בן למשפחת ח'אלידי שהחזיקה משרות רמות בבתי המשפט הדתיים שריעה בירושלים. אביו, מוחמד עלי אל-ח'אלידי שימש כמנהל בית המשפט המקומי במשך שישים שנה.

לימודים והשכלה

אל-ח'אלידי התחנך במספר בתי ספר. על פי המסופר הוא ברח מביתו לאחר שאביו סירב לבקשתו לצאת ללמוד באירופה והגיע לאי מלטה שם למד במיסיון מקומי במשך שנתיים. לאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר לרפואה בקונסטנטינופול ומשם עבר ללמוד ב-Robert College. הוא חזר לירושלים בהגיע הידיעה על מות אביו. 
מסע חינוכי יוצא דופן זה הביא את אל-ח'אליד להכרה כי אומות אירופה מאיימות על תרבות האסלאם, וכי הסיבה לאי היכולת של הלבנט "להתגונן" הוא היתרון האירופאי כתרבות מודרנית בעלת עליונות בתחומי המדע. הוא ראה בעיניו את אירופה כאיום על משאבי הלבנט הרוחניים והכלכליים גם יחד.

קדנציה ראשונה

עם חזרתו הוא יזם פתיחת בית ספר לבנות בירושלים. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1868, הוא מונה לתפקיד ראש עיריית ירושלים, תפקיד בו שימש תשע שנים. תקופה זו הייתה תקופת תמורות באימפריה העות'מאנית בכלל, ובירושלים בפרט. גידול האוכלוסייה, הצפיפות, המחסור בדיור, דמי השכירות הגבוהים, תנאי המגורים הירודים ותנאי הבריאות הקשים הובילו להקמת שכונות חדשות מחוץ לחומת העיר העתיקה, ובאמצע שנות ה-70 של המאה התשע עשרה הפסיקו לנעול את שערי חומות העיר עם שקיעת השמש, ראיה לשיפור במצב הסדר והביטחון הציבורי. 
בתקופת כהונתו של אל-ח'אלידי שופרה הדרך בין ירושלים ליפו (לנסיעת כרכרות), וסלילתה הסתיימה ב-1869 בשנים אלו ראתה ירושלים תנופה של בניית שכונות יהודיות מחוץ לחומות העיר העתיקה.

דיפלומט עות'מאני

בתחילת שנת 1874 פנה ראשיד פאשה שר החוץ הטורקי לאל-ח'אלידי ועל פי דרישתו החל האחרון לעבוד במשרד התרגום של הפורטה - הממשלה הטורקית. הוא עבד כמתרגם במשך 6 חודשים ואז מונה כקונסול עות'מאני בעיר הרוסייה פוטי שעל חוף הים השחור. משעזב את המשרה הוא תייר באירופה והגיע לווינה שם שימש כמרצה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1875 תוך כדי שהותו בווינה כתב אל-ח'אלידי מכתב אל משה מונטיפיורי אשר פורסם בג'ואיש כרוניקל ותרגומו לעברית פורסם בשבועון "המגיד" . במכתב זה הביע את שמחתו בעניין פעולותיו של מונטיפיורי לקידום בני עמו היהודים בארץ ישראל, והמליץ למונטיפיורי לייסד בתי ספר אשר ילמדו את היהודים מסחר, מלאכה ולשונות אירופה על מנת ש"הדור החדש יוכל להתפרנס מיגיע כפו בכבוד ולא בחרפה ובוז".

קדנציה שנייה

בשנת 1877 מינתה המועצה של עיריית ירושלים את אל-ח'אלידי למייצג המועצה בפרלמנט העות'מאני באיסטנבול שם היה חלק מהאופוזיציה לסולטאן עבדול חמיד השני ועם פיזור הפרלמנט גורש מאיסטנבול בחזרה לירושלים. ובשנת 1878 חזר ומונה להיות ראש העיר של ירושלים. שוב עברה האימפריה העות'מאנית זעזוע, הפעם מלחמת רוסיה-טורקיה, 1878-1877 וקונגרס ברלין  שבה בעקבותיה הותירה בידי נציגי המעצמות מידה רבה של אוטונומיה בירושלים. תקופת כהונתו של אל-ח'אלידי הייתה קצרה והוא הודח מתפקידו בגין אינטריגות פנימיות ואי נכונותם של הקונסולים הזרים לתמוך בכהונתו. 
בשנת 1880 מונה אל-ח'אלידי למושל הפרובינציה הכורדית. הוא כתב את המילון הכורדי-ערבי הראשון, וב-1890 שימש כפקיד רשמי בעיירה חצביה שבלבנון.

מותו

את שנותיו האחרונות בילה אל-ח'אלדי בירושלים עיר מולדתו ובה נפטר ב 25 בינואר 1906. לאחר מותו פורסמה ידיעה אודות הלוויתו בעיתון "השקפה" של אליעזר בן יהודה, ובה תואר כ- "אוהב השכלה ואיש חכם ונבון, מלומד בלשונות אחדות ומצוין במידות טובות". (בכרוניקה של מנדל קרמר, "השקפה", שנה ז', גיליון כ"ט).
הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו

ביוגרפיה

פרדיננד נולד ב-1 ביוני 1754 בארמון שנברון, וינה, בירת האימפריה ההבסבורגית, לפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה.
בשנת 1763 נחתם הסכם בין ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה למריה תרזה, ובו נקבע שפרדיננד יתחתן עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, בתו היחידה של ארקולה, ובכך ייהפך ליורשו. ההסכם ביטל הסכם קודם משנת 1753, שקבע שאחיו הגדול לאופולד, ארכידוכס אוסטריה היה אמור לירש את דוכסות מודנה, משום שבשנת 1761 הפך לאופולד ליורש הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
בשנת 1765 מונה פרדיננד למושל דוכסות מילאנו, ובשנת 1771 אישר הדיאט הקיסרי את ההסכם עם דוכס מודנה, וב-15 באוקטובר אותה שנה התחתן פרדיננד עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה.
בשנת 1796 פלישת נפוליאון למילאנו אילצה את המשפחה לברוח מהכוחות הצרפתים. גם חמיו ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה נאלץ לברוח ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הצ'יסאלפינית.
בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797, הוענקה לארקולה השלישי דוכסות ברייזגאו, אזור בדרום מערב גרמניה שהשתייך לבית הבסבורג. בשנת 1803 מת ארקולה השלישי, ופרדיננד קיבל את התואר "דוכס ברייזגאו", וכן קיבל את הטענה לדוכסות מודנה. בחוזה פרסבורג בשנת 1805 ויתר פרדיננד על דוכסות ברייזגאו שצורפה לדוכסות הגדולה של באדן, וב-24 בדצמבר 1806 מת פרדיננד ונקבר בקריפטה הקיסרית בווינה.
בשנת 1814 ניתנה דוכסות מודנה בקונגרס וינה לבנו הבכור של פרדיננד - פרנץ הרביעי, דוכס מודנה.
וועקער

וועקער (נהגה: "וֶקֶר"; בעברית: מעורר) היה כינויו של הממונה להעיר את בני העיירה לתפילת שחרית, ובפרט לאמירת סליחות. התפקיד היה בדרך כלל באחריותו של שמש העיר. נוהג זה היה בעיקר בשטעטלאך במזרח אירופה וביישוב הישן.
הוועקער נהג לדפוק על חלונות הבתים, ולקרוא: "קומו לעבודת הבורא" (""שטייט אויף צו עבודת הבורא"), או בימי הסליחות "קומו לאמירת סליחות" ("שטייט אויף צו סליחות"). חלק מהמעוררים נהגו להוסיף משפט מוסר או שירים להשכמת הבוקר. את קריאתו היה אומר בנעימה מיוחדת.
בשנים האחרונות חידשו חסידי בעלז את המנהג, ובשכונת קריית בעלז בירושלים מסתובב כרוז עם רמקול, הקורא לקום לאמירת הסליחות. לחסידות בעלז נוסח מיוחד, שחלקו מורכב מפיוט ליום כיפור: "ישראל עם קדושים, שטייט אויף צו עבודת הבורא, שטייט אויף צו סליחות, שטייט אויף צו עבודת הבורא, אנא כנה, עורו נא, התעוררו נא, עימדו נא, התייצבו נא, קומו נא, חלו נא, בעד הנפש חנו נא, פני דר עליון, שטייט אויף צו סליחות, שטייט אויף צו עבודת הבורא, אשרי יושבי ביתך עוד יהללוך סלה".

וועקער בישיבות

תפקיד הוועקער (בכל ימות השנה), קיים בישיבות בהן יש פנימיה. בחלק מהישיבות ניתן התפקיד ל"אלטער בחור", בחור מהשכבה המבוגרת בישיבה.

אזכורים בתרבות

בעשור הראשון של המאה ה-20 הופיע עיתון בשם "דער יודישע וועקער" בגליציה ועיתון בשם "המעורר" בלונדון.
י.ל. פרץ כתב ספר שירה בשם "דער וועקער".
בספרו של חיים ולדר, "שימו לב אל הנשמה", מופיע סיפור (בדיוני) בו עומדת דמותו של ר' יהודה (יידל) כהן, שהיה וועקער בשכונות מאה שערים ובתי אונגרין בירושלים. שם הספר ניתן על שם כותר הסיפור, בשל מנהגו של ר' יידל לשיר את הפיוט "אודה לאל לבב חוקר" בעת העירו את האנשים. בספרו "יש דברים נסתרים" מופיעה דמות של וועקער בישיבה (בספר הוא מכונה "פאטשער").
באוסף בדיחות חכמי חלם, מופיעה בדיחה העוסקת ב"וועקער"
  

משזקן שמשהּ של חלם התחיל קובל: תש כוחו ורגליו כושלות, ואין הוא מספיק להלך מבית לבית ולהקיש על כל תריס ותריס ולעורר ישנים, שיקומו ל"סליחות".

נענו לו ראשי-העדה ותיקנו: מכאן ואילך יכנסוּ כל התריסים לחצר בית-הכנסת הגדול והשמש יקיש על כוּלם בבת-אחת...
— ספר הבדיחה והחידוד, בדיחה 1039
לודוויגסבורג

היסטוריה

העיר הוקמה על ידי אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג, שהחל בשנת 1704 בבניית ארמון לודוויגסבורג ובשנת 1709 ואילך בבניית העיר בסמוך לו. הדוכס משך מתיישבים חדשים לעיר על ידי הבטחת שטחים למתיישבים, חומרי בניה בחינם, ואף חופש העיסוק וחופש דת. העיר הפכה לעיר באופן רשמי בשנת 1718 והפכה לבירת המדינה במקום שטוטגרט. בשנת 1733, כשמת אברהרד לודוויג, מנתה העיר כ-6,000 תושבים.
לאחר מותו של אברהרד לודוויג, עבר השלטון לידיו של קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, שהחזיר את הבירה לשטוטגרט. דבר זה הוביל לירידה דרסטית במספר תושבי העיר בתוך זמן קצר.

יהודי לודוויגסבורג

בעיר הוקם בית כנסת לראשונה בשנת 1884. בית הכנסת נהרס במהלך ליל הבדולח.
סרט התעמולה הנאצי "היהודי זיס", המבוסס על יוזף זיסקינד אופנהיימר, איש כספים יהודי תושב העיר, צולם במקום.
בשנת 2008 הותקנו בעיר אבני נגף לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה.
צ'ארלי בממלכת השוקולד (סרט)

הפקה

לדבריהם של המעורבים בהכנת הסרט, החזון העיקרי מאחורי הסרט היה שהוא יהיה יותר מודרני ודומה לספר המקורי של רואלד דאל משנת 1964, ולא עיבוד של הסרט המוזיקלי משנת 1971.
הסרט הוא נושא לוויכוח על איזו גרסה של הסרט היא "אמינה יותר". הסרט דומה יותר לספר המקורי, כי בשניהם ניתן למצוא הבדלים בעלילת המפתח, בתפאורה ובדמויות.
צוות ההפקה, בראד גריי וריצ'רד ד. זאנוק היו נחושים בבחירת הבמאי טים ברטון, כי הוא הבחירה האידיאלית לסרט. מרטין סקורסזה ופרנק אוז היו שניהם מועמדים לתפקיד הבמאי. אחרי הסכמה לביים את הסרט, ברטון שכר את התסריטאי של הסרט סיפורי דגים, ג'ון אוגוסט, הוא קרא את הספר כילד, אך מעולם לא ראה את הסרט משנת 1971. ברטון המליץ שהוא יסיים את הטיוטה הראשונה של התסריט לסרט לפני שהוא צופה בו.
פליסיטי דאל בחרה אילו שחקנים יועמדו לתפקיד. היא בחרה את העשרה האחרונים, ולבסוף את השלושה האחרונים. עם השיקולים, היא בחרה את השחקנים לפי הדרך שבה הרגישה שתפסו את הקסם של ספרו של רואלד דאל במשחקם, ואת השלושה האחרונים היא בחרה לפי ההרגשה שהם התחברו להומור שבספר, וגם אל הקסם וההומור של ספייק מיליגאן (שרואלד דאל שישחק בתפקיד וילי וונקה בסרט המוזיקלי ב-1971). היא קיבלה את הזכות לבחור מי האחד מבין השלושה שיקבל את התפקיד, אך היא הרגישה שאחרי הכול, זהו תפקידו של הבמאי לעשות את ההחלטה הסופית. כשהצטרף ברטון לפרויקט הוא בחר מיד בחברו ג'וני דפ, אשר כיכב בסרטיו של ברטון בעבר. ברטון בחר בדפ להיכנס לנעליו של וילי וונקה. דפ הסכים, ואף שיכנע את ברטון לשכור את פרדי היימור הצעיר, שכיכב לצד דפ בסרט למצוא את ארץ לעולם לא, לתפקיד צ'ארלי באקט, ואת ג'ורדן פריי לתפקיד של מייק טיווי. טים ברטון ציין בכמה ראיונות שאם הוא לא היה בוחר בדפ לתפקיד וילי וונקה, התפקיד היה כנראה הולך לג'ים קארי או לאדם סנדלר. הסרט כולו צולם באולפני פיינווד, קרוב ללונדון, אותם אולפנים בהם צולמו רוב סרטי ג'יימס בונד. הצילומים החלו ב-15 ביוני 2004. ברטון העדיף להימנע משימוש בגרפיקה ממוחשבת, ובמקום נבנו תפאורות בגודל מקורי על ידי מעצב ההפקה, אלכס מקדאול.
בנוסף למפיקים בארד גריי וריצ'רד ד. זאנוק גם ג’ניפר אניסטון הייתה שותפה להפקה.

הצלחה קולנועית

הסרט יצא בארצות הברית ובקנדה ב-15 ביולי 2005. בסוף השבוע הראשון להקרנתו הסרט גרף 55.4 מיליון דולר בקופות בצפון אמריקה, וקיבל תגובות חיוביות. עד לספטמבר 2005, הסרט גרף 400 מיליון דולר ברחבי העולם. הסרט יצא ב-DVD ב-8 בנובמבר 2005. חלק מהמבקרים התלוננו שהתנהגותו של דפ כווילי וונקה דומה להתנהגותו של מייקל ג'קסון, והסיפור על ילדותו הקשה לא תואם את הסיפור המקורי של דאל. משפחתו של דאל הביעה את תמיכתה לסרט ואישרה גם את סיפור הרקע על ילדותו של וונקה.

מוזיקה

המוזיקה המקורית של הסרט נכתבה ובוצעה על ידי דני אלפמן. הבמאי טים ברטון ודני אלפמן שיתפו פעולה בעבר בסרטים. מילות שירי האומפה-לומפה נלקחו כמו שהן מהספר המקורי. אלפמן הוא ששר את כל השירים. המנגינה של הכותרות הראשיות מרשימה מפני שנעשה שימוש בעיבוד סינתיסייזר.
דגים אמפיביים

דגים אמפיביים היא קבוצה לא טקסונומית של דגים, המסוגלים לעזוב את המים ולשהות על היבשה באופן זמני. יצורים אלו נעים בשיטות ודפוסים שונים, כגון תנועה גלית, קפיצה או מעין הילוך, ומפגינים שימוש בחלקים שונים של הגוף כמו סנפירי חזה, האגן והזנב.
בתהליך שנקרא היפוך אבולוציוני (evolutionary reversal) (ראו הומופלסיה), חיים "כפולים" אלו התפתחו בנפרד אצל מספר מינים לאורך ההיסטוריה, אחדים נכחדו מכבר ואחרים עדיין קיימים. אחד מהמקרים האלו נוגע לכל בעל חוליות יבשתי שחי אי פעם, והוא אכלוס הקרקע על ידי אבותיהם הקדומים הדגים. אלו הדגים שהעזו ועלו אל היבשה, החלו לשגשג בה ולתפוס גומחות אקולוגיות פנויות, מה שהוביל לשליטה של החולייתנים עליה. רבים מהדגים הקדומים היו בעלי איברים דמויי-ריאות, ואחרים, ביניהם דגי הריאות, עדיין מחזיקים בהם. בשונה מהם, אצל רוב מיני הדגים המודרניים התפתחו איברים אלו לשלפוחיות אוויר, שעוזרות להם לשלוט בציפה. בשל כך, הדגים האמפיביים החסרים את הריאות מפגינים הסתגלויות אבולוציוניות אחרות לחיים מחוץ למים, כגון צריכת חמצן מהזימים או מהעור שלהם. בנוסף, חלק מן הדגים האמפיביים מסוגלים לראות בבירור דרך האוויר, על אף השוני בינו לבין המים.
ארמון התרבות והמדע

היסטוריה

הבניין נבנה בתקופת פולין הקומוניסטית בין השנים 1952 ל-1955 כמתנה לעם הפולני ביוזמת יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, והוא נקרא תחילה "ארמון יוסיף סטלין לתרבות ומדע". עם התעוררות הדה-סטאליניזציה בפולין בשנות ה-50 הוסר שמו מכותרת הבניין ושמו אף נמחק פיזית מהשילוט בבניין בו הופיע.
הבניין תוכנן בסגנון האדריכלות הסטליניסטית בדומה למספר רב של מבנים שנבנו בברית המועצות באותה תקופה, שהידועים שבהם הם "שבע האחיות" (המכונות גם "עוגות החתונה של סטלין"). את התכנון ביצעו אדריכלים סובייטים ורובה ככולה של הבנייה בוצעה על ידי 3,500 פועלים סובייטים. הפולנים, שראו תחילה בבניין סמל לסטאליניזם ואחר כך גם סמל לשליטה הסובייטית בפולין, נוהגים לבוז למבנה בכנותם אותו "הפין של סטלין" או "פֶקין" על שם ראשי התיבות של המרכז (PKiN). כמו כן, נוהגים להתייחס למצפה הנמצא בקומה ה-30 כמקום היפה ביותר בורשה משום שזו הנקודה היחידה ממנה לא ניתן לראות את המגדל עצמו. ההתייחסות השלילית לבניין, שנבעה בעיקרה מסמליותו ולא מאופיו האדריכלי, פחתה בשנים האחרונות כאשר פולין הצטרפה לגוש המדינות המערבי והמשטר הסוציאליסטי נפל בפולין.
מרבית מאנשי פולין המבוגרים מעוניינים שבניין זה ייהרס, מכיוון והוא מסמל את תקופת השלטון הקומוניסטי בפולין. בניין זה נשאר בתילו על מנת לשמור על הסטטוס קוו עם רוסיה. אנשי פולין הצעירים, שלא היו בזמן הקומוניסטית, לרוב בעד השארת הבניין על תילו מכיוון שהפך לאחד מהסמלים של ורשה. הצעירים מקיימים בלובי הבניין את פסטיבל מוסטאז.

נתונים

הבניין מאכלס כיום קומפלקס משרדים ומארח תערוכות שונות בקומות הבסיס שלו. כמו כן הוא משמש לשידור רדיו וטלוויזיה. גובהו, לרבות האנטנה באורך 49 מטר, הוא 237 מטר. יש בו 3288 חדרים על פני 42 קומות. שטחו הכולל של הבניין הוא 123,000 מ"ר והוא כולל גם אולמות קולנוע ותיאטראות, מוזיאון, משרדים, חנויות ואולם כנסים המכיל מקומות ל-3,000 אנשים. בקומה ה-30 בבניין יש מרפסת תצפית הפתוחה לציבור.
וינפריד גיאורג זבאלד

ביוגרפיה

זבאלד נולד למשפחה כפרית קתולית בורטאך, בוואריה, גרמניה. אביו שירת בצבא הגרמני בעת מלחמת העולם השנייה, נשבה ונעצר בצרפת ושב לגרמניה רק בשנת 1947. לאחר סיום לימודי התיכון שלו, המשיך זבאלד בלימודים גבוהים. הוא למד ספרות גרמנית באוניברסיטת פרייבורג.
עם תום לימודיו, בשנת 1966, היגר זבאלד לאנגליה, וישב בה עד מותו. תחילה השתקע במנצ'סטר, ולימד ספרות גרמנית באוניברסיטה שם. לאחר כמה שנים עקר למזרח אנגליה, לנוריץ', והיה מרצה לספרות ולשון גרמנית באוניברסיטת איסט אנגליה. על אף ישיבתו באנגליה, כל חייו כתב גרמנית, ולפי דבריו הריחוק האמנותי שהושג בדרך זו, עמד לו לטובת כתיבתו.
זבאלד נחשף לשואת יהודי אירופה מידי הגרמנים כשהיה כבן שמונה עשרה, ומאז הפך נושא השמדת היהודים בידי הגרמנים לנושא מרכזי בחייו וביצירתו. הוא היה בין המבקרים החריפים של ההתעלמות מהשואה בשיח התרבותי הגרמני. יצירתו הספרותית נסובה על שאלות הזיכרון התרבותי, הגלות וההגירה, האובדן לגילוייו השונים, העקירה והנדודים, וכן חשבון הנפש של הגרמנים.
זבאלד נהרג בתאונת דרכים באנגליה, כאשר סטה מהדרך לאחר שכנראה לקה בהתקף לב. בתו שהייתה עמו ברכב ניצלה.
הורטוס בוטניקוס

היסטוריה

הגן נוסד על ידי עיריית אמסטרדם בשנת 1638 על מנת שיספק עשבי מרפא לרוקחים ולרופאים. אוסף הצמחים בגן הורחב במהלך המאה ה-17 על ידי צמחים שהביאו עמם סוחרים מחברת הודו המזרחית ההולנדית. כיום הוא מהווה אחד מאתרי התיירות הידועים של העיר.
הגן משתרע על פני שטח של 12 דונמים. יש בו למעלה מששת אלפים עצים וצמחים אחרים, שמקצתם מצויים בסכנת הכחדה.
"בית הדקל" שבגן, שנבנה בשנת 1912, ידוע בשל אוסף הציקסאים המוצג בו. ב-1993 נוספה לגן חממה שבה מוצגים שלושה טיפוסים שונים של תנאי אקלים טרופיים.
בשנת 1987 עמד הגן על סף פשיטת רגל לאחר שאוניברסיטת אמסטרדם הפסיקה לממן אותו, אך הוא ניצל מסגירה בזכות תרומות פרטיות. כיום משתתפת העירייה באחזקתו. כמו כן הוא משכיר כיום שני אולמות בתחומיו לכנסים ואירועים.
אלכס פורבס

קורות חיים

פורבס נולד בדנדי, והשתתף במדי דנדי נורת' אנד במשחקים הלא רשמיים שנערכו בזמן מלחמת העולם השנייה, לפני שחתם בשפילד יונייטד. הוא היה שחקן הרכב קבוע בשתי העונות הסדירות הראשונות שלאחר המלחמה, וערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת סקוטלנד במשחק נגד נבחרת אנגליה ב-12 באפריל 1947. אולם, באמצע עונת 1948/1949 הוא הושבת מפעילות כתוצאה מדלקת התוספתן, ולא הצליח לזכות בחזרה במקום בהרכב.
בפברואר 1948 חתם פורבס בארסנל תמורת סכום של 15,000 לירות שטרלינג, לאחר שהשתכנע על ידי ארצ'י מקאולי ששיחק שם והיה ידיד שלו. הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק נגד וולבס ב-6 במרץ 1948. פורבס היה ידוע בכינוי "האדום" בגלל צבע השער שלו, והוא התפרסם בזכות תיקוליו הקשוחים. בעונה זו הוא זכה עם ארסנל באליפות וקיבל על כך מדליה כיוון שהשתתף ב-11 משחקים.
פורבס הצליח בסופו של דבר לגרום להוצאתו מההרכב של חברו מקאולי, והפך לשחקן הרכב קבוע בעצמו במשך שבע עונות. הוא זכה בגביע ה-FA בעונת 1949/1950, ובאליפות נוספת בעונת 1952/1953. פורבס המשיך לשחק גם במדי נבחרת סקוטלנד, ובסך הכול השתתף ב-14 משחקים במדיה.
בסך הכול השתתף פורבס ב-240 משחקים של ארסנל, והבקיע בהם 20 שערים. אולם, בעונתו האחרונה בארסנל (1955/1956) הוא ספג פציעה בסחוס הברך והצליח להשתתף בחמישה משחקים בלבד. הוא איבד את מקומו בהרכב לדייב בואן, ובאוגוסט 1956 עבר ללייטון אוריינט. הוא שיחק בלייטון במשך עונה אחת לפני שעבר לפולהאם, שם סיים את הקריירה שלו.
לאחר פרישתו הוא עסק באימון של קבוצת המילואים וקבוצת הנוער של ארסנל. לאחר מכן הוא היגר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, ואימן ילדים בבית ספר יהודי פרטי מקומי. הוא כיהן גם כיושב-ראש השלוחה הדרום-אפריקנית של אוהדי ארסנל. בשנים 1961 - 1962 הוא אימן את מכבי חיפה.
פנחס זוארץ

ביוגרפיה

זוארץ נולד וגדל בנתניה, בן להורים יוצאי לוב, הוא נקרא על שם סביו שנרצח בשואה. עם גיוסו לצה"ל התנדב זוארץ לצנחנים והתקבל לפלוגת הנ"ט של החטיבה. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד מחלקה בצנחנים. בהמשך מונה למ"פ בגדוד 101 במהלך האינתיפאדה הראשונה. זוארץ שימש בתפקידי פיקוד שונים בחטיבה ובהם מפקד גדוד 101 בלחימה בדרום לבנון, מפקד בסיס האימונים החטיבתי וסגן מפקד החטיבה. במרץ 2000 קודם לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 646, חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד הדרום הוא שירת בתפקיד זה עד אוגוסט 2002. במקביל פיקד גם על קורס מג"דים.
בהמשך, שימש כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה ופיקד עליה במהלך האינתיפאדה השנייה במבצעים כנגד הטרור הפלסטיני ברצועת עזה, ובהם מבצע קשת בענן וכן בעת אסונות הנגמ"שים. ב-16 במרץ 2003, בעת פעולות חישוף בציר פילדלפי שביצע כוח מהחטיבה שכלל שני דחפורים משוריינים ונגמחון, נהרגה בתאונה רייצ'ל קורי, פעילה אמריקנית בתנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM), על ידי דחפור די-9 צה"לי בעת שניסתה לעוצרו בגופה. זוארץ התראיין לתוכנית "עובדה" בעקבות התקרית ובראיון הביע צער על מותה של קורי אך טען שמותה היה תאונה שנגרמה עקב חוסר אחריות של הפעילים. בסופו של דבר, בית המשפט המחוזי דחה תביעה שהגישה משפחת קורי כנגד משרד הביטחון וקטרפילר, וקבע שמותה של קורי הייתה תאונה שנגרמה בעת פעילות מלחמתית, ושנהג הדחפור לא ראה אותה.
ב-8 ביולי 2004, בעת סיור בסמוך למורג, נפצע זוארץ ממטען חבלה רב עוצמה וכף רגלו נקטעה. לאחר הליך שיקום שב זוארץ לשירות פעיל כמפקד קורס פו"ם ברק. כנגד זוארץ התנהל משפט צבאי בגין חיילת שהתלוננה כי הוטרדה מינית על ידו והוא זוכה.
בשנת 2011, יצא עם משפחתו לשליחות בניו ג'רזי, ארצות הברית במסגרת ארגון ידידי צה"ל. באוקטובר 2013, לאחר שחזר לישראל, נבחר לעמוד בראשות המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה.
זוארץ נפטר מדום לב ב-15 באפריל 2017 בעת ששהה בחופשה משפחתית בוייטנאם. הותיר אחריו את אשתו תמי, שני בנים ושתי בנות.
קוז'ניצה

תולדות היישוב

היישוב נוסד בשנת 1504, ובשנת 1546 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ולאחר מכן נכלל בשטח פולין הקונגרסאית.
במהלך המלחמה הפולנית סובייטית, בשנים 1919 עד 1921, נערכו באזור היישוב קרבות קשים, שגרמו לכפר נזק רב.

יהודי קוז'ניצה

בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-560 יהודים, למעלה משליש מתושביו, והתקיימה בה פעילות של מפלגות ותנועות נוער יהודיות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש היישוב בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בתחילת מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, הופצץ הכפר קשות, ורבים מבתיו עלו באש. עם כניסת הגרמנים לכפר, ריכזו אלו את יהודיו בגטו בן מספר בתים שהוקם בו, תוך שהטילו על יושביו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. בגטו סבלו היהודים ממעשי התעללות מצד שומריהם הגרמנים והפולנים, וכן מצפיפות רבה ומרעב. כמו כן, נדרשו לשלם מעת לעת תשלומי כופר גבוהים לשלטונות.
ב-1 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבכפר אקציית חיסול, בה נורו הקשישים והחולים בבתיהם, וכל יתר היהודים גורשו למחנה המעבר קלבסין, ממנו שולחו כעבור כמה שבועות בתנאי מחיה קשים ביותר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
רחוב המסגר

היסטוריה

טרם הקמת תל אביב, התקיימה דרך עפר בתוואי הרחוב. באמצע המאה ה-19 שכנה בדרומה של דרך זו חווה חקלאית שהוקמה על ידי פרוטסטנטים אמריקאים ונקראה "הר התקווה". הדרך עברה בין השדות צפונה לכיוון "פרדס מונטיפיורי" והמושבה הטמפלרית שרונה. על שטח הפרדס הוקמה שכונת מונטיפיורי ועל שטח החווה קם בשנות ה-40 בית הספר התיכון שבח מופת, הפועל במקום עד היום.

בשנות ה-30' וה-40'

עם התפתחותה של העיר, עוד טרם הקמת המדינה, ולאחר נטישתו של הכפר הערבי חסן ערפה, התפתח אזור רחוב המסגר כאזור התעשייה הראשי של העיר בגלל קרבתו אל אפיק נחל איילון ובגלל העובדה שהיה אז בקצה הדרום-מזרחי של העיר. לאחר בריחתם של תושבי הכפר הערבי עברו למקום תושבים יהודים והקימו בו שכונת צריפים. לצידם הוקמו בו גם בתי תעשייה זעירה ובעיקר בתי מלאכה קטנים ומוסכים שעברו אליו מאזור יפו. רבים מהם נאלצו להעביר למקום את המפעלים בגלל הקירבה אל אזורי הקרבות שהתרחשו במלחמת השחרור באזור יפו. תוכנית מתאר מסודרת לפינוי המתחם והפיכתו לאזור תעשייה הוכנה עוד בשנת 1940 ואושרה מייד לאחר הקמת המדינה, אולם לא בוצעה עד לשנות האלפיים. הוקמה "עמותה שיתופית" של בעלי העסקים באזור שמטרתה היא פינוי ובינוי מסודר של המתחם.

בשנות ה-60', ה-70' וה-80'

בסוף שנות ה-60 החלו לקום באזור גם מועדוני לילה רבים, בהם הופיעו זמרים ישראליים מפורסמים ולהקות ישראליות שכונו באותה התקופה בשם "להקות הקצב". לצד המועדונים פעלו גם מסעדות ואולמות אירועים רבים שהיו מפורסמים באותה התקופה, וביניהם אולם האירועים הנודע מחולות תימן, בפינת רחוב המלאכה, בו צולם הסרט הישראלי: "כאסח" בשנת 1984.

בשנות ה-90'

מתחילת שנות ה-90' ובתהליך הנמשך גם כיום מפונים בתי המלאכה והמוסכים יחד עם בתי הכפר הערבי, לטובת בנייני משרדים. בין המגדלים שהוקמו בולט בית נצבא (לשעבר מגדל הביטוח הלאומי) שהוקם על חורבותיו של מוסך ראש פינה שהיה בבעלות חברת אגד. המוסך, שדכן בפינת רחובות המסגר ויצחק שדה, שימש בתור מרכז הרחיצה והשטיפה הארצי של כל כלי הרכב של החברה. בנוסף נבנו ברחוב גם "בית ישראכרט" בפינת רחוב בית עובד, ו"בית הפרמידה" בפינת רחוב ריב"ל, שגובהו למעלה מעשרים קומות. אופיו של הרחוב השתנה בהדרגה ובתי המלאכה הישנים פינו את מקומם לטובת אולמי תצוגה למכוניות ושימושים מסחריים. הרחוב היה מפורסם בכל הארץ בגלל סוכנויות הרכב הרבות ששכנו בו באותה התקופה לצד המוסכים הרבים הפועלים באזור ולצד חנויות של חלקי חילוף עבור רכב.

לאחר שנות ה-2000

בתקופה שאחרי שנותה-90' החל אופיו של הרחוב להשתנות פעם נוספת והפעם לטובת בנייני משרדים, דירות להשכרה ששימשו בעבר מפעלים קטנים, ומכללות פרטיות. מחסן החלפים המרכזי של חברת אמקור ששכן בפינת רחוב יד חרוצים נהרס לטובת הקמתו של בית אמקור. הבניין של "אולמי תל אביב" נהרס אף הוא לטובת הקמתה של לשכת ההוצאה לפועל של מחוז תל אביב. והרחוב עבר תהליך של שיפוץ הכולל הוספת נתיבי תחבורה ציבורית.
אלברט פיש

אלברט פיש (19 במאי 1870 - 16 בינואר 1936) היה רוצח סדרתי אמריקאי וקניבל. הוא היה ידוע גם כ"מטורף הסהר", "האיש האפור", ו"הערפד מברוקלין".
בתקופת פעילותו הוא רצח לפחות 15 ילדים, הטריד מינית ועינה ילדים רבים נוספים. לעיתים עיקר את קורבנותיו הזכרים לפני שהרגם.
הוא נולד בשם המילטון פיש בעיר וושינגטון, למשפחה בעלת היסטוריה של מחלות נפש. פיש גדל בבית יתומים, שם הוכה ללא רחם. בשנת 1898 הוא נישא לאישה צעירה ממנו בתשע שנים איתה הוליד חמישה ילדים, אולם זאת נמלטה ממנו עם אדם אחר.
פיש, נדד בכל ארצות הברית כשהוא מטריד מינית ומענה ילדים כמעט בכל מדינה בה עבר. רוב קורבנותיו היו ממשפחות עניות, שחורות, שהיה סביר להניח שלא יוכלו לעשות הרבה נגדו, בשל הגזענות השכיחה באותם ימים בארצות הברית. הוא היה הומוסקסואל שרצח בעיקר שחומי-עור.
לפיש יוחסו תכונות סאדו-מאזוכסיטיות. כפי שדווח, פיש נהג להטיל מומים בעצמו, לנעוץ סיכות בגופו, בעיקר באזור איברי מינו; למלא את פי הטבעת שלו בכדורי כותנה ספוגים בנוזל דליק, ולהצית אותם; כמו כן אכל לא רק את בשר קרבנותיו אלא גם שתן, דם וצואה. הוא ייחס את תכונותיו אלו, את אכזריותו, ואת ההיסטוריה הרצחנית שלו, לילדותו. 
בסופו של דבר נתפס פיש. זאת משום שלאחר שהרציחות וההתעללות הפכו אצלו להרגל, הוא החל להשתעמם והחל לפזר רמזים על אודות זהותו בשביל ליצור ריגוש מהמרדף המשטרתי אחריו ומהוצאתו להורג. פיש החל לשלוח מכתבים למשפחות הנרצחים. פיש נשפט, והוצא להורג בכיסא החשמלי בכלא סינג סינג. הוצאתו להורג הייתה מסובכת מבחינה טכנית משום שפיש המזוכיסט גרם לעצמו לנכות שלא אפשרה לו לשבת. כפי שהובהר בצילום רנטגן, נהג להחדיר מסמרים לשרירי עכוזו.
Money (כתב עת)

Money הוא כתב עת המתפרסם בידי תאגיד התקשורת הבינלאומי Time Inc. הגיליון הראשון שלו ראה אור באוקטובר 1972. 
מאמריו עוסקים במכלול נושאי כלכלה פרטית ומשתרעים מהשכלה, חיסכון, פרישה לגמלאות ומיסוי לסוגיות הנוגעות לכלכלת המשפחה כגון תשלום למכללה, אשראי, קריירה ושיפוץ הבית. הוא נודע בשל הרשימה השנתית שהוא מפרסם של "המקומות הטובים ביותר להתגורר באמריקה". Money, לצד Fortune ו-CNN היה שותף ב-CNNMoney.com, לאחר שערוץ הכלכלה CNNfn חדל לפעול בשנת 2004. בשנת 2014 Money השיק אתר משלו: Money.com.