google/wiki40b huggingface dataset:
אנדריי סיניאבסקי

שנותיו הראשונות

אנדריי סיניאבסקי נולד במוסקבה למשפחת פעיל במפלגת האסרים השמאליים שהתעניין בספרות. במהלך מלחמת העולם השנייה המשפחה עברה להתגורר בעיר סיזרן (מחוז סמרה) בה סיניאבסקי סיים את בית הספר וגויס לצבא בשנת 1943. במהלך השרות הצבאי הוא שירת כטכנאי קשר בחיל האוויר הסובייטי. עוד בהיותו בצבא סיניאבסקי החל לימודים בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה תחילה במסלול למידה מרחוק והחל משנת 1946 במסלול רגיל. בשנת 1949 הוא סיים את לימודיו והחל לעבוד בתחום.

פעילות ספרותית

לאחר סיום הלימודים סיניאבסקי עבד במכון לספרות, לימד באוניברסיטת מוסקבה ובבית הספר למשחק. הוא היה בין מבקרי ספרות המובילים בירחון הספרותי "נובי מיר" בו אלכסנדר טברדובסקי היה העורך הראשי. הוא כתב מספר עבודות על יצירות ספרותיות של מקסים גורקי, בוריס פסטרנק, אנה אחמטובה ואיסאק בבל.
במקביל, סיניאבסקי החל לכתוב פרוזה תחת שם העט "אברם טרץ". לאור תוכן יצירותיו הוא לא היה יכול לפרסם אותן בברית המועצות והיה מעביר אותן למדינות המערב בהם הן יצאו לאור. בין היתר בשנת 1959 בצרפת פורסם מאמרו "מה זה ריאליזם סוציאליסטי".

מעצר ומשפט

בסתיו 1965 סיניאבסקי נעצר ביחד עם חברו יולי דניאל באשמת תעמולה נגד השלטון. קיימות סברות שונות לגבי הדרך בה הק.ג.ב עלה על מחברי יצירות ספרותיות שפורסמו במערב אך עד היום אין הוכחה חד-משמעית לאחת הגרסאות. בפברואר 1966 הסופר נשפט ל-7 שנות מחנה עבודה.
אנשי תרבות סובייטית רבים פעלו לביטול גזר הדין ואף חתמו על "מכתב שישים ושלוש". ראשי ארגון הסופרים הסובייטים גינו את המכתב וטענו שהמעצר צודק. באותה דעה היה גם מיכאיל שולוחוב שגינה את הסופרים שתמכו בסיניאבסקי ודניאל. ב-5 בדצמבר בכיכר מאיאקובסקי במוסקבה ביוזמת אלכסנדר יסנין-וולפין וולדימיר בוקובסקי נערכה הפגנת תמיכה בסופרים העצורים. המפגינים דרשו משפט פתוח לקהל. תוך זמן קצר ההפגנה פוזרה ומשתתפיה נעצרו לזמן קצר. 
במהלך ריצוי העונש, סיניאבסקי הועסק כסבל. הוא שוחרר ב-8 ביוני 1971 לאחר ריצוי רוב תקופת העונש.

סיניאבסקי בצרפת

בשנת 1973 סיניאבסקי הוזמן להרצות בסורבון והתמנה לפרופסור לספרות רוסית. למרות שהוא שהה בצרפת תקופה ארוכה ופעל בגנות השלטון הסובייטי אזרחותו לא נשללה. בהיותו בצרפת הוא כתב מספר נובלות תחת שם עט ומאמרים בתחום הביקורת הספרותית תחת שמו האמיתי.
בשנת 1973 סיניאבסקי פרסם מאמר בו התייחס לעליה היהודית מברית המועצות. הוא ציין שזה לא רק מעבר לישראל אלא בראש ובראשונה בריחה מברית המועצות עקב האנטישמיות. אלכסנדר סולז'ניצין גינה את המאמר וכתוצאה מכך מספר ירחונים בגולה לא היו מוכנים לפרסם יותר עבודות של סיניאבסקי. בעקבות כך סיניאבסקי ואשתו בשנת 1978 החלו בהוצאה לאור של ירחון חדש שיצא לאור עד לשנת 2001.
במהלך כל התקופה סיניאבסקי ואשתו עבדו גם עבור רדיו אירופה החופשית.
ב-17 באוקטובר 1991 סיניאבסקי נוקה מכל אשמה אך לא חזר להתגורר ברוסיה. אלמנתו ובנו נתגוררים בצרפת. 
חלק מהדיסידנטים טענו שקיים קשר בין סיניאבסקי לבין הק.ג.ב והוא למעשה סוכן הארגון. בשנות ה-90 אף פורסם מסמך סובייטי שכביכול מוכיח את הטענות. עד מהרה התברר שמדובר בזיוף.
ב-1997 נפטר בפריז.
אוסקר (כדורגלן)

קריירה

אוסקר גדל באמריקנה, הוא הצטרף למחלקת הנוער של סאו פאולו בשנת 2004 כשהוא בן 13. בגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת. בשנת 2010 עזב את הקבוצה לאחר טענות מצד סוכנו על אי תשלום משכורתו של אוסקר, והצטרף לאינטרנסיונל כשחקן חופשי. בעקבות טענות מצד סאו פאולו על כך שההעברה אינה חוקית ואוסקר עדיין שייך להם, נמנע ממנו לשחק בגביע הליברטדורס.
בשנת 2012 עבר אוסקר לצ'לסי מהפרמייר ליג האנגלית תמורת 19.35 מיליון שטרלינג ששולמו לאינטרנסיונל. אוסקר רכש לעצמו במהירות מקום בהרכב הקבוצה, ובעונתו הראשונה בצ'לסי, עונת 2012/2013, כבש ארבעה שערי ליגה וזכה עם הקבוצה בליגה האירופית לאחר ניצחון במשחק הגמר, 2-1 על בנפיקה ליסבון. בעונת 2013/2014 כבש שמונה שערי ליגה.
ב-23 בדצמבר 2016 חתם בשאנגחאי SIPG הסינית עבור 60 מיליון שטרלינג.

בנבחרת ברזיל

אוסקר החל את דרכו בנבחרת ברזיל עד גיל 20 וזכה איתה באליפות דרום אמריקה ובגביע העולם לנבחרות עד גיל 20 בשנת 2011. בשנה הבאה, השתתף עם נבחרת ברזיל עד גיל 23 באולימפיאדת לונדון וזכה איתה במדליית כסף לאחר שהנבחרת העפילה לגמר אך הפסידה למקסיקו.
בספטמבר 2011, מיד לאחר זכייתו עם הנבחרת עד גיל 20 בגביע העולם ולפני שסיים את חלקו בנבחרת האולימפית, ערך אוסקר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת. הוא נמנה עם סגל הנבחרת בגביע הקונפדרציות 2013 ושותף בכל משחקיה בטורניר עד לזכייתה בגביע. אוסקר נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014. בטורניר זה כבש שני שערים, בניצחון נבחרתו 1:3 על קרואטיה במשחק הפתיחה, ובתבוסה 1–7 לגרמניה בחצי הגמר.
גאורג (סרט)

עלילה

הסרט עוקב אחר מערכות היחסים של אוטס. לאחר שנישא לראשונה, הוא התגייס לצבא, ובמהלך שירותו הוא פוגש בירוסלבל את אסטה, רקדנית בלט צעירה. בעקבותיה הוא מתגרש מאשתו ונישא לה בשנית.
לאחר המלחמה מתחילים בני הזוג לעבוד ביחד בבית האופרה של טאלין. אוטס זוכה לפרסום והצלחה, בעוד רעייתו זוכה להצלחה פחותה והיא מתמקדת בעיקר בחיי המשפחה.
לאחר מכן הנישואים עולים על שרטון. הוא מתגרש ומתחתן בפעם השלישית. במהלך נישואים אלו מתואר כיצד הוא מתמודד עם מחלתו.
מציצה עצמית

מציצה עצמית היא אקט של מין אוראלי שבו גבר מגרה את הפין שלו כצורה של אוננות. רק מספר מצומצם של גברים מסוגלים מבחינה פיזית לבצע מציצה עצמית.

היסטוריה

האגיפטולוג דייוויד לורטון מספר כי טקסטים עתיקים רבים מתייחסים למציצה עצמית במצרים העתיקה. על פי לורטון, במגילת הפפירוס "Bremner-Rhind", בקטע בשם "Book of Overthrowing Apophis", נמצא שיר המתאר כיצד אל השמש רע יצר את האלים שו ותפנוט לאחר שביצע בעצמו מין אוראלי וירק את נוזל הזרע אל האדמה. במגילות מצריות עתיקות, מעשה זה מתבצע בדרך כלל על ידי האל אתום, ורובן מתארות רק את היריקה של הזרע או רק את האוננות, ולא את שתיהן.
מישל פוקו ציטט את חיבורו של ארטמידורוס כמכיר במעשה של "נטילת איבר המין לתוך הפה" כאחת משלוש הדרכים לבצע "יחסים עם עצמך".

היבטים פיזיקליים

מעטים הגברים שתכונותיהם האנטומיות של גמישות ואורך הפין מאפשרות להם לבצע את האקט בבטחה. עם זאת, ניתן להגביר את יכולת הגמישות באופן יזום, באמצעות אימון גופני כגון התעמלות, כיפוף הגוף או יוגה. הביולוגים האמריקאיים קרייג בארטל ואלפרד קינסי מצאו כי פחות מ-1% מכלל הגברים יכולים ליצור מגע אוראלי עם הפין שלהם וכי רק 2 או 3 גברים מתוך 1,000 יכולים לבצע מציצה עצמית מלאה. בעבר, נתפסה מציצה עצמית על ידי הביהביוריזם כבעיה שיש לטפל בה, ולא כפרקטיקה מינית.

בתרבות הפופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
מציצה עצמית היא סוגת נישה בתכני פורנוגרפיה. בעוד כמה סרטים פורנוגרפיים כוללים מציצה עצמית, מספר שחקני פורנו ידועים בשל מיומנותם בפעולה זו, כגון רון ג'רמי. בספרו האוטוביוגרפי של בריאן אולדיס, "The Hand-Reared Boy", הוא מתאר שנהג לבצע אוננות קבוצתית בפנימייה, ונער אחד עם פין גדול במיוחד היה מסוגל למצוץ לעצמו.
יו לופטינג

ביוגרפיה

לופטינג נולד במיידנהד שבמחוז ברקשייר, ממערב ללונדון, לאב אנגלי ולאם אירית. הוא התחנך בבית ספר ישועי, ולאחר מכן נסע לארצות הברית והשלים תואר בהנדסה אזרחית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. מפני שהיה מהנדס אזרחי הוא הרבה בנסיעות, וב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הבריטי ושירת בחיל המודיעין כשהוא עדיין בניו יורק, עד שהתגייס לרגימנט המשמר האירי ב-1915. הוא נלחם בחזיתות של פלנדריה וצרפת עד שנפצע ב-1918.
את עלילות דוליטל הרופא, הספר הראשון בסדרת דוקטור דוליטל, כתב לופטינג כמכתבים מאוירים לילדיו, קולין ואליזבת', בעת ששירת כקצין בחפירות בצרפת ובפלנדריה במלחמת העולם הראשונה. מאוחר יותר, ב-1923, אמר לופטינג כי שלח את המכתבים לילדיו בעת שהחדשות מהחזית היו נוראות מדי או משעממות מדי, וכי ההשראה באה מהתנהגות הסוסים והפרדים תחת האש בחזית - הוא חשב על דמותו של רופא דמיוני שיטפל בחיות (בניגוד להיעדר הטיפול המוחלט בבהמות הפצועות בשדה הקרב).
לאחר שנפצע קשה במלחמה, עקר לופטינג עם משפחתו לקונטיקט שבארצות הברית. בעת ההפלגה פגש לופטינג באקראי את המשורר והסופר הבריטי ססיל רוברטס, והראה לו את כתב היד של "עלילות דוקטור דוליטל". רוברטס עודד אותו לפרסם את כתב היד, והפנה אותו אל המוציא לאור שלו. ההצלחה הייתה מיידית, ועד מהרה הספר היה לקלאסיקה בספרות הילדים. לאור ההצלחה הזו לופטינג כתב את סדרת ספרי ההמשך.
לאחר מות אשתו פלורה ב-1927 הוא נישא שוב, אך זמן קצר לאחר מכן נפטרה גם אשתו השנייה. הוא נישא בשלישית וב-1936 נולד בנו כריסטופר והמשפחה עברה להתגורר בקליפורניה. כריסטופר בנו היה גם מי שניהל את עזבונו הספרותי.

ביקורת על דמותו של דוליטל

בשנות ה-60 וה-70, בעת שגברה המודעות בארצות הברית לזכויות האפרו אמריקאים, טענו מבקרים מסוימים שהטקסט בספריו של לופטינג נגוע בגזענות. טענה זו הסתמכה בייחוד על שרטוט דמותו של "הנסיך בומפו" - בנו שחום העור של מלך ג'וליגינקי. בספר הראשון בסדרה מבקש הנסיך מדוקטור דוליטל שישנה את צבע עורו ללבן, וזאת לאחר שאישה לבנה, היפהפייה הנרדמת לטענתו של בומפו, דחתה אותו רק בשל צבע עורו. בומפו, העסוק רוב יומו בקריאת ספרי אגדות, משורטט כדמות ילדותית, תמהונית ואף טיפשה. אמנם הוא זוכה להתייחסות מכובדת ורצינית מהרופא, אך מצד חיותיו הוא נתקף לעג. כמו כן, לדעת המבקרים, הימצאות המילים coon ו-nigeress בטקסטים של לופטינג מחזקת את טענתם לגזענותו. גם באשר לדמותיהם של שחורי העור באיוריו של לופטינג, שליוו באופן קבוע את ספריו, נטען שהן גרוטסקיות ומעליבות. לופטינג אף הואשם שכמו רודיארד קיפלינג, ספריו מייצגים את הקולוניאליזם הבריטי.

יצירות נוספות

Victory for the Slain היא יצירתו היחידה של לופטינג למבוגרים. זו פואמה ארוכה בשבעה חלקים על אודות חוסר ערכה ותועלתה של המלחמה. היא נכתבה ב-1941, בעת שבאירופה כבר השתוללה מלחמת העולם השנייה, ויצאה לאור ב-1942 בבריטניה בלבד.
גוראן ברגוביץ'

ילדות ונעורים

גוראן ברגוביץ' נולד למשפחה בת שלושה ילדים בסרייבו (יוגוסלביה לשעבר, ובירת בוסניה הרצגובינה כיום), לאם סרבית ואב קרואטי, קצין בצבא יוגוסלביה. בילדותו התגרשו הוריו והוא נותר עם אמו.
תחילת דרכו המוזיקלית הייתה בבית ספר למוזיקה בסרייבו, שם למד עד כיתה ב' לנגן על כינור. ברגוביץ' הושעה מבית הספר בטענה שאינו מוכשר מספיק. אמו רשמה אותו לבית ספר טכני, שם ניגן בלהקתו "איזוהיפסה" על גיטרה בס. גם את בית הספר הטכני לא סיים, הפעם בגלל בעיות משמעת. הוא נרשם לבית ספר חדש, שגם בו ניגן על גיטרה בס בלהקת בית הספר - "בשטייה" (Beštije). בגיל 16 אמו עזבה את הבית והוא נאלץ לפרנס את עצמו על ידי מכירת עיתונים, עבודה באתרי בנייה ונגינת מוזיקה אתנית בפאב בעיר קוניץ שבבוסניה.

קריירה מוזיקלית

בראשית דרכו ניגן ברגוביץ' ביחד עם ז'ליקו בבק (Željko Bebek, זמר בוסני ממוצא קרואטי) מוזיקה אתנית ורוק כבד בהרכב "קודלסקי" בדוברובניק ומאוחר יותר גם בנאפולי שבאיטליה.
ברגוביץ' הקים את להקת הרוק הפופולרית "כפתור לבן" (Bijelo dugme) ביוגוסלביה בשנת 1974 והוביל אותה עד להתפרקותה ב-1989. הלהקה שילבה במוזיקה שיצרה את רוק הרועים, שהיה פופולרי מאוד ביוגוסלביה של שנות ה-70 וה-80. ייחודה של הלהקה היה בכך שהיא מורכבת מכל הקבוצות האתניות שהיו בבוסניה: מוסלמים, קרואטים וסרבים.
ב-1988 החל הקשר המקצועי שלו עם במאי הסרטים הבוסני אמיר קוסטוריצה, כאשר חיבר את פס-קול הסרט "שעת הצוענים" (בסרבית: Дом за вешање, באנגלית: Time of the Gypsies). את קוסטוריצה הכיר ברגוביץ' דרך המוזיקה, שכן גם הוא לקח חלק בסצנת הרוק היוגוסלבית כשניגן על גיטרה בס בלהקת פאנק מקומית. ב-1991 חיבר את הפסקול לסרטו של קוסטוריצה "חלום אריזונה" (באנגלית: Arizona Dream) וב-1995 את פסקול הסרט "אנדרגראונד" (בסרבית: Подземље).
בפסקול הסרט "המלכה מרגו" (בצרפתית: La Reine Margot) משנת 1994 שיתף פעולה עם עופרה חזה.
עם פרוץ מלחמת בוסניה עזב ברגוביץ' את מולדתו ועבר לגור בפריז.
בשנים 2003-2008 הופיע ברגוביץ' בסדרת קונצרטים בשם "My Heart has become Tolerant", שהועלתה ברחבי אירופה. במופע שילב ברגוביץ' שלוש סולניות משלוש הדתות: אמינה - זמרת מוסלמית (צרפת); ואסקה יאנקובסקה - זמרת נוצרייה (מקדוניה) - המבצעת המקורית של השיר Ederlezi מתוך הסרט "שעת הצוענים"; ויעל בדש - זמרת יהודיה (ישראל), יחד עם "תזמורת החתונות והלוויות" שלו, הרכב נגנים ממרוקו והמקהלה האורתודוקסית של מוסקבה.
ברגוביץ' הופיע מספר פעמים בישראל בקונצרטים ובפסטיבלים, בהם פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת, פסטיבל "שומעים עולם" ומופע "כרמן עם סוף טוב" בהיכל התרבות בתל אביב.

חיים פרטיים

בשנת 1993 נישא לחברתו דז'אנה סודז'וקה בפריז, שושבינו היה הבמאי אמיר קוסטוריצה.
מאז מתגוררת המשפחה בפריז, ברגוביץ' מתגורר חלק מן הזמן בביתו בבלגרד ויש לו עוד כמה בתים ברחבי העולם.
לברגוביץ' ולרעייתו שלוש בנות. בנוסף יש לו עוד בת בוגרת מיחסים קודמים.
אחיו מתגורר בניו יורק ואחותו בספליט שבקרואטיה.

סגנונו

ברגוביץ' משלב מוזיקה אתנית צוענית שמקורה בבלקן, ביחד עם מוזיקת רוק מודרנית. שורשיהם הסלאביים של יצירותיו מעניקות לצליליו קוסמופוליטיות ייחודית, הזוכה להערכה בעולם כולו. ברגוביץ' משלב סגנונות רבים ביצירותיו, בהם: מוזיקה אתנית מהבלקן, רגאיי, רוק לסוגיו, טנגו, פוליפוניה בולגרית אותנטית, תזמורות כלי הקשה ונקישה ומקהלות.
דייקס און בייקס

היסטוריה

ההופעה הרשמית הראשונה של דייקס און בייקס הייתה ב-1976 במצעד הגאווה בסן פרנסיסקו. הרוכבות הוצבו בתחילת המצעד, כדי שלא יצטרכו להיאבק להתאים את קצב הנסיעה שלהן לקצב ההליכה של הצועדים. במהלך השנים, במסגרת מצעדי הגאווה, הקבוצה רוכבת בגוש עם עוד פעילות ופעילים ממגדרים וזהויות שונות, כולל הומואים, ביסקסואליות, טרנסג'נריות או אלה שמזדהים בזהויות ג'נדרבנדינג אחרים (כמו femme, androgyne, boi).
מייסדת המועדון, סוני וולף, הייתה אמורה להיות הגרנד מרשל בצעדה של סן פרנסיסקו ב-2018. אך באפריל 2018 יצאה ההודעה על מותה הפתאומי. חברותיה הקרובות יכבדו את מורשתה במצעד כשיישאו את גוף האופנוע המקורי עליו רכבה במהלך צעדת החניכה של DOB ב-1976.

הקרב המשפטי לרישום שם המועדון

בדרך כלל משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית (PTO) לא רושם סימנים מסחריים הכוללים מונח שנחשב פוגעני כלפי קבוצה.. ולכן, ב-20 בפברואר 2004, סירב PTO לרשום את שם המועדות "דייקס און בייקס", עם ההסבר כי האדם הסביר יזהה את המילה "דייק" כפוגענית כלפי קהילות להט"ב.
DOB ערערו על ההחלטה, בנימוק שהמילה אינה פוגענית כשהיא בשימוש עצמי, ושהיא אכן נוכסה מחדש על ידי לסביות בשילובים מרובים כתיאור, ואפילו כזהות. ב-13 בנובמבר 2006, הוכרע העניין לטובתן של DOB, וב-2005, PTO לבסוף רשמו את השם "Dykes on Bikes" כסימן מסחרי.
ב-2007, המועדון זכה בתביעה מצד עורך דין בשם מייקל מקדרמוט, שתבע לאחר אישור ה-PTO בטענה שהשם הוא פוגעני כלפי גברים, ושהוא "שערורייתי ובלתי מוסרי". בית המשפט קבע כי אין לגברים בסיס להיפגע על ידי המונח. מקדרמוט הצהיר על התנגדותו לכל קבוצה המקושרת למצעד הדייקיות, אותו הוא כינה "פרעות השנאה הבלתי חוקיות השנתיות" בטענה שהוא וכל הגברים סופגים פגיעות פליליות והפרות זכויות אזרחיות, שכן המילה "דייק" מזוהה עם "שנאה אובססיבית ועמוקה של גברים והמין הזכרי."

בתרבות הפופולרית

ביוני 2014, סניף סן פרנסיסקו של DOB הופיע בסדרת הטלוויזיה Sense8 כשהן משתתפות במצעד הדייקיות.
שכיח

בסטטיסטיקה, השכיח הוא הערך בעל השכיחות הגבוהה ביותר בקבוצת נתונים. במילים אחרות, זהו הערך שהופיע במדגם יותר פעמים מכל ערך אחר.
כמו הממוצע והחציון, השכיח משמש כאמצעי להבעת מידע חשוב על משתנה מקרי או אוכלוסייה באמצעות מספר בודד. יתרונו המשמעותי של השכיח על שאר מדדי המרכז, כמו הממוצע והחציון, הוא שהוא מוגדר גם למשתנה בעל ערכים שמיים.
אם כמה ערכים הם בעלי השכיחות הגבוהה ביותר במדגם, כל אחד מהם נחשב לשכיח. המקרה הקיצוני ביותר מתרחש בהתפלגויות אחידות, שבהן כל הערכים שכיחים באותה מידה.
בהתפלגויות סימטריות יונימודליות ("חד-דבשתיות"), כמו ההתפלגות הנורמלית, החציון, השכיח והממוצע מתלכדים.

במדגם בדיד

השכיח של מדגם הוא הערך המופיע בו בתדירות הגבוהה ביותר. לדוגמה, השכיח של המדגם [1, 3, 6, 6, 6, 6, 7, 7, 12, 12, 17] הוא 6. לעומת זאת, ברשימת הנתונים [1, 1, 2, 4, 4] השכיח אינו ייחודי - קיימים שני ערכים בעלי אותה שכיחות, שהיא הגבוהה ביותר במדגם. ניתן לומר שההתפלגות היא דו-שיאית (דו-דבשתית), בעוד שקבוצה עם יותר משני שכיחים יכולה להיות מתוארת כרב-שיאית (רב-דבשתית).

במדגם רציף

כאשר המדגם הוא התפלגות רציפה, כגון [... .935, 1.211 ..., 2.430 ..., 3.668 ..., 3.874 ...], המושג הוא בלתי שימושי בצורתו הגולמית, שכן אין בו שני ערכים זהים, ולכן כל ערך יופיע בדיוק פעם אחת. על מנת להעריך את השכיח, מקובל לסדר את הנתונים במחלקות שוות רוחב, כמו להכנת היסטוגרמה, ולחשב את שכיחותה של כל מחלקה. ניתן למצוא בקלות את המחלקה השכיחה - המחלקה שבה ההיסטוגרמה מגיעה לשיא - ואמצע מחלקה זו הוא השכיח. החיסרון בכך הוא שבדגימות קטנות או בינוניות, עלולה להיווצר הטיה בהתאם לרוחב המחלקה. דרך אחרת לחישוב השכיח במדגם רציף היא למצוא את נקודת המקסימום של פונקציית צפיפות ההסתברות אשר נאמדת בעזרת החלקה עם פונקציית גרעין (kernel density estimation).

הצגה גרפית

בסדרת ערכים, השכיח מוגדר כאמור על ידי ספירת ההופעות של הערכים השונים וניתן להציג את הרשימה כולה, אך דרך זו אינה נוחה. קיימות מספר דרכים להצגה גרפית של השכיח: ניתן לסדר את הערכים בטבלת שכיחויות- בה ליד כל ערך יופיע מספר הפעמים שבו נדגם. טבלה כזו יכולה לשמש לבניית דיאגרמת מקלות או גרף שבו מיקום נקודה מציין את הערך ושכיחותו. בהצגות כאלו, ניתן לאתר את השכיח בקלות: הערך השכיח הוא זה שהעמודה או הנקודה המייצגת אותו היא הגבוהה ביותר - בעל הצפיפות הגבוהה ביותר. כאשר מספר הערכים גדול ניתן לחלק את הערכים למחלקות ולהציג את שכיחותן בהיסטוגרמה. בצורת הצגה כזאת, השכיח הוא אמצע המחלקה השכיחה ביותר.
במדגם רציף, שבו ניתן להציג את ההתפלגות בקו אחד, ניתן לאתר את השכיח בגרף על ידי מציאת נקודת המקסימום שלו.

פונקציית ההפסד

השכיח של מדגם מוגדר כערך שמספר הערכים השונים ממנו הוא הקטן ביותר. במילים אחרות, השכיח הוא הממזער של פונקציית ההפסד הבאה:
 כאשר .
פונקציית ההפסד בעצם מתארת בכתיב מתמטי את המקרה הבא: בכל פעם בוחרים ערך אקראי מהרשימה. המטרה היא לנחש אותו, כאשר "ניצחון" הוא ניחוש נכון של הערך ו"הפסד" הוא כל ניחוש שאינו נכון. אנו מעוניינים "לנצח" כמה שיותר פעמים באמצעות שימוש באותו המספר. באיזה מספר עדיף לבחור? בשכיח כמובן. זהו הערך שאיתו נצא עם מספר ה"הפסדים" הקטן ביותר.
פרדריק סטנלי, רוזן דרבי השישה עשר

ביוגרפיה מוקדמת ותחילת הקריירה הפוליטית

סטנלי היה בנו של אדוארד סמית-סטנלי, שהיה ראש ממשלת בריטניה בשלוש קדנציות שונות. הוא התחנך בבית הספר הפרטי היוקרתי איטון קולג' ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בין 1862 ל-1865 שירת במשמר הגרנדירים, הרגימנט הראשון בבכירותו בחיל הרגלים בצבא הבריטי.
סטנלי עזב את הצבא למען קריירה פוליטית, ושימש חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית בין 1865 ל-1886. בממשלת בריטניה שימש במגוון תפקידים: הלורד הראשון של הימייה (1868), מזכיר כספי של משרד המלחמה (1874–1878), שר המלחמה (מקביל לשר ההגנה של ימינו, 1878–1880) ושר המושבות (1885–1886). ב-1886 הפך לברון סטנלי מפרסטון. שימש גם כנשיא לשכת המסחר (מקביל לשר העסקים, היוזמה והכישורים בבריטניה של ימינו, 1886–1888) בטרם מונה להיות המושל הכללי של קנדה.

כמושל הכללי של קנדה

סטנלי מונה להיות המושל הכללי של קנדה והמפקד העליון של אי הנסיך אדוארד ב-1 במאי 1888. בעת כהונתו סייר רבות לאורכה ולרוחבה של קנדה, פגש את תושבי האומות הראשונות ואת המתיישבים החדשים. הוא העריך במיוחד את ערכי הטבע של קנדה, אותם למד להכיר בסיוריו. בביקורו במערב קנדה ב-1889 חנך בעיר ונקובר את הפארק העירוני הגדול הקרוי היום על שמו, פארק סטנלי.
סטנלי היה מושל בעל מעמד שהעניקה לו המלכה ויקטוריה שאיפשר לו להעניק חנינות ולהמתיק עונשם של עבריינים, כולל עונש גופני - סמכות שלא ניתנה אוטומטית למושל הכללי. הוא שמר בקנאות על אופיה הא-פוליטי של משרת המושל, למשל כשסירב לבטל חוק של קוויבק שאיפשר מתן פיצוי מכספי הפרובינציה למסדר הישועי על אדמה שניתנה לו ממלך צרפת. הפרובינציות האחרות דרשו מסטנלי להשתמש בסמכותו ולבטל את החוק, אותו ראו כהעדפה לא ראויה של הכנסייה הקתולית - אולם סטנלי סירב.

סיום תפקידו בקנדה ואחריו

סטנלי עמד לסיים את תפקידו בקנדה בנובמבר 1893, אולם סיום תפקידו הוקדם עקב מות אחיו הבוגר - ארל דרבי ה-15. סטנלי ירש את תוארו של אחיו והפך לארל דרבי ה-16, ושב לאנגליה ב-15 ביולי 1893.
התפקיד הבכיר ביותר אותו מילא לאחר שובו מקנדה היה ראש עיריית ליברפול, בין 1895 ל-1896. כשאוניברסיטת ליברפול הפכה לאוניברסיטה עצמאית ב-1903, כיהן סטנלי כנשיא הראשון שלה.

מורשתו

עקב העובדה שיזם ותרם את גביע סטנלי, הפך הלורד סטנלי עצמו לסמל תרבות בקנדה, שהוקי קרח הוא ענף הספורט החשוב ביותר בה ואחד משני ענפי הספורט הלאומיים הרשמיים. גביע סטנלי נחשב היום למורשת החשובה ביותר שהותיר אחריו הלורד סטנלי בקנדה.
הפארק העירוני הגדול של ונקובר, אותו חנך סטנלי בסיורו במערב קנדה ב-1889, קרוי היום פארק סטנלי על שמו.
פארקים על שמו קיימים גם בליברפול, שבה שימש ראש עיר, ובבלקפול שמטעם המחוז בו היא נמצאת שימש כחבר פרלמנט בתחילת דרכו הפוליטית. בפארק הקרוי על שמו בליברפול היה מיועד לקום אצטדיון סטנלי פארק, אצטדיונה העתידי של קבוצת הכדורגל ליברפול, אך התוכניות להקמתו נגנזו בסופו של דבר.
מטפס ההרים אדוארד וימפר, שהתפרסם כמטפס הראשון שטיפס על המטרהורן, קרא על שמו את פסגת סטנלי הנמצאת בדרום קולומביה הבריטית, לאחר שהיה הראשון לטפס גם עליה.
מרוקאית יהודית

מרוקאית יהודית או מוגרבית היא שפה יהודית המדוברת בפי יהודי מרוקו ויוצאיה זה דורות רבים. לשון זו שונה מהערבית המרוקאית בהיותה כתובה באותיות עבריות, בתחביר וכן באוצר המילים שלה, המאופיין בשאילה מעברית, צרפתית, ספרדית, ערבית מדוברת ותמזיגית. 
קשה לקבוע מתי החלה הלשון היהודית להתפתח במרוקו. לשון זו מכונה במרוקו "אְל-יְ'הוּדִייָ'א" או "לְ-עָארְבִּייָ'א דְל-לִ-יהוּד". 
במרוקאית היהודית משולבים ביטויים ומונחים רבים בשפה העברית, ולעיתים שימש שילוב זה כמעין לשון סתרים של הסוחרים היהודיים בקרב קהילות היהודים בצפון אפריקה. 
לאחרונה החלו בישראל הדורות הצעירים של העדה המרוקאית ללמוד את השפה, להחיות אותה ולהפיץ אותה ברבים על מנת לשמור על התרבות המרוקאית. במסגרת זו החלו לכתוב ספרים בעברית בהם משולבים מילים בערבית מרוקאית כמו אצל המשורר ארז ביטון בספרו "מנחה מרוקאית", ואצל הרצל כהן בספרו "אבני שיש טהור". בשפה זו עוסקים כמה אתרי אינטרנט (ובהם "קוסקוס") וכן הוקם תיאטרון מרוקאי ראשון בישראל. בשנים האחרונות נשמעים קולות של חוקרים הטוענים שמדובר בשפה עתיקה שבדומה ליידיש וללאדינו יש מקום להעניק לה מעמד של שפה לשימור. בקול ישראל היה מקריין רפאל בן שמחון בשפה המוגרבית. 
בשנת 2009 יצא לראשונה לאור מילון מרוקאית יהודית-עברית בעריכת מרכוס חנונה.
יבוריב

יהודי יבוריב

לפני מלחמת העולם השנייה חיו ביבוריב כ-3,000 יהודים, למעלה משליש מתושביה. בעיר פעלה חסידות בעלז וכן פעלו תנועות ציוניות. בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את יבוריב, ולאחר שבועיים העבירו אותה לשלטון ברית המועצות, לפי הסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
משנת תרל"ה {1875} עד שנת תרנ"ד {סוף 1893} שימש ברבנות ואדמורו"ת בעיר רבי יואל משה סג"ל לנדא מיאברוב, 
עם כיבוש העיר מחדש בידי גרמניה הנאצית, ביוני 1941, רצחו לאומנים אוקראינים מספר יהודים בעיר. בהמשך, גויסו יהודי העיר לעבודות כפייה, ורבים מהם מתו ממחלות ומרעב. בנובמבר 1942 גורשו כ-1,800 יהודים מהעיר למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכ-500 אחרים נורו ברחבי העיר. לאחר מכן הוקם בעיר גטו, בו נכלאו אלפי יהודים מיבוריב ומיישובי הסביבה. כמחציתם, כ-3,000 איש, מתו ממחלות ומרעב בחורף 1942-1943.
ב-16 באפריל 1943 נורו כ-4,000 יושבי הגטו הנותרים ביער פורודנקו הסמוך לעיר, בידי גרמנים ואוקראינים, תוך הצתת חלק מבתי הגטו על יושביהם. חלק מהיהודים שנשלחו לעבודת כפייה במחנות סמוכים השיגו נשק וברחו ליער, אך רובם נהרגו בהיתקלויות עם גרמנים. מקהילת יבוריב שרדו את השואה כ-20 יהודים.
שלדג העצים

תיאור

גודל של שלדג העצים כ-23 ס"מ. זכרים שוקלים 41–60 גרם ואילו הנקבות שוקלות 55–64 גרם. הגב, הזנה ובחלק התחתון של הכנפיים בצבע כחול בוהק. ראשו, צווארו ופלג גופו התחתון בצבע לבן. החלק העליון של הכנפיים בצבע שחור. מקורו ארוך וחד כאשר החלק העליון של המקור בצבע אדום והתחתון בצבע שחור. רגליו בצבע אפור. לשלדג העצים פס שחור שנמשך מאחורי העין עד לצווארו.

מידע טקסונומי

המין תואר לראשונה ב-1766 על ידי החוקר השוודי קארולוס ליניאוס בשם המדעי Alcedo senegalensis.
הסיווג לסוג Halcyon בוצע על ידי החוקר הבריטי ויליאם סואינסון ב-1821, כאשר השם של שלדג העצים מהווה את שם של כל תת-המשפחה שלדגי עצים.
מקור השם Halcyon מיוונית, המילה alkuōn - ציפור שמופיעה במיתולוגיה יוונית כשליח שביקש מהאלים להרגיע את הים וכך הפך לסמל למזל טוב, בעיקר בקרב יורדי ים. מקור השם בעברית הוא הלחם בסיסים של "שולה דגים".

התנהגות

שלדג אגרסיבי וטריטוריאלי. נוהג לאכלס אזורים מיוערים וסוואנה. פריטים המאכלסים אזורי סוואנות נוהגים לנדוד לאזורים מיוערים בתחילת נובמבר ולחזור אל אזור הסוואנה באזור אמצע אפריל, הנדידה מתבצעת בשעות הלילה.

תזונה

בניגוד לשמו, שלדג זה לא ניזון מדגים, אלא ממגוון של חסרי חוליות כדוגמת: חגבאים, חיפושיות, צרצריים וחסרי חוליות נוספים, לעיתים גם לטאות קטנות ונחשים קטנים. לעיתים נדירות ניזון גם מגוזלים של ציפורים קטנות כדוגמת שתאי אדום-מקור. שיטת הצייד: השלדג נח על נקודת תצפית גבוהה, לרוב ענף, שממנו הוא תר אחרי טרפו, כאשר הוא מאתר טרף הוא צולל אליו מנקודת התצפית.

רבייה

עונת הרבייה מתרחשת בין נובמבר למרץ. לשלדג העצים התנהגות חיזור מרהיבה שבה הזכר קורא בקול גבוהה ובסופו מציג את כנפיו. נוהג לקנן בחורי עצים שלרוב נקדחו על ידי נקריים, הנקבה מטילה 2–4 ביצים שעליהם שומרים 2 בני הזוג למשך כ-5 שבועות.
קונסרבטוריון קריית אונו

קונסרבטוריון קריית אונו (בשמו הרשמי: הקונסרבטוריון ע"ש אהרון אלקלעי בקריית אונו) הוא קונסרבטוריון בקריית אונו. הוא נוסד בשנת 1962 כבית ספר מקצועי למוזיקה, להוראת מקצועות הנגינה ותורת המוזיקה, על ידי מנהלו דאז אהרון אלקלעי.
כיום, מנהל את הקונסרבטוריון בר ערמון, המנהל המוזיקלי והמנצח שלו הוא גיא פדר ויו"ר הוועד המנהל הוא חנן יובל.

הקונסרבטוריון

הקונסרבטוריון משמש כבית ספר מוזיקלי רב תרבותי לילדים, בני נוער ומבוגרים. נוסף ללימודי כלי הנגינה, תלמידי הקונסרבטוריון נוטלים חלק פעיל במגוון עשיר של פעילויות מוזיקליות, ביניהן: תזמורות כלי נשיפה, תזמורות כלי קשת, הרכבי כלי מתכת, הרכבי כלי נשיפה מעץ, תזמורת ביג-בנד, הרכבי סקסופונים, הרכבים קאמריים שונים, סדנאות אומן, ימים פתוחים, קונצרטים, שיעורי תאוריה ותורת המוזיקה.
תזמורת הנוער הייצוגית של קונסרבטוריון קריית אונו מונה כ-40 נגנים ובמשך שנים רבות הופיעה באירועים מרכזיים וממלכתיים בארץ ובחו"ל וזכתה בפרסים רבים בתחרויות בינלאומיות. בין היתר, זכתה להופיע בבית הלבן.
בתום תקופת הלימודים (כיתה י"ב) יכולים התלמידים לגשת לרסיטל בגרות בהיקף של 5 יחידות.
בין בוגרי המוסד נמנים נגנים בתזמורות מקצועיות, סולנים, תזמורת צה"ל ואנשי אקדמיה.
תזמורת הבוגרים, נוסדה ב-1979 על ידי אלקלעי ועל ידי נגנים בוגרי תזמורת הנוער. היא מופיעה מדי שנה בעיר ומחוץ לה וקיימה סיורים בחו"ל (בולגריה, איטליה וגרמניה).