google/wiki40b huggingface dataset:
איווט ויליאמס

ביוגרפיה

ויליאמס נולדה בקאוורשם פרבר של דנידין.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 זכתה ויליאמס בשתי מדליות, אחת מזהב ואחת מכסף. מדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.90 מטר ומדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 37.96 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ויליאמס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 6.24 מטר, לפני אלכסנדרה צ'ודינה מברית המועצות (6.14 מטר) ושירלי קאוולי מבריטניה (5.92 מטר) והייתה קרובה בס"מ אחד לשיא העולם של פאני בלנקרס-קואן מהולנד (6.25 מטר) שניקבע בשנת 1943. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.35 מטר, המנצחת הייתה גלינה זיבינה מברית המועצות שקבעה שיא עולם חדש של 15.28 מטר ובמקום עשירי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.48 מטר המנצחת הייתה נינה רומשקובה-פונומריובה מברית המועצות שקבעה שיא אולימפי חדש של 51.42 מטר.

שיאנית עולם

בתחרות שנערכה בגיזברן ניו זילנד ב-20 בפברואר 1954 קבעה ויליאמס בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 6.28 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-10 שנים וחצי של בלנקרס-קואן ב-3 ס"מ (6.25 מטר).
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה באוגוסט אותה שנה זכתה ויליאמס בשלוש מדליות זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.08 מטר, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.01 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.96 מטר. נוסף לכך היא סיימה במקום שישי בריצת 80 מטר משוכות.
לאחר שפרשה מתחריות האתלטיקה שיחקה ויליאמס בנבחרת הכדורסל של ארצה.
רוי ויליאמס, אחיה הצעיר, זכה במדליית זהב בקרב עשר במשחקי חבר העמים שנערכו בקינגסטון ג'מייקה בשנת 1966.
נפטרה ב-13 באפריל 2019.
אייל דותן

ביוגרפיה

אייל דותן נולד וגדל ברמת גן, למד בתיכון בליך, שירת במודיעין. מ-1987, חי ומתגורר בתל אביב. 
עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני באוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון בפילוסופיה ובספרות, ותואר שני בספרות, על הפואטיקה של ההימור, בהצטיינות יתרה. סיים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב (2001). התזה עסקה בפנומנולוגיה של צירופי מקרים. 
מרצה בכיר בחוג לספרות ובתוכנית הבינתחומית לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, מלמד קורסים וסמינרים בספרות השוואתית ובמחשבה בת זמננו. לימד באוניברסיטה העברית בירושלים, במרכז הבינתחומי הרצליה והרצה במסגרות שונות. 
דותן עבד כעורך לשוני ב"הארץ" שנים רבות. שימש כבעל טור פוליטי וכעיתונאי תרבות בעיתון "העיר". כתב ביקורת סיפורת ועיון במוסף "תרבות וספרות" ובמוסף "ספרים" של 'הארץ'. חבר מערכת כתב-העת "תיאוריה וביקורת". מאמרים אקדמיים פרי עטו התפרסמו בבימות שונות בארץ ובעולם. 
ב-2013 זכה בפרס "עם הספר" לתרגום ספרו "עצם" לאנגלית. דותן הוא אספן פסלי ויניל יפאניים (Kaiju), בעל אוסף מהגדולים בחלק זה של העולם. דותן הוא שחקן חובב והופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה ובסרטים.
ב-2017 התפרסם הרומן השני שלו, "ביחד ולבד" בהוצאת ידיעות אחרונות.
דותן נשוי ואב לשלושה.

מחקריו

דותן חוקר סוגיות העולות מתוך המחשבה הקונטיננטלית בת-זמננו. הוא מתמקד בעיקר ביחס המורכב המתקיים בין אינדיבידואל, אירוע ופרשנות. תזת הדוקטורט שלו טענה כי אירועים מקריים הם אירוע מכונן של סובייקטיביות וכי המרקסיזם והפסיכואנליזה, גם בצורתם המשוכללת ביותר, לא מסוגלים להמשיג את האירוע המקרי בצורה אדקווטית וכי עלינו לחפש שפה אחרת לשם תיאורם, שאותה אפשר לחלץ רק מהספרות. מתום הדוקטורט המשיך דותן לחקור את שדות המחשבה על אודות הסובייקט והאירוע בעזרת הוגים נוספים (דלז וגואטרי, מישל פוקו, בודריאר, ליוטאר, 
הרדט ונגרי), המציעים גרסאות המייתרות או עוקפות את הסובייקט ומציבות במקומו יישים חדשים, אלסטיים ומורכבים יותר. הוא כתב מאמרים על סוגים נוספים של אירועים כגון אימה, מחאה, טרור, צחוק, היעשות ועל אפשרויות חדשות של הבנתם.
ארנסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר

ביוגרפיה

ארנסטינה נולדה ב-4 בינואר 1740 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וסופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית, בתו של גאורג פרידריך קרל, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית.
ב-1 ביולי 1758 התחתנה ארנסטינה עם ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, והביאה עמה נדוניה רבה, שסייעה מאוד לבעלה בתשלום חובותיו. ארנסטינה הייתה אשה יפה, מלבד פזילה קלה בעין אחת. היא אהבה מאוד מוזיקה, וכן אהבה לצאת למסעות ציד, שבהם הייתה רוכבת וצדה כמו גבר. בשנת 1780 מת בעלה ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וארנסטינה פרשה מהחיים הציבוריים לביתה בהילדבורגהאוזן, עד למותה ב-10 ביולי 1786.
טלאי משימה

טלאי משימה הוא סמל בד אותו לובשים אסטרונאוטים ועובדים נוספים הקשורים למשימת חלל ספציפית.

בברית המועצות

טלאי המשימה הראשון נענד על ידי הקוסמונאוטית ולנטינה טרשקובה, האישה הראשונה בחלל, במהלך משימת ווסטוק 6, בשנת 1963. בתמונות שפורסמו היא לבשה חליפת שיגור כתומה אולם לאחר 50 שנה התפרסם שכי לבשה חליפת טייס מתחתיה. טרשקובה לבשה טלאי משימה שהכיל יונה עם עלה זית והכיתוב CCCP, אף על פי שאות קריאה של המשימה היה שחף.

בנאס"א

טלאי המשימה הראשון נענד לראשונה על ידי אסטרונאוטים של נאס"א ב־1965. טלאים אלו היו דומים לטלאי הכתף שלבשו אנשי יחידות צבאיות, ומי שהציג את הרעיון לנאס"א היה גורדון קופר, שהיה טייס בחיל האוויר האמריקאי בנוסף על היותו אסטרונאוט.
במשימות תוכנית מרקורי (1961–1963) עוד לא היו טלאי משימה. במקום זאת, כל אסטרונאוט קיבל את הזכות לקרוא לחלליתו בשם (שאחריו הוסף המספר 7). לדוגמה, אלן שפרד, האמריקאי הראשון בחלל שטס במשימה מרקורי־רדסטון 3 קרא לחלליתו "פרידום 7". לאחר שוירג'יל גריסום קרא לחללית ג'מיני 3 עליה פיקד (המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית ג'מיני) בשם "מולי בראון" - בהתייחסו למחזמר The Unsinkable Molly Brown (מולי בראון הבלתי ניתנת להטבעה) ולחלליתו "ליברטי בל 7" שטבעה עם חזרתו ממשימת מרקורי־רדסטון 4 - החליטו בנאס"א לבטל את נוהג מתן השמות. (הנוהג חזר בתוכנית אפולו ובוטל שוב עם סיום התוכנית).
דבר זה הביא את גורדון קופר לעצב טלאי משימה עבור משימת ג'מיני 5 בה טס יחד עם פיט קונראד. הטלאי היה בד לבן עליו נרקמו שמו שלו ושמו של קונראד, עגלה מכוסה, והכיתוב "Days or Bust ‏8" (8 ימים או כלום) שהתייחס למשך המשימה. מנהל נאס"א דאז, ג'יימס ווב, אישר את העיצוב של קופר אך דרש להסיר את הכיתוב מהגרסה הרשמית של הטלאי. טלאי המשימה, שנקרא טלאי קופר, נתפר למדי האסטרונאוטים על החזה מצד ימין, מתחת ללוחית עם שמם ומול סמל נאס"א (שנתפר לשמאל החזה).
טלאי המשימה של ג'מיני 3 הידוע כיום היה למעשה מדליון כסף מצופה זהב עליו נחרט האיור המופיע היום על הטלאי. מספר מדליונים כאלו נלקחו לחלל במשימת ג'מיני 3 וחולקו לאחר מכן על ידי הצוות לחבריהם וקרוביהם.
טלאי המשימה של ג'מיני 4 נוצר לאחר המשימה. במקור תכנן צוותו (ג'יימס מקדיוויט ואדוארד ווייט) לקרוא לחללית "אמריקן איגל", אך השם נדחה על ידי נאס"א, שכאמור ביטלה את נוהג מתן השמות. מאחר שרעיון תג המשימה עוד לא הועלה, החליט הצוות לענוד בנוסף לסמל נאס"א דגל של ארצות הברית על כתפם. הייתה זו הפעם הראשונה שאסטרונאוטים אמריקאיים שוגרו לחלל כשהם עונדים את דגל מדינתם, דבר שהפך לנוהג קבוע מאז. בעניין זה קדמו לאמריקאים הסובייטים, שהוקסמונאוטים שלהם שוגרו לחלל כשעל חליפותיהם וקסדותיהם רשומים ראשי התיבות "CCCP" (ראשי התיבות של ברית המועצות).
כיום ישנם טלאי משימה גם למשימות תוכנית מרקורי, אך הם עוצבו מספר שנים לאחר סיום התוכנית כאשר טלאי המשימות היו דבר שבשגרה, ולאחר שהיה ביקוש מצד הציבור לטלאים שכאלו.

התפתחות

לאחר אסון אפולו 1, בו נספו שלושת אנשי הצוות בשריפה שפרצה בחללית כחודש לפני השיגור, נאסר על האסטרונאוטים ללבוש טלאי משימה רקומים מבד. במקום זאת יוצרו עבורם טלאי משימה מבד חסין־אש שעליהם הודפס במשי. טלאי המשימה הרקומים עדיין יוצרו עבור העוסקים האחרים במשימה וכן להפצה לציבור הרחב.
מאז ג'מיני 5 יוצרו טלאי משימה עבור כל המשימות המאוישות של נאס"א, וכן למספר לא מועט של משימות לא מאוישות. בעוד שטלאי המשימה הראשונים עוצבו על ידי האסטרונאוטים, היום הטלאים מעוצבים על ידי מעצבים גרפיים מומחים, אך העיצוב עדיין צריך לקבל את אישור הצוות.
בעקבות נאס"א אימצו סוכנויות חלל נוספות וכן ארגונים פרטיים את רעיון טלאי המשימה.
שירות הביון הממלכתי של בולגריה

שירות הביון הממלכתי (בבולגרית: Държавна агенция "Разузнаване", Durjavna Agencia Razuznavane) הוא שמה של סוכנות הביון הממשלתית של בולגריה, האחראית לאיסוף מודיעין הקשור לביטחון לאומי, לאינטרסים ולסדר העדיפויות של הרפובליקה של בולגריה.

היסטוריה

בעקבות קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה, פעילויות המודיעין הופרדו לשירות מודיעין עצמאי, וזאת לאחר שבעבר הן בוצעו על ידי הדירקטוריון הראשון של ועדת ביטחון המדינה. הרפורמות במערכת הביטחון בבולגריה החלו בשנת 1991. אותה תקופה התאפיינה בחוסר אמון עמוק כלפי אנשי שירותי המודיעין והביטחון, מה שהביא לכך, שפקידים מנוסים פוטרו על בסיס פוליטי. המעבר משלטון חד מפלגתי לשלטון נשיאותי ורב מפלגתי הביא לכך, ששירות הביון הלאומי היה כפוף לנשיא.
מלחמת קוסובו הייתה ציון דרך ונקודת מפנה עבור מדיניות החוץ הבולגרית וקהילת המודיעין, בשל הכמות הגדולה של שיתופי פעולה עם מדינות נאט"ו. לצד הרפורמות בצבא ובמודיעין הפיננסי, הוקמה מועצת הביטחון, שהוכפפה לראש הממשלה ונועדה לתאם את מאמצי קהילת המודיעין. ב-1 באוקטובר 2015 שירות המודיעין הלאומי שינה את שמו לסוכנות הביון הממלכתית.

שליטה

פעילויות סוכנות הביון כחלק ממערכת הביטחון הלאומי וההגנה של הסוכנות מנוטרים ומפוקחים פרלמנטרית, מנהלית, משפטית ואזרחית לשליטה ובקרה לפי סעיף 21 לחוק על ניהול ותפקוד מערכת הביטחון הלאומי וההגנה.
שלמה גינוסר

שלמה גינוסר-גינצברג (16 באוקטובר 1889, חשוון תר"ן, אודסה – 31 בדצמבר 1968, י' בטבת תשכ"ט, ירושלים) היה פעיל ציוני, עיתונאי ודיפלומט ישראלי. היה מחברי הוועדה המקימה של האוניברסיטה העברית בירושלים, והמנכ"ל הראשון של האוניברסיטה. בנו של אחד העם.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
נולד באודסה לסופר אשר גינצברג ("אחד העם") ולרבקה לבית שניאורסון. למד בגימנסיה מקומית ובישיבתו של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר"). למד פילוסופיה באוניברסיטת פריז (סורבון): בשנת 1910 קיבל בה תואר Licence ès lettres וב-1913 Diplome d’études supérieures.
ב-1917 נישא לרוזה, משפטנית ופעילת ציבור (בתו של מרדכי בן הלל הכהן). במשך מספר שנים התגוררו השניים בלונדון והוא היה פעיל בהסתדרות הציונית המקומית. בשנת 1922 עלה עִמה לארץ ישראל והתמנה כמפקח על בתי הספר העבריים מטעם ממשלת המנדט. היה שותף להכנות שקדמו להקמת האוניברסיטה העברית וכיהן כחבר בוועדה המקימה. בין השנים 1937-1935 שימש כמנכ"ל האוניברסיטה הראשון.
לאחר קום מדינת ישראל התמנה כציר ישראל באיטליה.
במשך עשרות שנים השתתף בקביעות בכתיבה פובליציסטית ברבים מעיתוני התקופה, ובהם "השילוח" (שאותו ערך אביו עד שנת 1902), "הארץ" ו"פלשתיין פוסט".
בית רוזנפלד

היסטוריה

בשנת 1935 הזמין שלמה רוזנפלד בניין אשר תכנן, הנדס ובנה אותו נחום הופברג.
המבנה הוא בעל 3 קומות. בהסכם הבנייה בין נחום הופברג למשפחת רוזנפלד אשר נחתם ב-25 בפברואר 1935, סוכם שהבנאים מחויבים לגמור את העבודות בקומה הראשונה לא יאוחר מ-25 במרץ 1935, חודש לאחר חתימת ההסכם. את העבודות בקומה השנייה עליהם לגמור עד 25 במאי 1935, 3 חודשים לאחר חתימת ההסכם, והעבודות בבניין כולו (החלק החיצוני בלבד) לא יאוחר מ-25 ביוני 1935, 4 חודשים לאחר חתימת ההסכם. מיום סיום העבודה על החלק החיצוני של הבניין, על הבנאים לגמור את העבודה על פנים הבניין תוך שבועים.

היה זה הבית הראשון בתולדות הרצליה וסביבתה בעל 3 קומות ו10 יחידות דיור.
במהלך השנים התגוררו בבנין אנשים שונים. תחילה, כאשר הבניין רק נבנה, התגוררה בו משפחת רוזנפלד בלבד. עם הזמן הצטרפו דיירים נוספים לבניין והתווספו לתוכו משרדי רופאים רבים, וזו הסיבה לכך שאנשים קוראים לו "בית הרופאים" למרות שהשם לא היה רשמי מעולם.

משפחת רוזנפלד

שלמה רונפלד (1894-1982) אשר על שמו נקרא "בית רוזנפלד", נולד לרבי יעקב (1858-1901) ומאשה (שנת פטירה 1920) בוורשה שבפולין.

היו לו 9 אחים ואחות אחת וביניהם אהרון, אברהם ובועז. יעקב היה סוחר ויבואן. לאחר מותו בגיל 43 כאשר שלמה היה בן 7, ביקש שלמה להמשיך את דרכו ובנוסף ללימוד התורה בבית הספר "הדר" התקבל לבית ספר למסחר. עם התבגרותו המשיך את עסקיו של אביו יחד עם אמו עד מותה וגדל להיות סוחר ויבואן עמיד. הייתה לו רשות לצאת מן האזור היהודי לענייני מסחר והוא היה הסוחר המוביל בפולין באותה תקופה.
בראיון שפורסם בעיתון "הרצליה שלי", שלמה מספר שעלה לארץ עקב התמונה "גלות" של שמואל הירשנברג ובה מתוארת קבוצה של יהודים, תשושים ועייפים עם מקלות ותרמילים על גביהם.

ב-1925, כאשר שלמה  ואחיו אהרון ובועז עלו לארץ, הוא ירד בנמל חיפה וישירות הגיע להרצליה ובה התיישב בצריף ברחוב ויצמן 27. הוא בא במטרה לקדם את עסקי החקלאות ואפילו הביא לארץ את הטרקטור הראשון.

מכל שלושת האחים רק שלמה נשאר בארץ, בועז ירד לבלגיה וב-1927 אהרון חזר לפולין.

ב-1935 בנה את בית רוזנפלד בהנדיב 14. בגיל חמישים נישא לאלמנה בשם הלה אשר התגוררה בביתו. לאחר 9 שנים, ב-1953, נפטרה הלה.

מאז יסודה של ה"הגנה" בהרצליה שלמה היה פעיל בה ובזכות ניסיונו הרב, ידיעתו של החוק וחוכמתו האנשים הוותיקים, החשובים והמשפיעים ביותר בהרצליה התיעצו איתו בענייני העיר.

שלמה נפטר עקב מחלה בשנת 1982, בגיל 88, ונקבר בהרצליה.

בשמת 1937, חזר יעקב, בנו של אהרון, הקרוי על שם סבו, לארץ והתגורר בביתו של שלמה רוזנפלד.

נחום הופברג

נחום הופברג (1904-1947), נולד ברוסיה. הוא למד בנייה בגמנסיה והפך לבנאי מוסמך.

באותה תקופה לא היו מהנדסים בהרצליה ולכן נחום הופברג שימש גם כמהנדס, גם כבנאי וגם כאדריכל.

ידוע על שני בתים שנחום הופברג בנה, הראשון הוא בית רוזנפלד והשני הוא בית מספר 29 ברחוב קהילות ציון בהרצליה, בבית זה התגורר הופברג עם משפחתו וביניהם אסתר הופברג ובתיה קלישוב שמתגוררת בו עד היום.

בגיל 43 נפטר נחום הופברג ממחלה.
גיל אל-עמי

גיל אל-עמי (נולד בשנת 1958) הוא העורך הראשי של הירחון "מסע אחר". אל-עמי נולד בתל אביב, ולמד גאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1987 הוא יסד את המגזין מסע אחר, שהפך מאז להיות הירחון הנפוץ בישראל. בהמשך ייסד את ירחון הילדים "מסע צעיר", הירחונים "מטיילים" ו"מסע ישראלי", בית ספר לצילום וכן את אתר הנסיעות "מסע אחר ברשת".
כיום מנהל את אתר האינטרנט "מסע אחר אונליין".
Trypanosoma cruzi

מחזור חיים

מחזור חייו של טפיל Trypanosoma cruzi מתחיל בבעל חיים, כדוגמת ארמדילים וכלבים ביתיים. פשפשים ממשפחת הטורפניתיים משמשים כווקטורים להעברת המחלה. כאשר הפשפש צורך מנת דם, הוא יונק גם טפילי T. cruzi. בגופו של הפשפש עוברים הטפילים לשלב התפתחותי הנקרא אפימסטיגוט, שבו הם יכולים להתרבות. לאחר התרבות בתהליך מיטוזה, עוברים האפימסטיגוטים לדופן התא הרקטלי. בשלב זה הופך הטפיל למדבק. T. cruzi מדבקים נקראים טריפומסטיגוטים. כאשר הפשפש עוקץ אדם ומפריש, הטריפומסטיגוטים נמצאים בהפרשות.
הטריפומסטיגוטים חודרים לגוף האדם דרך פצע העקיצה, או באמצעות מעבר דרך ממברנה רירית. כאשר חודרים הטפילים לתא אנושי, הם הופכים לאמסטיגוטים, שלב נוסף בהתפתחותם שבו הם מתרבים במיטוזה. לאחר התרבות מצטברת כמות גדולה של אמסטיגוטים בתא, ופסאודוציסטים מתפתחים בתאים הנגועים. אז הופכים האמסטיגוטים חזרה לטריפומסטיגוטים, והתא מתפקע. לאחר מכן הטריפוסטיגוטים עוברים להדבקת תאים אחרים, או נמצצים על ידי פשפשים אחרים.
בין היתר הטפיל מתחמק מפעולת מערכת החיסון, עקב מניעת פעולת חלבוני המשלים, כמו הפעילות של חלבון DAP, שגורם להפרדה בין חלקי הקומפלקס C3 Convertase. קומפלקס זה הכרחי לצורך עצירת פעילות הפתוגן, למשל באמצעות יצירה של חור בממברנה בצורת membrane attack complex ‏(MAC).
יחסי איחוד האמירויות הערביות–איראן

מסחר

לעסקים איראניים יש נוכחות גדולה באיחוד האמירויות הערביות. כ-8,000 סוחרים וחברות מסחר איראנים רשומים באיחוד האמירויות, על פי מועצת העסקים האיראנית המקומית. הפרסים האתניים מהווים כ-10% מאוכלוסיית דובאי, המונה 2 מיליון תושבים. המסחר בין דובאי לאיראן שילש את עצמו ל-12 מיליארד דולר בשנים 2005 עד 2009. היצוא של איחוד האמירויות לאיראן גדול פי ארבעה מהיבוא מאיראן.

חילוקי דעות

בעשורים האחרונים היו חילוקי דעות לגבי שייכות שלושה איים במפרץ הפרסי: אבו מוסא, טונב הגדול וטונב הקטן. איחוד האמירויות איראן טענו כי הן מנסות למצוא פתרון לנושא זה על פי כללי המשפט הבינלאומי. באשר לתוכנית הגרעין האיראנית, האמירויות ואיראן מאמצות את עיקרון אי ההתערבות בעניינים הפנימיים אחת של השנייה. האמירויות הצהירו כי אינן מעדיפות להפריע לתוכנית הגרעין האיראנית כל עוד איראן תמשיך לפתח אותה למטרות שלום בלבד. גם איחוד האמירויות וגם איראן קוראות לפירוק נשק להשמדה המונית מהמזרח התיכון.

ניתוק היחסים עם איראן

בינואר 2016 הוציאה ערב הסעודית להורג 47 אנשים באשמות טרור, כולל את נימר א-נימר, שייח' סעודי שיעי שעודד להפיכת המשטר הסעודי (לכאורה בדרכי שלום). ההוצאה להורג גרמה הפגנות אלימות באיראן: מפגינים זועמים הציתו את השגרירות הסעודית בטהראן, והתפרעו בקונסוליה במשהד. בעקבות זאת הודיעה סעודיה על ניתוק היחסים עם איראן, וגירוש הדיפלומטים האיראניים משטחה. מדינות נוספות שהן בעלות בריתה של ערב הסעודית, ובהן בחריין, כווית ואיחוד האמירויות, עשו כמוה או השיבו את שגריריהן מטהראן.
צ'אק שולדינר

נעורים

שולדינר החל לנגן גיטרה בגיל 9, לאחר שקיבל מהוריו גיטרה של אחיו פרנק, שנהרג בתאונת אופנוע. שולדינר ניגן זמן מה עם מורה, אולם זנח את הרעיון. כשהוריו קנו לו גיטרה חשמלית, התלהב שולדינר וחזר לנגן. בנעוריו הוא נהג לנגן שעתיים ביום, ובימי שבת נהג לנגן כל היום.
בשנת 1983 ייסד יחד עם שני חבריו ריק רוז וברני לי את להקת מנטאס, מתוך מטרה ליצור את המוזיקה הכבדה ביותר אי פעם. הלהקה התפרקה. בשנת 1986 עבר לנגן עם הלהקה הקנדית Slaughter, בתפקיד גיטריסט.
זמן מה לאחר התפרקותה של מנטאס הקים שולדינר את להקת דת' משרידיה והחל לעבוד על הקלטת האלבום הראשון.

עם להקת דת'

בשנת 1987 יצא אלבומה הראשון של הלהקה, Scream Bloody Gore. האלבום נחשב לפורץ דרך, והיה חדשני בזכות היותו כבד וברוטלי. המוזיקה הייתה אלימה ופרועה, והמילים עסקו במחוות לסרטי אימה פופולרים.
בשנת 1988 יצא אלבומה השני של הלהקה, Leprosy. באותה תקופה החלה הלהקה לצבור תאוצה כשיותר ויותר להקות מתחילות לחקות אותה.
ההפתעה הגדולה החלה בשנת 1990, כשיצא האלבום Spiritual Healing. שולדינר אסף לצידו את ביל אנדרוס על התופים, אגדת הגיטרה ג'יימס מרפי ואת הבסיסט טרי בטלר. האלבום הציג מוזיקה הרבה יותר מתוחכמת, ושולדינר מתח באלבום ביקורת חברתית נוקבת.
החל משנת 1990 החל שולדינר בהדרגה לשנות את סגנון הלהקה, מלהקה ברוטלית ופרועה ללהקה אינטליגנטית, המותחת ביקורת על החברה. נושאי השירים השתנו, ובאלבומים שאחרי שנת 1990 המוזיקה עסקה בנושאים אישיים יותר.

מותו

בשנת 1999 אובחן גידול סרטני במוחו של שולדינר. בעולם המטאל אורגנו קונצרטים וערבי התרמה שנועדו לסייע לשולדינר לשלם על הוצאות הטיפול הרפואי, מאחר שלא היה לו ביטוח רפואי. ב-13 בדצמבר 2001, לאחר מאבק ממושך, נפטר שולדינר כשהוא בן 34. אמו של שולדינר עוסקת מאז בהנצחת זכרו ומורשתו לעולם המטאל.
טרייבון ברומל

ביוגרפיה

ברומל נולד בפלורידה, בנם של שירה סנדרס וקשמיר ברומל. אביו היה שחקן פוטבול בליגת הפוטבול הקנדית ואמו אצנית מצטיינת בתיכון. דודו של ברומל זיהה את כשרונו והפציר בו להירשם למועדון אתלטיקה. בנעוריו סבל משברים בשתי ברכיו, בידו ומסדק בירכו, מה שמנע ממנו אימונים לתקופה ממושכת.
בתקופת לימודיו בתיכון היה אתלט ושחקן פוטבול מצטיין, ב-2013 זכה בתואר אתלט השנה של גייטורייד. במהלך תחרות אליפות דרום-מערב ארצות הברית קבע תוצאה של 9.99 שניות בריצת 100 מטר, שיא תיכונים בארצות הברית. במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער שהתקיימו ב-2013 בקולומביה זכה במדליית זהב בריצת שליחים 100X4 ובמדליית ארד בריצת 100 מטר. 
ב-2014 החל ללמוד באוניברסיטת ביילור בטקסס. במאי 2014 ניצח בגמר הריצה ל-100 מטר של תחרות ליגת הביג-12 של ה-NCAA, הוא קבע תוצאה של 9.77 שניות בריצת 100 מטר, אך עם רוח גבית מעל המותר. ב-13 יוני 2014 שבר את שיא העולם לנוער בריצת 100 מטר כשקבע תוצאה של 9.97 שניות במהלך תחרות ביוג'ין. באליפות העולם לנוער ב-2014 זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר לאחר קנדל ויליאמס ובמדליית זהב עם נבחרת השליחים של ארצות הברית בריצת 100X4 מטר. במבחנים האמריקאיים לקראת אליפות העולם באתלטיקה 2015 סיים שני לאחר טייסון גיי, במהלך המקצים המוקדמים שבר את שיאו האישי וקבע תוצאה של 9.84 שניות. הוא האמריקאי הצעיר ביותר אי פעם שהעפיל לאליפות העולם. באליפות העולם סיים שלישי בתוצאה של 9.92 שניות, תוצאה זהה לזו של אנדרה דה גראס ולאחר יוסיין בולט וג'סטין גטלין.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2016 שהתקיימה בפורטלנד זכה במדליית זהב בריצת 60 מטר בשיא אישי של 6.47 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סבל מפציעה במהלך המקצים המוקדמים וסיים שמיני בריצת הגמר בתוצאה של 10.06 שניות.
מוריס דונה

חייו

דונה נולד בפריז למשפחה מן המעמד הבינוני. אביו היה מהנדס מסילות ברזל בצפון צרפת ומוריס התכונן ללכת בדרכו של אביו. ב-1882 נכנס לבית הספר המרכזי להנדסה בפריז ומשסיים את חוק לימודיו עבד כמהנדס מטאלורגיה. אולם, עד מהרה עזב את תפקידו זה כדי להתמסר לספרות – מה שגרם למשפחתו צער רב.
ב-1891 כתב בשיתוף עם אלפונס אלה שירים עבור הקברט Le Chat Noir ("החתול השחור") במונמארטר ואחרי כן פנה לתיאטרון. ב-1892 הוצגה בקומדי פראנסז בפריז הקומדיה הראשונה שלו, "ליסיסטרטה", שאותה כתב בהשפעת אריסטופאנס היווני. בקומדיה זו בארבע מערכות שיחקה בתפקיד ראשי השחקנית רז'אן.
הייתה זו תחילתה של קריירה ארוכה שבה זכה להצלחה מרובה בעיקר במחזה "הנאהבים" (1895) הנחשב ליצירת המופת שלו, וכמו כן במחזות "שותפים לדבר עבירה" (1895), "הנוגה והקודרת" (1897) ו-"ז'ורז'ט למנייה" (1898). אלה היו אחדים ממחזותיו הראשונים שזכו לכינוי "תיאטרון האהבה". בנוסף על השחקנית רז'אן גם השחקנית ססיל סורל והשחקן לוסיאן גיטרי מילאו תפקידים ראשיים במחזותיו.
מחזות כגון "השיבה לירושלים" (1903), "ציפורים נודדות" (1904) ו-"הצופות" (1913) מטפלים בבעיות חברתיות, ואילו מחזות מאוחרים יותר שלו כמו "ציד האדם" (1919) ו-"החזרה" (1924) עוסקים בבעיותיה של צרפת שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בין יצירותיו נכללות גם יצירות אוטוביוגרפיות ובהן "היומן שלי" (1919–1930).
דונה כתב את הדיאלוגים שלו בשפה מדוברת וללא כל דברי מליצה. מחזותיו רצופים ברעיונות מתקדמים בדבר היחסים בין שני המינים וחושפים את המחשבות העומדות מאחרי קשרי האהבה. הם עוסקים באהבה, בבגידה ובנשים שתעלולי האהבה שלהן רצופים בשקרים. מחזות אחרים עוסקים בבעיות חברתיות, במנהגים ובהיסטוריה של תקופתו.
הסופר ז'ול רנאר כתב ביומנו: "מוריס דונה ניחן בגאוניות מקסימה. ביצירותיו קיימת תמיד אווירה של מתחיל, ומעולם לא נתפס לגאווה שבהצלחה ואפילו לא לצער שבחוסר הצלחה." הזמרת איווט גיבר כתבה על אודותיו: "המחזאי מוריס דונה היה עליז ממש כמו הקומדיות שלו. לעולם אין אנו פוגשים בו אלא כשהוא מלא שמחה היוצאת מפיו בצורת מילים מגוחכות ועמוקות כאחד. הוא היה מונמארטר, הוא היה פריז, הוא היה מקסים."
ב-14 בפברואר 1907 נבחר דונה לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של ההיסטוריון אלבר סורל. מחזותיו פורסמו בשמונה כרכים בשנים 1908–1926.
דונה מת בפריז ב-1945.
תנור רם

תנור רם הוא סוג של כבשן מטלורגי אשר נועד להתכת עפרות לצורך ייצור מתכות תעשייתיות. בדרך ככל מייצרים בתנור רם ברזל גולמי, אולם עושים בו שימוש אף לייצור נחושת ועופרת. בתנור רם, חומרי הייצור, דלק, עפרה ותלחים (אבן גיר) מוכנסים אל התנור באופן רציף דרך פתח בראש התנור, בעוד שזרם אוויר לוהט (לעיתים מועשר בחמצן) מוזרם אל חלקו התחתון של התנור דרך מערכת צינורות המסתיימים בזרבוביות בתוך חלל התנור כך שהתגובה הכימית מתרחשת לכל גובהו של התנור בעת שהחומר זורם כלפי בסיס התנור. התוצר הסופי הוא מתכת מותכת בתחתית התנור וסיגים הצפים מעליה ואלה מנוקזים משם מספר פעמים ביממה. הגזים המוזרמים אל תוך התנור ואלה הנוצרים בתגובה הכימית נפלטים מראש התנור. הזרם היורד כלפי מטה, של עפרה וחומר תלחים, אשר מולו עולה זרם גזי שריפה לוהט ועשיר בפחמן חד-חמצני מהווה מנגנון זרימה נגדית ובו מתרחשת התגובה הכימית.
קיימים כבשנים אחרים אשר בהם, בניגוד לתנור רם, זרימת האוויר אל תוך הכבשן נעשית באופן טבעי, בעת שהגזים החמים יוצרים מפתח הארובה. אף שקיימים כבשנים נוספים הפועלים על עקרון דומה לזה של תנור רם, המונח תנור רם שמור בדרך כלל למתקנים המשמשים להתכת עפרת ברזל לצורך הפקת ברזל גולמי, שהוא המרכיב העיקרי בייצור ברזל יצוק ופלדה.

היסטוריה

תנורים רמים קיימים בסין החל מן המאה הראשונה לספירה לערך ובמערב החל משיא ימי הביניים. תחילתם באירופה בדרום בלגיה באזור ולוניה ומשם התפשטו לאזורים אחרים באירופה. תנור רם ראשון באנגליה הוקם ב-1491. הדלק שבו השתמשו בתנורים אלה היה בדרך כלל פחם. החל מתחילת המאה ה-18 החל שימוש בקוק כדלק לתנורים רמים, דבר שהגביר את יעילות התנור. את השימוש בקוק כדלק לתנור רם החל אברהם דרבי, במחוז שרופשייר באנגליה. היתרון הראשוני בשימוש בקוק היה עלותו הנמוכה יחסית לשימוש בפחם עץ, כיוון שניתן היה לייצרו עם כוח אדם מצומצם יותר והתייתר הצורך לשנע עץ למרחקים גדולים. משקלו הסגולי של קוק אף גבוה מזה של פחם עץ, דבר המאפשר שימוש בכבשן גדול יותר עבור אותה כמות דלק. חסרונו העיקרי של הקוק הוא בתכולת מזהמים גבוהה מזו של פחם עץ, הבולט שבהם גופרית. בתחילת השימוש בקוק, הברזל הגולמי, שימשה בעיקר לייצור ברזל יצוק, בבתי יציקה. אולם ככל שגדל פער המחיר בין ברזל גולמי שיוצר בעזרת קוק לבין ברזל גולמי שיוצר עם פחם עץ, גבר השימוש בתוצרת תנורים רמים המונעים בקוק אף בתעשיית הפלדה.
החל מתחילת המאה ה-19 החל חימום מקדים של הגזים שהוחדרו לתנור, דבר שהביא להעלאה נוספת ביעילותו. הזרמת אוויר מחומם אל תוך התנור הרם הייתה אחת ההתפתחויות הטכנולוגיות החשובות בתקופת המהפכה התעשייתית. פטנט על הזרמת אוויר חם לתוך תנור רם נרשם באנגליה בשנת 1828 על ידי ג'יימס בימונט נילסון מסקוטלנד. בתוך שנים ספורות התפתחות טכנולוגית זו הביאה לירידה של שליש בכמות הקוק הדרוש בתהליך ייצור ברזל גולמי ובירידה של שני שלישים כמות פחם העץ הדרוש למטרה זו. החום שנוצר בתהליך הייצור שימש לחימום האוויר שהוחדר לתנור.

יצור צמר סלעים

צמר סלעים הוא סיב מינרלי המשמש כמוצר בידוד וכמצע הידרופוני בחקלאות. בתהליך ייצור צמר סלעים מזינים תנור רם בסלע דיאבז (diabase) המכיל ריכוזים נמוכים מאד של תחמוצות ברזל. את הסיג שנוצר טווים כדי ליצור צמר סלעים. כמויות קטנות מאד של מתכת נוצרת כתוצר לוואי בלתי רצוי של תהליך הייצור ואלה מטופלות כפסולת.
פוטודיודה

פוטודיודה היא דיודה המשמשת כגלאי אור, המסוגלת להפוך אור למתח או לזרם חשמלי. כאשר הדיודה מחוברת במעגל בממתח אחורי, תחת השפעת אור היוצר בה אפשרות של העברת זרם, היא מהווה התקן לגילוי האור ולמדידת עוצמתו. פוטודיודה דומה לדיודה ממוליך למחצה עם תוספת המאפשרת לגלות אור, על סגול וקרני רנטגן עם חשיפתה לקרינה או על ידי ממשק חלוני המאפשר לחברה לסיב אופטי.
פסטיבל בעיקר מוצרט

פסטיבל בעיקר מוצרט (באנגלית: Mostly Mozart Festival) היא סדרת קונצרטים קייציים במרכז לינקולן בניו יורק. המנהלת האמנותית הנוכחית היא ג'יין מוס (Jane Moss) והמנהל המוזיקלי הוא לואי לאנגרה (Louis Langrée). בשנת 2006 חגג הפסטיבל את שנת ה-40 לייסודו ואת יובל ה-250 להולדת וולפגנג אמדאוס מוצרט, שעל שמו הוא נקרא. כמנהגו זה שנים רבות, מעלה הפסטיבל "רבות מיצירותיו של מוצרט לצד מגוון של יצירות מוזיקליות, שנכתבו לאחר מותו בהשראת גאוניותו ובהשפעתה".‏

היסטוריה

"סרנדות של קיץ - פסטיבל מוצרט" היה פועלם המשותף של האמרגן ג'יי ק. הופמן עם ויליאם לוקווד והחל את פעולתו ב-1 באוגוסט 1966.‏ תוכנית זו, שהתאפשרה הודות לאולמות החדשים, הממוזגים, של מרכז לינקולן, תהיה עם הזמן למה שידוע כיום כ"פסטיבל בעיקר מוצרט". ב-27 בינואר 1991 נפתחו אירועי שנת המאתיים למוצרט במרכז לינקולן בקונצרטים באולם אוורי פישר ובבית מטרופוליטן אופרה. הייתה זו המחווה הגדולה והמקיפה ביותר לחיי מוצרט וליצירתו שנערכה בעולם כולו.‏