google/wiki40b huggingface dataset:
ברטה בנץ

ביוגרפיה

בנץ נולדה בשם ברטה רינגר למשפחה עשירה בעיר פפורצהיים שבדוכסות הגדולה של באדן בגרמניה של היום. ב-1870, טרם נישואיה לקרל בנץ, השתמשה ברטה בנדוניה שלה על מנת לסייע לו בעסקי הבנייה והברזל בהם עסק. באותם הימים, לאישה נשואה לא הייתה את הזכות החוקית לפעול כמשקיעה עסקית, לאחר נישואיה הכוח המשפטי היה עובר לבעלה. ב-20 ביולי 1872, נישאה ברטה לקרל בנץ, כאשר עבר קרל לעבוד בבית המלאכה החדש שלו ויצר את המכונית הוא המשיך להשתמש בכספי הנדוניה של אשתו כדי לממן את הבניה, אף שברטה מימנה את בניית המכונית ותכנונה על פי החוק באותם הימים לא יכלה ברטה בנץ להגיש את הפטנט על שמה בהיותה אישה נשואה ולכן נרשם הפטנט על קרל.

המסע הבין עירוני הראשון ברכב ממונע

ב-5 באוגוסט 1888, יצאה ברטה בנץ יחד עם שנים מילדיה, אויגן וריקארד בני 14 ו-15, מביתה שבמנהיים, לקחה את המכונית מודל 3 של בנץ (גר') והחלה בנסיעה אל בית אמה בפפורצהיים, מרחק של 106 ק"מ. ברטה יצאה למסע מבלי שסיפרה לבעלה ובלי שדיווחה לרשויות, דבר שהיה בלתי חוקי מכיוון שנסיעות מבחן בדרך כלל בוצעו בחצרות סגורים ובאזורים מוגדרים ולא ברחבות.
על אף שמטרתה המוצהרת הייתה נסיעה לביקור אצל אמה, רצתה ברטה בנץ לשכנע את בעלה ואת הציבור הרחב בהצלחת ההמצאה שבה השקיעו שנים וכסף רב לאחר שכשל קרל במלאכת שיווק המכונית. היא יצאה בזריחה ממנהיים ולמרות תקלות רבות במהלך הדרך הצליחה ברטה להתגבר על מספר בעיות מורכבות בעזרת יכולות טכניות. לרכב לא היה מכל דלק אלא רק מאייד שכלל 4.5 ליטרים בלבד ומכיוון שלא היו תחנות דלק פנתה ברטה אל הכימאי בבית המרקחת בוויסלוך על מנת לרכוש דלק, כאשר הייתה סתימה בזרימת הדלק היא ניקתה אותה בעזרת סיכת הכובע האישי שלה והשתמשה בבירית שלה כחומר בידוד. מאחור יותר נעזרה בסנדלר על מנת להחליף את בלם העץ בבלם מעור ויצרה את כרית הבלם הראשונה. השיטה לקירור המנוע הייתה דוד מים, מה שאילץ את בנץ והילדים לעצור מספר פעמים על מנת למלא מים חדשים במיכל, לאחר מכן נאלצו ילדיה של בנץ לרדת ולדחוף את הרכב בעליות מכיוון שהרכב בעל שני הילוכים בלבד לא הצליח לעמוד בניסיון העלייה לבדו. בשעות הדמדומים הגיעו ברטה בנץ וילדיה לבית אמה בפפורצהיים וברטה שלחה מברק לקרל בו הודיעה לו שהגיעה וכי המסע עבר בהצלחה.
כעבור מספר ימים חזרה בנץ למנהיים ויחד עם קרל תיקנה את התקלות שעלו במהלך נסיעת המבחן, בין היתר הוכנס ציוד בלימה חדש ושיפור ההילוכים כדי שהרכב יוכל לנסוע בעליות ביתר קלות.

חייה המאוחרים

ב-1944 ביום הולדתה ה-95 קיבלה בנץ את התואר סנטורית של כבוד מהמכון הטכנולוגי של קרלסרוהה כעבור יומים מתה בביתה שבלדנבורג סמוך לסדנה שהקימה עם בעלה ב-1906.
בעלה קרל כתב בזיכרונותיו לפני מותו:"רק אדם אחד נשאר איתי בספינה הקטנה של החיים, כשנדמה היה לה לשקוע, זאת היתה אשתי, באומץ ובנחישות היא הניחה את המפרשים החדשים של התקווה."
שמעון גיטר

שמעון גיטר (9 בדצמבר 1915 – 29 בדצמבר 2009) היה רופא, התמחה בפרמקולוגיה וטוקסיקולוגיה, עסק בהוראה ומחקר, ניהל את המעבדה לפיזיולוגיה נסיונית של מכון רוגוף למחקר רפואי בבית החולים בילינסון, ממייסדי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, פרופסור מן המנין בבית הספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, ראש החוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בבית הספר לרפואה, באוניברסיטת תל אביב (1965-1977) דקאן בית הספר לרפואה ע"ש סקלאר באוניברסיטת תל אביב (1968-1973)

קורות חיים

גיטר נולד בתרע"ה (1915) בהאג, הולנד, בן להורים מהגרים ממזרח אירופה, אח בוגר לבנו גיטר. בילדותו למד : עברית, תנ"ך, תלמוד, והיסטוריה יהודית. בשנת 1937 ביקר גיטר בארץ-ישראל וניפגש על הד"ר חיים יסקי ומנחם אוסישקין. גיטר עמד בשנת 1939 בראש איחוד הנוער הציוני בהולנד
בשנת 1940 גיטר התחתן עם לאה לבית נויבאור. בהמשך נולדו הבנות עדינה ודניאלה.
גיטר קיבל חינוך תיכוני ואוניברסיטאי באמסטרדם. לאחר סיום לימודיו בפקולטה לרפואה, בשנת 1940, התחיל בעבודות-מחקר אצל פרופ' ב.ס.פ. ינסן על נושא ויטמין B₁.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942 נמלט גיטר מהולנד והגיע לארגנטינה (שם שהו אחיו בנו ואביו). בארגנטינה  עבד גיטר במעבדת חתן פרס נובל הפרופ' ב.א. הוסאי. שטח עבודתו היה : "אנדוקרינולוגיה ניסויית של הלבלב ויתרת המוח".
בין השנים 1948–1956 שימש גיטר כמנכל חברת "ארגל" (ארגנטינה-ישראל) אשר בנתה את מלון אכדיה בהרצליה.
בשנת 1949 ביקר גיטר בארץ ישראל, לאחר שהוזמן על ידי הפרופ' ארנסט דוד ברגמן למשרת חוקר ביולוגי בחמ"ד.
בשנת 1950 עלה למדינת ישראל, מלווה ברעייתו ובנותיו.
גיטר עסק בעבודות מחקר, בשטח הפרמקולוגיה והטוקסיקולוגיה במכון למחקר ביולוגי בישראל.  בהמשך מונה גיטר למנהל מכון של חמ"ד, שעל פי החלטת דוד בן-גוריון הפך לאגף למחקר ותכנון של משרד הביטחון.
לאחר תקופת השתלמות במחלקה הביוכימית של אוניברסיטת אוקספורד, נתמנה גיטר בשנת 1955 למנהל המעבדה לפיזיולוגיה נסיונית של מכון רוגוף למחקר רפואי בבית החולים בילינסון.
בין השנים 1955–1970 כיהן גיטר כסגן מנהל מכון רוגוף, בבית החולים בילינסון.
עבודתו המחקרית זיכתה אותו, במשותף עם אנדרה דה-פריס, מקס לבקוביץ, ושאול כוכבא על מחקר ארס נחשים בישראל, בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1959.
משנת 1957 גיטר היה חבר הנהלת האיגוד לקידום המדע בישראל, גזבר האגודה הישראלית לקרנות מחקר, חבר האקדמיה למדעים של ניו יורק, והאיגוד ההמטולוגי הבינלאומי.
גיטר היה בין המייסדים של חברת אלרון  וחבר מועצת המנהלים.
בין השנים 1965–1977 כיהן גיטר כראש החוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בבית הספר לרפואה, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1968 נתמנה גיטר לדקאן בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב. כיהן בתפקיד עד 1973.
גיטר היה מייסד ומנהל המכון לבריאות תעסוקתית בבית ספר לרפואה, באוניברסיטת תל אביב והופקד על הקתדרה לטוקסוקולוגיה ופרמקולוגיה קלינית (1982-1992).
גיטר היה ממקימי ארגון "חיים וסביבה"
בשנת 2001 הוענק לגיטר התואר "יקיר העיר רמת-גן".
גיטר נפטר בשנת 2009. נטמן בבית העלמין קריית שאול.

משפחתו

רעייתו לאה גיטר (2013-1917), בוגרת סמינר למורות "מזרחי" בירושלים.
הבנות : ד"ר עדינה עמיר, ופרופ' דניאלה ליבוביץ פרופסורית למתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה.
חתניו : הפרופ' אליה ליבוביץ והפרופ' ד. עמיר.
אחיו : בנו גיטר
ז'ודזינה

חינוך

בעיר קיימים תשעה בתי ספר יסודים, שני תיכונים ובית ספר מקצועי אחד.

תעשייה

התעשייה העיקרית בעיר היא מפעל הרכב של חברת משאיות הענק BelAZ אשר מעסיק כ-11,000 עובדים.
שאר התעשייה מבוססת על טכסטיל ויצור בגדים ליצוא.

תחבורה

העיר יושבת על ציר E1 הבלרוסי שמהווה חלק מכביש E30 אירופה המחבר את אירלנד מהקצה המערבי לרוסיה בקצה המזרחי.
לעיר שתי תחנות רכבת, תחנת ז'ודזינה ותחנת ז'ודזינה יוזאני, התחנות הן חלק מקו הרכבת מינסק-מוסקבה.
נמל התעופה הלאומי מינסק ממוקם כ-40 ק"מ מהעיר.

ספורט

את העיר מייצגת קבוצת הכדורגל טורפדו ז'ודינו מליגת העל הבלארוסית אשר השיגי השיא שלה הם זכייה בגביע הבלרוסי והעפלה לסיבוב השני במוקדמות הליגה האירופית
שינון (עיר)

היסטוריה

העיירה ממוקמת על גדת נהר ויין, כ-10 קילומטרים מהתמזגותו לתוך הנהר הלואר. כבר במהלך המאה ה-5 נבנה במקום קסטרום, כאשר המקום חולש על צומת דרכים חשוב למסחר. לאחר מכן נבנה במקום על ידי אחד מתלמידי מרטין מטור מנזר, שהמשיך להתקיים עד למהפכה הצרפתית.
בימי הביניים העיר שגשגה, בייחוד תחת שלטון הנרי השני, מלך אנגליה. הנרי שיפץ את המבצר, והפך אותו למעונו ומרכזו האדמיניסטרטיבי ואף מת ונקבר שם. לאחר מות הנרי, עברה העיר והמבצר לידי ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, ולאחריו לג'ון, מלך אנגליה. בקרב שהתחולל ב-1205 העיר נכבשה בידי פיליפ השני, מלך צרפת והוא צרפה לשטחי בית המלוכה הצרפתי.
המבצר שימש תפקיד חשוב במתקפת פיליפ הרביעי, מלך צרפת על מסדר הטמפלרים ב-1307. מנהיג המסדר, ז'ק דה מוליי יחד עם מנהיגים נוספים, נכלאו במקום לפני משפטם והוצאתם להורג.
העיר קיבלה חשיבות רבה במהלך מלחמת מאה השנים: ב-1425 יורש העצר ומי שעתיד למלוך על צרפת מאוחר יותר, שארל השביעי נמלט לעיר, וקיבל מפלט מפני האנגלים ושם הקים בעיר את חצרו. ז'אן ד'ארק הגיעה לעיר ב-1429, וקיבלה את מלכותו של שארל כמלך צרפת החוקי. לאחר ששארל העניק לה את כוח האדם והציוד הנדרשים, יצאה ז'אן לקרב על אורליאן, מהלך שעתיד לקבוע את גבולות המדינה עד היום.
גם לואי השנים עשר, מלך צרפת התגורר בעיר תקופה, בהמתינו לצ'זארה בורג'ה שיביא את אישור האפיפיור אלכסנדר השישי לביטול נישואיו עם ז'אן נסיכת צרפת כדי שיוכל להינשא עם אן מברטאן - דבר שיבטיח את שליטתו על אדמות ממלכת נווארה. באותה עת, העיר היא מקום הולדתו של פרנסואה רבלה כותב הגרגנטואה ופנטגרואל ומי שנחשב בעיני רבים כ"שייקספיר הצרפתי".
החל מהמאה ה-16, ירדה העיר מחשיבותה כאשר בית המלוכה הצרפתי אינו גר בה עוד, והיא עברה לרשות הקרדינל רישלייה שהזניח את המבצר. העיר כולה השתנתה אך מעט מאותה תקופה עד למהפכה הצרפתית. החל מ-1968 נחשבה העיר העתיקה לאתר שימור היסטורי, תוך שחזור מתמיד לשימור ותיעוד העבר.

יינות

העיר נודעה ביינותיה, בייחוד הקברנה פראן "שינון" (כאשר רק יינות הגדלים ומיוצרים באזור יכולים להגדיר את עצמם ככאלה, ראו: כינוי מקור מבוקר) הגדל בסביבתה והמיושן במערות מיוחדות הנמצאות על גדות נהר הויין, כשיותר מ-11 מיליון ליטר יין מיוצרים מדי שנה. היין המקומי מכיל רק מעט רוז'ה ויין לבן (עד 8% אחוז), שלא כרגיל בעמק הלואר.
נכון ל-2005 היו רשומים 254 מגדלי ענבים ליין בקומונה, 221 יקבים המשויכים ל-16 חברות מסחריות.
יקטרינה הגדולה (מיני-סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילת הסדרה

בתוך שערורייה, תככים וסכסוך עצום, קיסרית רוסיה יקתרינה הגדולה מפתחת מערכת יחסים ייחודית ומסורה עם גריגורי פוטיומקין, כאשר הם מתגברים על יריביהם ומשמשים כאדריכלי רוסיה המודרנית.
אקסיומת הבנייה

אקסיומת הבנייה היא אקסיומה הטוענת, שכל קבוצה היא "בת-בנייה"; או בנוסח המקורי: שמחלקת הקבוצות היא מחלקת-הקבוצות בנות-הבנייה.
מגמתה של האקסיומה זו - היא, "למזער-אונטולוגית" את מחלקת הקבוצות - עד למינימום - ולמעשה עד למחלקת-הקבוצות הנוצרת ממערכת אקסיומות צרמלו פרנקל לבדן. מובנה האינטואיטיבי של האקסיומה הוא אפוא, שכל קבוצה יכולה להיבנות ממערכת זו. מבחינה זו: יחסה של תורת הקבוצות לאקסיומת הבנייה, מקביל אל יחסה של האריתמטיקה לאקסיומת האינדוקציה - שאף היא מיועדת למזער למינימום (ולמעשה עד לקבוצת המספרים הטבעיים) את האונטולוגיה של האריתמטיקה.
הראשון שרמז לאקסיומה הזו - בכנותו אותה "אקסיומת ההגבלה" - היה המתמטיקאי אברהם הלוי פרנקל, בשנת 1922; עם זאת, הוא ניסח אותה בשפת-על (בלתי פורמלית) - כזו הכרוכה במונחים חיצוניים (כגון המונח "אקסיומות" וכדומה). המתמטיקאים של זמנו אף הסתייגו ממנה, וקראו לה "אקסיומה אד-הוק". הראשון שניסח את האקסיומה - ללא שימוש במונחים חיצוניים - אלא על ידי ניסוח תקני בשפה הפורמלית הרגילה של מערכת צרמלו-פרנקל (באופן מקביל אל תקניות הניסוח של אקסיומת האינדוקציה באריתמטיקה), היה המתמטיקאי והלוגיקן האוסטרי קורט גדל, בשנת 1935.
אקסיומת הבניה מכריעה כמה השערות מפורסמות: היא בראש ובראשונה מכריעה לחיוב את השערת הרצף המוכללת (וממילא גם את אקסיומת הבחירה הנובעת מהשערת הרצף המוכללת), כפי שהוכיח גדל בשנת 1938. מאוחר יותר התברר שהיא גם מכריעה לחיוב את ההשערה בדבר קיומה של קבוצה פשוטה בלתי מדידה של מספרים ממשיים, וכן שהיא מכריעה לשלילה את השערת סוסלין. כמו כן, אקסיומת הבניה גוררת את אקסיומת היסוד, המהוה באופן מסורתי חלק בלתי נפרד מתורת הקבוצות האקסיומטית.
חשיבותה של אקסיומת הבניה התגלתה בשנת 1940, כשגדל הוכיח כי - אם מערכת צרמלו פרנקל עקבית - אז היא תישאר כזו גם אם אליה תתווסף אקסיומת הבניה. תגלית זו איפשרה לגדל להוכיח, לראשונה, כי - אם מערכת צרמלו פרנקל עקבית - אז היא תישאר כזו גם אם אליה תתווסף השערת הרצף (מסקנה מקבילה תהיה תקפה גם לגבי כל ההשערות האחרות המוכרעות לחיוב על ידי אקסיומת הבניה).
למרות עיקביותה המוכחת של אקסיומת הבניה - ביחס למערכת צרמלו פרנקל, ועל אף שהעקביות הזו מספיקה לשם הכרעת עקביותן (לאו דווקא נכונותן) של כמה השערות מפורסמות (ובכללן השערת הרצף כאמור) - ביחס למערכת צרמלו פרנקל, הרי שעצם נכונותה של אקסיומת הבניה - שנויה במחלוקת: אפילו גדל עצמו, מנסחה הראשון (פורמלית), סבר כי היא אינה אינטואיטיבית דיה - בהגבילה אד-הוק ובאופן שרירותי ומוגזם על פניו את יקום הקבוצות. הגד דומה הועלה בזמנו כנגד גירסתה המיושנת יותר: "אקסיומת ההגבלה" (ראו לעיל).
צה שי, הקיסרית האלמנה של סין

ביוגרפיה

בצעירותה הייתה צהשי אחת מפילגשיו של הקיסר שיאנפנג. היא תכננה בעזרת קשרים ומניפולציות את השתלטותה על השלטון לאחר מות הקיסר. היא הייתה העוצרת בתקופת שלטונו של בנה טונגזי שהפך לקיסר בגיל חמש, עד למותו בגיל 18.
את מקומו החליף גואנגשו, שהפך לקיסר בגיל חמש ורשמית מלך בשנים 1871–1908, ובמרבית שנותיו הבוגרות מנעה ממנו צהשי לבצע רפורמות ולצבור כח, ואף הכשילה את רפורמות מאה הימים 1898 שעשה, שלאחריה כלאה אותו ולקחה לעצמה את הסמכויות הפוליטיות. עד לשנות שלטונה האחרונות סירבה צהשי לדרישות לבצע רפורמות רבות במערכת הפוליטית, ובמקביל בנתה לעצמה ארמונות ומבנים מפוארים (אחד מן הסמלים הידועים לכך הוא ספינת השיש המצויה בארמון הקיץ שבבייג'ינג, אף שלא היא בנתה אותו במקור). צהשי הייתה גם מהתומכות במרד הבוקסרים הכושל כנגד הנציגים הזרים בסין. מקובל לראות בשלטונה השמרני את אחת הסיבות העיקריות לנפילת שושלת צ'ינג.
לפני מותה (עם מות הקיסר גואנגשו) הכתירה כקיסר את פויי (溥儀) שהיה פחות מבן שלוש וכיהן כשלוש שנים עד לביטול הקיסרות ב-1912 לאחר מהפכת שינהאי.
תקופת שלטונה בפועל החלה בהסכמים המשפילים לאחר מלחמת האופיום השנייה, סיום מרד טאיפינג, מרד ניאן, מרד פאנתיי ומרידות נוספות בגאנסו ובגואייג'ואו. במהלך שלטונה נערכו מלחמת סין-יפן הראשונה ומרד הבוקסרים, וחדרו לסין כוחות זרים של רוב מעצמות העולם ואתם רעיונות ואידאולוגיות חדשות. הייתה זאת תקופה שלמרות היותה של סין בעלת התוצר הגדול ביותר בעולם, הפגישה את המודרנה עם הפיגור השמרני של סין, דבר שהביא בסופה של תקופתה להתפוררות הקיסרות הסינית.
הדרך הראשית הגדולה

מסלול הדרך

כיום הדרך מתפרסת על מספר כבישים, ברובם מהירים, בין מספר מדינות האזור. הדרך מתחילה כאמור בצ'יטגונג שבדום-מזרח בנגלדש, משם היא עוברת דרך הכביש המהיר מס' 1 (N1) עד למרכז בנגלדש, משם הדרך יורדת לקראת הגבול עם הודו ולקולקטה. מקולקטה ממשיכה הדרך לכיוון צפון-מערב על הכביש הארצי מספר 2 (NH2) אשר יושב על הדרך ההיסטורית כמעט לכל אורכה בהודו, תוך מעבר במישורי הגנגס דרך הערים המרכזיות של צפון הודו, עד לעיר דלהי. קטע הדרך בין דלהי לגבול עם פקיסטן בוואגה (Wagha) עובר בכביש הארצי מספר 1 (NH1), משם ממשיכה הדרך בתוך פקיסטן לכיוון לאהור, היא חוצה את פקיסטן לכיוון צפון צפון-מערב על הכביש הארצי מספר 5 (N-5) דרך פשוור עד לגבול עם אפגניסטן באזור טורקהם (Torkahm) במעבר הח'ייבר. משם ממשיכה הדרך בתוך אפגניסטן על כביש A-1 דרך ג'ללאבד עד לקאבול.

סך הכל עוברת הדרך כ-2,500 ק"מ.
בהודו, החלק המרכזי של הדרך משמש כחלק הצפוני של פרויקט תחבורה ליצירת טבעת כבישים מהירים אשר מחברת את ערי הודו המרכזיות בשם "מרובע הזהב" (Golden Quadrilateral). פרויקט זה נכון לינואר 2012, סיים את שלב הרחבת הנתיבים בכבישים הקיימים וכיום הכבישים המהירים בפרויקט (כולל הכביש NH-2 שיושב על הדרך הראשית הגדולה) מורכבים כולם מארבעה נתיבים.
אלעד אופשטיין

ביוגרפיה

אופשטיין  התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת הנח"ל. בנח"ל עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט נח"ל בין השנים 2002–2003. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 50. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת מנשה. 
בשנת 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, ושימש בתפקידו עד שנת 2010. בהמשך שימש כסגן מפקד חטיבת הנח"ל בשנים 2010–2012. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל בשנים 2012–2013. לאחר לימודים, הועלה בשנת 2014 לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלון, ושימש בתפקידו עד שנת 2016. בשנת 2016 מונה לראש מטה עוצבת האש.
בני שנגול

בני שנגול (געז: ቤኒ ሻንጉል) אזור הממוקם במערב אתיופיה בין הנילוס הכחול לגבול סודאן. שם האזור מגיע מצמד המילים "בלה שנגור" בשפת הבארטים, כאשר משמעות המילה "בלה" היא סלע והמילה "שנגור" שהוא כינוי לאזור קבורה שבו נמצאים, על פי האמונה, רוחותיהם של אבות הבראטים.
לפנים היה האזור מקור לעבדים וזהב וכן עברו בו דרכי מסחר מן הרמה האתיופית לסודאן ולדרום סודאן. בתחילת המאה ה-17 החלו האתיופים לפלוש לאזור ובשלהי אותה המאה היה תחת שליטת של סולטנות פונג'.
במאה ה-18 וה-19 היה לאזור שבו לא שלטה שום ישות מדינית וב-1898 כבש כוח אתיופי בראשותו של מקונן וולדה מיכאל את האזור וסיפח אותו לאימפריה האתיופית. במאה ה-20 היה האזור לנפה במחוז ולגה.
כיום האזור נכלל בתוך מחוז אסוסה שמדינת בנישנגול-גומאז שבאתיופיה.
גרביל החוף

מאפיינים

משקלו של גרביל החוף כ-24 גרם בממוצע. הוא חי בחולות, ומעדיף חול מיוצב למחצה המכוסה בצמחייה מעטה. צמחייה כזו מספקת לו הן מחסה הן חלק ממזונו. כפות רגליו מכוסות שערות המונעות ממנו לשקוע, כדי שיוכל לנוע היטב מעל החול. על גבו פרווה זהובה וקצרה, ואילו על גחונו פרווה לבנה. בשולי אוזניו פרווה כהה. זנבו ארוך, ובקצהו פרווה לבנה,. הגרביל בעל חוש ריח מפותח המסייע לו לאתר זרעים הקבורים בחול, ועיניו הגדולות מסייעות לו למצוא את דרכו בחשכה. שפמו הארוך עוזר לו לנווט בצמחייה, ושמיעתו החדה מאפשרת לו להבחין בהתקרבותם של טורפים, כמו שועלים ותנשמות.
גרביל החוף פעיל בשעות הלילה המאוחרות, שעות שבהן הוא מחפש את מזונו חייו קצרים, כשבעה חודשים בממוצע, ובמהלכם הוא נאלץ להתחרות עם גרביל החולות על מקום מחיה ועל מזון. גרבילי החוף חיים ביחידות.

הזנה

גרביל החוף ניזון בעיקר מזרעים, חרקים וצמחים ירוקים. את הזרעים הוא שומר במחילה לעת הצורך.
בעונת הרבייה חל מפגש קצר בין הזכר לנקבה של גרביל החוף. בדומה לשאר היונקים, הנקבה בוחרת לה זכר המוצא חן בעיניה ומזדווגת עמו לאחר חיזור קצר.
בתום ההזדווגות עוזב הזכר את הנקבה, והטיפול בגורים נותר באחריותה הבלעדית
לאחר הריון קצר בן שלושה שבועות ממליטה הנקבה ארבעה עד חמישה גורים עירומים מפרווה הגורים גדלים במחילה ויונקים מחלב אמם במשך שבועות ספורים בטרם יוצאים לחפש מזון בעצמם.

תפוצה

בישראל נפוץ גרביל החוץ מסיני ועד קיסריה, ובחולות הנגב המערבי. פיתוח מואץ, שימוש מוגבר בחופים והתייצבות החולות דחקו את גרביל החוף דרומה, וכתוצאה מכך ממעטים למצוא אותו צפונית לקיסריה. התרבותו מאוימת גם מפיתוח תשתיות וכבישים, המקטינים את שטחי המחיה שלו ומפרידים בין אוכלוסיות באזורים שונים.
קייפלטון

מחלוקות

בדומה למספר מוזיקאי דאנסהול אחרים, נמתחה ביקורת על קייפלטון בשל התוכן ההומופובי הקיצוני של רבים משיריו, אשר קוראים לרצח ולשריפה של הומואים ולסביות. בעבר, ארגון אמנסטי פרסם דו"ח שמתח ביקורת על האלימות הנפוצה נגד הומוסקסואלים או אלו הנחשדים כהומוסקסואלים בג'מייקה, הכוללת הטרדות מהמשטרה ולעיתים עינויים. מילות שיריו של קייפלטון, אשר חלקם מכילים כינויי גנאי ג'מייקניים וקריאות לרצח של הומואים ולסביות, ספגו ביקורת מצד ארגוני זכויות להט"ב ואחרים.
בישראל התעוררה מחלוקת דומה בעקבות הופעתו המתוכננת של קייפלטון בהאנגר 11 בתל אביב ביום העצמאות, ה-23 באפריל 2007. מופע החימום המתוכנן, מוש בן ארי, ביטל את הופעתו. הנהלת האנגר 11 סירבה לבטל את ההופעה. סערות דומות אירעו בארצות אחרות; בצרפת בוטלו שש הופעות של קייפלטון ב-2005 בעקבות מחאה של ארגון InterPride, בעוד ארגוני להט"ב אחרים מחו על תוכן שיריו אך התנגדו לביטול הופעותיו.
יהושע השיל (מגיני שלמה)

ביוגרפיה

נולד בווילנה לרבי יוסף. למד תורה מחכמי וילנה וכן בלובלין אצל המהר"ם לובלין. כיהן ברבנות בגרודנא ובלבוב ובהמשך כיהן כראש ישיבה ורב בקראקא במקומו של הרב נתן שפירא בעל "מגלה עמוקות", ושם נקבר, בבית הקברות היהודי העתיק. נודע כחריף מופלא.
בין תלמידיו הרבים היו רבי שבתי כהן ('הש"ך'), רבי גרשון אשכנזי בעל "עבודת הגרשוני", ורבי אריה לייב "הארוך" מקראקא.
הרב יהושע חיבר ספר שנקרא "מגיני שלמה" המגן על רש"י מקושיות התוספות. בהקדמתו כתב כי רש"י נגלה אליו בחלום והודה לו על כך. כן כתב גם ספר בקבלה, ביאור על ספרו של הרמ"ע מפאנו "עשרה מאמרות".
לאחר פטירתו יצאה לאור באמסטרדם אסופה של שאלות ותשובות בשם "פני יהושע", בידי נכד המחבר וקרוביו, בדומה לשם ספר החידושים הנודע פני יהושע של נינו, הרב יעקב יהושע פאלק, שנקרא על שמו (השם יעקב נוסף לו מאוחר יותר עקב מחלה).

משפחתו

שושלת בית דוד: מכיוון שהיה מיוחס לרבינו תם וסבו רש"י, על פי עדותו, וספרו עסק במיוחד בכך, ומכיוון שרש"י מיוחס לדוד המלך דרך רבי יוחנן הסנדלר, הפך הרב יהושע העשיל לאחד מה"עוגנים" בעצי המשפחה של משפחות רבניות, על מנת לייחס עצמם לדוד.
לדעת רוב חוקרי המשפחה כיום היו לו אחד עשר ילדים מאשתו היצל.
אחיו רבי מרדכי, כיהן ברבנות ובראשות ישיבה בטומשוב ונרצח בפרעות ת"ח ות"ט.
דייב די, דוזי, ביקי, מיק וטיץ'

היסטוריה

הלהקה התחילה את דרכה תחת השם דייב די והבוסטונס, והורכבה מדייב די הרמן הסולן, טרבור "דוזי" דייוויס הבסיסט, ג'ון "ביקי" דיימונד הגיטריסט, מיק וילסון המתופף ויאן "טיץ'" אמי הגיטריסט המוביל. בשנת 1964 פגשו חברי הלהקה את צמד מחברי הלהיטים קן הווארד ואלן בלייקלי שבשנים הבאות חיברו את להיטי הלהקה. לאחר שני שירים שלא הצליחו להיכנס למצעד ושיר שלישי שבקושי המריא, הקליטו חברי הלהקה את Hold tight שהגיע למקום הרביעי במצעד והיה הראשון בשרשרת להיטים שהגיעו לעשרת הראשונים. 
בתחילת דרכם היו רוב הלהיטים קצביים ופשוטים, פרט ללהיט Bend it בסגנון הסירטאקי היווני והלהיט Zabadak בעל סגנון הג'יבריש האפריקאי. בהמשך דרכם הפכו הלהיטים למתוחכמים יותר. הלהיט The Legend of Xanadu הגיע לראש המצעד הבריטי ואחריו החלה הלהקה לאבד פופולריות במכירות. Don Juan בעל הסגנון הספרדי כבר לא הגיע לעשרים הגדולים ואחרי שני להיטים נוספים פרש דייב די לקריירת סולו שהביאה להיט אחד למקום ה-42. דוזי, ביקי, מיק וטיץ' המשיכו בלעדיו, הקליטו להיט אחד שלא נכנס למצעד והתפרקו.
כלא באר שבע

בית הסוהר אשל

בית הסוהר אשל הוא הגדול והמרכזי שבבתי הסוהר במתחם, וסוהריו הם שמספקים את האבטחה ההיקפית לכלל המתחם. 
החלטה כללית להקים בית כלא בבאר שבע נתקבלה עוד בשנת 1951. בשנת 1961 החליט אריה ניר על הקמת בית הכלא, כדי שישמש לכליאה ברמת האבטחה הגבוהה ביותר. החלטה רשמית על הקמת בית החולים, על ידי שרי האוצר והמשטרה, ניתנה בינואר 1964. במהלך שנת 1964 תוכנן בית הסוהר. תחילה עלתה הכוונה להקים את בית הכלא ליד קיבוץ חצרים, אולם בהמשך הוא הועבר למקומו דרומית לבאר שבע. כלא באר שבע היה בית הסוהר הראשון בישראל שהוקם במבנה שיועד לכך מלכתחילה (בעשורים הראשונים של מדינת ישראל, רבים מבתי הסוהר הוקמו במצודות טגארט שהקימה המשטרה הבריטית). מכרז להקמת בית הסוהר יצא במחצית השנייה של שנת 1967. על פי המכרז, אורך חומת בית הסוהר היה מעל קילומטר וגובהה 7 מטרים. 
בסוף 1970, הוחל לכלוא בו אסירים ביטחוניים שהשתתפו בעבודות הקמת הכלא. בשנת 1971 היו בו 516 אסירים מיהודה ושומרון, רצועת עזה וסיני, שהיו שפוטים לתקופות ארוכות.
בית הסוהר אשל הוא אחד מארבעת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
בבית הסוהר כ-900 אסירים מכל הסוגים, ויש בו 12 אגפים, מהם אגף אחד המיועד לאסירים ביטחוניים. כן יש בבית הסוהר אגף המיועד לאסירים בגמילה מסמים, אגף שיקום לאסירים שמועד שחרורם קרוב, ומפעלים לתעסוקת אסירים.

בית הסוהר אוהלי קידר

בית הסוהר אוהלי קידר הוקם ב-1984, תחילה כבית מעצר שהכיל ארבעה אגפים, ובו הוחזקו עצירים שהוצא נגדם צו מעצר עד תום ההליכים. ב-1993 נוספו לאגפי העצורים שלושה אגפים נוספים, המכילים 300 מקומות כליאה ומיועדים לאסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על 7 שנים. בבית הסוהר אגפים מיוחדים לאסירים ולעצירים נקיים מסמים ולאסירים שומרי מסורת, כמו כן פועל בבית הסוהר מרכז להכשרה מקצועית.

בית הסוהר דקל

בית הסוהר דקל נחנך בשנת 2003. בבית הסוהר אסירים פליליים שיתרת מאסרם אינה עולה על שבע שנות מאסר ואסירים פלסטינים שיתרת מאסרם אינה עולה על שלוש שנות מאסר, לרבות שוהים בלתי חוקיים. 
בין האגפים בבית הסוהר דקל, יש גם אגף לשומרי מצוות, הנותן מענה לאסירים שבחרו באורח חיים דתי. האסירים באגף זה מחויבים לנהל אורח חיים דתי הכולל תפילות, שמירת שבת, אי-צפייה בטלוויזיה וכו'. בנוסף, נמצאת במקום מדרשה בה לומדים את תחומי היהדות והמסורת כ-75 אסירים.
"בית המעצר אילת" הוא שלוחה של בית הסוהר דקל, הכפוף לו מבחינה ניהולית ופיקודית, בבית המעצר אגף אחד המיועד לכליאת 50 עצורים.

בית הסוהר אלה

בית הסוהר אלה הוקם בין 2005 ל-2009, והוא מכיל כ-800 מקומות. בית הסוהר אמור היה להיות בית סוהר פרטי. הוא הוקם בידי חברת א.ל.א. ניהול והחזקה, בבעלותן של אפריקה ישראל ומנרב, שהייתה גם אמורה להפעיל אותו במשך 25 שנים. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה. האגף הראשון אוכלס באמצע 2010, ועד סוף שנה זו אוכלסו גם יתר האגפים, לבית הסוהר הועברו עצורי המשט לעזה במאי אותה שנה.
מריה קרולינה מאוסטריה

ביוגרפיה

מריה קרולינה נולדה ב-13 באוגוסט 1752 בארמון הופבורג, וינה, בירת האימפריה ההבסבורגית, לפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה. מריה קרולינה הייתה בקשר מאוד טוב עם אחותה מארי אנטואנט, עד שבשנת 1767 הפרידה אותם אמם בעקבות התנהגותם הרעה.
בשנת 1767 מתה אחותה מריה יוזפה שהייתה אמורה להתחתן עם פרננדו הרביעי, מלך נאפולי, ועל מנת לשמר את הברית עם ספרד חיתנו ב-7 באפריל 1768 את מריה קרולינה עם פרננדו.
ב-12 במאי 1768 הגיעה מריה קרולינה לנאפולי, ופגשה את בעלה. מריה קרולינה לא אהבה כלל את בעלה, אולם למרות זאת ילדה לו 18 ילדים, שמתוכם 7 הגיעו לבגרות. מריה קרולינה התערבה בפוליטיקה המקומית, ועד מהרה החלה להחליף את היועצים ואנשי הממשל הספרדים ביועצים אוסטרים, ובשל כך הייתה מאוד לא פופולרית.
היו שגרסו כי היא שאמרה את המשפט המפורסם: "אם אין לחם תאכלו עוגות", שנקשר למארי אנטואנט בזמן המהפכה הצרפתית, אחרים טענו כי המשפט נאמר על ידי הדוכסית של טוסקנה בסביבות 1760 וכי מריה קרולינה אימצה אותו לעצמה.
כיום ברור לחוקרים כי המשפט נאמר זמן רב לפני תקופת מלכותה של מריה קרולינה, או של מארי אנטואנט, שכן בספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, הווידויים אשר פורסם ב -1767, מצוטט משפט זה כאנדקדוטה ידועה בהיסטוריה הצרפתית.
למריה קרולינה משייכים גם את הצלחת הפיצה בקרב האצולה בנאפולי, בכך שביקשה לבנות תנור לבנים במטבח הארמון על מנת שהטבח יוכל להכין פיצות עבורה ועבור אורחיה. הפיצה שבמאה ה-18 הייתה נפוצה כמאכל של העניים, נהפכה בזכות קרולינה למאכל הנחשב ראוי לאצילים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכבשה ממלכת נאפולי על ידי הצרפתים, ומריה קרולינה ומשפחתה עברו לסיציליה. בשנת 1813 עברה מריה קרולינה לאוסטריה, ובדרכה לשם שמעה על תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג, וב-7 בספטמבר 1814 מתה בווינה משבץ.