google/wiki40b huggingface dataset:
דונש בן לברט

קורות חיים

נולד והתחנך בפאס שבמרוקו, ובצעירותו נסע ללמוד בישיבות בבל אצל רבי סעדיה גאון, ויש אומרים אף שהיה נכדו. בשבתו בבבל כתב דונש שירים רבים, ושמו התפרסם מאד, ואף נכתבו לכבודו מספר שירים. הוא לימד דקדוק ושירה.
רבי חסדאי אבן שפרוט ששהה אז בקורדובה הזמין את דונש לספרד. קורדובה הייתה אז מרכז התרבות והשירה של עולם האסלאם, ורבי חסדאי טרח להביא לשם את טובי המוחות. בקורדובה פגש דונש את מנחם בן סרוק, מדקדק חשוב אף הוא, אך שניהם לא הסתדרו אחד עם רעהו, בשל מחלוקות דקדוקיות רבות, ובשל ביקורתו העזה של מנחם על רס"ג, רבו של דונש. המחלוקת ביניהם הפכה ליריבות אישית שכללה חיבורים פולמוסיים רבים וחילופי השמצות בפני רבי חסדאי אבן שפרוט.
דונש נפטר בקורדובה בשנת 990.

כמשורר

דונש היה הראשון שהכניס את משקל השירה הערבית לשירה העברית.
בשירה הערבית מבחינים בין תנועות קצרות לארוכות. השירה הערבית בנויה על סירוג של תנועות קצרות, המסומנות בקערית, ותנועות ארוכות, המסומנות על ידי קו. בעברית אין הבדל אורך בין התנועות, רק באיכותן, לכן דונש קבע את השווא הנע והחטפים במקום התנועות הקצרות. הוא ספג ביקורת על כך: נטען נגדו, בעיקר על ידי תלמידי מנחם בן סרוק, שהוא משחית את השפה העברית על ידי התערבות (ערביזציה של השפה) ומשנה צורות מקראיות כדי להתאימן למשקל הערבי ולחרוז.
למשל בפיוט דרור יקרא (שבו אקרוסטיכון):
דְּרוֹר יִקְרָא לְבֵן עִם בַּת.
וְיִנְצָרְכֶם כְּמוֹ בָבַת.
נְעִים שִׁמְכֶם וְלֹא יֻשְׁבַּת.
שְׁבוּ נוּחוּ בְּיוֹם שַׁבָּת:
המילה "בבת" היא על פי רוב סמיכות (בצורה "בבת עין"), וכאן הייתה אמורה להיות בבה, אך דונש שינה אותה כדי שתתאים לחרוז. כמו כן, כדי להתאים למשקל הערבי, דונש שינה את המילה נעים לצורת הנסמך (בשווא נע) ולא כפי שהייתה אמורה להיות, כשם תואר (בקמץ).
באותו משקל חיבר גם את הפתיחה לזימון דוי הסר, הנהוגה בקרב יהדות אשכנז בסעודת שבע ברכות.
לדעת חוקרים מודרניים המשקל הערבי שהנהיג דונש אינו מתאים לשפה העברית ונכפה עליה. משוררים בני הדורות הבאים בספרד (ובראשם יהודה הלוי) היו גמישים יותר מדונש בשימוש במשקל, ואף המציאו משקלים חדשים וייחודיים - בעוד שדונש היה עקבי בשמירתו על חוקי המשקל הערבי, הכמותי.

כמדקדק

בתחום הדקדוק העברי כתב דונש ספר שיצא בתקיפות נגד "המחברת" של מנחם בן סרוק. בספר "תשובותיו על מחברת מנחם", הוא תקף תחילה בענייני דת והוקיע אותו על כך שהתנגד לדברי חז"ל. את ספרו הקדיש לנשיא חסדאי אבן שפרוט.
דונש היה המדקדק הראשון שהבחין בין פועל עומד לפועל יוצא, וגם הראשון שמיין פעלים לבניינים כבדים וקלים באמצעות השורש פע"ל. הוא גינה את בן סרוק על כך שנמנע מהשוואה ללשון הערבית. הספר שכתב, "תשובות דונש בן לברט" (עם הכרעות רבנו תם), קובץ שנים אחר-כך בשתי מהדורות - מהדורת לונדון מ-1885 ומהדורה חדשה בהוצאת בדיליוס (גרנדה) משנת 1980.
בנוסף על כך, כתב גם בערך 200 השגות על רס"ג. המהדורה של ספר זה נקראת "תשובת דונש בן לברט על רס"ג". אולם יש מן החוקרים הסבורים כי אדוניה בעל ההשגות האלה איננו דונש בן לברט". אברהם אבן עזרא כתב ספר הגנה על רס"ג מפני ההשגות האלה.
על השגות דונש על מנחם השיבו תלמידי מנחם בן סרוק, הם תקפו אותו על שימושו בערבית במשקלים ובדקדוק. הם חלקו עליו בנושאים רבים באמונה ובדקדוק. יהודי בן ששת, תלמידו של דונש, נחלץ להגנתו ויצא בכעס רב-נגד ההתקפות על דונש.
רבנו תם כתב הכרעות בין שתי האסכולות, וברוב המקרים תמך בדעתו של מנחם. רבי יוסף קמחי, אביו של רד"ק צידד בדונש.
עצם השגותיו של דונש והפולמוס עוררו את מודעותם של אנשים רבים לבעיות הלשון. חלקים רבים מהפולמוס לא הוכרעו גם בימינו.
דב רם

שירותו בחיל הים

בשנת 1954 התנדב לשייטת 13, וב-1955 הוסמך כלוחם. נשלח לקורס קצינים בבה"ד 1 ולקורס חובלים. בשנת 1957 הוסמך כקצין ים, ובאותה שנה מונה למפקד פלגה בשייטת 13. המשיך בתפקידי הדרכה ופיקוד בקומנדו הימי עד לשנת 1966. מונה לקמ"ן שייטת 13 ובשנים 1965-1962 שימש כקצין אג"ם של השייטת בדרגת רב-סרן. 
מונה לראש ענף מבצעים במטה חיל הים. במהלך תפקידו זה ביצעה שייטת 13, בפיקודו של סא"ל זאב אלמוג, מבצעים רבים מעבר לגבול, חלקם הגדול במהלך מלחמת ההתשה. בין הפעולות הבולטות היו הפשיטות על מוצב החוף עדביה ועל מבצר האי גרין, וטיבוע שתי טרפדות מצריות במפרץ סואץ (מבצע אסקורט) שהיווה תנאי לביצוע פשיטת השריון (מבצע רביב) בחוף המצרי. 
רם היה מפקד הקורבטה אח"י נגה (ק-22), ששימשה כאוניית אימונים.
באוגוסט 1971 מונה למפקד בסיס אשדוד וכיהן בתפקיד עד חודש מרץ 1973
מונה לראש מחלקת תוא"ר במפקדת חיל-הים ומאוחר יותר לראש מספן כוח-האדם במפקדת חיל-הים, והועלה לדרגת תא"ל, תפקיד בו היה עד אוגוסט 1983 מועד בו פרש לגמלאות.

משפחתו

אביו של דב רם נספה בשואה, אמו נפטרה בשנת 1986 ואחותו נפטרה בשנת 2000. שני אחים נוספים שלו הם גיורא רם וטיבור רם.
דב רם נפטר ב-24 בספטמבר 2012. השאיר אחריו אישה ושישה ילדים.
Gretsch

היסטוריה

גרטץ' נוסדה בארצות-הברית בשנת 1883 על ידי פרידריך גרטץ', שהיגר לארצות הברית מגרמניה. החברה החלה בייצור בנג'ו, טמבורין ותופים. לאחר מותו, בשנת 1895, עברה החברה לידי בנו, פרד. בשנת 1916 הועתקה החברה לבניין בן עשר קומות בברוקלין, ניו יורק, והפכה לאחת מיצרניות כלי הנגינה האמריקאיות הבולטות ביותר בתחום. היא זכתה להצלחה רבה בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים, בניהולו של בנו של פרד, פרד ג'וניור גרטץ'. לאחר מכן, עקב תחרות קשה מול חברות כגון גיבסון ופנדר, החברה פשטה את הרגל.
פרד גרטץ' השלישי, צאצא של מייסד החברה, הקים אותה מחדש ב-1989, והעביר את רוב ייצור הגיטרות למדינות המזרח הרחוק, כשחלק קטן מהן עדיין מיוצר בארצות-הברית.

שנות החמישים ושנות השישים

בשנות החמישים והשישים, תחת ניהולו של פרד ג'וניור גרטץ', הציגה החברה מספר דגמים ייחודיים כגון Gretsch 6120 "נשוויל", Gretsch Duo Jet - גיטרת סוליד בודי חלולה, "קאנטרי קלאב", ו-Gretsch White Falcon.
בתקופה זו הצטרף לחברה גיטריסט הקאנטרי הידוע צ'ט אטקינס, כמתכנן ועוזר בחברה. החברה מכרה אלפי גיטרות עם חתימתו של אטקינס על הפיקגארד (מגן מפרטים), בעיקר גיטרת Gretsch 6120; אחת מהן נרכשה ב-1957 על ידי הגיטריסט דווין אדי, שהפופולריות שלו בעולם הביאה לחשיפה של גיטרות של החברה לקהל יעד חדש - חובבי הרוק'נרול. מספר שנים אחר-כך, רכש גם ג'ורג' האריסון את ה-Gretsch 6120. במהלך השנים חשף אטקינס דגמים חדשים של גיטרות של החברה, בהן Country Gentleman (נקראה על שם כינויו של אטקינס) וגרסה זולה יותר שלה, Tennesean.
נגני רוקבילי רבים הלכו בעקבותיו של אדי קוקרן, שניגן ב-Gretsch 6120 (והחליף לה את פיקאפ הצוואר לגיבסון P-90), והגיטריסט של ג'ין וינסנט, קליף גאלופ, שניגן ב-Gretsch Duo Jet. אלביס פרסלי רכש Gretsch Country Gentleman, וניגן בה לתקופה קצרה באולפן ובהופעות. במהרה הפכה Gretsch למתחרה ראויה לגיבסון, פנדר, וריקנבאקר. Gretsch צברה כוח נוסף במהלך שנות השישים המוקדמות כאשר ג'ורג' האריסון הופיע בתוכניתו של אד סאליבן עם  Gretsch Country Gentleman . יש הטוענים שהאריסון החזיק בשתי גיטרות מדגם Country Gentleman, כשאחת מהן נפלה מתוך תא המטען ונהרסה. מאוחר יותר רכש האריסון את ה-Gretsch Tennesean, אולם גיטרת ה-Gretsch האהובה על ג'ורג' האריסון הייתה ה-Gretsch Duo Jet, אותה קנה בשנת 1961 וסיפר שהיא הגיטרה החשמלית הטובה שהייתה לו . זו הגיטרה בה ניגן האריסון בהקלטות הביטלס הראשונות עד שנת 1963 ובהופעות במועדון המערה (The Cavern). הוא חזר להשתמש בגיטרה הזאת באלבום האולפן שלו שיצא בשנת 1987, Cloud Nine. בעצם, זאת הגיטרה שמופיעה על כריכת האלבום. השימוש האחרון שלו בפומבי עם ה-Country Gentleman היה בקליפ לשיר You're Gonna Lose That Girl, מהסרט Help!. הגיטרה שאיתה הופיע בתוכנית של אד סאליבן ניתנה לרינגו סטאר על ידי אלמנתו של האריסון, אוליביה.
הפלישה הבריטית הגבירה את הפופולריות של חברות כמו Gretsch וריקנבאקר.
וריאנה

היסטוריה

העיר שבתחילתה הייתה יישוב קטן, נקראת על שם הנהר וריאני  העובר דרכה. האזור בו נמצאת העיר משופע ביערות ואגמים, הנוף והאוויר הפכו אותו לאזור קיץ, וגם משכו תיירות מרפא של חולי ריאות. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמה באזור מסילת רכבת שחיברה את היישוב למערכת מסילות הרכבת והביאה להאצה בפיתוחו, ובשנת 1862 הוכרה וריאנה כעיר. הקהילה היהודית המקומית התפתחה מ-158 איש שנמנו בה ב-1847 ל-1473 בשנת 1897, מספר שהיווה יותר ממחצית מתושבי העיר.
ב-1915 התנהלו בסביבות וריאנה קרבות עזים כחלק ממלחמת העולם הראשונה והעיר ניזוקה קשות. לאחר המלחמה סופחה העיר לפולין ושמה שונה לאוראני, היא שכנה סמוך לגבול עם ליטא, במחוז וילנה-טרקאי. בשנת 1939 הוחזרה וריאנה לליטא.
ערב מלחמת העולם התגוררו באוראן כ-500 משפחות יהודיות, אך לאחריה הצטמצם מספרן בהדרגה: ב-1923 נותרו בה רק כ-300 משפחות, וב-1940 רק כ-240 משפחות. מרבית יהודי העיר היגרו לארגנטינה, ארצות הברית וארץ ישראל. רבה האחרון של הקהילה, הרב צבי בליימן נרצח בשואה עם בני קהילתו.
בשנת 1946 הוחזרו כ-2000 פולנים שגרו בווריאנה לשטחי פולין ונותרו בה בעיקר ליטאים ורוסים. תהליך תיעוש מואץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 תרם לפיתוחה של העיר ומספר תושביה גדל בקצב מהיר, שהגיע לשיאו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. ב-1989 היה מספר תושבי העיר 12,291 איש, אולם מאז הוא פוחת בהדרגה; ב-2001 גרו בה 10,845, וב-2011 הצטמטצם מספר התושבים לכדי 9,240 בלבד.
שמחה פרידמן (זמר)

ביוגרפיה

פרידמן נולד בצפת לרב אלתר אליהו ולאה פרידמן, משפחה חב"דית משליחי הרבי מליובאוויטש לישראל. למד בישיבות תומכי תמימים בלוד ובקריית גת.
ב-2008 התחתן עם שושי (שושנה) לבית גולדשטיין, אב לחמישה ומתגורר בלוד.

קריירה מוזיקלית

את דרכו המוזיקלית החל פרידמן כילד בתלמוד תורה בצפת שהחל להלחין שירים. הוא פתח מקהלה עם שירים מקוריים שלו, והופיע באירועים בעיר צפת.
בזמן לימודיו בישיבה גדולה בקרית גת, הקים תזמורת יחד עם כמה מחבריו לישיבה, כשהם מופיעים בעיקר באירועים חב"דיים באזור הדרום.
בשנת 2008 הלחין פרידמן את השיר "המרחם" עבור בן-דודו, בני פרידמן, שיר שיצא לאור באלבומו הראשון: "טעמו וראו".
את ראשית צעדיו בעולם המוזיקה באופן מקצועי התחיל פרידמן לאחר חתונתו ב-2008, כשהוא ממסד את ההרכב המוזיקלי שהקים כשהיה בישיבה. התזמורת נקראה בשם 'שמש' ולאחר כשנתיים שונה שמה ל'שמחה'. בתחילה פרידמן שימש כמנהלה המוזיקלי והקלידן של ההרכב, ולאחר כמה שנים התחיל גם לשיר בעצמו.
בשנת 2013 החליט פרידמן להעשיר את עולמו המוזיקלי ובמקביל לשים דגש על תחום השירה. הוא נרשם לבית הספר "מזמור" בניהולו המוזיקלי של דניאל זמיר, שם למד במסלול חלקי כשלוש שנים - תאוריה ופיתוח קול.
בחורף 2014 הוציא פרידמן בשיתוף פעולה עם המוזיקאי יוני אליאב והזמר מנדי ג'רופי את "מחרוזת השלוחים" – מחרוזת שירי שלוחי חב"ד, יחד עם קליפ שצולם ברחבת בנין 770 בכפר חב"ד.
לקראת שנת 2015 (תשע"ו) שהייתה "שנת הקהל",הוציא לאור את הסינגל "הקהל" בשיתוף פעולה עם המוזיקאי עמי כהן. את השיר "הקהל" הלחין הרב יוסף מרטון ז"ל בשנת 1988.
בקיץ 2016 הוציא פרידמן את הסינגל "בקרוב". את השיר כתב והלחין עבורו דניאל זמיר, ועיבד יוני אליאב. השיר, שמכונה בציבור הרחב "יתגדל" הפך ללהיט ויראלי בקרב הציבור הדתי-חרדי ברחבי העולם.
בחורף 2016 יצא הסינגל השני – "עבור מישהו אחר", אותו כתבה אחותו חנה פרידמן-אולמן והלחין - בסגנון ישראלי - הוא בעצמו. על העיבוד המוזיקלי הופקד יובל סטופל.
בקיץ 2017 שחרר פרידמן סינגל שלישי – "חתן כלה", שיר חתונות בסגנון חסידי אותו כתב והלחין מוטי רוטלר, ועיבד יובל סטופל.
בחורף 2018 הוציא את הסינגל הרביעי - "נשמה" אותו כתב והלחין לפני כ-20 שנה בהיותו בחור בישיבה. השיר יצא יחד עם קליפ בו משתתפים עשרות אנשים, מגיל חודש עד קרוב לגיל 100.
שמחה פרידמן הוא אחיינו של הזמר אברהם פריד, ובן דודם של הזמרים בני פרידמן והאחים מרכוס. השוני הבולט בינו לבין זמרי משפחת פרידמן המורחבת הוא בקולו. לאברהם פריד ולרוב אחייניו יש קול מסוג טנור, בשונה משמחה פרידמן שניחן בקול מסוג בריטון.
ינוב

היסטוריה והווה

היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי קבוצת עולי תוניסיה, והוא קשור לאסון ילדי אוסלו. המושב הוקם על אדמות נטושות שהותירה אחריה משפחת נבולסי שברחה מישראל עם תחילת מלחמת העצמאות לירדן.
בשל התרסקות מטוס עליית הנוער, שהיה בדרכו מתוניסיה לישראל, על אדמת נורווגיה, תרמה ממשלת נורווגיה ביוזמתו של השר הנורווגי הוקון לי (Haakon Lie) את מבני המשק שהוקמו במושב. מבנים אלה הם צריפים נורווגיים, ונכון ל-2011, משמש אחד מהם כבית הראשונים במושב. במושב הוקמו בית עם, בית כנסת, מרפאה ובית ספר יסודי שנקרא על שם 28 הילדים שטסו במטוס (ומהם נהרגו 27 בתאונה): "בית הספר על שם ה-28".
בין בעלי המשקים במושב היה, בין היתר, יצחק אלל (ששינה שם משפחתו לאל על), הניצול היחיד מתאונת המטוס.
המושב היה ידוע בפרדסי ההדרים שלו ובשנות החמישים נחשב לאחד המושבים המובילים בארץ בתוצרת ההדרים שלו לדונם. מאוחר יותר, הפך המושב למשק מגדלי פרחים ליצוא ועם השנים פחתה בו הפעילות החקלאית.
פרדריק, נסיך ויילס

ביוגרפיה

הנסיך פרדריק נולד בהנובר שבגרמניה כבן למשפחת הנסיכים הבוחרים מהנובר, כתוצאה מחוק ההסדר 1701 משפחתו נבחרה לרשת את כתר בריטניה לאחר מותה של אן, מלכת בריטניה שאף אחד מילדיה לא שרד מעבר לילדות, כתוצאה מכך, עם הולדתו היה פרדריק במקום הרביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי. ב-1714 הוריו, הנסיך ג'ורג' והנסיכה קרוליין, עזבו את גרמניה כאשר בנם הבכור היה רק בן שבע לאחר שסבו של פרדריק ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה הפך למלך בריטניה. למרות היותו של פרדריק בנו הבכור של נסיך וויילס שיועד בבואו היום לרשת את המלוכה סבו בחר להשאירו בהנובר כנציג הבכיר של משפחתו.
עם מותו של סבו ועלייתו של אביו לשלטון, עבר פרדריק להתגורר בבריטניה ומונה על ידי אביו לנסיך וויילס. היחסים בין פרדריק להוריו היו עוינים ולאחר שעבר לאנגליה גבר המתח בין פרדריק להוריו, והוא נהג לריב עימם באופן קבוע. בשתי הזדמנויות בהן ביקר אביו בהנובר, ולכן נעדר לכמה חודשים מבריטניה, הייתה זאת אמו של פרדריק שמונתה לעוצרת ולא פרדריק עצמו כפי שניתן היה לצפות.
למרות שבצעירותו היה פרדריק ללא ספק רודף שמלות, הוא נישא לבסוף בשנת 1736 לאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג אשר הייתה צעירה ממנו בהרבה, הפך לאיש משפחה ועבר להתגורר באחוזת קלייבדן שם גידל יחד עם אשתו את שמונת ילדיו (בתו הצעירה נולדה לאחר מותו). השאיפות הפוליטיות של פרדריק נותרו בלתי ממומשות, וזאת משום שהוא נפטר בגיל 44 בנסיבות יוצאות דופן (סיבת המוות של פרדריק מיוחסת לרוב למורסה שנוצרה בעקבות מכה בראשו מכדור קריקט או כדור טניס). פרדריק נפטר בבית לסטר שבלונדון ונקבר במנזר וסטמינסטר שבלונדון.
פרדריק נסיך ויילס נפטר לפני אביו, המלך ג'ורג' השני. בשל כך, כאשר נפטר אביו ב-25 באוקטובר 1760, עבר כס המלוכה לבנו הבכור של פרדריק, ג'ורג', אשר שלט בבריטניה כמלך ג'ורג' השלישי בשנים 1760 עד 1820.
פרדריק נסיך ויילס שימש כנגיד העשירי של קולג' טריניטי שבדבלין בשנים 1728 עד 1751.
יצחק רייס

יצחק רייס (בגרמנית: Isaac Leopold Rice;‏ 22 בפברואר 1850, ריינלנד-פפאלץ- 2 בנובמבר 1915) היה יהודי, ממציא ויזם אמריקאי ופטרון שחמט.

קורות חיים

רייס נולד בגרמניה, כאשר בגיל 6 אימו היגרה לארצות הברית ולקחה אותו עמה. 
בין השנים 1866 - 1869 למד ספרות ומוזיקה בפריז. בהיותו שם, שימש ככתב שטח עבור עיתון בפילדלפיה. בשובו לארצות הברית התיישב בניו יורק, שם קנה לו שם כמורה למוזיקה.
סיים את בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1880 והתמחה בדיני חברות ובפטנטים. מאוחר יותר, שימש כמרצה באותו מכללה, במדעי המדינה ובהוראת המשפט.
בשנת 1899 ייסד את "Electric Boat Company" במטרה להשלים את העיצוב של הצוללת הראשונה של הצי האמריקאי, שכונתה הולנד VI. צוללת זו הוותה את הזרז ביצירת החברה. במהלך מלחמת העולם הראשונה בנתה החברה של רייס 85 צוללות ו-722 ציידות צוללות .

שחמט

רייס היה חובב שחמט נלהב, ופיתח את גמביט רייס, הקרוי על שמו. בנוסף, מימן רייס תחרויות תמטיות בהן התחילו כל המשחקים מעמדת גמביט רייס. עמנואל לאסקר  ומיכאל צ'יגורין היו שניים מבין רבים שהשתתפו בתחרויות אלו, עם פרסים מיוחדים ללבן, אם יזכה. בשנת 1904 הקים רייס את איגוד גמביט רייס שפרסם ניתוח מעמיק של השפעת הגמביט.
בלדווין הרביעי, מלך ירושלים

שנותיו הראשונות

בולדווין היה בנם של אמלריך הראשון, מלך ירושלים, ואשתו הראשונה אגנס מקורטניי. הוא בילה את מרבית ילדותו בחצר אביו בירושלים וחונך בידי ההיסטוריון ויליאם מצור, שגילה לחרדתו כי הנסיך הצעיר אינו חש כל כאב בשעה שהוא משחק בצביטות עם חבריו. שנים ספורות לאחר מכן, לאחר ניסיונות טיפול שונים, אובחנה אצלו מחלת הצרעת. בגיל ההתבגרות החריפה המחלה והופיעה בצורה החריפה ביותר שלה. אביו של בלדווין נפטר ב-1174 ובלדווין בן השלוש עשרה הוכתר כמלך ירושלים.

שלטונו

כמצורע לא אמור היה בלדווין הרביעי למלוך זמן רב ולהעמיד יורשים, עובדה שתרמה להיווצרות תככים ומחלוקות פוליטיות בחצר המלוכה באשר לזהות היורש. 
מונו לו שני עוצרים, הראשון שבהם היה מילו מפלנסי, לורד מונראל ושליט נסיכות עבר הירדן והשני היה רמון השלישי מטריפולי.
על אף מחלתו התמודד בלדווין הרביעי בגבורה מול צבאו של צלאח א-דין, ואף ניצח בארבעה קרבות. לקרב האחרון שלו בקרק נישא המלך על גבי אלונקה.
בהגיעו לפרקו, יצא בלדווין הרביעי למסע פלישה לדמשק ולבקעה שבלבנון, ותכנן מתקפה על בסיס הכוח של צלאח א-דין במצרים. בנובמבר 1177 הביסו בלדווין ורנו משטיון את כוחות צלאח א-דין בקרב גזר. בשנת 1179 בשעה שהוביל פשיטה לשם שוד בקר באזור הבניאס, הופתע על ידי כוחות צלאח א-דין במקום ובקושי הצליח לחמוק מן הקרב. באותה שנה הוביל פלישה לעבר מארג' עיון, אך צבאו נלכד בידי הכוח העיקרי של צלאח א-דין. המלך, שבשל מחלתו לא יכול היה לרדת ללא עזרה מסוסו, הופל מעל הסוס והיה צריך להתפנות משדה הקרב על גבו של אביר אחר.

בלדווין וגי דה ליזיניאן

בקיץ 1180 השיא בלדווין את אחותו סיביל לגי דה ליזיניאן. גי נקשר בעבר לרנו משטיון, שניצל עתה את אחיזתו בכָּרָךּ כדי לפשוט על שיירות המסחר הנעות בין מצרים לדמשק. לאחר שצלאח א-דין הגיב בתגמול על פשיטות אלה מינה בלדווין, עתה כבר עיוור וחסר יכולת ללכת בגלל מחלתו הקשה, את גי דה ליזיניאן לעוצר המלוכה. אך ב-1183, כאשר יצא בלדווין להסיר מצור שצלאח א-דין הטיל על כרך, סירב גי ללחום נגד צבאות המוסלמים ואלה נסוגו ללא הפרעה. כתוצאה מכך הדיח בלדווין את גי מתפקידו כעוצר.

מלוכה משותפת עם בלדווין החמישי ומותו

בולדווין מינה כיורשו את אחיינו בן החמש, בנה של סיבילה, בתמיכת רבים מן הברונים בממלכה. הילד הוכתר בשנת 1183 כשליט לצד בלדווין הרביעי, ושמו נקבע כבלדווין החמישי.
בראשית 1184 ניסה בלדווין לבטל את נישואי סיבילה אחותו לגי דה ליזיניאן, אך נכשל. מסעות המלחמה האחרונים ומאבקי חצר המלכות החלישו את בלדווין הרביעי מאוד. הוא נפטר בירושלים באביב 1185 ממחלת הצרעת. כצפוי, ירש בלדווין החמישי את דודו, ורמון השלישי, רוזן טריפולי שימש כעוצר.

דמותו בתרבות

הוא גולם על ידי אדוארד נורטון בסרט ממלכת גן עדן משנת 2005.
צ'אטז' אוב סאבי

גאוגרפיה

צ'אטז' אוב סאבי שוכנת במזרח סלובניה, בעמק הסאווה התחתון, בקרבת הקצה המערבי של רכס גוריאנצי (Gorjanci), על הגדה הימנית (הדרומית) של נהר סאווה, בשפך נחל קרקה (Krka) אל הסאווה.

הספא

במרחק 2 ק"מ ממזרח למרכז העיירה נמצא ריכוז של מעיינות חמים שסביבו הוקם, כבר במאה ה-19, אתר הנופש צ'טז'קה טופליצה (Čatežke Toplice).

תחבורה

צ'אטז' אוב סאבי נמצאת על כביש A2, המחבר את ליובליאנה עם זאגרב.
תחבורה ציבורית: שירות אוטובוסים לברז'יצה, הנמצאת על קו הרכבת ליובליאנה - זאגרב.
נמל התעופה הקרוב הוא נמל התעופה הבינלאומי של זאגרב, הנמצא במרחק כ-50 ק"מ.
שון פילדינג

ביוגרפיה

פילדינג נולדה באל פאסו, טקסס. סיימה תואר בפסיכולוגיה ושיווק באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (Southern Methodist University) שבטקסס, ולאחר לימודיה החלה לדגמן.
ב-1992 נבחרה ל"מיס דאלאס", ב-1995 נבחרה ל-Mrs. Texas (מיס טקסס לנשואות) ובתחרות Mrs. America הגיעה למקום השלישי.
בשנת 2000 שיחקה בסרט "הנשים של דוקטור טי", עם ריצ'רד גיר.
ב-1999 נישאה בשנית לדיפלומט השווייצרי תומאס בורר שכיהן כשגריר בגרמניה ולזוג נולדו שני ילדים. כאשת השגריר היא סוקרה רבות על ידי הצהובונים המקומיים, ובין השערוריות שהתעוררו לגביה הן כשהצטלמה בלבוש חושפני ונועז על רקע דגל שווייץ, ונראתה גם על ברכיו של כוכב רוק מקומי.
היא לקחה חלק במספר פעילויות צדקה וניהלה פרויקטים של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים בגרמניה, היא גם התארחה בתוכנית "Wetten, dass..?", אחת מתוכניות הבידור הגדולות באירופה.
ב-2001 לקחה חלק ב-"Marché-Concours national de chevaux", מופע סוסים שנתי הנערך בשווייץ.
ב-2010 התגרש הזוג.
שידוכים (מחזה)

שידוכים: מעשה שלא ייאמן בשתי מערכות (בעברית קרוי גם שידוכין או נישואים, ברוסית:  Женитьба) הוא מחזה מסוגת הפארסה פרי עטו של ניקולאי גוגול.

אודות המחזה

גוגול כתב את הסקיצה הראשונה בשנת 1833. היה זה מחזה קומי בשם "חתנים" שהתרחש בפרובינציה הכפרית ועסק בעולמם של בעלי אחוזות. באביב 1835 השלים את עריכת הנוסח הראשון של המחזה וקרא לו "שידוכים" אותו הציג בפני ידידיו במוסקבה. הוא העביר את העלילה מהכפר לעיר והוסיף לה את שני גיבוריה הראשיים, פודקוליוסין וקוצ'קרב, שלא הופיעו במחזה המקורי. בסתיו של שנת 1835 סיים את גירסת המחזה שהייתה מוכנה להיות מוצגת בתיאטרון. למרות הפצרותיהם של מנהלי תיאטראות, סירב גוגול להעלות את "שידוכים"., זאת מכיוון שהיה עסוק בכתיבת "רביזור", שייחס לו חשיבות גדולה יותר. לבקשת השחקן הדגול שצ'פקין שיכתב גוגול את "שידוכים". הנוסח הסופי של המחזה היה מוכן ב-1841 ונכלל באוסף כתביו של גוגול שראה אור ב-1842. הצגת הבכורה נערכה בסנקט פטרבורג ב-9 בדצמבר 1842 בסנקט פטרבורג, שם נחלה כישלון חרוץ ובמוסקבה ב-6 בפברואר 1843.

תקציר העלילה

יועץ החצר איוואן קוזמיץ' פודקוליוסין מחליט לשאת אישה, אולם בשל התלבטותו הוא מעדיף להאזין לסיפוריה של השדכנית הזקנה פיוקלה איוואנובה. היא מספרת לו על אגפיה טיכונובנה, בתולה צנועה בעלת נדוניה שמנה. פודקוליוסין מבקש להרהר בדבר. אלא שחברו קוצ'קרב מוציא מהשדכנית את שם הכלה וכתובתה ואחר-כך מגרש אותה, אף על פי שהיא אומרת בזעם שהשידוכים אינם מלאכה לגברים. קוצ'קרב משכנע את פודקוליוסין לנסוע עמו לבית הכלה.
בבית הכלה יושבת השדכנית עם הכלה ומספרת לה על מחזריה השונים: אחד חפץ בנדוניה שלה, אחר בכלה משכילה, השלישי בכך שתפיג את בדידותו. אחר-כך מגיעים המועמדים השונים. אגפיה נבוכה ואינה יודעת במי לבחור. אחר-כך מגיעים לביתה קוצ'קרב ופודקוליוסין. קוצ'קרב מונה בפני אגפיה את מעלותיו של פודקוליוסין, לעומת מגרעותיהם של מתחריו ומשכנע אותה לבחור בחברו.
בערב מגיעים המחזרים שוב לבית הכלה. קוצ'קרב משוחח איתם ומפריך את בפני כל אחד מהם את הבטחותיה של השדכנית. לאחד הוא אומר שלא זו בלבד שהנדוניה של הכלה אינה שווה מאום, אלא היא אף ממושכנת. לשני הוא ספר שלא רק שאין היא יודעת צרפתית כטענת השדכנית, אלא היא אף טיפשה. החתנים שזועמים על השדכנים מסתלקים מהמקום.
כעת קוצ'קרב מארגן פגישה בין פודקוליוסין לאגפיה. השיחה ביניהם מתנהלת בידידות, אולם אין הם משוחחים על העניין שלשמו נפגשו. קוצ'קרב עורך הכנות לחתונה ומשהוא שומע על הפגישה, הוא גוער בחברו, משכנעו לבקש את ידה של אגפיה. פודקוליוסין מבקש את ידה והחתונה אמורה להיערך עוד באותו ערב.
אולם, פודקוליוסין נתקף חשש מהבאות, קופץ דרך החלון ובורח. קוצ'קרב רוצה לרדוף אחריו ולקיים את החתונה. השדכנית מספרת לו שהחתן ברח דרך החלון ואומרת לו ששדכנות אינה עסק לגברים.
מריה תרזה אנייזי פינוטיני

מריה תרזה אנייזי פינוטיני (באיטלקית: Maria Teresa Agnesi;‏ 17 באוקטובר 1720 - 19 בינואר 1795) הייתה מלחינה איטלקית. אף כי עיקר פרסומה בא לה מיצירותיה, הייתה גם צ'מבליסטית וזמרת מחוננת, ורוב יצירותיה ששרדו נכתבו למקלדת, לקול, או לשניהם יחד.

חייה

פינוטיני נולדה במילאנו לפייטרו אנייזי, סוחר משי מן האצולה הנמוכה. הוא העניק השכלה מגיל מוקדם למריה תרזה ולאחותה הבכירה, הנודעת יותר, מריה גאטנה אנייזי, ילדת-פלא בתחום המתמטיקה והבלשנות, שהרצתה והשתתפה בדיונים בכל רחבי אירופה, כשאחותה הופיעה בנגינה. מריה תרזה נישאה לפייר אנטוניו פינוטיני ב-13 ביוני 1752. הזוג השתקע במחוז שהיה מיושב באינטלקטואלים ואמנים. במשך הזמן ירדו מנכסיהם, והגיעו לשפל כלכלי חמור. פינוטיני מת זמן לא רב לאחר מכן.

קריירה

לא הרבה ידוע על מריה תרזה. אין כל ידיעות על השכלתה או על מוריה, ורוב יצירותיה אינן מתוארכות. רבים מחיבוריה אבדו, אף כי יש רשומות המציינות את קיומם. 
הקריירה שלה התאפשרה הודות לגישה ששלטה אז בלומברדיה האוסטרית, שהייתה מתקדמת ונאורה בנושא זכויות נשים. התנועה הייתה נפוצה יותר בווינה ובדרזדן מאשר בעיר הולדתה מילאנו, ומריה תרזה נהנתה מהצלחה ומהערכה מקהל המאזינים בערים אלה הרבה יותר מאשר בעירה היא.
מריה תרזה זכתה לכמה הופעות מפורסמות, שאולי הידועה ביותר בהן התקיימה ב-16 ביולי 1739, כשהנוסע הצרפתי המפורסם שארל דה ברוסה התרשם מאוד מן המוזיקה שלה. הוא לא היה היחיד; הרוזן ג'רולאמו ריקאטי כתב כמה מכתבים שהיללו את יצירותיה ואת כשרונה המוזיקלי. עוד הופעה מפורסמת מאוד הייתה הבכורה התיאטרלית שלה, הקנטטה הפסטורלית "איל ריסטורו ד'ארקדיה", בתאטרו רג'ו דוקאל במילאנו ב-1747, יצירה שהקדישה למושלים שונים של האזורים הסמוכים של סקסוניה ואוסטריה.
אנייזי נהנתה מחסותן של מריה תרזה, שליטת הקיסרות הרומית הקדושה ומושלת לומברדיה, ומריה אנטוניה ולפורגיס, מלחינה מחוננת בת זמנה. יש אומרים שהקיסרית שרה בקונצרט המפורסם של מריה תרזה אנייזי בשנת 1747.

מורשת והשפעה

כיום כמעט אין מבצעים את יצירותיה של פינוטיני. המוזיקה שלה לכלי מקלדת מציגה לעיתים קרובות אתגר טכני, אך איננה בולטת בייחודה. נראה שכתיבתה הבשילה במהלך הקריירה שלה; יצירותיה המוקדמות פשוטות ונקיות, בעוד שהיצירות המאוחרות יותר וירטואוזיות יותר, מורכבות ומלודרמטיות.
בזיליקת הלנה הקדושה

בזיליקת הלנה הקדושה (במלטזית: Il-Bażilika ta' Sant' Elena, באנגלית: St Helen's Basilica) היא כנסייה קתולית המשמשת ככנסיית הרובע של העיר בירקירקארה שבמרכזו של האי מלטה במלטה. הכנסייה מוקדשת להלנה הקדושה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, אשר לפי המסורת מצאה את הצלב האמיתי בכנסיית הקבר הקדוש בירושלים.

היסטוריה

בניית המבנה החלה בשנת 1727 במטרה להחליף את כנסיית הרובע הקודמת אשר הוקדשה לחג עליית מרים, והכיפה הונחה ב-1760. הכנסייה הוקדשה ב-20 באוקטובר 1782, אך השלמתה המוחלטת של הבנייה נתמשכה עד 1866. בתחילה הועברו לכנסייה החדשה רהיטים ויצירות אמנות מקודמתה, אך בהמשך היא עוטרה ביצירות שהוזמנו במיוחד בשבילה. במהלך מלחמת העולם השנייה אוחסנו במקום יצירות אמנות מרחבי מלטה, כדי להגן עליהן מפני ההפצצות האוויריות של מטוסי מדינות הציר. לאחר המלחמה, בשנת 1950, הוענק לכנסיית הלנה הקדושה מעמד של בזיליקה.

המבנה

הכנסייה בנויה בסגנון הבארוק. חזיתה מחולקת לשלושה חלקים שבכל אחד מהם פתח בקומה הראשונה, ובקומה השנייה קבועים בה שני שעונים בצדדים וחלון מעוטר מעל לדלת הכניסה המרכזית. בין שלושת החלקים מפרידים עמודים בסגנון מעורב בקומה הראשונה ובסגנון הסדר הקורינתי בשנייה, ועליהם ניצבים פסלי קדושים. מעל שני החלקים הצדדיים קבועים שני מגדלי פעמונים, ובתווך גמלון מעוטר.
צורתה של הבזיליקה היא כשל צלב, והיא נחלקת לשלוש ספינות. בשנת 1910 קושט חלל המבנה בפרסקאות המציגים סצינות מחייהם של קדושים שונים ואת ניצחון הצלב, ובכיפה המרכזית מתואר יום הדין האחרון. גם כיפות המשנה המכסות על קפלות הצד מעוטרות בפרסקאות עשירים. 12 המזבחים בבזיליקה עשויים משיש צבעוני מעשה ידיו של פסל מקומי ב-1837, אשר גילף גם את פסל העץ של הלנה הקדושה. הפסל נישא בתהלוכת הפסטה המקומית, החלה ביום חגה של הקדושה, ביום ראשון ה-18 באוגוסט, או ביום ראשון שלאחריו אם הוא חל ביום אחר. עוד הוא נישא בתהלוכה המתקיימת ביום 3 במאי, והמנציחה את מציאת הצלב האמיתי על ידי הקדושה.

"הפעמון הגדול"

מגדל הפעמונים המערבי של הבזיליקה גדול מהמזרחי, וכיום קבוע בה הפעמון הגדול ביותר במלטה, אשר החליף שני פעמונים קודמים. הכספים הדרושים ליציקת הפעמון נאספו בתוך עשרה חודשים, והוא יוצר במילאנו ב-24 בספטמבר 1931. הוא הגיע לנמל הגדול במלטה ב-12 בינואר 1932, הועבר לבירקירקארה ונקבע במקומו סמוך לאחר מכן. קוטרו של הפעמון הוא 2.5 מטרים, גובהו כ-3.3 מטרים והוא שוקל כשמונה טונות.