google/wiki40b huggingface dataset:
מעבר בורגו

מעבר בורגו (באיטלקית: Passetto di Borgo- "פַּסֶטו די בורגו") או בקיצור "המעבר" (באטלקית: Passetto - "פַּסֶטו") הוא מעבר סתרים המקשר בין קריית הוותיקן לבין טירת סנטאנג'לו. אורכו של המעבר כ-800 מטרים והוא ממוקם ברובע בורגו של העיר רומא. המעבר נבנה בשנת 1277 על ידי האפיפיור ניקולאס השלישי, תוך שימוש משני בחומות שנבנו על ידי טוטילה במהלך המלחמה הגותית.
המעבר, הנמצא בתוך החומה, אפשר לאפיפיורים להימלט ממגוריהם בקריית הוותיקן אל הטירה בעיתות מצוקה.
האפיפיור אלכסנדר השישי השתמש במעבר בשנת 1494 במהלך המצור של שארל השמיני מלך צרפת וכיבוש העיר על ידיו.
האפיפיור קלמנטוס השביעי השתמש במעבר במהלך ביזת רומא בשנת 1527 על ידי חייליו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שהחיילים טבחו בכל חיילי המשמר השווייצרי על מדרגות בזיליקת פטרוס הקדוש.
בשנת 1630 הקים האפיפיור אורבנוס השמיני גג מעל המעבר, והפך אותו למעבר סגור. הגג הורד שנת 1949.
כיום המעבר מהווה חלק מהמוזיאון הממוקם בטירת סנטאנג'לו. המעבר שופץ במהלך השנים על מנת לייצבו, ובשנת 2000 הותר למבקרים לראותו.
תנין (סוג)

גודל

בסוג תנין יש מספר רב של מינים ולכל אחד מהם גודל אופייני. אורכם של המינים הגדולים, כגון תנין הים ותנין היאור, יכול להגיע ללמעלה מ-5.5 מטר ומשקלם ללמעלה מ-1,000 ק"ג, אך פרטים בגודל זה הם יחסית נדירים עקב הציד האינטנסיבי בתחילת המאה ה-20. מספר מינים הם בעלי גודל בינוני של 3–4 מטר, כגון תנין הביצות. מיני התנינים הקטנים, כגון תנין ג'ונסטון ותנין מורלט, הם באורך של כ-1.5–3 מטרים (4.9–9.8 רגל) בלבד ומשקל של עד כ-100 ק"ג. 
מין התנין הגדול ביותר הוא תנין הים שאורכו המרבי הוא 6.2–7 מטרים (20–23 רגל) ומשקלו 600–1,070 קילוגרם (1,320–2,360 ליברות), אורכו הממוצע הוא 4.3–5.5 מטרים (14–18 רגל). אורכו הממוצע של תנין היאור, הנחשב לתנין השני בגודלו, הוא 4–5 מטרים (13–16 רגל) ומשקלו הממוצע 450 קילוגרם (990 ליברות). הפרט החי הגדול ביותר בסוג תנין שתועד ונמדד היה תנין יאור באורך 6.45 מטרים (21.2 רגל) ומשקל 1,090 קילוגרם (2,400 ליברות). ייתכן שבשמורת טבע בהודו חי תנין ים באורך 7 מטר אך הוא טרם נמדד באופן מדויק ומדעי.

תזונה

התנין הוא טורף סתגלני ומגוון הטורף את כל בעלי החיים - החל מבקר ומיונקים הבאים לשתות בנחלים ובנהרות בהם הוא חי, וכלה בדגים החיים בהם. החיה היחידה שחיה באזור החיות של התנינים היא ההיפופוטם, שגודלו הרב ועורו העבה מקנים לו ביטחון יחסי מול התנין. הוא ניזון מחרקים קטנים ועד תאו, והתצרוכת השנתית שלו מהווה עשירית מצריכת בשר ממוצעת של אריה, כך שהתאו משביע את התנין למשך מספר חודשים. מכיוון שהמטבוליזם של התנין איטי למדי, הוא יכול לצום למשך חודשים ארוכים. בחורף התנין צם לחלוטין.
התנין הוא טורף-על וכמעט שאין לו אויבים טבעיים. אויביו הבולטים הם האדם ותנינים אחרים, אך לעיתים גם טורפי-על אחרים (כגון אריות) תוקפים אותו.

רבייה

בחודש אוקטובר הזכרים נאבקים על שטחי מחיה ועל הנקבות, ובנובמבר נגמרת עונת הרבייה. הזכר מנסה להרשים את התנינה באמצעים שונים כמו יצירת בועות והרמת זנבו מעל למים, באם הנקבה נענית לו, הם יזדווגו מתחת למים. 
הנקבה חופרת בור בעומק של 30 עד 40 סנטימטרים, ושם היא מטילה את הביצים. היא משאירה את הביצים בבור שבחול למשך שלושה חודשים. היא עוזרת לתנינים לבקוע על ידי נגיסה קטנה בהם. בממוצע, רק ביצה אחת מתוך 50 זוכה להביא לעולם תנין שישרוד עד למוות טבעי. כלומר, לאחת מתוך שתי נקבות ישרדו בין וולד אחד לשניים בממוצע.
המחוז היהודי האוטונומי

גאוגרפיה

המחוז האוטונומי נמצא במזרח הרחוק הרוסי, מצפון לנהר האמור שהוא גם הגבול עם מחוז חיילונגג'יאנג שבסין, בצפון ובמזרח הוא גובל עם מחוז חברובסק ובמערב עם מחוז אמור.
את צפון המחוז חוצה מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית. מצפון למחוז נמצאים הרי בוריה ובמזרחו שפלה.

האספה המחוקקת

הגוף המחוקק במחוז הוא האספה המחוקקת של המחוז היהודי האוטונומי (רוסית: Законодательное собрание Еврейской автономной области, יידיש: לעגיסלאַטיווע אַסעמבלי פון די אידישע אַוטאָנאָמאָוס קאנט) שהוקמה בשנת 1997 ומורכבת מ-19 חברים. בבחירות שנערכו בספטמבר 2016 מפלגת רוסיה המאוחדת זכתה במרבית המושבים. יושבת ראש האספה המחוקקת היא ליובוב פאבלובה, המחליפה את אנטולי טיחומירוב (שכיהן בשנים 2001-2016).

מושל

התפקיד הבכיר והעליון ביותר במחוז היהודי האוטונומי הוא תפקיד המושל. מושל המחוז אחראי לניהול ענייני המחוז וייצוגו בממשל הפדרלי.
מרבית ראשי המחוז שכיהנו לאורך ההיסטוריה היו יהודים. מושל המחוז נבחר בבחירות ישירות אחת ל-5 שנים ואינו רשאי לכהן יותר מ-2 קדנציות רצופות. מעון המושל נמצא בשדרות 60 שנה לברית המועצות בעיר בירוביג'ן.

אוכלוסייה

ב-2005 חיו באזור כ-188,000 תושבים, מתוכם מיעוט של כאלפיים יהודים בלבד, כששאר האוכלוסייה מורכבת מ-85% רוסים (נוצרים), לצד מיעוטים של אוקראינים ובני עמים אסיאתים. אף על פי שהיהודים מהווים חלק קטן מאוד באוכלוסיית המחוז השם והמעמד של המחוז לא השתנו.
בהתאם לתוצאות מפקד אוכלוסין משנת 2010 מספר היהודים ירד ל-1,628 והם מהווים פחות מ-1% מאוכלוסיית המחוז כולו. רוב היהודים במחוז היהודי האוטונומי מרוכזים בבירוביג'ן הבירה ובעיירות אמורזט, בירה וסמידוביץ'.

אזכורים בתרבות

ב-2003 יצא הסרט התיעודי L'Chayim, Comrade Stalin! (לחיים, החבר סטלין!) על התיישבות היהודים באזור.
בילה אוגוסט

ביוגרפיה

למד בבית ספר לצילום בסטוקהולם ב-1969 אחר כך בקופנהגן בבית הספר הלאומי לקולנוע 1971, שוב בסטוקהולם בבית ספר לצילום סרטי תעודה ובמכללה הדנית לקולנוע 1973 Danske Filmskole. בסרט "ירח דבש" 1978 ובטלנובלה "מאי" ב-1982 הוכיח כבר את כישוריו כמשורר חזותי, שאפשרו לו לתאר, תוך גילוי חוש פסיכולוגי מעמיק, את החיים בתוך משפחה, גורלות של הנשים והיבטים של הניכור בחברת הרווחה. אוגוסט ביים בהמשך סרטים לפי ספרים של ביארנה רויטר (Bjarne Reuter): "זאפא", "אמונה, תקווה ואהבה" ו"עולמו של בוסטר", שבהם חקר את עולמם הקסום והקונפליקטואלי של הצעירים בשנות ה-70. סרטו פלה הכובש לפי הרומן של מרטין אנדרסן נקסה זכה ב-1988 בדקל הזהב בפסטיבל קאן ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הסרט היווה מעין אפופיאה היסטורית-חברתית ובד-בבד חקירה פסיכולוגית של היחסים בין אב ולבנו.
הצלחה נוספת של אוגוסט הייתה הסרט וסדרת הטלוויזיה "כוונות טובות" לפי התסריט האוטוביוגרפי של אינגמר ברגמן.
יצירה זו זכתה ב"דקל זהב" נוסף בקאן. אחרי פרנסיס פורד קופולה היה אוגוסט הבמאי השני שקיבל פעמיים את "דקל זהב". בעקבותיו באו גם אמיר קוסטוריצה, שוהיי איממורה, האחים דארדן ומיכאל הנקה.
הסרט "ירושלים" לפי ספרה של סלמה לגרלף שהיה אמור להיות מצולם בישראל, צולם לבסוף במרוקו מסיבות כלכליות, והשלים טרילוגיה צפונית זו. בילה אוגוסט עבד אחר כך תקופה גם בהוליווד.
בין סרטיו האחרים יש לציין את "חוש השלג של העלמה סמילה" לפי ספר של פטר הוג, "בית הרוחות" לפי רומן של איזבל איינדה, "עלובי החיים" לפי ספרו של ויקטור הוגו ולאחרונה "להתראות בפאנה" על חייו של נלסון מנדלה בכלא בדרום אפריקה כפי שהשתקפו בעיני סוהרו.
החל משנת 2011 פתח בילה אוגוסט אולפן בעיר האנגג'ואו בסין והתמנה מנהל אמנותי של החברה הסינית טיאנפנג ובו זמנית יועץ לענייני תרבות של מועצת העיר. אוגוסט הוא במאי הקולנוע הראשון המועסק על ידי חברת סרטים סינית.
לבילה אוגוסט נולדו שמונה ילדים מכמה מערכות נישואים. בשנים 1991–1997 היה נשוי לשחקנית פרנילה אוגוסט, והיא ילדה לו שלוש בנות. כיום הוא נשוי לשחקנית שרה מריה מאלתה. אחד מילדיו הוא התסריטאי אנדרס אוגוסט.
בילה אוגוסט היה חבר בחבר השופטים בפסטיבל קאן ובפסטיבל הקולנוע בחיפה בתחרות הסרט הישראלי.
קיטמנסהופ

היסטוריה

לפני העידן הקולוניאלי היה היישוב ידוע כ-ǂNuǂgoaes או Swartmodder, שמשמעות שני השמות הוא "ביצה שחורה", דבר שמרמז על קיומו של מעיין באזור. המתיישב הלבן הראשון, גיוליאם ויסאג',הגיע למקום ב-1785 בפברואר 1850  שבט החרלואן (Kharoǃoan) התפלג מהעם האדום (Red Nation), החלק העיקרי של עם הנאמה (Nama people), והם התיישבו באזור. ב-1860 הוקם במקום מיסיון גרמני כדי לנצר את בני עם הנאמה. המיסיונר הראשון, יוהאן גאורג שרדר (Schröder), הגיע לקיטמנסהופ ב-14 באפריל 1866 שכיום מקובל לציין אותו כמועד הקמתה של העיר. תחנת המיסיון נקראה על שמו של הסוחר הגרמני ומנהל החבר המסיונרית של הריין, יוהאן קיטמן, שתמך כספית במיסיון, אף כי הוא מעולם לא ביקר במקום בעצמו.

מבנים חשובים

הכנסייה של המיסיון נבנתה בשנת 1895 ובתחומה נמצא גם מוזיאון. היא הוכרזה כאתר היסטורי ב-1978 והיא נקודת ציון ידועה בעיר. מבנה הכנסייה מהווה שילוב  של ארכיטקטורה גותית עם בניה באבן מקומית שהופכת אותו לאחד מהמבנים המרשימים בנמיביה ואטרקציה תיירותית. מבנים נוספים בעיר הם מועדון הצלפים שנבנה בשנים 1905-1907, תחנת הרכבת שנבנתה ב-1908 ומשרד הדואר הקולוניאלי שמשמש כיום כלשכת התיירות של העיר ונהבנה ב-1910. מחוץ לעיר ממוקם אצטדיון כדורגל שמשמש כביתה של קבוצת הכדורגל המקומית שמשחקת בליגת העל הנמיבית. קיטמנסהופ היא גם מרכז חשוב לגידול כבש הקרקול (Karakul).
עדה אמיכל ייבין

עדה אֲמִיכָל יֶיבין (נולדה ב-1931) היא סופרת ומחזאית ישראלית.

ביוגרפיה

עדה אמיכל ייבין נולדה וגדלה בעין גנים, בתם של רבקה (לבית שצקי-כהן) ופנחס ספקטור. למדה בבית הספר פיק"א במושבה פתח תקווה ובגימנסיה הרצליה בתל אביב. במלחמת השחרור, בהיותה בת 16.5 שירתה במטה חטיבת הראל בפלמ"ח, בהפוגה שוחררה לסיים את בחינות הבגרות. כשמונה חודשים שירתה במשטרת ישראל ואחר כך החלה בלימודיה באוניברסיטה העברית בחוגים לספרות עברית והיסטוריה כללית. למדה שנה בבית הספר למשחק שליד תיאטרון הקאמרי. הייתה מורה עד שנישאה.
עדה אמיכל ייבין היא אלמנתו של הארכאולוג זאב ייבין (1926–2015). בתה מיכל היא מורה, בנה אביתר הוא רב-חובל ומנהל במכון להכשרה ימית, ובנה ברק הוא מוזיקאי, מנהל בית הספר למוזיקה "מוזיקון" וחבר בחמישיית המתכת הישראלית.
קראסוחה

קראסוחה (ברוסית: Красуха, באנגלית: Krasukha) היא מערכת רוסית קרקעית ניידת ללוחמה אלקטרונית על ידי חסימה אלקטרומגנטית.
את המערכת מפתח תאגיד KRET עבור פלטפורמות ממונעות שונות.

קראסוחה-2

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

קראסוחה-4

קראסוחה-4 היא מערכת חסימה בפס רחב הנישאת על גבי רכב מסוג BAZ-6910-022. כמו קודמתה (קראסוחה-2), היא מעסיקה מטרות AWACS ומערכות מכ"ם אוויריות נוספות. לקראסוחה-4 טווח אפקטיבי המאפשר לה להפריע לפעולת לוויינים נמוכי מסלול (LEO) כגון לווייני מערכת "לקרוס", והיא יכולה לגרום נזק בלתי הפיך למטרותיה.
מנחם פאלק

מנחם מ' פאלק (נולד ב-1951) הוא משורר, סופר ומתרגם ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בביסטריצה שברומניה. ב-1964 עלה לישראל. למד ספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ספריו ותרגומיו ראו אור בהוצאות שונות בארץ ובחו"ל. שימש כסגן יו"ר אגודת הסופרים העברים שלוש קדנציות.. שימש באגודה זו יו"ר ועדת קבלה (2013-2006) וחבר הוועד המנהל החל מ-2005. עורך כתבי-עת ספרותיים, אנתולוגיות וספרי שירה. היה המפיק מטעם אגודת הסופרים העברים של "לקסיקון הסופרים העברים בהווה" (2006), וחבר מערכת של "הלקסיקון ההיסטורי" (2008). שיריו ותרגומיו פורסמו בעשרות כתבי-עת ואנתולוגיות בארץ ובחו"ל. שימש יו"ר מועצת כתב עת "פסיפס" (2016-2014). השתתף במעל 20 כנסים, רובם בינלאומיים.
מתגורר במבשרת ירושלים.
ראש ממשלת איראן

ראשי הממשלה בזמן השושלת הקאג'ארית

בתקופת שושלת קאג'אר, תפקיד ראש הממשלה נודע בשמות שונים, תחילה בשמות "אטאבאק אעט'ם" או "צדר-י אעט'ם", ובהמשך בשם "ראיס אל-ווזרא" ("ראש השרים"). רזא ח'אן היה ראש הממשלה האחרון של השושלת הקאג'ארית ב-1923, עד שהפך לשאה של איראן ב-1925.

ראשי ממשלת בתקופת פהלווי

ח'אן מינה את מוחמד עלי-פורוע'י לראש הממשלה הראשון של שושלת פהלווי ב-1925. הוא היה ראש הממשלה עד 1926, ושוב בין 1933 ל-1935 ובין 1941 ל-1942. ב-1951 מונה מוחמד מוסאדק לראש הממשלה האיראני וב-1953 הוא הודח על ידי השלטונות בסיוע שירותי הביון המערביים. בין 1965 ל-1977 כיהן בתפקיד זה אמיר עבאס הוביידה. הוא הוחלף על ידי שאפור בח'תיאר, שהיה ראש הממשלה האחרון של איראן המלוכנית.

ראשי ממשלת הרפובליקה האסלאמית של איראן

לאחר המהפכה האיראנית של 1979 מינה האייתוללה ח'ומייני את מהדי באזרגאן לראש ממשלת איראן, שכיהן עד נובמבר באותה שנה, אז התפטרה הממשלה בשל משבר בני הערובה באיראן. לאחר מספר חודשים בהם נותר התפקיד ללא מינוי, מינה הנשיא הנבחר הראשון של איראן, אבולחסן בני-סדר, את מוחמד עלי רג'אי לראש הממשלה (בעיקר בשל לחץ הפרלמנט האיראני למנות ראש ממשלה). ב-1981, לאחר הדחת בני-סדר, הפך רג'אי לנשיאה השני של הרפובליקה האסלאמית, והוא מינה את מוחמד ג'וואד באהונר לראש ממשלתו, אך שניהם נרצחו שבועות ספורים לאחר מכן. 
לאחר בחירתו של עלי ח'מנאי לנשיא באוקטובר 1981, הוא מינה את עלי אכבר ולאיאתי לראש ממשלת איראן, אך הפרלמנט הכשיל את בחירתו וכפה את מינוי מיר חוסיין מוסאווי. מוסאווי היה ראש הממשלה האחרון של איראן. התפקיד בוטל ב-1989, וסמכויות ראש הממשלה חולקו בין נשיא איראן לבין תפקיד חדש שנוצר, סגן נשיא איראן.
בית הקברות היהודי פרקשרט

מיקום ותחבורה

הדרך לבית הקברות עוברת בנתיב צר חד-סטרי חדש מדרך דֶנֶבֵר. בית הקברות היהודי ממוקם בסביבתו הקרובה של בית הקברות הכללי של פרקשרט, וכעת הוא משולב כמעט לחלוטין באזור התחום של בית הקברות הכללי.
קו החשמלית 59 שנבנה בשנת 1902 לכיוון תחנת הרכבת הדרומית ובית החולים סנט יאנוש. רק אחרי 1945 ניתן לו המספר 59. התחנה הסופית שלו נמצאת ליד בית הקברות (ככר אַרוֹן מַרְטוֹן). בשנת 1948 נפתח גם קו האוטובוס מספר 8 שמחבר בין בית הקברות לבין מרכז העיר. ומאז 2016 בקו פועל כשם 8E.

היסטוריה

בית הקברות פרקשרט נפתח בשנת 1894, יחד עם בית הקברות היהודי בשנת 1895. הכניסה אליו היא מכיכר ארון מרטון, שם נמצא גם בית הלוויות. בעיקר יהודי בודה נקברו שם בראש וראשונה. קבריהם של אישים בולטים בקהילה, רבנים, חזנים, גבאים ומכובדים אחרים נמצאים באזור הכניסה הראשית ולאורך הטיילת הראשית. הקבר העתיק ביותר, שניתן לזהות עד היום היא משנת 1897. מבני המאוזוליאום המשפחתיים הגדולים שאופייניים לבתי קברות אחרים, חסרים כמעט לחלוטין בבית קברות זה, למעט חריגים בודדים. אחד מאלה ניתן לראות מרחוק: מאוזוליאום קוני, הזקוק לשיפוץ מנו קוני היה מנהל המזכירות של הפרלמנטר ההונגרי. מכיוון שאין כרגע אפשרות להרחבה, בית הקברות היהודי למעשה מלא.

מצבות

אנשים ידועים שנחים מנוחת עולמים בבית קברות זה:
הרב רפאל גולדברג, ארתור גייר, ברנט הלר, הרב אימרה בנושופסקי, רבה הקודם של בודה שנקבר שם בשנת 2002, מיקלוש פרקשהאזי הצייר ההונגרי-יהודי המפורסם של המאה העשרים, ארנולד קיש הרב הראשי של בודה, משורר וכותב תפילות, המוזיקאי והיסטוריון מוזיקה בנצה סאבולצ'י
חאק א-דין השני

חאק א-דין השני היה שליט יפאט לקראת סוף המאה ה-14, ובנו של אחמד אבן עלי. טאדסה טמרת כותב על שליט זה "המייסד של ממלכת אדאל כפי שאנו מכירים, שהחלה את מאבקה הארוך כנגד הממלכה הנוצרית (אתיופיה).
אף על פי שאל-מקריזי מציין שחאק א-דין ואחיו סעאד א-דין השני נולדו בבית המלוכה האתיופי, שניהם נהפכו להיות השליטים הגדולים של האסלאם בקרן אפריקה. חאק התחיל את הקריירה כפושע בעקבות מחלוקת בין סבו עלי אבן סאבר א-דין לדוד מולה אספה. טאדסה טמרת מזכיר שחאק היה איש שלמד הרבה מאוד תורה איסלאמית ובאותו הזמן נעשה המנהיג של הקבוצות האסלאמיות.
תוך שהוא מוקף בחסידים מרובים, הוא הכריז על מלחמה כנגד שני קרובי משפחתו. הוא פנה לקיסר האתיופי ניואיה קראסטוס לעזרה, בסדרת התנגשויות הוא הביס את הצבא המשולב שלהם, ודוד מולה אספה נהרג בקרב. הקיסר האתיופי נכנס ליפאט, על מנת לוודא שסבו של חאק עדיין השליט של העיר, על אף שהוקמה בירה חדשה הנקראת וואהאל. (טרימינאם קורא לעיר זאת בשם וופאט). טאדסה טמרת כותב שהעברת הבירה עזרה לשמר את עצמאותה של יפאט, והחלה להשפיע על הממלכות השכנות דאווארו, האדייה ובלה.
חאק א-דין השני מלך כעשר שנים, עד שהוא נהרג בפעולה כנגד חייליו של הקיסר האתיופי. ישנו וויכוח לגבי שנת המוות שלו: אל-מקריזי כותב שחאק נהרג בשנת 776 על פי הלוח המוסלמי (לפי חישוב יוצא שהוא נהרג ב-1373 או 1374), אבל בספר ההיסטוריה של שושלת וואלשמה הוא מת בשנת 1386. הוויכוח ממשיך ואל-מקריזי טוען שהקיסר ששלט בחייו של חאק היה דווית הראשון, בזמן שהמקורות האתיופיים מציינים שמלכותו של חאק החלה בשלטונו של הקיסר ניואיה קראסטוס. טאדסה טמרת טוען שאל-מקריזי צודק בשנת המוות של חאק אך בילבל את הקיסר ניואיה מאריאם עם יורשו המפורסם יותר דווית הראשון, ריצ'רד פאנקהארסט, מקבל את התאריך והזיהוי של אל-מקריזי.
דיבון

דִּיבוֹן או דיבון גד היא עיר מואבית מקראית ואחת מתחנות בני ישראל בעת נדודיהם במדבר לאחר יציאת מצרים בדרכם לארץ ישראל. דיבון שוכנת ממזרח לים המלח, בשטחה של ממלכת ירדן של היום וכן עיר מודרנית בשם זה.
בני ישראל הגיעו לדיבון גד לאחר שחנו בעיי העברים, ומדיבון גד נסעו לעלמן דבלתימה.
דיבון מוזכרת כבירתה של מואב במצבת מישע שנתגלתה ליד העיירה הירדנית ד'יבאן (ذيبان). מן הכתובת שנכתבה בהוראתו של מלך מואב, מישע, עולה כי הוא הצליח להתנער משלטונה של ממלכת ישראל ואף הצליח להחזיר את מואב לשטחיה המקוריים.

נחלת שבט גד או ראובן

דיבון מוזכרת בכיבושיו של שבט גד כאחת מהערים המואביות אותן הוא כובש והופך לנחלתו. בימי יהושע נכללה העיר בנחלת שבט ראובן, וככל הנראה בימי דוד המלך או בנו, שלמה, הפכה העיר להיות אחת מערי הלויים.
בתורה נכתב כי בני שבט גד הם בנו את 'דיבון': "וַיִּבְנוּ בְנֵי גָד אֶת דִּיבֹן וְאֶת עֲטָרֹת וְאֵת עֲרֹעֵר" (ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוק ל"ד), אך מנגד בספר יהושע נאמר שדיבון הייתה נחלת בני ראובן: "וַיִּתֵּן מֹשֶׁה לְמַטֵּה בְנֵי רְאוּבֵן לְמִשְׁפְּחֹתָם: וַיְהִי לָהֶם הַגְּבוּל מֵעֲרוֹעֵר אֲשֶׁר עַל שְׂפַת נַחַל אַרְנוֹן וְהָעִיר אֲשֶׁר בְּתוֹךְ הַנַּחַל וְכָל הַמִּישֹׁר עַל מֵידְבָא: חֶשְׁבּוֹן וְכָל עָרֶיהָ אֲשֶׁר בַּמִּישֹׁר דִּיבוֹן וּבָמוֹת בַּעַל וּבֵית בַּעַל מְעוֹן" (ספר יהושע, פרק י"ג, פסוקים ט"ו-י"ז).
יש שכתבו שמקום זה ניתן לשבט גד בעת חלוקת הארץ ופירוש 'דיבון גד' הוא 'דיבון' של 'גד'.

זיהוי המקום

לדעת הארכאולוג אולברייט יש לזהות את 'דיבון' עם העיר תפז הנזכרת ברשימת תחותימס השלישי.
שפרירה זכאי

חיים אישיים

זכאי היא אחותם הגדולה של הווירולוגית פרופ' זִכריה זכאי-רוֹנֶס והפסיכולוג פרופ' דן זכאי. הייתה נשואה למפיק מתי רז עד למותו בשנת 2002. לזוג שתי בנות, העורכת והמתרגמת דפנה רז והמפיקה אורלי רז אשר היתה נשואה למדבב ולמפיק גיל זמק, ולהם שני נכדים שעסקו גם הם בהפקות הדיבוב של שפרירה.
פיודור הראשון

הנסיך דמיטרי

בנוסף לפיודור לאיוואן הרביעי היה בן נוסף - הנסיך דמיטרי. הוא נולד בשנת 1582 מאשתו השישית של אביו ובהתאם לחוקי הכנסייה לא היה יכול להיות יורש הצאר. בהתאם להחלטת השלטונות הוא ואימו נשלחו לעיר אוגליץ'. יחד עם זאת לאצולה היו חששות שדמיטרי יכול להפוך להיות מרכז של כל מתנגדי שלטון של פיודור. ב-15 במאי 1591 הוא נהרג במהלך משחק ילדים. וועדת החקירה שחקרה את הנושא אכן אישרה שמדובר בתאונה למרות הגרסה שהילד נהרג לפי ההנחיות שהגיעו למוסקבה. קיימת גם גרסה נוספת, שיש לה תומכים עד היום שדמיטרי לא נהרג באותו יום. כך או אחרת, בתקופת הצרות הופיעו מספר גברים שטענו שהם הנסיך דמיטרי האמיתי.
יוליאנה מניקומדיה

המסורות על החיים והמרטיריות של יוליאנה

המידע על יוליאנה הוא מועט. ייתכן גם שמדובר בשתי קדושות נפרדות האחת "מערבית" מקימה שבאיטליה והשנייה "מזרחית" מניקומדיה שבטורקיה.
האזכור הראשון של יוליאנה הקדושה הוא ב"לוח המרטירים" (Martyrologium Hieronymianum)  שנכתב כנראה כבר במאה הרביעית. לפי מקור זה יוליאנה נולדה בקימה שבקמפניה. יוליאנה זו מוזכרת שוב בכתבי האפיפיור גרגוריוס הראשון המספר על גבירה בשם ינואריה מאזור נפולי שביקשה לקבל, ואף קיבלה, שרידי קדושים של יוליאנה לצורך הקדשת כנסייה שבנתה באחוזתה.
על פי מסורת המופיעה בכתבי בדה ונרביליס (תחילת המאה ה-8) יוליאנה נולדה בניקומדיה. היא הייתה בת לאב פגני בשם אפריקנוס. האב שידך אותה לסנטור בשם אלאוזיוס שהיה מקורב לקיסר יוליאנה סירבה לנישואים אלו מאחר שהמירה בסתר את דתה לנצרות. באותה תקופה הנצרות הייתה עדיין דת נרדפת באימפריה הרומית ויוליאנה עונתה והוצאה להורג. מסורת זו אינה מתייחסת למקום קבורתה. קיימת גם מסורת מרחיבה בה יש פרוט רב של סיפור חייה, מסכת העינויים וההוצאה להורג. על פי מסורת זו בתקופת הקיסר קונסטנטינוס השרידים של יוליאנה הועברו לפוזולי (Pozzuoli) שבאיטליה על ידי גבירה בשם סופרוניה. משם הועברו בתחילת המאה ה-13 לנאפולי.
קיימת גם מסורת מצפון ספרד לפיה שרידיה של יוליאנה הובאו במאה ה-10 לסנטיאנה דל מאר על ידי נזירים שהקימו שם מנזר, מנזר שלימים הורחב לכנסייה הקולגיאלית של סנטיאנה.
בתי קברות יהודיים בבודפשט שפורקו ונסגרו

עדויות לקבורה יהודית בעיר בּודָה, הונגריה, נמצאו עוד מהתקופה של הכיבוש הרומאי של פרובינקיה פאנוניה (מערב הונגריה של היום). עדות ראשונה לבית קברות יהודי בבודה נתגלתה מהמאה ה-13. מאז היו אתרי קבורה רבים ברחבי הערים, פשט, בודה ובודפשט. רובם ככולם נסגרו, פורקו ומחלקם הועברו השרידים לבתי קברות אחרים בעיקר לבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.

בתי קברות יהודיים בבודה בימי הביניים

בית הקברות היהודי מימי הביניים בעיר בבודה היה ממוקם בפינת רחובות אַלַגוּט (Alagút utca) ופַּאוּלֶר (Pauler utca), מחוץ לחומה לשעבר של העיר. הוא התגלה בשנת 1894 והמצבה העתיקה ביותר בו (1278) הייתה מונחת במקומה המקורי. השם שהיה כתוב עליה היה "רב פסח בן הרב פֶּטֶר". בית קברות זה היה בשימוש כנראה עד סוף המאה ה -15 כי המצבה האחרונה הידועה לנו היא משנת 1492. לגבי קיום בית הקברות נשתמרו כמה אזכורים בכתב מימי הביניים ואחד ששרד מהזמן המודרני. יהודי בודה התייחסו למצבות בית הקברות בחיבור ששלחו בשנת 1713 למלך הונגריה קרל השלישי שהוא קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בתקופת הכיבוש הטורקי בית הקברות היהודי היה כנראה מחוץ לחומת המבצר. מצבותיה שולבו מאוחר יותר בבתים שנבנו במקום, באחת הקפלות של כנסיית סטפן הקדוש ובמנזר הכרמליתים לשעבר.

בית הקברות ברחוב לַקְטַאנְיָה

הוא היה ממוקם צפונית לבודה, מחוץ לעיר ומעבר לטירת זִיצִ'י. את השטח רכשה הקהילה היהודית מבעל האדמה בשנת 1737. הקימו במקום בית הקברות והשתמשו בו עד 1870. כאן נקברו גם הקורבנות היהודים של מגפת הכולרה של שנת 1831. בית הקברות היה ממוקם באזור העיר הרומית לשעבר וסיבה זו הביאה בין היתר לסגירתו. כיום הבתים הדרומיים ביותר של השכונה עומדים על שטח בית הקברות לשעבר.

בית הקברות בפאלוולדי

לפי הסדר ההיסטורי, זהו בית הקברות היהודי השני באובודה. שמו הרשמי היה בית הקברות היהודי סֵפְּווֹלְדִיִי. הוא היה בשימוש בין 1831 לבין 1888. במפה משנת 1909 הוא עדיין מסומן בצד שמאל של דרך סֵפְּווֹלְדִיִי ( Szépvölgyi út ). זה היה סוף סוף פינה סביב 1938. על פני השטח ניתן היה למצוא אפילו בשנות ה -90 פיסות אבן שהזכירו מצבות.

בית הקברות הישן

יהודי אוֹבּוֹדָה התחילו להשתמש בבית קברות זה בשנת 1888, אך לא לזמן רב. בשנת 1909 נסגר בית הקברות בשל תנועות מתמידות של הקרקע. מבנה בית הלוויות האורתודוקסי נהרס כמעט לחלוטין עם הזמן, עד שבסופו של דבר שופץ בשנת 1998 והוסב לבניין משרדים. כאשר נחנך "בית הקברות היהודי של אובודה" בשנת 1922 הרב איגנץ שרייבר (25 בינואר 1881 - 1 באוגוסט 1922) שאל: מי יהיה הראשון שייקבר בבית העלמין החדש? כעבור כמה ימים הוא נדרס על ידי חשמלית; "צחוק הגורל" היה שהוא עצמו.

בית הקברות היהודי בוויזיווארו

כיוון שלקראת סוף המאה ה -18, תושבי בודה נזקקו לבית עלמין חדש, מיקומו נקבע באזור המיוער שבין שלוש דרכים של היום. בית הקברות היהודי של וִיזִיווַארוֹש (Víziváros) נחנך ליד בית העלמין הנוצרי שנפתח בשנת 1785 . בית הקברות היהודי היה בשימוש מסוף המאה ה -18 ועד שנת 1885, אבל פורק סופית רק בסביבות 1930.

בית הקברות היהודי בדרך ואַצִי

בית הקברות היהודי בדרך ואַצִי שימש משנת 1808 ועד לפתיחת בית הקברות היהודי ברובע 8 ברחוב שַלְגוֹטַארְיַין ( Salgótarján ) בשנת 1874. בשנה זו בית הקברות כבר התמלא אפילו בכמה שכבות ונסגר מסיבות הגנה על בריאות הציבור. למרות ההחלטות לגבי פירוקו מספר פעמים על ידי עירית בודפשט, הוא פורק סופית רק בשנת 1910. המצבות ועצמות המתים הועברו ונקברו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
פטר הרמן אדלר

ביוגרפיה

אדלר למד בקונסרבטוריון של פראג, צ'כוסלובקיה. על מוריו נמנו המלחינים: ויטסלאב נובאק ( Vítězslav Novák), פידליו פינקה (גר') ואלכסנדר זמלינסקי. בין 1929 ל-1932 היה מנהל מוזיקלי בתיאטרון בברמן, ובין 
1932 ל-1937 ניצח על התזמורת הפילהרמונית האוקראינית בקייב. ב-1939 היגר לארצות הברית. 
הוא היה מנהל מוזיקלי ואמנותי של NBC אופרה, חלוץ שידורי האופרה בטלוויזיה של ארצות הברית. הוא הזמין במיוחד את האופרה "אמל ומבקרים הליליים" של ג'אן קרלו מנוטי, שהפכה לאופרה הראשונה ששודרה בטלוויזיה, ושודרה בערב חג המולד, 1951.
בהמשך היה המנצח הראשי של תזמורת בולטימור, משנת 1959 עד 1968.
אדלר ניסה את כוחו פעם יחידה בעבודה בסרטים. היה זה כשעיבד וניצח ב-1952 על הקטעים האופראים בסרט "קארוזו הגדול", שעסק בחייו של זמר האופרה אנריקו קארוזו. על עבודתו זו היה מועמד לפרס האוסקר.
אמפא

היסטוריה

אמפא נוסדה בשנת 1933 על ידי זאב גרודצקי ובוריס פרסיץ.  שמה של חברת אמפא מגיע מתרגום ראשי התיבות לעברית של שם החברה באנגלית – AMerican Palestine Automobile Co. אמפא שימשה כסוכנת של משאיות ברוקווי, מנופי קונטיננטל וסוכנת משנה לאזור תל אביב של חברת מוריס לייצור מכוניות. משנת 1945 ייבאה לישראל מכשירי רדיו של חברת פילקו מארצות הברית. 
בשנת 1949 נכנסה לשותפות עם הארגז להקמת מפעל אמקור לייצור מקררים ובשנת 1953 הקימה בשותפות את מפעל אמרון לייצור מקלטי רדיו. אמפא שימשה עבור חברות אלו מפיצה בלעדית, בנוסף להיותה סוכנת של צמיגי ג'נרל. בשנת 1958 הקימה את חברת אמצור למוצרי פלסטיקה. אמפא עצמה הקימה מערך של טכנאי שירות עבור מוצרי אמקור. 
במאי 1963 הקימה אמפא חברת השקעות ובאוקטובר 1963 הנפיקה מניות בבורסה. אמפא המשיכה להתנהל כחברה פרטית, בה הושקעו כספים של אמפא השקעות. 
בשנת 1964 הקימה בכספי קרן ההשקעות את מפעל אמבין לייצור דלתות ומוצרי פלסטיק, בה החזיקה אמפא (50%), יחד עם החברה להשקעות של בנק מזרחי, מר טייבר, יונה גסטנר(10%) ואמגט. בסוף 1969 החזיקה אמפא השקעות כ-17.5% ממניות אמפא, 5% ממניות אמקור, 7% מצמיגי שמשון ו-50% מאמבין. כן השקיעה בחברת הנדל"ן, "חברה ארצית לפיתוח השקעות" ובית ההשקעות "מוריץ את טוכלר". בשנת 1970 רכשה אמפא שליש ממניות חברת פטרולגז. בשנת 1973 החלה אמפא בהקמת מפעל למוצרי זכוכית סיבית בשדרות, שהסבה לחברה הפסדים גדולים בשנות ה-70 משום שכלל לא הופעלה עקב השפל בענף הבנייה. בשנת 1975 הקימה את אמהב לייצור מתקנים למפעלים. כן החזיקה 26% בחברת מל"ל.
בשנות ה-90 החלה להשקיעה בחברות תעשייה ביטחונית. בשנת 1996 רכשה "אמפא השקעות" את חברת "אויוניטק", שעסקה בפיתוח מערכות ממוחשבות לניהול המידע בתא הטייס. כעבור שלוש שנים מכרה אותה לחברת "ארגוטק", זרוע ההשקעות של קבוצת פורמולה מערכות. כמו כן השקיעה בחברת "טראנס מערכות ביטחון וטכנולוגיות", שפיתחה גדר ביטחון הקלועה מסיבים אופטיים. החברה נרכשה, במסגרת הליכי הסדר נושים, על ידי חברת אינטרגאמא שהייתה שותפה בבעלות. 
בשנת 1998 נמכרה השליטה באמפא לידי קבוצת משקיעים בראשות אשר ושלומי פוגל. לטענת שלומי פוגל, אמפא הייתה אז בשקיעה בגלל היבוא של מוצרי חשמל מהמזרח הרחוק. תחת ניהולו של פוגל עברה אמפא לעיסוק במימון ובנדל"ן.
בשנת 2003 נמכר בית ההשקעות "מוריץ את טוכלר" לחברת "ביטוח ישיר".