google/wiki40b huggingface dataset:
ארסינואי השנייה

ארסינואי (ארסינואה) השנייה (ביוונית עתיקה: Ἀρσινόη;‏ 316–יולי 270 לפנה"ס) הייתה נסיכה ומלכה מבית תלמי, בתו של תלמי הראשון, מלכת תראקיה ומקדוניה מנישואיה לליסימכוס, רעיתו של תלמי קראונוס, אחיה למחצה ויורשו של בעלה הראשון כמלך מקדוניה ומלכת מצרים מנישואיה לאחיה, תלמי השני.

ביוגרפיה

ארסינואי הייתה בתו של תלמי הראשון, ואשתו הרביעית ברניקי הראשונה. בשנת 299 לפנה"ס נישאה לליסימכוס, אחד משומרי ראשו של אלכסנדר הגדול; לאחר מות אלכסנדר הפך ליסימכוס לשליטה של תראקיה השוכנת בחצי האי הבלקני באירופה. ארסינואי הייתה אשתו השלישית וילדה לו שלושה בנים: תלמי הראשון אפיגון, ליסימכוס ופיליפ. ליסימכוס שינה לכבודה את שם העיר אפסוס לארסינואי, ונתן לה שלוש ערים לחוף הים השחור ואת קסנדריה בצפון יוון.
יורשו המיועד של ליסימכוס מזה שנים רבות היה בכורו אַגַתֿוֹקְלֶס, בנו מאשתו הראשונה. אולם, ארסינואי שרצתה שממלכת ליסימכוס תעבור לבנה הבכור, האשימה את אגתוקלס בקשר לרצוח את ליסימכוס, שהאמין לה והוציא את בנו להורג. לאחר מותו של ליסימכוס בקרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, ארסינואי נמלטה לקסנדריה, בירת מקדוניה ונישאה בנישואים פוליטיים לתלמי קראונוס שהיה אחיה מאב, וזאת עוד טרם עלייתו לכס המלוכה המוקדוני ועל בסיס הסכם טרום נישואים שכלל את אימוץ ילדיו של ליסימכוס המנוח. תלמי קראונוס היה מעוניין בנישואים האלה כדי לייצב את שלטונו.
אחרי שכרת ברית עם פירוס כנגד בנו של מלך מקדוניה לשעבר, דמטריוס פוליורקטס, יצא קראונוס למסע מלחמה לדרום יוון. ארסינואי, שיחסיה עם קרואונוס לא היו טובים, קשרה נגד בעלה ביחד עם בניה. קראונוס, ששמע על כך, חזר לקסנדריה והרג את שני בניה הצעירים ואילו בנה הבכור, תלמי, נמלט צפונה לממלכת דרדניה. ארסינואי עצמה נמלטה לסאמותרקיה ומשם בשנת 279, בעקבות הפלישה הגאלית, היא ברחה למצרים במטרה לקבל מקלט בארמונו של אחיה, תלמי השני, במצרים.
בארמונו של אחיה המשיכה לרקום מזימות. היא שהאשימה את אשתו הראשונה של אחיה, ארסינואי הראשונה, ובתו של ליסימכוס, בעלה המת, בניסיון לרצוח את תלמי השני, והביאה להגלייתה. בשנת 277 נישאה בעצמה לתלמי השני שהיה אחיה מאותם הורים, והשניים החלו בכך את המסורת של בית תלמי של נישואי אח ואחות, אשר נמשכה לאורך כל תקופת בית תלמי. נישואים אלה התקבלו בטבעיות על ידי האוכלוסייה המקומית שהייתה מורגלת בנישואי אח ואחות בשושלת הפרעונית ואילו כלפי האוכלוסייה היוונית והמקדונית הדבר הוצגו נכמקביל לנישואי האחים בקרב האלים היווניים זאוס והרה. בעת נישואיהם ארסינואי הייתה מבוגרת מתלמי ב-8 שנים.
ארסינואי הייתה בעלת השפעה וחלקה עם אחיה את כל תאריו. תלמי השני שינה לכבודה את שמה של העיר קרוקודילופוליס ששכנה בנווה המדבר פיום ל"ארסינואה". בנוסף ייסד דת שסגדה לו ולארסינואי. היא הופיעה על גבי מטבעות ותרמה רבות למדיניות החוץ של מצרים, כולל היציאה לקרב למלחמה הסורית הראשונה נגד אנטיוכוס הראשון, שהתרחש בין השנים 274–271 לפנה"ס. גם לאחר מותה המשיך תלמי להזכיר אותה במסמכים הרשמיים.
לאחר מותה של ארסינואי, (ולדעת חלק מהחוקרים עוד בחייה), הוקם לכבודה על ידי תלמי השני פולחן, במסגרתו הוכרזו תלמי השני וארסינואי "האלים האחים". תלמי יצר בכך תקדים שבו מלך יכול היה להכריז על עצמו כאל עוד בחייו.
במהלך חפירות ימיות ליד אלכסנדריה, נמצאו שני פסלים קולוסאליים בגובה 12 מטר בדמותם של תלמי השני ואשתו ארסינואי השנייה. שני פסלים אלה היו ממוקמים בנמל הראשי של אלכסנדריה ונראו לעיני כל זר שנחת בעיר.
ג'ן ברואר

ג'ניס קיי "ג'ן" ברואר (באנגלית: Janice Kay "Jan" Brewer; נולדה ב-26 בספטמבר 1944 בהוליווד, קליפורניה) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה כמושלת אריזונה בשנים 2009–2015. לפני כן כיהנה כמזכירת המדינה של אריזונה, ומונתה למושלת כאשר המושלת הדמוקרטית ג'נט נפוליטנו התפטרה בשל מינויה למזכירת ביטחון המולדת של ארצות הברית, בהיותה הראשונה ברשימת היורשים למושל. היא נבחרה לכהונה מלאה בנובמבר 2010 ולא רצה שוב ב-2014.

ביוגרפיה

נולדה בשנת 1944 בשכונת הוליווד שבלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה ממוצא אנגלי ונורווגי. בשנת 1983 נבחרה לבית הנבחרים של אריזונה ובשנת 1987 נבחרה לסנאט המקומי, שם כיהנה עד שנת 1996. בשנת 1996 נבחרה ליו"ר מועצת המפקחים של מחוז מריקופה. בשנת 2002 התמודדה לתפקיד מזכירת המדינה המקומית, וניצחה בהפרש קטן של 23,000 קולות בלבד. 
בשנת 2009, ברואר ירשה את ג'נט נפוליטנו בתפקיד מושלת אריזונה לאחר שזו החלה לכהן כמזכירת ביטחון המולדת של ארצות הברית. בנאום ההשבעה שלה הבטיחה ברואר לשמור על מיסים נמוכים, אך הגדילה אותם כחודשיים לאחר מכן, כתוצאה מגרעון עצום. בהמשך הכהונה הורידה ברואר מיסים כגון מס החברות.  בנוסף על כך, היא תמכה בתגמול למורים על בסיס יעילות ולא על בסיס ותק ותמכה בחינוך הפרטי. בשנת 2011 ביצעה קיצוץ רחב בביטוחי הבריאות הממלכתיים לילדים, בטענה למחזור תקציבי.  תמכה נחרצות בזכות לשאת נשק והתנגדה לנישואים חד-מיניים.
כתוצאה מהגבלה חוקתית על כהונת המושלת, לא יכלה ברואר להתמודד שוב על התפקיד בשנת 2014. לקראת סוף הכהונה  ברואר הטילה וטו על הצעת חוק המאפשרת לבעלי עסקים לסרב לשרת להט"ב, הצעה שהועברה על ידי הרשות המחוקקת במדינה. 
לאחר כהונתה כמושלת הכריזה על תמיכתה ברעיון הנשיא דונלד טראמפ על הקמת חומה בגבול עם מקסיקו. לאחר מכן התבטאה נגד ניסיונו של טראמפ לבטל את אובמה-קייר.
פרשת בהעלותך

הפטרה

ההפטרה היא בספר זכריה, מפרק ב', פסוק י"ד עד פרק ד', פסוק ז' (התימנים מסיימים בפסוק ח'). זכריה מנבא על הקדשת יהושע הכהן הגדול ועל מנורת המקדש.
זונדרקומנדו (אס אס)

המונח זונדרקומנדו (בגרמנית: Sonderkommando – "יחידה מיוחדת") שימש באס אס לתיאור תת-יחידה, לעיתים אד-הוק, לביצוע משימות מיוחדות ופעולות שעשויות להיות כרוכות בשליחת סוכנים או כוחות לשטח. שימוש במונח "זונדרקומנדו" החל כנראה בשנת 1938 והפך נפוץ מאוד באס אס. קבוצות זונדרקומנדו התגבשו, התפרקו ואורגנו מחדש למשימות שונות.
נשארו רישומים על יחידות זונדרקומנדו שאורגנו תחת המשרד הראשי למנהל וכלכלה (המשרד למנהל ומשק) של האס אס, כולל יחידות שפעלו זמן רב ותפקידן היה לאסוף חפצי ערך מהיהודים, הן מהגטאות והן מהמחנות (כלומר, לפני ואחרי המוות).
בתוך האיינזצגרופן היו יחידות מיוחדות רבות בזמן כיבוש ברית המועצות. חלק גדול מהן פעלו לתפיסת יהודים והשמדתם.

זונדרקומנדו קונסברג

זונדרקומנדו קונסברג (על שם מפקדו, אוֹבר-שטורמבאנפיהרר אברהרד פון קונצברג, Eberhard von Künsberg) היה גוף שפעל להחרמת ואיסוף אוצרות תרבות ואוצרות אחרים (זהב למשל) מהשטחים הכבושים.
גוף זה הוקם במקור כדי לאבטח במהלך הפלישה לפולין משלחות דיפלומטיות של מדינות-אויב ומדינות ניטראליות ולתפוס חומר רלוונטי. במהלך הזמן הוסטה פעילותו של הכוח לאיסוף שלל.

זונדרקומנדו R

אחת מהיחידות של משרד רווחה ראשי לגרמנים אתניים (VoMi), זונדרקומנדו R, מחליפתה של האיינזצגרופה D באזור טרנסניסטריה, בפיקודו של הורסט הופמייר (Horst Hoffmeyer), ביצעה מעשי טבח רבים של יהודים במחצית הראשונה של 1942. הקורבנות היו מגורשים משטח רומניה, המרשל יון אנטונסקו שאף "לנקות" את העם הרומני מיהודים. הטכניקה המועדפת עליו הייתה לגרש אותם לטריטוריה בשליטת גרמניה והשארת האחריות להשמדתם ליחידות האס אס / משטרה. רבים מיהודים אלו הועברו הלוך ושוב במשך שבועות לפני שתמהיל של יחידות זונדרקומנדו R ומיליצית Selbstschutz של גרמנים אתנים רצחו אותם.

זונדרקומנדו בותמן

"זונדרקומנדו בותמן" הייתה יחידה בפיקודו של הנס בותמן, מפקד מחנה ההשמדה חלמנו.
עם הפסקת פעילותו של מחנה חלמנו, באפריל 1943, הועבר בותמן ליוגוסלביה בראש 85 אנשי סגל המחנה, ושם צורפה יחידתו, שנקראה "זונדרקומנדו בותמן" (Sonderkommando Bothmann), לפלוגת הז'נדרמריה באוגדת 'פרינץ אויגן' (Prinz Eugen Division). במסגרת האוגדה פעל בותמן נגד הפרטיזנים היוגוסלביים.
בסוף אביב 1944 נקראה יחידתו של בותמן לחזור לחלמנו ובחודשים יוני-יולי 1944 חידשה את פעולות רצח ההמונים בגזים. באוגוסט 1944 השתתפה "זונדרקומנדו בותמן" בפעולות חיסול גטו לודז' ואחר כך עסקה בטשטוש עקבות רצח ההמונים בחלמנו על ידי שריפת גוויות הנרצחים במסגרת 'מבצע 1005'.
שוטרים

רקע

הסדרה מתבססת על סדרה אמריקנית פופולרית בשם "Cops". הן בסדרה המקורית והן בגרסתה זו הישראלית עיקרה מתבסס על צוות תעוד המצטרף מדי פרק לצוות שוטרים ומתעד את שגרת יומם במהלך עבודתם.
בוספורוס

בּוסְפורוּס (טורקית: Boğaziçi או İstanbul Boğazı, "מצר איסטנבול") הוא מצר ים המפריד בין החלק האירופי של טורקיה, תראקיה, לחלקה האסיאתי, אנטוליה. הבוספורוס מחבר בין ים מרמרה לים השחור. אורך המצר כ-30 קילומטר, רוחבו המרבי 3,700 מטר (בכניסה הצפונית) ורוחבו המינימלי 750 מטר (בין המצודות אנדולוהיסרי ורומליהיסרי). העומק במרכז המצר נע בין 36 ל-124 מטרים.
חופי המצר מאוכלסים בצפיפות, שכן העיר איסטנבול (שאוכלוסייתה מונה יותר מ-11 מיליון נפש) שוכנת משתי גדותיו.
שני גשרים חוצים את הבוספורוס. הראשון, המכונה "גשר הבוספורוס" או "גשר הבוספורוס הראשון", הושלם בשנת 1973 ואורכו 1,074 מטרים. השני, "גשר פתיה סולטאן מהמט" או "גשר הבוספורוס השני", שוכן כחמישה ק"מ צפונית לראשון; אורכו 1,090 מטרים ובנייתו הושלמה ב-1988.
מתחת לבוספורוס נבנתה מנהרה למסילת רכבת, מרמריי, שבנייתה הסתיימה ב-2013. כ-1,400 מטר מהמנהרה יעברו מתחת למצר, בעומק של כ-55 מטרים.

היסטוריה

מקור השם "בוספורוס" בצירוף המילים מיוונית "בוספּורוס". βοῦς, המתורגם לפרה, בקר או שור, πόρος  מעבר. כלומר "מעבר הפרה", "מעבר הבקר" או "מעבר השור". השם מגיע מסיפור המיתולוגיה היוונית על מסעותיה של איו לאחר שזאוס הפך אותה להגנתה לפרה.
היוונים הקדומים כינו את המצר "בוספורוס של תראקיה", ומצר אחר (מצר קרץ, המחבר בין הים השחור לים אזוֹב) כונה "בוספורוס של קימריוס" Βόσπορος Κιμμέριος‏). הם תרמו לבלבול גם בכך שכינו את האזורים שליד שני המצרים באותו השם (החרסונסוס של תראקיה, כיום גליפולי, והחרסונסוס של שומר, כיום הרפובליקה האוטונומית של קרים באוקראינה).
בשל חשיבות הבוספורוס להגנת איסטנבול בנו שליטי האימפריה העות'מאנית מצודות משני צדדיו: את אנדולוהיסרי ב-1393 ואת רומליהיסרי ב-1451. בשלהי ימי האימפריה העות'מאנית היא כונתה בידי האירופאים "האיש החולה על הבוספורוס" (או "האיש החולה מהבוספורוס"), כינוי המדגיש את חשיבות המצר, העובר בלב האימפריה.
חשיבותו האסטרטגית של המצר גבוהה גם היום, ומספר אמנות בינלאומיות מסדירות את תנאי המעבר של ספינות במים, החשובה בהן היא אמנת מונטרה.
יש הטוענים כי שיטפון ענק, שאירע במצר בשנת 5600 לפנה"ס לערך, הוא הבסיס ההיסטורי לסיפורי המבול בתנ"ך ובאגדת גילגמש.
סאן סיטי

היסטוריה

אתר סאן סיטי שוכן בפרובינציה הצפון-מערבית של דרום אפריקה, ליד שמורת הטבע פילאנסברג (Pilanesberg) ובמרחק של שתי שעות נסיעה מהעיר יוהנסבורג. הוא פותח על ידי איל המלונאות סול קרצנר, במסגרת פעילות קבוצת סאן אינטרנשיונל שבבעלותו, בתחומי הבנטוסטן בופוטאצוואנה. האתר נחנך ב-7 בדצמבר 1979.
בופוטאצוואנה הוכרזה כמדינה עצמאית לכאורה על ידי ממשלת דרום אפריקה, אם כי לא הוכרה ככזו על ידי מדינות אחרות. לכן ניתן היה לקיים בה שירותי תיירות כקזינו ומופעי חשפנות, שהיו אסורים על פי החוק בדרום אפריקה. הפעלתם בסאן סיטי, בנוסף לקרבתה לערים יוהנסבורג ופרטוריה, הביאו לכך שהאתר הפך למבוקש בקרב תיירים ונופשי סוף שבוע.
ארגון האו"ם הטיל על דרום אפריקה חרם תרבותי במטרה להיאבק בשלטון האפרטהייד שהנהיגה. על מנת להתגבר על החרם הציע קרצנר תמריצים כספיים לאמנים והרכבים שיגיעו להופיע בסאן סיטי. בין האמנים הנודעים שנענו והופיעו באתר למרות החרם היו The Beach Boys, לינדה רונסטאדט, שר, מילי ג'קסון, לייזה מינלי, פרנק סינטרה, פול אנקה, סטטוס קוו, רוד סטיוארט ואלטון ג'ון. בשנת 1984 ערכה במקום להקת קווין סדרת הופעות שעוררה מחלוקת רבה. הלהקה ספגה קנס מאיגוד המוזיקאים הבריטי והאו"ם הכניס אותה לרשימה השחורה של אמנים מפירי החרם. חברי הלהקה הגנו על פעולותיהם וטענו כי התעקשו להופיע בדרום אפריקה לפני קהלים שלא היו מופרדים גזעית. בשלהי שנות השמונים שימש השיר We Will Rock You של קווין כפסקול במסגרת סרטון קידום מכירות מסחרי של סאן סיטי שהוצג בדרום אפריקה.
באוקטובר 1980 נערך באתר קרב איגרוף בין שני מתחרים בינלאומיים - המתאגרף האמריקאי השחור מייק ויוור (Mike Weaver) לבין המתאגרף הדרום אפריקאי הלבן גרי קוטזי (Gerrie Coetzee).
ב-1985 ביצעה קבוצת המחאה הבינלאומית Artists United Against Apartheid ובה 49 אמנים שיר מחאה ששמו כשם האתר, ובו התחייבו חבריה שלא להופיע באתר משום התנגדותם לאפרטהייד. השיר גם נכלל באלבום Live in the City of Light של להקת Simple Minds שיצא לאור ב-1987.

1994 ואילך

לאחר סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה ב-1994 מוזגה בופוטאצוואנה לתוך המדינה. אתר סאן סיטי המשיך בפעולתו. הוא אירח אירועים שונים ובהם תחרות מיס דרום אפריקה וחמש תחרויות של מיס עולם. ב-2001 נערך בו הטקס השני של חלוקת פרסי האקדמיה ההודית הבינלאומית לקולנוע (IIFA).
ב-2002 נחתם באתר הסכם סאן סיטי, שהיה מציוני הדרך שהובילו לסיומה של מלחמת קונגו השנייה. ב-2014 צולם באתר סרט הקולנוע תקועים בחופשה.
המתקנים באתר כוללים בין היתר ארבעה מלונות, קזינו, קאנטרי קלאב, פארק מים ושני מסלולי גולף וכן מתקני בידור.
גביע המונדיאל

גביע ז'יל רימֵה

גביע ז'יל רימֵה היה הפרס המקורי שהוענק לנבחרת הזוכה במונדיאל. שמו הראשון היה "ויקטורי" (ניצחון בעברית), אך הוא היה ידוע גם כגביע העולם. ב-1946 שונה שמו של הגביע, והוא כונה מאז גביע ז'יל רימה לכבוד נשיא פיפ"א ז'יל רימה, שיזם ותמך בייסוד המונדיאל. הגביע עוצב על ידי אבל לפלר (Abel Lafleur), שיצר אותו מזהב על בסיס כחול מלפיס לזולי. גובה הגביע היה 35 סנטימטרים, ומשקלו 3.8 קילוגרמים. הוא הורכב מגביע מתומן הנתמך על ידי דמות מכונפת שייצגה את ניקה, אלת הניצחון במיתולוגיה היוונית. גביע ז'יל רימֵה הובא לאורוגוואי לקראת המונדיאל הראשון על סיפון הקונטה ורדה, שהפליגה מווילפרנש-סור-מר (Villefranche-sur-Mer ), דרומית לניס, ב-21 ביוני 1930. ספינה זו הובילה גם את ז'יל רימֵה ואת הנבחרות של צרפת, רומניה ובלגיה שהשתתפו בטורניר. הקבוצה הראשונה שקיבלה את הגביע הייתה אורוגוואי, מנצחת המונדיאל הראשון. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחזק הגביע על ידי נבחרת איטליה, שזכתה במונדיאל 1938. אוטוריו באראזי, איטלקי שכיהן כסגן-נשיא פיפ"א ונשיא התאחדות הכדורגל האיטלקית, לקח את הגביע בחשאי מבנק ברומא והחביא אותו בקופסת נעליים מתחת למיטה שלו על מנת למנוע מהנאצים לגנוב אותו.
ב-20 במרץ 1966, ארבעה חודשים לפני פתיחת מונדיאל 1966 באנגליה, נגנב הגביע במהלך תערוכה ציבורית בכנסייה בווסטמינסטר. הוא התגלה שבוע לאחר מכן בגן נוי באזור נורווד עילית שבדרום לונדון על ידי כלב בשם פיקלס  כשהוא עטוף בעיתון. התאחדות הכדורגל האנגלית החליטה לנקוט באמצעי ביטחון והורתה להכין העתק מדויק של הגביע עבור החגיגות שלאחר הזכייה. ההעתק שימש גם בשנים שלאחר המונדיאל, עד 1970. הוא נמכר לפיפ"א במכירה פומבית בשנת 1997 תמורת 254,000 לירות שטרלינג. המחיר הגבוה הוביל להשערות שאין מדובר בהעתק כי אם בגביע האמיתי, אך לאחר בדיקה הצהירה פיפ"א כי הגביע שרכשה אכן היה העתק. לאחר מכן הורתה פיפ"א להציב את ההעתק במוזיאון הכדורגל הלאומי שבפרסטון.
במונדיאל 1970 זכתה ברזיל בטורניר בפעם השלישית, וקיבלה לשמור את הגביע המקורי לצמיתות, כפי שרצה ז'יל רימֵה ב-1930. אולם, הגביע נגנב ב-19 בדצמבר 1983, כאשר נלקח מתצוגה במטה התאחדות הכדורגל הברזילאית בריו דה ז'ניירו. הגביע נשמר בארון עם חזית מזכוכית משוריינת, אך חלקו האחורי, שהיה עשוי מעץ, חורר על ידי מוט ברזל. הגביע מעולם לא נמצא. פיפ"א מימנה את הכנתו של העתק חדש, שהוענק לנשיא ברזיל ב-1984.

הגביע החדש

לקראת מונדיאל 1974 הזמינה פיפ"א גביע חדש. 53 פסלים משבע מדינות הגישו לה הצעות. האמן האיטלקי סילביו גאזאנייה קיבל את המשימה. אורכו של הגביע החדש 36.5 סנטימטרים, והוא עשוי מ-5 קילוגרמים של זהב 18 קרט עם בסיס בקוטר 13 סנטימטרים המכיל שתי שכבות של מלכיט. הגביע יוצר בבית המלאכה ברטוני שבמילאנו, משקלו הכולל הוא 6.175 קילוגרמים, ותוארו בו שתי דמויות אנושיות המחזיקות את כדור הארץ. בהתאם לחישובים שבוצעו על ידי מרטין פוליאקוף הגביע הוא חלול. הגביע הוענק לראשונה לפרנץ בקנבאואר, קפטן נבחרת גרמניה המערבית שזכתה במונדיאל 1974.
על בסיס הגביע חרוטה הכתובת "FIFA World Cup" (גביע העולם של פיפ"א). שם המדינה שנבחרתה זכתה בטורניר נחרט בתחתית הגביע, כך שלא ניתן לראותו כאשר הגביע ניצב על בסיסו. הטקסט מציין את השנה ושם המדינה הזוכה בשפה הלאומית שלה, כגון "1974 – Deutchland" או "1994 – Brasil". נכון לשנת 2010 נחרטו על בסיס הגביע עשר זוכות. לא ידוע האם פיפ"א תחליף את הגביע כאשר יתמלא המקום בבסיסו, דבר האמור להתרחש בשנת 2038 לכל המוקדם. תקנות פיפ"א הנוכחיות קובעות כי הגביע המקורי לא יינתן לנבחרת הזוכה, שתקבל במקומו העתק מצופה בזהב.
מטעי הקפה בדרום-מזרח קובה

היסטוריה

בראשית ההתיישבות הספרדית בקובה, העדיפו הספרדים את הקקאו על הקפה. משלוחי הקפה הראשונים הגיעו לקובה ב-1748, על ידי סוחרים מסנטו דומינגו. גידול קפה החל רק בסוף המאה ה-18, לאחר שמשפחות צרפתיות שנמלטו מהאיטי בשל מרד העבדים החלו להקים מטעים באי.
עד 1827 כבר היו בקובה 2,000 מטעי קפה, רובם למרגלות הסיירה מאסטרה, ותעשיית הקפה במדינה שגשגה כמו תעשיית הסוכר. לקראת סוף המאה ה-19 דעכה תעשיית הקפה בשל תחרות קשה מצדן של ברזיל, ונצואלה וקוסטה ריקה, ורווחים קטנים יותר ביחס להשקעה, לעומת הרווחים שהניבו גידולי הסוכר, צמצמו בהדרגה את מספר המטעים. מלחמת עשר השנים בשנים 1878-1868, במהלכה ניסתה קובה להשיג עצמאות מספרד, זרעה הרס רב במזרחה של קובה, ולמעשה המיטה חורבן על גידולי הקפה בסיירה מאסטרה. המטעים ננטשו, וצמחייה טבעית החלה לגדול במקומם.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הטילה ממשלת קובה מכסים גבוהים על ייבוא, מה שעורר מחדש את גידולי הקפה במדינה. גידולים אלה החלו במטעים חדשים, ולא במטעים שהוקמו בסיירה מאסטרה.
בשנת 2000 הכריז ארגון אונסק"ו על אזור בשטח של 814.75 קמ"ר ובו שרידיהם של 171 מטעי קפה כאתר מורשת עולמית. בהחלטה צוין כי המטעים מהווים עדות ייחודית לצורה חלוצית של חקלאות בתנאי שטח קשים, וכי הם שופכים אור על ההיסטוריה הכלכלית, החברתית והטכנולוגית של אמריקה הלטינית ושל האיים הקריביים.

המטעים

במרכזו של המטע ניצבים מגורי בעליו וסביבו בתיהם הצנועים של העבדים שעבדו במטעים ובאחוזה עצמה. בית הבעלים נבנה מעץ או אבן בסגנון בסקי שהותאם לאקלים הטרופי, והוקף לעיתים קרובות בתעלה שנועדה להעניק לו הגנה. המטבח שכן בבית נפרד. בתי העבדים היו עלובים ועשויים מעץ ומענפים, וכוסו בגג מענפים ועלים. 
בית הבעלים השקיף על משטח ייבוש פולי הקפה (secadero), שהוקף בתעלות ובבארות, ובסמוך לו ניצבו מבני הייצור האחרים בהם נטחנו ונקלו פולי הקפה. במטעים הגדולים ביותר היו גם בתי מלאכה לעיבוד עץ ומתכות. בין המטעים קישרו דרכים שתוחזקו היטב בתחומי האחוזות עצמן. הדרכים שמחוץ למטעים לא תוחזקו באותה מידה, אך איפשרו את משלוח הקפה על פרדות אל סנטיאגו דה קובה לשם המשך עיבודו או לשם יצואו. גשרי אבן ועץ נבנו מעל יובלי הנחלים ותעלות השקיה, שנסללו לעיתים קרובות בצורת אמות מים, הובילו מים אל המטעים לשם השקיה ולשם תהליכי הייצור. בשטחים פנויים במטעים נטעו עצי הדרים, גויאבה ופירות טרופיים ואחרים, ואלה שימשו את צורכיהם של דיירי המטע. בחלקות סמוכות לבתים גידלו גם ירקות ובחלק מהמטעים השתרעו שדות תירס. לעיתים נשתלו במטעים גני פרחים בסגנון צרפתי ששימשו כמקום מנוחה והתרגעות לבעלי המטעים ולבני משפחותיהם.
משה ברעם

ביוגרפיה

ברעם נולד בעיירה זדולבונוב שבווהלין שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) לנח וחיה. כנער הצטרף לתנועת החלוץ ולתנועת דרור, שהייתה קשורה במפלגת פועלי ציון. סיים בית ספר למסחר בקובנה, ובחודש מרץ 1931 עלה לארץ ישראל.
היה חבר בתנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית". עבד בסוכנות היהודית. היה מראשי מפא"י בירושלים, חבר מועצת עיריית ירושלים, ומזכיר מועצת הפועלים בעיר. כמו כן היה פעיל באגודה לידידות ישראל-ברית המועצות.
כיהן כחבר כנסת במשך 18 שנים, למן הכנסת הרביעית (1959) ועד ל‏ (1977). בכנסת הרביעית כיהן כיושב-ראש ועדת העבודה והרווחה, והיה חבר בוועדות הכנסת.
בין השנים 1974–1977, בממשלת רבין הראשונה, כיהן כשר העבודה. החל מ-16 בינואר 1977, עם פרישת שרי המפד"ל מן הממשלה, כיהן במשך כמה חודשים גם כשר הסעד במקום זבולון המר.
ברעם נפטר בג' כסלו תשמ"ז, בגיל 75, ונטמן בהר המנוחות.
הותיר אחריו אישה, גרציה (שהלכה לעולמה בשנת 2010 ונטמנה לצידו), ולהם ארבעה ילדים, שניים מהם התפרסמו בפעילויות שונות: עוזי ברעם כח"כ ושר בממשלות ישראל, וחיים ברעם כעיתונאי ופרשן ספורט. בתם דרורה חזרה בתשובה.
הסופר ניר ברעם הוא נכדו.
על שמו של משה ברעם נקראו רחוב בעירו ירושלים וגן המנורה במרכז ירושלים.
מאיר ברוקנטל

קורות חייו

ברוקנטל נולד וגדל בקיבוץ חפץ חיים. עם גיוסו לצה"ל ב-1969, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר ברוקנטל מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר עם סיום הקורס שב ברוקנטל לצנחנים ומונה למפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח. ברוקנטל השתלם בקורס מפקדי פלוגות ומשפרצה מלחמת יום הכיפורים שב לגדודו. לאחר שנהרג חיים קונדה, מונה ברוקנטל למפקד פלוגה א' בגדוד, והוביל את פלוגתו בלחימה בצדה המערבי של התעלה כנגד הקומנדו המצרי, בקרבות לטיהור החיץ החקלאי, עד לפאתי העיר סואץ. לאחר המלחמה השתחרר ובשירות המילואים פיקד על פלוגה בעוצבת שועלי מרום. ברוקנטל לחם במלחמת לבנון הראשונה ובהמשך היה למפקד גדוד בחטיבה. לאחר מכן פיקד על חטיבת הנגב. לאחר מכן שימש כחונך לאימוני חטיבות.
ברוקנטל שימש כמנכ"ל אגודת המים קולחי שדרות
טאן זהונג'י

קריירה

בשנים 2000 ו-2001 זכתה זהונג'י באליפות העולם בשחמט לבנות מתחת לגיל עשר, וב-2002 זכתה בתחרות המקבילה לבנות מתחת לגיל שתים עשרה.
בשנת 2008 התמודדה באליפות העולם לנשים, והובסה בסיבוב השני על ידי פיה קרמלינג בתוצאה 1.5-0.5.
זהונג'י ייצגה את סין באוניברסיאדה בשנים 2011 ו-2013, וזכתה בשתי מדליות זהב עם קבוצתיות ומדליות זהב וארד אישיות.
ב-2015 זכתה באליפות סין בשחמט לנשים, וב-2016 זכתה עם נבחרת סין במדליית הזהב באולימפיאדת השחמט 2016.
בשנת 2017 העפילה לגמר אליפות העולם בשחמט, והתמודדה בדו-קרב על התואר מול אנה מוזיצ'וק. לאחר תוצאת תיקו 2-2 ניצחה את מוזיצ'וק בשלב שובר-השוויון וזכתה בתואר אלופת העולם.
במאי 2018 היא הפסידה את תואר אלופת העולם לסינית ג'ו וונג'ון שניצחה אותה בתוצאה 5.5:4.5.
אוליביה האסי

ביוגרפיה

האסי נולדה בשם אוליביה אוסונה בבואנוס איירס שבארגנטינה לג'וי אלמה (שם נעורים: האסי), מזכירה בריטית, ולאנדרס אוסונה, זמר טנגו ארגנטינאי. הוריה התגרשו כשאוליביה הייתה בת שנתיים.
היא התחנכה כקתולית, וכשהייתה בת שבע עברה עם אמה ואחיה הקטן לגור בלונדון. היא למדה בבית ספר למשחק "Italia Conti Academy" במשך חמש שנים.
האסי אמצה לעצמה כשם במה את שם הנעורים של אמה, והופיעה על במת התיאטרון בלונדון בתפקיד ג'ני במחזה "פריחתה של מיס ברודי" לצדה של ונסה רדגרייב. באחת מהופעותיה הבחין בה הבמאי פרנקו זפירלי והתרשם מיופיה ומכשרון המשחק שלה. היא נבחרה מתוך 500 שחקניות לגלם את יוליה בעיבוד משנת 1968 של זפירלי ל"רומיאו ויוליה", וכיכבה בסרט "רומיאו ויוליה" לצדו של לאונרד ויטינג שגילם את רומיאו. ב-1969 זכתה על הופעתה זו בפרס דויד די דונטלו, ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה של השנה.
במהלך הקריירה שלה השתתפה האסי ביותר מארבעים סרטי קולנוע. ב-1974 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט האימה הקנדי "חג מולד שחור", שבישר את הז'אנר של "סרטי המרטש" בתחום של סרטי האימה. ב-1977 גילמה את מרים, אם ישו בהפקה הטלוויזיונית של "ישו מנצרת", בו עבדה בפעם השנייה עם הבמאי פרנקו זפירלי. ב-1978 שיחקה בתפקיד רוזלי אוטרבורן בסרט "רצח על הנילוס" בכיכובו של פיטר יוסטינוב.
עוד כיכבה בסרט היפני "וירוס" בתפקיד מאריט, וגילמה את רבקה מיורק בעיבוד משנת 1982 לרומן "אייבנהו".
ב-1990 הופיעה האסי בתפקיד נורמה בייטס, אמו של נורמן בייטס, בסרט "פסיכו 4: ההתחלה", פריקוול לסרטו של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" משנת 1960. ב-2003 גילמה את דמותה של האם תרזה בסרט קולנוע על חייה. על תפקיד זה זכתה בפרס "Character & Morality in Entertainment" שהוענק לה ב-12 במאי 2007 בהוליווד.
האסי הייתה מועמדת לפרס אנני על תפקידה כמדבבת על תפקידה כטליה בסדרת האנימציה "באטמן: הדור הבא". עוד דיבבה את קאסאן מור במשחק הווידאו "Star Wars: Rogue Squadron". בנוסף השתתפה במשחק "Star Wars: The Old Republic" בתפקיד ג'די מסטר יון פאר.

חיים אישיים

ב-1971 התחתנה האסי עם דין פול מרטין, בנו של הזמר דין מרטין. ב-1973 נולד בנם אלכסנדר גונתר מרטין, שהיה לימים שחקן אף הוא. ב-1978 בני הזוג התגרשו. דין פול מרטין נהרג בהתרסקות מטוס בהרי סן ברנרדינו שבקליפורניה בשנת 1987.
ב-1980 נישאה האסי למוזיקאי היפני אקירה פוז  בשני טקסים, האחד בלוס אנג'לס והשני במיאמי. בנם מקס נולד ב-1983, והם התגרשו ב-1989. ב-1991 התחתנה מאסי עם המוזיקאי האמריקאי דייוויד גלן אייסלי, בנו של השחקן המנוח אנתוני אייסלי. באוקטובר 1993 ילדה את בתם אינדיה אייסלי.
נעמי האריס

ביוגרפיה

האריס נולדה וגדלה בלונדון לאם חד הורית, כותבת המערכונים ליסל קיילה, שהיגרה לאנגליה מג'מייקה.
האריס סיימה את לימודיה ב"מכללת פמברוק" עם תואר ראשון במדעי החברה ומדע המדינה. לאחר מכן עברה ללמוד ב"בית בריסטול לתיאטרון". האריס היא בודהיסטית.
ב-1987, כשהייתה בת 11 החלה לשחק בסדרת טלוויזיה "סיימון והמכשפה", שנמשכה 25 פרקים ושודרה ברשת BBC. 
את קריירת המשחק שלה החלה האריס בתחום הטלוויזיה והופיעה במספר בסדרות, בהן "אנשי המחר".
את פריצתה הקולנועית עשתה האריס במותחן האימה הבדיוני של דני בויל "28 יום אחרי"; בסרט גילמה את סלינה, צעירה שמשפחתה נרצחה במגפת וירוס קטלני שהפך את מרבית האוכלוסייה האנושית לזומבים, והיא נאבקת בהם עם ניצול נוסף. ב-2004 הופיעה האריס בקומדיית הפשע "רישיון לגנוב"; בסרט גילמה את סופי, שוטרת שרודפת אחר פושע חלקלק בשם מאקס בורדט (פירס ברוסנן).
בשנת 2006 נבחרה האריס לשחק בסרט השני בסדרת סרטי "שודדי הקאריביים", "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת".
בסרט גילמה האריס את דמותה של טיה דאלמה, מכשפה מסתורית וידידה של גיבור הטרילוגיה קפטן ג'ק ספארו (ג'וני דפ), המעניקה לו מצפן מכושף ושומרת בביתה את קפטן הקטור ברבוסה (ג'פרי ראש) שנחשב למת.
במקביל לצילומיה בסרט "שודדי הקריביים" שיחקה האריס גם בסרט הפשע "מיאמי וייס" המבוסס על סדרת פשע; בסרט גילמה את טרודי ג'פלין, בלשית מהכוחות המסווגים שנתפסת בידי כנופיה ניאו נאצית, ומתיידדת עם הבלש ריקארדו טובס (ג'יימי פוקס).
ב-2007 שיחקה האריס בחלק השלישי של טרילוגיית סרטי הפיראטים, "שודדי הקאריביים: סוף העולם". בשונה מהסרט הקודם, דמותה של האריס בסרט זה הייתה משמעותית יותר - היא גילמה דמות כפולה של המכשפה טיה דאלמה ושל קליפסו, נימפה אחת מאלי הים ואלת הסערות, לה סיפור אהבה עם קפטן דייווי ג'ונס (ביל ניי), אדם אימתני דמוי תמנון וקפטן ספינת "ההולנדי המעופף".
ב-2012 לוהקה האריס לתפקיד גברת מאניפני בסרט הפעולה "סקייפול", המצליח ביותר בסדרת סרטי ג'יימס בונד. ב-2014 כיכבה לצדו של יואן מקגרגור בסרט "בוגד משלנו".
בשנת 2015 חזרה לגלם את גברת מאניפני בסרט "ספקטר", ה-24 בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ב-2016 השתתפה בסרט "יופי נסתר", לצד ויל סמית', קייט וינסלט והלן מירן.