google/wiki40b huggingface dataset:
מלכודת דבש (מחשבים)

מלכודת דבש (באנגלית: Honeypot) הוא מושג בתחום המחשבים, המתייחס למנגנון לאבטחת מחשבים המתוכנן לזהות, להסיט, ובחלק מהמקרים לנטרל ניסיונות לשימוש בלתי מורשה במערכות מידע. באופן כללי, מלכודת דבש מכילה נתונים אשר נראים כחלק מנתוני בסיס הנתונים או המערכת, ושלכאורה מכילים מידע בעל ערך לתוקפים, אך למעשה הם מבודדים ומנוטרים וחוסמים את התוקפים. ניתן להקביל זאת להצבת פיתיון משטרתי ולביצוע מעקב סמוי, עד לתפיסת העבריין וענישתו.

מלכודות דבש לנוזקות

מלכודות דבש לנוזקות משמשות לזיהוי נוזקה על ידי ניצול דרך ההתפשטות (וקטור) הידוע של הנוזקה. וקטור לשכפול כמו דיסק און קי יכול להיות מאומת בקלות לבחינת עדויות של שינויים, באמצעות בדיקות ידניות או באמצעות מלכודות דבש המדמות כוננים. 

גרסאות ספאם

ספאמרים מנצלים משאבים כמו מערכות דואר פתוחות. חלק ממנהלי המערכות יצרו תוכנות מלכודת דבש אשר מטעות את הספאמר המשתמש במשאבים ובכך חושפות את פעילותו. 

מלכודת דוא"ל

כתובת דוא"ל שמשמשת רק לצורך קבלת ספאם יכולה להחשב גם כסוג של מלכודת דבש. 

מלכודת דבש נתונים

בסיסי נתונים מותקפים לעיתים קרובות על ידי הזרקת SQL. מכיוון שפעילות זו לא מזוהה על ידי חומות אש בסיסיות, חברות משתמשות בחומות אש ייעודיות לבסיסי נתונים. חלק מחומות האש הזמינות ל-SQL מאפשרות ארכיטקטורת מלכודת דבש, כך שהתוקף נתקל במלכודת של בסיס נתונים, בעוד אפליקציית הרשת לא נפגעת.

רשתות דבש

2 מלכודות דבש או יותר יוצרות רשת דבש (honeynet). לרוב, רשת דבש משמשת לניטור רשת גדולה שבה מלכודת דבש אחת לא מספיקה. 

מטפורה

המטפורה של דב הנמשך לדבש וגונב אותו, נפוצה בעמים שונים, כולל גרמאניים וסלאביים. המסורת של הפצת סיפורים על דובים הגונבים דבש הועברה באמצעות סיפורים ופולקלורים, ובכללם הסיפור הידוע - "פו הדב".
ג'ורג' סיגל (אמן)

חייו ויצירתו

סיגל החל את דרכו כצייר וחדל מכך כשהחל לפסל בתחילת שנות ה-60. הוא נודע בעיקר בפסלים ובמיצבים פיסוליים של דמויות אדם במלוא קומתם, כשהם מוצבים במרחב הציבורי ומערבים בהם את הצופים. סיגל יצר את הפסלים באמצעות עטיפת דוגמנים חיים, רובם בני משפחתו וחבריו, על בגדיהם, בתחבושות ספוגות גבס עד להתקשוּתן. התבניות הוצגו בתחילה כמות שהן, מאוחר יותר צבע כמה מהן ואף יצר באמצעותן פסלי מתכת. לעיתים שילב במיצבים הפיסוליים פרטי רֶדי מֵייד המדגישים מציאות יומיומית. מיעוט הפרטים והצבעים תורם להבעת התוּגה השורה על יצירותיו. בסגנונו ובבחירת נושאי יצירותיו ניכרת חמלה אנושית עמוקה, ובכך ייחודו מיוצרים אחרים בתנועת הפופ-ארט. רוב שנותיו חי ויצר במשק התרנגולות שלו בניו ג'רזי. ב-1997 הוענק לו פרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה, וב-1999 – אות האמנויות הלאומי של ארצות-הברית.

מעבודותיו

"נוסעי האוטובוס" (1962); "מסיבת תחפושות" (1965); "המשאית" (1966); "חלון המסעדה" (1967); "הכיסא של פיקאסו" (1973); "עקדת יצחק" (1973); "אברהם ויצחק" – מצבת זיכרון לירי ביום ה-4 במאי 1970 באוניברסיטת קנט, אוהיו (1977); אנדרטת שחרור הלהט"ב (1980); "הנוסעים" (1982); האנדרטה לזכר שואת יהודי אירופה (סן פרנסיסקו) (1983); "אברהם נפרד מישמעאל" (1987); "שעת העומס" (1987); "חציית רחוב" (1993); "התור ללחם", "שיחות ליד האח" ו"בני הזוג מחוות האפּלצ'ים 1936" הם חלק מאנדרטת ההנצחה לנשיא רוזוולט (1999).

לקריאה נוספת

דקל, ר', "עקדת יצחק ביצירתו של ג'ורג' סיגל ומלחמת וייטנאם", מותר
15, 2006, עמ' 143–146
דניאל מפיזה

דניאל מפיזה, בן משפחת דפיסא, היה מראשי יהדות רומא בתחילת המאה ה-16.
הוא ארגן את הקהילה לאחר שהגיעו לעיר בשלהי המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 המוני פליטים, אשר ייסדו בה אחד-עשר בתי כנסת. הללו דרשו לקבל ייצוג בהנהלת הקהילה, אשר הייתה הממונה על יהודי העיר. עמדת שליטה אשר השפיעה על חלוקת ההוצאות הציבוריות בין חברי הקהילה. המאבק הגדול היה בין ה"איטלקים" – תושבי רומא מימים ימימה והנספחים הוותיקים וכנגדם ה"אוּלטרָמוֹנְטִי" – כלומר אלה שהגיעו "מעבר להרים" – הרי האלפים – האשכנזים וכן הגולים הגיעו לעיר מדרום איטליה – ממלכת המלכים הקתוליים פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה. 
דניאל שבא ממשפחת בנקאים חשובה מרומא, שעברה לטוסקנה, והיה בנקאי מצליח. הוא היה עשיר ובן תרבות ומקובל על משפחת מדיצ'י. דפיסא זכה להוקרה של האפיפיור קלמנס השביעי, שהיה ממוצא פיורנטיני, טוסקנה. הוא היה זה אשר המליץ בפניו לקבל את פני דוד הראובני. 
הבנקאי כתב תקנון לקהילה, הגישה לאישורה והאפיפיור נתן לה אישור רשמי בבולה שלו ב-12 בדצמבר 1524. וכך הפכה להיות למחייבת את הקהילה. לפיה זומנו בנקאים, גבירים ובעלי הון צנוע - במספר שווה לבחור נציגים ל"ועד" (congrega), אשר מנה 60 איש – כאשר מחציתם איטלקים ומחציתם "אולטמונטי". ליד דניאל מפיזה עזרו הרופא ופרשן המקרא רבי עובדיה ספורנו, והרופא יצחק צרפתי. אם נוצר שוויון, האיטלקים זכו בנציג נוסף.
לידם הייתה רשות מבצעת של שלושה אמרכלים (fattori), שני פרנסים (camerllenghi) - אחד פעל כגזבר והשני כמנהל חשבונות, והם התחלפו בתפקיד כל ששה חודשים. החלטות נוספות כללו כי הטלת חרם יאושר על ידי האמרכלים. כמו כן נקבע עונש חמור "כי יקום מלשין קטן אחד, הפועל בזדון, לרגל ולהזיק לקהילה בדיבורים או במעשים" – ניתן להביאו לידי "חורבנו הגמור".
תבנית ההנהגה של הקהילה הוכיחה את עצמה והחזיקה מעמד עד המאה ה-20.
המנונים הומריים

ההמנונים ההומריים הם אוסף של 33 המנונים ביוונית עתיקה שחוברו ככל הנראה במקומות שונים, בתקופות שונות, על ידי מחברים שונים, עבור אירועים שונים. הקדומים שבהם הם כנראה מהמאה השביעית לפני הספירה, אולי אף השמינית. ההמנון המאוחר הוא מן התקופה ההלניסטית, ככל הנראה מהמאה השנייה לפני הספירה, וישנם חוקרים המייחסים שניים מההמנונים לתקופה הרומית. 
כינוים של ההמנונים "הומריים" נשמר להם משום שהם כתובים בסגנון המושפע מהאיליאדה והאודיסיאה, המיוחסים להומרוס, והם כתובים במשקל ההקסמטר דקטילי, האופייני לאפוסים ההומריים. מבחינת התוכן, משלימים ההמנונים את הפער הנראטיבי בין המסופר ב"תיאוגוניה" להסיודוס אודות היווצרות העולם והולדת האלים, לבין האפוסים של דור הגיבורים, ובהם מלחמת טרויה המסופרת באיליאדה ושיבתו של אודיסאוס ממלחמה זו כמסופר באודיסיאה. ההמנונים ההומריים כוללים שלוש יחידות ספרותיות: פתיחה, גוף ההמנון ובו מידע רב על האלים ומעלליהם, ויחידת סיום. נהוג להבחין בין ארבעה המנונים הומריים ארוכים לבין שאר ההמנונים, הנחשבים כקצרים. ההמנון הארוך ביותר, לאפולו, מכיל 595 שורות, ואילו הקצר ביותר, לדמטר ולפרספונה, מכיל שלוש שורות. כל אחד מההימנונים הוקדש למעללים ולאירועים מכוננים של אל, או אלה, או לבני זאוס הרקולס, והדיוסקורים הנחשבים כגיבורים או אלים-למחצה. שלושה המנונים הוקדשו ליותר מדמות אחת, המקיימות ביניהן זיקה הדוקה, כגון הדיוסקורים, שהם אחים תאומים, או דמטר ובתה פרספונה, ואפולו והמוזות. 
עדות פנימית מתוכן ההמנונים מעידה שלפחות המנון אחד חובר לתחרות (ההמנון הארוך לאפרודיטה), המנון אחר חובר לחג שנתי שנערך לרגל חגיגות היין (ההמנון הקצר לדיוניסוס). בהמנון הארוך לאפולו ישנה התייחסות לחגיגות שנערכו לאפולו בדלוס, ואולי גם בדלפי. וישנם חוקרים הטוענים שבהמנון משתקף חג בו איחד פוליקראטס את הפסטיבל בדלפי עם זה שבדלוס, חוקרים אחרים סבורים שההמנון משקף את חידוש הפולחן בדלוס ובדלפי על ידי פייסיסטראטוס, לאחר מיגור הפרסים מיוון.

האלים המרכזיים במיתולוגיה היוונית הזוכים לשבחים ושירי ההלל

אפרודיטה, אפולו, ארס, אסקלפיוס, ארטמיס, אתנה, דיוניסוס, דמטר, קסטור ופולוקס, גאיה, הליוס, הרה, הרקולס, הרמס, הפייסטוס, הסטיה, פאן, פוסידון, אפולו הפיתוני, סלנה וזאוס.
אולמוס רוברה

שימוש כצמח מרפא

אבקה הנעשית מהקליפה הפנימית של העץ משמשת ברפואה הטבעית, בעיקר לבעיות שונות של מערכת העיכול, אך גם לבעיות אחרות כמו במערכת הנשימה וכן לטיפולים חיצוניים. החומרים הפעילים העיקריים הם: מוצילג, טאנינים, פיטוסטרולים, קלציום אוקסלט, בטא-קרוטן, ברזל, מגנזיום, אשלגן, סלניום, ויטמין B₁, ויטמין B₂, ויטמין B₃, ו-ויטמין C. מרכיב בצמח ששמו מוצילג יכול לעכב ספיגת תרופות אחרות, ולכן ממליצים לא לעשות בצמח שימוש בטווח של שעתיים מלקיחת תרופה.
באד-טיבירה

באד-טיבירה הייתה עיר עתיקה בשומר. משמעות השם הוא "הקיר של עובדי הנחושת" או "מבצר חרשי הנחושת". אתר העיר זוהה עם תל אל-מדינה (Tell al-Madineh) במחוז ד'י קאר 10 ק"מ צפונית מזרחית לתל סנקרה (העיר העתיקה לרסה) בדרום עיראק ליד תעלת המים איטורונגל (Iturungal).
שמה של העיר מופיע ברשימת המלכים השומרית כאחת הערים שהיו קיימות לפני המבול. שמה האכדי היה דור-גורגורי (Dûr-gurgurri). שמה היווני בפי ההיסטוריונים היוונים ברוסוס, אבידנוס (Abydenus) ואפולודרוס מאתונה (Apollodorus of Athens) היה פנטיביבלוס (Pantibiblos). שם זה אולי משקף שם נוסף שלה פטיבירה (Patibira) שמשמעותו "תעלת חרשי הנחושת".

היסטוריה

על פי רשימת המלכים השומרית, באד-טיבירה הייתה העיר השנייה בשומר לאחר ארידו, שבה הייתה קיימת מלוכה לפני המבול. בתקופה שההגמוניה על שומר הייתה בידי העיר, מלכו בה שלושה המלכים הבאים: אנ-מן-לו-אנה, אנ-מן-גאל-אנה ודומוזיד. העיר הייתה מוקפת חומה והייתה מוקפת בכפרים ואדמה. האל הפטרון של העיר היה תמוז.
הטקסט השומרי המספר על ירידת האלה איננה לשאול, מציין את מקדש העיר אי-מוש-כאלאמה (E-mush-kalamma). על פי הסיפור, איננה מרתיעה את השדים משאול התחתיות לקחת את בנה לולאל (Lulal), שחי בעליבות והמרכז הפולחני שלו היה בבאד-טיבירה. בסופו של דבר הם לקחו במקומו את דומוזיד מלך ארך שחי בשפע ובפאר. מלך זה מזוהה עם דומוזיד הדייג (Dumuzid, the Fisherman), מלך ארך שמלך בה לאחר המבול בין המלכים לוגלבנדה (Lugalbanda) וגילגמש.
"טקסט אחווה" שנמצא בכתב יתדות על גבי יתד חרס בצורת חרוט המוכנס לקירות מבנה בעת בנייתו, הוקדש לאלוהי באד-טיבירה, ומספר על הסכם אחווה שנחתם בין אנתמנה מלך לגש ולוגל-כיניש-דודו שליט ארך. הכתובת: "אלה היו הימים כשאנתמנה שליט לגש ולוגל-כיניש-דודו שליט ארך חתמו על חוזה של אחווה". על פי הכתובת, אנתמנה מתאר עצמו כבונה מקדש העיר אי-מוש לאלים איננה ותמוז, תחת התואר המקומי שלו לוגל-אי-מוש.
השליטה על העיר עברה במהלך השנים בין לרסה, שמלכה סין-אידינם טען שהוא בנה חומה גדולה בבאד-טיבירה, לאיסין, שמלכה ליפיט-אישתר טען שבנה בעיר את "בית הצדק".

ארכאולוגיה

על פני שטח תלולית האתר נמצאו חלקי לבנים שנשא את כתובת שמו של אמר-סין, מלך מהשושלת השלישית של אור שחי במאה ה-21 לפנה"ס. חתיכות של לבנים מזוגגות היו פזורות על פני כל השטח הגדול והן מהוות אינדיקציה לחורבן העיר על ידי שריפה.
מדיווח של הצבא האמריקאי שסקר אתרים ארכאולוגים בעיראק לאחר מלחמת עיראק, האתר נבזז ונראו בו בורות שוד.
סנטיאגו קלטרווה

קורות חייו

קלטרווה, יליד ולנסיה, הוא בוגר בית הספר הגבוה לאדריכלות בעיר.
קלטרווה התפרסם במיוחד לאחר שזכה בתחרות בבניית גשר "באץ' דה רודה" בברצלונה לקראת המשחקים האולימפיים בעיר. כמו כן עיצב את תחנת הרכבת של מרכז הסחר העולמי
בניו יורק ואת הכפר האולימפי באתונה. בישראל עיצב קלטרווה את גשר המיתרים בפתח תקווה המיועד להולכי רגל, את גשר המיתרים בירושלים עליו עוברת הרכבת הקלה וכן הולכי רגל ואת אובליסק הטכניון.
קלטרווה תכנן בניין האמור להיבנות בשיקגו בגובה של 609 מטר (2,000 רגל) האמור להיות הגבוה בארצות הברית עם סיום בנייתו. מבנים נוספים שתכנן: תחנת רכבת חדשה בלייז' (בבנייה) וטרמינל חדש בשדה התעופה של בילבאו (וכן גשר בעיר).
סגנונו המיוחד של קלטרווה קל לזיהוי במבט ראשון, ומתאפיין בצבע לבן, שימוש נרחב בכבלים, בקשתות, בקורות ובזכוכית ליצירת אפקט "שקוף" וצורות אורגניות. המבנים שלו מזכירים לעיתים קרובות צורות מעולם הטבע כמו עצים או ציפורים.
סמואל רזניק

ביוגרפיה

רזניק, יליד בואנוס איירס בארגנטינה התחיל את דרכו בגיל 17 בקבוצת הוראקן בתפקידי קישור והתקפה שונים במשך כ-5 עונות.
לאחר סכסוך עם הנהלת הקבוצה שכלל הפסקת פעילות, עבר לשחק בשורות ארחנטינוס ג'וניורס ואז לקבוצת סן חואן שם מילא תפקיד של מאמן-שחקן והציל אותה מירידה, ואז לקבוצת סן לורנסו. בארגנטינה סברו כי היה יכול לשחק גם בנבחרת ארגנטינה.
רזניק עלה לישראל בתחילת שנות ה-60 כציוני נלהב, והצטרף לקבוצת בית"ר ירושלים, באמצע שנות ה-30 לחייו, גיל מבוגר יחסית לשחקן כדורגל.
רזניק היה ידוע בשל בעיטות חופשיות יוצאות דופן, ונחשב לשחקן שהכיר לכדורגל הישראלי ולאוהדי הקבוצה את "בעיטת הבננה" ממצבים נייחים. כמו כן, היה לו סגנון ייחודי בבעיטת עונשין מ-11 מטר, בה היה כובש מהנקודה ללא תנופה, תוך עמידה במקום, ולא החטיא מעולם בעיטה זו.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, החל לאמן את בית"ר ירושלים, ובסיומה של העונה הכפולה של 1966/1968 הצליחה בית"ר להעפיל לליגה הראשונה, ומאז להשאר בה למעט עונות בודדות, תוך קביעת שיא חסר תקדים בכדורגל הישראל של 19 ניצחונות רצופים בליגה. בנוסף, אימן בבית"ר רמלה ובהפועל ירושלים.
רזניק נפטר ב-27 בפברואר 1998, כשהוא בן 69. יום לאחר מותו התארחה קבוצת בית"ר ירושלים אצל הפועל באר שבע באצטדיון וסרמיל וחלקה כבוד לשחקן העבר. משחק זה כלל אירועים רבים ולמרות שהקבוצה פיגרה 2:0 במחצית וב-10 שחקנים בלבד, הצליחה הקבוצה לנצח 5:2 לבסוף, ומשחק זה הפך לאחד המשחקים הזכורים ביותר בהיסטוריה של הכדורגל הישראלי.
שבתאי לוז'ינסקי

תולדות חייו

לוזינסקי נולד בשנת 1896 בבוברויסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (בתחום המושב, היהודי), ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), ליואל ובתיה לוז'ינסקי. בילדותו למד אצל מורים פרטיים בביתו, קיבל חינוך דתי ודבק מאוד באמונתו הדתית.
לוז'נסקי ספג ציונות מבן דודו ליאו מוצקין, אשר היה מבוגר ממנו יותר מעשור, בבגרותו החליט כי עליו להגיע לארץ ישראל, דבר שדרבן אותו להקים את "קבוצת בוברויסק" אשר הכשירה את עצמה לעבודה פיזית לקראת עלייה לארץ ישראל.
לוז'נסקי היה מפעילי "צעירי ציון", והשתתף בוועידת "החלוץ" שהתקיימה בראשית 1918.
בגיל צעיר נשא לאישה את אידה קובנר, אשר עמדה לצדו לאורך כל הדרך. בימי מלחמת האזרחים ברוסיה, תוך תלאות רבות, יצאו בני הזוג עם תינוקם הבכור, שאול, בדרך לארץ ישראל (תר"פ 1920), במטרה לעבוד עבודת אדמה בארץ.
שבתאי ואידה לוז'ינסקי היו ממקימי "קבוצת אחווה" בפתח תקווה, שהייתה אחת הקבוצות הקבלניות הראשונות בארץ ישראל וחלוצה בחדירת יהודים לענף הבנייה. את עבודת הבנייה ראו כתחנה ארעית בדרך להתיישבות. קבוצת הבנייה הייתה אחת מהגרעינים שהצמיחו את "סולל בונה", ולוז'ינסקי היה בין הנבחרים למועצה הקבועה של "סולל בונה". ב-1922 עברה המשפחה לראשון לציון על מנת לעזור בבניית 13 הבתים הראשונים בשכונת התימנים.
ב-1923 הגיעו בני הזוג להגשמת חלומם בהקמת משק חקלאי. הם התיישבו במושב עטרות שבהרי ירושלים יחד עם ארבעת ילדיהם. גם בעטרות התבלט לוז'ינסקי, ובמיוחד התמסר לענייני חינוך. חלומו היה להחיות את המסורת הקדומה של עם ישראל כעם של עובדי אדמה בארץ ישראל.
בימי מאורעות תרצ"ו, כאשר הערבים ניסו לשתק את הבנייה היהודית על ידי מניעת אספקה של אבן וחצץ, נקרא לוז'ינסקי על ידי מרכז ההסתדרות להקים את "חברת אבן" להפקת אבן וחצץ לבנייה על ידי חוצבים יהודים. תעשייה זו הפכה לחברת "אבן וסיד" שהייתה שייכת ל"סולל בונה".
שליחותו האחרונה הייתה אל שארית הפליטה שהתקבצה בשלהי מלחמת העולם השנייה באיטליה. בסוף 1945 יצא לאיטליה בשם בדוי "שמעון מורוצנר" בסירה "דאלין" שעסקה בהבאת מעפילים. במחנה עקורים באיטליה, פעל כחבר "המרכז לגולה" ועסק בארגון העולים והסעתם אל נמלי ההפלגה.
לוז'ינסקי נספה בתאונת דרכים באיטליה כששב מכנס שליחים ברומא למחנה הפליטים בו פעל. הוא נקבר בתחילה ברומא ובנובמבר 1947 הועלה ארונו לארץ ישראל והוא נקבר בעטרות. אשתו אידה המשיכה לחיות עם ילדיה במושב עד פינויה של עטרות במלחמת השחרור, ולאחר מכן התגוררה בבני עטרות.
על שמו של שבתאי לוז'ינסקי ולזכרו נקראה ספינת המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי", שעגנה בחופי ניצנים אך אותרה על ידי הבריטים. חלק מן המעפילים הצליח להיכנס לארץ, וחלקם נתפס.

על מקור השם לוזינסקי

שמו הנכון הוא שבתאי לוזינסקי. השם שובש וניתן למצוא במקורות רבים את האיות "לוז'ינסקי" שאינו נכון. מקור השם הוא העיר לוזה (loza) שליד בוברויסק (בלארוס) בה חיה המשפחה. פירוש השם הוא עץ הלבנה. המשפחה עסקה ביערנות ומסחר בעצים. משני טעמים אלה בחרו להם את השם לוזינסקי (ו בחולם, ז נקייה מגרש).
הדפסת צבע

הדפסת צבע היא רפרודוקציה של תמונה או טקסט בצבע, בניגוד להדפסה פשוטה כדוגמת הדפסה בצבע אחד, כלומר הדפסה מונוכרומטית או הדפסה בשחור-לבן.
השיטה שבה משתמשים להדפסת דמות בקשת הצבעים, כמו למשל בהדפסת צילום צבעוני, נקראת "שיטת ארבעה הצבעים" או "פרוצס" (process). ישנה שיטה נוספת שבה משתמשים כדי להגיע לקשת צבעים גדולה יותר, שיטה זו נקראת שיטת שישה הצבעים והיא גם סוג של פרוצס שבה משתמשים בהדפסה של ארבעת הצבעים CMYK ובנוסף משתמשים בתוספת של כתום וירוק כצבעי פנטון.
פותחים שישי

היסטוריה

לפני עליית התוכנית, שודרה באותה משבצת התוכנית "הורות". ברשת החליטו ליצור תוכנית בוקר נוספת, שתשודר בימי שישי (כמו התוכנית "בוקר חם" ששודרה בימי חול)
התוכנית הראשונה עלתה ב-24 בפברואר 2017 בערוץ 2. את התוכנית הגישו אלעד זוהר (חזאי "חדשות 2" דאז) ונועה רוזין.
ב-26 באוקטובר 2017 שודרה התוכנית האחרונה בערוץ 2 בעקבות פיצול ערוץ 2.
החל מ-3 בנובמבר 2017 משודרת התוכנית ברשת 13. המגישים (אלעד זוהר ונועה רוזין) המשיכו להגיש את התוכנית.
החל מ-27 בנובמבר 2017 משודרת תוכנית ההמשך של התוכנית "פותחים יום". את התוכנית מגישים אלעד זוהר, שעזב את הגשת "העולם הבוקר" על מנת להגיש את התוכנית, ונועה רוזין בנוסף להגשת התוכנית ביום שישי.
אנחנו יוצאים להילחם אתכם

אנחנו יוצאים להילחם אתכם הוא משחק ילדים.
המשחק הוא משחק מלחמה, בו מחולקים השחקנים לשתי קבוצות.
המשחק היה נפוץ בישראל של ראשית עד אמצע המאה העשרים. במקומות מסוימים (למשל חיפה) שיחקו בו בנות בלבד.

גרסת אנשי ביניים

המשחק הוא משחק של משחקונים חוזרים, שבכל אחד מהם מוגדרת קבוצה מנצחת, אך אין מנצח מוגדר לכל המשחקונים. 
חברי הקבוצה האחת בוחרים איש ביניים (למשל את שושנה) ופותחים בשיר משחק המהווה קריאת תיגר:
"אנחנו יוצאים להילחם אתכם, להילחם אתכם, להילחם אתכם.

מאיתנו תצא שושנה הגיבורה, שושנה הגיבורה, שושנה הגיבורה.

(ו)מי מכן תצא הראשונה, תצא הראשונה, תצא הראשונה?"
חברי הקבוצה השנייה בוחרים איש ביניים, למשל את בושרה או את אחמדה או את תחיה, ועונים:
"מאיתנו תצא אחמדה הגיבורה, אחמדה הגיבורה, אחמדה הגיבורה"
השחקנים הנבחרים, במקרה זה שושנה ואחמדה, יוצאים זה אל מול זה כשהם מקפצים על רגל אחת וידיהם שלובות, ומנסים לגרום זה לזה לאבד את שיווי משקלם,  לגעת בקרקע בשתי רגליים או ליפול. המנצח מגדיר את קבוצתו כמנצחת. הקבוצה המנצחת זוכה לפתוח בהתגרות בסיבוב הבא.
גרסה חליפית לשיר:
-"אנחנו יוצאים להילחם אתכם, להילחם אתכם, להילחם אתכם. 
אנחנו יוצאים להילחם אתכם, ביום ובלילה.

מאיתנו יצא אבי הגיבור, אבי הגיבור, אבי הגיבור. 
מאיתנו יצא אבי הגיבור, ביום ובלילה".
גרסה חליפית נוספת:
-"אנחנו יוצאים להילחם אתכם, להילחם אתכם, להילחם אתכם"

-"אנחנו יוצאים להילחם אתכם, להילחם אתכם, להילחם אתכם"

-"ומי מכם יצא הגיבור, יצא הגיבור, יצא הגיבור"

-"ומי מכם יצא הגיבור, יצא הגיבור, יצא הגיבור"

-"מאתנו יצא יוסי הגיבור, יוסי הגיבור, יוסי הגיבור"

גרסת מלחמה כוללת

חברי אחת הקבוצות עומדים כשפניהם לקיר. חברי הקבוצה השנייה מתקרבים אליהם מאחור, וטופחים על גבם. הטפיחה מהווה סימן לתחילת הקרב, אשר מתנהל כמו בגרסת אנשי הביניים, על רגל אחת בשילוב ידיים. הקבוצה המנצחת היא הקבוצה שיש מי מחבריה אשר לא נפסל עדיין, כאשר חברי הקבוצה השנייה נפסלו כולם.
פומבאן

גאוגרפיה

פומבאן ממוקמת כ-50 ק"מ מבאפוסם, בירת המחוז וכ-206 ק"מ מיאונדה, בירת קמרון.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (17 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,668 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (327 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (2 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

פומבאן ממוקמת ליד הכביש הלאומי N6 והכביש המחוזי P20.
אלכסיי קוסיגין

ביוגרפיה

קוסיגין נולד בסנקט פטרבורג למשפחת פועלים. התנדב לצבא האדום בשנת 1919 בגיל 15 בלבד. השתתף במלחמת האזרחים ברוסיה. לאחר מכן, למד בטכניקום (בית הספר להנדסאים) השיתופי של לנינגרד ומשם פנה לעבוד בסיביר. הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1927. בשנות השלושים למד במכון הטקסטיל של לנינגרד, ולאחר מכן עבד כמהנדס ועלה בסולם ההנהלה עד שמונה למנהל מפעל הטקסטיל "אוקטיאברסקאיה" בלנינגרד.
הטיהורים הגדולים שערך סטלין גרמו לכך שהתפנו משרות בשורות מנגנון המפלגה, וקוסיגין פנה לעבוד שם במשרה מלאה. בתחילה כראש מחלקת התעשייה והתחבורה של המפלגה בלנינגרד ולאחר מכן כראש עיריית לנינגרד. בשנת 1939 הצטרף לקבינט בתפקיד קומיסר העם (People's Commissar) לתעשיית הטקסטיל. באותה שנה נבחר קוסיגין לוועד המרכזי של המפלגה. בשנים 1940–1946 כיהן כסגן יו"ר מועצת קומיסרי העם של ברית המועצות וממונה על תעשיות מוצרי הצריכה. כן כיהן בתפקיד ראש ממשלת רוסיה בשנים 1943 - 1946.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הפך קוסיגין למועמד לחברות בפוליטבירו ולחבר מלא בשנת 1948. בשנת 1948 כיהן כשר האוצר של ברית המועצות ובסוף 1948 עבר לכהן בתפקיד השר הממונה על התעשייה הקלה עד 1953. בעת פרשת לנינגרד בשנים 1949-1950 עלה שמו של קוסיגין כאחד הנאשמים, אך סטלין ריחם עליו בראותו בו אדם מוכשר שיועיל למדינה, שאין לו שאיפות לתפוס את השלטון. עם מותו של סטלין הוא הודח מתפקיד סגן ראש ממשלה ואיבד את מקומו בפוליטבירו, הגם שהושאר בתפקיד שר התעשייה הקלה. בסוף שנת 1953 הוא מונה שוב לסגן ראש ממשלת רוסיה ושר לענייני מוצרי צריכה. בהמשך כיהן בתפקיד יו"ר ועדת התכנון.
ביולי 1957, נקרא על ידי ניקיטה חרושצ'וב לשוב למלא את תפקיד סגן ראש הממשלה, לאור היותו נחשב מנהלן מומחה שיוכל להצעיד את הייצור בברית המועצות קדימה. במרץ 1959 מונה ליו"ר ועדת התכנון הממלכתית. במאי 1960 עם מינויו של ברז'נייב לנשיא הסובייט העליון, מונה קוסיגין לסגן ראשון לראש הממשלה.
ב-1964 השתתף קוסיגין בהדחתו של חרושצ'וב והשתתף בשלטון הטרויקה ביחד עם ברז'נייב ופודגורני כשהוא משמש כראש הממשלה. בתפקיד זה ניסה קוסיגין לערוך רפורמה כלכלית תוך מתן חופש מסוים למפעלים והעברת כובד המשקל של הכלכלה הסובייטית מתעשייה כבדה וצבאית לתעשייה קלה ולמוצרי צריכה. ברז'נייב לא תמך במדיניות זו והכשיל את הרפורמות של קוסיגין. בסוף שנות השישים הפך ברז'נייב למנהיגה הבלתי-מעורער של ברית המועצות, בעוד קוסיגין נשאר בתפקידו כראש הממשלה וכחבר הפוליטביורו עד שנת 1980, אך איבד יותר ויותר מכוחו הפוליטי.
קוסיגין חלה וחדל למלא את תפקידיו כראש ממשלה באוקטובר 1980, שבועות מספר לפני מותו. הוא הוחלף על ידי ניקולאי טיחונוב.
משה רביב (שגריר)

ביוגרפיה

רביב נולד בעיירה קטנה בשם דורנא ברומניה ועלה לארץ ב-1948, למד באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד במשרד החוץ. ב-1960 מונה לנספח ואחר כך למזכיר שני בשגרירות ישראל בלונדון, במקביל למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת לונדון. ב-1964 מונה לעוזרו של שמחה דיניץ, המזכיר המדיני של שרת החוץ גולדה מאיר. ב-1966 מונה למזכיר המדיני של שר החוץ אבא אבן. ב-1968 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון שבארצות הברית. ב-1974 שב לישראל ומונה למנהל המחלקה למזרח אירופה במשרד החוץ וב-1976 למנהל מחלקת צפון אמריקה. בשנים 1978 עד 1981 כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים, בתקופה זו פעל לסייע בקליטת פליטי וייטנאם בישראל. בשובו מונה למנהל המחלקה הכלכלית במשרד החוץ. ב-1983 נשלח ללונדון ומונה לסגן השגריר. ב-1988 מונה לראש אגף תקשורת והסברה במשרד החוץ. בתפקידו האחרון בשירות הדיפלומטי כיהן כשגריר ישראל בבריטניה בשנים 1993 עד 1998.
לאחר פרישתו שימש יועץ לקרן רוטשילד, יועץ לקרן קנדי לי ויו"ר עמותת ידיד לחינוך.
מחברו של הספר "Israel at Fifty: Five Decades of Struggle for Peace" שיצא בהוצאת וויידינפלד וניקולסון, בריטניה ובהוצאת משרד הביטחון בשם "במשעולי הדיפלומטיה הישראלית מבן-גוריון ועד ברק".
אבורונים

אֶבּוּרוֹנִים היו שבט שחי באזור צפון-מזרח גאליה, בטריטוריה שכיום שוכנת בין דרום הולנד, מזרח בלגיה ואזור חבל הריין של גרמניה המודרניות. הם חיו באזור זה עד לכיבוש גאליה בידי הרומים. מאחר שישבו באזור גאליה, הם מתוארים כבעלי שורשים בלגיים, אם כי יוחסו להם גם שורשים גרמאניים.
יוליוס קיסר מציין בספרו, "מלחמת גאליה", כי האבורונים קיבלו מקום מחיה נרחב לעומת שאר השבטים באזור. קיסר תיארם כשבט המשמעותי ביותר מקרב השבטים הגרמאניים אשר ישב בגדתו המערבית של הריין, וטען כי השבט נמחה מעל פני האדמה על ידי כוחותיו כעונש לאחר המרידה של האבורונים בכוחות הרומיים, שישבו באזור גאליה בלגיקה כחלק ממסעות הכיבוש של קיסר בגאליה. לא נמצא אזכור לשבט בדיווחים היסטוריים לאחר מכן.
משה פינטו

הרב משה פינטו (נולד בשנת תשכ"א, 1961) הוא ראש ישיבת פאר משה לצעירים בפתח תקווה, ראש ישיבת "נחלת אשר" הגבוהה, ונשיא תלמוד תורה והמכינה לישיבה "פאר משה" ורב השכונות בצפון פתח תקווה. זוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית ופרס ירושלים לספרות תורנית. נשיא רשת מעיין החינוך התורני בפ"ת. מיוזמי ומקימי קריית "חזון עובדיה" בפתח תקווה.

ביוגרפיה

נולד במרקש שבמרוקו לרב מסעוד אשר פינטו. בשנת 1968 עלתה משפחתו לישראל והשתקעה בפתח תקווה. למד בישיבת הרמב"ם בתל אביב, בראשות הרב אברהם חפוטא, ולימים נישא לבתו. כמו כן למד בישיבת נחלת דוד. בשנת תשמ"א זכה בפרס מטעם הקרן של צעירי אגודת ישראל על שם הרב מבריסק. בשנת תשמ"ג זכה בפרס מטעם הקרן על שם רבי מנחם זמבה. 
לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה. נסמך לרב עיר.
היה ממייסדי בית הכנסת "שבת אחים" בפתח תקווה, שימש כרב בית הכנסת ליוצאי אפגניסטן "מטה יהודה" ולאחר מכן כרב בית הכנסת המרכזי הספרדי "בית אברהם". ייסד את בית הכנסת "משכן כדורי" שבשכונת קרול בפתח תקווה. בשנת תשס"א נבחר פה אחד על ידי הגוף הבוחר במועצה הדתית בפתח תקווה לשמש כרב השכונות בצפון פתח תקווה.
בשנת תשמ"ו (1986) הקים את ישיבת פאר משה בשכונת קרול. מוסדות הישיבה כוללים תלמוד תורה, מכינה לישיבה, ישיבה קטנה, ישיבה גבוהה "נחלת אשר" וכולל אברכים.
הרב פינטו הוא יו"ר עמותת בינה לעיתים ויו"ר ארגון שערים לתורה. כמו כן הוא ממייסדי רשת החינוך התורני בפתח תקווה ונשיאה, וכן חבר ההנהלה הרוחנית של רשת החינוך הארצית. 
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית על ספרו "אמרי שפר", ובפרס ירושלים לספרות תורנית על סדרת ספריו "אמרי משה" ו"דרש משה".