שישה ימים של מלחמה (ספר)

תוכנו של הספר

הספר פורש על פני 539 עמודים (בגרסה העברית) את סיפורה של מלחמת ששת הימים. במהלך מחקרו לכתיבת הספר, עשה אורן שימוש במקורות ראשוניים מישראל, מהעולם הערבי, מארצות הברית, מבריטניה ומברית המועצות, רבים מהם נחשפו לחוקרים, לפי עדותו, רק בעת האחרונה.
הספר פותח ברקע, ובו היחסים בין ישראל לאומות ערב ולמעצמות בשנים 1948 עד 1966 (פרק ראשון); בגורמים שזירזו את תחילת המלחמה (פרק שני); במשבר שקדם לפריצת המלחמה (פרק שלישי); ובימים האחרונים שלפני המלחמה, מסיומו של חודש מאי ועד פריצת המלחמה (פרק רביעי).
לאחר מכן מתוארת המלחמה בחלוקה לימים: פרק על יומה הראשון של הלחימה (פרק חמישי); פרק על יומה השני (פרק שישי); פרק נוסף על היום השלישי של המלחמה (פרק שביעי); פרק אחר עוסק ביום הרביעי (פרק שמיני); פרק אחד ביום הלחימה החמישי (פרק תשיעי); ופרק אחרון עוסק ביום בשישי והאחרון במהלך המלחמה (פרק עשירי).
לאחר מכן מובא מעין סיכום בשם "חישובים, ניתוחים והמזרח התיכון הישן-חדש" (פרק 11). הפרק האחרון הוא שיחה שניהל מיכאל אורן עם פואד עג'מי.

הגורמים למלחמה

אורן מדגיש כי המלחמה לא תוכננה על ידי אף אחד מהצדדים, אלא נבעה מסדרה של אירועים שהחריפו, חלקם מקריים לגמרי. לדוגמה, בנובמבר 1966 נהרגו שלושה שוטרים ישראלים כאשר עלו על מוקש, שככל הנראה השאירו במקום אנשי חוליית פדאיון מירדן (אם כי סביר שבחסות סוריה). מסיבות לא ברורות, שגריר ארצות הברית בישראל וולוורת ברבור, היעיל ברוב המקרים, המתין כמה ימים לפני שהעביר הודעת תנחומים ממלך ירדן חוסיין לראש ממשלת ישראל לוי אשכול. בהיעדר הודעת תנחומים הגיבה ישראל בחומרה, בעודה מניחה כי אף על פי שירדן אינה לא עומדת מאחורי המתקפה, אנשיה הציעו מקלט לתוקפים. פעולת התגמול שערכה ישראל, פעולת סמוע, הפכה לאחד מתוך סדרת אירועים שהובילו למלחמה. אורן מביא דוגמה זו פעמים רבות כדי להדגיש את עיקרון המקריות, שהוא מרכזי לשיטתו במהלכים שגרמו למלחמה.
דוגמה נוספת היא החלטת הישראלים להימנע מהצגת טנקים במצעד צה"ל ביום העצמאות בשנת 1967 בירושלים: אף על פי שהדבר נועד להפחית את המתח, בשל חלוקת ירושלים לאחר שביתת הנשק ב-1949, למעשה התפרש הצעד כסימן לכך הישראלים מרכזים את השריון שלהם לתקיפה בסוריה.

למה ניצחה ישראל

מנהיגים ומפקדים ערבים נאבקו כדי להוכיח את לוחמנותם ולהתעלות אחד על השני בשנאתם לישראל: במקרה של ההנהגה הבעת'יסטית של סוריה, אורן טוען כי המלחמה הייתה מרכזית באידאולוגיה שלהם, בעוד עבור המצרים הרטוריקה המתלהמת כלפי ישראל הייתה ניסיון לזכות במנהיגות הגוש הפאן-ערבי — אף על פי שמצרים לא רצתה במלחמה. בתוך מצרים ההנהגה הייתה מפולגת באופן מסוכן, ופלגים שונים עשו שימוש ברטוריקה אנטי-ישראלית כדרך ללחימה אופוזיציונית במשטר. כתוצאה מכך, לא הייתה שום דרך יעילה שבה יכלו הערבים, כמכלול, להשתמש בעליונותם המספרית במלחמה רבת-חזיתות, בעוד הכוחות המזוינים של המדינה הערבית הגדולה ביותר נתפסו בין הוראות ואסטרטגיות שונות. הישראלים עבדו קשה, ותכננו בקפידה את האפשרות של מלחמה עם צבא שעבד על הנושא במלוא המרץ. לעומת זאת, אחד מגנרלי סוריה חזה מפלה מוחלטת של ישראל בארבעה ימים "לכל היותר." נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר התעקש כי חיל האוויר הישראלי לא יהיה מסוגל לתקוף את בסיסי חיל האוויר המצרי. למעשה התקפה ישראלית מוצלחת על שדות התעופה של חיל האוויר המצרי הייתה גורם מפתח בניצחון ישראל. אחד מקציני מצרים תיאר את הנהגת ארצו כאחוזה באמונה כי "הריסתה של ישראל הייתה משחק ילדים שדרשה רק את חיבור מספר קווי טלפון לבית המפקד, וכתיבת סיסמאות הניצחון."

קבלת הספר

הספר זכה לשבחים על ידי המבקרים, וזכה בפרס הספר של "לוס אנג'לס טיימס" להיסטוריה. הוא שהה במשך שבעה שבועות ברשימת רבי-המכר של "ניו יורק טיימס". מבקר הספרים של "ניו יורק טיימס" כתב טובות על הספר "שישה ימים של מלחמה", כמו ביקורת הספרים ב"וושינגטון פוסט", שם כונה הספר, "לא רק הספר הטוב ביותר שנכתב עד כה על מלחמת ששת הימים, אלא שסביר להניח שיישאר הטוב ביותר." ביקורות חיוביות פורסמו גם על ידי "The Atlantic", על ידי "ניו ריפבליק", על ידי "הגרדיאן", על ידי "ניוזוויק", על ידי "האקונומיסט", ועל ידי ההיסטוריון ג'ון קיגן ו"ההיסטוריון החדש" הישראלי בני מוריס.
נורמן פינקלשטיין כתב סקירה ביקורתית, בה קרא ל"שישה ימים של מלחמה" בעל "נרטיב מתנצל" שבו אורן "בעיקרון מדגיש שוב את הגרסה הישראלית הרשמית של מלחמת יוני". מן הצד השני, אמנון לורד כתב מאמר באתר "מידה" שבו טען כי "יש חלל גדול בכתיבה של היסטוריה אמיתית ומקיפה על מלחמת ששת הימים", וכי רק אורן בספרו התקרב לכתיבת היסטוריה כזאת. הוא אף ציין שיש בספר מההיסטוריה ה"רשמית".