google/wiki40b huggingface dataset:
ריאד

היסטוריה

מפגש הוואדיות בו שוכנת העיר נקרא בתקופה הפרה-אסלאמית "חג'ר". ההתיישבות זכתה למוניטין בגין השיחים המדבריים ועצי התמר שצמחו בה; נראה, לפיכך, כי מקור השם "ריאד" נגזר מהמילה הערבית "רַוודה" ("גן", ובריבוי: ריאד, "גנים"). תחילה התייחס השם רק לאזוריה הירוקים של ההתיישבות, ואולם בהדרגה התרחב וכלל את ההתיישבות כולה. לאורך ההיסטוריה הייתה ריאד מוקד כוחה של התנועה הווהאבית. 
בשנת 1818 החריבו העות'מאנים את דיריה, עיר חימר שהייתה בירתה של "המדינה הסעודית הראשונה" שכונן מוחמד בן סעוד באמצע המאה ה-18. לאחר מכן הועברה הבירה הרשמית לריאד.
בשנת 1902 נכבשה העיר על ידי אבן סעוד, שהמשיך וכונן בשנת 1932 את "המדינה הסעודית השלישית", היא ממלכת ערב הסעודית המודרנית. ריאד נקבעה כבירתה של הממלכה החדשה, אף שעד 1982 זכתה ג'דה למעמד "הבירה הדיפלומטית". בין הערים התקיימה יריבות היסטורית שהלכה ושככה בעשורים האחרונים. קצב גידול האוכלוסייה בעיר הוא מהמהירים בעולם, מה שהביא לעיכוב משמעותי בהתפתחותה של העיר למן שנות השבעים. ב-1991 נפגעה העיר מטילי הסקאד ששיגר סדאם חוסיין במלחמת המפרץ הראשונה. בראשית המאה ה-21 אירעו מספר פיגועי טרור במוקדים שונים בעיר שביצעו בעיקר גורמים אסלאמיסטיים קיצוניים המתנגדים לבית המלוכה ולקשריו עם המערב.

דמוגרפיה

ב-1935 מנתה אוכלוסיית העיר 40,000 נפש בלבד ו-83,000 ב-1949. בשנים שלאחר מכן החלה בריאד צמיחה דמוגרפית מהירה מאוד; מ-150 אלף תושבים ב-1960 למעל ל-5 מיליון נפש ב-2010. על פי מפקד האוכלוסין של 2010, 65% מאוכלוסיית העיר היא ממשפחות סעודיות ו-35% מהאוכלוסייה מקורה בתושבים שהגיעו מחוץ לערב הסעודית.
שחמת ראשונית של המרה

תסמינים קליניים

התסמינים הקליניים של המחלה כוללים בין היתר, עייפות, גרד בעור (אשר אופייני לחסימה בדרכי המרה), צהבת (כתוצאה מעליה של בילירובין בדם, קסנתומה (הצטברות מקומית של כולסטרול על העור, בעיקר מסביב לעיניים), מיימת (סיבוכים של יתר לחץ דם פורטלי), טחול מוגדל, אנצפלופתיה כבדית, עד לקומה במקרים חמורים. השתן כהה והצואה בהירה, סימנים לכולסטאזיס.

אבחון

כדי לאבחן שחמת ראשונית של המרה (PBC), יש לערוך בדיקת דם אבחנתית. בבדיקת דם אצל חולה ב-PBC תהיה רמה גבוהה של אלקלין פוספטאז, AST ,ALT גבוהים (אנזימי כבד שרמתם הגבוהה מרמזת על פגיעה בכבד), ומאחר ומדובר במחלה שהבסיס שלה אוטואימוני, בדיקת הדם תכיל נוגדנים עצמיים כגון: נוגדן אנטי מיטוכונדריאלי (AMA) וכן רמה גבוהה של IgM.

הגורמים למחלה

הגורמים למחלה זו מצביעים על בסיס אוטואימוני, הגוף תוקף את דרכי המרה. נמצא כי אצל רוב החולים (מעל ל-90%) יש נוגדן אנטי מיטוכונדריאלי הקרוי AMA אשר פועל כנגד קומפלקס פירובט דהידרוגנז (קומפלקס הפועל בתוך המיטוכונדריה). ישנם מבחנים נוספים לביצוע אבחנה, בהם נמצאו נוגדנים נוספים הקיימים במחלה זו.

טיפול

אין טיפול ידוע למחלה זו, אולם תרופות (כגון ursodiol) יכולות להאט את קצב התפתחות הנזק לכבד ולאפשר תוחלת חיים נורמלית. כמו כן מומלץ לצרוך מולטי ויטמינים כגון ויטמין D וסידן לאור העובדה כי אצל חולים אלו יש ספיגה נמוכה של ויטמינים מסיסים בשומן.
כאשר המחלה מתקדמת למרות הטיפול התרופתי, אין מנוס מביצוע השתלת כבד.
M26

היסטוריה

הצביר התגלה ב-20 ביוני 1764 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שזיהה אותו כצביר פתוח, אך ציין שכוכביו קשים לצפייה ובטלסקופ קטן הצביר נראה כערפילית.
לצביר דרגת בהירות 8.0 וקשה להבחין בו גם באמצעות משקפת. נחוץ טלסקופ בינוני כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 11.9. הצביר נמצא פחות מ-50 דקות קשת ממזרח-דרום-מזרח לכוכב המשתנה δ במגן, כך שקל למדי לאתר אותו.

מאפייני הצביר

קוטרו של M26 הוא כ-22 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-5,000 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-15 דקות קשת. הצביר מכיל כ-90 כוכבים בצפיפות ממוצעת ולפי גיל כוכביו מעריכים שגילו של הצביר הוא כ-85 מיליוני שנים. בסמוך למרכז הצביר יש אזור דליל יחסית בכוכבים - תופעה נדירה בצבירים. ייתכן שהסיבה לכך היא ערפילית בליעה קטנה שמסתירה חלק מהאור של כוכבי מרכז הצביר וייתכן שפיזור הכוכבים בצביר הוא לא שיגרתי.
פיטר וייט (שחקן)

ביוגרפיה

וייט נולד בוורת'ינג שבמחוז סאסקס באנגליה. הוא לא למד משחק באופן פורמלי.
בטלוויזיה הופיע וייט בין השאר בסדרה "גן החיות שלנו", ב-"Z-Cars", בסרט הטלוויזיה "Meantime", בסדרה "אנה לי", בסדרה "חיים על מאדים", בסדרה הרפואית "הולבי סיטי", בסדרת הדרמה " מקום בו נמצא הלב", בסיטקום "Early Doors", ב"רציחות במידסומר", בסדרה הקומית "Monday Monday", בסדרת הדרמה "Party Animals", בסדרה "לפגוע ולהחטיא" ובתפקיד אדמונד לווט בסדרת הדרמה התקופתית "גן עדן לנשים".
וייט שיחק בסרטי הקולנוע "עירום", "סודות ושקרים", "סיפורי פיות", "וירה דרייק", "גאווה ודעה קדומה", "בבל", "הכל או כלום", "A Bunch of Amateurs" והסרט "מר טרנר". ב-2007 הופיע בסרט "שוטרים לוהטים" בתפקיד בעל פאב בשם רוי פורטר. ב-2011 שיחק במיני-סדרה "חקירה רגישה" וב-2012 בסדרת הטלוויזיה "Public Enemies".
הופעותיו של וייט בתיאטרון כוללות תפקידים במחזה "In the Republic of Happiness" בתיאטרון ג'רווד ברויאל קורט בשנים 2012 ו-2013, ובמחזה "אלקטרה" מאת סופוקלס לצדן של קריסטין סקוט-תומאס וליז וייט בתיאטרון האולד ויק ב-2014.
מחלף יהלום מתחלף

מחלף יהלום מתחלף הוא מחלף יהלום שבו שני כיווני הכביש החוצה מחליפים צדדים כאשר הם חוצים את הכביש המהיר. כך כל המחלף מרומזר בשני רמזורים (בדומה לכל מחלף יהלום), אך הפניות לכל כיוון נעשות ללא רמזורים כלל.
ייחודו של המחלף הוא בכך שבחלק הכביש החוצה את הכביש המהיר, התנועה נעה במסלול הנגדי ביחס לרגיל. יתרונו של מבנה מחלף כזה הוא במספר הרמזורים הקטן יותר שעומד בדרכם של כלי הרכב הפונים, רמזור בודד במקום שניים במבנה מחלף יהלום רגיל. התנועה הנעה בכביש המשני בלבד, עוברת שני רמזורים בדומה למחלף יהלום רגיל. עם זאת, מחלף יהלום מתחלף דורש שטח גדול יותר בהשוואה למחלף רגיל.
בד"ץ יורה דעה

היסטוריה

לאחר נישואיו, החל הרב מחפוד בלימוד שחיטה וניקור והוסמך לשוחט על ידי הרב אברהם חייבי  שהיה אז מפקח כשרות ומרבני "אגודת השוחטים" בתל אביב. באותה תקופה החל לעבוד תחת הרב יעקב לנדא כמשגיח כשרות לענייני תרומות ומעשרות במערכת הכשרות העירונית של בני ברק. בהמשך שולב במערכת השחיטה של הרב לנדא שבה עבד במשך עשרים ושש שנה. במשך תקופה ארוכה היה ראש המנקרים.
בשנת 1987, זמן קצר לאחר פטירת הרב לנדא, הקים את בד"ץ "נווה ציון" בבני ברק, יחד עם ראש ישיבת פורת יוסף הרב שלום כהן, והרב שלמה בן שמעון. בשנת 2001 פרש מבד"ץ נוה ציון והקים את בד"ץ "יורה דעה", המקובל על חלקים נרחבים בציבור החרדי, אף האשכנזי.
הבד"צ מספק הכשר גם לאתרוגים תימניים.
ועדת הכשרות מוציאה לאור חוברת הדרכה למוצרי הכשרות בשם "דעת כשרות", בחוברת זו מובאים גם נידונים ופולמוסים הלכתיים, בנושאי כשרות
מסדר אוסטרליה

היסטוריה

המסדר נוסד ב-14 בפברואר 1975 על ידי אליזבת השנייה, מלכת אוסטרליה שפרסמה מכתב הרשאה שנחתם גם על ידי ראש ממשלת אוסטרליה, גוף ויטלם. בזמן היווסדו כלל המוסד שלוש דרגות: עמית, מפקד וחבר בשתי חטיבות: אזרחית וצבאית.
ב-24 במאי 1976 ייעץ למלכה ראש ממשלת אוסטרליה וממשיכו של גוף ויטלם, מלקולם פרייזר, להוסיף דרגת אביר או דיים וכן להוסיף את המדליה. כמו כן, שונה שמה של החטיבה האזרחית ל"כללית". תואר האביר/דיים הוענק רק בחטיבה הכללית.
לאחר שנבחר לכהן כראש הממשלה, המליץ בוב הוק לבטל את הענקת הדרגה של אביר ודיים. ב-3 במרץ 1986 חתמה המלכה על מכתב הרשאה שמבטל את הדרגות האלו, ללא כל שינוי במעמדם של אלו שכבר קיבלו אותן.
ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, טוני אבוט, המליץ ב-19 במרץ 2014 להחזיר את הדרגות שבוטלו, וב-17 באפריל אותה שנה הוכרז השינוי. השינוי כלל גם הגדלה של מספר ההענקות השנתי האפשרי בכל שנה.
מלכת אוסטרליה היא ריבון וראש המסדר, וראש ממשלת אוסטרליה הוא (או היא) האביר או הדיים הראשי ונגיד המסדר. מזכירות המושל הכללי של אוסטרליה היא מזכירות המסדר.
מבנה שלוש הדרגות המקורי של המסדר נקבע בצורה דומה לזה של מסדר קנדה שנוסד כמה שנים לפניו. עם זאת, מסדר אוסטרליה מוענק במספרים גדולים יותר מאשר זה הקנדי, בעיקר לאזרחים זרים. בעוד שנכון ל-2015, עשרים זרים קיבלו דרגה במסדר קנדה, יותר מ-275 זרים צורפו למסדר אוסטרליה, כשלמעלה משלושים מהם בדרגת עמית.

מינוי של כבוד

מינוי למסדר מוענק גם לאנשים שאינם אזרחי אוסטרליה, עבור הישגים יוצאי דופן. ההישגים או האנשים אינם בהכרח קשורים לאוסטרליה, אם כי בדרך כלל כך הדבר. נכון ל-2015, העונקו 38 תוארי כבוד בדרגת עמית, 94 תוארי כבוד בדרגת מפקד, 121 תוארי כבוד בדרגת חבר ו-116 מדליות של כבוד.

הנסיך צ'ארלס והנסיך פיליפ

צ'ארלס, נסיך ויילס מונה לאביר במסדר אוסטרליה ב-14 במרץ 1981. כיוון שהוא אינו אזרח אוסטרלי, היה המינוי יכול להיות רק מינוי של כבוד. כדי לגבור על המכשול הזה ולאפשר מינוי מלא, נוסף תיקון לחוקת המסדר ולפיו הנסיך הוא אביר מלא במסדר. גם הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו מונה לאביר בתיקון דומה, ב-7 בינואר 2015.

אותות המסדר

סמל המסדר הוא בצורת דיסקה, עשוי זהב לאביר, לדיים או לעמית ומצופה זהב למפקד, לחבר ובמדליה. עיצוב הדיסקה מסמל את הפרח הלאומי של אוסטרליה, Acacia pycnantha, מין בסוג שיטה. במרכז יש טבעת המסמלת את הים, והמילה Australia תחת שני ענפי הפרח הלאומי. מעל הסמל נמצא כתר אדוארד הקדוש. אות העמית מקושט בקוורץ, הטבעת במרכז עשויה אמייל כחול והכתר עשוי אמייל צבעוני. אות המפקד דומה, אך ללא קישוטי הקוורץ. באות החבר הטבעת אינה כחולה, אלא באותו צבע כשאר האות ורק הכתר צבעוני. אות המדליה פשוטה לגמרי, ללא צבעים. אות האביר והדיים דומה לזה של העמית, אלא שבמרכז הטבעת יש עיגול אמייל נוסף, עם סמל אוסטרליה עליו. 
סרט העיטור הוא כחול כשבמרכזו רצועה של עיטורים בצורת הפרח הלאומי בצבע זהב. לעיטורים בחטיבה הצבאית, פסים זהובים בשני קצות הסרט. מקבלי העיטור הגברים מדרגת מפקד ומעלה עונדים אותו על הצוואר, בעוד בעלי דרגת חבר או מדליה עונדים אותו בצד שמאל של החזה. נשים מכל הדרגות עונדות את הסרט על כתף שמאל, אך הן יכולות לענוד אותו כמו הגברים, אם הן רוצות.
כל מעוטר מקבל גם סיכת דש של המסדר, לשימוש יומיומי ונוח יותר. סיכה של אביר, דיים ועמית מקושטות בקוורץ במרכזן, של מפקד וחבר מקושטות באמייל, ואילו הסיכה של מקבלי המדליה היא פשוטה וללא קישוטים.
מעצב האותות הוא סטיוארט דבלין (Stuart Devlin), צורף אוסטרלי שעיצב גם מטבעות הדולר האוסטרלי.
חליפת חלל

חליפת חלל היא מעטה הגנה חיצוני שעל אסטרונאוטים ללבוש כדי שיוכלו לעמוד בתנאים הקיצוניים השוררים בחלל: חוסר אוויר לנשימה וטמפרטורות קיצוניות.
חליפות הגנה לשימוש בגבהים עוצבו על ידי ממציאים שונים עוד בשנות השלושים. החליפה הראשונה שנעשה בה שימוש בחלל הייתה חליפת SK-1 שנלבשה על ידי יורי גגארין ב־1961. גם ארצות הברית התמודדה עם תכנון חליפת חלל משלה. תכנון חליפת החלל של תוכנית אפולו הייתה אתגר הנדסי אדיר, ודווקא חברת אופנה שהתמחתה ביצור בגדים תחתונים זכתה במכרז ליצור חליפות אלסטיות.

היסטוריה

חליפות חלל צמחו מתוך חליפות טיסה בגובה־רב ("חליפות לחץ") בהן השתמשו טייסים בעשורים הראשונים של המאה העשרים. חליפות אלה כללו בתוכן חלק גדול מהאלמנטים החיוניים לחליפת חלל, כגון מערכת נשימה ומפרקים דמויי־אקורדיון שאיפשרו תנועתיות בסיסית בתוך תא הטייס. 
אחד האתגרים המשמעותיים בפיתוחן של חליפות החלל הראשונות היה בתנועתיות הרבה יותר שנדרשת מאסטרונאוט בהליכת חלל או בהליכה על פני הירח. לשם כך נעזרו מפתחי החליפות ברעיונות מעולם האופנה, ובמיוחד מקונספט בשם 'המראה החדש' (The New Look) שהוביל המעצב קריסטיאן דיור. 'המראה החדש' הדגיש שימוש בבגדים תחתונים מחומרים גמישים (כדוגמת לטקס) כדרך לחטב את הגוף - ומפתחי החליפות נעזרו גם כן באותם חומרים כדי להבטיח חופש תנועה גדול לאסטרונאוט מבלי שהחליפה תתנפח עקב לחץ האוויר הפנימי. למעשה, יצרנית חליפות החלל של תוכנית אפולו הייתה ILC Dover, שהייתה במקור חטיבה של חברת האופנה ILC ('פלייטקס').

מבנה

מתחת לחליפה החיצונית, לובש האסטרונאוט חליפת גוף המכילה צינורות שדרכם זורם נוזל קר, שתפקידו להגן על האסטרונאוט מפני חום השמש. השכבה החיצונית של חליפת החלל חייבת להיות קשיחה על מנת שלא תיסדק מפגיעות מטאורים קטנים. מאחורי החליפה עצמה קיים בלון חמצן. לעיתים, מותקנות על החליפה מצלמות, כך שיתר האסטרונאוטים וצוות הקרקע יוכלו לצפות במתרחש. בחלקה הקדמי של קסדת הראש ישנה סנוורת, על מנת להגן על האסטרונאוט מפני קרינת השמש. בנוסף קיימות מנורות בקסדה המאפשרות לטייס החלל לעבוד בחשיכה. בתוך הקסדה קיימת מערכת קשר המורכבת מאוזניות וממיקרופון, המאפשרים לאסטרונאוט לשוחח עם חבריו לצוות ועם צוות הקרקע. קיים סיכון גדול בפעילויות חוץ רכביות בהן האסטרונאוט נדרש לעבוד בתנאים קשים, מה שיכול לגרום לו להזיע ובכך לגרום לו להתייבשות. עקב כך, מצויה בחליפה מערכת אוורור שפותרת בעיה זו. אסטרונאוט עשוי לשהות עד שבע שעות מחוץ לחללית בפעילות חוץ רכבית, וייתכן שיצטרך לעשות את צרכיו, לכן קיים מן שק הסופג את צרכיו של הטייס. במיכל הגב נמצאים גם מיכלי חמצן, מסנני פחמן דו־חמצני, סוללות חשמל, מאוורר, מערכת אזעקה לקצב הלב, העבודה והזיעה ויחידת תמרון (תנועה) אישית, המאפשרת לטייס לנוע במהירות של שלושה מטרים לשנייה.
חורבת ירדה

חורבת יַרְדָּה היא אתר ארכאולוגי ואתר הנצחה על שלוחה של רמת כורזים, סמוך למושב משמר הירדן.

האתר

במקום היה בית אחוזה שנבנה בסוף המאה ה-19, ונחשפו בו ממצאים ארכאולוגיים בצורת חרסים ומטבעות שזמנם החל מהתקופה הרומית המאוחרת בארץ ישראל ועד התקופה הממלוכית והתקופה הערבית הקדומה. האחוזה ואדמותיה נרכשו על ידי קק"ל בשנת 1936.
המבנה הוא בצורת חאן רבוע, הסוגר על חצר פנימית ובה בור מים מכוסה. בצד המערבי והמזרחי נמצאים שערים. בשלושת אגפי המבנה נמצאים 4-3 חדרים בכל אגף. בקיר המזרחי נראים סימני פגיעות קליעים ממלחמת העצמאות.
מאתר חורבת ירדה יש תצפית רחבה לנוף עמק החולה וההרים המקיפים אותו ולמושב משמר הירדן. לרגלי השלוחה נובע המעיין עין ירדה, באפיק נחל מחניים.

שימור והנצחה

המקום היה מוזנח ומרוחק מהכביש. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו העבודות לשימור חורבת ירדה. העבודות התנהלו ביוזמת עמותות הלוחמים ובסיוע קק"ל, המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, המועצה האזורית מבואות חרמון והקיבוץ מחניים ומושב משמר הירדן. ב-2007 הושלם שיקום החאן באופן חלקי וממזרח לחורבה הוקם במקום אתר זיכרון ובו מונצחים שמותיהם של 103 חיילים מחטיבות כרמלי, גולני, עודד, תותחנים, הגמ"ר ועוד, שנפלו בקרבות חורבת ירדה ובסביבה. נסללה למקום דרך משולטת מכביש 91 והוא הפך אתר תיירות ומורשת קרבות, ממנו נשקפת תצפית מרהיבה על עמק החולה ועל הגולן.
עמותת ותיקי חטיבת כרמלי פועלת להקמת אתר זיכרון חטיבתי בחורבת ירדה, שם נשאו גדודי החטיבה את עיקר נטל הלחימה. ליוזמה זו חברו קרן קיימת לישראל, מועצה אזורית מבואות החרמון, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, והטכניון. תלמידי המגמה לאדריכלות נוף ערכו בקיץ 2016 תחרות מתכננים לאתר, בסופה נבחר מודל עקרוני להקמתו.]
פיטיגרילי

ביוגרפיה

דינו סגרה נולד בשנת 1893 בטורינו שבאיטליה, בן לאב יהודי, דוד, ואם קתולית, לוצ'יה אלנה. הוא חונך כקתולי, ובגיל שבע הוטבל. בשנת 1916 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת טורינו. תקופה מסוימת קיים קשר רומנטי עם המשוררת עמליה גוליילמינטי. באותה תקופה החל לפעול כסופר וכעיתונאי. בשנת 1920 יצא לאור הרומן הראשון שלו, Mammiferi di lusso ("יונקים דה לוקס"). בשנת 1924 יסד את כתב העת הספרותי Grandi Firme, שזכה לקהל קוראים ניכר. כתב העת פעל עד שנת 1938, שבה הוחרם על ידי ממשלת איטליה הפאשיסטית בהתאם לחוקי הגזע.
בשנת 1930 החל לסייר באירופה. הוא שהה בעיקר בפריז, עם גיחות לאיטליה. לפי מסמכים ועדויות של חברי המחתרת Giustizia e Liberta ("צדק וחירות"), פיטיגרילי שימש מודיע של המשטרה החשאית הפאשיסטית, OVRA, החל מיולי 1930. כיוון שבאיטליה שררו חוקי גזע אנטישמיים, פיטיגרילי זכה לאמונם של מתנגדי הפאשיזם, בזכות מוצאו היהודי. 
בשנת 1940 חזר לטורינו, חרף הסכנה שיועבר למחנה ריכוז, עקב מוצאו היהודי. ב-10 ביוני 1940 אכן הוצא נגדו צו גירוש לעיר ל'אקווילה שבמרכז איטליה, אך זה הומר, בהשתדלות ידידיו, להגליה לכפר אושו (Uscio) שבצפון איטליה, לא הרחק מטורינו. כעבור שלושה חודשים נענתה בקשתו להשתחרר, והוא חזר לטורינו, בסוף 1940 עבר לרומא, ועסק בכתיבת תסריטים. ב-13 בספטמבר 1943 נמלט לשווייץ, שם התגורר עד 1947. בשנת 1948 היגר לארגנטינה, והתגורר בה עשר שנים. לאחר מכן חזר לפריז, תוך שהוא מבקר לעיתים בביתו שבטורינו. בשנת 1949 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, Pitigrilli parla di ("פיטיגרילי מדבר").
פיטיגרילי נודע באמרות כנף שיצר, ובהן: "דקדוק: מבנה מורכב שמלמד שפה אך מעכב דיבור" וכן "אין להתבייש אם משנים דעה בכל יום; אולם כדי לשנות דעה, צריך שיהיו דעות להחלפה".

משפחתו

בשנת 1931 נישא לדבורה סינגליה. בשנת 1940 נישא לעורכת הדין לינה פורלן, בעודו נשוי לאשתו הראשונה, ממנה התגרש פורמלית רק ב-1973.
יעקב בצלאל שניידר

הרב יעקב בצלאל פייגון שניידר (1842–1916) היה מורה, רב, דיין, שוחט ובודק בעיירה בלוגורודקה שברוסיה (כיום אוקראינה).

תולדותיו

שניידר נולד בעירה שפטובקה (שעפטאווקע) שבמחוז זסלב, בפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, לרב פנחס פייגון, שהיה שוחט ובודק בשפטובקה.  לפי מסורת המשפחה שניידר הוא צאצא של המהר"ל מפראג ששמו המלא היה ר' יהודה לייב בן בצלאל.
כשהיה בן חמש לערך התייתם שניידר מאביו. אחיו הבכור יצחק-אייזיק ואנשי חסד מעיר מולדתו, ובמיוחד נכדיו של הצדיק מקאריץ, השגיחו שילמד תורה. משחר ילדותו התבלט כתלמיד חכם, כשהיה בן 14 השיאוהו לבת גילו ומאז חי בעיירה בלוגורודקה והיה למו"צ (מורה צדק). בטרם מלאו לו 18 שנה התמנה לשו"ב ושימש כרב, כדיין וכפוסק. בנעוריו אימץ את שם המשפחה שניידר, כדי להימנע מגיוס לצבא הצאר.
למדנותו ודבקותו בהלכה ובדרך התורה הביאו לו פרסום, הוא קיים קשר הדוק עם רבנים בתחום המושב בנושאים הלכתיים, ומעל חמישים שנה לימד, למד ועסק בצורכי ציבור מבלי לקחת תמורה כספית.
בתמוז תרס"ז (1907) נסע לארץ ישראל והתיישב בירושלים, ממנה כתב מכתבים בעברית אל קרוביו ואל ידידיו בעיירה בלוגורודקה. בין היתר תיאר בהתרגשות גדולה את ביקורו בכותל המערבי, את הקדשת כל זמנו ומרצו ללימוד ולתפילות בכולל שבמאה שערים, ואת פלפוליו עם רבנים. כן נענה לבקשות שהופנו אליו לבדוק את רישומי החלוקה, ושלח מכתבי המלצה התומכים ברב האחראי לכספי החלוקה, בעקבות מחלוקות שהתעוררו.
לאחר שישב כשנתיים בירושלים, חזר אל משפחתו וקהילתו בבלוגורודקה, ובשנת 1916 נפטר בגיל 74.
בתקופתו של שניידר מנתה הקהילה היהודית בעיירה בלוגורודקה כאלפיים יהודים, והוא שימש להם מנהיג דתי ורוחני. לאורך השנים הוא ניהל משא ומתן בשאלות ותשובות בהלכה עם גאוני דורו, וספרו הראשון שושנת-יעקב מבוסס במידה ניכרת על תכתובת זו שניהל, ועל סיכום של למעלה ממאה ספרים של פוסקים ראשונים ואחרונים. לאחר שהופץ ספרו הראשון, ביקשו ממנו אנשי הקהילה כי יוציא גם ספר שעניינו במצוות ובמנהגים היומיומיים, לכן כתב את ספרו השני, המיוסד אף הוא על שאלות ותשובות.
במכתביו הוא מדגיש את היותו של כל הציבור ערבים זה לזה, וכי למעשיו של אדם יש השפעה על סובביו, לכן חובה על כל יהודי ללכת בדרך התורה, החסד והאחריות ההדדית. הוא  מצווה על ילדיו ונכדיו לא לפרסם את תיאורי הקשיים של החיים בירושלים, כדי שלא לרפות את ידיהם של המתכננים לעלות לירושלים, וכדי שלא למנוע מאף אדם את עשיית המצווה של עלייה לארץ -ישראל ואת מימוש החלום להיקבר באדמת הקודש. למרות הקשיים, הוא מביע התרוממות רוח משהותו בעיר הקודש, מהיותו חופשי לעסוק יומם ולילה בלימוד, בתפילה ובמצוות התורה.

ספריו

בשנת 1902 פרסם את ספרו "שושנת יעקב" שבו לקט דינים מחודשים בנושא הלכות טרפות עצמות ע"פ סדרו של הל"ש (הלבושי שרד), מאת ר' דוד שלמה אייבשיץ.
ספרו השני "הלכות פסוקות" הופיע בירושלים ב-1908, וכלולים בו דינים על אודות סדר התפילה שחרית וערבית, דיני הפסק בברכת ציצית ותפילין, נטילת ידיים וסעודה, וכו'.
בשני ספריו כלולות למעלה מעשרים הסכמות של גאוני דורו, ובהם ר' אליעזר הכהן חריף, ראב"ד בעיר זאסלב, ר' יחיאל מיכל בן חיים, אב"ד בעיר סלאוויטא, ר' שאול חיים הלוי הורוויץ מירושלים.
יחזקאל ליבשיץ

רבי יחזקאל ליבשיץ (לעיתים: ליבשיטץ; ה'תרכ"ד, 1864 - י"ג באדר ב' ה'תרצ"ב, 21 במרץ 1932) היה רב פולני-ליטאי, רבן של כמה ערים בליטא ובפולין. נודע על שם ספרו "המדרש והמעשה".

ביוגרפיה

נולד בראסיין לרב הלל ליבשיץ, בילדותו התפרסם כעילוי ושקדן, כנראה למד בתלמוד תורה בקלם, ובגיל 19 נישא לרחל בתו של מוכר הספרים הביאליסטוקאי יצחק אייזיק פעֶשעֶס. בתרמ"ז התמנה לרב ביורבורג ואחריה כיהן כרב בבויסק שבקורלנד. עם עזיבתו את בויסק, התמנה תחתיו רבה של זיימל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת 1902 היה מועמד לכהונת רב העיר ורשה לאחר פטירת ראש המו"צים הרב שמואל זנוויל קלפפיש, הוא יכול היה לכהן במקביל גם כ"רב מטעם" בשל שליטתו בשפה והשכלתו הכללית. ואולם מינויו נבלם בידי חסידים ואדוקים שחששו שיביא עמו מודרנה, ובידי בעלי עניין אחרים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוזמן לכהן כרב ואב"ד בפלוצק, בשל יתרונו ביכולתו לשמש גם כרב דתי וגם כרב מטעם הממשלה. הוא הגיע לפלוצק, אך בשנת תרס"ג (1903), התברר ש"הרב מטעם" שלפניו שעזב את משרתו מפאת מעצרו עקב הלשנה, זוכה בדינו וחזר למשרתו, הוא סירב לכהן כרב למחצה והשעה את עצמו מהרבנות. בשנה שאחריה התקיימו בחירות מחדש למשרת הרב מטעם והרב ליבשיץ זכה בהן ונכנס לתפקידו. לרגל השנה האזרחית 1904, קיבל מדליית זהב מטעם הצאר ועליה הכתובת הרוסית: "בעד החריצות".
משנת ה'תרס"ו, 1906, ועד סוף ימיו כיהן כרבה של קאליש ונבחר לשמש כיושב ראש אגודת הרבנים בפולין. בתקופת כהונתו בקאליש הוצעו לו משרות רבנות הערים לודז' וקובנה. הצעת הרבנות בלודז' באה ביוזמת מקורביו אך הם לא הצליחו לגבש לה רוב בקרב הגוף הבוחר, ומהצעת הרבנות בקובנה נרתע הרב ליבשיץ עצמו שכבר הגיע לעשות את השבת הראשונה שלו כרב בקובנה, לאחר שהבין שיש המתנגדים לכהונתו בעיר.
בראשית תקופת מלחמת העולם הראשונה שהה מחוץ לארצו, וכשחזר ב-1916 נרתם לפעילות הציבורית לשיקום העיר בדגש על סיוע לתושבים היהודים ששרדו בה. עם כינון הרפובליקה הפולנית השנייה הוקמו בערי פולין מועצות עירוניות, והוא נבחר למועצת העיר קאליש.
במכתבו לרב אברהם יצחק הכהן קוק משנת 1925 הוא דן בהצעת רבנות אפשרית בארצות הברית או בארץ ישראל, אולי בחיפה. ב-1926 נסע לארצות הברית להזמנת ועד עזרת תורה ואגודת הרבנים להשתתף בוועידה השנתית ה-24 של האגודה בפאראקווי, במסגרת ביקורו זה, סייר בקהילות אחדות ובהן בפילדלפיה. ב-1929 השתתף כציר יהדות פולין באספה המכוננת של הסוכנות היהודית בציריך.
בשנת ה'תר"ץ 1930 פרסם קריאה ליהודי קאליש להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל על פני אתרוגי קורפו. הוא ציין את מכתביו בעיתונות בעת פולמוס אתרוגי קורפו בהם טען שמלבד החשש שמדובר באתרוגים מורכבים, יש להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל כדי לסייע לפרנסת החקלאים היהודים. כן הזכיר את העובדה שרבה הקודם של קאליש, הרב חיים אלעזר וקס, לחם כנגד אתרוגי קורפו ולמען אתרוגי ארץ ישראל.
בחנוכה ה'תרצ"ב ערכה הקהילה היהודית בקאליש מסיבה לכבוד חצי יובל לכהונתו ברבנות העיר, זמן קצר לאחר מכן בתענית אסתר, י"ג באדר ב', 21 במרץ 1932 נפטר הרב ליבשיץ. בקבורתו נחנך בית הקברות החדש בקאליש.
לפי צוואתו אמור היה בנו הרב אליעזר ליבשיץ לכהן אחריו כרבה של קהילת קאליש, אך הקהילה העדיפה למנות את הרב מנחם מנדל אלתר מפביאניץ, והמינוי התעכב עד שנת תרצ"ח בשל סירובו של הרב אלטר לבוא לקאליש עד שהקהילה תמלא את התחייבויותיה כלפי משפחת הרב ליבשיץ ובנו.

משפחתו

שני אחיו כיהנו אף הם ברבנות: רבי אליעזר ליבשיץ בזדונסקה וולה, ורבי יעקב ליבשיץ בקונין.
חוות אהרנסון

חוות אהרנסון, הידועה גם בשם "התחנה לניסיונות חקלאיים בעתלית", היא חווה חקלאית השוכנת כשני קילומטרים מזרחית ליישוב עתלית, שהייתה פעילה במיוחד בין השנים 1917-1910 ופעלה בצורה מוגבלת גם לאחר מכן. המקום שימש בעיקר כתחנה לניסויים חקלאיים, אולם בחווה גם פעלה רשת הריגול ניל"י.

היסטוריה והווה

תחנת הניסיונות החקלאיים הוקמה בשנת 1910 על ידי וועדה מיוחדת מקרב ציוני ארצות הברית, בתמיכת ההסתדרות הציונית, ובראשה עמד האגרונום והמדען אהרן אהרנסון, איש זכרון יעקב. המטרות הראשיות לשמם הוקמה התחנה היו התאמה לתנאי הארץ ולכלכלתה של גידולים חקלאיים שונים ושיטות עיבוד מתקדמות, וכן הפצת הידע החדש והדרכה מקצועית למתיישבים במושבות היהודיות, שהיו אז בראשית התפתחותם. בתחנה נוסו מכונות חקלאיות חדישות, נבחנו גידולי שדה רבים, טופחו גפנים ועצי פרי, שוכללו שיטות השקיה, דישון והדברה, ועוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התמסר אהרנסון לפעילות חשאית בארגון הריגול ניל"י שהקים וניהל, ובשלב מסוים נאלץ לעזוב את הארץ. לכשעזב, הפקיד את ניהול התחנה, אשר שימשה כאחד המרכזים המשמעותיים של רשת הריגול, בידי בני משפחתו ובידי יד ימינו אבשלום פיינברג. לאחר מותו של פיינברג ניהלו את המקום ואת פעולות הריגול שרה אהרנסון ויוסף לישנסקי. לאחר שנתגלתה רשת הריגול ניל"י, הטילו הטורקים מצור על זכרון יעקב, בחפשם אחר ראשי הארגון; מיד לאחר מכן (אוקטובר 1917) פרצו כוחות הביטחון הטורקים לחוות עתלית, הרסו, עקרו, ושברו את כל מה שהיה במקום.
בתחילת תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, חזרו בני משפחת אהרנסון הנותרים אחרי מות שרה ואהרן, ובראשם שמואל (סם) אהרנסון, להפעיל, בעזרת אחרים, את תחנת הניסיונות, גם אם בצורה מצומצמת. לנוכח קשיים רבים שהיו כרוכים בכך, נאלצו לאחר כעשור לסגור את התחנה, שעמדה מאז בשיממונה במשך שנים רבות.
בשנת 1965 שוקם המקום, ועל חלק מאדמות החווה נפתח, בעזרת משרד החינוך והמוסדות הציוניים, מחנה קבע המיועד לפעולות בתי ספר ותנועות הנוער השונות. לקראת שנת 2000, הופסקה גם פעילות זאת.
בעשור השני של המאה ה-21, התחנה הנטושה בעתלית ניכרת בשדרת דקלי הוושינגטוניה המפוארת, שניטעה סביב שנת 1912 בידי אהרן אהרנסון, אותה ניתן לראות תוך כדי נסיעה בכביש חיפה-תל אביב.
יחסי האיטי–הודו

היסטוריה

עוד לפני ששתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים, הודו שלחה 140 חיילים במסגרת שירות המילואים המרכזי לשרת במשלחת האו"ם בהאיטי באוגוסט 1995. המשלחה ההודית סייעה למשטרת האיטי ולשמירת החוק והסדר במדינה, עד סוף המשימה ביוני 1996. היחסים הדיפלומטיים בין האיטי להודו כוננו ב-27 בספטמבר 1996. הנציבות העליונה של הודו בקינגסטון הייתה מואמנת על האיטי עד סוף 2003. לאחר מכן, הודו החליטה כי השגרירות ההודית בהוואנה, תהיה השגרירות המואמנת על האיטי. האיטי מינתה קונסול כללי בניו דלהי באוקטובר 2014. שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בדבר קיום התייעצות בין משרד החוץ ב-31 במאי 2001.
הודו שלחה 141 אנשי כוחות הביטחון התעשייתי המרכזי (CISF), במסגרת משלחות האו"ם לייצוב פוליטי בהאיטי באוקטובר 2008. אנשי היחידה הצבאית ההודית, אסאם רופלס, הצטרפו למשלחה במרץ 2010, זו הייתה הפעם הראשונה שבה אסאם רופלס השתתפה במשלחה של האו"ם. אנשי זרוע הביטחון ההודי (BSF) נשלחו להאיטי בנובמבר 2010. שתי יחידות של כ-150 איש הוצבו בפורט-או-פרנס, ואילו היחידה הנותרת הוצבה בהינצ'ה. ב-13 באפריל 2017, מועצת הביטחון של האו"ם החליטה בפה אחד להחזיר את משלחות השלום מהאיטי. מועצת הביטחון הסכימה להקים משלחה חדשה בשם "משלחת האו"ם לתמיכה משפטית בהאיטי". בפברואר 2017, כ-452 חיילים שירתו במשלחה זו.

ביקורים מדרג גבוה

שרת הכלכלה והכספים, כרמל ז'אן מארי ביקרה בהודו ב-14 עד 17 באוקטובר 2014. מארי השתתפה ב-FICCI-LAC ונפגשה עם שר המדינה למסחר ותעשייה ההודי, נירמלה סיתראמאן. שר הבריאות, מארי ל. פירנצה דוברוואל ביקר בדלהי ב-25 עד 29 באוגוסט 2015.

יחסים כלכליים

בשנת 2016, ייצאה האיטי להודו סחורה בשווי 3.4 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם גרוטאות ברזל ואלומיניום, שמנים חיוניים, פולי קקאו, מכונות חשמליות, חולצות ונייר ממוחזר. לעומתה, הודו ייצאה להאיטי סחורה בשווי 65.7 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם ממתיקי סוכר, מוצרים אפויים, תרופות, אורז, וזלין, נייר לא מצופה, עטים, רהיטים ומוצרי טיפוח.

קהילות

האיטים ההודים הם האיטים שמוצאם הודי, אשר רובם היגרו או נולדו בהאיטי. נכון לשנת 2011, קהילת זו כוללת 400 תושבים. נכון לפברואר 2016, כ-70 אזרחים בהאיטי הצהירו כי מוצאם הודי. רוב קהילה זו כוללת אנשי מקצוע, כגון רופאים, מהנדסים וטכנאים, בעוד שרבים אחרים עוסקים בסחר גרוטאות המתכת.