הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה

האירוע

המטוס, ברישום 4X-AKC, מעודפי הצבא האמריקאי, נקלע מעל יוגוסלביה לרוחות חזקות ופתאומיות, שגרמו לו לסטות ממסלולו ולחדור בשוגג אל התחום האווירי של בולגריה. חיל האוויר הבולגרי הזניק מולו שני מטוסי קרב חדישים מסוג יאק 23, והטייסים נצטוו להנחיתו. בשל סיבה לא ברורה, אחד ממטוסי הקרב פתח באש על המטוס. שלושה מטחי אש שנורו בהפסקות על המטוס גרמו להתפוצצותו, והוא התרסק על גבעה סמוך לגבול בולגריה ויוגוסלביה, ליד אחד מיובלי הנהר סטרומה, בשטח גבעי קשה לגישה. 
הרוגי המטוס מנו 15 ישראלים, 12 אמריקאים, שישה צרפתים, חמישה סובייטים, ארבעה קנדים, ארבעה בריטים, ארבעה דרום אפריקאים, שלושה מגרמניה המערבית, פולני, אוסטרי, שוודי, ועוד שני נוסעים חסרי אזרחות. 
קברניט המטוס היה סטנלי רג'ילנד הינקס מדרום אפריקה (ששימש גם כקברניט בוחן). הקצין הראשון, פנחס בן פורת, היה ישראלי מקיבוץ נען ומטייסי הפלמ"ח הוותיקים (היה הטייס הראשון שביצע תקיפה אווירית במסגרת שירות האוויר של ההגנה), וזו הייתה טיסת ההסמכה שלו, שלאחריה היה אמור לקבל הסמכה כקברניט באל על. שאר אנשי הצוות היו הדיילת שרה אצ'רקן, הדיילים אלברט אלחדף ולאון טיזר, האלחוטן רפי גולדמן ומהנדס הטיס סידני צ'אלמרס.
שרידי הגופות נקברו בקבר אחים בבית הקברות קריית שאול. המצבה היא בצורת כנף מטוס ועליה נרשם "ביום ח' באב שנת התשט"ו פגעה יד זדונית במטוס ישראלי בהיותו בשמי בולגריה וכל נוסעיו חמישים ושמונה אנשים נשים וטף שהיו בדרכם למולדת עלו בלהבות אש". הרב שלמה גורן חיבר עבורם נוסח מיוחד של תפילת אל מלא רחמים בו צוין: "שנהרגו בידי מרצחים ונפלו בידי בני עוולה".
בשנת 1956 הוקם בחבל לכיש היישוב ניר ח"ן, הקרוי לזכר 58 (ח"ן בגימטריה) הנספים באסון.

חקירה

בתחילה הודיעה ממשלת בולגריה שהמטוס נורה מהקרקע בתותח נ"מ, לאחר שחדר למרחב האווירי של בולגריה. ב-30 ביולי 1955 הגיעה משלחת ישראלית לחקור את נסיבות האירוע ומבחינת שרידי המטוס הסיקה שהוא נורה על ידי מטוסי קרב. המשלחת הישראלית דיווחה שהיא נתקלה בחוסר שיתוף פעולה קיצוני מצד שלטונות בולגריה וכי שרידי המטוס טופלו לפני הגעתם על מנת להעלים ממצאים מפלילים. ב-3 באוגוסט 1955 הודתה ממשלת בולגריה שהמטוס הופל בידי מטוסי קרב והביעה נכונות לשלם פיצויים, אף על פי שהמטוס חדר לעומק של 40 קילומטר במרחבה האווירי והטייס התעלם מאזהרות שהופנו אליו. בהמשך שינתה בולגריה את עמדתה, סירבה ליטול אחריות והסכימה רק לתשלומים לפנים משורת הדין במטבע בולגרי. 
בפברואר 1956 שלחה ישראל לבולגריה את דרישתה לתשלום פיצויים על הנזקים שנגרמו בהפלת המטוס. ישראל דרשה פיצויים על המטוס עצמו ופיצויים למשפחות ההרוגים. באוגוסט 1956 יצאה משלחת ישראלית לבולגריה למשא ומתן על הפיצויים, אולם לא הושגה הסכמה על סכום הפיצויים שכן בולגריה בקשה לחלק את האחריות בינה לבין אל על, שכן המטוס חדר לשטחה האווירי. בנוסף, היחסים המתוחים בין המדינות, בעקבות מבצע סיני, לא סייעו בהסדרת הפיצויים. בולגריה הסכימה לשלם פיצויים למשפחות הקרבנות, אך לא על המטוס. בעקבות זאת, ישראל הגישה תביעה נגד בולגריה בבית המשפט הבינלאומי. התביעה נרשמה ביוני 1958 והמשפט נפתח במרץ 1959, בדיון בשאלת סמכות בית המשפט הבינלאומי לדון בעניין. במאי 1959 קבע בית המשפט הבינלאומי, ברוב של 12 נגד 4 שאין לו סמכות לדון בעניין. בשנת 1960, לאחר שישראל סירבה להצעתה של בולגריה לשלם פיצויים על קרבנות האסון, חזרה בה בולגריה מהנכונות לשלם פיצויים. לבסוף, ביוני 1963 פורסם שהושגה הסכמה ובולגריה שילמה פיצויים לקרובי קרבנות האסון, בהתאם לתנאיה.  
בשנת 2003, לאחר כארבעים ושמונה שנות התעלמות, הציבו הבולגרים אנדרטה במקום לזכר הרוגי המטוס.
בשל הימצאותם על המטוס של נוסעים סובייטים ונוסעים חסרי אזרחות וכן של קצין המודיעין הרן בר דור, פרחו מאז כמה תאוריות קשר על נסיבות הפלת המטוס. לאחר שנפתחו ארכיוני הצבא ומשרד החוץ הבולגריים, נתברר ללא כל ספק שהפלת המטוס הייתה תאונה, שנבעה ממזג אוויר הפכפך, ויד קלה מדי על ההדק של טייסי הקרב הבולגרים. שני הטייסים הועמדו למשפט צבאי בבולגריה, ונפסקו להם עונשים כבדים. אחד מהם חלה בכלא במחלת נפש ובילה את שארית ימיו בבית חולים.