google/wiki40b huggingface dataset:
מנעול אהבה

מנעול אהבה הוא מנעול שזוגות נאהבים תולים על גשר, גדר או מתקן דומה, כסימן לנעילת אהבתם, ולכך שאהבתם תישאר נצחית. לעיתים בני הזוג כותבים את שמם על המנעול או ראשי התיבות של הזוג, המועד בו נתלה המנעול, ולעיתים גם מסר קצר. יש המשליכים את המפתח לאחר מכן לנהר או למקום דומה.
מתחילת המאה ה-21 נפוצו מנעולי האהבה. מקורו של מנהג זה קצת מעורפל, הוא הופיע במזרח אירופה בשנות 1980 ו-1990 ולאחר מכן התפשט לאירופה המערבית בשנות ה-2000. מנהג זה קיים גם בסין, שם המנעולים נתלים על הר קדוש, על ידי זוגות שזה עתה התחתנו, מתוך אמונה שהזוגיות שלהם תהיה מוצלחת ומאושרת. בפריז התפרסמו גשר פון דז אר, שאף קרס בחלקו מגודש המנעולים וגשר נוטרדאם. בקלן התפרסם גשר הוהנצולרן במקומות אלו לאורך הגשר ישנם אלפי מנעולים בגדלים שונים. בישראל ישנם מנעולי אהבה שנתלים על גשרים מעל נחל הירקון ליד מתחם נמל תל אביב.
יש עיריות או רשויות המסתייגות מהמנהג, והן מסירות את המנעולים שנתלו (למשל משיקולי בטיחות), ולעומתן ישנן אחרות שמעודדות את הרעיון, ומסדרות מיקומים מתאימים לתליית מנעולי האהבה.
האקדמיה הרוסית לטלוויזיה

נשיאי האקדמיה

נשיא האקדמיה הנוכחי הוא אלכסנדר אקופוב (מדצמבר 2013). משנת 1995 ועד ה-5 נובמבר 2008 עמד בראשה ולדימיר פוזנר, לאחר מכן — מיכאל שבידקוי.
המנהל הכללי הוא — אטרי לבייבה (מה-1 דצמבר 2011).

חברי האקדמיה

בדצמבר 2010 האקדמיה כללה 555 חברים.
נכון לשנת 2017 חברים באקדמיה 70 איש.

היסטוריה

הארגון נוסד בשם הקרן הרוסית לפיתוח הטלוויזיה (Российский фонд развития телевидения, РФРТ) ב-1994 ביוזמת חברות הטלוויזיה המובילות במדינה (ORT, VGTRK, NTV, TV-6, VID ואחרים) לצורך הקמת פרס "TEFI".
משנת 2001 הארגון נושא את השם "קרן האקדמיה הרוסית לטלוויזיה".
מאז 2001, הקרן מספקת תמיכה לאיגוד העיתונאים שכותבים על טלוויזיה, "מועדון עיתונאי הטלוויזיה". מדי שנה, בסוף העונה, במשרדי הקרן נערך טקס הענקת פרסי ותעודות "מועדון עיתונאי הטלוויזיה" במספר קטגוריות.
מפרץ באפין (טקסס)

מפרץ באפין (באנגלית: Baffin Bay) המכונה גם לאגונת המלח (באנגלית: Salt Lagoon) או לאגו דה לה סנטיסימה טרינידד (בספרדית: Lago de la Santísima Trinidad) הוא מפרץ המצוי בדרום מדינת טקסס שבדרום ארצות הברית. המפרץ מהווה לשון ים של הלאגונה מאדרה - מפרץ היוצא ממפרץ מקסיקו. המפרץ נמצא ב- '27°15 צפון ו-'97°31 מערב.
מפרץ באפין, אתר דיג פופולרי, מהווה הגבול בין מחוז קנדי לבין מחוז קלברג.
משפחת קרישבסקי

משפחת קרישבסקי (לעיתים בכתיב קריטשעווסקי, קרי קריצ'בסקי) היא משפחה יהודית מחסידות חב"ד, שמוצאה מן הכפר קוֹטוֹבְקָה (Котовка) שבפלך יקטרינוסלב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). בן המשפחה, ד"ר יצחק ד'ארבלה, חקר את מוצא המשפחה וגילה שמקורה ממשפחה ספרדית בשם דה-לטס. רבים מצאצאיה תפסו תפקידי מפתח ומשרות ציבוריות חשובות ביישוב היהודי בארץ ישראל ובמדינת ישראל, ובהם: סופרים, מחנכים, מוזיקאים, רופאים, משפטנים, חוקרים ואנשי אקדמיה.
סיסאק

היסטוריה

יישוב עירוני מתועד במקום מהמאה ה-3 עת השתייך האזור לפרובינציית פאנוניה של הקיסרות הרומית. בהמשך נשלט היישוב על ידי ממלכת קרואטיה וממלכת הונגריה ובמקום הוקם מבצר כחלק מקו החזית נגד פלישת האימפריה העות'מאנית. ב-1541 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה הארוכה (1593–1606) עלה בידי כוחות קואליציה בראשות ממלכת הבסבורג להביס את העות'מאנים ולהשתלט על העיר.
בהמשך, נכלל היישוב בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1862 נחנך קו מסילת הברזל לזאגרב וסיסאק עברה תנופת פיתוח כלכלי שכלל הגירה משמעותית אליה. התפתחו בהדרגה תעשיות מתכת וטקסטיל וכן נמל נהר, אשר שימש להעברת הסחורות ומכירתן. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה סיסאק בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שמה שונה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. בשלהי 1944 שוחררה העיר על ידי הפרטיזנים של טיטו, ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. העיר עברה שיקום ותיעוש מחדש והוקמו בה בתי זיקוק לנפט ותעשייה כימית.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה הופגזה סיסאק מספר פעמים, ומספר אזרחים נהרגו. לאחר המלחמה נכללה סיסאק בשטחי קרואטיה.

הקהילה היהודית

יהודים התגוררו בעיר מראשית המאה ה-19, ובעת הזו גם הוקם בית עלמין. ב-1862 לאחר חניכת קו מסילת הברזל לזאגרב היגרו משפחות יהודיות מווינה ומזאגרב לעיר. רוב ראשי המשפחה שהיגרו היו סוחרי דגן. לאחר מועד זה מתועדת קהילה מאורגנת עם מוסדות קהילתיים. ב-1880 הוקם בית כנסת קהילתי ובמסגרתו פעלה מקהלה אשר ליוותה את החזן בתפילות. בראשית המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בקרב בני הקהילה והוקמה אגודת נוער "מָכָבִּיֶאָה" ובהמשך גם סניף של תנועת ויצו. ב-1921 מנתה הקהילה 329 נפשות שהיוו 3.74 אחוזים מתושבי סיסאק, וב-1931 התגוררו בסיסאק 230 יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 258 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה והעברת השלטון לאוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ומעטים ניצלו. בפאתי העיר פעל מחנה הריכוז לילדים סיסאק. המחנה הוקם ב-3 באוגוסט 1941 ופעל עד 8 בינואר 1943. בתקופת פעולתו נכלאו בו כ-7,000 ילדים יהודים וסרביים. כ-2,000 מהם הורעבו למוות, או הודבקו במתכוון באמצעות זריקות בחיידקי טיפוס הבטן ומתו. מפקד המחנה הקרואטי ד"ר אנטון נאיז'ר, אשר כונה "מנגלה הקרואטי", היה אחראי להדבקת הילדים.
פחות ממניין יהודים התגוררו בסיסאק עד 1952 ואז עברו לזאגרב או עלו לישראל. בית העלמין היהודי ניזוק קשות מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1960 בוצעו בבית העלמין עבודות חישוף ושיקום ואותרו 150 מצבות. בראשית המאה ה-21 לאחר תום מלחמת העצמאות של קרואטיה, לא ניתן היה לאתר את בית העלמין. ישנם שרידי מצבות הפזורות בשטח שככל הנראה היו שייכות לבית העלמין. ב-1949 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית. לנכון לשלהי המאה ה-20 עמד הבניין על תילו ושימש כבית ספר למוזיקה. ב-1999 הותקנה על קיר המבנה לוחית זיכרון להנצחת הקהילה.
טרי גודקיינד

קורות חיים

גודקיינד גדל באומהה, נברסקה, שם למד אמנות והוראת כתבי הקודש הקתוליים. 
גודקיינד גילה בשלב מוקדם בחייו שהוא סובל מדיסלקסיה, מה שגרם לתסכול מתמשך בעת לימודיו בתיכון. מאוחר יותר נשר מהקולג', ועבד כנגר, בונה כינורות, ומשחזר עתיקות ואוצרות אומנות נדירים. 
לפני תחילת הקריירה שלו כסופר, נודע גודקיינד בציורי הטבע והים הריאליסטיים שלו. 
ב-1993 החל גודקיינד בכתיבת ספרו הראשון, "חוק הקוסמים הראשון", בזמן הקמת בית עם אשתו ג'רי באי מאונט דזרט על חופי מיין. פרסומו של הספר שנה לאחר מכן סימן את תחילתה של קריירת הכתיבה שלו. בנוסף לבית במיין, בנו גודקיינד ואשתו בית נוסף במדבר הדרום-מזרחי שם הוא מבלה את רוב זמנו.

קריירה

ספרו הראשון של גודקיינד, חוק הקוסמים הראשון, נמכר ב-1994 במכירה פומבית להוצאות ספרים בעבור פי שישה מכל ספר ראשון שנכתב לסדרת פנטזיה אי-פעם. עם מהדורה ראשונה של שישים אלף עותקים (כאשר הממוצע נע בין 3,000 - 5,000 עותקים), הספר נהיה רב-מכר עולמי.
לאחר מכן פרסם גודקיינד עוד עשרה ספרים בסדרה וסיפור קצר אחד, בהצלחה מסחרית גדולה. כל ספריו, מלבד "אבן הדמעות" ו"חוק הקוסמים הראשון", הופיעו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.

השפעות

גודקיינד הושפע מאוד מספריה של איין ראנד והוא תומך נלהב של עבודותיה ושל פילוסופיית האובייקטיביזם. למרות שהוא מכיר בכך שהוא כותב בז'אנר הפנטזיה, הוא מחשיב את ספריו ככאלה שעוסקים ביותר מפנטזיה רגילה עקב התמקדותם בנושאים פילוסופים ואנושיים.

נושאים

סדרת חרב האמת נחשבת כסדרת פנטזיה על ידי הקוראים והמבקרים. הפרסים שהיא הייתה מועמדת עליהם או זכתה בהם כולם קשורים לפנטזיה, ומכיוון שהסדרה כוללת את כל האלמנטים הבסיסיים כדוגמת דרקונים, קסמים, טכנולוגיה של ימי הביניים וארצות בדיוניות, היא נמכרה כסדרת פנטזיה. 
למרות שהוא מוכר בז'אנר זה על ידי אחרים, גודקיינד מחשיב את עצמו יותר ככותב רומנים מאשר כותב פנטזיה. אמונתו היא, ששימוש בז'אנר הפנטזיה מאפשר לו לספר את סיפוריו טוב יותר ולהעביר בצורה טובה יותר את הנושאים האנושיים והרגשות אותם הוא רוצה לחלוק עם הקורא. ללא קשר לז'אנר שבו הוא כותב את ספריו, גודקיינד מצהיר כי מטרתו העיקרי היא לעורר השראה.

מדיה אחרת

באוגוסט 2006 הוכרז שסדרת חרב האמת תופק כסדרת טלוויזיה על ידי סם ריימי, הבמאי של סרט הקולנוע ספיידרמן. הצילומים החלו במאי 2008, וב-1 בנובמבר 2008 עלה לשידור פרק הפיילוט לסדרה, הנקראת בשם "אגדת המחפש". הוצע כי שמה ייקרא לפי שם הספר הראשון, "חוק הקוסמים הראשון", אולם השם שונה כדי להתאים יותר לרוח הסדרה כולה.
חמישה שקלים חדשים (מטבע)

חמישה שקלים חדשים הוא המטבע בעל הערך השני בשוויו בסדרת השקל החדש. המטבע הונפק לראשונה בישראל בשנת ה'תש"ן (1990), לאחר ששטר בשווי זה הונפק משנת ה'תשמ"ה (1985), עם כניסתו למחזור של השקל החדש.

שטר

השטר מסדרה א' של השקל החדש, בעיצובו של יעקב צים, נושא את דיוקנו של ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל, לוי אשכול, על רקע ירושלים המאוחדת. אשכול היה ראש הממשלה בתקופת איחוד העיר ירושלים. בגבו השטר נושא את המוביל הארצי, פרי טיפוחיו של אשכול, על רקע שדות ואדמה צחיחה. הצבע השליט בשטר הוא כחול ומידותיו הן 13.8 ס"מ אורך על 7.6 ס"מ רוחב. ריבוע בצד הפנים מימין למעלה מופיע כסימן ללקויי ראייה. השטר זהה בעיצובו ובשוויו לשטר 5,000 השקלים, אשר יצא מן המחזור לאחר המעבר מן השקל לשקל החדש לפי יחס המרה של 1000 שקלים ל-1 שקל חדש. בשנת 1990 הוחלט כי השטר יצא מן המחזור ובמקומו יוטבע מטבע.

מטבע

לאחר יציאת השטר מן המחזור הונפק מטבע בשווי חמישה שקלים חדשים העשוי מסגסוגת של נחושת וניקל – כ-75% נחושת ו-25% ניקל – בצורת מצולע בעל 12 צלעות. מסתו של המטבע 8.2 גרם, עוביו 2.4 מ"מ וקוטרו 24 מ"מ.
בצד הנושא של המטבע, אשר עוצב על ידי דב ליפ, מוטבעת כותרת עמוד מהמאות העשירית עד השביעית לפני הספירה. מעל העמוד מופיע סמל מדינת ישראל ובהיקף המטבע פנינים. בצד הערך, אשר עוצב על ידי גדי נוימן, מוטבע ערך המטבע – "5 שקלים חדשים". מתחת לערך בעברית, בהיקף המטבע, מופיע עריך המטבע בערבית ובאנגלית. מעל הערך, בהיקף המטבע, מופיע שם המדינה בעברית, בערבית ובאנגלית, וכן שנת ההטבעה העברית. סביב היקף המטבע מופיעות פנינים.
בשנת 1990 הוטבע דיוקנו של ראש הממשלה לוי אשכול על צד הנושא. בסוף אותה שנה, ולמשך שלוש שנים נוספות, הוטבעה הטבעה מיוחדת בצד הערך לכבוד חג החנוכה. בהנפקה זו הוטבעה חנוכייה והמילה חנוכה בעברית והאנגלית מתחת לערך המטבע. החל משנת 1994 מונפקת גרסה זו של המטבע בסטים של החברה הישראלית למדליות ולמטבעות בלבד. בשנת 1992 הוטבע בצד הנושא דיוקנו של הנשיא חיים ויצמן, אשר הופיע בעבר על השטר של 5 שקלים.

ניסיונות זיוף

במרץ 2019 נתפס זייפן מטבעות אשר יצר 2270 מטבעות של 5 שקלים, ברמת זהות שמכשירי הבדיקה של המשטרה לא יכלו להפריד אותן מהמקור. הזייפן ריצה 22 חודשי מאסר, אך בנק ישראל החליט במאי 2019 לתבוע אותו גם בתביעה אזרחית, בטענה ל'הפרת זכויות היוצרים'. מנכ"ל הבנק טען כי "התביעה נועדה לשלוח מסר מרתיע מאין כמותו לכל מי שמזייף מטבע או שטר וצפויה להגן על הציבור ולצמצם את תופעת הזיופים בעתיד".
בעיטת מספריים (כדורגל)

בכדורגל, בעיטת מספריים, או מִסְפֶּרֶת, היא בעיטה הנעשית מהאוויר, על ידי קפיצה והנפת הרגליים. בעיטת מספרים מכונה בשם זה משום שצורת הרגלים בתנועתן בעת בעיטה זו מזכירה מספריים.
לבעיטה זו שני סוגים: בעיטה קדמית ובעיטה אחורית.
הבעיטה הקדמית נעשית על ידי קפיצה כשהגוף פונה לכדור ולשער, וכאשר מגיע הכדור לשחקן הוא מניף את רגלו באוויר ובועט בכדור.
הבעיטה האחורית נעשית כאשר השחקן עם הפנים לכדור אך עם הגב לשער והשחקן למעשה בועט אחורה את הכדור תוך קפיצה והנפת הרגליים.
בעיטה זו נחשבת לאחת מהיפות ביותר בכדורגל, ומעטים הם השחקנים שהצליחו להבקיע אותה מול שוער.
המצאת הבעיטה מיוחסת לכדורגלן הברזילאי לאונידאס דה סילבה, אם כי דה סילבה טען כי הוא רק שיפר את בעיטתו המקורית של פטרוניליו דה בריטו.
שערים זכורים בבעיטת מספריים הם השער של ריבאלדו בעונת 2001/2002 במדי ברצלונה בדקה ה-92 של משחק סיום העונה, שער שהעלה את ברצלונה לליגת האלופות, ושערו של אדמילסון במדי נבחרת ברזיל במונדיאל 2002. בישראל נחשב הכדורגלן שלמה לוי הכובש הגדול ביותר של שערים בבעיטות מספרת. בעונת 2008/2009 כבש אלירן עטר שער במספרת, שנחשב בכלי תקשורת רבים לשער היפה ביותר של העונה בישראל, ואף נבחר למקום הרביעי בתחרות "שער השנה" של פיפ"א. בשנת 2010 כבש ערן זהבי שער במספרת אחורית במדי הפועל תל אביב במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות מול ליון בצרפת.
מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי

מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי הוא פרויקט ניו מדיה תיעודי רחב יריעה, שנוסד בשנת 2005 על ידי הקולנוענים מרט פרחומובסקי ואביטל בקרמן במטרה לתעד את ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי דרך עשרות ראיונות מצולמים עם אנשי מפתח בתולדותיו. הראיונות, שאורכם נע בין שעה אחת ל-14 שעות, עוסקים בפירוט רב בביוגרפיה המקצועית של האישים, שמספרים בגוף ראשון את סיפורה של העשייה הקולנועית בארץ מזוויות שונות. בין הגופים שתמכו בהפקת הפרויקט לאורך השנים: קרן הקולנוע הישראלי, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, סינמטק ירושלים - ארכיון ישראלי לסרטים, סינמטק תל אביב, איגוד התסריטאים ואיגוד הבמאים.
המראיין המרכזי בפרויקט הוא מרט פרחומובסקי. כמו כן, משתתפים בו מראיינים אורחים מהדור החדש של מבקרי וחוקרי קולנוע, בהם שמוליק דובדבני, יאיר רוה, פבלו אוטין, מאיה פנחסי ויסמין ששון.
בינואר 2009 פורסמה ב-ynet סדרה של עשר כתבות ובהן קטעים נבחרים מראיונות הפרויקט.
בדצמבר 2011 זכו יוצרי "מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי" מרט פרחומובסקי ואביטל בקרמן בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט על יצירת הפרויקט.
באפריל 2015, אחרי עשור של איסוף חומרים, עלה לאינטרנט האתר של הפרויקט.
עד דצמבר 2017, הופקו במסגרת מאגר העדויות הקולנוע הישראלי כ-300 שעות של ראיונות עם 66 אישים: מנחם גולן, נילי המאירי, אסי דיין, פרדי שטיינהרדט, זאב רווח, אלי ירקוני, חיים טופול, יאיר פרדלסקי, מוסקו אלקלעי, מיכאל שוילי, יואל זילברג, הלגה קלר, איציק קול, שלמה מוגרבי, יהודה ג'אד נאמן, קולי סנדר, יצחק (צפל) ישורון, שלמה סוריאנו, אברהם הפנר, דני שיק, נסים דיין, אמיל (מילק) קנבל, משה מזרחי, לארי פריש, מיכל בת אדם, דב הניג, גבי עמרני, יוני המנחם, אריה אליאס, נפתלי אלטר, ליה ון-ליר, רחל גולן, אלי תבור, שמואל אימברמן, יצחק (איז'ו) שני, מיכה שגריר, צבי שפילמן, אפרת לביא, חיים שרייבר, רם לוי, יחיאל נאמן, אמנון סלומון, טובה דרורי, יוסף שילוח, אילן אלדד, נחמן אינגבר, יכין הירש, בועז דוידזון, יגאל בורשטיין, לבנה פינקלשטיין, אורי ברבש, גילה אלמגור, דן וולמן, יהודה ברקן, רוני יעקב, רונה דורון, נעמי שחורי, אלי כהן, ינקול גולדווסר, חיים מרין, דני ווקסמן, אלכס מסיס, טובה אשר, לינה צ'פלין ורנן שור.
ניקופוליס (אפירוס)

ניקופוליס (מיוונית, עיר הניצחון) או "אקטיה ניקופוליס" הייתה עיר באפירוס שנוסדה בשנת 31 לפנה"ס על ידי אוגוסטוס לזכר ניצחונו על מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום. 
הקולוניה, שיושבה במתיישבים מערים בארצות שכנות הצליחה מאוד ונחשבה לבירת דרום אפירוס ואקארנאניה עם זכות לשלוח חמישה נציגים למועצה האמפיקטיונית. העיר שוקמה על ידי הקיסר יוליאנוס ואחרי הפלישה הגותית על–ידי יוסטיניאנוס הראשון אך במהלך ימי הביניים הוחלפה בעיר פרבזה. חורבות ניקופוליס שוכנות מצפון לפרבזה של היום.
תמר גוז'נסקי

ביוגרפיה

גוז'נסקי נולדה בפתח תקווה בשם תמר אלכופר, בת לשלמה ומרים אלכופר - ילידי פולין, אנשי "העלייה החמישית" וחברי מפא"י, וגדלה בתל אביב. למדה בתיכון חדש ובבית המדרש למורים ע"ש שיין בפתח תקווה.
בנעוריה הייתה חברת התנועה המאוחדת ובגיל 14 הצטרפה לברית הנוער הקומוניסטי הישראלי. בשנת 1961 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית הישראלית ונשלחה מטעמה, יחד עם בעלה יורם, לחמש שנות לימודים בברית המועצות. קיבלה תואר מוסמך אוניברסיטה בכלכלה פוליטית, מהאוניברסיטה הממלכתית של לנינגרד. 
לאחר שובה מלימודיה, בשנת 1966, המשיכה בפעילות פוליטית וחברתית במסגרת מק"י. בשנת 1971 נבחרה לוועד המרכזי של מק"י. ייסדה והייתה העורכת של כתב העת הרעיוני-פוליטי "ערכים". בשנות השמונים הייתה מזכירת מחוז תל אביב של המפלגה. בשנת 1981 נבחרה ללשכה הפוליטית של מק"י. בין השנים 1984 ו-2011 הייתה העורכת של שבועון מק"י, "זו הדרך". הייתה חברה בסיעות מק"י-חד"ש בוועד הפועל של ההסתדרות בשנים 1973 עד 1990. בשנת 1977 נמנתה עם המייסדים של החזית הדמוקרטית לשלום ושוויון (חד"ש). בין השנים 1992 ו-2018 כיהנה כסגנית יו"ר מועצת חד"ש. בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-113 הסמלי ברשימת חד"ש לכנסת.
כשפרצה מלחמת לבנון הראשונה (1982) נמנתה עם המייסדות של הוועד נגד המלחמה בלבנון, שארגן פעולות מחאה והפגנות נגד המלחמה. בהמשך כונה הוועד "די לכיבוש" ותבע במקביל את סיום הכיבוש בלבנון, ביהודה ושומרון, וברצועת עזה.
בשנות ה-70 וה-80 הייתה פעילה במאבקי הדיור של תושבי יפו והשכונות בת"א-יפו בדרישה ל"דירה תמורת דירה" ובמאבקי עובדים ונשים נגד היוקר והאבטלה. 
גוז'נסקי הייתה חברת הכנסת מן הכנסת ה-12 ועד ה-15, מטעם חד"ש. בתקופה זו הייתה חברה, בין היתר, בוועדת הכנסת, בוועדה לקידום מעמד האישה, ובוועדת העבודה והרווחה. ייסדה את הוועדה לקידום זכויות הילד (ששמה הנוכחי – הוועדה לזכויות הילד) ועמדה בראשה. שילבה את עבודתה כמחוקקת עם פעילות ציבורית רחבה בקרב תושבי שכונות ועיירות עוני, בקרב הבדואים, בקרב נשים יהודיות וערביות, ושיתפה פעולה עם ועדי עובדים וארגונים חברתיים רבים.

פעילות פוליטית

גוז'נסקי מבטאת את דעותיה הפוליטיות והאידאולוגיות ואת הערכותיה הכלכליות והחברתיות במאות מאמרים שראו אור ב"זו הדרך", ב"אל אתיחאד", ב"ערכים", ב"הארץ", באתר ynet ובקובצי מאמרים שונים. מתנגדת בעקביות לכיבוש ודוגלת בפתרון שלום המבוסס על כינון מדינה פלסטינית בצד ישראל; בשוויון חברתי, לאומי ומגדרי; בשיתוף פעולה יהודי-ערבי. פועלת בהתמדה לקידום שיתוף פעולה פוליטי רחב ככל האפשר בין כוחות שמאל, דמוקרטיה ושלום בישראל.
תמר גוז'נסקי נשואה ליורם גוז'נסקי, בנו של אליהו גוז'נסקי, ממנהיגיה ההיסטוריים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. אם לשניים. בנה אלי הוא איש מחשבים. בנה השני, ד"ר יובל גוז'נסקי, הוא במאי, ראש המסלול לעיתונות וטלוויזיה במכללת ספיר ומלמד באוניברסיטת תל אביב.
בשנים האחרונות, מגינה גוז'נסקי בתוקף על סיכומי הוועידה ה-25 של מק"י (יוני 2007), המדגישים את ייחודה הרעיוני של המפלגה הקומוניסטית, את תפיסתה האינטרנציונליסטית היהודית-ערבית ואת אופייה המהפכני, ואשר אושרו בוועידה פה אחד. 
בוועידה ה-26 של מק"י (מרס 2012) הודיעה על פרישתה מהוועד המרכזי וממוסדותיו ונימקה זאת בשנות פעילותה הארוכות ובצורך להצעיר את ההנהגה.
הוצבה במיקום 113 ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
עיר עתיקה

"העיר העתיקה" הוא השם המקובל בערים רבות בעולם לרובע היסטורי בעיר, שעיקר בנייתו הסתיימה לפני מאות שנים, ומהווה את הגרעין המקורי של העיר.

הגדרה ומינוח

על פי רוב מתייחס המונח "העיר העתיקה" לחלק חי ונושם של העיר, שמקורו בימי הביניים או בתחילת העת החדשה, ולא לאתר ארכאולוגי מן העת העתיקה. בערים רבות הרובע הנקרא "העיר העתיקה" מוקף חומה או שניתן למצוא בו שרידים לחומה כזאת, וכן ביצורים נוספים, שנועדו להגן על העיר מאויבים.
"העיר העתיקה" ברבות מערי העולם כוללת ריכוז של מבנים ואתרים בעלי חשיבות היסטורית, ארכיטקטונית, אמנותית, תרבותית וכדומה, ומבטאת את המורשת של המקום. רק באמצע המאה ה-19 החלה להתעורר ברחבי העולם המודעות לשימור אתרים המהווים חלק ממורשת המקום, והמגמה הרווחת של הריסת מבנים ישנים על מנת לפנות מקום לפרויקטים חדשים הוחלפה במגמת שיפוץ, שימור ושיחזור שלהם. במרבית הערים בהן קיימת "עיר עתיקה", מהווה זו מוקד משיכה תיירותי. ערים עתיקות קיימות גם בערים מוסלמיות, ונקראות קסבות. הקסבות של הערים המוסלמיות מאופיינות בסמטאות צרות ומפותלות, בנייה עתיקה וצפופה, ולעיתים גם בשוק עממי שפועל במרכזן.

ערים ואזורים

באזור הסהר הפורה ישנן ערים עתיקות רבות. בישראל קיימת עיר עתיקה בערים אחדות, ובהן ירושלים, חברון, יפו, צפת, עכו, ובאר שבע (אם כי בניית העיר העתיקה של באר שבע החלה רק בשנת 1900). רוב הבינוי בערים אלו הוא מהמאות ה-18 וה-19 אך קיימים בהם גם מבנים עתיקים הרבה יותר אשר השתמרו לאורך ההיסטוריה. בישראל, על פי רוב, מכוון הביטוי "העיר העתיקה" לבדו לעיר העתיקה בירושלים.
רבות מערי אירופה כוללות רובע היסטורי המוגדר כ"עיר עתיקה", ובהן פראג, לונדון, סטוקהולם, רודוס ועוד. כמעט בכל הערים האירופאיות, העיר העתיקה היא למעשה גרעין העיר של ימי הביניים ואף ימי הביניים המאוחרים. כמעט ולא קיימים בערי אירופה מרקמים עירוניים מהעת העתיקה הממשיכים לתפקד כמרקם עירוני פעיל. ברומא לדוגמה, נשתמר בחלקו הפורום רומנום אך אינו חלק פעיל מהעיר מאז נפילת האימפריה הרומית.
דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם

תגובות

כדירוג הרב-ממדי העולמי הראשון של אוניברסיטאות, דירוג זה זוכה לתשומת לב רבה מצד אוניברסיטאות, ממשלות והתקשורת העולמית, מאז שהתפרסם לראשונה. סקר על השכלה גבוהה שהתפרסם על ידי האקונומיסט ציין לטובה את הדירוג כ"דירוג השנתי המצוטט במידה הרבה ביותר של אוניברסיטאות מחקר בעולם." במאמר שהתפרסם בירחון לענייני חינוך The Chronicle of Higher Education בשנת 2006 נכתב כי הדירוג "נחשב כדירוג הבינלאומי המשפיע ביותר."
אחד הגורמים התורמים למעמדו ולהשפעתו הרחבה של הדירוג נעוץ בעובדה שקיימת שקיפות בשיטת הדירוג והיא נראית אמינה וללא הטיה הנובעת ממיקום גאוגרפי. נתוני הדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם צוטטו בהרחבה ויושמו כנקודת התחלה לזיהוי נקודות חוזק וחולשה במערכת ההשכלה הגבוהה של מדינות שונות, וכן כמנוף לשינוי וליוזמות חדשות במערכת החינוך.
כמוס פלאח

ביוגרפיה

נולד בטריפולי שבלוב  לרבקה פלאח.
נישא לאללהם בת תיתה, ובצעירותו שימש כמלמד בישיבה של חברת יגדיל תורה בטריפולי, תחת הרב ציון ביתאן, בסביבות שנת 1897 (ה'תרנ"ז). בהמשך עבר לבנגאזי לכהן כדיין וכמורה צדק, ולאחר מספר שנים מונה לשמש כאב בית הדין המקומי וכרב העיר הראשי.
לאחר עיגונה בחוק של בנגאזי כבירת מחוז קירנאיקה עם הכיבוש האיטלקי בשנת 1911, מונה הרב פלאח לשמש גם כרב המחוז, שכלל סביבו מספר יישובים גדולים.
לאחר הכיבוש האיטלקי, נעשה ניסיון מצד ראשי הקהילה בבנגאזי להביא לקהילתם רב איטלקי מודרני יותר, שלא יהיה כפוף לרב של טריפולי, ובעצם להפריד את מוסד הרב הראשי ממוסד אב בית הדין. בחודש ספטמבר 1919 הגיע לכהן כרבה הראשי של בנגאזי הרב פרופסור גוסטבו קאלו מאיטליה, במקביל לרב פלאח, אולם לאחר שנה בתפקידו שב לאיטליה בשל תנאי השכר ויחסיו הבעייתיים עם ערביי העיר, והרב פלאח שב לכהן בשני התפקידים כאחד.
כשייסד בשנת 1913 הרב אהרון מנדיל הכהן אגודת רבנים עולמית שמטרתה כינון בית דין גדול בירושלים, נמנה הרב פלאח עם החתומים על מסמכיה.
הרב פלאח תמך בהחייאת ובהפצת השפה העברית ורעיונות הציונות בלוב באמצעות ארגונים שונים, בהם האגודה הציונית "הרצל" והארגון להפצת השפה העברית בטריפולי. כן נודע כדרשן, ותושבי בנגאזי המוסלמים לעיתים היו מתדיינים בפניו.
לאחר שבתי הדין היהודיים בלוב עברו להיות תחת חסות השלטון האיטלקי בשנת 1929, כיהן הרב פלאח כאב בית הדין, ותחתיו כיהנו הדיינים הרב מרדכי הכהן, הרב פנחס נחום והרב רחמים מהדר.
כשביקר בניטו מוסוליני בשנת 1937 בבנגאזי, הוא לווה ברחבי העיר בידי הרב פלאח וראשי הקהילה היהודית. כשביקר בבנגאזי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה בשנת 1938, נערכה לו קבלת פנים בקהילה היהודית, ובראשם הרב פלאח וראשי הקהילה. ויטוריו התרשם מדמותו של הרב פלאח והזמינו יחד עם ראשי הקהילה למשכנו שבאיטליה, שם העניק לו מדליית כבוד מזהב ואת התואר "איל כוואליירי רבינו מג'ורי".
הלך לעולמו ב-19 ביולי 1941. על קברו הוקמה מצבה רק כשנתיים לאחר פטירתו, בשל הגליית היהודים למחנות הריכוז בתקופת השואה.
לאחר פטירתו מונה הרב יוסף ג'יעאן לכהן כרבה של בנגאזי.
על שמו הוקם ביפו בית כנסת של יוצאי בנגאזי בישראל.
התזמורת הקאמרית של אירופה

התזמורת הקאמרית של אירופה (COE), שנוסדה בשנת 1981, כוללת 50 נגנים, נציגי 15 אומות. הנגנים מנהלים קריירות מקבילות כסולנים בינלאומיים, חברים בהרכבים קאמריים ידועי שם, מורים ופרופסורים למוזיקה.
הופעות התזמורת מתקיימות באופן קבוע בעריה הראשיות של אירופה ומדי פעם בארצות הברית, הונג קונג, יפן ואוסטרליה. לתזמורת הקאמרית של אירופה קשרים איתנים עם ה"דויטשה אנסמבל אקדמי" וה"אלטה אופר" בפרנקפורט ועם "פסטיבל שטיריארטה" בגראץ, כמו גם עם הפילהרמונית של קלן, הסיטה דה לה מוזיק בפריז, הפסטיבלים של ברלין וברמן ופסטיבל זלצבורג. בין המנצחים והסולנים מן השורה הראשונה בעולם המופיעים עם התזמורת, נודעת מבחינתה חשיבות מיוחדת לקלאודיו אבאדו ולניקולאוס הרנונקור.
מקום מושבה הקבוע של התזמורת הוא בלונדון.
היינץ

קטשופ היינץ

היינץ המציא את ה"קטשופ היינץ" בשנת 1869.
כיום, "קטשופ היינץ" הוא הנמכר ביותר בעולם ומכירותיו עומדות על כ-650 מיליון בקבוקים בשנה במעל ל-200 מדינות ברחבי העולם.
חברת היינץ היא צרכנית העגבניות הגדולה בעולם ומשתמשת בכ-2 מיליון טון עגבניות בשנה לצורך ייצור הקטשופ. 
חברת היינץ משתמשת בשיטת קילוף עגבניות טבעית, שיטה זו נעשית על ידי שימוש באדים וללא שימוש בחומרים כימיים. דבר המייקר את הליך הייצור אך מוביל לתוצאות טובות יותר הן מבחינת איכות והן מבחינת הטעם.
עם פתיחתן של מסעדות המזון המהיר בשנות ה-60, הפך קטשופ היינץ לחלק מתרבות הצריכה האמריקנית.
מוצרים של החברה סופקו בארצות הברית עם אישור כשרות.

היינץ בישראל

מוצרים של החברה, כגון שעועית אפויה, שווקו בישראל כבר בשנות ה-70. קטשופ היינץ נכנס לישראל בשנת 1995 והופץ על ידי חברת פודליין, חברה-בת של חברת רמדיה. בעקבות פרשת רמדיה בשנת 2005 חששה חברת היינץ העולמית שהמשבר יפגע במוניטין מוצרי החברה, ובעקבות כך החליטה למכור את עסקיה בישראל. חברת "דיפלומט" רכשה את עסקיה, לרבות המרכז הלוגיסטי, והחלה להפיץ את מוצרי היינץ בישראל. 
ברשתות השיווק נמצא קטשופ היינץ בהבדל מחיר משאר מתחריו: הוא ממוצב במחיר היקר יותר בכ-30% עד 40%. חברת היינץ מחזיקה בקו מוצרים הכולל כשנים עשר מוצרים.
מאז שנת 2015, המוצר נמכר בישראל תחת השם "מתבל עגבניות" ולא קטשופ, בשל תקינה ישראלית הדורשת לפחות 10% רכז עגבניות במוצר. באוגוסט 2016 שונתה התקינה הישראלית כך שהיינץ יכולה לחזור ולשווק את המוצר תחת השם "קטשופ".