המחאות בטאמיל נאדו כנגד שפת ההינדי

המחאות בטאמיל נאדו כנגד שפת ההינדית היו סידרה של הסתה, מחאות ומהומות אזרחיות, כנגד שפת ההינדית, שהתרחשו במשך עשרות שנים במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו, לפני ואחרי קבלת העצמאות ההודית. מחאות אלה יצאו כנגד הכוונה להנהיג את שפת ההינדית כשפה רשמית ברפובליקה הפדרלית של הודו, וכנגד העדפתה על פני הטמילית.
המחאה הציבורית הראשונה כנגד שפת ההינדית הייתה בשנת 1937, ובאה כהתנגדות לחקיקת החינוך בשפה ההינדית שהוצעה על ידי הקונגרס הלאומי ההודי ואומצה על ידי הממשל הבריטי. חקיקה זו הכירה בהינדית כשפה ההודית הלאומית וחייבה ללמדה בבתי הספר בכל מדינות הודו. החקיקה הביאה לתסיסה בקרב מיליוני טאמילים במדינת טאמיל נאדו שבהודו. רבים יצאו לרחובות לצעדות, הפגנות ומחאות, שנמשכו בהדרגה כשלוש שנים. הממשל הבריטי הגיב בחוסר סובלנות כלפי מחאות אלה, דיכא את ההפגנות בכוח, דבר שהוביל למותם של אחדים ולמעצר 1,198 מפגינים, כולל נשים וילדים. חינוך החובה בהינדית בוטל מאוחר יותר על ידי המושל הבריטי של מדרס לורד ארסקין בפברואר 1940, לאחר התפטרות ממשלת הקונגרס הלאומי בשנת 1939.
עם קבלת העצמאות מבריטניה ויסודה של הרפובליקה ההודית, הפך הדיון בדבר הנהגת ההינדית כשפה הלאומית הרשמית למחלוקת קשה. לאחר ויכוחים סוערים בקונגרס ההודי, נקבע כי השפה ההינדית והשפה האנגלית, במשותף, יונהגו כשפה רשמית לתקופה של 15 שנה, שלאחריה תישאר ההינדית כשפה הרשמית היחידה. תקנה זו פורסמה ב-26 בינואר 1950. 
מאמצי הממשלה ההודית להפוך את ההינדית לשפה הרשמית היחידה לאחר שנת 1965 לא היו מקובלות על חלק ניכר מהמדינות שתושביהן לא היו הינדים, ודרשו כי האנגלית תמשיך לנהוג כשפה רשמית. מפלגת Munnetra Dravida Kazhagam ‏ (DMK) הובילה את ההתנגדות לשפת ההינדית. כדי להפיג את חששות הציבור חוקקה הממשלה בראשות ג'ווהרלל נהרו, בשנת 1963, את "חוק השפות הרשמיות". חוק זה הבטיח את השימוש המתמשך של אנגלית כשפה רשמית בהודו, בנוסף לשפת ההינדית, גם מעבר לשנת 1965. נוסח החוק לא קבע את מועד תפוגתו באופן ברור, לא סיפק את מפלגת DMK והגביר את ספקנותם ואת חששם כי הבטחות ראש הממשלה נועדו להשתיקם ולא תכובדנה על ידי הממשלים הבאים.
המועד שנקבע בחוק הקודם למעבר שפת ההינדית לשפה הרשמית היחידה היה 26 בינואר 1965. ככל שקרב מועד זה, חלה התעוררות פוליטית וחברתית כנגד שפת ההינדית, בעיקר במדינת מדרס (לימים "טאמיל נאדו"), התעוררות שזכתה לתמיכה רבה מצד סטודנטים במדינה. ב -25 בינואר פרצה מהומה רבתי בעיר מאדוראי והתפשטו לערים הסמוכות. המהומות לא פסקו במשך החודשיים הבאים, וכללו מעשי אלימות, הצתה, ביזה, והביאה אף לירי מצד המשטרה על אזרחים. ממשלת מדינת מדרס הביאה כוחות צבאיים על מנת לדכא את התסיסה; ומעורבות הצבא הביאה למותם של כשבעים איש (לפי הערכות רשמיות), כולל שני שוטרים.
כדי להרגיע את המצב, נתן ראש ממשלת הודו לאל בהאדור שאסטרי התחייבות נוספת כי האנגלית תמשיך לשמש כשפה הרשמית לצד ההינדית גם בעתיד. רק לאחר התחיבות זאת שכחו המהומות.
המחאות של שנת 1965 הובילו לשינויים פוליטיים מרכזיים במדינה. מפלגת DMK בעלת המצע הלאומני הגבירה את כוחה בבחירות 1967, ואופוזיציה מאוחדת תחת דגלו של סמיוק וידהאנאיאק דאל זכתה בשלטון בכמה ממדינות החגורה ההודית. בבחירות שנערכו אז לראשות המפלגה נבחרה אינדירה גנדי. קונפליקטים שונים, וביניהם קונפליקט השפות, הביאו לפיצול המפלגה השלטת, ואינדירה גנדי הקימה מפלגה נפרדת של הקונגרס הלאומי ההודי, שהוכרה בדיעבד על ידי ועדת הבחירות של הודו כמפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ה"אמיתית", למרות שסיעתה הייתה הפלג הפורש. חוק השפות הרשמיות תוקן בסופו של דבר על ידי הממשלה בראשות אינדירה גנדי, והבטיח את השימוש המקביל בהינדית ובאנגלית כשפות רשמיות של הרפובליקה ההודית.
המהומות במדינת טאמיל נאדו לא שככו ב-1967. לדעת המתנגדים לא הבטיח החוק המתוקן את ביטול עדיפות שפת ההינדית על-פני הטמילית. החוק שהגדיר את נוסחת שלוש השפות (הינדית, אנגלית ושפת המדינה) לא הבהיר כי שפת המדינה שווה לשתי האחרות, ונתן עדיפות לשפת ההינדית על ידי החדרתה לצבא, ועוד. המתנגדים, בתמיכת מפלגת DMK דרשו הסרת כתוביות הסרטים בהינדית, עדיפות לשפת המדינה על פני ההינדית בשירים שהושמעו בתקשורת, ביטול המכון להוראת ההינדית שנפתח בדרום המדינה, ועוד.
בשנת 1968 בוטלה רשמית מדיניות שלוש השפות בטאמיל נאדו. הינדית הוצאה מתוכנית הלימודים כשפת חובה, והשפות הנלמדות היו טמילית ואנגלית בלבד. שימוש בפקודות הינדית בצבא הטמילי נאסר, ונקבע כי הטמילית תהיה השפה המוצגת כאמצעי הוראה במכללות, במוסדות הלימוד וכל במוסדות הממשל של מדינת טמיל נאדו בתוך חמש שנים. רק אישור התיקונים בממשלה ההודית המרכזית הביא להרגעת הרוחות. 
מחאה ציבורית נוספת התעוררה בשנת 1986.