google/wiki40b huggingface dataset:
אברהם טיאר

חייו

טיאר נולד בגבס שבתוניסיה, וסיים בה את לימודיו בבית הספר התיכון הממלכתי-צרפתי. בגיל 13 הצטרף לתנועת בית"ר בעיר, נבחר בה בשנת 1942 לראש הקן המקומי ומשנת 1945 היה ממונה על התנועה בגבס וסביבתה. בשנים 1946–1947 כיהן כמזכ"ל תנועת בית"ר ויו"ר המפלגה הרוויזיוניסטית בתוניסיה. לאחר מכן העפיל לארץ ישראל על סיפון האנייה "בן הכט", אך הגיע רק באפריל 1948 לאחר שהות במחנות המעצר בקפריסין.
פעילותו התנועתית נמשכה בישראל כחבר תנועת החרות, שבה שימש משנת 1956 חבר מרכז התנועה ומשנת 1961 מזכיר סניף התנועה בחיפה. בשנים 1961–1969 כיהן טיאר כחבר הכנסת בכנסת החמישית והשישית. הוא היה חבר בוועדות הכנסת השונות, בהן הוועדה לענייני הרפורמה בחינוך. במקביל, בשנים 1963–1966 עמד בראש חטיבת הצעירים בתנועת החרות. כמו כן הוא היה בין מקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות העובדים הכללית ושימש ממלא מקום יו"ר הסיעה. בשנת 1967 התפלג טיאר אל סיעת המרכז החופשי בכנסת, ושימש מטעמה יו"ר הסיעה בהסתדרות ועורך ירחון התנועה, "עידן חדש". בשנת 1977 חזר לשורות תנועת החרות.
בשנת 1966 מונה לוועדה הציבורית לעניין ביטוח מפני אבטלה.
בשנים 1979–1982 היה טיאר ראש שליחי הסוכנות היהודית באירופה.
טיאר למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך לעריכת דין.
נפטר בגיל 87, ב-25 באפריל 2011.
סטארה גראדישקה

אוכלוסיית האסירים

אסירי מחנה סטארה גראדישקה, כאסירי שאר המחנות האוסטאשים, היו בעיקר סרבים ויהודים שרוכזו בגין לאומיותם. קרואטים רוכזו בעטיין של דעות אנטי-פשיסטיות. כמו כן היו במחנה סלובנים, מוסלמים (אלבנים ובוסנים) ובני-מיעוטים נוספים.
בסטארה גראדישקה רוכזו נשים, שדרו בצינוקים של הטירה העתיקה. ילדים רוכזו בצינוקים נפרדים. לדידם של גברים היה סטארה גראדישקה מחנה מעבר ואיסוף או מחנה לעבודה חיצונית, שאליו היו נשלחים לעבודות, והיו שבים ליאסנובאץ משמילאו את מלאכתם נאמנה לריכוז או לחיסול. גברים הופרדו מהנשים באופן מדוקדק במיוחד. נשים רבות נשלחו לעבודות במחנות עבודה נאציים, מאז שהשגיחו בהם עיני קצינים נאציים שביקרו במחנה.

תנאי מחיה

תנאי המחיה בסטארה גראדישקה היו למעלה מיכולתם של ילדים קטנים, שנשלחו לעבוד, וישנו בצינוקים על רצפת בטון, ומתו בקצב מהיר או נרצחו באופן שיטתי. המזון היה, כשלעצמו, זהה לזה שבמחנה יאסנובאץ. במשך שנת 1942, ניזונו האסירים מ"מרק לפת" סרוח שהוגש פעם ביום.
היה חוסר משווע במים ראויים לשתייה, ומגפת הטיפוס והטיפואיד התפשטה באופן יוצא מן הכלל, שהיה אף חריף מאשר ביאסנובאץ.

פינוי המחנה

ב-1944, עם התקרבם של כוחות הפרטיזנים של טיטו, החלו האוסטאשים בפינוי אסירי סטארה גראדישקה למחנה ציגלאנה. ראשית, הוצעדו האסירים הקרואטיים, קבוצה בת כ-600 איש, מהם מתו תשעה.
בהמשך, הוצעדו קבוצות גדולות של יהודים וקרואטים. המרחק שהלכו היה כ-36 ק"מ, ואותו עשו תוך כ-10 שעות. האסירים הנותרים, יהודים וסרבים, עברו סלקציה.
רוב הסרבים הוצאו להורג, ומיעוטם, יחד עם רוב היהודים, נשלחו ברכבת דרך מחנה לפוגלאבה. סימו קלאייץ' היה בין אלו, וחבריו לקרון תכננו ניסיון בריחה, אלא שהוא לא עלה יפה, ורובם נורו או ננטשו בלב שדות מוקשים. קלאייץ' גילה כי לנוסעים בשני הקרונות האחרים, שלא ניסו כוחם בבריחה, הזעיף המזל פנים פי כמה וכמה: הקרונות הוצתו על יושביהם עם הגיעם ליאסנובאץ. המזון בסטארה גראדישקה הורע עד מאוד וכן לא היה מזון מספק לאסירים החדשים במשך שלושה ימים מהגיעם ליאסנובאץ. האסירים שבאו דרך לפוגלאבה נרצחו לאלתר.
המחנה עצמו שוחרר על ידי בעלות הברית באפריל 1945, וכל אסיריו הועברו ליאסנובאץ, שם מצאו רובם את מותם.
צבי פוטרסמן

קורות חייו

פוטרסמן נולד בשנת 1905 בעיר לודז' שבפולין. בשנת 1924 עלה לישראל לבדו, בהשאירו את כל משפחתו בפולין, מטעמים חלוציים-ציוניים. בשנת 1929 נישא לשרה מבית גולדמן, אשר עלתה מגרמניה בשנת 1925. פוטרסמן דאג לשמור על קשר עם משפחתו שנשארה בפולין, ולאחר שנישא נסע יחד עם אשתו ובתו לביקור בפולין, על מנת לשכנע את בני משפחתו לעלות לארץ. שכנועיו לא צלחו, ומספר שנים מאוחר יותר פרצה מלחמת העולם השנייה וכל בני משפחתו הקרובה נספו בשואה.

תרומתו בתחום תשתית הטלפונים והביטחון

בשנותיו הראשונות בארץ עסק בסלילת כבישים בתל אביב, ולאחר מכן עבד בשירות הדואר של המנדט הבריטי בארץ ישראל (Palestine Post Telegraph and Telephone), כאחראי על אזור פתח תקווה. פוטרסמן היה הראשון שעסק בתחום זה באזור פתח תקווה, ועד לשנת 1947 היה האחראי היחיד לנושא. במסגרת עיסוקו זה, עסק בהקמת ובתחזוקת תשתית הטלפונים המקומית והאזורית. בשנים 1936-1948 היה פעיל בשורות "ההגנה", כקצין קשר, ופעל רבות להקמת התשתית הטלפונית של הארגון. כמו כן, עסק בהעברת מידע וציוד מהבריטים לאנשי ההגנה, לעיתים תוך סיכון חיים. בשנת 1948, עם סיומו של המנדט הבריטי בארץ ישראל והקמת המדינה, המשיך פוטרסמן את עיסוקו בתחום הטלפונים, כמנהל אזור פתח תקווה ב"דואר הנדסה" - מחלקת הטלפונים של משרד הדואר. כמו כן, המשיך לסייע לכוחות הביטחון, בין היתר בהקמת תשתית הטלפונים של גדוד 145 ובהדרכה.
פוטרסמן פרש לגמלאות ממשרד הדואר (שהפך לימים ל"משרד התקשורת") בשנת 1971, ונפטר בישראל בנובמבר 1986. פוטרסמן הותיר אחריו שלוש בנות.
יאקי (נהר)

היסטוריה אנושית

כבר במאה השישית לספירה חיו ילידים בני שבט היאקי בקבוצות משפחתיות לאורך הנהר יאקי. היאקי השתמשו בטכניקות השקיה פשוטות לגדל תירס, שעועית ודלעת והשלימו את התזונה באמצעות ציד וליקוט צמחים וזרעים. היאקי סחרו במזון, פרוות, קונכיות, מלח וטובין אחרים עם עמים ילידים רבים אחרים במרכז אמריקה הצפונית. בני היאקי היו עצמאיים פחות או יותר עד שלהי המאה ה-19, כשרבים מהם גורשו מאדמותיהם סביב הנהר יאקי על ידי הצבא המקסיקני, ונאלצו להימלט לאזורים מרוחקים יותר. בני יאקי עזבו את אזור הנהר יאקי על מנת להילחם בהרי ואקאטטוו (Vakatetteve), בעוד שאחרים עקרו לקהילות היאקי באריזונה. בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19, נהרגו רבים מבני שבט היאקי, כך שנותרו רק 4,000 מבני היאקי באזור הנהר יאקי.
בתחילת המאה ה-20, לאחר סדרה של עימותים עם הצבא המקסיקני נאסרו רבים מבני היאקי שנותרו ונשלחו לעבוד במטעים בחצי האי יוקטן. אלו שהצליחו לשרוד המשיכו להילחם עד שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר השלטונות המקסיקנים התגברו על ההתנגדות באמצעות שימוש בארטילריה כבדה ובמטוסים על מנת להפציץ ולהפגיז את כפרי היאקי.
כמו כן בתחילת המאה ה-20, הגיע למקסיקו מייג'ור פרדריק ראסל ברנהאם (Frederick Russell Burnham‏; 1947-1861), סייר אמריקני נודע, בחיפוש אחרי משאבי טבע. בהיותו שם פגש בחוקר הטבע הד"ר צ'ארלס פרדריק הולדר (Charles Frederick Holder‏; 1915-1851), והשניים נהיו מעורבים במיזם השקיה מוקדם ממימי הנהר יאקי. ברנהאם טען כי סכר יכול לספק מים בכל ימות השנה לאדמות הסחף העשירות בעמק, ויהפוך את האזור לאחד מהמקומות הפוריים בעולם וגם ייצר את החשמל הכל כך נדרש. הוא קנה את זכויות המים וכ-1,200 דונם קרקע ויצר קשר עם המהנדס ג'ון הייז האמונד (John Hays Hammond‏; 1936-1855), שהיה חבר ותיק מימיו באפריקה, שערך בעצמו מחקרים ואז רכש 3,600 קילומטרים רבועים. הוא נהיה שותף לעסקיו של האמונד ופיקד על צוות בן 500 איש שהגנו על רכוש המכרות של האמונד, ג'יי. פי. מורגן, ומשפחת גוגנהיים במדינת סונורה. ב-1912 כאשר מיזמי ההשקיה והכרייה התקרבו להשלמתם, שיבשה תחילת המהפכה המקסיקנית את תוכניותיהם. המהלומה הסופית לתוכניותיהם ניחתה ב-1917 כאשר מקסיקו העבירה חוקים האוסרים מכירת קרקעות לזרים. ברנהאם והאמונד החזיקו ברכושם עד 1930 ואז מכרו אותם לממשלת מקסיקו. במחקרו על תוכנית ההתיישבות האמריקנית של ברנהאם, סיכם פרופסור ברדפורד (Richard H. Bradford) כך: "השילוב בין בעיות עם האינדיאנים, המורכבויות של התהליך המהפכני המקסיקני המתפתח ותמיכה רופפת מוושינגטון סייעו למוטט את המושבה".
ברנהאם יחד עם הולדר היו אחראיים לכמה תגליות ארכאולוגיות באזור של מה שהאמינו כי הם שרידים מתרבות המאיה, כולל אבן אספרנסה (Esperanza Stone), שהתפרסמה כשמספר כותבים טענו כי היא הוכחה לקיומם של חיים מחוץ לכדור הארץ.

אקולוגיה

בנהר יאקי היה שכן בעבר התנין האמריקני (Crocodylus acutus) אחד מהמקומות הצפוניים ביותר בו שכן מין זה. עשרות שנים של פגיעה במרקם הסביבתי באזור הביאו להיעלמותו של התנין מהאזור. האזור היה גם הגבול הדרומי של דוב גריזלי מקסיקני (Ursus arctos).
טרוטה מקסיקנית (Oncorhynchus mykiss nelsoni) ו-34 מיני דגים אחרים הצליחו לשרוד.
תאופיק

היסטוריה

הכפר תאופיק היה מחולק לשני חלקים - תאופיק התחתונה (תאופיק א-תחתא) ותאופיק העליונה (תאופיק אלפוקא). ממצאים ארכאולוגיים מהאזור מצביעים על יישוב קדום יותר ששמו ח'אן אלעקבה, שישב על הנתיב מעכו לדמשק ומהכנרת לאזור הבשן. 
במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה, נכלל הכפר באזור המפורז ברמת הגולן וחלק מאדמותיו נותרו בישראל. חרף היותו חלק מהאזור המפורז, שימש הכפר בסיס לכוחות סוריים שירו לעבר יישובים ישראליים, ובייחוד לעבר קיבוץ תל קציר הסמוך. בשני מקרים, ב-1955 וב-1960 פעלו כוחות צה"ל נגד הכפר. 
במבצע חרגול, שנערך בלילה שבין 31 בינואר ו-1 בפברואר 1960, פשט כוח צה"ל מחטיבת גולני, בפיקוד אל"ם אלעד פלד, על הכפר תאופיק א-תחתא כפעולת תגמול לירי מן הכפר. נשיא מצרים גמאל עבד אלנאצר ראה בהתקפה איום על יציבות קע"ם והניע כוחות לתוך סיני. תאופיק העליונה ננטשה במהלך כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים. 
חורבות הכפר שוכנות כיום באזור חניון עין עקוב שביער מבוא חמה, שנטעה קרן קיימת לישראל.
הסנאט של פולין

היסטוריה

ההיסטוריה של הסנאט הפולני מתחילה לפני כ-500 שנה, עת היה הסנאט מועצה של יועצי המלוכה. במערכת הפוליטית של תקופת ממלכת פולין והאיחוד הפולני-ליטאי, תפקד הסנאט כמועצה מלכותית ולא כבית מחוקקים עליון לסיים. הסנאט היה מורכב מחברים מהקבינט המלכותי ומחצר המלוכה, כמו-גם מוויוודים, מושלים ונציבים (אשר מונו כולם על ידי המלך), ומבישופים קתולים.
בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה נבחרו הסנאטורים בבחירות כלליות. במשאל עם שנערך ב-1946 תחת חסות השלטון הקומוניסטי, הוחלט על ביטול הסנאט בתקופת פולין הקומוניסטית שלאחר מלחמת העולם השנייה. רק ב-1989 הוקם הסנאט מחדש, לאחר הסכם בין הקומוניסטים ותנועת "סולידריות".

הסנאט כיום

משך הכהונה של כל סנאטור הוא ארבע שנים. לסנאט שמורה הזכות לדחות או לתקן הצעות חוק שהועברו מהסיים, אך כל דחייה או תיקון ניתנים לביטול במידה וההצעה זכתה לרוב מוחלט בסיים. ישיבה משותפת של שני בתי הפרלמנט הפולני - הסיים והסנאט - נקראת "האספה הלאומית". על פי הנוהג, לסנאט אחריות מיוחדת כלפי ה"פולוניה" - הפזורה הפולנית ברחבי העולם.
מעבד מזון

היסטוריה

הרעיון של מכונה לעיבוד מזון נהגה לראשונה על ידי איש מכירות של חברת קייטרינג צרפתית בשם פייר ורדן. ורדן שם לב לזמן הרב שהשקיעו לקוחותיו במטבח בקיצוץ, כתישה וערבוב של מזון. הוא פיתח פתרון פשוט ויעיל, קערה עם להב מסתובב בבסיסה. ב-1960 הרעיון התפתח לחברה בשם "רובוטקופ" (Robot Coupe) שיצרה את מעבד המזון הראשון לתעשיית ההסעדה. בסוף שנות ה-60 פותח מעבד מזון עם מנוע אינדוקציה מסחרי. השוק הביתי נאלץ להמתין למעבד המזון עד 1972. מעבד המג'ימיקס הופיע בבריטניה ב-1974, עם הדגם R1,1800.
הממציא והמהנדס האמריקאי קארל סונטהמייר פיתח את מעבד המזון בארצות הברית בתחילת שנות ה-70, בהשראת העיצוב של הבלנדר התעשייתי של רובוטקופ. ב-1973, מעבד המזון הביתי הראשון שווק בצפון אמריקה תחת המותג קוסינארט (Cuisinart).

עיצוב והפעלה

בבסיס המעבד מותקן מנוע המסובב ציר הינע אנכי. קערה, העשויה בדרך כלל מפלסטיק שקוף, מולבשת על הציר. ניתן לחבר להבי חיתוך שונים אל הציר, כך שהם מותקנים קרוב לתחתית הקערה. ניתן לחבר, לחלופין, דיסקות פריסה וגירור הפועלות קרוב לעילית הקערה. ניתן למצוא היום מעבדי מזון רבים המגיעים עם תוספות כגון מקצף, דיסקית להכנת צ'יפס, להב ערבול ועוד. על הקערה מותקן מכסה עם פתח הזנה בצורת צינור דרכו ניתן להכניס מזון למעבד.
ניתן להכניס מזון למעבד דרך פתח ההזנה בזמן קיצוץ, מעיכה או קיצוץ. הפתח משמש גם כצינור לחיתוך, או כתישה כנגד הדיסקות המתאימות. עם המעבד מגיע דוחסן המתאים בגודלו לפתח ההזנה ומגן על האצבעות.
ברוב מעבדי המזון המודרניים נמצא התקן בטיחות המונע מהמנוע להסתובב אם הקערה לא מונחת היטב במקומה או אם המכסה אינו מחובר לקערה כהלכה.
בדולח (יישוב)

היסטוריה

על הקמת היאחזות נח"ל בדולח הוחלט ב-3 בינואר 1979 על ידי ועדת שרים לענייני ביטחון, בעצם ימי המשא ומתן לגיבוש הסכם השלום בין ישראל למצרים. ההחלטה הורתה להקים את הנקודה, שכונתה קטיף ו', תוך שלושה שבועות. ב-15 בינואר 1979 התקיים במקום סיור של הגורמים המיישבים שקבעו את מיקום הנקודה. המקום הוקם כמאחז צבאי והוכשר להתיישבות על ידי הצבא. לאחר כחודש הוחלט שהחל מאפריל 1979 הוא יעבור להיות היאחזות נח"ל רגילה בטיפול המחלקה להתיישבות. דבר העלייה על הקרקע לא פורסם באופן רשמי ולא התקיים טקס עלייה על הקרקע. בחודשים הראשונים סבלו החיילים מחוסר תעסוקה בגלל העדר צינור מים שלא אפשר הקמת גן ירק. בהמשך הוקם במקום גן ירק של 20 דונם, בו גודלו כרוב, כרובית וחצילים, משתלת צמחי חולות ומתפרה לבובות וכריות.
ההיאחזות נקראה בתחילה קטיף ו' ואחר כך גדיד, אולם ביוני 1980 הוחלט לקרוא למקום בדולח כסמל לחקלאות בחממות זכוכית, והשם גדיד ניתן להיאחזות צפונית יותר שהייתה אחר כך ליישוב גדיד.
ביולי 1982 היאחזות נח"ל בדולח אוזרחה על ידי משפחות היישוב עצמונה שפונה מסיני, אולם כעבור כמה חודשים, עקב הצפיפות במקום, עברו אנשי עצמונה ליישוב שליו, והמקום נשאר נטוש.
הדבר לא הביא לזניחת הרעיון להקמת יישוב בשם בדולח. ב-11 במרץ 1986, עבר למקום גרעין המשפחות שגרו במשך 4 שנים ביישוב מורג, משפחות אלו באו במסגרת אגוד יישובי הפועל המזרחי ממושבי הנגב, לכיש, השרון וממפוני חבל ימית. באוקטובר 1986 התקיים טקס חנוכת היישובים בדולח ועצמונה בנוכחות השר דוד לוי.
במושב התגוררו 33 משפחות (50 בשיאו) שכלכלתן התבססה בעיקר על חקלאות.
ב-17 באוגוסט 2005 פונה היישוב בדולח על ידי "החטיבה הכחולה" של חיל האוויר כחלק מתוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004. אחרי הפינוי עברו רוב המשפחות מבדולח לאתר הקרווילות בניצן.
ציון פלמסטיד

ציון פלמסטיד (באנגלית Flamsteed designation) הוא שיטת מתן כינויים לכוכבי השמיים שהומצאה על ידי האסטרונום הצרפתי ז'רום לאלנד בסוף המאה ה-17.  השיטה הופיעה לראשונה בתרגום לצרפתית של אטלס הכוכבים מאת האסטרונום המלכותי הבריטי  ג'ון פלמסטיד, ושפורסם על ידי איזק ניוטון ואדמונד היילי ובניגוד לרצונו של פלמסטיד, בשם "Historia Coelestis Britannica". השיטה מבוססת על מספור הכוכבים של כל קבוצת כוכבים ממערב למזרח, על פי העלייה הישרה שלהם ואחרי המספר בא השם בלטינית של קבוצת הכוכבים לה שייך הכוכב, בנטיית השייכות. בעברית נהוג לתרגם את שם הקבוצה ולהשתמש בצורת השייכות (לדוגמה, Cygni‏ 61 - 61 בברבור). 
הקטלוג המקורי של פלמסטיד הכיל 2554 כוכבים וזכה לפופולריות במאה ה-18 אך כיום משתמשים בו כמעט רק עבור כוכבים שאין להם ציון באייר ולעיתים גם עבור כוכבים בעלי ציון באייר הכולל סימוני משנה (למשל  בסרטן נקרא לעיתים 55 בסרטן). מכיוון שפלמסטיד צפה בכוכבים מאנגליה הקטלוג לא כלל את הכוכבים של קבוצות הדרום. בשנת 1874 פרסם האסטרונום בנג'מין גולד קטלוג כוכבים של שמי הדרום בשם "אורנומטריה ארגנטינה", ובו צויינו כוכבי הדרום על פי השיטה של ג'ון פלמסטיד. ציון זה של כוכבי הדרום לא זכה לפופולריות ונעלם, למעט הכוכב 82 בארידנוס והצביר 47 בטוקאן, ששמרו על הציון שניתן להם על ידי גולד.
בשל נקיפת ציר כדור הארץ סדר הכוכבים ממזרח למערב משתנה באיטיות כך שבמספר מקרים ציוני פלמסטיד לא תואמים את סדר הכוכבים. בשל שינויים בהגדרת הגבולות של קבוצות הכוכבים עברו מספר כוכבים בעלי ציון פלמסטיד לקבוצה אחרת ולמרות המעבר נשארו שמות הכוכבים ללא שינוי וכך למשל הכוכב 10 בדובה הגדולה נמצא למעשה בשטחה של קבוצת לינקס בעוד שהכוכב 41 בלינקס נמצא בקבוצת הדובה הגדולה. כמו כן פלמסטיד עצמו הכניס טעויות לקטלוג. בשל זיהוי שגוי של כוכב הלכת אורנוס ככוכב רגיל הוא נתן לו את הציון 34 בשור. הכוכב שזכה לציון 3 בקסיופאה לא זוהה מעולם ומשערים שפלמסטיד צפה בהופעתה של סופרנובה ששרידיה מהווים את קסיופאה A.
היספניה טארקוננסיס

היספניה טארקוננסיס הייתה פרובינקיה רומאית שהשתרעה על רובו של חצי האי האיברי.

היסטוריה

הפרובינקיה היספניה טארקוננסיס נוצרה בשנת 27 לפנה"ס בזמן שקיסר רומא אוגוסטוס ארגן מחדש את הפרובינקיות בחצי האי האיברי. בין השנים 29 לפנה"ס עד 19 לפנה"ס הקנטברים שהיוו אלמנט מרדני דוכאו במספר מסעי מלחמה תחת פיקודם של אוגוסטוס ומרקוס ויפסניוס אגריפה. 
הפרובינקיה הייתה פרובינקיה בדרגה קיסרית, כלומר מושלה שהיה קונסול לשעבר, בדרך כלל ממשפחת אצולה שהיה ממונה על ידי ואחראי ישירות לפני הקיסר.
במסגרת הרפורמות שלו באימפריה, פירק הקיסר דיוקלטיאנוס את הפרובינקיה בשנת 293 לשלוש פרובינקיות קטנות: גאלקיה, קרתגיניסיס וטארקונסיס.
עם פלישת הויזיגותים לספרד בתחילת המאה החמישית התערערה אחיזתה של רומא בפרובינקיה והיא הפכה לבסוף לחלק מממלכת הוויזיגותים.
מרגנית

מאפיינים

המרגנית היא צמח חד-שנתי או רב-שנתי, הגדל בקבוצות על אדמות לא-מעובדות ועשירות בעשבים שוטים. הגבעולים הם נמוכים ועליהם עלים בצורה שנעה בין ביצה ללב. צבעי הפרחים של הצמח משתנים ממין למין. לכל פרח חמישה עלי כותרת סימטריים כמעט שיוצאים ממרכז משותף בצורה דמוית-קרניים. פרחי מרגנית נשארים פתוחים רק תחת אור שמש ישיר.
רבים חושבים על המרגנית צמח ממשפחת המורכבים (כפי שניתן לראות בסמליל של סדרת מרגנית), למרות שבפועל, אין צמח בשם זה במשפחת המורכבים.
בעבר סווגו המרגניות תחת משפחת הרקפתיים, אך מחקר גנטי ומורפולוגי משנת 1999 של מארי Källersjö ועמיתיה () הראה כי הצמחים שייכים למשפחת המירסיניים. מחקר נוסף משנת 2005 של אולריקה מנס (Ulrika Manns) וארן א. אנדרברג (Arne A. Anderberg), שעוסק בפילוגנטיקה, קובע כי הסוג בהרכבו הנוכחי הוא פרפילטי, וכי הוא חולק באותו אב קדמון עם המינים Asterolinon ו-Pelletiera, ובנוסף שני מינים מהסוג ליסימכיה (Lysimachia nemorum ו-Lysimachia serpyllifolia). מיון מעודכן יותר קבע שהמרגנית שייכת למשפחת הרקפתיים.
המובטל בטיטו

עלילה

ששון בטיטו (זאב רווח) פוטר מהמפעל בו עבד ובשל חובות משפחתו בת שבעת הילדים, נאלץ לפרוץ לבתים. באחת מהפריצות הוא מגיע לבית משפחת ורטמן הפעילים במפלגה כלשהי (אריק לביא ושושיק שני). כשהם מגלים אותו הם סבורים כי הגיע עם בנם (דן תורן) משירות המילואים שלו, ואילו הבן סבור כי הוא חבר של הוריו מהמפלגה. בעקבות מריבה משפחתית מתגלה מעילה שביצעו הזוג בכספי המפלגה, וכאשר הם מגלים את דמותו האמיתית של ששון בטיטו, הוא מנצל מידע זה על מנת לסחוט אותם, ואף מגיע לעמדה בכירה במפלגתם.
ברית חלוצים דתיים

ברית חלוצים דתיים (בח"ד) הייתה תנועת נוער חלוצית דתית שנוסדה בגרמניה בשנת 1928 ועלתה לארץ ישראל בשנת 1929, חבריה הקימו את תנועת הקיבוץ הדתי. תחילה נקראה בשם "החלוץ המזרחי", אך מכיוון שמקימיה בקשו להעניק לה שם נייטרלי נטול הקשרים פוליטיים ותיוג מפלגתי, נבחר שם הכולל את בני הנוער מכל הזרמים השונים בגרמניה.

היסטוריה

התנועה הוקמה ב-24 בדצמבר 1928 בעקבות הוועידה השלישית של צעירי מזרחי בהנהגתו של אויגן מיכאליס שהתקיימה בהמבורג, שבה הוחלט על ייסוד "ברית הנוער של צעירי מזרחי", הנפרדת מצעירי מזרחי בהיותה נעדרת גוון פוליטי והשתייכות לתנועת המזרחי. השימוש במילה "ברית" מסמל את הקשר בין אדם לבוראו ולחברו. כשהדת מתייחסת לברית עם אלוהים והסוציאליזם לברית בין אנשים. מטרת הברית היא לממש את החיבור הזה בהגשמה חלוצית, תוך שמירה על ערכי הדת. במהלך הוועידה נבחר עורך הדין אריך מיכאליס, אחיו של אויגן, כיו"ר התנועה, ונבחרו חברי הנהלת התנועה: אויגן מיכאליס, פאולה שאלתיאל ובנו אופנבורג (ברוך צבי אופיר). מכיוון שרבים מבני תנועות נוער אחרות הסתייגו ונמנעו מלהצטרף לארגון שבשמו מופיעה המילה "המזרחי", הוחלט על שינוי השם ל"ברית חלוצים דתיים".
בינואר 1929 פורסם תקנון הברית, שהגדיר את הארגון כמיועד עבור כל החלוצים הדתיים בגרמניה ושתפקידו להכשיר מקצועית ורוחנית את חבריו, תוך התחשבות בנטיותיהם האישיות וצרכיה של ארץ ישראל. התנועה הוציאה לאור ירחון בשם "חיינו".
התנועה הקימה ברודגס חוות הכשרה ברוח תורה ועבודה עבור נוער דתי ציוני שיעלה לארץ ישראל. מלבד בגרמניה, התנועה פעלה באוסטריה, צ'כוסלובקיה, הולנד, רומניה ואנגליה, בהן הקימה מרכזי הכשרה, וכן בפולין, שבה פעלו חלוצי התנועה במסגרת בני עקיבא והשומר הדתי. בשנת 1939 נוסד על ידי קבוצת חלוצים דתיים מגרמניה, פולין וארצות נוספות הקיבוץ הדתי, ועם עליית הנאצים לשלטון הצליחה התנועה להביא נוער יהודי לאנגליה, שם הצטרף אל הנוער הדתי-ציוני המקומי.
הגרעין הראשון של חבריה כלל אחד עשר מחניכי רודגס, שעלו בשנת 1929 והקימו בשנת 1931 את "קבוצת רודגס" (לימים קבוצת יבנה) בחווה בכפר אברהם שליד פתח תקווה. המקום הפך למרכז הכשרה של בח"ד וחברי תנועות אחרות.
בשנת 1937 הקימו מספר חברי בח"ד, בשילוב עם בוגרי תנועות נוער דתיות-חלוציות מפולין, את קבוצת טירת צבי, שהייתה הראשונה מקבוצות הקיבוץ הדתי. חברי בח"ד לקחו חלק בהקמת מושב הזורעים והקיבוצים בארות יצחק ושלוחות. בשנת 1949 ייסד גרעין מאנגליה את קיבוץ לביא, ובשנת 1982 הקים גרעין נוסף של התנועה את קיבוץ בית רימון.
חברי התנועה התנדבו לבריגדה, ויחידות ההצלה שהגיעו מאנגליה בתום מלחמת העולם השנייה במטרה לסייע לשארית הפליטה. עם תום המלחמה, חידשה בח"ד באנגליה את קשריה עם התנועה באירופה והמשיכה לעודד עלייה של נוער דתי ולהעניק לו הכשרה תורנית דרך תנועה בני עקיבא.
אלויסיוס גונזגה

תולדות חייו

נולד בקסטליאונה (בין מנטובה לברשה) לאביו פרנטה מבית גונזגה, מרקיז קסטליאונה ולאמו מרתה, בתו של ברון פיימונטה מבית דלה רוברה. עקב הולדתו בסערת המלחמות האיטלקיות זכה לחינוך צבאי מגיל צעיר. בגיל שמונה נשלח לפירנצה על מנת להתחנך בביתו של פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. בהיותו בן תשע חלה במחלות כליות. בהיותו חולה הרבה לקרוא עלילות קדושים ולהתפלל. עם החלמתו נדר נדר פרישות. ב-1579 שב אלויסיוס (לואיג'י) לקסטליאונה, שם פגש את הקרדינל קרלו בורומאו ולאחר ששמע על מעשי המיסיונרים בהודו החליט להיות מיסיונר. הוא פעל בשורות המסדר הקפוצ'יני והמסדר הבנדיקטי בקזאלה מונפראטו כמורה לקטכיזם ואימץ מנהגי סיגוף, אך לא הצטרף כאח פעיל לשום מסדר בשל התנגדות הוריו.
יחד עם אמו, אביו ואחיו רודולפו יצא בשנת 1581 לספרד כחלק מפמלייתה של מריה, נסיכת ספרד, ארכידוכסית אוסטריה שעמדה להשיא את בתה לפליפה השני, מלך ספרד. בספרד גמלה בליבו החלטה להצטרף לישועים. ב-1584 שבה המשפחה לאיטליה. על אף שאמו תמכה בהחלטתו ללכת בנתיב דתי, סירב אביו להתיר לו להפוך לכומר ישועי (שאינו יורש את נחלות אביו) ופעל על מנת להשיג לו מעמד מנהלי של בישוף, שיאפשר לו לשאת במשרה חילונית במסגרת הכנסייה, כראוי ליורשו.
בנובמבר 1585 ויתר אלויסיוס על כל זכויותו כיורש ממעמד אצולה ויצא לרומא, שם נפגש עם האפיפיור סיקסטוס החמישי בתיווך בן-דודו הקרדינל שיפיונה גונזגה. בגיל 17 היה אלויסיוס לחניך-מתלמד במוסד הישועי ברומא והחל בלימודים לקראת הסמכה לכהונה. בריאותו הייתה רופפת, הוא סבל ממחלת הכליות ממנה לא החלים לגמרי וכן סבל ממחלת עור ומכאבי ראש כרוניים. במאי 1590 דיווח שהיה עד לחיזיון בשובו ממנטובה לרומא בו הופיע מולו המלאך גבריאל וגילה לו שימות כעבור שנה.
ב-1591 פרצה ברומא מגפה. הישועים הקימו בית חולים לנפגעי המגפה ואלויסיוס התנדב מיד לעבוד בבית החולים, להעביר חולים מביתם אל בית החולים, להאכילם ולרחוץ אותם, להכינם לסקרמנט "המשיחה האחרונה" ולהתפלל לצד הגוססים. הוא נדבק במחלה מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-23. בעת שגסס חווה חזיונות, עליהם דיווח לכומר המוודה שלו, רוברטו בלרמינו. בין היתר חזה במדויק את יום מותו (היום השמיני לאחר חג קורפוס כריסטי).

התקדשותו

כבר סמוך לאחר מותו ראו בו כקדוש. זמן מה לאחר שנקבר ברומא הוצאו שרידיו ואוחסנו בצנצנת גלילית עשויה לפיס לזולי. ראשו הועבר לקבורה בעיר הולדתו, בכנסייה שנקראה על שמו. 14 שנים לאחר מותו, ב-1605 הוכרז כ"מבורך" על ידי האפיפיור פאולוס החמישי. ב-1726 הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר שהכריז עליו גם כעל פטרונם של סטודנטים צעירים. פיוס האחד עשר קבע שהוא פטרונם של כל בני הנוער הנוצרים. בשל האומץ והחמלה שהפגין ובשל נסיבות מותו הוא נחשב לפטרון החולים והמתים במגפות והמטפלים בהם, ובפרט חולי איידס ומטפליהם.
יום מותו, 21 ביוני, נקבע ליום הקדוש שלו.

מוסדות על שמו

אוניברסיטת גונזגה בספוקיין, וושינגטון, ארצות הברית, נקראה על שמו וכן מערך חינוכי מגן ילדים ועד בית ספר תיכון בעיר.
התאחדות גונזגה באירלנד, מוסד מיסיונרי (שולח שליחים לזמביה) ומפעילו של קולג' גונזגה בדבלין.
כנסייה, קולג' ומרכז מיסיונרי במנגלור שבמדינת קרנאטקה בדרום-מערב הודו.

איקונוגרפיה

באיקונוגרפיה הוא מתואר כצעיר לבוש בגדי פרח-כהונה פשוטים עם פרח חבצלת אות לתומתו, גולגולת אות למותו בגיל צעיר, באמונה וצלב אות לרחמיו. לרוב מתואר ככורע ברך בתפילה. לעיתים תופיע מחרוזת תפילה אות לדבקותו או כתר מרקיזות זרוק או הפוך למרגלותיו, אות לויתורו על זכויות הירושה.
CAR-15

Colt Automatic Rifle) CAR-15) הוא גרסת קרבין לרובה הסער M-16. הוא החל את שירותו בצבא ארצות הברית ב-1966 ולצה"ל הגיע ב-1973 אך קנה עדנה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20. רובה CAR-15 מובדל מרובה ה-M16A1 רק בקנהו הקצר יותר ובקת הטלסקופית (לעומת הקת הקבועה בגרסה הרגילה).

היסטוריה ופיתוח

הציון CAR-15 מתייחס לשתי מערכות נשק, ותלוי בהקשר בו משתמשים בו. בשימוש הנפוץ הוא מתייחס לגרסאות הקרבין המקוצרות של רובה M-16, או ליתר דיוק M16A1. בשימוש יותר טכני, השם מתייחס למשפחת כלי הנשק שפיתחה חברת קולט בשנות ה-60 של המאה ה-20 וכללה "גרסת תת מקלע (קולט מודל 635)", "רובה הישרדות" ועוד.
גרסאות מקוצרות של AR-15 פותחו עוד ב-1957, עקב דרישת היחידות המיוחדות של צבא ארצות הברית וחיל הים האמריקני. XM-177E1 הוא הגרסה המקוצרת הראשונה של רובה M-16, שנכנסה לשירות צבא ארצות הברית כבר ב-1966, וב-1969 שודרג רובה זה ל-XM177E2. מה שמיוחד ברובה זה הוא שזהו הרובה הראשון בעולם שהשתמש בקת הקצרה (ידועה כ"קת הטרור" בצה"ל). כבר ב-1966 נכנס לשירות צבא ארצות הברית רובה זה. קולט פתחה מספר גרסאות נוספות, שנכנסו לשירות אחר כך בצבא ארצות הברית, ביניהן קולט קומנדו. ההבדלים בין מרבית הדגמים הם שוליים. חלקם מיועדים לשימוש אזרחי, והוסבו בהתאם לפעולה חצי-אוטומטית.
גרסת הקרבין כללה קנה באורך 406 מ"מ ומאוחר יותר 368 מ"מ. גרסה התמ"ק כללה קנה באורך 254 מ"מ ואורכה הכולל היה 660 מ"מ.

CAR15 בצה"ל

רובה ה-CAR15 הגיע לצה"ל יחד עם כל רובי ה-M16 ב-1973 (במסגרת הסיוע האמריקני במלחמת יום הכיפורים) וכעשור אחר כך פותחה בצה"ל גרסת ה-CAR-15 המקוצרר עם קנה קצר עוד יותר. במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 חילות השדה של צה"ל השתמשו בגליל ורק היחידות המיוחדות השתמשו ב-CAR15, שזכה למוניטין גבוה. בעקבות האינתיפאדה הראשונה גם יחידות העלית של המשטרה זנחו את הגליל לטובת ה-CAR15.
רובה זה שימש את היחידות הקרביות של צה"ל בשנות ה-90 של המאה ה-20 בהצלחה מרובה. הדגם הבסיסי של ה-CAR15 היה דגם 653 עם קנה באורך 368.3 מ"מ (14.5 אינץ'). במהלך שנים אלה פיתח צה"ל מספר של גרסאות ותצורות לרובה כגון "CAR-15 מקוצרר" (ראו בהמשך). גרסאות נוספות כללו דגם קלעים ודגם "מטולון" עם מטול רימונים M203. 
רובה CAR-15 מקוצרר הוא דגם פרי-תכנון צה"ל שמבוסס על רובה ה-CAR15 המקוצר הסטנדרטי. הדגם פותח בצה"ל בשנות ה-90 של המאה ה-20 ומאפייניו הם קנה מקוצר, ידית אחיזה של M16A2, קת טלסקופית קצרה יותר וכן האפשרות להתקין עליו גם "מטולון" מסוג M203 (גרסה מקוצרת של מטול ה-M203 האמריקאי שפותחה בתע"ש).
החל משנת 2000 החל צה"ל להחליף חלק מרובי ה-CAR15 (המקוצרים והמקוצררים) לטובת רובי M4 קרבין.