היסטוריה של הקולנוע

קולנוע הוא תחום אמנות העוסק בצילום ועריכה של קטעי תנועה וצליל המשולבים יחדיו ליצירה אחת - סרט קולנוע.
קולנוע היא גם מערכת תרבותית, במסגרתה נוצרות מאות ואלפי תוצרי תרבות הנצפים על ידי מיליונים ברחבי העולם.

ראשית הקולנוע

המאה ה-19 הייתה מאה של חידושים והמצאות, רבים מהם בתחום הצילום. ממציאים שונים ברחבי העולם התחרו זה בזה על יצירת תצלומים חדים ומדויקים יותר, כמו גם על פישוט והוזלת תהליכי הצילום. הטכנולוגיה שקדמה לקולנוע והציגה יצירות מצולמות של קטעי תנועה, אך ללא צליל - נקראה ראינוע.

הקרנת הראינוע (הקולנוע) הראשונה הייתה בשנת 1895 כאשר האחים לומייר הקרינו בפני קהל מספר סרטים קצרים בני כדקה, ביניהם "היציאה ממפעלי לומייר" ו"סעודת התינוקת". היום ידוע שככל הנראה באוסטריה (אז: אוסטריה-הונגריה) התבצעה הקרנה של סרטים מספר חודשים קודם לכן אבל התואר אבות הקולנוע נשמר לאחים לומייר.
השנים הראשונות של הקולנוע כללו בעיקר סרטים קצרים ללא תנועות מצלמה או עריכה. צלמים נשלחו למקומות רבים ורחוקים (ביניהם ארץ ישראל) על מנת לתעד אותם ולהביאם חזרה להקרנות. לאט לאט החלו הצלמים לפתח ולשכלל את הדרך שבה יצרו קולנוע. תנועות מצלמה נוספו, מצלמות הועלו לרכבות ואוניות נוסעות.
בתקופה זו פעלו עוד מספר גופים ואנשים אשר לקחו חלק בפעילות הקולנועית של אותם ימים, הבולט שבהם היה תומאס אדיסון שהחל גם הוא לצלם בשלב זה סרטים קצרים בני דקה באולפן מיוחד שבנה. הסרטים הוצגו אחר כך במכונות שנבנו לצורך זה והיו מעין תאי הצצה פרטיים תמורת תשלום. מהר מאוד זנח אדיסון את העיסוק בקולנוע מכיוון שטען שמדובר בעסק לא רווחי.
מעניין לראות את ההבדל בין הקולנוע האמריקאי לקולנוע האירופאי של אותם ימים. בעוד בארצות הברית צילם אדיסון בעיקר מופעי שעשועים (קרקסים, ענקים, גמדים, רקדניות וכו'), הרי שרבים מאנשי הקולנוע האירופאי יצא לשטח עם מצלמתם לצורך תיעוד המציאות.

ד. וו. גריפית

הקולנוע זכה לדחיפה גדולה בשל יצירתו של הקולנוען האמריקני ד. וו. גריפית. גריפית התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בתור שחקן, אך מהר מאוד התחיל גם לצלם ותוך זמן קצר גם קיבל הזדמנות לביים. סרטיו הראשונים היו במסורת שהייתה באותם ימים, סרטים קצרים בני כמה דקות לרוב ללא עריכה אלא הדבקה פשוטה עם עלילה סימבולית בלבד.
בשנת 1915 ביים את סרטו הראשון החשוב "לידתה של אומה". הסרט בכיכובה של ליליאן גיש, עסק במלחמת האזרחים בארצות הברית. אך השם מסתיר עובדה חשובה מאד, במקור הסרט נקרא גם "עם שבטי הקו קלאקס קלאן" ולמעשה עסק בכח הלבן הגזעני במלחמת האזרחים.
הסרט יצר למעשה את שפת הקולנוע כפי שאנו מכירים אותה היום. הבנייה הדרמטית של סצנות, השימוש בקלוז אפ כדי ליצור הזדהות רגשית, הקונספציה שאחרי שוט של אדם מסתכל יבוא הדבר שהוא רואה וכו'. קשה לאמוד את התרומה העצומה של הסרט הזה להתפתחות הקולנוע. מדובר ביצירה שהולידה את הקולנוע. שנה לאחר הסרט הזה ובעקבות התקפות חוזרות ונשנות על גזענות מביים גריפית את "אי-סובלנות" (1916) שעוסק במעשי אי-סובלנות בהיסטוריה. בסרט ארבעה סיפורים, אחד בארצות הברית של אותה תקופה, השני בבבל, השלישי מתרחש בפאריס של המאה ה-16 והאחרון מתרחש בפרובינקית יהודה בעת משפטו של ישו. הסרט כלל סצנות המונים ותפאורות בגובה עשרות מטרים, מצלמות שהועלו עם מעליות, ועוד המצאות רבות שהופכות את הסרט, שאורכו 163 דק' לתצוגת איכות קולנועית כבר ב-1916.

הקולנוע הסובייטי עד מלחמת העולם השנייה

הקולנוע הסובייטי של אותם ימים מתחיל למעשה בניסוי מפורסם שעורך קולישוב עם השחקן הרוסי איוון מוז'וחין. בניסוי מצלם קולישוב את מוז'חין כאשר הוא מביט לתוך המצלמה ללא הבעת פנים כלל (כלומר ללא הבעת רגשות ברורים) במקביל הוא מצלם מגוון של שוטים כגון אישה רעבה ללחם, אלמנה, צלחת מרק, ילדים משחקים וכו'. בחדר העריכה הוא מדביק את השוטים לפרצופו של מוז'וחין.
בבדיקה מול קהל מגלה קולישוב שהצופה משליך את רגשותיו על פניו של מוז'וחין, וכך כאשר הקהל צופה באלמנה בוכה ומיד לאחריה במוז'וחין הרי שהוא נראה לצופה בוכה או עצוב. תפיסה זו הביאה את קולישוב לקבוע שהמהות של שוט לא נקבע על ידי השוט עצמו אלא ממיקומו היחסי, כלומר השוטים שבאים לפניו ואחריו.
סרגיי אייזנשטיין, אחד מתלמידיו, מצמצם את הרעיון עוד יותר וקובע שהמהות של שוט נקבעת בעצם בקאט. רעיון זה מביא לפיתוח תאוריית המונטאז' הקולנועי. 
 אזיינשטיין הופך להיות יוצר קולנוע מוערך בזכות אותה תאוריה קולנועית שבאה לידי ביטוי בסרטים כגון "שביתה" (1925), "אוניית הקרב פוטיומקין" (1925), "אוקטובר" (1927), "אלכסנדר נבסקי" (1938), "איוון האיום" (1938) ועוד.
מלבדו פעלו באותה תקופה עוד מספר יוצרים בולטים, אחד מהם היה דג'יגה ורטוב שפירוש שמו ברוסית הוא "גלגל מסתובב". ורטוב התעסק בעיקר בתחום שהיום מוגדר כדוקומנטרי (בזמנו טרם הומצא המונח) וטען שמטרת הקולנוע היא להציג את האמת שקולנוע עלילתי הוא בעצם אשליה בורגנית שמטרתה לפגוע בפועלים. סרטו המפורסם ביותר הוא האיש עם מצלמת הקולנוע שיצא בשנת 1929 וזכה להצלחה רבה. 5 שנים אחר כך ביים את שלושה שירים על לנין והביא בעצם לסוף הקריירה שלו.
בברית המועצות של אותם ימים היה ניסיון לדבר על האומנות בכלל והקולנוע בפרט כעל דבר שלא המוזה היא זו שאחראית לו אלא מספר חוקים שניתן ללמוד אותם וזאת כחלק מתפיסת העולם הקומוניסטית. בהשראת התפיסה הזו אייזנשטיין כתב למעלה מ-40 ספרים שבהם הוא מסביר כיצד ניתן לעשות קולנוע.

ראשיתו של הסרט המדבר

מקובל להתייחס ל"זמר הג'אז" שהופץ בשנת 1927 על ידי האחים וורנר, כסרט הראשון בליווי סאונד מסונכרן. סרט זה עשה שימוש בטכנולוגיית הוויטפון שהצליח לסנכרן בין המקרן לנגן התקליטים. תקליטים אלו היו באורך של עשר דקות בלבד ולכן, גם סרט זה לא היה מדבר במלואו שכן, המקרין נאלץ להחליף תקליט כל עשר דקות וכדי שהדבר יהיה אפשרי הסרט נוצר כך שעשר דקות ממנו היו מדברות ועשר דקות שוב בשיטת הסרט האילם, כך בעצם רק חציו של הסרט היה מדבר.
אך, בעוד שב"זמר הג'אז" נעשה שימוש ראשוני בסאונד מסונכרן בזמן דיבור (יותר מדויק, בזמן שירה) האחים וורנר כבר השתמשו בטכנולוגיה זו שנה קודם לכן, בסרט "דון חואן" אך בסרט זה נעשה השימוש בטכנולוגיה לאפקטי סאונד ומוזיקה בלבד.
בגרמניה, שנת 1930 יצא לאקרנים הסרט "המלאך הכחול" סרט זה היה הסרט המדבר, המסונכרן, הראשון מתחילתו ועד סופו וכאן נולד הקולנוע.
המעבר לקולנוע המדבר לא היה קל. חלק מגיבורי הסרט האילם לא הצליחו לצלוח אותו. צ'פלין לדוגמה לא הוציא סרט מדבר במשך כמה שנים אחרי המצאת הטכנולוגיה, בגלל החשש לגבי התאמתו למימד החדש. כוכבים רבים שקולם במציאות לא התאים לדימויים הקולנועי, פשוט חדלו לשחק. למשל גרטה גרבו סירבה לדבר בקולנוע במשך שלוש שנים, וזאת עקב מבטאה הכבד באנגלית וקולה הגרוני העמוק. בסופה של דבר התפקיד שבו דיברה היה תפקיד של זונה גרמניה, ולכן קולה התאים. למרות זאת היא סירבה לשחק תפקידים של אמריקאיות עד 1940, אז שיחקה לראשונה אישה אמריקאית, אלא שהסרט נכשל והיא חדלה לשחק. בעיה נוספת שהביא איתו הקולנוע המדבר הייתה בכך שהמצלמות הרעישו, ולכן היה צורך לאטום את המצלמה בחדר מיוחד, דבר שהחזיר את המצלמה לתקופה הסטטית שבה לא יכלה לזוז. במאים רבים סירבו לעבוד כך והעדיפו לביים סרטים אילמים. תיאור מעניין של התקופה נמצא בסרט "שיר אשיר בגשם".

הקולנוע הגרמני בימי מלחמת העולם השנייה

התעמולה בכלל והתעמולה בקולנוע בפרט תפסו מקום נכבד בתפיסת העולם הנאצית לפני המלחמה ובמהלכה. על התעמולה היה אחראי יוזף גבלס, אך ידוע שגם היטלר עצמו התערב בעשייה הקולנועית.
התעמולה הנאצית נחלקה לשתים: התעמולה הישירה והתעמולה העקיפה.
תעמולה ישירה- במסגרת זו יצרו מספר במאים סרטי תעמולה שעסקו בדמותו של היהודי. המפורסמים שבהם הם היהודי הנצחי והיהודי זיס, בבימוים של פריץ היפלר ווויט הארלן בהתאמה. הסרטים מציגים את היהודים כעם שפל, אכזר שהתרבה והשתלט על אירופה. ידועה בעיקר סצנת הפתיחה של היהודי הנצחי שבה נראים מיליוני עכברושים בתעלות הביוב כשהם מכרסמים כל דבר שעומד בדרכם, הסצנה מתחלפת למפה שמתארת את התפשטותם לכל רחבי אירופה וכך בעזרת המונטאז' הסרט יוצר קישור ליהודי ולדמותו של היהודי באירופה.
תעמולה זו נוצרה בעידודו ולחצו של יוזף גבלס שטען שכך צריך וניתן לחנך את העם.
מול תפיסה זו, אך עדיין בגבולות הקולנוע הדוקומנטרי, עמדה לני ריפנשטאהל. ריפנשטאהל התחילה את הקריירה הארוכה שלה (היא עבדה עד ליומה האחרון כמעט בגיל 101) דווקא כשחקנית בז'אנר שנקרא "סרטי טיפוס הרים" ועסק בעלילות הירואיות של מטפסי הרים בחזקת "לכבוש את ההר או למות". בדמות הבחורה שלצידו לוהקה פעמים רבות לני ריפנשטאהל בגלל יופיה. בהדרגה היא עברה גם לביים חלק מסרטי טיפוס ההרים הללו. כאשר המפלגה הנאצית התחזקה והייתה זקוקה לבמאים פנה היטלר עצמו לריפנשטל וביקש ממנה לביים סרט על המפלגה. היא עבדה במשותף עם גבלס על סרט שנקרא ניצחון הרצון, אך היא לא הייתה מרוצה מהתוצאה ובמיוחד לא משיתוף הפעולה עם גבלס ולכן סירבה לביים. רק פניה אישית של היטלר בצירוף הבטחה לעצמאות בבימוי החזירו אותה לעשייה. "ניצחון הרצון" נחשב ליצירת מופת מלאת המצאות וכישרון. בזכות אותה עצמאות ובלווי תקציב גדול העמידה ריפנשטאהל מצלמה במקומות שקודם לא נראו, העסיקה צוות ענק ויצרה סרט מהפכני שאף זיכה אותה בפרסים רבים באותה שנה. הסרט תיאר את כינוס המפלגה בנירנברג בשנת 1935 ונפתח בסצנה מפורסמת שבה היטלר יורד מהשמים במטוסו לעבר העיר הממתינה לו.
שנה אחר כך היא ביימה את "אולימפיה" - סרט שתיעד את האולימפיאדה בברלין בשנת 1936. הסרט הוא כולו שיר הלל ליופיו של הגוף ולפולחן שלו, בעזרת זוויות צילום שעד אז לא היו בשימוש (מתחת לבור הקפיצה, מתוך בריכות שחיה ועוד) והפכו לסטנדרט היום, יצרה סרט מהפנט שעובד עד היום.
שני הסרטים הללו, שהעניקו לה בעצם את שמה כיוצרת מוכשרת, היו בה בעת תעמולה נאצית מובהקת (אף על פי שהיא טענה שאין זה כך עד יומה האחרון), הסרטים היללו את המפלגה ואת העומד בראשה, ואת פולחן הגוף (פולחן הגוף והפעולה מתוך רגש היו מאבני היסוד של התפיסה הנאצית).
אחרי המלחמה עוד ניסתה לביים סרט אחד בשנת 1954 אבל דמותה הייתה מזוהה לעד עם השלטון הנאצי והיא נאלצה להפסיק לעבוד. בגיל 70 עברה קורס צלילה ובגיל 100 הוציאה את סרטה האחרון שצולם ברובו מתחת לפני הים.
התעמולה העקיפה - מתוך תפיסת עולם מנוגדת לתפיסת העולם של לני ריפנשטל ובעידודו של גבלס יצרו מספר רב של במאים סרטים אחרים שהתעלמו מהמצב או שנמנעו מלדון בו בצורה ישירה. סרטים רבים באותה תקופה היו קומדיות או סרטי הרפתקאות שנועדו להסית את תשומת לבו של הציבור. גם בימיו האחרונים של הרייך עוד נוצרו סרטים שהיו מנותקים לחלוטין מהעובדה כי הטנקים הסובייטים כבר בפאתי ברלין.
המחשבה הזו, שהייתה מזוהה מאוד עם גבלס, טענה שאנשים מאושרים הם אנשים טובים יותר עבור הממסד וחיילים טובים יותר בשדה הקרב.

ההיסטוריה של הוליווד מהיבט כלכלי

הוליווד נקנתה על ידי חברת "American Mutoscope and Biograph Compan" אשר שלחה את יוצר הסרטים דייוויד גריפית' ליצור את סרטיו באזור יותר זול. עם הצלחת סרטיו של גריפית' החל לגדול התקציב הכלכלי אשר ניתן להפקת סרטיו, והחלו לבוא שחקנים וצלמים מפורסמים רבים לעבוד באזור.
חברות הסרטים האחרות ניסו לחקות את מהלכה של חברת "ביוגראף", והפיקו את סרטיהם באזור של פרברי קליפורניה - הוליווד. במהרה, החל האזור לקבל תנופה כלכלית, מקומות העבודה התרבו ומספר המובטלים פחת באופן ניכר.
התעשייה הקולנועית באזור התפתחה במהירות ובתי קולנוע הופיעו בכל רחבי ארצות הברית בזמן קצר, דבר אשר גרם לעלייה בהשקעת ההפקות, כתוצאה מפוטנציאל הרווח שעלה.
בעקבות התפתחות הקולנוע, התפתחה גם תעשיית המצלמות - ייצור ושיווק. חברת קודאק הוקמה בשנת 1880 והפכה לחברת המפתח בשוק המצלמות והמסרטות. קודאק הקימה מפעלים בארצות הברית שהעסיקו עובדים רבים. עם התפתחות התעשייה הקולנועית האירופאית, רצו יוצרי הסרטים האירופאים ליצור סרטים ריווחיים, כמו בהוליווד, וניסו לחקות את התעשייה האמריקאית באמצעות שימוש באמצעים הטכניים שתרמו להצלחתה, וכך פנו אל חברת קודאק וחברות אמריקאיות נוספות. כתוצאה מכך, התפתחה הכלכלה האמריקאית מבחינת גידול בייצוא.
הקולנוע פרץ גבולות גם אל הפוליטיקה והפרסום - נשיאים, צבאות וארגונים השתמשו בקולנוע למטרות קידומם הפוליטי. (כך, למשל, השתמש השלטון בגרמניה הנאצית בסרטי תעמולה, במטרה להשפיע על דעות האזרחים).
כיום, התעשייה הקולנועית ההוליוודית עברה תהליך מוצלח של מסחור. מדי שנה מושקעים בה כעשרים מיליארד דולרים. בנוסף, תעשיית הקולנוע האמריקאית של ימינו מעודדת הגירה של אנשים בעלי הון להפקת סרטים, הקמת אולפנים ופיתוח התחום. נוצר גם עידוד הגירה של במאים, צלמים ושחקנים מוכשרים, על ידי אולפני סרטים ואוניברסיטאות כגון UCLA, המעודדת הגירה ומציעות אגרות עבודה ומלגות.

המצב כיום

כיום רבים מסרטי הקולנוע עתירי התקציב מיוצרים בהוליווד ליד לוס אנג'לס, כמו כן יש מרכזים גדולים של אולפנים בבריטניה, צרפת ובמומביי (לשעבר בומביי) שבהודו (המרכז מכונה גם בוליווד)
ההתייחסות אל קולנוע היא כאל מדיום שמשנה ומגדיר מחדש את האמנות. ההתייחסות לקולנוע היא כאל פיתוח טכנולוגי תקשורתי שמכניס לבתים של הפרטים את העולם החיצוני.
הסרט המכניס ביותר בהיסטוריה נכון ל-2019 הוא הסרט הנוקמים: סוף המשחק.