google/wiki40b huggingface dataset:
טורים

טורים היה שבועון ספרותי עברי שיצא לאור בתל אביב בידי חבורת סופרים, משוררים, מתרגמים ועורכים. גיליונו הראשון נדפס בשנת תרצ"ג 1933, והאחרון, מס' 53, נדפס בשנת תרצ"ה 1935.
השבועון יצא לאור ללא ציון שם העורך. היוצרים המרכזיים שכתבו בו היו המשוררים אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, רפאל אליעז, אברהם חלפי, אבות ישורון, יחיאל פרלמוטר ואליהו מייטוס. מבין הסופרים היו בחבורה יעקב הורוביץ, ישראל זמורה, א"ד שפירא-שפיר, מנשה לוין, מיכל יצחק רבינוביץ' יצחק נורמן, יוסף סערוני ואחרים. 
השבועון "טורים" הוקם כדי לנגח את חבורת ביאליק ששלטה בעולם הספרות העברית, ואת כתב העת "מאזנים" הוותיק, כלי הביטוי העיקרי של הסופרים מדורו של ביאליק. כמו כתבי עת אחרים, פרסם "טורים" מספר לא קטן של מניפסטים ותרגומים מספרות העולם בת הזמן. 
בשנת תרצ"ח (1938)  חודשה הופעתו של השבועון "טורים" לזמן קצר עד סוף שנת תרצ"ט (1939). אברהם שלונסקי היה העורך של הגרסה המחודשת. לחבורת היוצרים נוספו המשוררת יוכבד בת מרים, המשורר יונתן רטוש, המשורר משה ליפשיץ והפובליציסט יצחק גרינבוים, לימים שר הפנים של מדינת ישראל. לאחר כשנה התפזרה החבורה, הופעת השבועון פסקה, והיוצרים התארגנו בחבורות אחרות וסביב כתבי עת חדשים.
הלמה של גייל

במתמטיקה, הלמה של גייל היא למה העוסקת בפיזור כללי של נקודות על פני הספירה ה-n-ממדית. הלמה קובעת שלכל n ו-k טבעיים קיימת קבוצה בת  נקודות על פני הספירה כך שכל המיספרה פתוחה בספירה מכילה לפחות k נקודות מהקבוצה. הלמה הוכחה על ידי דייוויד גייל (David Gale) ב-1956.
קל לראות שזוהי התוצאה הטובה ביותר שבגדר האפשר. לכל n נקודות בספירה יש מעגל גדול n-1 ממדי שעובר דרך כולן, והוא מחלק את הספירה לשתי המיספרות בנות k נקודות לכל היותר.

הוכחה

נוכיח טענה שקולה: קיימות קבוצה של נקודות  ב- כך שבכל חצי מרחב n+1 ממדי שמוגדר על ידי על-מישור העובר דרך הראשית (תת מרחב וקטורי ממעלה n) יש לפחות k נקודות מהקבוצה. אפשר לתרגם טענה זו ללמה של גייל על ידי הטלה של  על ספירת היחידה  באמצעות קרניים היוצאת מהראשית (דרך כל נקודה במרחב מעבירים קרן היוצאת מהראשית והנקודה מועתקת לנקודת החיתוך של הקרן עם הספירה).
נבנה את הנקודות . נסתכל על עקום המומנטים ה-n ממדי משוכן בעל-מישור בגובה 1: . נגדיר:  (למעשה יכולנו לבחור כל  נקודות שונות על העקום). יהי  על-מישור העובר דרך הראשית. אנו צריכים להוכיח שבכל צד שלו יש k נקודות לפחות.
החיתוך בין h לעל-מישור  הוא על-מישור n-1 ממדי. על-מישור זה חותך את עקום המומנטים ב-n נקודות לכל היותר (ראו בערך עקום המומנטים). מכאן ש-h חותך את  ב-n נקודות לכל היותר. אם החיתוך לא מכיל בדיוק n נקודות מתוך  נזיז את h כך שזה אכן יהיה. נעשה זאת כך: נתייחס אל נקודות החיתוך שכבר יש לנו עם A כציר ונסובב את h ביחס אליו עד ש-h יפגוש נקודה נוספת של . נחזור על התהליך הזה שוב ושוב עד ש-h יחתוך את  בבדיוק n נקודות. מכיוון שבכל שלב שמרנו על נקודות החיתוך ולקחנו את האיבר הראשון של  שפגשנו, בשום שלב לא העברנו נקודות של  מצד אחד של h לצד השני. לכן מספר הנקודות בכל צד של העל מישור יכל רק לרדת. כמו כן מכיוון שיש n נקודות חיתוך, בהכרח  עובר מצד אחד של h לצד השני בכל נקודת חיתוך. 
נסמן את קבוצת n הנקודות החיתוך ב- ואת קבוצת 2k נקודות A שלא נמצאות על h ב-. נצבע את נקודות  באופן הבא: נקודה  תהיה שחורה אם i זוגי והנקודה נמצאת מימין ל-h, או אם i אי-זוגי והנקודה נמצאת משמאל ל-h. בהתאמה נקודה היא לבנה אם i זוגי והנקודה משמאל ל-h, או אם i אי-זוגי והנקודה מימין ל-h. נבחין כי שתי נקודות סמוכות ב- הן בצבעים שונים: אם בין  סמוכות יש מספר זוגי של נקודות מ-, אז הן באותו הצד ועם זוגיות שונה, ולכן צבעים שונים. ואם מפרידים ביניהן מספר אי-זוגי של נקודות מ- הן בצדדים שונים ומאותה זוגיות ולכן בצבעים שונים.
מכיוון שהצבע מתחלף בין שתי נקודות סמוכות, יש בדיוק k נקודות שחורות ובדיוק k נקודות לבנות. אם  נקודה שחורה, אז או שהיא מימן ל-h ו-i זוגי ולכן  מימין ל-h. או שהיא משמאל ל-h ו-i אי-זוגי ולכן  מימין ל-h. קיבלנו שכל הנקודות השחורות מתאימות ל- מימין ל-h, ובאופן דומה כל הנקודות הלבנות מתאימות ל- משמאל ל-h, ולכן יש בדיוק k נקודות מבין  בכל צד של h. נזכור שהזזנו את h באופן שהחסיר נקודות מהצדדים, ולכן יש לפחות k נקודות בכל צד של h המקורית.
קבר אור החיים

היסטוריה

רבי חיים אבן עטר נפטר בירושלים ונטמן בקברו ט"ו בתמוז ה'תק"ג (1743).
במלחמת העצמאות עבר השטח שבו הקבר לשליטת ירדן. בהסכם שביתת הנשק עם ירדן שנחתם ב-3 באפריל 1949 נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים בהם קבר אור החיים אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם וכניסת מתפללים יהודים נמנעה לחלוטין. בזמן השלטון הירדני בהר הזיתים עסק טרקטור ביישור האזור של הקבר. הטרקטור הרס את הקברים שמשמאל לקבר וכשהגיע לקבר עצמו התהפך לוואדי והנהג נהרג. לאחר מספר ניסיונות נוספים שהסתיימו בכישלון, השתכנעו הערבים בקדושת הקבר והעבודות הופסקו
במלחמת ששת הימים עבר השטח שבו הקבר לידי ישראל, ומאז מתאפשרת הגעת מתפללים יהודים ללא הגבלה.

אמונות הקשורות לקבר

מסופר כי במלחמת העולם השנייה, כשהיה חשש שהגרמנים יכבשו את ארץ ישראל, הלך האדמו"ר מהוסיאטין להתפלל בקבר שהוא נושא בידיו ספר תורה. כשחזר אמר שתפילתו התקבלה והגרמנים יובסו בקרב, מאחר שראה על הקבר את שם הויה באותיות של אש. 
הרב חיים שמואלביץ פקד את הקבר לעיתים קרובות. בתפילתו היה מביט למטה לכיון יד אבשלום ומתפלל בנוסח זה: "רבונו של עולם! כשאדם אומר לחברו 'אני מוחל' אין אלו אלא דברים בעלמא. רק אבא כשהוא אומר 'אני מוחל' מחילתו מחילה. ראה, דוד המלך, כמה רדיפות נרדף על ידי בנו הסורר וכמה צער הצטער בגינו. ובכל זאת, כאב, הוא מחל. רבונו של עולם! הן אתה אב ומחילתך מחילה, אנא אמור 'אני מוחל'!". 
רבי מאיר אבוחצירה ממליץ כסגולה "בכל צרה שיש לאדם ילמד בספר "אור החיים‬ הקדוש" וישתטח על מצבתו ותתקבל בקשתו" 
.
בעל אור החיים הוא מייסד המנהג לשים פתקי בקשה בכותל המערבי ובמקומות קדושים. משום כך נפוץ המנהג לשים פתקי בקשה על מצבתו.
סירקוזה

היסטוריה


סירקוזה נוסדה בשנת 733 או 734 לפנה"ס על ידי יוונים דורים מקורינתוס ובתקופת הטיראנים הייתה אחת הערים הגדולות באגן הים התיכון. לפי הערכות התגוררו בה כ-300,000 תושבים. סירקוזה הקדומה הייתה מרכז תרבות ומדע, ובין בניה נמנה גם ארכימדס. במהלך המלחמה הפונית השנייה, בשנת 212 לפנה"ס, לאחר מצור ממושך נכבשה סירקוזה על ידי הרומאים. 
ב-878 כבשו המוסלמים את סירקוזה, וב-9 בינואר 1693 נהרסה סירקוזה ברעידת אדמה, בה נהרגו 5,000 נפשות ונהרסו מעל 85% מהעיר. לאחר רעידת האדמה נבנתה העיר מחדש לפי תוכניותיו של לוצ'אנו קאראצ'ולו (Luciano Caracciolo). ג'ובאני ורמקסיו (Giovanni Vermexio) תיכנן מספר כנסיות, וילות וארמונות.

אורטיג'ה

אורטיג'ה (באיטלקית: Ortigia) הוא אי בסירקוזה, המופרד מהיבשה על ידי תעלה צרה. האי מהווה חלק מהעיר העתיקה של סירקוזה, ונמצאים בו אתרים היסטוריים רבים. שמו של האי נגזר מהמילה היוונית Ortux (שליו), וגודלו כקילומטר רבוע.
במזמור ההומרי לאל אפולו, מצוין אי בשם אורטיגיה (Ὀρτυγία) כמקום לידתה של ארטמיס, אחותו התאומה של אפולו. לאחר הלידה, עזרה ארטמיס לאימם לטו לחצות את הים ולהגיע לאי דלוס, שם נולד אפולו. אולם לפי מקורות אחרים, אורטיגיה היה שמו הקדום של דלוס, ושני התאומים נולדו, בעצם, באותו המקום. זאת ועוד, בתקופה העתיקה היו כחצי תריסר מקומות שנקראו אורטיגיה ולפיכך הזיהוי הגאוגרפי אינו ברור.

יהודי סירקוזה

בסירקוזה התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית. בשנת 440 הרסו הוונדלים את בית הכנסת המקומי, ובעיר התרחשה עלילה נגד היהודים בה נטען שהם צלבו איל כדי ללעוג לצליבת ישו. בשנת 1493 גורשו כל יהודי העיר שהתגוררו עד אז בגטו (Giudecca). עד היום קיים בסירקוזה רחוב הקרוי בשם "רחוב היהודים" (ויה דל ג'ודקה).
אריסטודמוס מספרטה

אריסטודמוס מספרטה היה חייל ספרטני, שהיה אחד משני הניצולים הספרטנים היחידים ששרדו את קרב תרמופילאי.

היעדרותו מקרב תרמופילאי

בעוד הצבא הספרטני תחת פיקודו של המלך לאונידס הראשון, מתארגן בתרמופילאי לקראת הקרב עם המחנה הפרסי, לקו שני חיילים אוריטוס ואריסטודמוס בזיהום חריף בעיניהם. ולפיכך נשלחו לנוח הרחק ממקום הקרב. כאשר שמעו את רעש הקרב חגר אוריטוס את נשקו וביקש מעבדו להוליך אותו אל מקום הקרב, הוא נהרג במהירות. אריסטודמוס לעומת זאת פנה לחזור אל ספרטה, אולם שם זכה ליחס כשל בוגד ופחדן. על יחס זה מספר הרודוטוס:
הוא סבל את החרפה שאיש מהספרטנים לא הדליק לו אש ולא דיבר אתו, והקלון היה שהוא נקרא אריסטודמוס מוג הלב.
אם כי בהמשך כותב הרודוטוס שאריסטודמוס תיקן חרפה זו בקרב פלטאיה שבמהלכו מת.
ניצול נוסף של הקרב היה פנטיטיס שיצא לתסאליה בשליחות לאונידס, וכאשר שמע על הקרב התאבד בתלייה.

אריסטודמוס בתרבות

קרולין דל סנידקר כתב ספר בשם "הספרטאי" בו הוא מגולל את סיפורו של אריסטודמוס. הספר תורגם לעברית על ידי אוריאל שלח, והודפס בהוצאת מ. ניומן בשנת ה'תשכ"ב.
אריסטודמוס הוא אחד מגיבורי הסרט 300 אם כי הוא נזכר שם בשם דיליוס. ישנם מספר הבדלים בין הגרסה ההיסטורית לבין זו של הסרט. בסרט דיליוס נשלח בידי לאונידס כדי לספר על גבורתם של הספרטנים, בעוד שבמציאות אריסטודמוס ניצל מהקרב בגלל מחלה. בסרט דיליוס זוכה ליחס של כבוד, בעוד שבמציאות אריסטודמוס זכה לחרפות וגידופים.
אכיליון

המבנה

האכיליון נטוע בלב סביבה ירוקה כעשרה קילומטרים דרומית לעיר קורפו, על הר המשקיף אל הים היוני. יש בו גנים מרהיבים ונוף עוצר נשימה. הקיסרית אליזבת אהבה את דמותו של אכילס המיתולוגי שפאריס נסיך טרויה ירה חץ מורעל בעקבו, וקראה לארמון על שמו. בגן ניצבים פסלים של אכילס, ובאולם הארמון ציורים בהם הוא מוצג. בגן פזורים פסלים של דמויות נוספות מהמיתולוגיה היוונית. 
סיסי רכשה את המקום מפטרוס ורילאס ארמנסיס (Petros Vrailas Armenis). הארמון תוכנן על ידי האדריכל רפאלה קאריטו (Raffaele Caritto). לאחר רצח הנסיכה אליזבת בז'נבה בשנת 1898 נרכש הארמון בשנת 1907 על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה והוא הפך למרכז דיפלומטי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש האכיליון כבית חולים צבאי על ידי הכוחות הצרפתים והסרביים. לאחר המלחמה עבר המקום לבעלות ממשלת יוון.
במלחמת העולם השנייה הייתה באכיליון מפקדה צבאית של מדינות הציר. לאחר המלחמה עבר ניהול הארמון לידי ארגון התיירות היוני הלאומי שהוא מחלקה של משרד התיירות ביוון. בשנת 1962 הוחכר האכיליון לחברה פרטית שהפכה את חלקו העליון לקזינו ואת קומת הקרקע למוזיאון. בשנת 1983 חזר ניהול המקום לידי ארגון התיירות היוני  והקזינו חדל לפעול. בשנת 1981 צולמה באכיליון סצנת הקזינו בסרט לעינייך בלבד שהוא אחד מסרטי ג'יימס בונד.
אריק שיבק

ביוגרפיה

שיבק עבד כמורה למיקרו-מחשבים ואלקטרוניקה בבית הספר עמל חדרה. את קריירת האימון החל ב-1983 במכבי נתניה מהליגה השנייה, אותה אימן במשך שתי עונות. בשנים הבאות אימן את מכבי חדרה, ב-1987 שימש כעוזרו של פיני גרשון במכבי חיפה, עבד כמאמן בהפועל גן שמואל ואליצור רמלה. ב-1990 עבר לאמן את הפועל אילת מהליגה השנייה, העפיל עמה לליגה הראשונה בה אימן אותה שנתיים נוספות. ב-1994 אימן את הפועל גליל עליון אך לאחר 11 משחקים הוחלף על ידי דייוויד בלאט. עונה לאחר מכן שימש כמאמן משנה של רלף קליין בהפועל חולון. בעונת 1996/1997 החל לאמן את מכבי רעננה מהליגה השנייה, העפיל עמה בסיום העונה לליגה הראשונה ובשתי העונות הבאות הצעיד אותה למקום השני. בשתי עונות אלו נבחר על ידי העיתון מעריב למאמן העונה. לאחר שאימן את בני הרצליה ועירוני רמת גן, עימה הגיע לרבע גמר גביע קוראץ', חזר ב-2001 לליגה השנייה והוביל את הפועל תל אביב לליגת העל. במהלך העונה שלאחר מכן הוחלף במחזור ה-16 על ידי ארז אדלשטיין.
שיבק עבר לאמן קבוצות מחוץ לישראל: בעונת 2003/2004 הוביל את קבוצת דימון אסטרונאוטס אמסטרדם מליגת העל ההולנדית למקום הראשון בעונה הסדירה, לזכייה בגביע ונבחר למאמן השנה בהולנד. בעונה הבאה זכה עם אמסטרדם באליפות. בשנים 2005 עד 2007 אימן את אנטוורפ ג'יינטס מליגת העל הבלגית וזכה עמה פעם אחת בגביע. לקראת עונת 2007/2008 חזר לאמסטרדם וזכה עמה פעמיים נוספות באליפות, בעונת 2008/2009 העפיל עם אמסטרדם עד לרבע גמר היורוצ'לנג'. באוקטובר 2009 מונה למאמן קבוצת מונס הבלגית. באפריל 2011 הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הבלגי. לאחר שלוש עונות סיים את תפקידו בקבוצה. הוא שימש מנהל מקצועי במכבי בת-ים מהליגה הארצית בכדורסל. בפברואר 2015 מונה למאמן הפועל אילת במקומו של דן שמיר. הוא הוליך את אילת לגמר הפלייאוף לאחר ניצחון על מכבי תל אביב בסדרת חצי הגמר. בנובמבר 2015 התפטר מתפקידו. ב-17 באפריל 2016 מונה שיבק למאמן הראשי של מכבי ראשון לציון והוביל אותה לזכייה ראשונה בתולדותיה באליפות ליגת העל. ב-26 בפברואר 2017 פוטר מתפקידו כמאמן מכבי ראשון לציון. ב-16 במאי 2017 מונה שיבק לתפקיד מאמן מכבי תל אביב עד לסיום העונה במקומו של איינארס בגאצקיס, שפוטר לקראת סיום העונה בליגת העל. שיבק אימן את הקבוצה במשך ארבעה משחקים בלבד שבמהלכם הודחה מכבי תל אביב בחצי הגמר והפסידה את תואר האליפות. בראיון שנערך עם בעלי הקבוצה, חשף דייוויד פדרמן כי שיבק אימן את הקבוצה בהתנדבות וללא שכר, דבר שגרר גל ביקורות על המאמן ועל הנהלת המועדון.
ב-20 בדצמבר 2017 חתם שיבק בבני הרצליה עד לסיום העונה. בהדרכתו סיימה הקבוצה את עונת 2017/18 במקום העשירי. בקיץ 2018 הוחלף שיבק על ידי המאמן הסלובני גספר פוטוצ'ניק.פוטוצ'ניק הוחלף במהלך העונה על ידי עופר ברקוביץ שסיים את תפקידו בקבוצה לאחר שני משחקים בלבד. בסוף ינואר 2019 מונה שיבק שוב למאמנה הראשי של בני הרצליה. בתום העונה לא הצליח למנוע את ירידתה לליגה השנייה.

באיגוד הכדורסל ונבחרות ישראל

שיבק מילא מספר תפקידים בכירים באיגוד הכדורסל: הוא שימש מאמן נבחרת ישראל בכדורסל נשים, מאמן נבחרת העתודה עמה זכה במדליית הכסף באליפות אירופה ב-2004 והגיע למקום העשירי באליפות העולם ב-2005, בשנים 2006–2008 כיהן כעוזר מאמן נבחרת הגברים של ישראל וב-21 בדצמבר 2009 אושר מינויו למאמן הנבחרת. הוא העפיל עם הנבחרת לאליפות אירופה בכדורסל 2011 בה סיימה במקומות 13–16. ב-2012 חודש חוזהו לאימון נבחרת ישראל ובנוסף מונה לתפקיד מנהל האגף המקצועי באיגוד הכדורסל. הוא שימש בתפקיד עד אחרי אליפות אירופה בכדורסל 2013 בה סיימה ישראל במקומות 21–24.
עקיבא ווייס

ביוגרפיה

נולד בבני ברק ולמד בתלמוד תורה סאטמר. בוגר ישיבת מאור התלמוד הליטאית-חרדית ברחובות. שירת ב'יד שרה' במסגרת השירות הלאומי.
החל את דרכו העיתונאית ב"קו נייעס". שימש ככתב פוליטי באתר קוקר-אקטואליק, מבית תחנת הרדיו 'קול ברמה' תחת שם העט "אבי שיף". בהמשך היה הכתב הפוליטי של אתר 'בחדרי חרדים'.
ב-2016 החל לעבוד בתאגיד השידור הישראליככתב כלכלי ופרסם כתבות רבות על מעמד הביניים החרדי והעשירון התחתון, ביניהם תחקירים על מפעל הפיס והמדיניות החרדית כלכלית.
ב-2017 נבחר לאחד הצעירים המשפיעים של וואלה ברנזה.
ב-2018 מונה לכתב הדתות של תאגיד השידור ופרסם כתבות בכאן 11, בכאן ב' ותחנות הרדיו הנוספות של כאן.
סימיטר

סימיטר (באנגלית: Scimitar) היא סיף פרשים ארוך או חרב קצרה בעלת להב מעוקל אשר מקורה באזור המזרח התיכון. מקורו של השם ככל הנראה מהמילה הפרסית "שָאפשְר" שפירושה טופר האריה משום העיצוב הארוך והמעוקל של הלהב. המונח סימיטר משמש להגדרת קשת רחבה של חרבות בעלות עיצוב דומה אשר מקורם באזורים שונים במזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום אסיה בהם גם "הסייף" הערבי (בעברית; חרב).
קיים חוסר בהירות לגבי מקור המונח סימיטר לציון שלל החרבות בעלות הלהב המעוקל הנפוצות בעולם המזרח-תיכוני והמוסלמי. המילה נמצאת בשימוש בשפה האנגלית מאמצע המאה ה-16 ומקורה מצרפתית עתיקה (cimeterre) או ישירות מאיטלקית (scimitarra), אך המקור למילים אלו לא ידוע ונחשב להיות ככל הנראה עיוות של המילה הפרסית שאמשיר (شمشير; חרב).
הבלש קונאן

תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר הנער בן ה-17 שיניצ'י קודו, חובב סיפורי בלשות ומעריץ של שרלוק הולמס. בזמן טיול עם ראן, חברת ילדותו, הוא נופל למלכודת, ומאלצים אותו לבלוע גלולה אשר הופכת אותו לילד בן 7. אפילו חברו הטוב פרופסור אגאסה אינו מסוגל לעזור לו, ולקודו לא נותר אלא להתחיל את חייו מחדש בשם הבדוי קונאן אדוגאווה. בזכות האינטליגנציה הגבוהה והדדוקציה היוצאת מן הכלל שלו, ויחד עם חבריו החדשים, קודו, בגרסה בת ה-7 שלו, מנסה לנקות את יפן מפשע ולהחזיר לעצמו את מראהו הישן.
הים הלבנטיני

גאוגרפיה

הים הלבנטיני משתרע על פני שטח של 320 אלף קילומטר רבוע. גובלות בו המדינות טורקיה מצפון, סוריה, לבנון וישראל (וכן רצועת עזה) ממזרח ומצרים ולוב מדרום. גבולו המערבי של ים זה מוגדר בקו המתמשך מראס אל-הילאל שבלוב ועד לאי היווני גאבדוס שמדרום לכרתים. הוא גובל בצפון מערב בים האגאי ובדרום מערב בים הלובי.
חלקו הצפוני של ים הלבנטיני נקרא גם הים הקיליקי גובלים בו מפרץ איסכנדרון ומפרץ אנטליה. 
הנקודה העמוקה ביותר בים הלבנטיני היא בעומק של 4,384 מטר, גם היא מדרום לכרתים. האי הגדול ביותר בו הוא קפריסין.
להגירה הלספסית מהים האדום דרך תעלת סואץ יש השפעה רבה על האקולוגיה של הים הלבנטיני ובזכותה התאקלמו בו מיני בעלי חיים מן הים האדום. סייעה לכך גם הקמת סכר אסואן במצרים, שהקטינה את כמות המים המתוקים הזורמים לים הלבנטיני. בכך תרמה להעלאת מליחותו לרמה דומה לזו של הים האדום, אשר הקלה על מינים שמקורם בו להתאקלם בים הלבנטיני.
קרב לסנאיה

מהלך הקרב

שני הצדדים סבלו מאבידות משמעותיות במהלך הקרב. לקראת הערב החל לרדת שלג. לוונהאופט החליט על נסיגה במטרה להבטיח שלמות קרונות אספקה שהיו במחנה. חלק מהקרונות שימשו את השוודים לבניית מכשולים שהיו צפויים לעכב את הכוח הרוסי. הניסיון היה מוצלח ובהמשך השוודים הצליחו להעביר את כל הקרונות מעבר לנהר אבל כ-700 חיילים שוודים נהרגו במהלך זה. במטרה להתחבר לכוח העיקרי במהירות המרבית, לוונהאופט החליט לנטוש את התותחים ורוב אספקת המזון שהייתה בקרונות. החיילים החלו בביזת הקרונות וכ-1,000 מהם השתכרו. כאשר, ב-19 באוקטובר לוונהאופט הצליח להתחבר לכוח העיקרי, הוא הביא איתו רק כמחצית הכוח (כ-6,000) ולמעשה ללא אספקת תחמושת ומזון. הדבר רק הגביר את הבעיות הלוגיסטיות של קרל השנים עשר.
בנוסף לכך, הקרב לימד את הרוסים שהם מסוגלים להתמודד בשדה הקרב מול הכוח השוודי. הדבר היה חשוב מאוד להעלאת היכולת והמורל של החיילים לקראת קרב פולטבה שהתרחש 9 חודשים מאוחר יותר.
שרה, גיבורת ניל"י

עלילה

הסיפור פותח בפגישתם של שרה אהרונסון ואבשלום פיינברג בארץ ישראל העות'מאנית, עוד בהיותם ילדים. לאחר שאבשלום מגיע לביתה של שרה ומזמין את שרה ושניים מאחיה – רבקה ואלכסנדר, לטיול, מציג אבשלום בפניהם מערה נסתרת שמצא בעת מפולת סלעים. בעקבות הצעתו של אבשלום להקים מחתרת שתגן על היישוב העברי מפני שודדים ועות'מאנים, הם מקימים קבוצה ששמה הגדעונים.
לאחר תקופת שנים שבה קבוצת הגדעונים המשיכה לפעול ללא אבשלום (שנסע ללמוד בצרפת), מלכה, אמם של שרה ורבקה נפטרה. שרה ורבקה בוגרות ונישאות (שרה נישאת לחיים אברהם, ורבקה נישאת לאבשלום, שחזר לישראל בתום תקופת השנים). שרה נוסעת לאיסטנבול ביחד עם בעלה. באיסטנבול, שרה שומעת מפי אנשים על מלחמת העולם הראשונה, שבה משתתפת, בין היתר, האימפריה העות'מאנית. שרה נוסעת לארץ ישראל בחזרה על־מנת לבקר את קרובי משפחתה ולעזור להם כלכלית, תוך כדי עזיבת בעלה. בעת נסיעתה לארץ ישראל, שרה מבחינה בשיירות של ארמנים מגורשים מבתיהם. היא מתפלאת ותוהה אם זה יקרה גם לקהילה היהודית בישראל.
שרה נפגשת עם משפחתה, ומצטרפת למחתרת ניל"י (שראשיה הם אהרן אהרונסון ואבשלום פיינברג) שתפקידה לעזור לבריטים לכבוש את ארץ ישראל, על ידי ריגול. תפקידה העיקרי של שרה במחתרת הוא הצפנת הידיעות. לאחר פעילות ממושכת במחתרת, אבשלום פיינברג מת, לאחר שהוא ויוסף לישנסקי ניסו להגיע לקהיר על מנת ליצור קשר עם הבריטים, והותקפו בידי בדואים.
לקראת סיום הספר, רבים מחברי ניל"י נוסעים מארץ ישראל בעקבות חשדם של העות'מאנים בהם. שרה נתפסת לפני שהספיקה לעלות על ספינה, ונחקרת בעינויים על מנת שתספר על מיקומו של יוסף לישנסקי (שברח לכרמל). לאחר שנשברה מהעינויים, התאבדה באמצעות אקדחה במקלחת שבבית אחיה: אהרון אהרונסון.

הוצאה לאור

הספר יצא לאור בשנת-1967 בסדרת "נועזים" של הוצאת י' שרברק, שהוקדשה לביוגרפיות של גיבורי ראשית היישוב, כגון "דמעות של אש" על צביה לובטקין גם הוא מאת עומר; "גיבור חידה" על יוסף טרומפלדור מאת אוריאל אופק; "הצנחנית שלא שבה" על חנה סנש ו"לא בדרך המלך" על אורד וינגייט, שניהם מאת עודד בצר.
בשנת 1968 זיכה הספר את דבורה עומר בפרס למדן.
בשנת 1981 עובד הספר לעברית קלה בידי יגאל מולדבסקי, ויצא לאור בידי המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
יצאה לאור גם גרסה קולית של הספר, שאותה מקריאה גליה ירון.

עיבוד למחזה

בשנת 1976 עיבדה עומר את הספר למחזה שהועלה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער, בבימויה של ציפי פינס. הפקה נוספת בתיאטרון זה עלתה בשנת 1987, בבימויו של איציק ויינגרטן. עיבוד נוסף הועלה בשנת 2012 בתיאטרון הקיבוץ, בבימויה של דפנה אנגל.
אאוט

אודות המגזין

אאוט נוסד בשנת 1992 על ידי מייקל גוף (Michael Goff), שהיה העורך הראשי והמנהל, ושרה פטיט, אשר הייתה העובדת הראשונה ששכר ועבדה בתור סגנית מנהל. בנהלם רק שניהם את מערכת העיתון הצליחו השניים להביא אותו למעמד מגזין הלהט"ב בעל התפוצה הרחבה ביותר בארצות הברית, כמו גם לגייס כותבים בעלי שם עולמי, כגון הסופר אוגוסטין בורוז והסופר ושדרן הרדיו דייוויד סדאריס, וכן תורמים ומפרסמים רבים שמימנו את פעילותו של המגזין.
אחד הגורמים המרכזיים להצלחתו המסחרית של המגזין הוא יכולתו לגייס מפרסמים אשר לא שקלו לפנות בעבר לאוכלוסיית הלהט"ב, בטרם הציע אאוט תוכן נקי מנושאים למבוגרים בלבד כגון פורנוגרפיה ומודעות ליווי. ברגע שהפסיק המגזין לפרסם תוכן כזה התאפשר לחברות לנצל את כוח הקנייה של אוכלוסיית הלהט"ב, וכך בתוך שנתיים עלו תפוצת המגזין, והיקף הפרסום בו עלה על זה של האדבוקט בן ה-40 שנה, שהיה אז המגזין המתחרה היחיד בתפוצה כלל-ארצית.
עד לשנת 2008 הופץ המגזין על ידי חברת .PlanetOut Inc, אז נמכר על ידי המו"ל LPI Media, הגדול ביותר בתחום מגזיני להט"ב בארצות הברית, לחברת Regent Entertainment Media, מחלקה של התאגיד המפעיל את !here, רשת שידורי הטלוויזיה האמריקאית ללהט"ב.
אאוט ספג ביקורת מצד לסביות שטענו כי המגזין מתמקד בגברים הומוסקסואלים בלבד, וכי נכון לשנת 2008 לא הופיעה מעולם אישה לסבית על שער המגזין. בנוסף, הועלתה הטענה כי רק 22% מהאנשים שנבחרו לרשימת "אאוט 100" של המגזין המדרגת להט"בים רבי השפעה היו לסביות.
הוגו ארמן

לפני המלחמה

ארמן נולד בשנת 1917 בעיירה ראונשטיין במחוז תורינגיה בגרמניה, למשפחה פרוטסטנטית. הוא למד בבית ספר יסודי ולאחריו למד חקלאות בבית ספר מקצועי. ארמן סיים את לימודיו כחקלאי מוסמך, בהצטיינות. משם נסע לבראונשוויג להמשך לימודים ולתקופת הכשרה והתנסות בהוראה מקצועית.  בשנת 1940 נקטעו לימודיו והתנסותו, עם גיוסו לצבא.
בין השנים 1934–1935 היה חבר בנוער ההיטלראי, אך לא הצטרף כחבר המפלגה הנאצית (NSDAP).

במלחמה

בשנת 1940 הוצב הוגו ארמן, לשרת  במשרד המנהלי לשבויי מלחמה בצרפת. ב-1941 הועבר לשרת בוורשה ומשם בעיקר למינסק. במהלך התקופה שהה מספר חודשים באשפוז  בבית חולים. בפברואר שנת 1942 ארמן הוצב בעיר ברנוביץ, כקצין משנה (Hauptfeldwebel) ומפקד יחידה שתפקידה היה להסדיר את חזרת החיילים לחופשת מולדת בחזרתם מהחזית המזרחית. בעיר ברנוביץ' היה גטו, ולצידו הוקם מחנה עבודה בו הועסקו רוב הצעירים והצעירות היהודים מהגטו בעבודות שונות.
מתוקף תפקידו כמפקד היחידה להחזרת חיילים גרמנים מהחזית המזרחית לחופשת מולדת, הייתה לארמן  שליטה בלעדית על שיבוץ מקומות הישיבה ברכבות לגרמניה. בנוסף הייתה לו גישה כמעט לכל מתקן צבאי או משטרתי באזור, כולל בתי המלאכה שהעסיקו עובדי כפייה יהודיים, שהופעלו על ידי  הס"ד. הוא השתמש בסמכויותיו אלו כדי להעסיק במשרדו ובביתו עובדים יהודים. בנוסף, ארמן איפשר ליהודים לבוא במגע עם תושבי המקום הפולנים והביילרוסים ולסחור עמם במזון בתמורה לבגדים שהיהודים הספיקו לקחת איתם לפני שנלקחו לגטו.
כשנודעו לארמן תאריכי האקציות שנועדו לשלוח את יהודי העיר להשמדה, הוא העביר את הידיעה למכריו היהודים והציע להם שלא לחזור לגטו בסיום יום העבודה, אלא להישאר במחנה העבודה. ארמן הסתיר בביתו שישה יהודים בשתי האקציות. לאחר האקציה השנייה ומאחר שנשארו כ- 3000 יהודים בלבד בגטו והיה ברור לכולם שהגטו עומד להיות מחוסל בקרוב, עזר ארמן לקשר בין יהודים מהגטו לפרטיזנים הפולנים, והאיץ ביהודים לברוח מהמחנה. הוא סיפק  ליהודים עשרה רובים ותחמושת, וקישר אותם לאדוארד חצ'ה, (Edward Chacza) חסיד אומות העולם פולני, שהבריח אותם אל הפרטיזנים הפולנים. לפי הערכות ארמן הציל באופן ישיר ועקיף 35–40 יהודים שעבדו תחתיו.
עד אמצע שנת 1944 ארמן שירת בברנוביץ', ולאחר מכן הופנה לחזית המערבית ללחום בצרפת, ושם נפצע.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה היה ארמן מורה ומנהל בבית ספר בעיירה דטר במחוז באד קיסינג'ן שבגרמניה. הוא היה נשוי, ונולדו לו בן ובת. שרה מנושביץ, מעובדי המטבח שהחביא וגיסה שבתאי שטרנפלד שמרו עם ארמן על קשר עד מותו.

הכרה והנצחה

ב-15 בספטמבר 1985 הוכר ארמן כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. ב-11 בספטמבר 1986 ארמן הגיע למוזיאון יד ושם לטקס נטיעת העץ על שמו בשדרת חסידי אומות העולם במוזיאון.
פרמנידס

משנתו הפילוסופית

משנתו הפילוסופית מובעת בשירו "על הטבע", ממנו שרדו קרוב ל-150 שורות מתוך 3000. השיר מורכב משלושה חלקים: "הקדמה", "דרך האמת" (ממנו שרדו רוב השורות), ו"דרך ההיראות" (ממנו לא שרד כמעט דבר). בהקדמה מספר על מסע במרכבה לשמים, בו הוא זוכה להתגלות מפי האלה דיקה, אשר חושפת אותו לאמת למען יביא אותה לשאר בני־האדם.
על־פי התפיסה שמציג פרמנידס - המציאות היא אחת, נצחית, בלתי נעה ובלתי משתנה. הוא מבסס את טענתו על הנחה טאוטולוגית אחת המבוטאת במימרה "מה שישנו ישנו, ומה שאיננו איננו". מה שישנו אינו יכול היה להתהוות או להיווצר ממה שאיננו, שכן מה שאיננו איננו. כמו כן מה שישנו לא יכול להיעלם, כלומר להפוך לאין כיוון שהאין איננו. לכן מה שישנו חייב להיות נצחי. כל שינוי במה שישנו אינו אפשרי – למה יכול היש להשתנות? רק לאין. אולם האין איננו. תנועה אינה אפשרית, שכן לאן היש ינוע? הוא יכול לנוע רק למקום שהוא לא נמצא בו, כלומר לאין. אולם האין איננו. מכאן גם נובע שמה שישנו נמצא בכל מקום. לא ייתכן מקום בו יש אין, כי האין איננו. 
מה שנתפס בעינינו כשינוי ותנועה, אם כן, אינו אלא אשליה. ברעיונות אלו היה בין הראשונים שהדגישו את ההבחנה החדה בין המציאות או הממשות כפי שהיא באמת (המוסברת בחלקו השני של השיר, "דרך האמת"), לבין התופעות כפי שהן נתפסות באמצעות החושים (ומוסברות בחלקו השלישי של השיר, "דרך ההיראות/הסברה"). פרמנידס קבע כי ידיעה אמיתית של הממשות נתפסת באמצעות השכל בלבד, מבלי שימוש בחושים. הממשות חייבת להיות דבר מה קבוע ובלתי משתנה, דבר מה הווה. התופעות שאנו תופסים בחושים הן כולן מתהוות, כלומר נמצאות תמיד בתהליכי שינוי ותנועה. לכן לא יכולה לחול ידיעה על התופעות.
פרמנידס יוצא בביקורת נגד הפילוסופים של האסכולה המילטית על כך שהם מנסים לשלב בין ידיעות המושגות על ידי החושים לבין ידיעות שמקורן בשכל, דבר המוביל לסתירות פנימיות. 
את ה"יש" פרמנידס מציג כאובייקט חומרי בצורה כדורית. אולם תלמידו מליסוס הרחיב את תורתו של פרמנידס וטען כי היש חייב להיות בלתי מוגבל בחלל כשם שהוא בלתי מוגבל בזמן.

השפעת משנתו הפילוסופית

תפיסות אלו השפיעו מאוד על אפלטון ופותחו על ידיו מאוחר יותר. תורת האידאות של אפלטון משמרת את הרעיון כי הידיעה חלה על מה שהווה - אלו האידאות הנתפסות בשכל בלבד, בעוד שהסברה חלה על התופעות המתהוות שנתפסות בחושים. פרמנידס השפיע גם על הלוגיקה של אריסטו והלוגיקה בכלל עם ניסוחו הראשוני של עקרון השלישי הנמנע, עקרון המשמש בסיס רעיוני לתורת ההיגיון כולה. 
השפעתו של פרמנידס ניכרת גם בתורתו של שפינוזה, שקבע כי מה שישנו בהכרח אחד, בעוד שכל הריבוי בעולם אינו אלא אופנים שונים של האלוהים או הטבע היחיד.