google/wiki40b huggingface dataset:
הייפרלופ

עיקרי הרעיון

תוכנית המיזם נחשפה במסמך בן 57 עמודים ב-12 באוגוסט 2013. על פי התוכנית, קרון שיכול להכיל 28 נוסעים ינוע בצינור שבו לחץ אוויר נמוך. המנוע ישאב אוויר מחלקו הקדמי של הקרון וישחרר אותו דחוס, דרך חלקו התחתון. כך לקרון לא יהיה חיכוך עם דפנות הצינור ומעט מאוד חיכוך-צמיגות עם האוויר. זניחות החיכוך אמורה, לפי מאסק, לאפשר נסיעה מהירה של הקרון בלי בזבוז אנרגיה. בדומה לרכבת, הוא לא ידרוש נהיגה בעזרת הגה, והנסיעה בצינור ייעודי תהיה חלקה ונטולת הפרעות.
על פי התכנון הראשוני, הייפרלופ יאפשר לעבור מרחק של 570 ק"מ בין לוס אנג'לס לבין סן פרנסיסקו ב-35 דקות (במהירות ממוצעת של 962 קמ"ש, ומהירות מרבית של 1,220 קמ"ש). המסלול המוצע יוצא מצפון עמק סן פרננדו לאזור עמק קאסטרו, במקביל לכביש בין-מדינתי 5 במשך רוב אורכו. ההצעה הראשונית מעריכה עלות של 6 מיליארד דולר לגרסת נוסעים בלבד, ואילו גרסה המאפשרת הובלה של נוסעים ומכוניות תעלה 7.5 מיליארד דולרים.
מאסק תיאר את הרעיון באופן ציורי כשילוב בין "מטוס קונקורד, רובה אלקטרומגנטי ושולחן הוקי אוויר".
פרשווטר

פרשווטר הוא המחזה היחיד שכתבה וירג'יניה וולף. זוהי קומדיה בשלוש מערכות שנכתבה ב-1923. בינואר 1935 שִכתבה וולף את הגרסה הגולמית שכתבה תריסר שנים קודם לכן, ופרשווטר הומחז לראשונה ובפעם היחידה במהלך חייה של המחברת, בסטודיו של אחותה, הציירת ונסה בל, בפני חברי קבוצת בלומסברי ואחרים. ארבעים ושמונה שנים מאוחר יותר, בהתכנסות צנועה באוניברסיטת ניו יורק, הוצג 'פרשווטר' בשנית (אם כי באופן מאולתר למדי) בידי המחזאי הרומני-צרפתי אז'ן יונסקו, הסופרת היהודייה נטלי סארוט והסופר והבמאי הצרפתי אלן רוב גרייה.
החל ביום פטירתה של וולף ב-1941, ועד למות בעלה, הסופר והמו"ל לאונרד וולף ב-1969, היה 'פרשווטר' בחזקת נעדר, זיכרון עמום וקצר שנשאו עימם שמונים האורחים שנכחו בהופעה.
מספר שנים בטרם הלך לאונרד וולף לעולמו, הוא ניסה לאתר את כתב היד המקורי, אולם המחזה אותר רק ב-1969 בביתם של הזוג, מעט לאחר מותו. הוא ראה אור ב-1976, בהוצאת Harcourt Publishers. 
עלילת המחזה מתרחשת בבית דימבולה לודג', שבכפר הבריטי הציורי פרשווטר, שבקצה חלקו המערבי של האי וייט. זהו ביתה של ג'וליה מרגרט קמרון הצלמת הוויקטוריאנית ודודתה מדרגה שנייה של וירג'יניה וולף. וולף, מביאה ב'פרשווטר' את רשמיה מן הדמויות הססגוניות שהקיפו את דודתה, המשורר אלפרד טניסון, המלכה ויקטוריה, השחקנית אלן טרי ועוד – ומציגה תמונה סאטירית, חדה ומפוכחת של הלך הרוח התרבותי והחברתי, כפי ששרר באליטה הרוחנית של התקופה הוויקטוריאנית.

תרגומים לעברית

פרשווטר (1923, Freshwater) - עברית: יהודה ויזן, דחק לספרות טובה, עמדה, תש"ע, 2010
בית אג'ימן

היסטוריה

ישעיהו אג'ימן היה יהודי אמיד מטורקיה. הוא עבד כשלם של הסולטאן מחמוד השני, והיה גזבר ראש יחידות היניצ'רים בצבא העות'מאני. אג'ימן נחטף למען כופר בקפריסין, ובעת חטיפתו, נדר נדר לפיו אם יינצל, יתרום 150 לירות למען ארץ ישראל. אג'ימן ניצל בסופו של דבר וב-1820 עלה ליפו. הוא הפקיד 150 לירות בידיו של אהרון מטלון אותו פגש ביפו. מטלון רכש בסכום זה מגרש במורד הצפוני מהכנסייה הפרנסיסקנית, שעליו עמד בית דו קומתי, והפכו לאכסניה ליהודים שהגיעו ליפו. בסופו של דבר הוצא להורג אג'ימן בשנת 1826 על ידי חניקה בפקודת הסולטאן מחמוט השני שטבח באותה שנה בכוח היניצ'רים. בו זמנית הוצא להורג גם איש העסקים צ'לבי בכור קרמונה.
האכסניה החלה לפעול, ככל הנראה בשנת 1825. הבית הפך למרכזם של מוסדות היישוב היהודי הקטן ביפו וקיבל את השם דאר אל-יהוד - בית היהודים. במקום היו חדרי אירוח ובית כנסת. רבים רואים ב"דאר אל יהוד" את חידוש היישוב היהודי ביפו. ישעיהו אג'ימאן נהרג שש שנים מאוחר יותר, יחד עם היניצ'רים. 
הבית נהרס ב-1965, בעת פינוי "השטח הגדול". סמוך לבית אג'ימן שהריסותיו נמצאות בגן הפסגה, עומדת היום מצבת זיכרון לראשוני קהילת יפו.
יש לציין כי כבר ב-1764 מספר הנוסע ר' שמחה מזאלזיץ שהנדבן ר' יעקב בן דוד זונאנה בקושטא בנה ביפו חומה ובית אכסניה עבור עולי רגל יהודים שבו יוכלו לנוח לפני הטלטלם שוב בדרכים. אכסניה שהשתלטו עליה בהדרגה הערבים תושבי המקום.
כף הורן

כף הורן (ספרדית: Cabo de Hornos בהולנדית: Kaap Hoorn, על שם העיר הורן בהולנד) הוא צוק סלעי החודר אל הים בארכיפלג ארץ האש, שבדרום צ'ילה. כף הורן הוא הקצה הדרומי של יבשת אמריקה הדרומית ומהווה את גבולו הצפוני של מעבר דרייק. הכף נמנה עם שלושת הכפים הגדולים.
לאורך תקופה ארוכה היווה המעבר בכף הורן נקודת ציון במסען של אוניות הקְלִפָּר, אוניות מפרש אשר נשאו סחורות ברחבי העולם. שיט באזור כף הורן מסוכן מאוד בגלל תנאי הים: רוחות עזות, גלים גבוהים, זרמי ים חזקים וקרחונים. סכנות אלה הפכו את כף הורן לאתר טביעתן של אוניות רבות במהלך ההיסטוריה.
הצורך להקיף את יבשת אמריקה הדרומית בכף הורן פחת במידה ניכרת עם פתיחתה של תעלת פנמה בשנת 1914. לאחר פתיחת תעלת פנמה נאלצות רק אוניות בקטגוריית קייפסייז להקיף את כף הורן במסען בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. אולם, שיט סביב כף הורן נחשב לאחד האתגרים הבולטים בקרב שייטי יאכטות, חלקם עוברים בנתיב זה בניסיונם להקיף את העולם, אולם כמעט כולם בוחרים לעבור בתעלות ים צפונית לכף הורן עצמו כגון מצר מגלן או תעלת ביגל. חלקם עוגנים במעגן שקט בסמוך ומחכים למזג אוויר רגוע כדי לשוט סביב כף הורן.
טומיקו ואן

Do As Infinity

ואן, ילידת ביאמטו, הייתה סולנית בלהקה Do As Infinity.
דאי נאגאו ערך מבחני בד ללהקה חדשה אותה רצה להקים. ובחר בטומיקו ואן כזמרת הראשית ובריו אוואטארי כגיטריסט.
ב-27 ביוני 2001 יצא הסינגל "פוקאי מורי" (יער עמוק), שנבחר לשיר הסיום השני של סדרת האנימה- אינויאשה.
הסינגל של Do As Infinity, "שינג'יטסו נו אוטה" (שיר אמיתי), 
הופץ ב-30 באוקטובר 2002 ושימש כשיר הסיום ה-5 של סדרת האנימה המצליחה אינויאשה.
בתחילת שנת 2005 הלהקה הוציאה את האלבום האחרון שלה, "Need Your Love" ויצאה למסע הופעות. ב-27 ביולי Do As Infinity הפיצו את הסינגל האחרון שלהם, "TAO". הסינגל שימש כשיר הנושא של משחק הRPG, "Tales of Legendia". ב-14 בספטמבר 2005 Do As Infinityהודיעו שהלהקה תתפרק ב-29 בספטמבר, בדיוק 6 שנים מהיום שהסינגל הראשון שלה, "Tangerine Dream" שוחרר. ההופעה האחרונה שלהם הייתה ב"ניפון בודוקאן" ב-25 בנובמבר.
מאז פירוקה של הלהקה טומיקו ואן יצאה לקריירת סולו.
נסיכות בולגריה

רקע

בשנת 1393 כבשו צבאותיו של הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון את העיר טרנובו והביאו אל קיצה את האימפריה הבולגרית השנייה. באזור וידין נותרה ישות חצי עצמאית ששליטיה היו וסלים של הסולטאן. ב-1422 הוצא להורג בבלגרד הצאר קונסטנטין השני אסן וכך הקיץ הקץ על שושלת בית שישמן, משפחת המלוכה הבולגרית.
בולגריה נתונה הייתה תחת שלטון עות'מאני במשך 450 שנים. המאה ה-19 סימנה את המפנה. החלשות כוחם הצבאי, הקיבעון במנגנוני הממשל העות'מאנים וההעדפת המיעוט המוסלמי על פני הרוב הנוצרי, הביאו להתמרמרות גוברת והולכת בשטחי בולגריה. אביב העמים לא פסח על אזור זה, בשילוב אינטרסים הולכים וגוברים של המעצמות להגמוניה על השטח המהווה חיץ בין מערב למזרח אירופה והחולש על הים השחור ומבואותיו. כל המעצמות החשובות של אירופה באותה עת היו מעורבות בסכסוך שבבלקאנים: האימפריה הרוסית, הבריטית והקיסרות האוסטרית, שהפכה לאוסטרו הונגרית והקיסרות הגרמנית.
באפריל 1876 פרץ מרד אפריל הבולגרי, אשר דוכא באכזריות על ידי העות'מאנים, תוך גרימת 12,000 הרוגים מקרב האוכלוסייה הנוצרית. המעצמות ניסו לכפות על העות'מאנים שינוי ביחסם לאוכלוסייה הנוצרית במסגרת ועידת קונסטנטינופול אך ללא הועיל. באפריל 1877, הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על האימפריה העות'מאנית והיא הסתיימה בתבוסה העות'מאנים וכיבוש כל אזור בולגריה על ידי הרוסים.
יצחק כהן (קצין)

ביוגרפיה

כהן נולד וגדל בירושלים. התגייס לצה"ל בשנת 1995, ושובץ בגדוד רותם בחטיבת גבעתי. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד רותם ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד. בעת האינתיפאדה השנייה מונה למפקד פלחה"ן גבעתי, והוביל אותה בלחימה ברצועת עזה. בשנת 2006 מונה לסגן מפקד גדס"ר גבעתי. בשנת 2008 מונה לקצין אג"ם של חטיבת גבעתי, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה, בשנת 2009 סיים את תפקידו.
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד צבר, ושימש בתפקיד עד שנת 2011. בהמשך שימש ראש ענף לחימה אורבנית במל"י בין השנים 2011–2012. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח גבעתי בין השנים 2012–2014. ב-23 באוקטובר 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הערבה, ושימש בתפקיד עד יוני 2016. ב-5 ביולי 2016 מונה למפקד חטיבת יהודה, את תפקידו סיים ב-6 באוגוסט 2018. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ו (2019-2018). ב-14 ביולי 2019 מונה למפקד חטיבת גבעתי.
כהן מתגורר בקיבוץ נגבה, נשוי לחווה ואב לארבעה. בעל תואר ראשון בממשל ואסטרטגיה מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת חיפה.
אליאנס חברה לצמיגים

פעילות החברה

מפעל 'צמיגי אליאנס' הוקם בשנת 1950 על ידי קבוצת משקיעים מישראל ומארצות הברית, בשיתוף חברת סולל בונה. מייסדי החברה החליטו להקים מפעל צמיגים בחדרה, תוך ניצול ההטבות המיוחדות של אזור התעשייה החדש שהוקם שם. מנכ"ל המפעל הראשון היה יוסף טייכר ואחריו כיהן בתפקיד ג'ו רענן. 
אליאנס מתמחה כיום בפיתוח, ייצור ושיווק של צמיגים עבור חקלאות, יערנות, בנייה, תעשייה, עפר ויישומי OEM. אליאנס מתמחה בצמיגים חקלאיים רדיאליים ודיאגונליים מתקדמים, צמיגים תעשייתיים רב תכליתיים, קו שלם של צמיגי Flotation, צמיגי יערנות מסיביים וצמיגים לעבודות עפר וצמיגי OTR. 
הפעילות של אליאנס מתחלקת בין הודו, ארצות הברית וישראל. בהודו מתבצע הייצור של הצמיגים הפשוטים, המיוצרים בסדרות ארוכות ובישראל מתבצע הפיתוח וכן הייצור של צמיגים מתקדמים מבוססי פטנטים ייחודיים. צמיגים אלו מיועדים לנישות ייחודיות ולפיכך מיוצרים בסדרות קצרות והם גם רווחיים יותר. שוקי החברה העיקריים הם באירופה ובארצות הברית. 
בראש החברה עומד היו"ר איזיה (ישראל) צ'צ'יק.
מנזר סנגוב

מנזר סנגוב (ברומנית: Mănăstirea Snagov) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי רומני השוכן על אי באגם סנגוב, ברומניה. המנזר נוסד כנראה על ידי מירצ'אה הזקן והוא מוזכר בתעודות לראשונה ב-1408. המנזר מכונה לעיתים גם "מנזר ולאד צפש, משום האמונה העממית שוולאד השלישי (המשפד) קבור במנזר. בדיקה מודרנית שנערכה לעצמות הקבורות בקבר המיוחס, קבעה שהעצמות הקבורות שם הן עצמות סוס.
בסביבות שנת 1456 ולאד השלישי בנה קיר מגן, גשר בין האי ובין גדת האגם, בית סוהר לכליאת בוגדים וליסטים וגם מעבר תת-קרקעי המחבר את האי ליבשה. המנזר בנוי בסגנון ביזנטיני עם אלמנטים דקורטיביים רומנים.
המקום שימש נזירות עד 1810, כאשר הועברו למקום אחר. רעידת האדמה של 1814 גרמה לנזקים כבדים. בעת מהפכת טודור ולדימירסקו ב-1821 נשרף הגשר, העשוי עץ אלון, שחיבר את האי לגדה ואף פעם לא שוקם.
במנזר יש רק נזיר אחד המתחזק אותו. תושבי האזור מעדיפים ללכת להתפלל בכנסייה הכפרית ורק בחגים מתכנס כמניין מתפללים. המקום זוכה לביקורי 20 עד 25 תיירים בחודש.
תיבה רוסית

עלילת הסרט

ביום חורף, קבוצה קטנה של גברים ונשים מגיעים בכרכרה רתומה לסוס לכניסה הצדדית של ארמון החורף, לבושה בסגנון של תחילת המאה ה-19 כדי להשתתף בנשף בחסות הקיסר אלכסנדר הראשון. המספר (שנקודת מבטו היא תמיד בגוף ראשון) פוגש זר נוסף "האירופאי", שמלווה אותו בסיורו בחדרי הארמון. "האירופאי", דיפלומט צרפתי מהמאה ה-19 דיפלומט צרפתי שמתברר בתור המרקיז דה קוסטין, אינו חש אלא בוז לרוסים, דבר שהוא אומר למספר והוא לא מסוגל להעריך את היופי שסביבו. כל חדר בא לידי ביטוי בתקופה שונה של ההיסטוריה הרוסית, אבל התקופות הן לא בסדר כרונולוגי.
המספר עובר בחדר ובו פיוטר הגדול נראה מוטרד בחברת אחד הגנרלים שלו; תצוגה מרהיב של אופרות ומחזות בעידן של יקטרינה הגדולה, קהל מתאסף בפני הצאר ניקולאי. הוא מקבל בפניו משלחת פרסית המציגה בפניו התנצלות רשמית של השאה על מותו של השגריר אלכסנדר גריבוידוב בשנת 1829; חיי המשפחה האידיליים של הצאר ניקולאי השני; את טקס החלפת משמרות הגדודים של המשמר הקיסרי; אנשים מסיירים בארמון בהווה, מלווים במנהל המוזיאון, הלוחש בדבר הצורך לבצע תיקונים בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין; תושב לנינגרד מכין לעצמו ארון במהלך המצור על העיר במהלך מלחמת העולם השנייה.
נשף גדול הבא, ובו מושמעת מוזיקה מאת מיכאיל גלינקה, עם משתתפים רבים ותזמורת מלאה בניצוחו של ואלרי גרגייב. קוסטין מספר למספר שהוא שייך כאן, לעולם של שנת 1913 היכן שהכול עדיין יפה ואלגנטי והוא לא רוצה ללכת רחוק יותר. המספר הולך לאחור דרך המסדרון ורואה אנשים רבים בפרקי זמן שונים שיוצאים מהבניין יחד. בעודו צופה בהם, המספר בשקט נפרד מהתהלוכה, עוזב את הבניין דרך דלת צדדית ומשקיף על האוקיינוס האינסופי.
סיאמק מרה סדק

ד"ר סיאמק מרה סדק (בפרסית: سیامک مره صدق; נולד ב-1965) הוא חבר פרלמנט איראני, המג'לס, ממוצא יהודי, ויו"ר ועד הקהילה ליהודי טהראן, ארגון הגג של יהודי איראן. מרה סדק הוא גם רופא, המנהל את מרכז הצדקה ובית החולים ד"ר ספיר בטהראן, הנמצא בבעלותו ומימונו של הוועד.

ביוגרפיה

נולד בעיר שיראז כנצר לאחד ממנהיגי הקהילה המקומית. בטרם נכנס לפרלמנט האיראני נחשב למרצה מבוקש באוניברסיטה ולרופא מנתח בעל מוניטין. במקביל היה אחד מעורכי השבועון היהודי "אופק בינה". הפעילות הפוליטית שלו החלה בשנות ה-80, לאחר המהפכה האיראנית, כאשר חבר ל"ארגון היהודים הצעירים", שהיה בזמנו ארגון סוציאליסטי. דרך פעילותו בארגון זה יצר את קשריו עם השלטון. ב-2002 נישא לאשתו טינה. נבחר לפרלמנט ב-2008, לא במסגרת הבחירות הכלליות, אלא כבחירה של חברי הקהילה היהודית לאיוש המקום המשוריין ליהודים בפרלמנט האיראני, בהתאם לסעיף בחוקה, כשהוא יורש את מקומו של היהודי מוריס מותמד. במסגרת חברותו בפרלמנט הוא חבר בוועדת הבריאות. עיקר תפקידו של סדק כחבר פרלמנט מתמקד בסיוע לקהילה היהודית.
סדק מוכר כאנטי-ציוני מובהק, אשר מרבה להתבטא נגד ישראל. בין השאר כשהשתתף בהפגנה מול משרדי האו"ם בטהראן ב-2008, במהלך מבצע עופרת יצוקה, וגינה את "פשעי המלחמה של ישראל ואת הטבח בחפים מפשע ברצועת עזה", וכן השווה ב-2014, במבצע צוק איתן, בין התנהגות ישראל לזו של גרמניה הנאצית במלחמת העולם הראשונה והשנייה. לגבי תופעת האנטישמיות באיראן אמר, כי "זו תופעה ששמורה לעולם הנוצרי והאירופי", אך בתקופת הנשיא מחמוד אחמדינז'אד יצא בגלוי כנגד הכחשת השואה של אחמדינז'אד.
היינריך, דוכס אנהלט-קתן

ביוגרפיה

היינריך נולד ב-30 ביולי 1778, לפרידריך ארדמן, נסיך אנהלט-פלס וללואיזה פרדיננדה משטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך ארנסט, רוזן שטולברג-ורניגרודה.
בשנת 1796 הוא הצטרף לשורות הצבא הפרוסי, ובמהלך מסע הקרבות בשנת 1806, הוא הועלה לדרגת מיור. לפני פרישתו משירות הפעיל, הועלה היינריך לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1818 ירש אחיו הבכור פרידריך פרדיננד, דוכס אנהלט-קתן את דוכסות אנהלט-קתן, והיינריך הפך לנסיך אנהלט-פלס. בשנת 1830 מת פרידריך פרדיננד, והיינריך ירש את אנהלט-קתן, בעוד אחיו הצעיר לודוויג ירש את אנהלט-פלס. בשנת 1841 מת לודוויג ללא יורשים, והיינריך חזר לשלוט באנהלט-פלס עד מותו.
ב-18 במאי 1819 התחתן היינריך עם אוגוסטה פרדריקה אספרנצה, נסיכת רויס-קסטריץ, בתו של היינריך הארבעים וארבעה, נסיך רויס-קסטריץ, ואחותו של היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ, אולם לא היו להם ילדים.
מאז נעוריו, היה היינריך תומך חזק בהומאופתיה. בשנת 1821 הוא לקח תחת חסותו את היוצר שלה, סמואל האנמן, אשר נשאר עם משפחתו הגדולה בקתן במשך ארבע עשרה שנים כרופאו האישי של היינריך.
בשנת 1830 היינריך קיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור. בשנת 1841 הוא המשיך בשירות הצבא הפרוסי, ומעט לפני מותו, הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
עם מותו נכחד ענף אנהלט-קתן, והדוכסות עברה בירושה לקרובי משפחתו אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג ולאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו, אולם אלכסנדר קרל ויתר על זכויותיו על קתן לטובת לאופולד הרביעי, שכן היה ברור לו שבסופו של דבר, לאופולד יאחד תחתיו את כל נחלות אנהלט.
אמנם בנסיכות אנהלט-פלס, שבה לא שלט החוק הסאלי, ירש את היינריך אחיינו, הנס היינריך העשירי, רוזן הוכברג-פירסטנשטיין, בן אחותו אנה אמיליה, שהייתה היחידה מבין כל האחים שהיו לה ילדים.
נטליה פודולסקייה

ביוגרפיה

פודולסקייה נולדה במוגילב, בגיל תשע החלה ללמד נגינה על פסנתר ושירה בבית ספר למוזיקה, בנעוריה זכתה במספר תחרויות מוזיקה.
בין השנים 1999 ל-2004 היא למדה משפטים בבית ספר פרטי למשפטים ובנוסף לקחה חלק במופעי מוזיקה בטלוויזיה והרדיו של בלארוס, ב-2002 עלתה לגמר בפסטיבל הטלוויזיוני ‘On the Crosses of Europe’, באותה שנה עברה למוסקבה והחלה ללמוד בבית ספר לאומנויות בעיר, היא התפרסמה כשהופיעה בפסטיבל הבזאר הסלאבי שבויטבסק, פסטיבל ידוע למוזיקה סלאבית.
בתחילת 2003 שני מלחינים כתבו עבורה שיר והציעו לה לקחת חלק בתחרות האירוויזיון כנציגת בריטניה, אך היא הייתה נחושה לייצג אך ורק את ארץ מולדתה בלארוס, ב-2004 ניגשה למבחני הבד של מפעל הכוכבים ובמסגרת זו ניתנה לה הזדמנות להקליט את אלבומה הראשון "Поздно" שיצא בדצמבר 2004, לאחר שב-2004 לא ניצחה בגמר הלאומי לאירוויזיון שאורגן על ידי הטלוויזיה הבלארוסית, היא החליטה לנסות להגיע לאירוויזיון כנציגת רוסיה, ב-2005 לקחה חלק בתחרות הגמר הלאומי של רוסיה עבור אירוויזיון 2005 עם השיר "אף אחד לא פוגע באף אחד", צופי הטלוויזיה בחרו אותה כזוכה והיא קיבלה את מספר הקולות הרב ביותר בהצבעה הטלאפונית, בתחרות שנערכה בקייב היא הגיעה למקום ה-15 עם 57 נקודות.
ב-2010 לקחה חלק בתוכנית הרוסית של רוקדים עם כוכבים.
דארל ארמסטרונג

תחילת הקריירה

ארמסטרונג נולד וגדל בעיר גסטוניה שבקרוליינה הצפונית. בין השנים 1987–1991 למד באוניברסיטת המדינה של פאייטוויל, ושיחק בנבחרות הכדורסל והפוטבול שלה. ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל קלע 14.3 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום לימודיו האקדמיים העמיד עצמו ארמסטרונג לבחירה בדראפט ה-NBA‏ 1991, אך לא נלקח על ידי אף קבוצה. מיד לאחר מכן החל לשחק בקבוצת "אטלנטה איגלס" מליגת הקיץ USBL, וחזר לשחק בה מדי קיץ עד שנת 1994. בכל שלוש עונותיו ב-USBL נבחר לחמישיית ההגנה ולאחת מחמישיות העונה. באוקטובר 1992 חתם בקבוצת "קפיטל ריג'ן פונטיאקס" מליגת ה-CBA, ולאחר מכן עבר ל"סאות' ג'ורג'יה בלוז" מליגת "איגוד הכדורסל הגלובלי" (GBA), בה שיחק עד שהתפרקה.
בשנת 1993 החל לשחק עבור פזופוריקוס לרנקה מליגת העל הקפריסאית, במדיה רשם ממוצעים של 32 נקודות ו-8 אסיסטים למשחק, וזכה בפרס "שחקן העונה". בעונת 1994/1995 שיחק באורנסה מליגת העל הספרדית, והוביל את כל קלעי הליגה עם 24.6 נקודות בממוצע למשחק.

אורלנדו מג'יק

באפריל 1995 חתם ארמסטרונג באורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA, והספיק לשחק עמה בשלושה משחקים עד סיום עונת 1994/1995. בפלייאוף 1995 הגיעה אורלנדו עד גמר ה-NBA, אך ארמסטרונג עצמו לא שותף באף משחק. לאורך העונה העוקבת שותף ב-13 משחקים בלבד, וקלע 3.2 נקודות בממוצע למשחק. בסיום העונה העפילו המג'יק עד שלב גמר האזור המזרחי, אך ארמסטרונג שוב לא שותף בפלייאוף. על אף קומתו הנמוכה יחסית לשחקן כדורסל (1.83 מטרים), הוזמן ארמסטרונג להשתתף בתחרות ההטבעות לשנת 1996. בסיבוב הראשון של התחרות קלע ארמסטרונג זריקת "צעד וחצי" לאחר ניסיון הטבעה כושל, וקיבל את הציון הנמוך ביותר בתחרות. 
בעונת 1996/1997 השתלב ברוטציית הקבוצה, כששימש כמחליפו מהספסל של הרכז הפותח פני הארדוויי וקלע 6.1 נקודות בממוצע למשחק. בסדרת הפלייאוף היחידה של קבוצתו באותה עונה התעלה על עצמו 11.4 נקודות למשחק. בסיום עונת 1998/1999 המקוצרת (50 משחקים) זכה בפרסי השחקן המשתפר של העונה והשחקן השישי של העונה, לאחר שרשם ממוצעים של 13.8 נקודות, 6.7 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק. בכך היה השחקן הראשון בתולדות ה-NBA שזוכה בשני הפרסים. בעונה הבאה הפך לרכז הפותח של המג'יק לאחר שהארדוויי את הקבוצה, וקלע שיא קריירה של 16.2 נקודות למשחק. ב-3 העונות הבאות המשיך להציג יכולת סולידית עם ממוצעים של 12.4 נקודות ו-5.4 אסיסטים למשחק.
בכל 9 העונות שלו באורלנדו רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות חיובי, וב-7 מתוכן העפילה לשלב הפלייאוף.

השנים האחרונות

לקראת עונת 2003/2004 חתם ארמסטרונג על חוזה בניו אורלינס הורנטס. בתקופתו בקבוצה קלע 10.6 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של בארון דייוויס.
בדצמבר 2004, לאחר עונה וחצי בניו אורלינס, הועבר בטרייד לדאלאס מאבריקס. עד סיום עונת 2005/2006 מיעט לשחק בדאלאס מאחורי ג'ייסון טרי, וקלע כ-2.2 נקודות למשחק בלבד. בעונות 2007 ו-2008 שיחק עבור אינדיאנה פייסרס וניו ג'רזי נטס, בהתאמה, ובקיץ 2008 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 39. בעת פרישתו דורג במקום ה-16 בתולדות ה-NBA באחוזי קליעה מקו העונשין, עם 87.1%.

לאחר הפרישה ממשחק

בינואר 2009 מונה לעוזרו של מאמן דאלאס מאבריקס, ריק קרלייל. בעונת 2010/2011 זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA כעוזר מאמן.
ליזי מקגוויר

העלילה

הסדרה עוקבת אחר השגרה היום יומית של ליזי, אשר לא זוכה לפופולריות בבית ספרה, אך למרות זאת, היא נלחמת בקשיים לצד חבריה הטובים גורדו ומירנדה. בבית הספר ישנה ילדה, קייט סנדרס, שהיא ההפך הגמור מליזי, היא פופולרית וחברתה לשעבר של ליזי. אך עד מהרה הצטרפה אל ה"מקובלים" שבבית הספר ונטשה את ליזי. ליזי וחברתה הטובה מירנדה דלוקות על הנער הפופולרי ביותר בבית ספר (וגם הטיפש ביותר), איתן קראפט, שלא במקרה החבר של קייט. אל ליזי נלווית דמותה המצוירת אשר מבהירה לצופים את רגשותיה ומחשבותיה.

דמויות ראשיות

ליזי (הילארי דאף) - מצחיקה, חברותית, תלמידה ממוצעת, רגישה וטובת לב. מנסה להתמודד עם מצבים אופייניים לגיל ההתבגרות, אך מול כל התכונות המדהימות האלה היא גם מגושמת להפליא. היא מחשיבה את עצמה כילדה לא מקובלת, אך הדבר לא נכון, והיא אהודה מאוד בבית ספרה.
מירנדה (לאליין) - חברתם הטובה של ליזי ושל גורדו. מצחיקה, חברותית ולעיתים קנאית. לקראת סוף הסדרה, מירנדה לא מופיעה באף פרק, וליזי אומרת שהיא כביכול נסעה לחופשה עם הוריה במקסיקו, אך במציאות לא יודעים מה פשר ההיעלמות המסתורית מהסדרה.
גורדו (אדם למברג) - גורדו הוא ממוצא יהודי. החבר הטוב של ליזי ושל מירנדה. מצחיק, חובב קולנוע, בעל רמת משכל גבוהה מאוד, אינו אהוב הבנות ותמיד רוצה להיות שונה מכולם. הולך תמיד נגד הזרם עד כדי טיפשות מוחלטת. לקראת סוף הסדרה מתגלה שגורדו היה מאוהב בליזי בסתר, והוא לא יודע איך להגיד לה זאת. 
ג'ו וסם מקגוויר (האלי טוד ורוברט קרדיין) - הוריהם של ליזי ומאט. הורים כנועים למצבם של ילדתם המתבגרת, אוהבים, עוזרים (מנסים), מעצבנים וכל מה שהורה צריך להיות.
מאט (ג'ייק תומאס) - אחיה של ליזי. ילד בעל חוש הומור מפותח, אוהב להשתעשע ולעשות מתיחות עם חברתו מלינה. מפריע בלימודים, אהוד מאוד בכיתתו, והוא רב עם ליזי בכל הזדמנות אפשרית.

דמויות משניות

קייט סנדרס (אשלי ברילאולט) - הילדה המקובלת בבית הספר. שחצנית שנהנית להציק לליזי, מירנדה וגורדו. קייט עומדת בראש חבורת המעודדות של בית הספר. בילדות, הייתה חברתה הטובה של ליזי.
איתן קראפט (קלייטון סנידר) - אהוב בקרב ליזי, מירנדה ושאר בנות בית הספר. איתן הוא לא החכם של בית הספר, אך בחור ידידותי ונחמד. 
לארי טאג'מן (קייל דוונס) - החנון של בית הספר. מקצועו האהוב הוא כל המקצועות. אוהב את ליזי ומסתבך בצרות בכל הזדמנות אפשרית.
לני (כריסטיאן קופליין) - חברו הטוב של מאט. לני מעולם לא דיבר ליד אנשים ובכלל ליד מאט, אך למאט אין שום בעיה להבין אותו.
מלינה ביאנקו (קרלי סקרודר) - ידידתו של מאט. אוהבת להכניס אותם לצרות.
גדליה נגאל

קורות חייו

נגאל נולד בעיר קאסל שבגרמניה בכ"ח בניסן תרפ"ז (30 באפריל 1927) לוורנר סאלי (שלמה) נַאגֶל (Nagel) ולקלרה לבית שוסטר. בעיר קסל חיה לפנים משפחת אביו; אך אמו, שחששה מסיבוכים בלידה, באה ללדת בעיר הגדולה ולא ילדה אותו בעיירה נויקיכרן, שבה גרו הוריו.
בעיירה נויקירכן גרו כמה עשרות משפחות יהודיות, והיה שם בית כנסת, בית ספר יהודי קטן ובית עלמין. לאחר עליית הנאצים לשלטון נסגר בית הספר היהודי וילדי היהודים עברו ללמוד בבית הספר הכללי במקום. נגאל הילד סבל בבית הספר מהצקות אנטישמיות מצד תלמידים ומורים. על כן החליט אביו לשלוח אותו למוסד יהודי. בשלב הראשון נשלח נגאל לפנסיון בשם "בית נערים" בפרנקפורט.
ב"ליל הבדולח" חיללו הנאצים את ספרי התורה בבית הכנסת בעיירה נויקירכן והרסו בתים. אביו של נגאל נלקח למחנה הריכוז בוכנוואלד. אמו של נגאל הוציאה אותו מן הפנסיון שבו למד ולקחה אותו לעיר וירצבורג, שבה היו להם קרובים רחוקים. אחר כך חזרו לנויקירכן. אביו של נגאל חזר לאחר חודש מבוכנוואלד במצב קשה, והיה נחוש בדעתו להציל את בנו מן הנאצים. כיוון שהיה ציוני, רצה להגר רק לארץ ישראל, אך להורים לא הייתה אפשרות לקבל סרטיפיקט לארץ ישראל. נגאל עבר ל"בית יתומים" ברדרברגוג. משם נשלח עם שלושים נערים לארץ ישראל.
בארץ ישראל נשלחו הילדים לכפר הנוער הדתי. שם למדו ועסקו בחקלאות. בשנת 1945 הצטרף ל"גרעין קיבוצי" שנשלח לקיבוץ בארות יצחק, אז ליד עזה. חברי הגרעין עבדו בעבודות הקיבוץ וגם השתתפו בשמירה.
הקיבוץ הקציב לנערים חצי יום בשבוע ללימודים. אז שמע נגאל על "הסמינר למדריכים דתיים" של עליית הנוער בירושלים, וביקש ללמוד שם. בקשתו נענתה והוא עבר לירושלים לשנת לימודים אחת. המורים היו פרופסורים של האוניברסיטה העברית. בשיטת ההוראה הושפע גדליה במיוחד מחיים צבי אנוך ומנחמה ליבוביץ.
בתום השנה הצטרף נגאל לחבריו, שישבו כבר חודשים אחדים ביישובם החדש בכפר דרום. הוא שימש כמזכיר וגם כאחראי תרבות, וארגן שיחות ורבי שיח. לאחר זמן החל נגאל לשמש כמדריך בעליית הנוער (לכך התחייב, בתמורה ללימודיו בסמינר למדריכים דתיים). אך בינתיים פרצה מלחמת העצמאות ונגאל התגייס לצבא. הוא שימש כפקיד דואר.
כאשר השתחרר מן הצבא, חזר להדריך בעליית הנוער. הוא פגש מדריכה בשם מאירה שלזינגר, ובשנת 1950 נישאו. לאחר החתונה עברו למושב שדה יעקב. מאירה עבדה כמדריכה ונגאל ניהל את בית הספר "המזרחי" בקרבת מקום.
בשנת 1956, והוא כבר אב לשני ילדים, החליט ללמוד באוניברסיטה העברית מקרא וספרות עברית. לאחר זמן מה עבר לגור בירושלים עם משפחתו. הוא עבד בהוראה שנים רבות ובמקביל המשיך בלימודיו עד קבלת תואר דוקטור. את התואר השני עשה בספרות עברית, ועבודת הדוקטור שלו עסקה בחסידות, נושא שבו התמקד מחקרו בהמשך. בזמן לימודיו לתואר שלישי לימד באוניברסיטת חיפה, והכניס את הוראת ספרות החסידות לתוכנית ההוראה שלה. אחר כך לימד שנה באוניברסיטת הנגב בבאר שבע. לאחר פטירתו של ברוך קורצווייל פנה נגאל לאוניברסיטת בר-אילן וביקש ללמד בה. בשנת 1973 החל ללמד כמרצה והתקדם בסולם הדרגות עד פרופסור מן המניין. גם בבר-אילן היה זה נגאל שהכניס את הוראת החסידות לתוכנית הלימודים. בשנת 1996 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
גם לאחר פרישתו הוסיף לעסוק במחקר ולפרסם. גדליה נגאל נפטר במאי 2010.

פועלו המדעי

מחקריו של גדליה נגאל התמקדו בתחום החסידות. הוא פרסם מחקרים וגם מהדורות מדעיות לכתבי החסידות. נגאל עסק גם בפולקלור יהודי (למשל, בספרו "סיפורי דיבוק בספרות ישראל"). על ספרו "לקסיקון הסיפור החסידי" זכה בפרס מטעם ארגון הספריות היהודיות.