אלעזר בירבי קליר

רבי אלעזר בירבי קליר (גם קיליר), או רבי אלעזר הקליר (המאה ה-6 – המאה ה-7) היה פייטן ארץ ישראלי בן התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית (המוקדמת). חיבר פיוטים רבים, שחלקם נכנסו למחזורי התפילה של יהודי אשכנז, צרפת, איטליה ורומניא.

ביוגרפיה

מוצאו ותקופתו של הקליר היו שנויים במחלוקת. בימי הביניים היו מן הראשונים שסברו שהוא מתקופת התנאים, וזיהו אותו עם התנא רבי אלעזר ברבי שמעון, שעליו נאמר במדרש כי היה דרשן ופייטן (לגרסה אחרת, המדרש עוסק ברבי אלעזר בן ערך, ובהתאם לה יש שזיהו את הקליר עמו). גם המצטטים סברה זו רואים בה כאחת האפשרויות, ומוסיפים אפשרות נוספת שהוא חי לאחר חיתום התלמוד הירושלמי. חכמי המקובלים סברו גם הם כי הקליר הוא רבי אלעזר ברבי שמעון, כמו שמביא מהרח"ו בספרו שער הכוונות בשם רבו האר"י: "שמעתי בשם מורי ז"ל, כי הקליר שסדר קרוב"ץ במחזור האשכנזים הוא רבי אלעזר בר' שמעון". בתקופת ההשכלה נטו לאחר את זמנו, וסברו שהוא בן המאה ה-10 או ה-11 באיטליה, והיו מהם שאף זיהו את מקום מגוריו עם קליארי (Cagliari).
עם גילוי גניזת קהיר, ובהּ אוסף גדול של פיוטיו, התאפשר תיארוך מבוסס יותר. במערבית לראש השנה שחל להיות בשבת חתם בברכת גאולה כחתימה הבבלית 'גאל ישראל' (במקום נוסח ארץ ישראל לחתום 'צור ישראל וגואלו'), מה שמוכיח שזמנו מאוחר. במקומו של הקליר ייתכן שכבר נהגו בשני ימים של ראש השנה (במקום המנהג המוקדם יותר לחוג גם ר"ה רק ביום אחד). וכבר נהגו לסיים מחזור קריאת התורה מדי שנה (במקום המחזור התלת שנתי הארץ ישראלי).
העובדה שבפיוטיו יש אזכורים לשלטון הנוצרי בארץ ישראל, וגם לכיבוש הפרסי במאה ה-7, אבל אין אזכורים לכיבוש הערבי (בשנת 638 לספירה), מוכיחה שחי במאה ה-6 או בראשית המאה ה-7, אך בכל מקרה לא לאחר הכיבוש הערבי. בחלק מפיוטיו חתם בראשי השורות (אקרוסטיכון) בשם עירו "קריית ספר", שעל פי הסברה היא טבריה, שהייתה מרכז לחכמים ולסופרים עד לכיבוש הערבי. לא ידוע על מקום מגוריו אחרי כן.
עזרא פליישר הצביע על סילוק לט' באב שהקליר כתב בין השנים 629 ל-634, מה שמוכיח שהקליר פעל בראשית המאה השביעית.

מקור שמו

משמעות השם קליר אינו ברור (לעיתים מופיע גם קלר וקיליר). על פי רבי נתן בעל 'הערוך', מקור השם במילה היוונית, κολλνρα שפירושהּ עוגה, וזאת מפני שחכמתו של ר' אלעזר בא לו מעוגה שאכל שהיה עליה קמיע. שד"ל הטיל ספק בהסבר זה, ובמקומו הציע שייתכן שמקורו בהיפוך אותיות של השם הביזנטי קיריל, ויש לקראו קיליר.
יש הסבורים שמקור שמו הוא במונח קלירוס (יוונית: κλήρος, זכר יחיד), מונח כנסייתי מוקדם המציין איש ממסד כנסייתי לעומת נוצרים רגילים. ייתכן שמילה זו שימשה גם לגבי אנשי דתות אחרות כמו רבנים. תופעה דומה נצפתה גם בשפות אחרות; כך למשל, שם המשפחה היהודי הנפוץ "קפלן" בא מן המונח לאיש דת באיטלקית.

ביקורת והערכה

סגנונו עורר ביקורת רבה בתקופות שלאחריו. בתור הזהב של יהדות ספרד נחשבו רבים ממאפייני הסגנון הקלירי פסולים לשירה איכותית. ר' אברהם אבן עזרא סיכם את ביקורתו בפירושו על הפסוק "על כן יהיו דבריך מעטים" (קהלת, ה', א'):
יש בפיוטי רבי אליעזר הקליר מנוחתו כבוד, ארבעה דברים קשים: הדבר האחד כי רובי פיוטיו חידות ומשלים [...] והדבר השני, שפיוטיו מעורבים בלשון תלמוד, וידוע כי יש כמה לשונות בתלמוד ואינמו לשון הקודש [...] והדבר השלישי, אפילו המלות שהם בלשון הקודש יש בהם טעויות גדולות [...] כי לשון הקודש ביד רבי אליעזר [הקליר] נ"ע עיר פרוצה אין חומה, שיעשה מן הזכרים נקבות והפך הדבר [...] אמר אחד מחכמי הדור, הוצרך לומר [באחד מפיוטיו: "שושן עמק] אֻיְּמָה", בעבור שתהיה חרוזתו עשירה. השיבותי, אם זאת חרוזה עשירה, הנה יש בפיוטיו חרוזים עניים ואביונים מחזרים על הפתחים, שחיבר הר עם נבחר...
אבן עזרא הביא כדוגמה את חרוזו של הקליר "ליראי יקפיל, וחדשים יכפיל, ליום זה פור הפיל, ומציון ימלוך", ותוך שהוא מביא פירושים רבים וסברות שונות לפרש את כוונתו הנעלמה של הקליר בחרוז זה, הוא מראה כי דבריו חתומים וסתומים והמתפלל אינו יכול להבינם על בורים, בניגוד לתפילות והבקשות המצויות בתנ"ך - שלמרות שאומריהן היו פיקחים יותר מהמתפללים שבעבורם חיבר הקליר את פיוטיו, בכל זאת התפללו בלשון ברורה ופשוטה, ולא ראו צורך לחרוז חרוזים או לסלסל דבריהם במילים גבוהות. 
כנראה בעקבות הביקורת הקשה של האבן עזרא על הקליר, הוצאו פיוטיו מסידורי התפילה של הספרדים ובני עדות המזרח, ובמקומם הוכנסו פיוטיהם של משוררי ימי הביניים, כגון: ר' אברהם אבן עזרא, ר' משה אבן עזרא, ר' שלמה אבן גבירול ועוד. 
בלשונו של הקליר זלזלו גם כמה מאנשי תנועת ההשכלה ומאנשי תחיית הלשון העברית. מנדלי מוכר ספרים טבע את הפועל "מתאָצקוֹצצים" כדי ללגלג על סגנונם הסתום – בעיניו – של הפייטנים, וביאליק כינה את הסגנון "אבני חצץ של אץ קוצץ". 
מצד שני, פיוטי הקליר גם זכו לשבחים רבים במשך הדורות: מבין מחיי השפה העברית עצמם, העריץ אליעזר בן יהודה את הקליר וקרא לו "ראש מחיי לשון עברית"; ועם התגברות המחקר במאה ה-20, וגילוי אוצר גדול של פיוטים בני התקופה בגניזת קהיר, עמדו החוקרים על עושרו ועל מורכבותו של הסגנון הקלירי. מילים רבות שנתחדשו בפיוטיהם של הקליר ובני דורו נכנסו אל העברית החדשה.
ר' חיים ויטל מעיד על רבו, האר"י הקדוש, כך:
ועתה אכתוב נוסח התפילה שקבלתי ממורי ז"ל ובראשונה אכתוב עניין אחד שאמר לי מורי ז"ל בעניין הפזמונים והפיוטים שתקנו האחרונים. דע כי מורז"ל לא היה אומר שום פזמון ושום פיוט ובקשה מאלו שסדרו האחרונים כגון ר' שלמה אבן גבירול וכיוצא, לפי שאלו האחרונים לא ידעו דרכי הקבלה... אבל היה אומר התפילות והבקשות והפזמונים שתקנו הראשונים כמו תפילת רבי עקיבא ע"ה ותפילת ר"א בן ערך ותפילת ר' נחוניה בן הקנה וכן היה אומר כל הפיוטים והפזמונים שתיקן ר"א הקליר.
רש"י מזכירו בפירושיו לתנ"ך ולתלמוד במקומות רבים; לדוגמה, בפירושו לספר בראשית, פרק ל', פסוק כ"ב מצטט רש"י מתוך הקרובות ליום הראשון של ראש השנה - "הוא שייסד הפייטן "הָאַדְמוֹן כְּבָט שֶׁלֹּא חָלָה, צָבָה לְקַחְתָּהּ לוֹ וְנִבְהֲלָה."" הפייט המוזכר הוא ר' אלעזר הקליר ביוצר לראש השנה הפותח במלים "אבן חוג". גם בעלי התוספות וראשונים אחרים מצטטים רבות בפירושיהם מפיוטיו של הקליר, תוך הסתמכות על דבריו או לעיתים לשם משא ומתן בהם.

הנצחה

על שמו נקראים רחוב הקליר בשכונת שערי חסד בירושלים, בתל אביב (מצפון לבניין העירייה),  בחולון ובנתניה.