google/wiki40b huggingface dataset:
ליפא גלנץ

קורות חייו

ליפא גלנץ נולד ב-1975 לשמואל ולשושנה גלנץ. את כשרונו בתחום רכש מאביו ועוד בהיותו ​​נער צעיר החל את הקריירה המוזיקלית שלו.
את שירותו הצבאי עשה במקהלת הרבנות הצבאית. במהלך שירותו הצבאי, הופיע יחד עם המקהלה בצרפת, שם הופיע לפני הקהילה היהודית והרב הראשי יוסף סיטרוק. כמו כן, הופיע בפני משלחות יהודיות המבקרות בישראל ואף הופיע מספר פעמים במעונו של נשיא המדינה בכנסת ובחידון התנ"ך העולמי.
עם שחרורו מהצבא המשיך גלנץ את לימודיו במכון לחזנות בתל אביב בהנהגתו של החזן נפתלי הרשטיק. כמו כן, הוא המשיך לפתח את הקריירה המוזיקלית שלו תחת הדרכתם של החזנים משה שטרן, יצחק אשל ושמואל ברוך טאובה וספג חזנות מפיהם של החזן חיים פייפל והמנצח מרדכי סובול.
המינוי הראשון שלו בתור חזן היה בבית הכנסת הגדול בחדרה, שם כיהן במשך שנתיים. לאחר מכן עבר לבית הכנסת "בית ציון" שבמונטראול, תפקיד בו החזיק במשך כעשר שנים.
במהלך שהותו במונטריאול, גלנץ נקרא לעיתים קרובות לתת הופעות ולהשתתף בשבתות חזנות ברחבי קנדה, ארצות הברית, אירופה וישראל. גלנץ מרבה להופיע  לצד חזנים ואמנים מפורסמים רבים כמו משה שטרן, בן ציון מילר, יעקב מוצן, ישראל רנד, נפתלי הרשטיק דודו פישר, רמי קליינשטיין, ישי לפידות וחזנים ואמנים נוספים.
לכבוד היובל לבית הכנסת בית ציון, הוזמן הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו.
בהזדמנות אחרת, הוזמנה מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים להופיע יחד עם גלנץ בבית ציון תחת ניצוחו של המנצח אלי יפה.
בשנת 2005, גלנץ הוזמן להופיע בתוכנית טלוויזיה עם החזנים יצחק מאיר הלפגוט, דוד אולמן ואשר הינוביץ. הרביעייה שרה יחד עם התזמורת הסימפונית יובל תחת ניצוחו של מרדכי סובול. תוכנית זו שודרה במשך שלוש שנים ברציפות כתוכנית המרכזית לערב ראש השנה בישראל ובארצות הברית.
גלנץ נשוי לליאת ולהם חמישה ילדים.
היפרדות שליה

פתופיזיולוגיה

אירועים כגון טראומה, יתר לחץ דם, או בעיות קרישה וקואגולפתיות שונות, יכולות להביא להיפרדות של סיסי השליה מהסגמנט הרחמי הרלוונטי, תהליך אשר גורם לדימום לתוך הדצידואה. התהליך מביא להיפרדות נוספת ומכאן להמשך הדימום. בכ-80% מן המקרים הדימום יהיה וגינלי, אולם ביתר המקרים הדימום ייוותר ברחם (וייקרא היפרדות שליה פנימית- concealed form). 
קיימים מספר מכניזמים המביאים להיפרדות השליה. מכניזם אחד כולל פגיעה וסקולרית (בכלי הדם) מקומית, המביא לקרע כלי הדם המקומיים בשליה, לדימום לתוך שכבת הדצידואה, וליצירה של המטומה. ההמטומה מביאה להיפרדות של רקמה נוספת ולדימום נוסף וכן הלאה. מכניזם נוסף הוא עלייה חדה בלחץ הדם הוורידי ברחם, המביא לשינויים בוורידי השליה ולגודש בהם, ומכאן להיפרדות השליה. גורמים המביאים לפגיעה בכלי הדם וידועים כמקושרים להיפרדות שליה, כוללים רעלת היריון, יתר לחץ דם כרוני, סוכרת, אי ספיקת כליות כרונית, עישון סיגריות ושימוש בקוקאין. גורמים המביאים להתרחבות כלי הדם הוורידיים וגודש כלי דם, כוללים למשל הימצאות במצב של שוק. סיבות מכניות המביאות להיפרדות שליה הן נדירות יחסית (1-5% מהמקרים). הן כוללות טראומה בטנית, או גורמים המביאים ללחץ על הרחם, כמו פקיעת מים מוקדמת, לידת תאום ראשון או חבל טבור קצר. סיבות נוספות כוללות היווצרות קרישי דם בשליה. 
כאשר הדימום נותר פנימי (בכ-20% מהמקרים), הסיכוי להיפרדות שליה מלאה גבוה יותר.

טיפול

יש לחשוד בהיפרדות שליה כאשר אישה הרה מתלוננת על כאבי בטן ממוקמים שהחלו באופן פתאומי, וכן על דימום וגינלי. יש לערוך אולטראסאונד כדי לשלול סיבות אחרות לדימום הווגינלי (כמו למשל, שליית פתח). במידה והאם היא בעלת סוג דם RH שלילי, יש לתת לה זריקת אנטי-D. 
הטיפול הרפואי תלוי במידת כמות הדם שאבדה ובמצב העובר. במידה והעובר בן פחות מ-36 שבועות, ואינו מראה מצוקה עוברית, וכן במידה ואין לאם תסמינים קליניים, אזי יש לעקוב אחר ההיריון עד להגעת העובר לבשלות. יש ליילד את העובר במצבים בהם העובר בשל ללידה, או במצבים בהם העובר או האם נמצאים במצוקה. יש לתת מנות דם במקרה הצורך. לידה וגינלית מועדפת במקרים כאלו על פני לידה בניתוח קיסרי, אלא אם ישנה מצוקה עוברית. אין לעשות ניתוח קיסרי במצב של קרישה תוך כלית מפושטת. 
נשים שילדו במצב של היפרדות שליה, צריכות להיות מנוטרות למשך 7 ימים (כדי שלא יפתחו דימום במהלך משכב הלידה, post partum hemorrhage).
מורטדלה

מורטדלה הוא נקניק איטלקי מבושל העשוי מבשר חזיר ומכיל לפחות 15% מוצקי שומן. הנקניק מתובל בפלפל שחור, בפיסטוקים ובתמצית הדסים.

היסטוריה

על פי המסורת בשר החזיר נכתש בעלי ומכתש לעיסה. הרומאים קראו לנקניק זה "farcimen mirtatum" בגלל טעם ההדסים של הנקניק.
נקניק מורטדלה יוצר לראשונה בבולוניה שבאיטליה. נקניק מורטדלה מפראטו מתובל בשום.

מורטדלה בישראל

בישראל בשר החזיר מוחלף בבשר עוף ובקר.
הילמן הנטר

הילמן

חברת הילמן נוסדה בשנת 1907, ליד קובנטרי, אנגליה. לפני 1907 החברה בנתה אופניים. חברת הילמן החדשה שנשלטה על ידי Rootes נרכשה על ידי האמבר ב-1928. האחים Rootes הגיעו לאחזקה של שישים אחוז של האמבר בשנת 1932, שליטה אשר נשמרה עד 1967, כאשר קרייזלר קנתה את Rootes ואת ארבעים האחוזים של בעלי המניות בהאמבר. הסמל המסחרי המשיך לשמש תחת קרייזלר עד שנת 1976.

היסטוריה

משנת 1967 כאשר חברת קרייזלר השתלטה על חברת "הילמן" הדגם היה קרוי "קרייזלר הנטר" (באנגלית: "Chrysler Hunter").
בין השנים 1967–1968 יוצר דגם ה"הילמן הנטר" באוסטרליה
באיראן יוצר דגם ה"הילמן הנטר" על ידי חברת "Paykan", תחת השם "Paykan Hillman Hunter ", משנת 1966. בנוסף יוצרה גרסת טנדר של הדגם.
דגם ה"הילמן הנטר" יוצא לדרום אפריקה וישראל.
תאוצת "הילמן הנטר" (מנוע 1,725 סמ"ק) מ-0 - 97 קמ"ש היא 15.1 שניות.
דגמי המכונית המשפחתית מסוג פאיקאן (Paykan), אשר יוצרו באיראן בין השנים 1967–2005 התבססו על דגם ה-"הילמן הנטר".
דגמי זינגר וולוג (דור שני, אשר יוצרו בין השנים 1967-1970, הדגם היה קרוי: "ניו וולוג") התבססו על דגם "הילמן הנטר".
אלווין ראלף ברלקמפ

ביוגרפיה

נולד בדובר, אוהיו. זכה בתחרות פטנאם בזמן לימודיו ב-MIT בשנת 1961. קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל ב-1964, על עבודה שכותרתה "Block coding with noiseless feedback", שנעשתה בהנחיית קלוד שנון ואחרים. 
בשנים 1964–1966 לימד הנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1966 עבר למעבדות בל ובשנת 1971 חזר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שבה שימש פרופסור למתמטיקה, הנדסת חשמל ומדעי המחשב.
בשנת 1991 זכה במדליית ריצ'רד המינג של ארגון IEEE לשנת ובשנת 1993 זכה בפרס שאנון של IEEE. מאז 1999 היה חבר באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים. 
נפטר ב-9 באפריל 2019.
הקונצ'רטי למקלדת מאת יוהאן סבסטיאן באך

הקונצ'רטי לצ'מבלו, רי"ב 1065-1052 הם קונצ'רטי לצ'מבלו, כלי קשת וקונטינואו מאת יוהאן סבסטיאן באך. ישנם שבעה קונצ'רטי לצ'מבלו בודד (רי"ב 1052-1058), שלושה לשני צ'מבלי (רי"ב 1060–1062), שני קונצ'רטי לשלושה צ'מבלי (רי"ב 1063 ו-1064) ואחד לארבעה צ'מבלי (רי"ב 1065), הלקוח ישירות מהקונצ'רטו גרוסו לארבעה כינורות מאת ויוואלדי. 
כל הקונצ'רטי לצ'מבלו של באך למעט החלק לצ'מבלו בקונצ'רטו הברנדנבורגי מס. 5, נחשבים לעיבוד שנעשה מקונצ'רטי לכלים מלודיים אחרים אשר יש להניח כי נכתבו בתקופת מגוריו של באך בקֶטֶן, במקרים רבים נשתמרו רק הגרסאות לצ'מבלו.

תולדות ההלחנה

משנת 1729 ועד 1741 שימש באך מנצח של הקולגיום מוזיקום בליפציג: קבוצת סטודנטים למוזיקה שנוסדה בשנת 1703 על ידי גאורג פיליפ טלמן. הקולגיום מוזיקום נהג להופיע בית הקפה של צימרמן. לאירועים אלו יצר באך את הקונצ'רטי לצ'מבלו שלו, שמהווים חלק מראשוני הקונצ'רטי הכתובים לכלי מקלדת מאז ומעולם.
הקונצ'רטי לצ'מבלו אחד רי"ב 1059-1052, שרדו כפרטיטורה חתומה בידי המלחין ונמצאים כיום בספריית המדינה בברלין. עותקים אלו אינם מוגמרים אלא טיוטות המתוארכות סביב 1738. אפשר להניח כי באך ביצע אותם הרבה יותר מוקדם, בהשתמשו בחלקים מולחנים לכלים אחרים והעברתם לגרסת הנגינה בצ'מבלו באופן חופשי בזמן הנגינה. 
יצירותיו של באך לצ'מבלו הוערכו פחות על ידי חוקרים בתחילת המאה ה-20, אלו שלא חוו את יתרונותיו של הביצוע האותנטי. אלברט שוויצר נטה לחשוב שהתעתיקים הוכנו בדרך כלל כמעט בשטחיות וחוסר זהירות. מחקר אחר חדש טוען את ההפך הגמור: באך ביצע העברה מאוד משוכללת של קטעי סולו לקטעי נגינה בצ'מבלו.

קונצ'רטי לצ'מבלו בודד

היצירות רי"ב 1052-1057 נועדו להיות מקבץ של שש כפי שמופיע בכתב היד בפתיחה הנהוגה על ידי באך, מהמושגים J.J הכוונה מתחיל ב "Jesu juva "Jesus, help ומסיים ב Finis. S. D. Gl.' (Soli Deo Gloria). למעט הקונצ'רטי הברנדנבורגיים, זהו האוסף היחיד של קונצ'רטי בכלל יצירתו של המלחין. 
כמו כן מספר פרקים מהקונצ'רטי רי"ב 1052, 1053, 1056 ו-1059 שימשו בעיבודים לעוגב, לאבוב ולכלים נוספים בקנטטות רי"ב 146 ורי"ב 188; רי"ב 169 ורי"ב 49; רי"ב 156; ורי"ב 35 בהתאמה. לא ברור האם המופע בקנטטות הקדים את הקונצ'רטי, ואם כן האם היה עיבוד של קונצ'רטי מוקדמים לכלים אחרים (כסברה המקובלת).  
קונצ'רטו רי"ב 1057 הוא עיבוד או מקור לקונצ'רטו הברנדנבורגי לחליליות, רי"ב 1049.
גברובו (מחוז)

גאוגרפיה ואקלים

המחוז ממוקם במרכז של בולגריה, לרגלי המורדות הצפוניים של הרכס המרכזי בהרי הבלקן ובשטחו זורמים הנהרות יאנטרה ורוסיצה. בשטח המחוז שורר אקלים ממוזג, בחלקו עם השפעה ממתנת באמצעות רכס הרי הבלקן החוסם רוחות צפוניות יבשתיות קרות ובחלקו חשוף לאותן רוחות, עניין היוצר הבדלי טמפרטורה משמעותיים בין הקיץ לחורף. הטמפרטורה הממוצעת במחוז היא 10ᵒc.

היסטוריה

תחילת התיישבות אנושית במחוז מתוארכת לתקופת האבן החדשה. התיישבות מאורגנת של שבטים תראקים מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית. במאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבאות הרפובליקה הרומית ונותר בחזקתה עד המאה ה-4 עת עבר לשליטת האימפריה הרומית המזרחית, אשר הפכה בהמשך לאימפריה הביזאנטית. בשטח המחוז פזורים שרידי מצודות מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה ונודעה לו חשיבות אסטרטגית בשל היותו נקודת קישור בין צפון בולגריה ואזור הדנובה ודרום בולגריה בואכה הים האגאי. בסוף המאה ה-14 נכבש האזור בידי צבאות האימפריה העות'מאנית והוא נותר בחזקתה עד לשחרורו על ידי צבא האימפריה הרוסית, בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאחר המלחמה הפך חלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום, בולגריה.

כלכלה

בשטח המחוז 39 בתי ספר יסודיים, 11 בתי ספר תיכוניים ואוניברסיטה אחת. אורך הכבישים העירוניים והבין עירוניים עומד על 1,106 קילומטרים. ההשקעות הזרות בתשתיות ומפעלים עמדו ב-2008 על 153.67 מיליוני דולר ארצות הברית, ההכנסה הממוצעת לנפש היא 3,270 לב ואחוז האבטלה עומד על 5.9 אחוזים והוא נמוך מהשיעור הממוצע בבולגריה. בבחינת נתוני התוצר המקומי הגולמי ל-2003 עולה שסך התמ"ג עמד על 594.5 מיליוני לב, שהם 1.83 אחוזים מכלל התמ"ג בבולגריה.
התמ"ג במחוז גברורבו נחלק ל: מגזר השירותים 45.5 אחוזים, מיגזר התעשייה 43.5 אחוזים ומיגזר החקלאות עם 11 אחוזים. תמ"ג לנפש עומד על 4,193 לב.
קבועים טריגונומטריים מדויקים

רשימת קבועים

ערכים נוספים מחוץ לטווח הרשימה ניתן לחשב בקלות על ידי זהויות טריגונומטריות.
הומל

היסטוריה

לראשונה נזכרת ב-1142 בדברי הימים של איפטייב. הייתה חלק מנסיכות צ'רניגוב. ב-1335 נהייתה לחלק מהנסיכות הליטאית. העיר הייתה נחלת הנסיך פטריקי נורינונטוביץ', אחיינו של הנסיך אלגירדס. ב-1500 בעקבות קרב ודרוש צורפה לנסיכות מוסקבה. ב-1535 הצבא הפולני-ליטאי כבש את העיר חזרה מהמוסקבאים, וב-1537 המוסקבאים ויתרו על העיר סופית. לקראת סוף המאה ה-16 העיר שימשה כקו הגנה נגד פלישות הטטרים של קרים לאיחוד הפולני-ליטאי. ב-1670 קיבלה העיר זכויות מגדבורג.
בעקבות חלוקת פולין הראשונה ב-1772 היא צורפה לאימפריה הרוסית. מבחינה אדמיניסטרטיבית, בתקופה הרוסית העיר שינתה פעמים רבות את מעמדה. בין 1773- 1777 היא שימשה כמרכז אזור הומל בתוך פרובינציית רוגצ'וב, לאחר מכן עד 1852 שימשה בפלך בליץ של פרובינציית רוגצ'וב. עד 1917 העיר שימשה כמרכז פלך בגוברניית מוהילב. ב-1 במרץ 1918 נכבשה על ידי הצבא הגרמני ושנה לאחר מכן, ב-14 בינואר 1919, נכנס לעיר הצבא האדום וצירף אותה חזרה לרוסיה (שהפכה ב - 1922 לברית המועצות). ב-1926 העיר צורפה אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס והפכה למרכז אזור הומל וגליל הומל. ב-1937 הפכה העיר למרכז מחוז הומל, הכפוף ישירות לשלטון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס.

יהדות הומל

הקהילה היהודית ידועה בעיר מהמאה ה-16. העיר מוזכרת בספר יוון מצולה של ר' נתן נטע הנובר. תנועת החסידות זכתה לתפוצה רבה בין היהודים, עד שברוב בתי הכנסת התפללו בנוסח האר"י. החסידות הדומיננטית בקרב יהודי בלארוס הייתה חסידות חב"ד, והעיר הומל הייתה ממבצריה החשובים. בין היתר, נודע החסיד יצחק אייזיק אפשטיין שכיהן כרב העיר שנים רבות. בין 1910- 1921 הרב אברהם אלישיב, אביו של הרב יוסף שלום אלישיב שימש כרב העיר. בזמן מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיר פליטים רבים מהאזורים הפנימיים של בלארוס, ומספר היהודים הגיע ל-80,000 איש. 
בסוף המאה ה-19 חיו בעיר שניים מגדולי "תנועת המוסר", הרב ראובן דב דסלר (תלמידו של ה"סבא מקלם") ובנו הרב אליהו אליעזר דסלר (בעל ה-"מכתב מאליהו").
ב-1903, בזמן הפרעות בקישינב, הייתה בהומל קבוצה של יהודים צעירים, שהשתייכו לקבוצות מהפכניות סוציאליסטיות. כשהפורעים הגיעו לעיירתם, הם ארגנו הגנה (עם סכינים, קלשונים וכו') כנגד הפורעים, בלמו בגופם את הפרעות והצליחו להניס את התוקפים. לאחר האירוע הזה הם שמעו שהמשטרה הצארית מחפשת אותם. היה ברור להם שבחקירה שתהיה הם יזומנו למשרדי הבולשת, וגורלם יהיה יותר רע משל הפורעים. חלקם עזבו את רוסיה ועלו לא"י. בארץ הם נקראו "הקבוצה ההומלית", או בהגייה רוסית: "הקבוצה הגומלית". עוד יהודים עם תפיסת עולם דומה התחילו להגיע לארץ ישראל טיפין טיפין, ואלו היו ראשוני העלייה השנייה.
בסיומה של המאה התשע עשרה, נפתח בהומל חדר מתוקן שהתפרסם כמוצלח במיוחד. לימדו בו יש"י אדלר, ק.ל. סילמן, יחיאל היילפרין, ש.ח. ברכוז. מורים של ערים ועיירות אחרות וכן אישי ציבור יהודיים (למשל: אחד העם, שמעון דובנוב ובוקי בן יגלי) באו לצפות בחדר המתוקן של הומל וללמוד מדרכיו.
בשנות השלושים חיו בגומל כ-41,000 יהודים – כשליש מכלל תושביה.
באוגוסט 1941 כבשו הגרמנים את העיר לאחר קרבות במהלכם התפנו רוב יהודי העיר מזרחה עם הצבא האדום הנסוג. הגרמנים ריכזו את היהודים בגטאות, החלו לרצוח בהם בספטמבר 1941 ועד נובמבר רצחו את כל היהודים שעוד נותרו בהומל (נרצחו כ-4,000 יהודים בתקופת הכיבוש הנאצי).
אפרים פישביין

אפרים פישביין (Efraim Fischbein;‏ 20 בינואר 1920 – 22 ביולי 1998) היה חוקר ישראלי בתחום הפסיכולוגיה של הוראת המתמטיקה, פרופסור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב. נודע בעיקר בזכות מחקרו על האינטואיציה במדע ובמתמטיקה.

ביוגרפיה

פישביין נולד בבוקרשט בירת רומניה למשפחה יהודית דתית אדוקה. הוא התעניין בכתיבה עוד בצעירותו וכתלמיד בתיכון החל לקרוא ספרים של אנרי ברגסון, שהשפיע על התפתחותו המקצועית. התעניין בנושאים רבים כמתמטיקה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ואסטרונומיה, אך במיוחד בסוד החשיבה של האדם.
בגיל 18 החל בלימודים באוניברסיטה, וב-1946, בגיל 26, סיים תואר שני. ספרו "מושגים צורניים" מבוסס על תזת הדוקטורט שלו. לאחר סיום לימודיו הורה בבית ספר יסודי ואחר כך בתיכון, וב-1949 החל ללמד בפקולטה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בוקרשט. מאמריו התפרסמו בעיתונות המקצועית בפסיכולוגיה ובפדגוגיה.
ב-1959 התחיל לכהן כמנהל המחלקה לפסיכולוגיה חינוכית במכון לפסיכולוגיה של האקדמיה הלאומית של רומניה בבוקרשט וניהל קשרים אקדמיים עם ז'אן פיאז'ה, הנס פרוידנטל, ג'רום ברונר ופטריק סופס.
באוקטובר 1975 עלה לארץ עם אשתו ומיד הוצעה לו משרת פרופסור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב. היה הנשיא המייסד של הקבוצה הבינלאומית לפסיכולוגיה של החינוך המתמטי (Psychology of Mathematics Education,‏ PME), ארגון שלאחר מכן התפתח ואף הוקמו לו סניפים באירופה ובאמריקה.
בעשור האחרון לחייו הקדיש פישביין מאמצים רבים לפיתוח יחידות הוראה במתמטיקה לפרחי הוראה ולמורים בבית הספר היסודי. הוא האמין שהנחלת הידע המחקרי שהצטבר בתחום המחקר המתמטי למורים תשפר את איכות ההוראה.
פישביין נפטר ב-1998, בגיל 78. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר את אשתו הנרייטה (1920–2010).

עבודתו


פישביין חקר בעיקר את ההתפתחות ואת המאפיינים של שני סוגי חשיבה, חשיבה לוגית וחשיבה אינטואיטיבית. הוא ביסס קביעה לפיה לאינטואיציה של האדם לגבי מושגים ופעולות יש השפעה מרכזית, במקרים רבים לא מודעת.
לוטננט גנרל

לוטננט גנרל (באנגלית: Lieutenant general; בגרמנית: Generalleutnant גנרל-לויטננט; בערבית: فريق פריק; סימול נאט"ו: OF-8) היא דרגה צבאית בכירה, מקבילה לדרגת רב-אלוף בצה"ל.

דרגות מקבילות בצבאות שונים

בצבאות חבר העמים הבריטי וארצות הברית לוטננט גנרל הוא קצין ("גנרל שלושה כוכבים") הנמצא בין דרגת גנרל (הבכירה ממנה) לדרגת מייג'ור גנרל (הנמוכה ממנה). בדרך כלל בצבאות אלה זוהי דרגתו של מפקד גיס (קורפוס) או פיקוד.
בצבא צרפת הדרגה המקבילה, Général de corps d'armée, היא מינוי בכיר במטה הכללי.
במספר מדינות (בהן ישראל) זוהי הדרגה הגבוהה ביותר בפועל.
לאבוצ'קין La-5

שירות פעיל

המטוס נכנס לשירות פעיל ב-1942 ושירת עד לסוף מלחמת העולם השנייה. ה-La-5 פותח כתחליף למטוס הקרב LAGG-3, אשר ביצועיו וחימושו לא היו מספקים בהתמודדות מול המטוסים הגרמניים מדגם Bf.109F. המטוס תוכנן בפרק זמן קצר מאוד  - כחודשיים, וכבר בסוף מרץ 1942 בוצעה טיסת הבכורה של אב-הטיפוס הראשון שלו, כאשר הייצור הסדרתי החל ביולי 1942.
ה-La-5 היה מטוס חד מנועי, הבנוי כולו מעץ והונע באמצעות מנוע מקורר אוויר בעל הספק של 1330 כ"ס. מנוע זה אפשר ל-La-5 להגיע למהירות טיסה הגבוהה בכ-40 קמ"ש לעומת קודמו, ה-LAGG-3, ובנוסף הושג שיפור גם בקצב הנסיקה שלו שהיה גדול משמעותית מקודמו. החימוש העיקרי של המטוס כלל 2 תותחים בקוטר של 20 מ"מ, אשר הותקנו בגוף המטוס והיו מסוגלים לירות דרך המדחף, וזאת לעומת ה-LAGG-3 אשר היה חמוש בזוג מקלעים בקוטר 12.7 מ"מ ובתותח אחד בלבד.
המטוס נכנס לשירות בחיל האוויר הסובייטי באוגוסט 1942. המטוסים הראשונים השתתפו בקרב סטלינגרד והיוו "הפתעה לא נעימה" לטייסי הלופטוואפה. רבים מאלופי ההפלות בחיל האוויר הסובייטי טסו במטוסי La-5: איוואן קוז'דוב, אלוף ההפלות המוצלח ביותר של חיל האוויר הסובייטי,  השיג את מרבית ניצחונותיו (46 מתוך 62) כאשר הטיס מטוסי La-5.
ייצור ה-La-5 הופסק בשנת 1944 והוחלף במטוס מתקדם יותר – ה-La-7.  בסך הכל נבנו 9,920 מטוסי La-5 בשנים 1942 – 1944.

שירות במדינות נוספות

פרט לחיל האוויר הסובייטי סופק המטוס לטייסות צ'כוסלובקיות שלחמו במסגרת הצבא האדום. המטוסים ששרדו את המלחמה המשיכו לשרת בצבא צ'כוסלובקיה עד לסוף 1947.
הפטריוט

הפטריוט הוא קברט סאטירי מאת חנוך לוין שנכתב ב-1982 כתגובה למלחמת לבנון הראשונה.

תקציר העלילה

המחזה מורכב מסדרה של מערכונים כאשר ברובם מופיעה הדמות המרכזית של "להב עשת" - הוא הפטריוט שעל שמו ההצגה. בתחילת ההצגה, במסגרת תוכנית "חיים שכאלה" לכבודו, להב רב עם אחיו על מגרש שירשו ברומניה, עם ידידו רייכמן שלטענתו גזל ממנו כסף ועם בנו על תכשיטים שנעלמו מהכספת, ולבסוף מחליט להגר לאמריקה. בפגישה עם הקונסול האמריקאי הוא מתבקש לירוק על אימו כהוכחה לכך שלא יביא אותה איתו לארצות הברית. לפני עזיבתו הוא בא להשקיע בקרקעות בשטחים, ועל מנת להוכיח את נאמנותו למדינה הוא מתבקש על ידי הממונה על הקרקעות לבעוט בנער ערבי המצחצח את נעליו. לאחר היסוס הנובע מתמימותו ואדישותו של הנער, להב מוצא את הכוח לבעוט בו תוך היזכרות דווקא באימו הנותרת בארץ, ולבסוף אף הורג את הנער הערבי. לאחר שהוא מביע את שנאתו ואהבתו לישראל וליהודים, להב פוגש שוב את ידידו רייכמן בשדה התעופה, וזה משכנע אותו להבריח לארצות הברית יהלומים המוסתרים בתוך תפילין. רגע לפני העלייה למטוס להב מגויס למלחמה באלבניה ונהרג מפגיעת כדור. מול כסו של אלוהים הוא מתחיל להתוודות על חטאיו אך לבסוף תופס את מקומו על הכיסא, מקלל ומגרש אותו.
במהלך ההצגה מופיעים מספר מערכונים נוספים, הכוללים מערכון בו שר בממשלה חושב שבא לטקס הנחת אבן פינה אך מגלה שלמעשה הוא נמצא בהלוויה, וכאשר הוא נושא הספד עבור המת אמירותיו משתנות מרגע לרגע ככל שהוא לומד עליו עובדות חדשות. בין המערכונים שזורים מבזקי חדשות קצרים ומחורזים בנוגע להתפתחויות צבאיות ומדיניות המופיעים תמיד בזוגות ומחולקים ל"ידיעות פנים" ו"ידיעות חוץ", למשל: 
ידיעות פנים
ראש הממשלה נאם בבית העלמין הצבאי בצפת.
הוא קרא למתים לחכות בסבלנות. הם הסכימו פה אחד.
ידיעות חוץ
כוח פשיטה של צה"ל נחת במסוקים בצ'ילה.
לכל כוחותינו שלום. חייל אחד קיבל קילה.
— חנוך לוין, "הפטריוט". מה אכפת לציפור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 113
המונולוג "מיומנו של צנזור", שנכתב בעקבות פסילת ההצגה על ידי הצנזורה, הוקרא בסיום ההופעה במספר הצגות. המונולוג מתאר באופן סאטירי כיצד הצנזור משנה לגמרי את תוכנן של הצגות (במקרה זה הוא מתאר את אותלו של ויליאם שייקספיר) על מנת שיתאימו לכללי הצנזורה הישראליים.

הקשר תרבותי ופוליטי

הפטריוט סימן את חזרתו של חנוך לוין ליצירה סאטירית מובהקת מהסוג בה החל את הקריירה התיאטרונית שלו, בניגוד למחזות הדרמטיים אותם כתב וביים בעשור שקדם לכתיבת הקברט. תגובת הקהל ליצירה זו, לעומת זאת, לא הייתה חריפה כבעבר, אף על פי שהצנזורה עדיין דרשה את הורדתה המיידית. על פי מיכאל הנדלזלץ מצב זה נבע מכך שראייתו הביקורתית של לוין כבר הייתה מקובלת יותר בקרב הקהל הרחב:
"התמונה הסאטירית שעל הבמה כבר לא זיעזעה והפתיעה כמו מלכת אמבטיה או את ואני והמלחמה הבאה, משום שבציבור הישראלי שמתוכו בא הקהל היו כבר די קולות שקיבלו את השקפת עולמו של לוין על החברה שבה הוא חי, ואף הרחיקו לכת יותר ממנו בביקורתם. לעומת זאת הממסד, שהתבצר בתפישתו כי מלחמתנו לעולם צודקת, בהחלט רצה להתגונן מפניו.
— מיכאל הנדלזלץ, חנוך לוין על פי דרכו, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001, עמ' 25.
יהודי בלמונטה

יהודי בלמונטה הם קהילה של תושבים ממוצא יהודי בעיירה בלמונטה שבצפון פורטוגל ויישובים נוספים באזור זה, בעמק זזרה (Zêzere) למרגלות רכס ההרים דה-אסטרלה. הקהילה היהודית באזור ידועה בכך שמהמאה ה-15 ולאורך מאות שנים שמרה על יהדותה בסתר, עד שהתגלתה ב-1917.
ב-1917 ביקר בעיירה שמואל שוורץ, מהנדס יהודי מפולין, ומצא בו משפחות אשר שומרות על מנהגים יהודיים וסבורות שהן ממוצא האנוסים. הוא הביא מידע זה לידיעת העולם. בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 קיימה הרבנות הראשית לישראל מבצע "השבה ליהדות", בו גויירו תושבים שנחשבו לאנוסים באזור בלמונטה. כיום קיימת במקום קהילה יהודית, רובה של נשים, העוסקות בעיקר במסחר בבגדים משומשים - עיסוק מקובל בקרב היהודים בעבר. ב-17 אפריל 2005 הוקם בעיירה מוזיאון יהודי (Museu Judaico de Belmonte)  המתאר את ההיסטוריה היהודית במקום.
האנוסים באזור פעלו בעבר כ"קהילה" סמויה. ללא ידיעה של שכניהם, הם שמרו על מנהגים יהודיים ונמנעו מנישואים עם תושבי העיירה הגויים במשך מאות שנים. עם זאת, אנטונייטה גארסיה כתבה בספרה על הקהילה כי לדעתה אין מידע מוסמך היכן היו יהודי העיירה בתקופה מאז שחויבו להמיר את דתם ועד העת החדשה. הם נחבאו, כפי שהיה מקובל אצל האנוסים החוששים לחייהם, בגלל סכנת ההלשנה
לאינקוויזיציה. היא סבורה כי ייתכן שהגיעו לעיירה המרכזית בלמונטה מכפרים שכנים או ממקומות רחוקים רק במאות האחרונות. אין הוכחות לשרידותם בחמש מאות שנה דווקא בעיירה. יחד עם זאת, אין גם עדויות השוללות את הגעתם לבלמונטה רק בתקופה מאוחרת יותר. 
מתוך 35 משפחות שידוע שחזרו ליהדות, קיימים צאצאים של שלוש משפחות מקוריות: מנדש, הנריקש ואוליביירה. קריאת התורה היא בשפה הפורטוגזית וסידורי תפילה כתובים באותיות לטיניות. 
בעיירה מוצב שלט בו נכתב: "כאן בבתי הכפר קיימו בסתר את מצוות היהדות במשך 500 שנה, מ-1492 עד 1992. הם העבירו את המסורת בעל פה מדור לדור, קיימו בחשאי את השבת ואת ימי ראשון קיימו לעיני השכנים מסביב, נזהרים שלא למעוד בין מנהגי היהדות והנצרות, מחשש ליפול לידי האינקוויזציה ומרתפיה (...) כאן הנשמה היהודית לא הלכה לאיבוד, כאן הנשמה היהודית נשארת לעולם. ומתוך העבר יקום העתיד".
מבצע תינוק

מבצע תינוק היה מבצע של צה"ל שנערך בין 17 במאי ו-19 במאי 1948 במסגרת חזית הדרום במלחמת העצמאות. מטרת המבצע הייתה פינוי הילדים והבלתי לוחמים (על פי רוב - נשים) מיישובים עבריים בחזית הדרום שעמדו בפני התקפות אפשריות של חיל המשלוח המצרי.

רקע

בעקבות החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 בדבר חלוקת הארץ, פרצו האירועים הראשונים של מלחמת העצמאות. ביישובי הדרום העבריים, שהיו סמוכים ליישובים ערבים, הלכו תקריות הירי ותכפו, דבר שהעמיד בסכנה גם את ילדי היישובים. כבר אז עלתה שאלת פינוי הילדים והבלתי לוחמים. 
מחייבי הפינוי טענו כי האוכלוסייה הבלתי לוחמת, לא רק שאינה תורמת מאומה ללחימה, היא אפילו מכבידה על המצב שכן, היא תופסת מרחב בבונקרים המועטים, בשעה שאלו מיועדים בראש ובראשונה לטיפול בנפגעים ולסיוע בלחימה. כמו כן, היה חשש כי באם יהיה צורך לסגת מהיישוב תחת אש האויב, תהפוך נסיגת הבלתי לוחמים למבצע מסוכן ומסובך עד מאוד.
לעומתם, שוללי הפינוי טענו כי אחת ממטרות הלחימה היא שמירה על שגרת החיים ולא רק הגנה על הנקודה. כמו כן, קיים היה חשש כי הפינוי יהיה תחילתו של מסלול שלא ניתן לשער את סופו. משעה שניתן הכשר לפינוי חלק מאוכלוסיית היישוב, הדרך תהיה קצרה לפינוי כל היישוב. היו גם מי שטענו (למשל, נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב) שרוח הלחימה של המגינים עלולה להפגע לאחר שיפונו הילדים.
לאחר, הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ב-14 במאי 1948, ופלישת צבאות ערב הסדירים אל ארץ ישראל, שהחלה מיד עם הכרזת העצמאות, התקבלה החלטה לפנות את הילדים ואת האוכלוסייה הבלתי לוחמת מהיישובים העבריים. "מבצע תינוק" התייחס לפינוי ביישובים בחזית הדרום.

הפינוי מניצנים

בליל 17 במאי 1948, יומיים לאחר ההכרזה על הקמת המדינה, פונו רגלית לבאר טוביה כל הילדים והנשים מהנקודה במסגרת מבצע "תינוק". חברי הקיבוץ התקשו מאוד להיפרד מילדיהם. האלחוטנית מירה בן-ארי ידעה שבעלה אליקים מצפה לבנה דני במקום מבטחים, שבו יוכלו סוף-סוף להיות ביחד. עם זאת, גם ידעה שנוכחותה ליד מכשיר הקשר, במחיצתם של חבריה, חיונית ביותר. היא החליטה להישאר. בפתק, שאותו תחבה לכיס מעילו של בנה, כתבה לבעלה:
אני רק אכתוב כמה מילים, ואתה בטח תבין כי איני יכולה לכתוב. פשוט זה קצת קשה. יותר מקצת. כך עוד לא הרגשתי אף פעם, אבל אתגבר. בזמננו צריך להתגבר על הכל. אולי בעבור יכולתו של עמנו לסבול ולא לוותר, בגלל עקשנותו להחזיק מעמד על אף העובדה כי מעטים אנו, הרי בכל זאת נשיג את כל אשר מגיע לנו אחרי אלפיים שנה. אין פרידה קשה מזו של אם מילדה, אך אני נפרדת מילדי למען יגדל במקום בטוח, ולמען שיהיה אדם חופשי בארצו. תמסור לו בבואך אליו את כל אהבתי. תמסור לאבא ולאמא שלי הרבה נשיקות ובקש בשמי סליחה...
מבאר טוביה הוסעו הילדים במשוריינים לגבעת ברנר.
הצבא המלכותי האיטלקי

הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Regio Esercito) היה צבא היבשה של ממלכת איטליה החל מאיחוד איטליה ב-1861 עד להקמתה של הרפובליקה האיטלקית ב-1946. עם ביטול המלוכה באיטליה שונה שמו של הצבא המלכותי ל"צבא איטליה" (Esercito Italiano).

הקמה

הצבא המלכותי האיטלקי הוקם בעקבות ייסודה של ממלכת איטליה שהוקמה בעקבות איחוד איטליה לאחר פירוקה של מדינת האפיפיור. הצו שעל פיו החליף הצבא החדש את מקומם של הצבאות של ממלכת סרדיניה ושל ממלכת שתי הסיציליות נחתם על ידי הגנרל מנפרדו פאנטי (Manfredo Fanti) ב-4 במאי 1861.
משימתו הראשונה של הצבא הייתה המלחמה בשוד הדרכים בדרום איטליה שביצעו כוחות בלתי סדירים, כוחות גרילה וכנופיות פשע שלא קיבלו את מרותה של ממלכת שתי הסיציליות. המשימות הבאות היו מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית ב-1866 וכיבוש רומא ב-20 בספטמבר 1871.
ב-8 בפברואר 1885 כוח של פחות מאלף חיילים נחת במאסאווה שבאריתריאה כצעד ראשון ביצירתה של האימפריה האיטלקית. התקדמות האיטלקים נעצרה כאשר הובסו בקרב עדווה כנגד כוחות אתיופים. בשנה שלאחר מכן, כחלק מהשתתפותה של איטליה בתוכנית פיוס בינלאומית לאחר מרד שהתרחש כנגד השליטה הטורקית בקפריסין, כוח נוסף של הצבא נחת בהרקליון. ב-14 ביולי 1900, חיל משלוח נוסף השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין כצעד לשמירת שטחי האינטרסים של מדינות אירופה.
ב-3 באוקטובר 1911 פלשה איטליה ללוב כחלק מהמלחמה האיטלקית-עות'מאנית. המלחמה הסתיימה בחתימת הסכם שלום בלוזאן.