google/wiki40b huggingface dataset:
הסנפה

הסנפה היא שאיפה של אבקה, תרסיס, גז או אד לשם הכנסתם לתוך הגוף. להסנפה שימושים רפואיים, כדרך לנטילת תרופות, והיא דרך מקובלת לנטילתם של סמים מסוימים. הסנפה עלולה לפגוע לעיתים בדרכי הנשימה באף.
הסנפה של טבק הרחה נצפתה בקרב שבטים ילידים בברזיל עוד במאה ה-15, ומשם הגיעה לאירופה, תוך שיוחסו לטבק סגולות של מרפא לכאבי ראש.
עם הסמים שנהוג לקחת בהסנפה נמנים קוקאין, מתאמפטמין, אופיואידים ועוד. לשאיפת ממסים נדיפים יש השפעה פסיכואקטיבית, הנעה בין תחושת שכרות, בדומה לשכרות מאלכוהול, לבין הזיות.
הסנפה של ממסים נדיפים נמצאים בשימוש בעיקר בקרב ילדים, בני נוער, אסירים או אנשים הנמצאים במוסדות וכן על ידי עניים. זאת כיוון שחומרים אלה, המיועדים לשימושים אחרים, נמכרים באופן חוקי, במחיר זול יחסית, או מצויים במוצרים זמינים וחוקיים, כגון: מכלי תרסיס, דבקים, מטהרי אוויר, בנזין לרכב, נוזל למציתים, צבע, מדללי צבע, פריאון (גז קירור למזגנים), חומר לניקוי מקלדות מחשב ועוד.
מוריס שבלייה

חייו

מוריס שבלייה נולד בפריז. בנו של סייד צרפתי ואם ממוצא בלגי. כבר מגיל צעיר נכנס לעסקי הבידור כזמר וכרקדן ובגיל 13 כבר הופיע באחד מבתי הקפה הפריזאים.
במלחמת העולם הראשונה שבלייה גויס וכעבור זמן קצר נפצע ונפל בשבי הגרמני למשך שנתיים. במהלך שביו למד אנגלית והשיג בכך יתרון משמעותי על יתר השחקנים והזמרים הצרפתים. משנת 1917 הוא היה לכוכב ב"קזינו" הפריזאי והופיע בפני חיילים בריטים ואמריקאים. במהלך סיור הופעות שערך בארצות הברית נחשף לג'אז ולרגטיים וצירף אותם לרפרטואר שלו.
הוא יצא להוליווד והופיע בכמה סרטים ללא הצלחה יתרה. לאחר חזרתו לצרפת ניסה להתאבד. בהמשך התאושש, שוב נסע להוליווד והפעם ההצלחה האירה לו פנים.
שבלייה היה מעריץ של המרשל אנרי פיליפ פטן ובמלחמת העולם השנייה המשיך להופיע בצרפת של וישי עד 1942, גם בפני חיילים גרמנים. הוא עבר לקאן יחד עם אשתו היהודיה, ניטה ריה, שהוסתרה יחד עם משפחתה בביתו, והמשיך בהופעותיו. אחרי המלחמה הואשם בשיתוף פעולה עם הגרמנים, אך נוקה מכל חשד כבר ב-1945.
בשנת 1946 התגרש מרעיתו והתחיל לכתוב את זכרונותיו. בשנת 1949 הופיע בסטוקהולם בהפגנה פרו קומוניסטית גדולה נגד הנשק הגרעיני ושלטונות ארצות הברית (בתקופת ג'וזף מקארתי) סגרו בפניו את שערי ארצות הברית. הוא פיתח יחסים חדשים עם גרושה צעירה, אם לשלושה ילדים. לאחר נפילת מקארתי, שב לארצות הברית וזכה להצלחה גדולה בהופעותיו בסרטים ובמיוחד בסרט "ז'יז'י". עם חזרתו לצרפת הוצג בפני הנשיא, שארל דה גול. ב-1960 הופיע בסרט קאן-קאן. ב-1961 הופיע בסרט פאני לצידם של לסלי קארון, הורסט בוכהולץ ושארל בואייה. בשנת 1968 הודיע על פרישה מהופעות. עבודתו האחרונה בקולנוע, בשנת 1970, הייתה ביצוע שיר הנושא בסרט "חתולים בצמרת" של חברת וולט דיסני.
בשנת 1972 נפטר בפריז.
לומייר הפמוט מהסרט המצויר "היפה והחיה" של דיסני הוא חיקוי של מבטאו והתנהגותו של שבלייה.
חיים יהושע אלעזר הכהן חמצי

ביוגרפיה

נולד באיזמיר שבטורקיה (אז באימפריה העות'מאנית) בשנת 1795 (ה'תקנ"ה) לערך לבכורה רבקה בת הרב יצחק אלגאזי ולרב רחמים רפאל יוסף בן הרב דוד הכהן חמצי. אביו היה גביר ידוע בעירו, שהחזיק והקים שתי ישיבות שבהן למדו רבני העיר. בלידתו נקרא שמו אלעזר, ובהמשך נוספו לו השמות חיים ויהושע.
בילדותו גדל בסביבת הרבנים שלמדו בבית המדרש "בית יצחק" שהקים אביו בביתו. רבו המובהק היה הרב רפאל פנחס יהושע די-שיגורה, ורבנים נוספים שאצלם למד היו הרב רפאל יצחק מאיו, הרב חיים פלאג'י, הרב שלמה חכים והרב דוד אמאדו.
ידידיו וחבריו הידועים היו הרב אברהם פלאג'י, הרב רחמים נסים יצחק פלאג'י, הרב חיים בנימין פונטרימולי, הרב יצחק ג'ואקריל ובנו של רבו, הרב רחמים נסים יהודה די-שיגורה.
בשנת 1860 (ה'תר"ך) לערך עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה, שם מונה לכהן עד לפטירתו כרב וכאב בית הדין המקומי.
בשנת 1865 (ה'תרכ"ה) עבר להתגורר בפקיעין למשך תקופה, עקב מגפת הכולרה שפרצה בחיפה.
מחיפה המשיך להתכתב עם רבני דורו מאיזמיר בפרט ומקהילות נוספות בעולם בכלל בנושאי הלכה ונושאים אחרים שעמדו על הפרק.
הלך לעולמו ב-27 במרץ 1881 (כ"ו באדר ב' ה'תרמ"א) ונקבר בחיפה.
ילדיו היו הרב משה והרב אליעזר חמצי, וחלק מחידושיהם הודפסו בספריו.
כיכר צרפת

שם

לכיכר היו שמות רבים במהלך ההיסטוריה ובהם: "כיכר הרפובליקה", "כיכר המלכים" ו"כיכר הגר". בשנת 1959 החליטה העירייה לקרוא לה "כיכר צרפת".

אופי הכיכר

מסביב לכיכר ניצבים מלון המלכים, המרכז ליהדות מסורתית על שם פיוקסברג, בניין טרה סנטה, מרכז אמיר ומבנה מגורים בתכנון דב כרמי. במעגל שני נמצאים ליד הכיכר: היכל שלמה, בית הכנסת הגדול, גן העצמאות, מלון לאונרדו פלאזה ובית המוסדות הלאומיים. 
במשך שנים רבות הכיכר הייתה על ציר התנועה המרכזי לבאים מתל אביב לעיר העתיקה ולדרום ירושלים. בשנת 1962 הותקנו בכיכר רמזורים. 
עד אמצע שנות ה-90 מוקמה בכיכר מזרקה שנודעה לשמצה בשל העובדה שהיא התיזה מים על העוברים והשבים, המזרקה הוחלפה בפסל דמוי מזרקה אך במהרה הכיכר שופצה והפסל הורד. לרגל ציון 40 שנה לאיחוד ירושלים תרמה עיריית פריז דגם של מגדל אייפל בגובה 27 מטר שתוכנן לעמוד בכיכר צרפת בשנת 2007, אך נכון להיום הוא טרם הוקם. במקומו, נבנתה מזרקה חדשה.
הכיכר נודעת בהפגנות הרבות שנערכות בה בשל קרבתה לבית ראש הממשלה. במשך שנים התקיימה בכל יום שישי בצהריים הפגנה בכיכר של ארגון נשים בשחור, וכן מתקיימות בה הפגנות פוליטיות רבות של מחנות השמאל והימין. ב-7 בינואר 2008 נערך בכיכר טקס שבו, באופן סמלי וזמני, הוסב שמה ל"כיכר שיחרור יונתן פולארד", עד שישוחרר מכלאו. צעד זה נעשה בתמיכת חברי מועצת עיריית ירושלים, ועיתויו כוון למועד ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בעיר.
אליהו ילוז

ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תר"ך (1860) בעיירה מזגידה שבמחוז תאפילאלת שבמרוקו לרב אברהם ולחנה ילוז.
בשנת ה'תרל"ג (1873) החלה משפחתו במסע עלייה לארץ ישראל. לאחר מסע שארך כשנה וכלל עצירות בעיר פאס, טנג'יר ואלכסנדריה, התיישבה המשפחה בטבריה. בשנת ה'תרל"ה (1875) נשא לאישה את שמחה, בתו של הרב דוד א-סודרי. את השנים הבאות הקדיש ללימוד תורה והתעמק בהלכה. בשנת ה'תרמ"ב החל לדרוש בבית הכנסת הגדול שבעיר טבריה לבקשת רבני העיר.
בשנת ה'תר"ן (1890) יצא כשד"ר לשליחות בערי מרוקו מטעם קהילת טבריה. במסעו שארך כשלוש שנים עבר בערים הגדולות פאס, מקנס, צפרו וטנג'יר, ולמד עם חכמי ורבני הקהילות. כשחזר משליחותו בשנת ה'תרנ"ג (1893) מונה כחבר בית הדין של טבריה, ולאחר מספר שנים מונה לאב בית הדין, תפקיד בו שימש עד סוף חייו.
בשנת ה'תרנ"ט יצא לשליחות נוספת לערי צפון אפריקה. למסע זה התלווה אליו בנו, הרב יוסף חיים ילוז.
בתחילת שנת ה'תרס"ג פרצה בטבריה מגפה, והוא עבר עם משפחתו לכפר פקיעין והתגורר שם כשנה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, נעצר עם משפחתו על ידי הממשל הטורקי, מכיוון שהיו בעלי אזרחות בריטית. המשפחה נשלחה לאי כרתים יחד עם יהודים רבים, שם מונה הרב ילוז למנהיג הגולים. כאשר נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים, חזרה המשפחה לטבריה.
לאחר מאורעות תרפ"ט (1929), נחלש וחלה, ובכ"ב באלול ה'תרפ"ט נפטר.
לאחר מותו, בשנת ה'תרצ"ג, הוציא לאור בנו הרב יוסף חיים ילוז את הספר "תולדות אליהו" על חיי אביו.
בתו רבקה הייתה סבתו של רון קובי, ראש עיריית טבריה.
אלפרד קורטו

חייו

קורטו נולד בניון, בחלק דובר הצרפתית של שווייץ. הוא למד בקונסרבטואר של פריז אצל אמיל דקומב, (תלמיד של שופן, שגם מוריס רוול למד אצלו), ואצל לואי דיאמר, וזכה בפרס ראשון בשנת 1896. 
הופעת הבכורה שלו הייתה בשנת 1897 ב"קונסרט קולון", בנגינת הקונצ'רטו השלישי של בטהובן. בין 1898 ל-1901 היה מאמן מקהלה, ובהמשך עוזר מנצח, בפסטיבל ביירוית בגרמניה, ובשנת 1902 ניצח על הצגת הבכורה הפריזאית של דמדומי האלים מאת וגנר. הוא ייסד חברת קונצרטים לביצוע פרסיפל של וגנר, מיסה סולמניס של בטהובן, רקוויאם גרמני של ברהמס ויצירות חדשות משל מלחינים צרפתים. 
נוסף להופעותיו כסולן בקונצרטים סימפוניים, ניגן קורטו מוזיקה קאמרית ובשנת 1905 יצר את שלישיית קורטו עם ז'אק טיבו ופבלו קזלס. השלישייה ביססה את מעמדה כשלישיית הפסנתר המובילה בתקופתה. משנת 1907 עד 1923 לימד קורטו בקונסרבטואר של פריז ובין תלמידיו שם היו קלרה הסקיל, דינו ליפאטי וולאדו פרלמוטר. בשנת 1919 הקים את האקול נורמל דה מוזיק בפריז. הקורסים בפרשנות מוזיקלית שניתנו שם היו לאגדה. קורטו סייר כפסנתרן בכל רחבי העולם, ואף הופיע כמנצח אורח עם תזמורות רבות. 
בתקופת מלחמת העולם השנייה תמך במשטר וישי בצרפת (לדוגמה, הוא ניגן בקונצרטים, שהנאצים פרשו עליהם את חסותם), וכתוצאה מכך נחשב לפרסונה נון גראטה לאחר סיום המלחמה. יש ספק לגבי מניעיו במעשים אלה, אך נאסר עליו להופיע לפני קהל במשך שנה, והדימוי הציבורי שלו בצרפת נפגע במידה רבה.
כפסנתרן, נודע קורטו במיוחד בפרשנויותיו למוזיקה של פרדריק שופן ורוברט שומאן. הוא ערך תווים של יצירות שני המלחינים הללו, עריכות ראויות לציון הודות להערותיו הקפדניות של קורטו לגבי בעיות טכניות וענייני פרשנות. רבים רואים בו את גדול הפרשנים ליצירותיהם. היו לו רגעים רבים של חוסר ריכוז ולא פעם הניח תווים שגויים בתקליטיו, כמו פסנתרנים אחרים מפורסמים בני זמנו (למשל פישר, פדרבסקי וגריינג'ר). זאת בניגוד בולט לתלמידו, דינו ליפאטי, שהקפיד על שלמות ללא דופי.
קורטו מת בלוזאן, שווייץ. 
קורטו היה בין המוזיקאים הדגולים ביותר של המאה ה-20 וייצג את סופה של תקופה. הוא נחשב למופת האחרון של סגנון אישי, סובייקטיבי, המבכר אינטואיציה, פרשנות ורוח אותנטית על פני טכניקה מדויקת. הקלטותיו של קורטו מהוות תעודות יקרות-ערך.
לאו-פקה טהטי

המשחקים הפאראלימפיים

טהטי התחרה לראשונה עבור המשלחת הפינית באולימפיאדת הנכים שהתקיימה באתונה בשנת 2004. הוא התחרה במרוץ ל-100 מטרים (קטגוריה T54) וזכה במדליית הזהב עם תוצאה של 14.19 שניות, 12 מאיות השנייה לפני הבריטי דייוויד ויר שסיים את מקצה הגמר ב-14.31 שניות, לאחר ששבר שיא פאראלימפי במקצה המוקדם עם 14.17 שניות. טהטי הוסיף מדליית זהב נוספת בתחרות ל-200 מטר עם תוצאה של 25.25 שניות.
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) התחרה טהטי בשני המקצים פעם נוספת. במקצה ל-100 מטר שבר את שיא העולם במקצה המוקדמות עם תוצאה של 13.76 שניות, וזכה במדליית הזהב עם תוצאה של 13.81 שניות במקצה הגמר. ובמירוץ ל-200 מטר ראה את לִישִׂין גָ'אנְג הסין במשחקים הפאראלימפיים קובע שיא עולם של 24.18 שניות במקצה המקדים, וזוכה בזהב עם 24.34 במקצה הגמר. טהטי זכה במדליית הארד כשסיים את המירוץ בתוצאה של 25.17 שניות.
באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) זכה טהטי במדליית זהב במירוץ ל-100 מטרים כשניצח בתחרות עם תוצאה של 13.79 שניות, לפני יאנג לו הסיני שסיים ב-13.92 שניות וסאיצ'ון קונג'ן התאילנדי שזכה במדליית הארד עם 13.92 שניות.

אליפות העולם

טהטי לקח חלק גם באליפות העולם באתלטיקה לנכים שהתקיימה בעיר אסן בשנת 2006. הוא השתתף במקצים ל-100 ו-200 מטר וזכה בשתי מדליות ארד. במקצה ל-100 מטר עם תוצאה של 14.51 שניות, ובמקצה ל-200 מטרים עם תוצאה של 25.85 שניות. 
באליפות העולם באתלטיקה לנכים שהתקיימה בקרייסטצ'רץ' בשנת 2011 זכה טהטי במדליית הזהב במקצה ל-100 מטרים עם תוצאה של 14.14 שניות, ובמדליית הכסף במקצה ל-200 מטרים עם תוצאה של 25.25 שניות.
כנסיית טא' פינו

היסטוריה

באתר נצבה בעבר קפלה קטנה שמועד בנייתה אינו ידוע, אך היא תועדה בכתובים במחצית השנייה של המאה ה-16‏. מצבה של הקפלה, אשר נודעה בשם "קפלת האצילים", היה בכי רע, והבישוף של מלטה הורה על הריסתה. לפי המסורת, כאשר הכה הפועל הראשון במבנה כדי להורסו, ידו נשברה. הדבר נתפרש כאות משמים, והקפלה נותרה על כנה. היא נרכשה על ידי אדם בשם פיליפינו גאוצ'י (Filippino Gauċi)‏, ובחיבה פינו (Pinu). משמו נגזר שמה של הקפלה, שמשמעותו במלטזית "של פינו". גאוצ'י מימן את תחזוקתה ושיפוצה של הקפלה ב-1611, הקים בה מזבח אבן ב-1619, והזמין את ציור עליית הבתולה הנמצא בה עד היום.
ב-22 ביוני 1883 שמעה רווקה כפריה מקומית בשם קרמני גרימה (Karmni Grima) קול בחולפה ליד הקפלה. הקול שבקע מהמבנה הזמין אותה להיכנס אליו, וכאשר נכנסה פנימה, הבינה כי מקורו בציורה של הבתולה. הבתולה ציוותה על גרימה לדקלם שלוש פעמים את המילים "אווה מריה" (Ave Maria - "שלום מרים"), לזכר שלושת הימים בהם שהתה אם האלוהים בקברה טרם עלתה למרומים. זמן-מה לאחר מכן חלתה גרימה ורותקה למיטתה למשך שנה. היא ספרה על האירוע לידידה פרנצ'סקו פורטלי (Francesco Portelli), אשר סיפר לה כי חווה חוויה דומה. מיד לאחר מכן נרפאה אימו החולה של פורטלי באורח נס, ושמה של הקפלה התפרסם. כשלושים שנה לאחר מכן הוחלט להקים באתר כנסייה חדשה. ב-30 במאי 1920 החלה הקמת המבנה החדש, והכנסייה הוקדשה ב-31 באוגוסט 1932. ב-1935 האפיפיור פיוס האחד עשר העניק לכנסייה מעמד של בזיליקה מינורית, והקרדינל אווג'ניו פאצ'לי (לימים האפיפיור פיוס השנים עשר), הורה להכתיר את ראשה של הבתולה בציור בכתר. האפיפיור יוחנן פאולוס השני פקד את הכנסייה, עת ביקר במלטה ב-26 במאי 1990. הוא קיים מיסה בחזית הכנסייה ועיטר את ציורה של הבתולה בחמישה כוכבי זהב.

המבנה

כנסיית טא' פינו יוצאת דופן בסגנון הכנסייתי האדריכלי המקובל במלטה. היא הוקמה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, בצורת צלב הנושא כיפה. לצידה מגדל פעמונים צר בסגנון איטלקי שגובהו 61 מטרים. בראש המגדל, בכל אחד מצדדיו, קבועים שעון ומעליו חלון טריפורי, וצריח מחודד ניצב בקצהו.
חלק מהקפלה הקודמת, ובה קברה של גרימה, שולב באפסיס שמאחורי מזבח הכנסייה החדשה. מעל המזבח, מוגן על ידי וילונות בגווני כחול וזהב, תלוי ציורה של הבתולה. חלקה המודרני של הכנסייה מעוצב בפשטות כמעט פרוטסטנטית, וקירותיו החשופים עומדים בניגוד לעושר העיטורים בכנסיותיה האחרות של המדינה. מתחת לכיפה פסל גדול של הבתולה, ובכנסייה שישה פסיפסים ו-76 חלונות שבהם קבועים ויטראז'ים.
ממזרח לכנסייה ומול חזיתה, מטפס שביל אל שיאה של גבעת טא' אמאר (Ta Għammar) שגובהה 182 מטרים, ולאורכו פסלי שיש בגודל טבעי, המנציחים את תחנות הצלב לפי הכתובים. בראש הגבעה נצבת קפלה קטנה.
המשטר הישן (שווייץ)

רקע: מלחמת שלושים השנה ושלום וסטפליה

במהלך מלחמת שלושים השנה הייתה שווייץ "אי של שלום ושלווה" באירופה שסועת המלחמה; אם בשל העובדה שהקנטונים הבינו כי אם יילחמו ביניהם עתידים הם לאבד את עצמאותם, ואם בשל כך שהצדדים הלוחמים נסמכו על שכירי חרב במידה כזו שכיבושה של שווייץ על ידי אחד הצדדים היה עשוי להכריע את המלחמה לטובתו.
זירת מלחמה משנית הייתה בוולטלינה, עמק פורה שהיה בשליטת קנטון גראובינדן, שלא היה אז קנטון, אלא "בעלת ברית נצחית" של הקונפדרציה השווייצרית. העמק היה בעל חשיבות אסטרטגית מהמעלה הראשונה, שכן הוא חיבר בין המעצמות הקתוליות ספרד ששלטה במילאנו ואוסטריה ששלטה בחבל טירול.
ב-1624 פלשו הצרפתים לוולטלינה, ונתקלו בהתנגדות התושבים שהונהגו על ידי כומר פרוטסטנטי שהפך לאיל מלחמה, ירג ינאטש. הסכם בין ספרד וצרפת ב-1626 הותיר את ולטלינה בידי ספרד. במשך שנים לאחר מכן לחם ינאטש להחזיר את ולטלינה לידי גראובינדן, עד שנרצח בשנת 1639. המאבק על ולטלינה בין ספרד, צרפת ובית הבסבורג חידד את זהותם הלאומית של השווייצרים, על אף שתוצאתו הייתה כי ספרד החזיקה בעמק עד לסוף המאה ה-18. סיום מלחמת שלושים השנה בשלום וסטפליה ב-1648, הביא לבסוף להכרת המעצמות האירופיות בשווייץ כישות עצמאית ונפרדת מהאימפריה הרומית הקדושה.

שיא

בתקופה זו התרכז הכוח הפוליטי בשלושה עשר הקנטונים שהקימו את הקונפדרציה הישנה (ברן, ציריך, צוג, אורי, שווייץ, אונטרוולדן, פריבור, זולותורן, בזל, לוצרן, שפהאוזן ואפנצל). משפחות האצולה הגדולות קטנו במספרן, אך השפעתן גדלה. משפחות אלו באו מהנהגת הגילדות או קבוצות המסחר בערים, או מעיסוק כמנהיג של שכירי חרב. מסורת הרפורמציה שהייתה בעלת רוח דמוקרטית, התנגשה עם הנטייה לאוטוריטריזם שרווחה במשפחות הגדולות. באזורים רבים לא יכלו משפחות אלו להפסיק את מנהג אסיפות העם, אך הן מצאו דרכים אחרות לשלוט בהן.
תקופה זו, שהתאפיינה בעיקר בשלווה, הוציאה את שמה של שווייץ באירופה כמקום מקלט ומפלט. תעשיית השעונים התפתחה, והאווירה הביאה להתפתחותם של אנשי שם בתחומי הרוח והמדע כפילוסוף המדיני והמחנך ז'אן ז'אק רוסו, משפחת המתמטיקאים ברנולי, שהוציאה מתוכה את דניאל ברנולי, יוהאן ברנולי ויאקוב ברנולי, המתמטיקאי לאונרד אוילר, המנהיג המהפכני ז'אן-פול מארה, ורבים אחרים.

מרד האיכרים והתפרצות המתחים הבין דתיים

ב-1653 פרץ מרד איכרים בלוצרן, ברן, זולותורן ובזל בשל הפחתת שער המטבע. על אף שהניצחון הסופי היה לרשויות, הביא המרד לרפורמה במיסים, ובטווח הארוך מנע התפתחות של משטר אבסולוטי שהיה נהוג אז באירופה. המתחים הבין דתיים שבו ופרצו מעת לעת, כגון בקרב וילמרגן הראשון ב-1656 וקרב וילמרגן השני ב-1712. ב-1712 ברן וציריך ניצלו ויכוח בין סנט גאלן ונתיניו הפרוטסטנטים של הקנטון, בעיר טוגנבורג. המלחמה שפרצה, שכונתה "מלחמת טוגנבורג" או "קרב וילמרגן השני", מכיוון שהקרב המכריע בה ניטש ליד וילמרגן, הביאה לניצחונם של הפרוטסטנטים, ששם קץ להגמוניה הקתולית בשווייץ, לפחות עד לשנת 1847, בה פרצה "מלחמת הזונדרבונד", שהייתה אף היא, בחלקה, על רקע דתי.
המנון עיראק

ההמנון בתקופת סדאם חוסיין

במהלך תקופת כהונתו של סדאם חוסיין כנשיא עיראק, בשנים 1979-2003, שימש השיר ארד אלפוראתיין (בערבית: أرض الفراتين, בתעתיק מדויק לעברית: ארצ' אלפראתין, בתרגום חופשי: "ארץ שני הנהרות") כהמנון הלאומי הרשמי של המדינה. השיר נכתב על ידי שפיק אל-כמאלי והולחן על ידי המלחין הלבנוני הנודע ואליד ג'ורג'ס רולמיה. לאחר שסדאם חוסיין איבד את השלטון במדינה, אומץ השיר "מולדתי" מחדש כהמנון הלאומי הרשמי של עיראק, על מנת להתנער מסמלי משטר הבעת' של חוסיין. עם זאת, ההמנון הישן עדיין נמצא בשימוש באופן בלתי-רשמי.
פרדריק ג'ון סקרימג'ר

ד"ר פרדריק ג'ון סקרימג'ר (באנגלית: Frederick John Scrimgeour) היה רופא שליח המיסיון, מנהלו השני של בית החולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת, (1908–1914), (1920–1921), עם תחילת המנדט הבריטי ב-1917 מונה לקצין רפואה ראשי של אזור צפון ארץ-ישראל.

ביוגרפיה

סקרימג'ר נולד בדאנדי, סקוטלנד.
ב-1902 נשלח לדמשק להשתלם בטיפול במחלות שהיו אופייניות באזור הגליל כגון: מלריה, גרענת, טראכומה ומחלות זיהומיות של מערכת העיכול, אבעבועות שחורות, טיפוס הבהרות ו-כולרה. במקביל למד ערבית. 
סקרימג'ר קיבל דיפלומה עות'מאנית באיסטנבול. ב-1904 הגיע לנצרת כעוזרו של ד"ר פקרדוני קלוסט ורטן, 
 בשנת 1905 טיפל צוות בית החולים בשנה אחת ביותר מ–10,000 פניות למרפאת בית החולים, יותר מ–100 אשפוזים, כ–500 ניתוחים ויותר מ–1,000 ביקורי בית. בית החולים מנה יותר מ-40 מיטות.
בשנת 1905 זכו שני הרופאים בבית החולים לתגבורת של האחות אדית ג'ונקוק
, ילידת 1871. עם הגיעה לנצרת, בפברואר 1905, קיבלה עליה האחות ג'ונקוק את הטיפול בכל נושאי המינהל והאמרכלות.
בשנת 1908, עם פטירתו של ורטן, החל סקרימג'ר לנהל את בית החולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת. באותה עת הצטרפה אל האחות ג'ונקוק אחות מוסמכת נוספת שהגיעה מאנגליה: ג'סי קרופט. בשנים הבאות, התעצמה פעילותו של בית החולים, והוא עמד לפני הרחבה ניכרת.
בנובמבר 1914 הוכרז מצב מלחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין בריטניה. עקב המלחמה, נאלץ ד"ר סקרימג'ר, שהיה אזרח בריטי, לעזוב את נצרת. הוא נסע למצרים, שם הצטרף לכוחות הבריטיים ומונה למפקד מחנה שבויים, ליד קהיר. על ניהול בית החולים הופקדה האחות המוסמכת אדית ג'ונקוק, בעזרתה של האחות המוסמכת ג'סי קרופט. מתוקף תפקידה זה עמדה ג'ונקוק בראש צוות שמנה יותר מ– 250 עובדים, והופקדה על הטיפול והרווחה בקרב מאות מאושפזים, מהם במצב קשה. 
ב-1917 לאחר כיבוש ארץ-ישראל על ידי הבריטים מונה לקצין רפואה ראשי של אזור צפון ארץ-ישראל.
ב-1920 חזר לנהל את בית החולים בנצרת. בעת כהונתו כמנהל בית החולים, נבנה בית החולים החדש על ידי חברה רפואית - מיסיונרית Edinburgh Medical Missionary Society (E.M.M.S). הבניה הושלמה באיחור ניכר -1924, עקב מלחמת העולם הראשונה.
ב-1921 פרש.
גדעון לדיז'ינסקי

ביוגרפיה

גדעון לדיז'ינסקי נולד ברחובות לזאב ולרחל שעלו כתריסר שנים קודם לכן מאוקראינה. אחיו, עובד לדיז'ינסקי, הוא קצין צה"ל שעוטר פעמיים בעיטור העוז ושנהרג בקרב המיתלה במבצע קדש.
גדעון לדיז'ינסקי למד בבית הספר החקלאי כדורי ובצבא שירת בנח"ל בקיבוץ חמדיה. בעקבות מות אחיו נאלץ לדיז'ינסקי לעזוב את הקיבוץ ולחזור הביתה כדי לעזור באחזקת המשק המשפחתי בכפר ביל"ו. במקביל החל ללמוד באוניברסיטה העברית בפקולטה לחקלאות ברחובות וקיבל שם דוקטורט בשנת 1968. באמצע שנות ה-70 כיהן כראש החוג לגנטיקה בפקולטה לחקלאות. הוא קיבל שם דרגת פרופסור חבר ב-1980 ופרופסור מן המניין בשנת 1985.
תוך כדי הקריירה האקדמית, לא זנח לדיז'ינסקי את עבודתו במשק, שהיה תחילה משק חלב, בהמשך פרדסים ואחר כך מטעי אבוקדו, אפרסמונים וקרמבולות.
היה נשוי לצפרירה עד שנפטרה בשנת 2006, והוא אב לחמישה ילדים: ארבע בנות ובן.

מחקריו

תחומי המחקר של פרופ' לדיז'ינסקי הם הגנטיקה וההשבחה של צמחים. הוא חוקר את הקשר הגנטי שבין גידולי תרבות לקרובי הבר שלהם, במטרה לנצל את מיני הבר כספקי תכונות לזנים החקלאיים, שכן מיני הבר הם לרוב עמידים יותר.
בין השאר חקר את מיני קטניות הבר שמהן בויתו גידולי הקטניות במזרח הקרוב (חומוס, עדשים, אפונה, בקיה, פול, חילבה). לדיז'ינסקי חוקר גם את הבוטניקה והאבולוציה של מיני הבר, את מהלך הביות, והאבולוציה שלאחר הביות.
בשנת 1976 מצא לדיז'ינסקי את 'אם החִמצה', זן הבר שהוא המקור לחומוס (חִמצה תרבותית). זן זה, חִמצה מרושתת, התגלה בדרום טורקיה. פרופיל חלבוני הזרע של החִמצה המרושתת נמצא זהה לזה של החִמצה התרבותית, ולאחר שבהכלאה ביניהם התקבלו צאצאים פוריים, הסיק לדיז'ינסקי כי זהו אכן "אם החומוס".
וולטר גרשם

ביוגרפיה

גרשם נולד באינדיאנה ובשנת 1854, בסיום לימודיו האקדמיים, הוסמך לעריכת דין. פעילותו הפוליטית החלה באותה עת במעורבות במערכת הבחירות של 1856 ותמיכה במפלגה הרפובליקנית. בשנת 1860 הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה וכיהן בו כיו"ר הוועדה לענייני צבא. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, בשנת 1861, התגייס גרשם לצבא ושירת כמפקד חטיבת חי"ר מספר 53 של אינדיאנה בדרגת קולונל.
בשנת 1863 הועלה גרשם בדרגה לבריגדיר גנרל ומונה למפקד הכוחות הפדרליים בעיר המחוז נאצ'ז שבמיסיסיפי. כעבור שנה הוא השתתף כמפקד דיוויזיה בקרב על אטלנטה ולאחר שנפצע אולץ לפרוש משירות פעיל. לאחר שחרורו עסק גרשם בעריכת דין באינדיאנה ובשנת 1869 הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט לשופט בית משפט מחוזי. בשנת 1883 הוא מונה לשר הדואר בממשלתו של צ'סטר ארתור.
בתפקיד שר הדואר כיהן גרשם כשנה וחצי, אז מונה בספטמבר 1884 לתפקיד שר האוצר, אך מתפקיד זה הוא בחר להתפטר כעבור כחודש על מנת לכהן כשופט בבית המשפט לערעורים. פעילותו הפוליטית נמשכה ושמו הועלה כמועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות 1888. למרות זאת, בבחירות 1892 הביע גרשם את תמיכתו במועמד המפלגה הדמוקרטית גרובר קליבלנד ולאחר היבחרו לנשיא הוא מונה לכהן תחתיו כמזכיר המדינה.
גרשם כיהן כמזכיר המדינה משנת 1893 ועד לפטירתו. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אבטולמוס

אַבְטוֹלְמוֹס (ביוונית: Εὔτολμος) היה תנא מן הדור השלישי. נזכר פעמים ספורות במשנה ובתוספתא כאשר רבי יוסי מוסר בשמו עדויות על ענייני הלכה משמם של "חמישה זקנים".
ייתכן שזהו אבטולמוס בן ראובן, הנזכר בתלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף פ"ג, עמוד א' כמי שהותר לו, בשל קרבתו למלכות, לגדל תספורת מסוג "קומי" – קרחת מהמצח עד אמצע הראש ומאמצע הראש עד העורף שערות – שהייתה נהוגה בקרב הגויים.
בספרות התנאים מופיע תנא בשם רבי יונתן בן אבטולמוס, ואפשר שהוא בנו.
באייה

העת העתיקה

בעת האימפריה הרומית נודעה העיר בשם "אוגוסטודורום" (Augustodurum, כלומר: שער אוגוסטוס קיסר). מאוחר יותר קיבלה העיר את שמה משם שבט קלטי שהתגורר במקום, ה-Baiocasses ("בעלי הצמות הבלונדיניות"). העיר מוזכרת גם בכתבי תלמי, בשם "Noemagus Biducassium" (השוק החדש של ה-Baiocasses).

ימי הביניים

העיר נהרסה כמעט כליל במהלך פשיטות הויקינגים בשנת 890, אך נבנתה בשנית במאה ה-10. העיר שגשגה תחת שלטון הבישוף אודו מבאייה, אחיו למחצה של ויליאם הראשון, מלך אנגליה. אולם קרנה ירדה ב-1050 כאשר העיר קן הפכה לעיר השלטון של ויליאם. במהלך מלחמת הנרי הראשון, מלך אנגליה באחיו רוברט השני, דוכס נורמנדיה, בשנת 1106, שרף הנרי את העיר כדי שתשמש אזהרה לשאר הדוכסות. ב-14 באפריל 1450, במהלך מלחמת מאה השנים נכבשה העיר בידי שארל השביעי, מלך צרפת, אך תושבי העיר לא נפגעו.

העת החדשה

במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הייתה הראשונה מבין ערי צרפת ששוחררו בידי כוחות בעלות הברית במהלך הפלישה לנורמנדי. הגנרל שארל דה גול נשא בעיר נאום מפורסם, הקרוי על שם העיר, בו ביקש את אמון ההמונים להקמת ממשלה צרפתית עצמאית בסיוע ארצות הברית. שנתיים מאוחר יותר, ב-16 ביוני 1946, נשא דה-גול נאום נוסף בו שירטט את דמותה של ממשלת צרפת על-פי חזונו. קווים אלו באו לידי ביטוי בחוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית.
וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט

שנותיה המוקדמות

הנסיכה וילהלמינה נולדה בעיר ברנדנבורג שבפרוסיה ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט מבית הסן. אחת מאחיותיה, פרדריקה לואיזה, הייתה נשואה לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. כשקיסרית רוסיה יקתרינה השנייה חיפשה בשנת 1773 כלה מתאימה לבנה פאבל, יורש העצר בן ה-19, היא התייעצה עם ידידה פרידריך השני, מלך פרוסיה, שהציע את אחת משלוש בנותיו הלא נשואות של לודוויג התשיעי. הקיסרית, שלא ידעה איזו מבין שלוש הנסיכות לבחור לבנה, הזמינה את וילהלמינה יחד עם אחיותיה אמליה ולואיזה יחד עם אימן, קרולינה, לביקור בחצר המלוכה הרוסית.
הנסיכות נסעו דרך ברלין לנמל, בו ארבע ספינות רוסיות שנשלחו על ידי הקיסרית לקחו אותן לרוסיה. מפקד הצי הקטן היה חברו הטוב ביותר של הנסיך פאבל, הרוזן אנדריי רזומובסקי, שנשבה בקסמיה של הנסיכה וילהלמינה מיד.
יומיים לאחר הגעתן לסנקט פטרבורג בחר הנסיך הגדול פאבל בוילהלמינה ככלתו. הנסיכה הצעירה הייתה יפה ומלאת שמחת חיים והנסיך חיבב אותה מיד. לפני חגיגות החתונה הראוותניות, שנערכו ב-29 בספטמבר 1773, וילהלמינה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את שמה הרוסי - נטליה אלכסייבנה.

הנסיכה הגדולה נטליה

בזמן הקצר שבילתה הנסיכה ברוסיה עליזותה וקלילותה החיו את חצר המלוכה. בהתחלה הייתה הקיסרית יקטרינה מרוצה ביותר מהשידוך, אולם לאחר זמן קצר החלו לצוץ בעיות. הנסיכה הספונטנית סירבה ללמוד רוסית ופעלה לפי רצונה ולא לפי העצות שקיבלה מאנשי החצר. נישואיה עם פאבל היו כושלים כמעט מן ההתחלה והיא פתחה ברומן עם חברו הטוב, אנדריי רזומובסקי, שהתאהב בה כבר במהלך הנסיעה לרוסיה. חצר המלוכה כולה ידעה על הרומן, ובאותו הזמן נטליה נכנסה להריון.

מותה

נטליה עברה לידה קשה ב-15 באפריל 1776 ותינוקה נולד מת. למרות גודלו הרב של התינוק סירבו רופאי החצר לבצע ניתוח קיסרי והנסיכה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה, בגיל 21.
ניקולס האמונד

ביוגרפיה

האמונד נולד ב-15 בנובמבר 1907 ולמד בפטס קולג' (Fettes College) שבאדינבורו. לאחר מכן המשיך ללימודי היסטוריה קלאסית בגונוויל וקאיוס קולג' (Gonville and Caius College) השייך לאוניברסיטת קיימברידג'. במסגרת לימודיו הוא ערך ביקורים ביוון ואלבניה, ורכש היכרות רבה עם הטופוגרפיה המקומית וכן למד על בוריין יוונית ואלבנית. בשל יתרונות אלו, במהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1940, התגייס למנהלת המבצעים המיוחדים, ונשלח ליוון הכבושה בידי מדינות הציר. פעילותו כללה משימות חבלה מסוכנות רבות. ב-1944 הוא פיקד על משימה משותפת גדולה של בעלות הברית וההתנגדות היוונית בתסאליה ומקדוניה. על פועלו הוא קיבל את אות השירות המצוין ואת אות מסדר עוף החול מטעם ממשלת יוון. ב-1983 הוא פרסם ספר זיכרונות על חלקו במהלך המלחמה בשם "Venture into Greece".
לאחר המלחמה עבד כמרצה בכיר בקלייר קולג' (Clare College) השייך לאוניברסיטת קיימברידג', וב-1954 הפך למנהל של קליפטון קולג' (Clifton College) העצמאי בבריסטול. ב-1962 מונה לפרופסור ליוונית באוניברסיטת בריסטול. תפקיד בו החזיק עד פרישתו ב-1973. ב-1968 נבחר כחבר באקדמיה הבריטית. האמונד פרסם ספרים ומאמרים רבים העוסקים ביוון העתיקה, ובפרט במוקדון ואפירוס. הוא נחשב בזמנו למומחה המוביל לענייני מוקדון, והתפרסם כמי שזיהה את האתר הארכאולוגי ורגינה עם העיר העתיקה איגאיה עוד לפני שסברה זו אושרה בידי הארכאולוגים. האמונד נפטר ב-24 במרץ 2001. 
בתו קרוליין באמל היא היסטוריונית ידועה של הכנסייה הקדומה.