פוליטיקה של אוסטריה

חוקה

על אף היותה מדינה קטנה יותר ממיין, סקוטלנד או הוקיאדו חוקתה של אוסטריה מאפיינת אותה כרפובליקה עם תשע מדינות עצמאיות. גם תשע המדינות העצמאיות וגם הרפובליקה הגדולה מחזיקות חוקות אשר מגדירות אותן ישויות מדיניות הנשלטות ע"פ עקרונות הדמוקרטיה הייצוגית. על אף שמדינות אוסטריה לוקות בחסר בתחום השיפוטי והאוטונומיה שלהן היא תאורטית לרוב, מבנה הממשל האוסטרי דומה לזה של רפובליקות גדולות בהרבה ממנה כמו גרמניה וארצות הברית.

הרשות המחוקקת

הפרלמנט האוסטרי מחולק לשני בתי נבחרים. המועצה הלאומית המכילה 183 חברים, אשר נבחרים לכהונה של חמש שנים בבחירות פרופורציונליות. הבית הזה הוא הבכיר מבין השניים. אחוז חסימה של ארבעה אחוזים מונע מקרעים רבים במשטח הפוליטי בכך שהוא מונע כניסתם של מפלגות קטנות שזוכות לפחות מארבעה אחוזים מקולות המצביעים, או כאלה שזכו במושב ישיר בבחירות הישירות לפרלמנט באחד מ-43 מחוזות אוסטרים.
בית הנבחרים החשוב הרבה פחות מבחינה פוליטית הוא המועצה הפדרלית אשר מונה 64 חברים אשר נבחרים לכהונות של בין חמש לשש שנים, התלות היא במחוז שבוחר את הנציג שלו. כוחה של המועצה הפדרלית מצומצם מכיוון שזכות הוטו שיש לה רק מעכבת והמועצה הלאומית יכולה לדחות אותה על הסף.
ועידה הנקראת אוסטרייך-קונבנט (Österreich–Konvent) התכנסה ב-30 ביוני 2003 להחליט על הצעות לתיקונים לחוקה. הוועידה כשלה להעלות הצעה שהייתה מקבלת שני שלישים מהקולות במועצה הלאומית הדרושים כדי לערוך את החוקה. אף על פי כן על חלקים מההעצה הסופית הייתה הסכמה כוללת ועדיין ישנה ציפיה שהם ייושמו.

תנאים פוליטיים

מאז מלחמת העולם השנייה אוסטריה נהנתה מיציבות פוליטית. איש מדינה סוציאליסט ידוע, ד"ר קרל רנר, ארגן בימים שלאחר המלחמה שלטון אוסטרי ובחירות כלליות לשלטון נערכו בנובמבר 1945. בבחירות ההן המפלגה השמרנית זכתה במחצית מהקולות, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPO) ב-45% מהקולות והקומוניסטים בעוד כחמישה אחוזים. הממשלה המורכבת משלוש מפלגות שלטה עד שלהי 1947 שבה הקומוניסטים עזבו את הממשלה. הסוציאל-דמוקרטים והשמרנים הובילו קואליציה מאוחדת עד 1966. בארבע שנים לאחר מכן המפלגה השמרנית זכתה ברוב מוחטל בבחירות עד 1970 שבה היוצרות התהפכו והסוציאל-דמוקרטים זכו ברוב מוחלט לאחר מערכת בחירות שהובלה בצד שלהם על ידי המנהיג כריזמטי שלהם ברונו קרייסקי. בין 1971 שבה הסוציאל-דמוקרטים זכו ברוב שלהם ועד 1999 הם שלטו ביד רמה, לעיתים לבד ולעיתים בקואליציה עם המפלגה השמרנית. השנים היחידות שבהן מצב זה לא עמד היה בין השנים 1983-86 שבהן הייתה לסוציאל-דמוקרטים קואליציה עם מפלגת החירות האוסטרית. קואליציה זאת התפרקה כאשר ירג היידר, הפוליטיקאי הלאומני הימני, הפך למנהיג של מפלגת החירות.
לאחר הבחירות ב-1999, על אף הגעה רק למקום השלישי, המפלגה השמרנית יצרה קואליציה יחד עם מפלגת החירות בתחילת שנת 2000. כתוצאה המפלגה הסוציאליסטית ומפלגת הירוקים הרכיבו את האופוזיציה. כתוצאה מהכלתה של מפלגת החירות בממשלה, האיחוד האירופי הטיל סנקציות סימבוליות על אוסטריה, סנקציות אלה בוטלו לאחר שישה חודשים. ארצות הברית וישראל גם כן הפחיתו את קשריהם עם הממשלה האוסטרית. בבחירות של שנת 2002 המפלגה השמרנית שוב זכתה ברוב, ושוב הקימה ממשלה עם מפלגת החירות, הפעם ללא תגובה בינלאומית גורפת.
ב-2005 ירג היידר פרש ממפלגתו וייסד את מפלגת הברית למען עתיד אוסטריה (BZO). הישג השיא של המפלגה היה 21 מנדטים בבחירות של 2009, אך 13 ימים לאחריהן, היידר נהרג בתאונת דרכים.

מפלגות מרכזיות

המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPO) שואבת את מירב מצביעיה ממעמד הפועלים. בהתאם, כוחה נח בעיקר בערים ובאזורים מתועשים. ב-2002 אזורים אלו כללו 36.5% מכלל המצביעים בבחירות. בעבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית תמכה בהתערבות ממשלתית נרחבת בתעשיות מפתח והרחבת מדיניות הרווחה. החל מאמצע שנות ה-80 המפלגה קידמה כלכלת שוק חופשי כאשר היא מאזנת בין התקציב הלאומי לבין חברות באיחוד האירופי.
מפלגת העם (OVP) תומכת במדיניות כלכלית שמרנית וכן בהפרטת התעשיות הלאומיות האוסטריות. התומכים העיקריים של המפלגה הם חקלאים, בעלי עסקים קטנים וגדולים, קבוצות נוצריות אדוקות אך גם מקבוצות שאינן מזוהות בצורה חד משמעית עם מפלגה מסוימת. בבחירות האוסטריות ב-2002 המפלגה זכתה ב-42.3% מהקולות.