google/wiki40b huggingface dataset:
מקיף א' באר שבע

היסטוריה

בית הספר נוסד על ידי פועה מנצל בשנת 1953, ולימים נקרא בית הספר על שמה. רעיון מסלול המקיף היה לפתוח כמות רבה של מגמות במטרה לאפשר לכל תלמיד לסיים 12 שנות לימוד עם בגרות או ללא בגרות, בתחום מקצועי לפי בחירתו. 
בית הספר היה הדגם לפיו הוקמו בתי ספר תיכוניים מקיפים ברחבי ישראל.
הגישה החינוכית של בית הספר היא על פי הפסוק מספר משלי, פרק כ"ב, פסוק ו', "חֲנֹךְ לַנַּעַר עַל פִּי דַרְכּוֹ.". 
בית הספר מעודד את תלמידיו לבצע פעילות קהילתית וחינוכית בתחומים שונים. כיום יש בבית הספר מגמות רבות, וביניהן אמנות, תקשורת, תיאטרון, מדעי מחשב והנדסת תוכנה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, ביוטכנולוגיה ועוד. 
לבית הספר יש קשר עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במסגרתו חונכים סטודנטים מהאוניברסיטה תלמידים של בית הספר.
ב-1999 זכה בית הספר בפרס החינוך הארצי, וב-2003 בפרס החינוך העירוני. בשנת 2008 הוסמך בית הספר כ"בית ספר ירוק".

עיקרי התפיסה החינוכית בתיכון

ב-1999, לאחר תהליך בחינה מעמיק שעבר צוות בית הספר, הוענק פרס החינוך הארצי היוקרתי לשנת הלימודים תשנ"ט לבית הספר במעמד נשיא המדינה ושר החינוך.  
ב-2003 קיבל בית הספר את פרס החינוך העירוני ע"ש יצחק ולבר. 
במהלך השנים זכה בית הספר בפרסים רבים ויוקרתיים נוספים בתחומי הדעת והעשייה השונים, בזכות הערכים המרכזיים אותם בית הספר מטפח ובהם הוא מאמין: הידברות, כבוד הדדי והישגיות.
מייק דירנט

ביוגרפיה

דירנט נולד ברודאו, קליפורניה, ארצות הברית, במקור בשם מייקל ראיין פריצ'רד, הוא הועבר למשפחה אומנת כשהיה תינוק וגודל על ידי אם ממוצא אינדיאני ואב לבן יחד אחות מאומצת בשם מיילה, שעזבה את הבית בגיל 13.
כשהיה בן 7, התגרשו הוריו המאמצים, והוא נאלץ לחלוק את זמנו בין שניהם. אמו נאבקה כדי לקבל חזקה עליו, והוא עצמו אמר פעם: "גדלתי עם אמא ששנאה את האיש הלבן (אביו) ואהבה אותי". יותר מאוחר, אמו המאמצת התחתנה שוב. דירנט לא הסתדר עם אביו החורג החדש, אך בהמשך התקרבו עד למותו של האב כשהיה דירנט בן 17. דירנט עזב את הבית בגיל 15, ושכר לעצמו חדר במוסך של בילי ג'ו ארמסטרונג, חבר ילדות מגיל 10 איתו הקים את הלהקה גרין דיי. הוא הלך לבית הספר התיכון ג'ון סווט (John Swett High School), החליף בית ספר, וגמר לימודים בבית הספר התיכון פינול וואלי ב-1990, וגרין דיי (Green Day) יצאו לסיבוב הופעות הראשון שלהם יום לאחר סיום הלימודים.
דירנט פגש לראשונה את בילי ב-1982 בקפיטריית בית הספר, כמה חודשים לפני מות אביו של בילי. ב-1988 הם הקימו יחד את הלהקה Sweet Children, ובשנת 1989 הצטרף אליהם המתופף אל סוברנטה, והם שינו את השם לגרין דיי. בשנת 1990 הוציאו את האלבום  1039/Smoothed Out Slappy Hours.  בשנה זו עזב המתופף אל סוברנטה כדי ללמוד בקולג', ובמקומו הצטרף טרה קול.
בזמן ההופעה הגדולה הראשונה של גרין דיי בוודסטוק ב-1994, אחרי שיצא האלבום המצליח מאוד שלהם "דוקי" (Dookie), התרחשה מלחמת בוץ ענקית, שבמהלכה היו כל כך הרבה מעריצים מכוסים בבוץ על הבמה, עד שאחד המאבטחים חשב שמייק הוא מעריץ סורר וניסה לדחוף אותו מהבמה, ותוך כדי כך שבר לו כמה שיניים. היה צורך לפנות אותו במסוק. בהופעה הם ניגנו את הסינגלים מתוך האלבום Dookie (ביניהם "Longview.
דירנט בסיסט גם בלהקה הנקראת The Frustrators.

חייו האישיים

דירנט גר בימים אלה בקליפורניה. 
לדירנט יש בת מאשתו הראשונה אנסטסיה: אסטל דזירה  (נולדה ב-1997). לאחרונה זכה דירנט במשמורת מלאה על בתו. ב-2004, נישא לחברתו שרה, ובאותה שנה התגרשו השניים.
ב-11 באוקטובר 2008, נולד לדירנט בן בשם בריקסטון מייקל מחברתו בריטני קייד. השניים נישאו ב-14 במרץ 2009 בהוואי.
בסוף שנת 2000, ביצע דירנט ניתוח עקב תסמונת מנהרת שורש כף היד.
לדירנט יש מסעדה בשם רודיס קנט פייל קפה (Rudys Can't Fail Cafe) באמריוויל, קליפורניה.
סופת קרח

סופת קרח היא תופעת טבע וסוג של סערת חורף המאופיינת בגשם מקפיא. סופת קרח נוצרת כאשר שכבה של אוויר חם, נמצאת מעל פני השטח של כדור הארץ וממיסה את השלג היורד והופכת אותו לגשם. בה בעת ששכבה רדודה של אוויר קר נשארת על הקרקע ומקבעת את הטמפרטורה בגובה הקרקע אל מתחת לאפס. מאחר שהשכבה רדודה מכדי לאפשר למשקעים לקפוא שוב לפני שהם מגיעים לקרקע, מי הגשמים מגיעים במצבם הנוזלי וקופאים על פני המשטח בו הם נוחתים, בין אם הוא דשא, עצים, כבישים או כבלים.

השפעות סופת קרח

הגשם המקפיא הנוצר מסופת הקרח מכסה הכל בשכבת קרח שקופה, חלקה והומוגנית. קרח זה המכסה את הכבישים הופך אותם לחלקלקים ומסוכנים לנהיגה. כיוון שהקרח גורם לרכבים להחליק ולצאת מכלל שליטה, דבר שעלול לגרום לתאונות דרכים קשות ותאונות מרובות רכבים. הולכי רגל מושפעים מהסופות, כיוון שהמדרכות והמדרגות עלולות להיות חלקלקות, דבר המהווה סכנה להחלקה ונפילה.
בנוסף לתנאי הכביש המסוכנים, ענפי עצים או אפילו עצים שלמים יכולים להשבר מהמשקל העודף של הקרח וליפול ובנפילתם לחסום כבישים, להרוס קווי טלפון וחשמל. משקל הקרח עצמו יכול להפיל עמודי חשמל, גגות של מבנים שאינם מחוזקים מספיק. ובמצב כזה תושבי האזור יכולים להישאר ללא חשמל מספר ימים, ובמזג אוויר קשה, הצורך באמצעי חימום חיוני לצורכי הישרדות.
בנוסף, אובדן החשמל במהלך סופות קרח גורם בעקיפין למחלות רבות ומקרי מוות כתוצאה מהרעלת פחמן חד-חמצני (CO). ברמות נמוכות יותר, הרעלת פחמן חד-חמצני גורמת לתסמינים כגון בחילות, סחרחורות, עייפות, כאב ראש, אבל רמות גבוהות יכול לגרום לחוסר הכרה, אי ספיקת לב, ומוות. שכיחות גבוהה יחסית של הרעלת CO במהלך סופות קרח מתרחשת עקב השימוש בשיטות חימום ובישול חלופיות במהלך הפסקות חשמל ממושכות. מחוללי גז, פחם, גז פרופאן ותנורי נפט, גורמים להרעלת CO כשהם מופעלים במקומות סגורים. CO נוצר כאשר מכשיר שורף דלק במקום ללא נוכחות מספקת של חמצן, כגון, מרתפים ומקומות מקורים אחרים.
אובדן אספקת החשמל במהלך סופת קרח יכול גם להוביל להיפותרמיה ואף למוות ממנה. וכן לגרום להריסת צינורות אספקה בשל קפיאת המים בתוכם.
לאוניד קנטורוביץ'

לאוניד ויטַלייביץ' קנטורוביץ' (ברוסית: Леонид Витальевич Канторович; ‏19 בינואר 1912 - 7 באפריל 1986) היה מתמטיקאי וכלכלן סובייטי יהודי, חתן פרס נובל לכלכלה בשנת 1975. נחשב למפתח התכנון הליניארי שבעבורו זכה בפרס נובל, וכן ערך מחקרים חשובים בתחום אנליזה פונקציונלית, תורת הקירובים ואי-שוויון קנטורוביץ'.

ביוגרפיה

לאוניד קנטורוביץ' נולד בסנקט פטרבורג למשפחת רופאים ממוצא יהודי. בשנת 1926 בהיותו, בן 14 בלבד, החל את לימודיו באוניברסיטת לנינגרד. בין היתר למד אצל גריגורי פיכטנגולץ. לאחר סיום לימודיו בפקולטה למתמטיקה החל ללמד ובשנת 1934 מונה לפרופסור. בשנת 1935 הוא קיבל תואר דוקטור על סמך כלל העבודות שבוצעו על ידו.
בשנת 1938 קנטורוביץ' ייעץ לבית חרושת לייצור עץ לבוד. הוא הבין שמדובר בבעיית אופטימיזציה תוך אילוצים רבים. השיטה שהוא פיתח נהפכה עם הזמן לבסיס של תכנון ליניארי.
החל משנת 1939 קנטורוביץ לימד באוניברסיטה למהנדסים צבאיים בלנינגרד. בשנת 1948 קבוצת מתמטיקאים בראשותו צורפה לפרויקט הגרעין הסובייטי. בשנת 1949 זכה בפרס סטלין עבור עבודותיו בתחום המתמטיקה.
בשנת 1958 קנטורוביץ' נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. באותה תקופה שימש ראש קתדרה למתמטיקה חישובית באוניברסיטת לנינגרד ובמקביל עבד במכון למתמטיקה על שם סטקלוב בלנינגרד.
עבודותיו של קנטורוביץ' בתחום הכלכלה זכו לביקורת צוננת מכלכלנים סובייטים שאף האשימו אותו בגישה אנטי-מרקסיסטית, אולם תפקידו ותאריו הרבים בתחום המתמטיקה הגנו עליו מפני מתנגדיו.
בשנת 1960 ממשלת ברית המועצות החליטה להקים מרכז מדעי בנובוסיבירסק. במסגרת זו הועברו לעיר מדענים ממספר מרכזים מדעיים ותיקים. קנטורוביץ' הקים קתדרה למתמטיקה חישובית באוניברסיטת נובוסיבירסק ועבד במכון למתמטיקה של האקדמיה למדעים שהוקם בעיר.
בתחילת שנות ה-60 רעיונותיו של קנטורוביץ' בתחום הכלכלה החלו להתקבל בקרב כלכלנים סובייטים. בשנת 1964 קנטורוביץ' נבחר לחבר באקדמיה למדעים ובשנת 1965 זכה בפרס לנין עבור פיתוח שיטות של תכנון ליניארי ויישומיהן בתחום הכלכלה.
בשנת 1971 קנטורוביץ' חזר למוסקבה והחל לעבוד באקדמיה לכלכלה לאומית של מועצת השרים של ברית המועצות. בשנת 1975 הוענק לקנטורוביץ' פרס נובל לכלכלה. בשנת 1976 הוא החל לעבוד במכון לבעיות מערכתיות ליד האקדמיה למדעים.
קנטורוביץ' נפטר בשנת 1986 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.
לבוסלב רוז'יצ'קה

שנותיו המוקדמות וחינוך

רוז'יצ'קה נולד בווקובאר (אז חלק מאוסטרו-הונגריה, כיום בקרואטיה), למשפחת אומנים וחוואים ממוצא צ'כי, גרמני וקרואטי. רוז'יצ'קה התחנך בבית הספר התיכון הקלאסי באוסייק. בתחילה שאף לכמורה, אך שינה את דעתו ופנה ללימוד התחומים הטכניים. לבסוף בחר בכימיה, כנראה כיוון שקיווה לזכות במשרה במזקקת הסוכר שנפתחה באותה עת באוסייק.
עקב הקשיים הרבים בחיי היומיום והחיים הפוליטיים, עזב רוז'יצ'קה ויצא ללמוד בבית הספר הטכני הגבוה בקארלסרוהה שבגרמניה. הוא היה תלמיד טוב, אך רק בתחומים שאהב, ושסבר שיהיו חשובים ומועילים לעתידו בכימיה אורגנית. עקב מגמה זו, מרצהו לכימיה פיזיקלית, פריץ האבר (חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1918) התנגד להעניק לו תואר בהצטיינות יתרה. למרות זאת, במהלך לימודיו פיתח רוז'יצ'קה שיתוף פעולה פורה עם הרמן שטאודינגר (חתן פרס נובל לשנת 1953). רוז'יצ'קה למד במחלקתו של שטאודינגר, והשיג תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1910. אז עזב שטאודינגר לציריך, ולקח עמו את רוז'יצ'קה כעוזרו.

עבודה ומחקר

מחקריו הראשונים היו בתחום הכימיה של חומרי טבע, והוא עסק בתחום זה כל חייו. הוא חקר את מרכיבי אבקת החרק הדלמטי (Pyrethrum cinereriifolium), קוטל חרקים הנחשב ליעיל במיוחד. בעבודה זו נתקל בכימיה של טרפן, שמן ריחני ממקור צמחי, השימושי לתעשיית הבשמים. הוא פעל להתחלת מחקר פרטני, ואף החל בשיתוף פעולה מצליח עם חברת Chuit & Naef (מאוחר יותר שינתה שמה ל-Firmenich) בז'נבה.
בשנים 1917-1916 זכה לתמיכת יצרנית הבשמים הוותיקה בעולם, Haarman & Reimer, מהעיר הולצמינדן שבגרמניה. בזכות מומחיותו בתחום הטרפנים, היה למרצה בכיר ב-1918, וב-1923 לפרופסור לשם כבוד במכון הטכנולוגי של ציריך (Eidgenössische Technische Hochschule), ובאוניברסיטת ציריך. שם, עם קבוצת סטודנטים לתואר דוקטור, גילה את התרכובות מוסקון וקיווט (הניחוחות המופקים מאיילי מושק וגחניים), ופיצח את המבנה הכימי שלהן. סינתזת רוז'יצ'קה לטבעות גדולות היא שיטת סינתטית בכימיה אורגנית, המשמשת ליצירת תרכובות מסוג זה.
ב-1921 יצרנית הבשמים Chuit & Naef ביקשה לשתף עמו פעולה. בעבודתו שם השיג רוז'יצ'קה עצמאות כלכלית, אולם לא בהיקף לו קיווה, ולכן עזב את ציריך ועבר בחברת Ciba בבזל. ב-1927 התמנה לראש הקתדרה לכימיה אורגנית באוניברסיטת אוטרכט בהולנד. הוא נשאר בהולנד במשך שלוש שנים, ואז חזר לשווייץ, בה תעשיית הכימיה האורגנית הייתה מפותחת יותר.
בציריך היה לפרופסור לכימיה אורגנית ב-ETH, והחל בתקופה המזהירה ביותר בקריירה שלו. הוא הרחיב את תחום המחקר שלו, והוסיף לו את הכימיה של טרפנים גבוהים וסטרואידים. לאחר הסינתזה המוצלחת של הורמוני מין (אנדרוסטרון וטסטוסטרון) הייתה מעבדתו למרכז עולמי של כימיה אורגנית.
ב-1939 זכה בפרס נובל לכימיה יחד עם אדולף בוטנאנדט. במהלך מלחמת העולם השנייה כמה משותפיו המצוינים אבדו, ורוז'יצ'קה אייש מחדש את קבוצתו במדענים צעירים ומבטיחים, ביניהם ולדימיר פרלוג, לימים חתן פרס נובל לכימיה (לשנת 1975).
ב-1950 פנה רוז'יצ'קה לביוכימיה, לבעיות בתחום האבולוציה ומוצא החיים, ובמיוחד הביוגנסיס של טרפנים. הוא פרסם השערה בשם "כלל האיזופרנים והביוגנסיס של תרכובות טרפניות", שהייתה שיא הקריירה המדעית שלו. רוז'יצ'קה פרש מפעילות ב-1957, וניהול מעבדתו עבר לידי ולדימיר פרלוג.
רוז'יצ'קה פעל רבות בתחום החינוך. הוא עמד על ארגון טוב יותר של החינוך האקדמי והעבודה המדעית ביוגוסלביה החדשה, והקים את החברה השווייצרית-יוגסלבית. הוא היה לאקדמאי לשם כבוד באקדמיה היוגוסלבית למדעים ואמניות בזאגרב. בשווייץ יוסד פרס רוז'יצ'קה, המוענק לכימאים צעירים הפועלים בשווייץ. בעיר הולדתו, ווקובר, הוקם מוזיאון לכבודו ב-1977.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–סין

הרפובליקה הסינית

בשנת 1932 ביקר השגריר הסיני לקובה, בסנטו דומינגו, ושתי המדינות החלו לנסח אמנה בין שתיהן. שתי המדינות חתמו על האמנה ב-11 במאי 1940. הרפובליקה הסינית והרפובליקה הדומיניקנית כוננו את יחסיהן ב-9 באפריל 1941.
בתאריך ה-13 ביולי 1943 הממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית כוננה משימה דיפלומטית בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית. השגריר של הרפובליקה הסינית לקובה שימש גם כשגריר הסיני לרפובליקה הדומיניקנית. בחודש אוקטובר 1946 כוננה והקימה הרפובליקה הדומיניקנית משימה דיפלומטית בנאנג'ינג, בירת הרפובליקה הסינית. כאשר הממשלה הלאומית הובסה במלחמת האזרחים הסינית הועברה הנציגות לטאיפיי, טאיוואן, הנציגות מוקמה מחדש ב-8 במרץ 1953.
גם לאחר החלטה 2758 של העצרת הכללית של האו"ם ב-1971 הקובעת כי: "הרפובליקה העממית של סין היא הממשלה הסינית היחידה הלגיטימית ונציגי ממשלת הרפובליקה העממית של סין הם הנציגים החוקיים הבלעדיים של סין באומות המאוחדות", המשיכה הרפובליקה הדומיניקנית ביחסיה התקינים עם ממשלת סין הלאומית היושבת בטאיוואן.

הרפובליקה העממית של סין

ב-1 במאי 2018 הרפובליקה העממית של סין היושבת בסין היבשתית מאז 1949 והרפובליקה הדומיניקנית כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים, יום לאחר שנותקו יחסיה של הרפובליקה הדומיניקנית עם טאיוואן. מצד טאיוואן נשמעו טענות על "קניית" בעלת בריתה בעד 3 מיליארד דולר אמריקאי.
היחסים כוננו במעמד שר החוץ הסיני וואנג יי, ושר החוץ הדומיניקני מיגל ורגאס מאלדונאדו. טקס החתימה על היחסים התקיים בבייג'ינג בירת סין.
מיכאל קרפין

מיכאל קרפין (נולד ב-29 בנובמבר 1945) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, מפיק סרטי תעודה ומחבר סדרת ספרי תחקיר.

ביוגרפיה

נולד בירושלים, בוגר גימנסיה רחביה. למד מדעי המדינה באוניברסיטה העברית ותקשורת המונים באוניברסיטת UCLA. הוא החל את דרכו כעיתונאי בשנת 1969 ככתב רדיו בקול ישראל ובמלחמת יום הכיפורים נמנה עם הכתבים הבולטים שסיקרו את הקרבות הקשים בחזית הדרומית ואת המשא ומתן להפסקת אש בקילומטר ה-101 ואחר כך בז'נבה.
בשנת 1976 הצטרף למחלקת החדשות של הטלוויזיה הישראלית (כיום "הערוץ הראשון") ובמשך כ-20 שנה שימש ככתב בכיר ועורך.
בין השנים 1976–1980 הוצב קרפין בבון, בירת גרמניה המערבית בתפקיד שליח רשות השידור באירופה. בשנת 1983 מונה לתפקיד עורך מהדורת החדשות המרכזית מבט לחדשות ולאחר מכן, משנת 1986 עד 1991, הפיק והגיש את תוכנית הדגל של הערוץ מבט שני, שהתמחותה בכתבות תחקיר.
בין מאי 1991 לנובמבר 1992 הוצב במוסקבה והיה העיתונאי הישראלי הראשון שהוכר על ידי ברית המועצות.
בשנת 1995, לאחר שפרש מן הערוץ הראשון, הוביל קרפין את הקבוצה שזכתה במכרז להפעלת תחנת הרדיו האזורית הפרטית הראשונה בישראל, רדיו ללא הפסקה, המשדרת באזור תל אביב. קרפין הקים את תחנת הרדיו וניהל את פעולתה בשנה הראשונה לקיומה.
לאחר מכן פרש ונעשה מפיק עצמאי של סרטי תעודה ומחבר ספרי תחקיר, המיועדים בעיקר לשוק האמריקאי. קרפין יצר סרטי התעודה וספרים שחשפו שניים מהפרקים הרגישים ביותר בתולדות המדינה: בניית הכושר הגרעיני של ישראל ומערכת ההסתה הלאומנית-משיחית שקדמה לרצח יצחק רבין. במאי 1986 חשף קרפין את בידוי הראיות בידי השב"כ במהלך חקירת פרשת קו 300, אחד האירועים השנויים ביותר במחלוקת בהיסטוריה של המדינה. בשנת 1987 הוא חשף את פרשת עיזאת נאפסו, קצין מודיעין צ'רקסי שעונה בחקירת השב"כ, הורשע בריגול ולבסוף זוכה על ידי בית המשפט העליון.
קרפין נשוי לפנינה לבית בהט, אב לשלושה ילדים ומתגורר בתל אביב.
Fate: The Winx Club Saga

הפקה

במרץ 2018 הוכרז שלמועדון ווינX תהיה סדרת לייב אקשן המיועדת לנערים. ב-1 באוגוסט 2019, נחשף שם הסדרה. צילומי הסדרה התחילו באירלנד בספטמבר 2019. עוד הוזכר שהסדרה תקבל תקציב גדול. הוכרז כי היוצרים חתמו עם נטפליקס על חוזה של 3 עונות, עם שישה פרקים לכל עונה.
יעקב ב"ש

יעקב בת-שבע פון טרוֹייֶנבֶּרג, או יעקב ב"ש (לעיתים בָּשֶבי, בָּסֶבי, בכתיב לטיני: Jacob Bassevi von Treuenberg ; ה'ש"ל/ה'ש"מ, 1570 או 1580 – ד' באייר ה'שצ"ד, 2 במאי 1634) היה פרקליט, סוחר ואיש כספים יהודי איש פראג, סוכן החצר של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת שלושים השנה וראש הקהל בעירו. היהודי הראשון בקיסרות שקיבל תואר אצולה.

ביוגרפיה

נולד לאברהם ב"ש באיטליה, כפי הנראה בוורונה, שהייתה עיר מוצאה של משפחת בת-שבע. בסוף המאה ה-16 הגיע לפראג עם אחיו שמואל. שני האחים זכו להרשאות סחר חופשי באישור רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הרשאות דומות לאלו שניתנו לראש הקהל של פראג, מרדכי מייזל, שנים ספורות קודם לכן.
בשנת 1611 האריך מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את תוקף ההרשאות ומינה את יעקב ב"ש ליהודי החצר שלו. עם עלותו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על כס הקיסרות, אשרר שוב את ההרשאות ואף העניק לו ב-1622 את תואר האבירות "פון טרוֹיֶנברג" (Treuenberg). כמלך בוהמיה העניק לו רשות לסמל אצולה משפחתי לו ולצאצאיו: אריה תכול עם שמונה כוכבים אדומים על רקע כחול או שחור.
ב-1622 חבר לקרל הראשון, נסיך ליכטנשטיין , הדוכס אלברכט פון ולנשטיין, הגראף פאול מיכנה פון וצינוב (גר') ואיש הכספים הקלוויניסט הגרמני ממוצא הולנדי הנס דה ויטה (גר'), ליצירת מטבעה שייצרה מטבעות עבור נסיכים ומדינות שונות. התדרדרות במצבו הפיננסי של הקונסורציום הביא את השותפים לייצר מטבעות שהכילו אחוז גבוה יותר של נחושת ביחס לכסף, מעשה שהביא את המטבעה לפשיטת רגל ולסוף דרכה. כל השותפים הרוויחו הון רב.
ב"ש היה מעשיריה הגדולים של העיר היהודית בפראג, רכש בתים רבים ובנה לו בה ארמון (שנהרס בעת הריסתה של רוב העיר היהודית במפנה המאה ה-20).
בשנת 1627  פעל מתוקף תפקידו כראש הקהל של יהודי פראג ומתוקף מעמדו לפיטוריו של רבה של פראג, רבי משה ר' מנדלש, ולמינויו של הרב יום טוב ליפמן הלר במקומו. בקהילה היהודית בעיר רווחו שמועות באשר לקפידה וקללה שהטיל ר' משה על ב"ש ושותפיו להליך ההדחה. הם ראו בקללתו את הסיבה לפרשת הסתבכותו המשפטית וכליאתו של ה"תוספות יום טוב", ואת אסונו של ב"ש: בשנת 1629 נאסר הרב יום טוב ליפמן הלר בשל הלשנה, ב"ש ערב לשחרורו ובהמשך שילם חמישית מהקנס שהושת עליו. פעילותו בפרשה זו מסוקרת בהרחבה במנשר "מגילת איבה", יומנו של הרב הלר אודות האירועים. שלוש שנים לאחר מכן נישאה דובריש בתו של הרב הלר לנכדו של ב"ש, שמואל בן בנו אברהם.
קרל מליכטנשטיין, מגנו העיקרי של ב"ש, מת בשנת 1627, ובשנת 1631 החל פרדיננד השני לחשוד בו והחליט לאסרו. הוא נכלא ורכושו הוחרם. רק אודות לערבות אישית של אלברכט פון ולנשטיין הוא שוחרר ונמלט לעיירה איצ'ין  בצפון-מזרח בוהמיה ושב לעסוק במסחר תחת חסותו של ולנשטיין. זמן קצר לאחר רצח ולנשטיין, הוא נמלט למלאדה בולסלאב (בומסלא בפי יהודיה) ונפטר בה בד' באייר ה'שצ"ד, 2 במאי 1634. הוא נקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
צאצאיו חיו בעוני בפראג עוד דורות ספורים.
מחנה מקלף

מחנה מקלף, לשעבר מחנה גנים, הוא מחנה צבאי בעיר רמת גן בין הרחובות בן-גוריון וקריניצי. המחנה מאכלס את מפקדת חיל משאבי האנוש, ממר"ם, מצפ"ן, בית הספר למקצועות המחשב, ממת"ם וחלק מיחידות אכ"א. במתחם, שכן מחנה מטכ"ל מאז מאי 1949 לאחר שהתפנה ממקומו הקודם בגן אברהם הסמוך, (בבית ההבראה 'החלמה'), ועד לפברואר 1955 אז פינה את מחנה מקלף ושוכן במחנה הקריה בתל אביב.

היסטוריה

האתר הוא אתר עתיקות מוכרז על ידי רשות העתיקות ונמצאו בו שרידי בית קברות שומרוני או יהודי מהתקופה הביזנטית, מהמאה ה-4 עד המאה ה-6 לספירה. כמו כן נחשפה במקום רצפת פסיפס וארכאולוגי הרשות מניחים כי במקום שכן כפר קטן. הגילוי הארכאולוגי אירע באקראי בשנת 1939 כאשר בוצע חריש עמוק במגרשים ריקים כדי להכשירם לגידול ירקות לשעת חירום.
רחוב בן-גוריון ברמת גן (לפני 1985 נקרא רחוב מודיעין) מסומן במפות מן המאה ה-19 כ"דרך המואזין". על הגבעה עליה שוכן כיום המחנה ניצב בעבר בית קברות מוסלמי קטן וכן היו בו מערות ששימשו נוודים.
בשנת 1958 הוקמה במחנה יחידת המחשב של צה"ל ובשנת 1977 הוקמה במקום מפקדת חיל השלישות. במחנה ממוקם בית הספר למקצועות המחשב ויחידות של אגף התקשוב. 
בשנת 1993, ביוזמתו של יצחק רבין, נקרא המחנה על שמו של רב-אלוף מרדכי מקלף, שכיהן בו כרמטכ"ל.

תוכנית עתידית

על פי תוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב אמור צה"ל לפנות את הבסיס ולמסור את שטחו למינהל מקרקעי ישראל בין השנים 2019-2018. היחידות התקשוביות בבסיס יעברו לקריית התקשוב בבאר שבע ויחידות השלישות בעיקר ללוד. במקום הבסיס צפויות לקום כ-1,200 יחידות דיור בעשרה מגדלים בני 25 קומות.
רונקה אוג'ו

חיים מוקדמים וקריירה

מקורותיה של רונקה אוג'ו נמצאים באונדו , אבל היא נולדה וגדלה בלאגוס, שם היא סיימה את החינוך בבית ספר יסודי ובתיכון. היא התחילה את הקריירה שלה עם קבוצת דרמה בשם "Star Parade" (בתרגום חופשי לעברית: תהלוכת הכוכב) בהנהגתו של פאדיי, שחקן ניגרי שנהיה מפורסם בשנת 2000. עם זאת, היא השתתפה בסרט בשם אושודי אוקי, ומשם היא לקחה את שם הבמה שלה. הקריירה המוזיקלית שלה התחילה בשנת 2014, באותה שנה היא השיקה את אלבום הבכורה שלה שעדיין לא יצא. בשנת 2015 היא הוציאה סינגל בשם "Ori Mi" (בתרגום חופשי לעברית: אורי מי) עם הזמר 9ice .

חיים אישיים

בשנת 2009 היא נשאה לאנתוני גבולהאן, ויש להם שלושה ילדים. בשנת 2016 היא הציגה תמונות של ילידה בשביל לחגוג את יום הנישואים השביעי שלה.
נילי פרידלנדר

ביוגרפיה

נילי פרידלנדר היא סופרת ועיתונאית לשעבר, כתבה בעיקר בתחומי סגנון חיים, טיולים בישראל ועוד.
פרידלנדר נולדה בשנת 1939 בווילנה, ליטא, ערב מלחמת העולם השנייה. השם נילי הוענק לה במקור, על ידי הוריה הציונים שבחרו את השם בעקבות האהבה לארץ ישראל בכלל ולסיפור הגבורה של מחתרת ניל"י בפרט.
מאחר שוילנה הייתה עיר חילונית ומשפחתה התגוררה בחלקו הרוסי של העיר, הייתה למשפחתה של פרידלנדר אפשרות לברוח עם פרוץ המלחמה על מנת להגשים את חלום העלייה לארץ. 
מאחר שנילי נולדה זמן קצר לפני העלייה, היא לא הייתה רשומה עדיין בדרכון של הוריה ולכן לא אישרו לה לעלות לארץ עם הוריה. אביה אבד עצות ובסופו של דבר פנה למשרד לביטחון המדינה שם בסופו של דבר אישרו את היציאה מאירופה. המשפחה החלה במסע המפותל לישראל: הם הגיעו לאודסה, משם נסעו בטרמפים יבשתיים וימיים (באוניות וברכבים אחרים) לאיסטנבול ומשם לקפריסין. בקפריסין הצליחו לעלות על אניית צבא בריטי שהייתה בדרכה לישראל ולקחה אותם עד נמל חיפה. 
לאחר מסע מפרך שארך כשנה וחצי, בשנת 1941 הגיעה המשפחה לארץ והשתקעה בחיפה. הוריה היו חובבי ארכאולוגיה וטיולים בארץ ואוהבי טבע, מה שהשפיע על בחירת הקריירה של פרידלנדר בהמשך. 
פרידלנדר למדה בתיכון עירוני מקיף בקריית חיים והייתה עיתונאית צעירה בהארץ שלנו.  
את שירותה הצבאי עשתה ביחידת המירוצים של חטיבה 300, שרוב חייליה היו דרוזים, צ'רקסים וערבים נוצרים, דבר שגם כן ינווט את בחירות הכתיבה העיתונאיות של פרידלנדר בעתיד. 
לאחר סיום שירותה הצבאי עברה פרידלנדר להתגורר בירושלים והחלה בלימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית. בשנת 1963, במהלך לימודי התואר הראשון החלה פרידלנדר לכתוב במעריב.      
בתחילת דרכה העיתונאית במעריב כתבה פרידלנדר בעיקר על השכונות שריתקו אותה בירושלים ולאחר מכן הרחיבה את הכתיבה מירושלים גם לכל חלקי ארץ ישראל בהדרגה.      
לאחר מלחמת יום הכיפורים החליטה פרידלנדר שיש הרבה מה לראות בישראל וציבור קוראי העיתונים לא נחשף מספיק לתכנים אלו.      
במהלך השנים בהן כתבה עבדה בשיתוף פעולה צמוד עם פקחי רשות הטבע והגנים, שחשפו אותה להיכרות עם צמחים, צורות נוף ובעלי חיים שונים ואף שיתפה פעולה איתם בנושאים שונים הקשורים לשמירת הטבע ועוד.        
הסופרת בתיה גור על כתיבתה של פרידלנדר:       
"בלשון פשוטה מאוד, בישירות ובתמציתיות ובלי שום חוכמות, ועם צילומים נהדרים שנעשו לדבריה במצלמת חובבים קטנה וזולה, מציעה נילי פרידלנדר מסלולים אפשרים לטיולים קצרים ומלבבים בארץ הזאת."        
פרידלנדר אהבה לכתוב על מקומות שאינם מוכרים, חלקם בכפרי הדרוזים והצ'רקסים איתם שמרה על קשר מאז שירותה הצבאי, והקפידה לחשוף את קוראיה לטיולים פשוטים, שלא דורשים מאמץ וכסף רב על מנת להנות מהם.       
במהלך הקריירה העיתונאית שלה כתבה פרידלנדר טורים שונים, בין היתר טור שבועי בעיתון מעריב שנקרא "סוגרת שבוע", המלצה שבועית על טיולים בעיתון סופשבוע בשם "טיול סופשבוע" ובמגזין סגנון מעריב.   
בעקבות הצלחת הטור שלה במעריב, הוחלט על ידי הוצאת מעריב לאגד את כל הטורים לספר, ובשנת 1996 יצא ספרה הראשון: "קרוב לבית". הספר הפך בתוך זמן קצר לרב-מכר ופרידלנדר החלה לעבוד על ספר שני. ספרה השני אמור היה במקור לעסוק בטיולים באזור איטליה, אך עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נפלה ההחלטה לכתוב ספר נוסף שיעסוק בישראל, ובשנת 2001 יצא ספרה: "ההנאות שבדרך: 40 סופי שבוע".   
בשנת 2003 יצאה לגמלאות ממעריב לאחר 40 שנות עבודה.  
פרידלנדר נשואה, אמא לילדים וסבתא לנכדים, מתגוררת בתל אביב.
מ.ק. 77

מ.ק. 77 הוא השם שניתן בצה"ל לערכת מכשיר קשר מדגם AN / PRC 77‏, מכשיר קשר נייד מתוצרת ארצות הברית המשדר שמע באפנון תדר, (FM) בתחום התג"מ (תדר גבוה מאוד) (VHF).
אף על פי שהוא מיושן יחסית, נמצא המכשיר בשימוש עד היום בארגונים שונים, בהם צה"ל, הצבא האוסטרי ותנועות נוער טרום-צבאיות באוסטרליה (המשתמשים בו לאימון ולמידה על מכשירי קשר). המכשיר נחשב לאמין מאוד ועמיד בתנאי סביבה קשים. עם זאת, צה"ל מתכנן להוציאו מהשירות.

היסטוריה

מכשיר זה הוא ממשיך ישיר של מכשיר ה-AN/PRC 25, שאב טיפוס שלו נוסה כבר בשנת 1959, והיה מוכן לשימוש יחידות שדה צבאיות בשנת 1962. בזמן מלחמת וייטנאם נכנס המכשיר לשימוש בעקבות תלונות מצד הגנרל ויליאם וסטמורלנד בנוגע למכשיר קשר ישן יותר, ה 10-AN/PRC-. (בצה"ל נקרא מ.ק. 10). ביולי 1965 נשלחו מכשירים מדגם זה לשימוש הכוחות האמריקאיים בוייטנאם. זמן קצר לאחר מכן שודרג המ.ק. ל-AN/PRC-77, שזהה לו בדיוק בצורתו החיצונית. מבחינה חשמלית, מ.ק. 77 משתמש במגבר טרנזיסטורי, לעומת מגבר המבוסס על שפופרת ריק במ.ק. 25. כמו כן, רבים מן המודולים הפנימיים שלו שודרגו לעומת מ.ק. 25.
בשנות השישים השתמש צה"ל במכשיר PRC-25 שנקרא בצה"ל מ.ק. 25 ונשאר בשימוש עד 1973, אם כי יחידות בודדות שלו נשארו בשירות לפחות עד ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20.
צה"ל החל להשתמש במכשיר בשנת 1973 לאחר שזה סופק לו במסגרת הרכבת האווירית במלחמת יום הכיפורים. בשדרוג הפך מגבר הספק השידור משפופרתי לטרנזיסטורי, מגבר שמע איכותי וחזק יותר, ו"מצב X" (בחיבור KY-57) בו השידור מאובטח יותר.
בהמשך, יוצר המכשיר גם בישראל על ידי חטיבת הקשר של תדיראן.

סוללה חשמלית

הספק כוח: 3V ו - 15V. במקור המכשיר השתמש בסוללת אבץ-פחם אחת אשר סיפקה את שני המתחים באמצעות מערך סוללות קטנות יותר בתוכה. בראשית שנות ה-90' נכנסו לשימוש סוללות ליתיום, שגודלן מחצית מגודלה של סוללת האבץ-פחם, ואפשרו הכנסת שתי יחידות מסוג זה לתחתית המכשיר - אחת מחוברת למכשיר והשנייה כעתודה וכייצוב לסוללה המחוברת. לסוללה מחבר אסימטרי המונע את חיבורה בקוטביות שגויה.

אנטנה

ניתן לחבר כמה סוגים של אנטנות למכשיר. הנפוצה שבהן היא זו המכונה "לונג", המורכבת ממספר חוליות המשתלבות לאנטנת שוט באורך 271 ס"מ לאחר חיבור בית אנטנה קשיח. חלק מאנטנות אלה מצופות גומי בשתי החוליות העליונות על מנת להגן על נושא המכשיר מפני התחשמלות כאשר משתמשים במכשיר בקרבת קווי חשמל של מתח גבוה. אנטנה נפוצה נוספת מכונה "שורט" שהיא אנטנה קצרה וגמישה המיועדת למשל ללוחמה בשטחים בנויים ותעלות. לאנטנה זו טווח שידור קטן יותר.

אביזרי דיבור ושמע

ניתן לחבר למ.ק. 77 מגוון מערכות דיבור, אשר הנפוצה שבהן היא מערכת דיבור בצורת אפרכסת המכילה מיקרופון ואוזניה. כמו כן, ניתן לחבר רמקול ליעילות במצב נייח.

התקנה ברכב

ניתן להשתמש במכשיר כמכשיר קשר קבוע המותקן ברכב, באמצעות מתאם ייעודי. המתאם מספק למכשיר מתח חשמלי קבוע ממצבר הרכב במקום מסוללה, כולל רמקול המאפשר לשמוע את השידור ברשת הקשר, ומתאם אנטנה המאפשר לחבר את המכשיר לאנטנה קבועה המותקנת על הרכב.
PubChem

PubChem הוא בסיס נתונים כימי ענק המכיל גם מידע אודות ההשפעות הביולוגיות של החומרים על אורגניזמים.
המאגר מנוהל על ידי המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי (NCBI) של ארצות הברית, שהוא חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות (NIH).
המאגר הועלה לאוויר בשנת 2004, והוא נגיש לציבור הרחב, ללא עלות, באמצעות אתר האינטרנט PubChem.
המאגר מחזיק במידע אודות תרכובות כימיות המכילות עד 1000 אטומים.