רצח העם היווני-פונטי

רצח העם היווני-פונטי היה רצח עם מכוון ושיטתי שביצעה האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, באוכלוסייה דוברת היוונית לחוף הים השחור. רצח העם היווני-פונטי התאפיין במעשי טבח המוניים, גירוש בכפייה שכלל צעדות מוות, הוצאות להורג שרירותיות והחרבה של מונומנטים תרבותיים, היסטוריים ודתיים של כלל האוכלוסייה הנוצרית-אורתודוקסית. ההערכה הרווחת היא כי בין 900,000-450,000 יוונים-פונטים נספו. קבוצות אתניות נוצריות אחרות כמו הארמנים והאשורים נטבחו אף הן באותה תקופה בשטחי האימפריה העות'מאנית, כחלק ממדיניות שיטתית של טיהור אתני של האוכלוסייה הנוצרית באנטוליה במלחמת העולם הראשונה ולאחריה בשנים 1914–1923.
רוב הפליטים והניצולים נמלטו ליוון (יותר מרבע מהאוכלוסייה הקודמת של יוון), ורוב הפליטים מהמחוזות המזרחיים בעיקר, מצאו מקלט באימפריה הרוסית השכנה . עד סוף המלחמה, חלק גדול מהיוונים שחיו באסיה נהרגו או נמלטו; ואילו אלה שנשארו הועברו מאוחר יותר ליוון כחלק מחילופי אוכלוסין בכפייה בין יוון וטורקיה. החילופים הללו למעשה הפכו את הגירוש למעוגן בחוק, ואף חסמו את שיבת הפליטים לאחר מכן.
בשנת 2007, חוקרים מהאיגוד הבינלאומי לרצח עם הכירו במדיניות האימפריה העות'מאנית נגד מיעוטים נוצרים (כמו גם נגד היוונים) כרצח עם.

רקע היסטורי

הנוכחות היוונית באסיה החלה כבר בשנת 800 לפנה"ס . היוונים כינו את הים השחור " Euxinos Pontos" או "hospitable sea" (הים מסביר הפנים), וכבר אז החלה התיישבותם לאורך חופו; כאשר הבולטות בערים היווניות באזור זה היו: טרביזונד (Trabzon בטורקית), סאמפסונטה (Samsun), סינופה (Sinop), והראקליה- פונטיקה (Karadeniz Ereğli) .
בתקופה ההלניסטית (334 לפנה"ס) שבאה בעקבות כיבושיו של אלכסנדר מוקדון, התרבות והשפה היווניות החלו לשלוט באסיה הקטנה. ההתייוונות של האזור הואצה תחת השלטון הרומי-ביזנטי. לפני כיבושי האימפריה העות'מאנית הייתה קבוצת הנתינים היווניים-ביזנטים הקבוצה הגדולה ביותר של עמים ילידים שחיו באסיה קטנה. היוונים היו רוב באזור, עד הכיבוש הסופי של העיר טרביזונד על ידי הטורקים העות'מאניים בשנת 1461.
ערב מלחמת העולם הראשונה, היה באסיה הקטנה מגוון אתני רחב אשר כלל טורקים, אזרים, יוונים-פונטים, ארמנים, כורדים, זאזא, צ'רקסים, אשורים, יהודים, ולאז.
חלק מהסיבות למסע הטורקי נגד האוכלוסייה הנוצרית בכלל והיוונית בפרט; נבע מן החשש שהאוכלוסייה הנוצרית תסייע לאויבים של האימפריה העותמאנית, לכך נוספה האמונה כי כדי ליצור מדינת לאום מודרנית יש צורך לטהר מהשטחים של מדינת הלאום קבוצות אשר יכולות לאיים על שלמותה של מדינת לאום טורקית מודרנית .
היוונים-הפונטים (כמו גם שאר קבוצות לא-מוסלמיות כאמור) היוו בעיה מדאיגה בעיני הטורקים הצעירים; שכן כחלק מהסכם קוצ'וק קאינרג'ה (מטורקית Küçük Kaynarca Antlaşması) אישרו העות'מאנים את מעמדו של הצאר הרוסי כממשיך האימפריה הביזנטית, וכן כמגן הנוצרים בתחומי האימפריה. בשל כך, ראו הטורקים הצעירים את היוונים-הפונטים כבוגדים שכל רצונם הוא להצטרף לכוחות הצבא הרוסי באופן טבעי; והחליטו לגרשם מתחומי האימפריה.
על פי נספח צבאי גרמני, הכריז שר המלחמה העות'מאני איסמעיל אנוור בשנת 1915 שהוא רוצה באוקטובר "לפתור את הבעיה היוונית בתקופת המלחמה ... באותו אופן שהוא פתר את הבעיה הארמנית."

רצח העם היווני-פונטי

בעקבות הסכמים דומים שנעשו עם בולגריה וסרביה, חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכם חילופי אוכלוסין קטן יחסית עם יוון בנובמבר 1913. הסכם נוסף מסוג זה נחתם ביולי 1914, שמטרתו החלפת חלק מ"הטורקים" של יוון ביוונים של איידין ומערב תראקיה (טורקיה), לאחר שהעות'מאנים גרשו יוונים אלה מבתיהם בתגובה לסיפוח היווני של כמה איים טורקיים. בפועל ההחלפה לא הושלמה בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
החל משנת 1913 העות'מאנים החלו ליישם תוכנית של גירוש והגירה בכפייה, תוך התמקדות ביוונים באזור הים האגאי ותראקיה המזרחית, שנוכחותם באזורים אלה נחשבה איום על הביטחון הלאומי.
בעוד הדיונים על חילופי אוכלוסין עדיין מתנהלים, יחידות צבאיות מיוחדות החלו במתקפה על כפרים יווניים כאשר הם מאלצים את תושביהם לנטוש את בתיהם ולהגר ליוון, כאשר בו בזמן הם מוחלפים בפליטים מוסלמים. ביוני 1914 החלו הטורקים בסגירת כנסיות ובתי ספר יוונים, החרמת מוצרים יוונים ואף ביזת בתיהם של היוונים. כחלק מהפעולה שנועדה לעודד את היוונים לעזוב, החלו כוחות טורקים לטבוח בתושבי העיר היוונית פוקאהי אשר סירבו לנטוש את בתיהם. המעטים ששרדו את הטבח ברחו ליוון.
בתגובה ללחץ בינלאומי ומקומי, ועל מנת לנסות ולהרגיע את הרוחות, טען טלעת פאשה כי לא ידע על האירועים ולא הייתה לו יד בהם. למרות שהתיימר להוציא עצמו מהעניין, נפגש טלעת פאשה עם ראש מבצע ה"טיהור" במהלך סיור שלו ואף ביקש ממנו להיות זהיר ופחות "גלוי". באותו הקיץ אילצו אנשי הכוחות המיוחדים של האימפריה העות'מאנית את הגברים היוונים להצטרף למחנות עבודה, בהם מתו אלפים תוך כדי עבודות פרך, התעללות והרג שרירותי בידי השומרים העות'מאנים. בחודשים שלאחר מכן התרחב הטבח לאזורים נוספים באימפריה ביניהם פונטוס, קפדוקיה וקיליקיה.
בתגובה לאירועים הללו, הפציר ראש ממשלת יוון אלאפטריוס וניזלוס מהטורקים לעצור את מעשיהם, ואף איים לנהוג באותה הצורה באוכלוסייה המוסלמית המתגוררת ביוון.
בינואר 1915 הרוסים הצליחו להביס את הטורקים בקרב סאריקאמיש; אזור בו התגוררו יוונים רבים; מה ששוב גרם לטורקים להאשים את היוונים בבגידה לטובת הרוסים.
בינואר 1917 שלח טלעת פאשה מברק המורה לגרש את היוונים ממחוז סמסון מבלי לפגוע באיש, אך בפועל הגירוש בוצע תוך ביזה, אונס נשים, חטיפת נשים וילדים וגיוס בכפייה של גברים למחנות עבודה. באותו החודש שלח שגריר שוודיה לקונסטנטינופול מברק לממשלתו ובו ציין כי "כל השיטות ההרסניות אשר גרמו למוות בעקיפין כגון- גירוש הכרוך בצעדות מוות, רעב במחנות העבודה ובמחנות הריכוז הן לא אחרות מאשר "טבח לבן".

לאחר המלחמה

לפי המסמכים העות'מאניים, בינואר 1919 אפשרה הממשלה העות'מאנית את חזרתם של חלק מהיוונים שגורשו, העניקה להם סיוע כספי והחזירה להם את רכושם. כמו כן, באותן שנים בית המשפט הטורקי העמיד לדין מפקדי צבא טורקים על כך שלקחו חלק במעשי הטבח שבוצעו נגד העם היווני והארמני כאחד. באוקטובר 1920, ציין קצין בריטי בדו"ח שכתב כי מחוץ לעיר איזניק שבאנטוליה נמצאו כ-100 גופות מושחתות של גברים, נשים וילדים בתוך מערה גדולה, כחלק מאותו טבח נוראי. דיפלומטים גרמנים ואוסטרו-הונגרים, סיפקו ראיות לסדרה של מעשי טבח שיטתיים וטיהור אתנית של היוונים באסיה קטנה (כמו גם את התזכיר מ-1922 שנערך על ידי ג'ורג רנדל על "הטבחים הטורקים והרדיפות"). הרשומות מתארות מעשי טבח, אונס ושריפת כפרים יווניים בצורה שיטתית ומייחסות את התכנון לפקידים העות'מאניים כלומר ראש הממשלה העותמאנית מחמוד סבקט פאשה, ראפאת ביי, טלעת פאשה ואנוור פאשה. בנוסף הופיעו בעיתונות הזרה אזכורים נרחבים לאירועים, הקלטת מעשי טבח, גירוש, הרג ילדים, אונס, שריפת כפרים יווניים בשלמותם, הרס כנסיות יווניות אורתודוקסיות ומנזרים, טיוטות ל"מחנות עבודה", ביזה, טרור ופשעים שבוצעו נגד יווניים, ארמנים וגם נגד אזרחים בריטיים, אמריקאים ופקידי ממשלה.

קורבנות

לגבי קורבנות הטבח, ישנן הערכות שונות לגבי מספר הנספים כאשר המנעד הוא רחב במיוחד. על פי מקורות שונים מניין ההרוגים היווניים רק באזור פונטוס של אנטוליה נע בין 300,000 ל-360,000. צוות של חוקרים אמריקאים מצא מיד לאחר המלחמה, כי המספר הכולל של יוונים שנהרגו עשוי להגיע ל 900,000 אנשים. חוקר בשם רודולף רומל, ליקט מידע מספרי מחקר שונים לצורך הערכת התמותה בין השנים 1914–1923. הערכותיו נעות בין 289,000 ל-459,000 מקרי מוות ברצח העם היווני בתקופה זו. על פי נתוני הממשלה היוונית מספר כולל של מיליון אנשים נספו בטבח. על פי הליגה הבינלאומית לזכויות וחופש האדם, בין 1916–1923 נהרגו למעלה מ-350,000 יוונים-פונטים באמצעות רדיפה, מעשי טבח וצעדות מוות.
אדוארד הייל בירסטאדט טען כי על-פי עדות רשמית של הטורקים, מאז 1914 נטבחו בדם קר 1,500,000 ארמנים, ו-500,000 יוונים, גברים נשים וילדים, ללא כל ההתגרות. בוועידת לוזאן בסוף שנת 1922 שר החוץ הבריטי לורד קרזון אמר כי "מיליון יוונים נהרגו, גורשו או מתו".
עד היום אין מספר מדויק של הערכות, וכאמור המנעד די רחב; החל ממאות אלפים בודדים וכלה במיליון נספים.

השלכות

בהסכם סוור (הסכם השלום שנחתם לאחר המלחמה בין האימפריה העות'מאנית ומדינות ההסכמה בסוור שבצרפת) כונו מעשיו של המשטר הטורקי "טרור" ואף צוינו הוראות "לתקן ככל האפשר את העוולות שנגרמו לאנשים כחלק ממעשי הטבח שבוצעו בטורקיה בתקופת המלחמה". בסופו של דבר הסכם סוור לא אושר על ידי הממשלה הטורקית ואף הוחלף מאוחר יותר בהסכם לוזאן, אשר לא צוינו בו אילו עונשים ינקטו כנגד מי שביצע פשעי מלחמה. משפטים שנערכו מיד בעקבות המלחמה בוטלו, והנאשמים לא נענשו. בשנת 1923, נוצר מצב בו חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה הביאו לחיסול כמעט מוחלט של הנוכחות היוונית בטורקיה ושל הנוכחות הטורקית ביוון.

ההכרה ברצח העם היווני-פונטי

המונח "ג'נוסייד" (genocide) או רצח עם, לתיאור רצח עם לסוגיו, נטבע בשנת 1944 על ידי רפאל למקין, יהודי אמריקאי ממוצא פולני, כחלק ממאמציו להגדרת רצח עם כפשע בחוק הבינלאומי. הוא הגשים מטרה זו כאשר ב-9 בדצמבר 1948 אישרה העצרת הכללית של האו"ם את האמנה למניעת פשע של רצח עם ולהענשת מבצעיו. אמנה זו נכנסה לתוקף בינואר 1951.
בדצמבר 2007, אישרה האגודה הבינלאומית למחקר רצח-עם (IAGS) כי המעשים שביצעו הטורקים בשנים 1914–1923 כנגד היוונים (כמו גם הארמנים והאשורים), הנם רצח עם.
במהלך השנים, נולדו דיונים רבים לגבי ההכרה במעשיהם של הטורקים כרצח עם, והיו חוקרים כמו מארק מאוזר ומאנוס מידלארסקי שטענו כי מטרתם המקורית של העות'מאנים לא הייתה רצח-עם, לעות'מאנים לא הייתה תוכנית סופית מסודרת כמו זו של גרמניה הנאצית, וכי מדובר בהתנהלות פזיזה ללא מחשבה.