google/wiki40b huggingface dataset:
פומה (נגמ"ש גרמני)

פיתוח

נגמ"ש הלחימה פומה פותח בשיתוף פעולה בין חברת ריינמטאל וקראוס-מפאי ווגמן (KMW) במהלך שנות ה-2000 כחלק מפרויקט 'נגמ"ש הלחימה החדש' (neuer Schützenpanzer) שהחל בשנת 1998. בשנים שקדמו לתחילת פרויקט זה, היה ניסיון לפתח פלטפורמה כוללת יותר שתהווה בסיס לכלל צורכי הכוחות המשוריינים, פרויקט שנקרא 'הפלטפורמה המשוריינת החדשה' (Neue Gepanzerte Plattformen‏; 'NGP') והחל באמצע שנות ה-90. בשנת 2001 נזנחה הפלטפורמה המשוריינת לטובת נגמ"ש הלחימה, מספר חודשים לאחר מכן הזמין הצבא הגרמני 5 נגמ"שי פומה לבחינה ואימון.
בנובמבר 2007 אושרה הזמנה של 405 נגמ"שי פומה (בנוסף לחמישה שכבר נקלטו) במחיר שלושה ביליון אירו, כאשר תחילה נקרא הנגמ"ש 'כיפוד' (Igel) ו-'פנת'ר' (Panther). זוג הנגמ"שים הראשון מהזמנה זו נקלטו בבונדסוור בדצמבר 2010, כאשר לפי התוכנית עד שנת 2020 עתידים כלל הנגמ"שים שהוזמנו להיקלט ולהחליף לחלוטין את המארדר כנגמ"ש הלחימה העיקרי של כוחות הפאנצרגרנדיר בצבא היבשה. ביולי 2012 צומצמה ההזמנה ל-350 כלים בלבד ושלוש שנים לאחר מכן ביולי 2015, שולבו הנגמ"שים הראשונים באופן מבצעי בצבא לאחר שהצוותים המפעילים והטכניים אומנו לשימוש בפומות.
החזית הירדנית במלחמת יום הכיפורים

החזית הירדנית במלחמת יום הכיפורים הייתה חזית שקטה, שבה לא התנהלה כל לחימה, בעקבות החלטת ירדן שלא לפתוח חזית שלישית מול ישראל בצד החזית המצרית והחזית הסורית. עם זאת לא היו כוונות ירדן ברורות ופיקוד המרכז נערך במשך כל המלחמה כמעט בהיערכות מלחמתית כדי לקדם את פני האפשרות של פתיחת מעשי איבה מצד ירדן.
בשל השקט היחסי בחזית זו הוחזקו במרחב כוחות נחותים יחסית, בעוד גבולות הגזרה של פיקוד מרכז הורחבו לשטחים סמוכים של פיקוד הצפון ופיקוד מרכז שלא היו מעורבים בלחימה. בפועל לא הייתה לחימה בגזרה הפיקוד במהלך המלחמה, למעט חדירות בודדות של מחבלים.

המישור המדיני

חוסיין, מלך ירדן, דחה קודם למלחמה את הצעת מצרים וסוריה שירדן תצטרף אליה והחליט שלא לפתוח חזית לחימה שלישית מול ישראל. עם זאת הבטיח לסוריה כי ימנע כל ניסיון של ישראל לתקוף את סוריה התקפה קרקעית מתוך שטח ירדן. 
חוסיין הזהיר את מנהיגי ישראל בפגישות שקיים עמם בחדשים שלפני המלחמה כי במצב הדברים באזור מלחמה ערבית-ישראלית נוספת היא בלתי נמנעת וכי סוריה ומצרים צועדות בנתיב זה. קיימת טענה כי בשלוש הזדמנויות העביר חוסיין לישראל אזהרה כי מצרים וסוריה עומדות לתקוף אותה, כאשר אזהרה אחרונה ומפורטת הועברה על ידו לראש הממשלה גולדה מאיר בפגישה עמה שנערכה ביזמתו ב-25 בספטמבר 1973.
לאחר שצה"ל הדף את הכוחות הסורים שפלשו לרמת הגולן ופתח בהתקפה משלו לתוך סוריה החליט חוסיין לשגר יחידות ירדניות לסיוע לצבא הסורי. מהלך זה נועד ככל הנראה להדוף ניסיון חדש של מדינות ערב להביא את ירדן לפתיחת חזית נוספת מול ישראל, כדי להקל בכך את הלחץ על סוריה. לפיכך יצאו שתי חטיבות שריון ירדניות לסוריה ב-12 באוקטובר והשתתפו בקרבות מול כוחות צה"ל, החל מה-15 באוקטובר. חוסיין הודיע מראש לארצות הברית על משלוח כוחות אלו, באמצעות נציג ה-CIA בירדן.

גזרות האחריות של פיקוד המרכז

פיקוד המרכז היה נתון לפיקודו של האלוף יונה אפרת, שנכנס לתפקידו ימים אחדים לפני פרוץ המלחמה. ראש מטה הפיקוד היה תת-אלוף משה לוי (לימים הרמטכ"ל ה-12).
השטח שהיה נתון לאחריות הפיקוד השתרע לאורך גבול ישראל-ירדן במזרח, מטירת צבי שבצפון ועד לדרום ים המלח. כמו כן היה הפיקוד אחראי לביטחון בשטחים המוחזקים.
לאחר פרוץ המלחמה, ועל מנת לאפשר לפיקודים האחרים להתמקד בחזיתות הלחימה העיקריות שלהם – פיקוד הצפון ברמת הגולן ופיקוד הדרום בסיני – הועברו גזרות נוספות תחת אחריות פיקוד המרכז: בצפון הוכפפו לו גזרת עמק הירדן. בדרום הוכפפו לו מרחבי הערבה ואילת על הכוחות שהיו מוצבים בהם.
לאחר פרוץ המלחמה קיבל הממשל הצבאי בשטחים את האחריות לקיום הביטחון בהם, למעט באשר לשטחים שהוחזקו על ידי יחידות פיקוד המרכז במסגרת היערכותן ההגנתית (ראו להלן).

סיום הכוננות בחזית ירדן

במהלך המלחמה אירעו חדירות מעטות של מחבלים לגזרת פיקוד המרכז. ערי יהודה ושומרון נותרו שקטות. בשלהי המלחמה, כאשר התברר סופית שירדן לא תפתח חזית שלישית מול ישראל, החל המטה הכללי להעביר יחידות של פיקוד המרכז לחזיתות הלחימה, בעיקר לסיני. חטיבה 9100 הוצאה כולה מפיקוד המרכז: שני גדודים שלה ירדו לחזית הדרום, והגדוד השלישי עם מפקדת החטיבה נשלח לחזית הצפון. שני גדודים של חטיבת הבקעה הועברו לחזית הדרום: גדוד צנחנים במילואים הצטרף לחטיבת צנחני המילואים (חטיבה 247), וגדוד הסיור חרוב הצטרף לכוחות אוגדה 162. גם כוח חטיבתי 99 הועבר ממרחב אילת לחזית הדרום.
חופית בירד

אקולוגיה

חופיות בירד מקננות בטונדרה הצפונית במזרח סיביר, מערבית לגרינלנד. הן מקננות על הקרקע, בדרך כלל במקומות יבשים עם צמחייה נמוכה.
המין נודד למרחקים גדולים וחורף בדרום אמריקה. חופית בירד היא מזדמנת נדירה באירופה.
חופיות אלה מחפשות מזון באזורים בוציים על ידי הראייה. לרוב הן ניזונות מחרקים ומסרטנים קטנים.
חוקת קנדה

ההיסטוריה של חוקת קנדה

החוקה הראשונה של קנדה הייתה ההצהרה המלכותית של 1763. הצהרה זו קבעה כי שמה של הפרובינציה תהיה "הפרובינציה של קוויבק", וקבעה את גבולות המדינה ואת סדרי השלטון בה. הצהרה זו הייתה למעשה חוקת המדינה עד חקיקת חוק קוויבק בשנת 1774. בשנת 1791 נחקק חוק החוקה של 1791 אשר קבע את הרכב הממשל בקנדה. חוק זה הוחלף בשנת 1867 בחוק החוקה, 1867 אשר מכונה "חוק צפון אמריקה הבריטית", ואשר הקים למעשה את דומיניון קנדה.
בשנת 1931 נחקק חוק וסטמינסטר 1931, הנותן למעשה עצמאות לקנדה, אולם בנושאים חוקתיים נותרה סמכות החקיקה לפרלמנט הבריטי. בשנת 1982 נחקק בפרלמנט הבריטי חוק קנדה אשר העביר את מלוא סמכויות החקיקה לפרלמנט הקנדי. בשנה זו ניתן כתב הזכויות והחירויות הקנדי אשר העניק הגנה חוקתית כתובה לזכויות אשר קודם לכן היו מוגנות על ידי חוקה בלתי כתובה.

חוק החוקה, 1867

חוק החוקה, 1867 נחקק על ידי הפרלמנט הבריטי ונקרא במקורו "חוק צפון אמריקה הבריטית 1867" (British North America Act 1867). חוק זה הקים למעשה את הדומיניון של קנדה על ידי איחוד של שלוש פרובינציות: פרובינציית קנדה (איחוד של קוויבק ואונטריו), ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה. החוק קבע אפשרות להצטרפות פרובינציות נוספות בעתיד, קבע את מבנה הממשל של קנדה ואת הפדרליזם הקנדי תוך הפקת לקחים ממלחמת האזרחים האמריקאית שהסתיימה כשנתיים קודם לכן. החוק היווה למעשה את חוקת קנדה, ועדיין מהווה את הבסיס לחלוקת הסמכויות בין הממשל הפדרלי הקנדי לבין הפרובינציות השונות. בשנת 1982 שונה שם החוק ל"חוק החוקה, 1867".

חוק החוקה, 1982

חוק החוקה, שנחקק בשנת 1982 (ונתמך על ידי כל ממשלות הפרובינציות למעט ממשלת קוויבק), התקבל על ידי הפרלמנט הבריטי והעביר לפרלמנט הקנדי את זכויות החקיקה בתחומי החוקה שנותרו עד שנה זו בידי הפרלמנט הבריטי. החוק קבע את דרכי שינוי החוקה בעתיד, וכן לחוק צורף כתב הזכויות והחירויות הקנדי הנותן הגנה מפורשת לזכויות כגון חופש ביטוי, חופש דת וחופש תנועה, וכן לזכויות האינדיאנים והאומות הראשונות של קנדה.
ELV

ELV (ראשי תיבות: European Launch Vehicle) היא חברה איטלקית, בבעלות משותפת של סוכנות החלל האיטלקית וחברת אוויו. מטרות החברה הן פיתוח, ייצור ושיווק של משגר הלוויינים העתידי של אירופה, וגה. החברה בבעלות משותפת של אוויו (70%) וסוכנות החלל האיטלקית (30%).
אלקלה דה אנארס

היסטוריה

העיר יושבה לפחות מאז התקופה הכלקוליתית. הרומאים כבשו את האזור במאה ה-1 לפנה"ס ובנו עיר בשם קומפלוטום (Complutum), שהייתה לעיר הרומאית הראשונה באזור מדריד. עם גידולה ל-10,000 תושבים, קיבלה מעמד של עירייה ומונה לה שלטון עצמאי. לאחר פירוק האימפריה הרומית, הגיעו הויזיגותים. מעמדה של העיר שקע למרות שהפכה מרכז עלייה לרגל לשרידיהם של יוסטוס ופסטור, שני נערים נוצרים שנהרגו במאה ה-4 לספירה ליד העיר על ידי הקיסר הרומאי דיוקלטיאנוס במלחמתו בנוצרים.
בשנת 711 הכניעו המורים את הויזיגותים, הרסו את העיר ובנו אותה מחדש תחת השם "אל-קלעה" (מבצר בערבית) על גבעה סמוכה. היום גבעה זו נקראת Alcalá la Vieja, או אלקלה הישנה. עם כיבוש העיר על ידי המוסלמים החלה ירידה חדה במעמדה של העיר. ב-3 במאי 1118 העיר נכבשה מחדש על ידי הנוצרים מטולדו וצורפה לממלכת קסטיליה. הם העדיפו את האתר המקורי וזנחו את המצודה הערבית. תחת שלטון נוצרי, העיר כללה בתוכה רובע מוסלמי ורובע יהודי עד סוף תקופת הכיבוש ושימשה עיר הארחה למלכי קסטיליה במסעם דרומה.
בשנות ה-80 של המאה ה-15 ניהל קולומבוס בעיר את פגישתו הראשונה עם מלכי ספרד, פרדיננד ואיזבל. 
העיר נפגעה קשה בזמן מלחמת האזרחים הספרדית.

אתרים

מרכז העיר ההיסטורי, שבו נמצא הרובע ההיסטורי, נשאר ביסודו ימי-ביניימי, עם הרבה רחובות עקלקלים וריצוף אבנים, ובניינים היסטוריים. הוא מאופיין בבניינים נמוכים בסגנון תור הזהב של ספרד.

הקתדרלה

נבנתה בשנים 1497-1514, הכנסייה מכילה את שרידיהם של יוסטוס ופסטור. הקתדרלה עמדה במקום בו כנסייה קטנה נבנתה עוד בשנת 414 ונהרסה על ידי המורים. הקתדרלה הוכרזה כמבנה לאומי עוד בשנת 1904 אך נהרסה ונשרפה בזמן מלחמת האזרחים הספרדית.

האוניברסיטה

אוניברסיטת אלקלה נוסדה בשם "אוניברסיטת קומפלוטנסה" (ע"ש שמה המקורי של אלקלה) על ידי הקרדינל פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס בשנת 1499 בהסתמכו על אוניברסיטה שהוקמה עוד בשנת 1293 על ידי המלך סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה.
ב-1836 הועברה האוניברסיטה למדריד מסיבות כלכליות, וב-1977 נפתחה אוניברסיטה חדשה בבניינים הישנים המקוריים שברובע ההיסטורי של אלקלה.

אקלים

האקלים במקום הוא אקלים ים תיכוני יבשתי, עם חורף קר ויבש וקיץ חם ויבש, כאשר מרבית הגשמים יורדים בעונות המעבר. הטמפרטורה יכולה לנוע ממתחת לאפס בדצמבר ועד 40 מעלות ביולי אוגוסט.
ניקו לדניס

ניקו לדניס (באנגלית: Nico Ladenis, נולד ב-22 באפריל 1934) הוא שף שעבד בבריטניה והתמחה במטבח הצרפתי.

ביוגרפיה

ניקו לדניס נולד להורים יוונים, גדל בטנזניה, למד כלכלה והתמחה בבישול במסעדת "מולן דה מוז'ן" של רוז'ה ורז'ה, שהחזיקה אז בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
לדניס עבר לאנגליה ובשנת 1973, בגיל 39, פתח את מסעדתו, "שה ניקו" (chez nico), בלונדון. ב-1995 זכה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המישלן. בשנים 1999-1990 הוא זכה מדי שנה בניקוד המקסימלי של 10 מ-10 במדריך Good Food Guide, כאשר פרש לפנסיה הייתה היחידה בעלת ניקוד זה.
ב-1999, בגיל 65, נפגש עם מנהל מדריך המישלן וביקש שלא להיכלל במדריך, זאת כי הגיע למסקנה שהזמנים השתנו וסעודות במסעדות שלושה כוכבים יקרות מדי בשביל אנשים. ובמקום זה פתח מסעדה פשוטה זולה יותר והעביר את העסק לידי בנותיו, נטשה ואיזבלה.
בבעלותו של לדניס היו גם ברחבי בריטניה מסעדות הביסטרו Nico Central, Pilmico bistro ו-Nico at Ninety.
לדניס פרסם מספר ספרי מתכונים שהיו מיועדים לטבח הביתי.
עקב בעיות בריאות מכר לדניס את כל עסקיו ב-2002, אבל נשאר בתפקיד יועץ, הוא ואשתו, דינה-ז'אן דראגיניאן עברו לגור בפרובאנס.
בין תלמידיו הבולטים היה מרקו פייר וייט.
אקס ליבריס (חברה)

היסטוריה

אקס ליבריס התחילה כפרויקט פנימי באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1980 שמטרתו הייתה לפתח מערכת ניהול ספרייה חדשה משום שאף מערכת לא ידעה, באותו זמן, לטפל גם באלפבית עברי ולטיני כפי שנדרש על ידי האוניברסיטה. התוכנה נקראה אלף ALEPH – תוכנת ספרייה אוטומטית הניתנת להרחבה (Automated Library Expandable Program). הגרסה הראשונה נקראה אלף 100.
ב-1983 הקימה חברת יישום – חברה טכנולוגית של האוניברסיטה העברית את אלף יישום בע"מ כחברה שמטרתה לשווק את התוכנה. יוחנן שפרוך שהיה מפתחה הראשון של תוכנת אלף התמנה למנהל הטכנולוגיות הראשי של החברה. בין 1983 ו-1988 קנו כל שמונה האוניברסיטאות הישראליות את התוכנה ובצורה זו יצרו רשת אחת משותפת לכל הספריות. בשנת 1986 יזם והקים עזריאל מורג את חברת אקס ליבריס. החברה שיווקה את תוכנת אלף בארץ ובעולם. בשנת 1995 עברו אלף יישום ואקס ליבריס מיזוג.
ביולי 1997 רכשה אקס ליבריס את Dabis, חברה מובילה למכירת מערכות ספריות אוטומטיות לארצות דוברות גרמנית.
ב-1999 השקיעו קרנות הון הסיכון  ולדן ישראל ותמר 4 מיליון דולר באקס ליבריס. 
בפברואר 2000 רכשה אקס ליבריס את הזכויות ל-SFX – תוכנת שרת ניתוב קישורים של OpenURL מאוניברסיטת גנט.
ביולי 2000 השיקה אקס ליבריס את MetaLib – מערכת לחיפוש משולב המנהלת חיפושים סימולטניים במשאבי מידע מרובים כמו קטלוגים של ספריות, מאמרים בכתבי עת ובעיתונים.
ב-2004 השיקה אקס ליבריס את Verde – מערכת לניהול משאבים אלקטרוניים המנהלת את הרכישה והרישוי של משאבים אלקטרוניים.
ב-2006 רכשה קרן ההשקעות Francisco Partners את אקס ליבריס תמורת 62 מיליון דולר. ב-2008 נרכשה אקס ליבריס על ידי קרן Leeds Equity Partners תמורת כ-170 מיליון דולר. בסוף 2012 רכשה קרן Golden Gate Capital את אקס ליבריס. 
באפריל 2015 רכשה אקסליבריס את חברת התוכנה oMbiel האנגלית. 
בשנת 2015 רכשה חברת פרוקווסט את אקס ליבריס תמורת כחצי מיליארד דולר. בשונה מרכישות קודמות בעבר (2006 ו 2012, על ידי קרנות להשקעות פיננסיות), פרוקווסט פעילה בתחום המידע והטכנולוגיות לעולם האקדמיה. משום כך, רכישה זו הייתה מהלך אסטרטגי משמעותי הן לאקס ליבריס והן לפרוקווסט. לאחר הרכישה, קלטה אקס ליבריס את חטיבת התוכנה של פרוקווסט, ומיזגה אותה לתוך החטיבות השונות של אקס ליבריס.
באוגוסט 2018 רכשה אקס ליבריס את חברת Research Research Ltd האנגלית.

ארגון

מטה החברה נמצא בגן הטכנולוגי מלחה בירושלים. לאקס ליבריס יש 11 משרדים ו- 12 מרכזי הפצה ב-23 ארצות. יש לה משרדים באוסטרליה, סין, דנמרק, צרפת, גרמניה איטליה, סינגפור קוריאה הדרומית, בריטניה וארצות הברית. בין לקוחותיה של אקס ליבריס נמנות, בין השאר,  ספריית הקונגרס, הספרייה הבריטית והספרייה הלאומית של סין. ב-2012 הגיעה החברה להסכם עם Orbis Cascade Alliance לספק ל-37 המוסדות האקדמיים שלה מערכות ספרייה משולבות.
רחמים כהן

שירות צבאי

כהן התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ומונה למפקד מחלקה. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה. הועלה לדרגת סא"ל לאחר שמונה למפקד גדוד 890 בין השנים 1993–1994. בהמשך שימש כחבר בוועדת חקירה לבדיקת אסון השריפה בוואדי סלוקי. מונה למפקד עוצבת הגולן בדרגת אל"ם, ושימש בתפקידו זה בשנים 1997–1999.
קרנא

קרנא, מראשוני האמוראים בבבל, לאחר חתימת המשנה. חברם של שמואל ושל רב. בתלמוד הבבלי נקרא בשם קרנא סתם, ובירושלמי נקרא רב קרנא. שימש בתפקיד דיין, והתואר הסתמי "'דייני גולה'" בתלמוד הבבלי מכוון אליו. חיבר קובץ ברייתות לסדר נזיקין, שהיה ידוע בשם "נזיקין של בית קרנא". פרנסתו הייתה מבדיקת טיב יינות.

דיין

התואר "דייני גולה", המופיע בתלמוד הבבלי, מכוון אל קרנא. ראשונים כתבו כי התואר מכוון אל שמואל ואל קרנא יחד.
ברוב האזכורים של האמורא קרנא בתלמוד, ההקשר הוא דיני נזיקין. במקורות אחדים מוזכר קובץ ברייתות על סדר נזיקין, שקובצו ונאספו בידי קרנא ונקראו על שמו, "נזיקין דבי (=של בית) קרנא".
לפרנסתו עסק קרנא בהרחת יינות ובבדיקת טיבם. הוא היה מומחה ליינות, ועל סמך דבריו היו משווקי היין מחליטים אילו חביות אפשר לשמר ואילו יש להוציא למכירה לאלתר.
עם זאת, שימש קרנא דיין. התלמוד דן בנוהל שנהג בבית דינו של קרנא, שעל כל אחד משני הצדדים הבאים להתדיין יש לשלם דינר אחד. לפי הנאמר שם, אין לקבל כסף עבור עשיית דין, והתשלום היה על בטלתו של קרנא ממלאכת בדיקת טיב היין בזמן שעסק בדין.
יוהאן גאורג יעקבי

ביוגרפיה

יוהאן גאורג הוא אחיו הבכור של הפילוסוף פרידריך היינריך יעקבי.
יעקבי למד תאולוגיה ומשפטים, ואף היה פרופסור לפילוסופיה. בשנת 1776 הוא פגש את יוהאן וילהלם לודוויג גליים ועד מהרה נהיה לחברו. גליים עזר ליעקבי להפוך למשורר מצליח ומוערך.
יעקבי נפטר ב 1814, ובהלוויתו נכחו אישים וקהל רב.
סוס טרויאני

סוס טרויאני (מיוונית: Δούρειος Ίππος) הוא ניב על שם סוס העץ המפורסם מן הסיפור המיתולוגי על מלחמת טרויה.

הסיפור המיתולוגי

בסיפור המיתולוגי, המופיע באודיסאה להומרוס ובאינאיס לורגיליוס, הסוס הטרויאני היה תכסיסו של אודיסאוס שבו השתמשו היוונים כדי לכבוש את העיר טרויה, לאחר שלא יכלו לחדור לחומותיה במשך עשר שנים. האכאים (היוונים) בנו סוס עץ חלול ענק והשאירו אותו ליד חומות העיר טרויה כשהם מעמידים פנים כנסוגים. הטרויאנים, שפותו לחשוב כי היוונים נסוגו והסוס הוא מתנת האלים, הכניסו אותו בשערי העיר. בתוך הסוס הוחבאו אודיסאוס ומספר לוחמים. עם רדת הליל, יצאו הלוחמים ופתחו את שערי העיר לצבאות אגממנון, והביאו לתבוסת טרויה.

תחבולות

הביטוי מקבל משמעות של - "דבר הנראה תמים אך למעשה מסב נזק, ומתגלה מאוחר מדי, לאחר שהנזק נגרם", בדומה לתכסיס היווני כנגד הטרויאנים. בתביעת לשון הרע של אדם שתואר בעיתון כסוס טרויאני קבע השופט כי "הקבלת התובע 'לסוס טרויאני' משמעו הקבלתו לאדם המגיע לעזור ולסייע כמתת אל ולבסוף מתגלה במצג שווא שקרני ובוגד המסייע לצד שכנגד".
קולורימטר

קולורימטר הוא מכשיר מדידה המודד את עוצמת קרני האור העוברות דרך התמיסה באורכי גל של האור הנראה. המכשיר משמש גם למדידת עוצמת בליעת אור ועכירות. באמצעות מדידת בליעת האור אפשר לחשב ריכוז של תרכובת בתמיסה. דבר זה משמש לצרכים כימיים ורפואיים - כגון מדידת ריכוז ההמוגלובין בדם.
הפצצת גרניקה

הפצצת גרניקה הייתה הפצצה אווירית של חייל האוויר הגרמני והאיטלקי על העיר הבאסקית גרניקה שבספרד. המתקפה התרחשה ב-26 באפריל 1937 בזמן מלחמת האזרחים בספרד, וגרמה להרס רב ולטבח באזרחים. הממשלה הבאסקית דווחה על 1,654 איש שנהרגו, אך קיימות גם הערכות שמדובר על מאות הרוגים. ההפצצה היא הנושא של יצירה מפורסמת של הצייר פאבלו פיקאסו, גרניקה.

חשיבות העיר

גרניקה הייתה באופן היסטורי מרכז חשוב של האוכלוסייה הבאסקית. ההנהגה הבאסקית התכנסה באופן מסורתי תחת עץ אלון עתיק בעיר.

מצב הכוחות במלחמת האזרחים

בתקופה שלפני ההפצצה, הכוחות הלאומניים בפיקודו של פרנקו התקדמו לתוך שטחים בשליטת הממשלה הרפובליקנית. הממשלה הבאסקית, שהורכבה מלאומנים באסקים ומאנשי שמאל, הגנה על מחוז ביסקאי בו נמצאת גרניקה, מפני הלאומנים, בעזרת הצבא הבאסקי. באותו זמן, העיר גרניקה עמדה בין הכוחות הלאומניים לבין העיר בילבאו, שכיבושה נחשב בעיני הלאומנים למפתח לניצחון בצפון ספרד. גרניקה הייתה גם נתיב נסיגה עבור הכוחות הרפובליקניים מצפון-מזרח ביסקאי.

יום השוק

יום שני, בו התרחשה ההפצצה, היה באופן מסורתי יום שוק בגרניקה. יום השוק ריכז בעיר מספר רב של תושבים מהעיר ומסביבתה.

המתקפה

המתקפה בוצעה בידי יחידת לגיון הקונדור של הלופטוואפה, שהייתה תחת פיקודם של הכוחות הלאומניים, ובידי מטוסים איטלקיים. השתתפו בה 21 מפציצים גרמניים ו3 מפציצים איטלקיים, שהשתמשו בפצצות במשקל 250 ו50 ק"ג, וכן בפצצות תבערה. בסך הכל הוטלו על העיר פצצות במשקל 22 טון. 
ההפצצה החלה בשעה 16:30, ונמשכה גלים גלים, עד השעה 18:45. מלבד העיר עצמה הופצצו גם הדרכים שסבבו אותה שהיו מלאות בפליטים שנמלטו מהעיר.

תוצאות ההפצצה

ההפצצה השמידה כליל שלשה רבעים מהמבנים בעיר, ובנינים רבים נוספים נפגעו. מספר ההרוגים שנוי במחלוקת. הממשלה הבאסקית דיווחה על 1654 הרוגים. עד שנות השבעים מקובל היה לחשוב שהיו מעל 1000 הרוגים, אך בשנים האחרונות מקובלים מספרים נמוכים מכך, של כמה מאות בודדות. ארכיונים רוסים שנחשפו גילו דיווח מ-1 במאי 1937, על 800 הרוגים. מספר זה לא כולל גופות שנמצאו מאוחר יותר בין ההריסות, או פצועים שמתו בהמשך מפצעיהם. 
ימים ספורים לאחר המתקפה כוחות לאומניים כבשו את העיר ללא התנגדות משמעותית.

התגובות להפצצה

גרניקה הפכה לסמל לסבל של אזרחים מהמלחמה. העיתונות העולמית סיקרה בהרחבה את הטבח באזרחים ואת החרבת העיר, ודעת הקהל בעולם זועזעה מהאירוע. הצייר פאבלו פיקאסו יצר את הציור גרניקה כתגובה לאירוע. הציור עצמו מוצג היום במוזאון הלאומי לאומנות במדריד, ועותק שלו מוצג על קיר של בניין האומות המאוחדות בכניסה לחדר מועצת הביטחון, כזיכרון למוראות המלחמה.
התאומות קסלר

אליס ואלן קסלר (בגרמנית: Alice und Ellen Kessler; נולדו ב-20 באוגוסט 1936) הן זוג זמרות, רקדניות ושחקניות גרמניות תאומות.

ביוגרפיה

התאומות קסלר נולדו בסקסוניה. בגיל 6 נשלחו על ידי הוריהם ללמוד בלט. בגיל 11 הן נכנסו לתוכנית בלט הילדים של האופרה של לייפציג, בגיל 18 הן נמלטו ביחד עם הוריהן למערב גרמניה והחלו להופיע בדיסלדורף. מ-1955 ועד 1960 הופיעו בקברט של פריז.
באירוויזיון 1959 הן ייצגו את גרמניה, וסיימו במקום השמיני עם השיר "eute Abend wollen wir tanzen geh'n".
ב-1960 עברו להתגורר באיטליה שם זכו לפופולריות, ב-1975 הן הופיעו על שער המהדורה האיטלקית של מגזין פלייבוי.
ב-1986 הן חזרו לגרמניה. הן זכו לפרסים ממשלת גרמניה וממשלת איטליה עבור קידום היחסים בין שתי המדינות דרך עסקי השעשועים ואומנות הבמה. באירוויזיון לרוקדים 2007 מסרו את תוצאות הניקוד של גרמניה.

משחק

ב-1956 הופיעו בסרט האופרטה "The Beggar Student" אודות בת אצולה פולנייה המסרבת להינשא לקולונל ובתגובה הוא מתכנן לכפות עליה נישואין לעני חסר כל כנקמה, ב-1956 הופיעו בסרט "הרוזן מלוקסמבורג" המבוסס על יצירותיו של פרנץ להאר. ב-1958 הופיעו בסרט המוזיקלי "Gräfin Mariza", ב-1962 הופיעו כרקדניות בסרט ההוליוודי "סדום ועמורה".
קולות האביב (בלט)

קולות האביב הוא בלט פה דה דה קצר של הכוריאוגרף הבריטי פרדריק אשטון לצלילי ואלס 'קולות האביב' (בגרמנית: Frühlingsstimmen) של המלחין האוסטרי יוהאן שטראוס (הבן). במקור, הלחן נכתב מתוך כוונה לצרפו כדיברטימנטו להפקת האופרטה 'העטלף' של שטראוס באופרה המלכותית לצד 'פולקת הפיצוצים', והוצג לראשונה כיצירה בפני עצמה בבלט המלכותי בשלהי 1978.
'קולות האביב' עצמה היא יצירה קצרה כבת 8 דקות ללא עלילה, ואלס וינאי ער שנכתבה לו כוריאוגרפיה. ליצירה רושם עז של קלילות ותנועות שמחות שהושפע רבות מהנועזות של הבולשוי בלט. הבלט מוצג על ידי רקדן ובלרינה, שניהם אנונימיים ומכונים 'רקדן'.
אורי סטריזובר

אוּרי סְטְריזוֹבֶר (נולד ב-1950) הוא משורר, מחנך ופעיל בתחום התרבות, יזם ומנהל תוכניות תרבות וקהילה. בעל תואר דוקטור בחינוך לאמנויות.

ביוגרפיה

אורי סטריזובר נולד וגדל בירושלים. סבו, יהודה סטריזובר, חרדי שעלה בשנות העשרים של המאה העשרים מהעיר סטרז'וב שבגליציה (ומכאן שמו סטריזובר), והתיישב בירושלים. כתב שלושה ספרים בענייני הלכה ומוסר - מנחת יהודה, הלכות החוכמה וספר ישרים.
רקד בלהקת "הורה ירושלים", איתה טס להופעות בחו"ל. לימים שימש כוריאוגרף תוכנית הטלוויזיה לילדים "ריצ'רץ'" ועיצב כוריאוגרפיה לשלוש הצגות, במסגרת תיאטרון קטרון ירושלים. 
לאחר שיחרורו מצה"ל סיים תואר ראשון בחינוך, אמנות וספרות עברית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת לידס. 
שימש כמורה ומחנך בבתי ספר (מעלות דפנה ירושלים), כמנהל מתנ"ס (שכונת נווה יעקב בירושלים). היה יועץ ארגוני ומנחה אישי למנהלים ולצוותים מקצועיים בישראל ובמוסדות יהודיים בחו"ל (ג'וינט, האוניברסיטה העברית, החברה למתנ"סים). 
יזם תוכניות בתחומי התרבות והקהילה: קורס הנחיה לסופרים ולמשוררים; בית הספר "מפנה" בטמרה, חממות כתיבה ביישובים שונים ברחבי הארץ.
בין השנים 1987 – 1992 כיהן כמנכ"ל "בני ברית נוער לנוער". בין השנים 1993 – 2007 כיהן כמנהל אמנותי ומנכ"ל "מתא"ן" - מפעל תרבות ואמנות.
החל מ-2007 ועד היום (2014) עוסק סטריזובר בניהול וקידום פרויקטים ותוכניות: מוביל תהליך תכנוני רחב היקף לפיתוח תוכניות תרבות לאזור הנגב (הרשות לפיתוח הנגב), מנהל תוכנית מעבדות תרבות בפריפריה (ביוזמת מועצת הפיס לתרבות), מנכ"ל עמותת "אדם יוצר" (קידום יוצרים מבוגרים באמנויות), ניהול תוכניות קלאסילייק (סדרת קונצרטי תיאטרון ביוזמת מועצת הפיס לתרבות), מנהל תחום התרבות והאמנויות בקרן ירושלים ומנהל אמנותי של פסטיבל "חופשי בקיץ". 
סטריזובר חבר בוועדות ובהנהלות של תיאטרון תמונע, הזירה הבין-תחומית, תיאטרון הקרון, המדיטק בחולון, עמותת שח"ל, אגודת מיתר, תיאטרון ירושלים ועוד ושימש כיו"ר ועדת נשיא המדינה חיים הרצוג לבחירת מתנדבים.
הוא בוגר תואר שני בחינוך לאמנויות משלוחת ברטון הול קולג' של אוניברסיטת לידס בישראל. כמו כן בוגר תוכנית גוונים, כיתת השירה הליקון, קורס הנחיה בינאישית ותוכנית להנחיית קבוצות. 
קיבל תואר דוקטור בחינוך לאמנויות מאוניברסיטת בודפשט, הונגריה (בהצטיינות יתרה). נושא עבודת המחקר – "השפעתם החינוכית של ארכיטיפים גבריים העולים מתוך שירי משוררים" (2007).
אורי סטריזובר נשוי לרחל, אב לשלושה.

פרסומי שירה

פרסם שירים בכתבי העת הליקון, עיתון 77, גג ו-.World Confederation of J.C. C 
ב-2010 ראה אור ספר שיריו "רחל, בנך משחק" בהוצאת כרמל, עורכת נורית זרחי.
מגנטו-הידרודינמיקה

מגנטו-הידרודינמיקה (באנגלית בראשי תיבות MHD) הוא חקר הדינמיקה של זורמים מוליכים. למשל, פלזמה, מתכות נוזליות, או אלקטרוליטים. המונח מורכב ממגנטו מלשון שדה מגנטי, הידרו מלשון נוזל, ודינמיקה מלשון תנועה. התחום פותח על ידי האנס אלפוון, אשר זכה על כך בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1970.
הרעיון הבסיסי ב-MHD הוא ששדות מגנטיים משרים זרמים חשמליים בזורם מוליך הנמצא בתנועה. הזרמים המושרים מפעילים כוחות על הזורם ואף משנים את השדה המגנטי עצמו.
המשוואות המשמשות לתיאור המערכת ב-MHD הן שילוב של משוואות נאוויה-סטוקס של הידרודינמיקה ומשוואות מקסוול של אלקטרומגנטיות. על מנת לתאר את המערכת בצורה מלאה יש לפתור סימולטנית את כל המשוואות הדיפרנציאליות האלו, בצורה אנליטית או נומרית.
גביע העולם בקריקט

גביע העולם בקריקט (באנגלית: Cricket World Cup) היא אליפות העולם לנבחרת לאומיות בקריקט. האירוע מאורגן על ידי מועצת הקריקט הבינלאומית (ICC) פעם בארבע שנים, כולל משחקי מוקדמות עד לטורניר הגמר. טורניר הגמר הוא אחד מאירועי הספורט הנצפים ביותר בעולם.
גביע העולם הראשון בקריקט נערך באנגליה ביוני 1975. שלושת גביע העולם הראשונים התקיימו באנגליה. החל מהטורניר של 1987 ואילך המשחקים נערכים במשותף במדינות שונות, כאשר כל אחת מ-14 המדינות שחברות ב-ICC מארחת לפחות משחק אחד בטורניר.
מחוז לוד

היסטוריה

נפות יפו ורמלה היוו בתחילה את מחוז יפו. ביולי 1922 חולקה הארץ לארבעה מחוזות בלבד ומחוז יפו אוחד עם מחוז ירושלים ליצירת מחוז ירושלים-יפו. באוגוסט-ספטמבר 1925 אוחדו מחוז יפו וירושלים ומחוז הדרום.
ב-1 ביולי 1939, מחוז הדרום פוצל למחוז לוד העירוני בעיקרו שכלל את נפות יפו ורמלה, ומחוז עזה הכפרי.