google/wiki40b huggingface dataset:
גרלה

היסטוריה

העיר נזכרת לראשונה בשנת 1291. לאחר מכן נקראה "עיר הארמנים". כמו שאר האזור, העיר הייתה תחת השלטון האוסטרו הונגרי עד 1918, ותחת השלטון ההונגרי בזמן מלחמת העולם השנייה בשנים 1940-1944. 
העיר המודרנית נבנתה במאה ה-18 על ידי הארמנים. הארמנים הגיעו לעיר בסביבות שנת 1650 מאזורי מולדובה וקרים. בעיר נמצא עד היום המרכז של הכנסייה הארמנית-רומנית הכפופה לאפיפיור. 
בעיר קיים מבצר של ממלכת הבסבורג ומשנת 1785 הוא משמש כבית כלא. בתקופת הקומוניזם ברומניה הוא שימש לכלא לאלפים ממתנגדי המשטר, ורבים נעלמו בין כתליו. המקום משמש גם כיום כבית כלא שמור, וקיים בו גם מוזיאון.

הקהילה היהודית

תחילת הקהילה היהודית בשנות ה-30 של המאה ה-19. באותו זמן היהודים הורשו להתגורר רק בפרבר קנדיה (Candia) סמוך למבצר ששימש כבית כלא. היהודים התפרנסו ברובם ממתן שירותים לבית הכלא, כמו ספקי מזון ורכוש. בשנות ה-50 ש/ל המאה ה-19 הוסרו ההגבלות וקמה הקהילה המאורגנת. בסוף המאה ה-19 החלה בנייה של בית כנסת גדול, שהושלמה בשנת 1903. עם הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה קהילת גרלה לזרם האורתודוקסי. 
רב העיר הראשון היה הרב יצחק יוסף כהן, שכיהן למעלה מ-40 שנה עד פטירתו ב-1920. אחריו מילא את מקומו חתנו הרב אברהם שלמה אליאש עד פטירתו בשנת 1930. בנו הרב יעקב שמואל אליאש מילא את מקומו עד שנספה בשואה. בשנות מלחמת העולם הראשונה הגיע לעיר אדמו"ר חסידי – הרב ברוך רובין מחסידות גלגוב שפתח בית מדרש חסידי בעיר, שקהילתה הייתה רחוקה מחסידות.
מילידי העיר היהודים: הפוליטיקאי ההונגרי הלאומי - איגנץ הלפי, והביבליוגרף יצחק יוסף כהן, נכדו של רב העיר הראשון שעל שמו נקרא.
עם החזרת השלטון ההונגרי לטרנסילבניה, הורע מצב היהודים. עשרות מהגברים נשלחו לעבודות כפיה לאוקראינה, שם ניספו. עם הכיבוש הגרמני ב-1944, שוכנו יהודי העיר בגטו ששכן בבית החרושת ללבנים. שם שהו בתנאים קשים כשבועיים ואז גורשו לגטו קלוז'. לאחר כשבוע נשלחו יהודי גרלה משם לאושוויץ שם נספו רובם. 
יהודים חזרו לעיר לאחר תום המלחמה, וחלקם תפסו משרות בחיי החברה והכלכלה. רובם עזבו בהמשך את העיר ועלו לישראל.
אהרן דולגופולסקי

ביוגרפיה

אהרן בוריסוביץ' דולגופולסקי נולד ב-1930 במוסקבה בירת ברית המועצות. הוא החל להתעניין בתזה הנוסטרטית בשנות ה-60 ושיתף פעולה עם החוקר ולדיסלב איליץ'-סוויטיץ' . ביחד היו הראשונים לעסוק בהשוואה שיטתית של השפות-הבנות השונות בתוך המשפחה הנוסטרית.
לימד שמונה שנים באוניברסיטת מוסקבה, ובשנת 1976 עלה לישראל ומאז לימד באוניברסיטת חיפה. לאחר פרישתו לגמלאות שימש כפרופסור אמריטוס בחוג לבלשנות.
בשנת 2002 יצא לכבוד יום הולדתו ה-70 ספר מאמרים בשם "שפות ודובריהם באירואסיה הקדומה" בהוצאת האגודה להיסטוריה של השפות.
בשנת 2008 התפרסם מילון השוואתי של השפה הנוסטרטית, המהווה את שיאו של המחקר ארוך השנים של דולגופולסקי על השפה הנוסטרטית. המילון התפרסם על ידי מכון מקדונלד למחקר ארכאולוגי באוניברסיטת קיימברידג' והוא כולל ארבעה כרכים (הניתנים להורדה מהאינטרנט). המילון מכיל כ-3,033 ערכים שונים במעל 3,000 עמודים.
דולגופולסקי הופיע בסדרת המדע "נובה" בפרק העוסק במחקר אודות השפה האנושית הראשונה.
התגורר עם אשתו ציפי פליישר בחיפה. נפטר ב-2012, בגיל 82. הותיר אחריו אישה, ילדים, נכדים ונינים.
פייטרו פולאני

פייטרו פולאני (באיטלקית: Pietro Polani; נפטר בשנת 1147) היה הדוכס ה-36 של ונציה. פייטרו כיהן כדוג'ה משנת 1130 ועד פטירתו.

חייו

פולאני נבחר לדוג'ה, על אף המחאה של משפחות האצולה דאנדולו ובאדו, אשר התנגדו לבחירתו של פולאני לאור נישואיו לאדלאסה מיקלה, בתו של קודמו, דומניקו מיקלה. המתנגדים ראו בבחירתו הפרה של החוק האוסר העברה משרה בירושה.
תקופת כהונתו של פולאני מתאפיינת כתקופה בה איומים חיצוניים סיכנו את ונציה. בין השנים 1133–1135 תקפה ממלכת הונגריה שטחים שהיו בשליטת ונציה באזור דאלמטיה, וכבשה את הערים סבניקה, טרוגיר וספליט. 
בשנת 1141 ניסתה העיר פדובה לכבוש שטחים שהיו בשליטת ונציה, ולסחור במלח (לוונציה באותה עת היה מונופולין על הסחר במלח). במקביל ניסתה אנקונה לכבוש שטחים של ונציה בדרום שטחי הרפובליקה.
על מנת להתגונן מאיומים אלה הוקמה מועצת חכמים (sapientes) שנועדה לייעץ לדוג'ה. המועצה, שהייתה מועצה בלתי רשמית בראשיתה, כללה נציגים ממשפחות האצולה, וכן נציגי בנקאים וסוחרים. לימים מוסדה המועצה. 
אחת ההחלטות הראשונות של המועצה והדוג'ה הייתה ההחלטה לא להשתתף במסע הצלב השני. סיועה של ונציה לאימפריה הביזנטית כנגד המתקפה שהובילו הנורמנים שבראשם רוז'ה השני מסיצילה הביא לוונציה קישרי מסחר חדשים במזרח הים התיכון והשפעה באימפריה הביזנטית.
משפחות ונציאניות רבות התנגדו לקשרים עם המזרח, ופולאני אף נודה על ידי האפיפיור בשל קשרי המסחר עם הביזנטים במזרח (בעיקר עם קפריסין, רודוס, וכרתים), אולם המועצה והדוג'ה לא שינו דעתם. פולאני אף עמד בראש הצי הוונציאני כנגד הנורמנים, אולם נאלץ לשוב לוונציה בשל מחלה, ממנה נפטר זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1147. הצי הוונציאני הביס את הצי הנורמני בכף מאטאפאן בשנת 1148.
פולאני נקבר במנזר סן צ'יפריאנו שבמוראנו.
שירות המודיעין והביטחון של מולדובה

היסטוריה

גוף ביטחון המדינה הראשון במולדובה הוקם בצו נשיאותי מספר 196 מה-9 בספטמבר 1991 בתור המשרד לביטחון לאומי. מבנה הארגון וסמכויותיו הוגדרו ב-16 בספטמבר אותה שנה. 
ב-11 באוגוסט 1993 צו נשיאותי מספר 125 הרחיב את סמכויות הארגון ואלה כללו גם סמכויות סכום ריגול צבאי.
ב-16 בנובמבר 1999 נחקק חוק חדש לפיו המשרד לביטחון לאומי פורק ובמקומו הוקם שירות המודיעין והביטחון של מולדובה, כגוף מרכזי לביטחון פנים. 
ב-1999 לראש שירות הביון והביטחון החדש מונה הדיפלומט הקרייריסט, ואלרי פסאט. שלוש שנים לאחר מכן הפרלמנט פיטר את פסאט, בדצמבר 2001. במקומו מונה הגנרל יון אוּרסוּ, למנהל הארגון.
ב-18 בינואר 2000 משמר הגבול הופרד מהארגון והפך לגוף ציבורי עצמאי. 
ב-10 בספטמבר 2002 הוקם מרכז האימונים של הארגון והמכון הלאומי למודיעין וביטחון כגוף עליון להכשרת קציני השירות.
ב-22 ביולי 2005 נוספו לארגון סמכויות חקירת פשיעה חמורה וב-13 בנובמבר 2006 הוקם ממרכז ללוחמה בטרור, שסייע לשירות לתאם ולייעל את האמצעים שלו ללוחמה בטרור. 
ב-13 בפברואר 2010 נלקחו מהארגון סמכויות אבטחת התקשורת הממשלתית ומרכז התקשורת המיוחדת, שהיה כפוף לשירות, הפך לגוף עצמאי הכפוף ישירות לממשלה.
גזית גלוב

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1982 כחברה העוסקת בנדל"ן מניב. מנכ"ל החברה היה מיכאל בר חיים ובעלי המניות היו חיים כצמן ודורי סגל. בשנת 1989 זיהה חיים כצמן את תקופת השפל בארצות הברית ורכש את מרכז הקניות Plaza Del Ray בכ-3.5 מיליון דולר ובשנת 1990 רכש בישראל את השלד הבורסאי גזית, חברת האם של גזית גלוב. בשנת 1992 נוסדה קרן EQY Equity One inc, אותה ניהל כצמן, ובשנת 1998 הונפקה החברה בבורסה של ניו יורק (NYSE). בשנת 1997 נכנסה גזית גלוב לקנדה ובשנת 2000 הפכה לבעלת מניות השליטה בפירסט קפיטל ריאליטי FCR - First Capital Realty.
בשנת 2002 נכנסה גזית גלוב לעסקי הנדל"ן הרפואי, אז הקימה את חברת הבת Royal Senior Care LLC, ובשנת 2003 רכשה Equity One את חברת הנדל"ן האמריקאית IRT והוסיפה לתיק ההשקעות שלה כ-92 נכסים מניבים. מהלך זה הפך את גזית גלוב לחברת הנכסים הגדולה בתחומה בפלורידה ואחת החברות הגדולות בדרום מזרח ארצות הברית. 
בשנת 2004 הפכה גזית גלוב לבעלת מניות שליטה בחברת Citycon Oyj OMX: CTY ובשנת 2005 הקימה את G גזית גלוב ישראל. בשנת 2007 התרחבה Citycon Oyj לאסטוניה ולליטא. באותה שנה הקימה גזית גלוב את חברת הבת האמריקאית Properties ProMed. בשנת 2008 רכשה גזית גלוב יחד עם קרן השקעות נדל"ן של בנק ההשקעות סיטי (CPI) את אטריום (Atrium) והתרחבה למרכז ומזרח אירופה.
בשנת 2011 נערכה ההנפקה הראשונה בארצות הברית. בשנת 2013 התקיים מימוש מוצלח של ההשקעה ב-Royal Senior Care ובשנת 2015 התקיים מימוש מוצלח של ההשקעה ב-ProMed Properties. עוד באותה השנה רכשה גזית גלוב (דרך חברת הבת שלה Citycon) את Sektor הנורווגית תמורת 1.47 מיליארד אירו והפכה לבעלת מניות השליטה היחידה בחברת Atrium. 
בשנת 2017 הקימה גזית גלוב את חברת ההשקעות Gazit Horizons, וחברת הבת שלה Equity One התמזגה עם חברת Regency Centers. בשנת 2018 הרחיבה החברה את פעילותה בברזיל ורכשה 70% מהמרכז המסחרי Internacional בתמורה לכ-937 מיליון ריאל ברזילאי ורכשה נכסים בישראל, בהם המרכז המסחרי סביון ב-116 מיליון ש"ח, נווה גן ברמת השרון ב-30 מיליון ש"ח, את בניין קולנוע רב חן בכיכר דיזנגוף ואת סניף בנק לאומי בדיזנגוף סנטר, תמורת סכום כולל של 102 מיליון ש"ח. 
נכון ליום 30 בספטמבר 2018 הקבוצה מחזיקה ומנהלת 101 נכסים המשתרעים על שטח בנוי להשכרה של כ-2.5 מיליון מ"ר בשווי של כ-38.6 מיליארד ש"ח. בנוסף, ליום 30 בספטמבר 2018 החזיקה החברה בכ-31.3% מהון המניות של Inc Realty Capital First.
מצנפת שינה

מצנפת שינה היא כובע בד רך, ללא תיתורה, הנחבש כבגד שינה, לרוב יחד עם פיג'מה או כתונת לילה. מצנפת השינה נועדה לחמם, והייתה מקובלת בצפון אירופה בעידן טרום ההסקה המרכזית, כאשר הבתים היו קרים בלילות.  
כובעי השינה של הנשים היו בדרך כלל פיסת בד ארוכה כרוכה סביב הראש, או כובע בד רך ועגול ששוליו מכווצים. מצנפות השינה של הגברים היו מחודדות, לרוב עם קצה מוארך שבראשו פונפון, אשר שימש כצעיף לחימום הצוואר אך לא היה ארוך כצעיף כדי למנוע סכנת חנק בעת השינה. 
בימי טייברן וכלא ניוגייט בהיסטוריית ההוצאות להורג בתלייה בבריטניה, המצנפת ששימשה להסתרת יסורי האסירים הייתה לרוב מצנפת שינה אשר הסוהרים סיפקו לאסירים שיכלו להרשות זאת לעצמם. לאחר שהאסיר סיים להתפלל, התליין משך את המצנפת על פניו של האסיר. נשים בחרו בחלק מהמקרים במצנפת עם רעלה. מסביבות 1850 הרשויות סיפקו מצנפת פשתן לבנה כחלק מתהליך ההוצאה להורג.  
כיום כמעט ואין חובשים מצנפות שינה, אולם הן מוצגות תדיר בסרטי אנימציה (ולעיתים בסרטים אחרים), כחלק מבגדי השינה של הדמויות.
ליאור גרטנר

ליאור גרטנר (נולדה ב-1980), אתלטית ישראלית בעבר. אלופה ושיאנית ישראל בקפיצה משולשת.

ביוגרפיה

גרטנר החלה להתאמן באתלטיקה בגיל צעיר והשתתפה במגוון תחרויות נוער במסגרת ליגת האתלטיקה הישראלית. היא זכתה באליפות ישראל לנוער בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר. השתתפותה בנבחרת האתלטיקה של תיכון "מור מטרו ווסט" רעננה הביאה את בית ספרה לזכייה באליפות המדינה ולהשתתפות בתחרות התיכונים העולמית. 
עם כניסתה לנבחרת הבוגרות התברגה בצמרת האצניות של ישראל. בשנת 2001 עשתה גרטנר הסבה למקצועות הקפיצה: קפיצה למרחק וקפיצה משולשת.

אלופת ישראל ושיאנית ישראל

באליפות ישראל שנערכה בשנת 2001 זכתה גרטנר במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש של 12.91 מטר. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונישבר על ידי ניבה זיו (13.08 מטר). באליפות ישראל שנערכה בשנת 2002 היא זכתה שוב במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.52 מטר.
במכביה השש עשרה, קפצה גרטנר למרחק 6.04 מטר. במקביל החלה את לימודיה בפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב תוך שהיא פורשת מאתלטיקה תחרותית.
יוסף זונדל וסרמן

יוסף זונדל וסרמן (ה' באלול תר"ס אוגוסט 1900 - י"ב בטבת תשל"ט ינואר 1979) היה מורה וסופר ישראלי.

ביוגרפיה

וסרמן נולד בקהיר בשנת 1900 למשפחה שהייתה מקושרת עם היישוב הישן בירושלים ועסקה רבות בהכנסת אורחים. בהיותו בן שנה וחצי חלה והרופאים יעצו למשפחה לעבור למקום עם אוויר יותר בריא. בעקבות זאת עלתה המשפחה לירושלים, שם פתח האב מכולת ברחוב יפו, בשכונת אבן ישראל. בגיל עשר התייתם מאביו ובשנת תרע"ג (1913) יצא עם אימו לאמריקה. אך אימו מתה שם מספר שבועות אחרי הגיעם והוא שב לקרוביו בירושלים ולמד בישיבת עץ חיים. אחרי מלחמת העולם הראשונה החל ללמוד ב"ישיבת המשתלמים" בה ניתנה לתלמידים גם השכלה כללית ופדגוגית כדי להיות מורים בבתי ספר דתיים. המוסד התמזג עם בית המדרש למורים של תנועת המזרחי ובו המשיך ללמוד, עד שהוסמך למורה בתרפ"ב.
בשנת 1923 נשא לאישה את חנה בת אליהו לנדא "נכד הגר"א" ובמשך עשר שנים היה מורה בתלמוד תורה שערי תורה.
הצטרף למזרחי הצעיר והשתתף עם חבריו בייסוד החלק שלהם בשכונת מונטיפיורי שליד תל אביב, שם בנה את ביתו בין הראשונים בשכונה. בתרפ"ד היה מיוזמי ובוני בית הכנסת שבשכונה "בני ציון" ואחר כך שימש כגבאי בית הכנסת. בשנת 1932 ייסד וניהל בית ספר פרטי שמומן כנראה על ידי מסדר אחים נאמנים. בהמשך הוכנס בית הספר לרשת החינוך של הועד הלאומי.
הוא היה פעיל בחיים הציבוריים והחברתיים בשכונה, חבר מועצה, וחבר ועדת הביקורת. השתתף בייסוד הארגון הספורטיבי הדתי אליצור והתמסר ביחד לניהול הפעולות התרבותית שבו. היה מזכיר סניף המזרחי בשכונה וחבר סניף "התאחדות בני היישוב" בשכונה. כן היה ממקימי ומנהלי סניף האגודה החשאית "אחים נאמנים" (בני ציון) בתל אביב, לאחר שהקים סניף של הארגון בניו יורק בעת שהותו שם.
טאי-יואן

גאוגרפיה

טאי-יואן נמצאת בדרום מחוז שאנשי על הנהר פן. היא מהווה את מרכז הדרך בכיוון צפון-דרום לאורך מחוז שאנשי ומהווה אזור מקשר בדרכים שבין אזור ההרים ממערב לבין מחוז חביי שממזרח למחוז שאנשי, ולצפון מחוז שאנשי.

טאי-יואן נמצאת באזור אקלים יבשתי קיצי חם. החורף קר וארוך, אך יבש וכך גם שמיים לא מעוננים כך שיש שמש חזקה. האביב יבש ועם סופות חול תכופות, ומלווה בגלי חום מוקדמים של הקיץ עקב אזור האקלים הקיצי בו שרויה העיר. הקיץ גשום וחמים עד חם, כאשר רוב הגשמים יורדים בחודשים יולי ואוגוסט.

כלכלה

מאז שנת 1949, עם הקמת הרפובליקה העממית של סין, החלה התעשייה בעיר להתפתח בצורה מקיפה, בעיקר תעשיית ייצור ברזל ופלדה שמובילה כיום את כלכלת העיר. יש בעיר גם תעשייה גדולה לייצור מלט ויש בה אזור שלם של תעשיית כימיקלים. כיום טאי-יואן היא אחת הערים התעשייתיות העיקריות בסין. 

בשנת 2008 עמד התוצר הלאומי הגולמי בעיר על 146.8 מיליארד רנמינבי/יואן, בצמיחה של 8.1% לעומת השנה שלפני.

תרבות

מאחר שטאי-יואן הייתה עיר בירה משנית לסין ומרכז תרבותי בתקופות הקדומות, אנשי פוליטיקה ואנשי רוח רבים צמחו ממנה. כך מוצאם של כמה מהקיסרים ששלטו ברחבי סין הוא מטאי-יואן, כגון "לִי שְׁה-מִין" ו-"יְוֵּ'אן לי גָאו דְזוּ", ומוצאם של משוררים רבים בסין בתקופות הקדומות.
מדרום-מערב למרכז העיר הוקמו מקדשי-מערות בהר "טְייֵלונְג", כאשר המשך הבנייה וההקמה של מקדשים נוספים במקום עוד בוצעה באמצע תקופת שושלת טאנג, ששלטה בין השנים 618-907.
הנרי ליטולף

חייו

אביו היה כנר מאלזס שהצטרף לצבא נפוליאון, הובא לאנגליה כשבוי מלחמה, נשאר באנגליה ונישא לאשה ממוצא סקוטי. הוא לימד את בנו נגינה בפסנתר וב-1830 הביא אותו לאיגנץ מושלס.
מושלס התרשם כל כך מכשרון הנגינה של ליטולף עד שהסכים ללמד אותו ללא תשלום. ב-1835 בהיותו בן 17 התחתן למרות התנגדות הוריו, עם נערה בת 16. הם עברו לפריז ובהמשך לבריסל. ליטולף התפרסם כוירטואוז ומורה לפסנתר. הוא ניגן ולימד בוורשה ובדרזדן שם לימד פסנתר את הנס פון בילוב הצעיר.
לאחר שנפרד מאשתו, התיישב בברונסוויק, שם הכיר אלמנה של מו"ל למוזיקה ובהנהלתו הפכה הוצאת התווים שלו לאחת המובילות באירופה. הוא הספיק להתחתן עוד פעמיים כשאשתו הרביעית הייתה בת 17.

יצירותיו

ליטולף חיבר יצירות לפסנתר סולו, מוזיקה קאמרית, יצירות לתזמורת מתוכן חמישה קונצרטים סמפונים (אחד אבד), שירים, יצירות למקהלה ו-13 אופרות. 
היצירה המוכרת והמושמעת ביותר של ליטולף היא הסקרצו לפסנתר ותזמורת מתוך קונצ'רטו סימפוני מס' 4. שאר יצירותיו פחות ידועות ומנוגנות. בכך הוא שייך למלחינים המוכרים בעולם בזכות יצירה אחת מכל יצירותיהם.
מרים הדר

חייה

הדר נולדה בירושלים. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר הישראלי. בגיל 21, כאשר הייתה סטודנטית למשפטים באוניברסיטה העברית זכתה בתואר מלכת היופי של ירושלים, ובהמשך אותה שנה למלכת היופי של ישראל.
לאחר התחרות נסעה הדר לארצות הברית לתחרות מיס יוניברס, נבחרה להיות מבין המועמדות האחרונות וזכתה בתואר "הנואמת הטובה ביותר". בסיום התחרות קיבלה הצעה מאולפני MGM לככב בכמה סרטי קולנוע, אך היא סירבה להצעה. מרים בחרה להענות להצעה אחרת שקיבלה באותה העת - להוביל מסע הרצאות אינטנסיבי על ישראל ברחבי ארצות הברית. כך, במשך שלוש שנים הופיעה הדר בכ-500 ערים בארצות הברית וגייסה מיליוני דולרים לטובת ארגונים יהודיים ולטובת ישראל. 
הדר נישאה לאיש עסקים אמריקאי מטקסס ועברה להתגורר עמו ביוסטון. לזוג נולדו שני ילדים, ליה ומייקל. בשנת 1970 התגרשה וחזרה לישראל ללמד קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, זאת לאחר שהפיקה וביימה סרט דוקומנטרי שייצג את מדינת ישראל בפסטיבל הסרטים בברלין.
את מלחמת יום הכיפורים סיקרה הדר-וינגרטן כעיתונאית. מרים התחפשה לגבר שכן נשים לא הורשו להיכנס לאזורי הלחימה. 
שנה אחר כך התחתנה עם חבר הכנסת עקיבא נוף וכעבור כמה שנים התגרשו. לשניים בת משותפת ושמה איילת נוף. 
הדר-וינגרטן עבדה כעיתונאית כ-15 שנה ב"מעריב" וב"הארץ". היא סיקרה את ביקוריהם של ראשי ממשלות ואח"מים נוספים וראיינה רבים מהם. מאוחר יותר עזבה הדר-וינגרטן את ישראל ועברה להתגורר עם שני ילדיה מנישואיה הראשונים בניו יורק שם היא עוסקת בנדל"ן, בתה ליה נשואה לאיש העסקים אנדרו פסטו.
גאורג מופאט

חייו

מופאט נולד בדוכסות סבויה (כיום בצרפת) להורים סקוטים. הוא למד בפריז אצל ז'אן-בטיסט לולי בין 1663 ל-1669 ואחר כך התמנה לנגן עוגב במולצהיים ובזלשטאט שבאלזס. בהמשך למד משפטים באינגולשטאט ולבסוף השתקע בווינה. כיוון שלא הצליח לקבל מינוי רשמי, נסע לפראג ב-1677 ומשם לזלצבורג, שם עבד בשירות הארכיבישוף במשך כעשר שנים.
בסביבות 1680 יצא לאיטליה, שם למד נגינה בעוגב אצל ברנרדו פאסקוויני, חסיד מסורת הנגינה של ג'ירולאמו פרסקובלדי; מופאט גם פגש את ארכאנג'לו קורלי, שיצירותיו עוררו בו התפעלות רבה. משנת 1690 עד מותו שימש קאפלמייסטר אצל הבישוף של פאסאו.
בנו, גוטליב תיאופיל מופאט, היה גם הוא מלחין מצליח.
האופציה הירדנית

האופציה הירדנית היא כינויים של כמה חלופות שונות שעלו ממלחמת ששת הימים ועד היום למציאת פתרון לבעיית הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשטחי יהודה ושומרון בדמות הסדר עם ירדן.
מרית (כלי מטבח)

מרית הוא כלי לניקוי משטחי העבודה, לגריפה והוצאת תכולה מקערות ותבניות, או להחלקה של קרמים - למשל בציפוי עוגה. מכונה לפעמים ספצ'ולה, לפי השם באנגלית.
מרית משמשת גם למגוון בעלי מקצוע אחרים כגון אמנים, המשתמשים בו למריחת צבע וערבוב חומרים שונים.
מרית, מוכרת גם כשְפַּכְטֶל, היא כלי עבודה המשמש בעיקר בעבודות בנייה, בין השאר לטיוח.
המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב

המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב היא מחלקה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במחלקה כ-20 חברי סגל בכיר וכ-50 תלמידים לתארים מתקדמים. במחלקה גם מספר חוקרים במסגרת פרויט קמע וכן חוקרים המשותפים למכונים על בלאושטיין לחקר המדבר, כ15 תלמידי בתא דוקטורט מרחבי העולם לוקחים חלק בפעילויות קבוצות המחקר השונות במחלקה. המחלקה אמונה על הוראת קורסים בפיזיקה לתלמידי שאר המחלקות באוניברסיטה ומקיימת לימודים מלאים לתואר ראשון (B.Sc) שני (M.Sc) ושלישי (PhD). 
בניין המחלקה לפיזיקה נתרם לאוניברסיטת בן-גוריון על ידי קרן רש"י ונחנך בשנת 2006. הבניין תוכנן על ידי משרד "דני לזר אדריכלים ומתכנני ערים" בשיתוף עם אדריכלית רוני אלרועי. הבניין מחולק לשני חלקים כאשר בחלק המזרחי נמצאים משרדי חברי הסגל, מעבדות המחקר, המשרדים המנהליים ובמרכזו מטוטלת פוקו באורך של יותר מ-20 מטרים. בחלק המערבי של הבניין ממוקמות מעבדות ההוראה ובראשו מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה ומצפה הכוכבים.

ההיסטוריה של המחלקה לפיזיקה

המחלקה לפיזיקה הייתה מן המחלקות הראשונות שנוסדו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. אמנם רק ב-1967 נוסדה תוכנית ללימודי תואר בפיזיקה וב-1970 הוקמה המחלקה באופן רשמי, אך כבר ב-1964 לימדו קורסים מי שיהיו לימים מרצי המחלקה.

פעילויות לא מחקריות

במסגרת פעילותה המחלקה לפיזיקה מקיימת מפגש לא פורמלי דו שנתי בשם חגיגות פיזיקה בנגב בו אנשי סגל ואנשי סגל צעירים מציגים ומרצים על עבודתם ועל נושאים אחרים. במסגרת סדרת ההרצאות המיועדת לבני נוער ולקהל הרחב חוקרים בולטים בתחומים רבים מרצים מדי חודש, סדרת ההרצאות מתקיים כפעילות משותפת של המחלקה לפיזיקה ומרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה.
בבניין המחלקה לפיזיקה ממוקם מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה שמטרתו לאפשר לבני נוער מרחבי הנגב נגישות ללימודי הפיזיקה בשלבים שונים של לימודיהם. תלמידי המרכז אשר מבצעים עבודות חקר בהיקף של 2 ו-5 יחידות לימוד מונחים על ידי סגל ותלמידי המחלקה. מספר תלמידים ותלמידות אף זכו בפרסים רבי חשיבות.

בוגרים בולטים

בין בוגרי המחלקה אנשי מחקר רבים באוניברסיטאות בישראל ובעולם, נוסף אליהם ד"ר ישראל נדלר - מייסד ומקים OPAL, ד"ר מרק רוזנקרנץ - ראש יחידת הפיתוח באלתא, יצחק מאיו (M.Sc) שהיה אסטרונאוט הגיבוי לאילן רמון.
המורדים: המסע אל החלום

תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת שנתיים לאחר שחברי להקת ארווי סיימו את בית הספר התיכון. מיה ומנואל עדיין זוג ומריצה ופבלו נפרדו. ללהקה יש אמרגן חדש וחסר אחריות, ויחד עם תינוקת שנולדה למיה ומנואל החבורה יוצאת בקרוון לסיבוב הופעות כדי לפרסם את הלהקה. בסופו של הסרט רואים את הבת של מיה ומנואל מספרת את כל הסיפור מהתחלה והסבירה שהלהקה התפרקה וכל אחד המשיך לכיוון משלו לאחר שמיה מתה.

פסקול

אלבומה השלישי של הלהקה Memoria משנת 2004 מהווה את הפסקול לסרט.
גיום בידה

חייו

גיום בידה נולד בפריז למשפחת אצולה. אביו, ז'אן בידה ששימש כיועץ למלך צרפת, היה איש ספר ובעל ספרייה גדולה וחשובה. בידה למד חוק אזרחי באוניברסיטה של אורליאן. בהיותו בן 24 שנה נתפס ללימוד הלשונות היוונית והלטינית. הוא שימש כנוטריון וכמזכיר של לואי השנים עשר מלך צרפת, והיה שליחו אל האפיפיור ליאו העשירי ברומא.
בידה תרגם מיוונית ללטינית מסות שונות של פלוטארכוס (1502–1505). ב-1514 התפרסם בשל מחקרו על מטבעות ומשקלות עתיקים. ב-1522 נתמנה לסגן ראש ממשלתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת, ולמפקח על מערכת המשפט בצרפת. הוא שימש גם כ"ראש הסוחרים" (prévôt des marchands; ראש עיריית פריז בפועל) פעמים מספר. ב-1530, בהשפעתם של פרנסואה הראשון ושל ז'אן די בלה בישוף נרבון, ייסד קולז' ללימוד שפות העת העתיקה, יוונית, לטינית ועברית, שנודע מאוחר יותר כקולז' דה פראנס שבפריז. הוא ייסד גם את ספריית פונטנבלו, שמאוחר יותר הועברה לפריז ונודעה כספרייה הלאומית של צרפת. ב-1533 שיכנע את המלך פרנסואה הראשון שלא לאסור על הדפסת ספרים בצרפת, בניגוד לדעתם של אנשי האוניברסיטה של סורבון.
הוא עסק בתאולוגיה, במשפטים, במתמטיקה ובפילולוגיה, אך מעל לכל נודע כמומחה ללשון היוונית. לבקשת ארסמוס מרוטרדם, ערך מחקר על מוצא המילים של הלשון היוונית, מחקר שבמשך זמן רב שימש בצרפת כעזר ללימוד לשון זו. הוא רכש ידע כה רב עד כי ארסמוס כינה אותו "הפלא של צרפת". אחרי וויכוח ספרותי עם גיום בידה, ארסמוס כתב: "אינני יכול להתפייס עמו; מעולם לא חדלתי מלהעריצו."
לפני מותו בפריז ב-1540, בידה שנחשד בתמיכה בפרוטסטנטים, ביקש לערוך את טקס קבורתו בלילה כדי לא לעורר את חמתם של הקתולים. ב-1572 משפחתו נאלצה להימלט מפריז לשווייץ מפחד טבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
אברהם שאנן

ביוגרפיה

נולד בשנת  1919 בוולדיש, גליציה המזרחית, בן ליוסף ושרה פרידפרטיג. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השאר אצל פרופ' יוסף קלויזנר ופרופ' פישל לחובר. למד ספרות צרפתית באוניברסיטת סורבון בפריז. הדוקטורט שלו נשא את הכותרת "הספרות הצרפתית במאות הי"ז והי"ח והשפעתה על הספרות העברית החדשה". 
עסק בהוראה בחיפה. בשנים 1953–1957 היה שליח העיתון "דבר" בלונדון וב-1957 מונה לעורך המוסף הספרותי של העיתון. בשנים 1961-1957 היה מרצה לספרות השוואתית באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1966-1963 שימש נספח תרבות בשגרירות ישראל בצרפת, וקשר קשרי ידידות עם הסופר אנדרה מלרו. 
באותן שנים השלים את ספרו מילון הספרות העברית החדשה (מסדה 1952) העוסק הן בלקסיקוגרפיה של הספרות העברית והכללית וכן של מונחי היסוד בפואטיקה תיאורית.
היה מבכירי המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן, והקים את המחלקה לספרות משווה. היה מעורכי כתב העת "בקורת ופרשנות".
נישא למינה. בנם שלמה שאנן נפטר במהלך שירותו בצה"ל.
אדוארד אדריאן וילסון

ילדות ונעורים

וילסון נולד בצ'לטנהאם שבבריטניה, והוא הילד החמישי במשפחתו של הרופא ד"ר אדווארד תומאס ווילסון ואשתו, מרי אגנס. הוא היה ילד מוכשר, רגיש ושובב, שפיתח מגיל צעיר אהבה לטבע ולציור. אחרי תקופת לימודים בפנימייה, חזר להמשיך את לימודיו בצ'לטנהאם. אמו גידלה עופות בחווה סמוך לצ'לטנהאם, שם עשה חלק גדול מילדותו ונעוריו. בגיל תשע הודיע להוריו על כוונתו להיות חוקר טבע. אביו עודד והדריך אותו לצייר את חיות הבר והצמחייה בשדות שסביב החווה. אחרי שעבר בהצטיינות את בחינות הכניסה לאוקספורד ולקיימברידג', החל את לימודיו בקולג' גונוויל וקאיוס בקיימברידג', שם למד מדעי הטבע. בתקופה זו פיתח אמונה נוצרית עמוקה ופרישות סגפנית, שבהן חי כל חייו. הוא למד רפואה בלונדון ועסק בעבודה מסיונרית בשכונות העוני בזמנו הפנוי. בפברואר 1898, זמן קצר לפני הסמכתו לדוקטור לרפואה, חלה וילסון בשחפת, כתוצאה מהידבקות בעבודתו המסיונרית. בתקופת החלמתו הממושכת בנורווגיה ובשווייץ פיתח את כשרונותיו האמנותיים. בשנת 1900 הוסמך כרופא ובשנה שאחריה התמנה לרופא זוטר בבית החולים הכללי בצ'לטנהאם. ב-16 ביולי 1901 נשא לאישה את אוריאנה סופר וכעבור שלושה שבועות יצא לאנטארקטיקה כחבר במשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט.

מדיה

בסרט "סקוט באנטארקטיקה", שיחק את וילסון הרולד וארנדר. בהפקת הטלוויזיה "המקום האחרון עלי אדמות", היה זה סטיבן מור שמילא את תפקיד וילסון.

מצבות זיכרון

הלוט מעל פסלו של וילסון בטיילת בצ'לטנהאם, שיצרה אלמנתו של סקוט, קתלין, הוסר ב-9 ביולי 1914 בידי חוקר הקוטב סר קלמנטס מרקהם. תערוכה קטנה קבועה מנציחה את זכרו במוזיאון לאמנות של צ'לטנהאם. 
בפדינגטון, לונדון יש בית ספר יסודי על שם אדוארד וילסון.
משה זאב סולה

ביוגרפיה

משה זאב סולה נולד בסתיו 1908 במוּנקַץ' שבמזרח הונגריה (כיום במחוז זָקַרפַּטיָה שבדרום-מערב אוקראינה), בנם של רבקה לבית פרנקל ושלמה. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" וחינוך כללי בבית ספר תיכון.
ב-1928 נסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו (שם למד בין היתר אצל יחיאל מיכל הכהן גוטמן). כעבור שנתיים וחצי, ב-1931, עבר ללמוד בבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל בברלין, שם נסמך לרבנות ב-1933. באותה שנה קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת פראג. הדיסרטציה, שנעשתה בהנחיית אוסקר קראוס  (פילוסופיה) ויוהאנֶס לינדבוֹרסקי (Lindworsky) (פסיכולוגיה), הייתה בנושא "ניתוח ביקורתי של חיבורו של פֶכנֶר "על הטוב העליון" (1846) (Kritische Analyse der Fechnerschen Schrift „Über das höchste Gut“‎).
בשנים 1933–1939 שימש כרב בכמה קהילות בצ'כוסלובקיה: בסטרז'ניצה  שבמוראביה (1933–1936) ופרידֶק  שבשלזיה הצ'כית (1936–1939).
כיהן כיו"ר "המזרחי" באוסטרבה שבשלזיה הצ'כית. פרסם מאמרים בנושאי הגות יהודית בעיתונות היהודית בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1936 נישא לבטי ויסליצקי (Wislicki).
בשנת 1939 (ת"ש), בראשית מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בחמש שנותיו הראשונות עבד כפקיד בוועד הקהילה היהודית בירושלים, ומשנת תש"ה-1945 שימש כמזכיר ראשון של בית הדין הרבני בירושלים,, ושימש במשרה זו עד פרישתו לגמלאות ב-1974.
סולה, מלומד ואיש אשכולות, פרסם במהלך יותר מחצי מאה (מסוף שנות ה-30 ועד תחילת שנות ה-90) 26 ספרי הגות וספרי עזר (בהם אנציקלופדיות ולקסיקונים) בנושאי פילוסופיה של הדת, תולדות הפילוסופיה הכללית והיהודית, מחשבת ישראל, מבואות לפילוסופיה ולפילוסופיה של הדת, יצירה, המקרא וחגי ישראל ומועדיו. בנוסף, פרסם מאמרים רבים בכתבי העת והעיתונים בישראל.
היה ליברל בדעותיו.
בג' בטבת תשנ"ד (דצמבר 1993) נפטרה אשתו בטי.
משה זאב סולה הלך לעולמו פחות משנה לאחר מכן, בי"ד בחשוון תשנ"ה (אוקטובר 1994).
הותיר את שתי בנותיו: שושנה ורבקה אחימאיר (נישאה לאברהם אחימאיר).