אלנה פרנטה

זהותה

הסיפור סביבה מכונה בעיתונות האיטלקית "תעלומת אלנה פרנטה". לפי השערות שונות, היא ילידת 1950 בערך, חיה ומלמדת פילולוגיה קלאסית בטורינו. ההערצה הציבורית כלפיה רבה, והעיתון האיטלקי "קוֹרִייֶרֶה דֶלָה סֶרָה" כתב עליה שהיא "הסופרת האיטלקייה הגדולה ביותר מאז אלזה מורנטה".
אלון אלטרס, מתרגם ספריה לעברית, אומר עליה: 
קשה מאוד לתחקר את האשה הזאת, היא החליטה שלא יהיה לה שום קיום ציבורי. היא כנראה אשה משכילה ודי נוקשה. לא אכפת לה לוותר על כל הקריירה הספרותית אם ייקחו ממנה את הפרטיות שלה. לדעתי, הדברים שהיא מתארת ב'ימי הנטישה' קרו לה באמת, וזו אולי הסיבה שהיא לא רוצה שיזהו אותה.
— ריאיון לשירי לב-ארי, תעלומת אלנה פרנטה, הארץ.
לפי תחקיר של קלאודיו גאטי (איט') שפורסם בצרפת, מאחורי שם העט מסתתרת אניטה ראיה (Anita Raja), יהודייה איטלקית העובדת כעורכת ומתרגמת מגרמנית בהוצאת הספרים שפרסמה את ספריה של פרנטה.

ביוגרפיה ספרותית

בשנת 1991 הגיע למערכת הוצאת הספרים האיטלקית E/O ספר ביכורים של מחברת אלמונית בשם "אהבה מטרידה". המו"ל, שהיה נלהב, החליט לפרסם את הספר ופנה אל המחברת, אך זו הודיעה כי היא איננה מוכנה להתראיין, להתפרסם או להיחשף בכל דרך שהיא, ומבחינתה מכירות הספר יתקדמו מעצמן. "אהבה מטרידה" הפך פופולרי למדי באיטליה ובעולם, תורגם לעשר שפות, והמבקרים האיטלקים העניקו לו את "פרס אלזה מורנטה" לשנת 1992.
בטקס קבלת הפרס בחרה פרנטה שלא להיחשף, וביקשה מאנשי ההוצאה לאור לייצגה במקום. פרנטה כתבה למו"לים שלה טקסט שאת תוכנו ביקשה שיקריאו בטקס קבלת הפרס. מכתבה עסק בקשר שבין ספרה ליצירותיה הספרותיות השונות של אלזה מורנטה – אחת הסופרות האיטלקיות הבולטות של המאה ה-20, פרנטה סיפרה במכתבה כי היא איננה מוצאת קשר בין יצירתה ליצירת מורנטה, למעט יחסן המשותף לחוויית האימהות.
בשנת 1995 ביקש הבמאי מריו מרטונה לעבד את ספרה "אהבה מטרידה" לסרט קולנוע, ולשם כך ביקש להיפגש עמה. פרנטה סירבה להיפגש, אך הציעה שידונו על התסריט במכתבים. התכתובת קיבלה הד ציבורי, ולבסוף, כשיצא הסרט לאקרנים, כתבה פרנטה כי היא אינה רוצה לצפות בהקרנה פומבית, ומעדיפה לצפות בסרט ביחידות ולהגיב בכתב לאחר מכן.

בשנת 2002 פרסמה את "ימי הנטישה", ספר שעורר הדים רבים בספרות העולמית ותורגם ל-14 שפות (בהן לעברית, בשנת 2007, בידי אלון אלטרס). "ימי הנטישה" מספר את סיפורה של אולגה, אישה נשואה הנעזבת על ידי בעלה באחר הצהריים אחד באופן בלתי צפוי. הספר מתאר את המשבר שהיא חווה לאחר הנטישה ואת כאבה שמוביל אותה להתנתק אט אט מעולמה הישן ולנסות לבנות את חייה מחדש. הספר בולט בסגנונו הישיר, הרזה והענייני, ונפתח במשפטים: 
באחר צהריים של אפריל, מיד לאחר הארוחה, הודיע לי בעלי שהוא רוצה לעזוב אותי. הוא עשה זאת כשהורדנו את הכלים מהשולחן, הילדים רבו כרגיל בחדר האחר, הכלב חלם ורטן ליד ההסקה".

מבקרים התייחסו ליצירתה זו השנייה כאל יצירה אנטי-פמיניסטית המבטאת את התלות הנשית בבן הזוג והמשבר והריקנות המתחוללים בעוזבו. בתגובה לטענה ציטט מתרגם הספר, אלון אלטרס, דברים שאמרה פרנטה בריאיון למבקר הספרות גופרדו פופי: 
...היא (אולגה) משתמשת בכתיבה כדי לשלוט בבעיה שבה היא נתקלת בספר שלי: האם ניתן להמשיך ולחיות אם מאבדים את האהבה? נראה שזה נושא שהדיון בו מוצה, אך למעשה זאת התימה האכזרית ביותר של הקיום הנשי. אובדן האהבה הוא קרע, הוא גורם לריק של משמעות, עיר ללא אהבה היא עיר אכזרית.
קראתי בהתלהבות רבה ספרות פמיניסטית, אף שמעולם לא הייתי פעילה בתנועה הפמיניסטית. יש לי חיבה רבה לרעיון של ההבדל בין המינים אך זה נוגע בעיקר אליי ולא לדמותה של אולגה, גיבורת ספרי.
אולגה היא חילונית לחלוטין. אבל חוויית הנטישה מכרסמת את הוודאויות של חייה, את אורח חייה, את התנהלותה הרגשית. המצב הזה מאפשר את חדירתן של פנטזיות, של אמונות, של רגשות שהיו חבויים, מין פרימיטיביוּת גופנית שטווה את חוטיה... האהבה שנגזלה מאולגה הראתה לה עד כמה ברוטאליים היחסים בין המינים, ולא רק בין המינים. אני חושבת שהגברים שאנחנו בוחרות, כמו בחירות חשובות אחרות, מעידות איזה מין נשים אנחנו, איזה מין נשים אנו הופכות להיות".
פרנטה לא מגדירה את כתיבתה כנשית, וכאמור, על אף חיבתה לפמיניזם, הוא אינו קשור ישירות לכתיבתה. לדבריה היא: "כותבת בלי לשאול את עצמי אם אני גבר, אשה או ישות נייטרלית."
בשנת 2006 פרסמה פרנטה את הרומן "הבת האפלה", שתורגם אף הוא לעברית בשנת 2011. בעשור השני של המאה ה-21 החלה לכתוב סדרה של רומנים אוטוביוגרפיים תחת הכותרת "L'amica geniale" ("החברה הגאונה"), כשם הספר הראשון בסדרה, ובתרגומים תחת הכותרת "הרומנים הנפוליטניים". הספר הראשון תורגם לעברית בשנת 2015.