google/wiki40b huggingface dataset:
בני דרום

היסטוריה

הגרעין שהקים את היישוב נוסד בדצמבר 1948 מאיחוד של שני גרעינים: חברי גרעין "נתיבות כפר דרום", אשר נאלצו לנטוש את יישובם המקורי - כפר דרום, וחברי גרעין מורשה של חברי הפועל המזרחי שעלו מצפון אמריקה ומדרום אפריקה. הגרעין המשותף עבר הכשרה בקיבוץ יבנה. בתחילה תוכנן שהעלייה למקום תתקיים בפברואר 1949 אולם העלייה על הקרקע נדחתה. 
היישוב נוסד במרץ ה'תש"ט - 1949. בתחילה כונה היישוב "נתיבות מורשה" אולם במהרה עזבו רוב חברי גרעין "מורשה" שלא התרגלו לאורח החיים הקיבוצי (חלקם הקים את שכונת בית חזון הסמוכה לכפר הרא"ה) והמקום נקרא "קבוצת נתיבות". בהמשך, קראו התושבים למקום "כפר דרום" על שם יישובם המקורי, אולם השם הרשמי היה בני דרום. לאחר זמן מה התברר שהמקום המקורי אליו עלו המתיישבים אינו מתאים והיישוב נדד למקום סמוך. אל הקיבוץ הצטרפו מיוצאי טורקיה ומצרים. בסוף 1956 נמנה הקיבוץ על תשעה קיבוצים שאומצו על ידי הסוכנות בגלל קשיים כלכליים.
בשנת 1960 הגיע הקיבוץ לידי משבר לאחר שחברים רבים עזבו אותו על רקע ויכוח על לינה משותפת, וגם מגרעינים שהגיעו למקום נשארו רק בודדים. בעקבות זאת ביקש הקיבוץ ליהפך למושב שיתופי אך נתקל בהתנגדות של הקיבוץ הדתי ושל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית. לבסוף בשנת 1961 הפך בני דרום למושב שיתופי על אף ההתנגדויות. המושב הופרט ב-2015.
בתחילת שנת 2007 שב והצטרף המושב לתנועת הקיבוץ הדתי.
ב-2008 היו במושב כ-70 משפחות של חברי משק,] ועוד כ-60 משפחות בשכונת הרחבה שהוקמה בשנות ה-2000.
רב המושב הוא הרב שלמה וייס. בעבר כיהן הרב דוד סתיו כרב המושב.
פסגת אדמס

מקור השם

הפסגת נקראת על שם קולונל ג'ונתן אדמס (Jonathan E. Adams), אשר כיהן כמפקד של כנף ההובלה הטאקטית 109 של חיל האוויר של ארצות הברית, וסייע בהטמעת השימוש במטוסי לוקהיד LC-130 שהיו בשימוש חיל הים האמריקאי במשמר הלאומי האווירי של ארצות הברית.
מגארה

היסטוריה

מגארה הייתה אחת מארבעה אזורים של מחוז אטיקה, שנמשלו על ידי ארבעת בניו של המלך המיתולוגי פנדיון השני. בנו ניסוס היה שליט העיר.
עד למאה השביעית לפני הספירה, היו תושבי מגארה תלויים מבחינה מדינית בקורינתוס. הם הקימו ליד עירם עיר חדשה, מגארה היבלאיה, פוליס קטנה מצפון לסירקוזה (בסיציליה). לאחר-מכן פתחו תושבי מגארה במלחמת עצמאות שבה ניצחו, והקימו את הערים ביזנטיון וכלקדון (בערך ב-667 לפנה"ס). במהלך המלחמה הפלופונסית (431-404 לפנה"ס), מגארה נלחמה לצד ספרטה.
אחד מהמנהיגים החשובים ביוון, שהנהיג את מגארה, היה ביזאס. לפי האגדה, התייעץ ביזאס עם האורקל בדלפי, ולפי עצתה הקים את העיר ביזנטיון על שמו (שמה שונה אחר כך לקונסטנטינופוליס ובסוף לאיסטנבול). תאוגניס, משורר מהמאה ה-6 הגיע מן העיר מגארה. תושבי מגארה נודעו בבניית מקדשים רבים. הירונימוס, מחבר ה'וולגטה', אמר על תושבי העיר מגארה: "הם בונים כאילו שהם יחיו לעד; הם חיים כאילו ימותו מחר..."

העיר כיום

מגארה מחוברת על ידי כביש-מהיר A8 לפלופונסוס, מערב יוון ואתונה, ועל ידי הפרואסטיאקוס, רכבת הפרברים של אזור אתונה. לפני התרחבות העיר בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, השטח שמסביב לעיר היה חקלאי ברובו. ממערב למגארה שוכנת העיר ניאה פראמוס, וממזרח לה קאקיה סקאלה. מדרום לעיר נמצא הכפר פאצ'י, הידוע בגלל הטברנות שלו והדייג. עוד יותר דרומה נמצא שדה תעופה צבאי, שגובל במפרץ מגארה.
דיני תעבורה

חובת מסירת פרטים לאחר תאונת דרכים

החוק מחייב כל נהג אשר מעורב בתאונת דרכים בה נגרם נזק לרכב אחר, למסור בו במקום לבעל הרכב שמו ומענו, את מספר רישיון הנהיגה שלו ואת מספר הרישום של הרכב שהוא נוהג בו ושם בעליו ומענו, וכן את מספר תעודת הביטוח ושם החברה המבטחת. בתאונה בה נגרמה פגיעה באדם, כל נהג מעורב חייב למסור את כל הפרטים לכל מעוניין.
בית המשפט קבע כי הימנעות של נהג המעורב בתאונה ממסירת פרטים בדבר חברת ביטוח, מהווה משקל ראייתי לכך שהוא האשם התאונה.

עונשי מינימום ועוגנים בפקודת התעבורה

הפרקים השישי והשביעי בפקודת התעבורה, שעניינם "פסילת רישיון ואיסור שימוש ברכב" ו"עבירות ועונשין", רווים הוראות בדבר עונשי מינימום אשר מתייחסים לחובה להטיל עונש פסילת רישיון נהיגה או עונש מאסר לתקופות מינימליות הקבועות בחוק. כך למשל, עבירה של נהיגה בשכרות, מחייבת הטלת עונש של פסילת רישיון נהיגה למשך שנתיים, ועבירה של גרם מוות ברשלנות, תוך שימוש ברכב, מחייבת הטלת עונש מאסר שלא יפחת משישה חודשים. למרות זאת, לגבי כל אחד מעונשי המינימום, לבית המשפט סמכות לחרוג מהם לאור נסיבות מיוחדות. במהלך השנים, הוגשו מספר הצעות חוק שנועדו לתקן את פקודת התעבורה כך שתכלול עונש מאסר מינימלי למי שביצע עבירת הריגה תוך שימוש ברכב, ואולם הצעות אלו טרם השתכללו לתיקון בפועל. מטרת מגמת עונשי המינימום הייתה להחמיר את רמת הענישה בעבירות תעבורה כך שעונש המינימום יושת במקרים מיוחדים. בפועל, בניגוד למטרת המחוקק, עונש המינימום נעשה למעין "עוגן" אשר התובעים מבקשים שיושת עונש גבוה ממנו ואילו הסנגורים מבקשים שיושת עונש נמוך ממנו מנסיבות מיוחדות.

דוחות חניה של רשויות מקומיות

הרשויות המקומיות כפופות לפקודת התעבורה ולסעיף 18 לתקנות התעבורה, שעניינו סמכות רשות תמרור מקומית. כמו כן, לרשויות המקומיות מסורה סמכות על ידי סעיף 77 לפקודת התעבורה להתקין חוקי עזר שעיקרם הסדרת החניה והאמצעים שיינקטו לגבי רכב החונה במקום שהעמדתו אסורה. רשויות מקומיות מחויבות לשלוח הודעה לתשלום קנס תוך שנה בלבד מיום ביצוע העבירה ואם רשות מקומית לא עמדה בפרק זמן זה היא לא תוכל לדרוש את תשלום הקנס, מאחר שחלה התיישנות על העבירה. בעבירות תעבורה שעליהן חל סעיף 239א לחוק ובעבירות קנס רואים את ההודעה על ביצוע העבירה, ההודעה לתשלום קנס או ההזמנה למשפט לעניין עבירת קנס, כאילו הומצאה כדין גם בלא חתימה על אישור המסירה, אם חלפו חמישה עשר ימים מיום שנשלחה בדואר רשום, זולת אם הוכיח הנמען שלא קיבל את ההודעה או את ההזמנה מסיבות שאינן תלויות בו ולא עקב הימנעותו מלקבלן.
דויטשקרויץ

שם העיירה

שם העיירה בגרמנית משמעותו "צלב הגרמנים" או "צלב גרמני". יהודי העיר העדיפו לא להשתמש בשם זה בשל הקשרו הנוצרי, כינו את העיירה "צעהלים", שם שנהגה "צלם", כינוי לעבודה זרה ולסממנים נוצריים.

היסטוריה

התיעוד המוקדם ביותר של דויטשקרויץ הוא משנת 1340. אף על פי שרוב תושבי בורגנלנד דוברי גרמנית, עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 היה המחוז בשליטת הונגריה, כחלק ממה שכונה "מערב הונגריה הגרמנית". לאחר מלחמת העולם הראשונה, הובטח החבל לאוסטריה במסגרת חוזה סן-ז'רמן וחוזה טריאנון, והועבר לידיה בשנת 1921.

הקהילה היהודית

החל משנות ה-20 של המאה ה-16, החלו להתיישב בדויטשקרויץ יהודים שגורשו משופרון. היהודים נהנו בעיר מחופש דת, שעוגן במאה ה-18 בכתב חסות רשמי, וניהלו את הקהילה באופן עצמאי. בית הכנסת בעיירה נבנה בשנת 1747 ושוב בשנת 1834 ונחרב על ידי הנאצים ב-1941. הקהילה היהודית הוכתה פעמיים על ידי שריפות גדולות שפרצו ברובע היהודי של העיר, בשנים 1762 ו-1777. 
בדויטשקרויץ קיים בית עלמין יהודי, אשר המצבה הקדומה ביותר שנמצאה בו היא משנת 1842. כ-400 יהודים שנספו במהלך עבודות כפייה בשלהי השואה קבורים בו. בית העלמין שופץ בשנת 1991.
בשנת 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה במסגרת האנשלוס. 433 יהודי העיירה גורשו ממנה, וחלקם התיישבו בווינה. בית הכנסת בעיירה נהרס עד היסוד. מאז לא מתגוררים יהודים בעיירה.
טורצ'ין

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1093, ובשנת 1504 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי טורצ'ין

בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,629 יהודים, ובין מלחמות העולם נמנו בה כ-1,500 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד. בעת הכיבוש הסובייטי בתחילת מלחמת העולם השנייה הוסב בית הספר העברי בעיירה לבית ספר יידי.
ב-25 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה. בחודשים שלאחר מכן נרצחו כ-300 מיהודי היישוב.
בתחילת 1942 הובאו לעיירה כ-1,500 יהודים שגורשו מיישובי הסביבה דוגמת אוזדיוטיץ, ועל יהודי העיירה הוטל לשלם סכום כופר גבוה. בהמשך, רוכזו כ-3,000 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. 150 צעירים שנשלחו מהגטו לעבודות כפייה בקייב נרצחו בה.
ב-23 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה בידי גרמנים ואוקראינים, בה נרצחו כל יושביו בבית העלמין היהודי המקומי. במהלך הרצח, מספר יהודים מהעיירה ניסו להתנגד לגרמנים ולאוקראינים, וכמה עשרות מהם הצליחו להימלט מהעיירה. חלקם הצטרפו בהמשך ליחידות פרטיזנים סובייטיות. לאחר המלחמה שבו לעיירה 14 יהודים בלבד.
פלייסטיישן

מידע כללי

חברת סוני החלה לפתח את הקונסולה בשנת 1986 לאחר שעסקה עם נינטנדו לייצור קונסולה מבוססת CD נכשלה. במקום הרעיון שנכשל יצאה נינטנדו עם קונסולת ה-SNES. הרעיון החדשני לקונסולות משחקים מבוססות דיסקים אפשר למפתחי המשחקים ליצור משחקים מורכבים יותר אשר דרשו יותר מידע.
הפלייסטיישן הוא קונסולת המשחקים הראשונה של סוני. הקונסולה יצאה לראשונה לשווקים ב-3 בדצמבר 1994 ביפן ולאחר כשנה הורחבה מכירתה לשאר מדינות העולם. הפלייסטיישן נשלט על ידי שלט אנלוגי, אשר צורתו דמויות הבומרנג הפכה עם הזמן לסימן היכר של הקונסולה. על אף מחירה הגבוה של הקונסולה עם השקתה (כ-300$ בארצות הברית) היא הפכה לפופולרית במיוחד. האפשרות "לשמור" התקדמות במשחקים על גבי כרטיסי זיכרון, הגרפיקה המתקדמת והאפשרות להשתמש במשחקים פיראטיים עודדו את המכירות. 
להצלחת הפלייסטיישן התלוותה תחרות לסוני מצד החברות נינטנדו וסגה. השתיים הוציאו במקביל קונסולות משלהם. נינטנדו פיתחה את ה-N64, ואילו סגה פיתחה את הסאטורן. הצלחתן של שתי הקונסולות הייתה פחותה משמעותית.
רות מאייר

רות מאייר (9 בנובמבר 1920, וינה - שלהי נובמבר 1942, אושוויץ) הייתה יהודייה ילידת אוסטריה שנספתה באושוויץ. ניהלה יומן שמתאר את קורותיה מעליית הנאצים לשלטון, דרך הגירתה לנורווגיה וחייה שם תחת השלטון ששיתף פעולה עם הנאצים ומסתיים כמה ימים לפני מותה במחנה ההשמדה אושוויץ. היומן בתוספת דפי מכתבים יצא לאור לראשונה בנורווגיה ב-2007.

ביוגרפיה

רות מאייר נולדה בווינה ב-1920 למשפחה בורגנית מתבוללת. כשהייתה בת 13, נפטר אביה ממחלה. ב-1938, לאחר סיפוחה של אוסטריה לרייך הגרמני, נאלצה המשפחה לעזוב את ביתה ולהצטופף בחדר יחיד בדירה של משפחה אחרת. רות ואחותה הצעירה יהודית (דיתה) עזבו את בית הספר הכללי ועברו לבית ספר יהודי. בשלב זה נחשפה רות לראשונה להתנכלויות כלפי יהודים. בחמישה לאוקטובר 38', היא הייתה עדה להכאה של יהודי על ידי שני אנשי אס אס ותיארה זאת ביומנה:
"השכם בבוקר, אין איש ברחוב. מגיע יהודי צעיר, לבוש בהידור. מגיחים שני אנשי אס אס... נותנים ליהודי סטירת לחי, הוא מתנודד... אוחז בראשו... ממשיך ללכת. אני, רות מאייר, בת 18, שואלת בתור אדם... מדוע מרשים זאת, מדוע מותר לגרמני להחטיף סטירת לחי ליהודי, רק מפני שהאחד גרמני והשני יהודי! איני מדברת על פוגרומים... על ביזה בדירות... שם הנבזות התהומית אינה בולטת כמו כאן, בסטירת הלחי הזאת."
זמן קצר לאחר ליל הבדולח נלקחה אחותה הקטנה- דיתה, לאנגליה במסגרת אחד ממשלוחי הילדים וכך למעשה ניצלה. במהלך 1939 הצליחו גם אמה וסבתה של רות לברוח לאנגליה, אך רות עצמה, העדיפה מסיבה לא ברורה, לעבור לנורווגיה. עם הגיעה לנורווגיה התארחה אצל משפחה של אחד מהמכרים של אביה, אך בהמשך עבדה בכמה כפרים, ערכה טיולים ממושכים ולבסוף שכרה חדר במעון לנשים צעירות ולמדה ציור בבית ספר למלאכה ולאמנות. בסך הכל היא חיה בנורווגיה קרוב לארבע שנים, בהן המשיכה לתאר את חוויותיה במקביל לאירועים הפוליטיים של המלחמה. המשוררת הנורווגית גונבור הופמו, הייתה לבת הזוג שלה. אהבתן הולידה כאב גדול, שהוביל לאשפוזה של מאייר לאחר התמוטטות נפשית. וגם לכמה שירי אהבה השזורים ביומניה. 
ב-26 בנובמבר 1942, נלקחה רות מאייר מן המעון שבו התגוררה, הובלה לנמל אוסלו ושם הועלתה יחד עם כ-500 יהודים נוספים לספינה 'דונאו' לשטטין ומשם ברכבת לאושוויץ. את המכתב האחרון כתבה לאהובתה על סיפון האונייה: "אני חושבת שטוב שקרה כך. מדוע לא נסבול, אם יש סבל רב כל כך?" באושוויץ נרצחה בתאי הגזים יחד עם היהודים הנוספים שהגיעו איתה מיד עם הגיעם.

פרסום היומן

יומנה של רות מאייר הגיע לידיה של חברתה, המשוררת הנורווגית גונבור הופמו ונשמר בידיה ובידי אחותה של רות במשך עשרות שנים. לאחר מותה של הופמו ב-1995 הוחל בעריכת היומן ובעיבודו לספר. הספר נערך מתוך 1,100 דפי יומן וכ-300 דפי מכתבים שנכתבו בין השנים 1933-1942 (גילאי 13-22). הספר, בעריכתו של יאן אריק וולד, פורסם לראשונה בנורווגיה ב-2007 ועם פרסומו, זכתה רות לכינוי אנה פרנק של נורווגיה. מאוחר יותר תורגם הספר לעברית וראה אור בהוצאת שוקן, בשנת 2011.
שנות ה-20 של המאה ה-2

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
הדרך הצבאית הגאורגית

הדרך הצבאית הגאורגית (בגאורגית: საქართველოს სამხედრო გზა - סַכַּרתווֶלוֹס סאמחֶדרוֹ גזַה, ברוסית: Военно-Грузинская дорога – וואיינו-גרוזינסקאיה דורוגה) הוא השם ההיסטורי לדרך הראשית החוצה את הרי הקווקז מגאורגיה לרוסיה. 
אורכה של הדרך הוא 208 ק"מ והיא מקשרת בין טביליסי, בירת גאורגיה, לולדיקווקז, בירת צפון אוסטיה ברוסיה. בחלקה הגאורגי ממוספרים הכבישים לאורך הדרך כ-M1 ו-M3. הדרך נמתחת מטביליסי צפונה לאורך נהר הקורה ונהר תתרי ארגווי, חוצה את מעבר ג'ווארי בגובה 2,379 מטרים ואת נקיק דריאל, ומשם דרך הגבול הבינלאומי ובמורד עמק נהר טרק עד ולדיקווקז. 
הדרך הצבאית הגאורגית הוזכרה לראשונה על ידי הגאוגרף היווני, סטרבון, במאה ה-1, ונקראה בזמנו כ"הדרך למעבר דריאל". צבא האימפריה הרוסית סלל כבר בתקופת מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768 מסלול שיאפשר לכוחות צבאו לעבור בדרך הצבאית. בניית הדרך, תחת פיקודו של הגנרל הרוסי ג.ג. טוטלבן, החלה עם חתימת חוזה גאורגייבסק, בשנת 1783, שהפך את הממלכה המזרח גאורגית, כארתלי-קאחתי למדינת חסות של האימפריה הרוסית. בשנת 1799 השלים הצבא הרוסי את בנייתה של הדרך לאורך נתיב אשר שימש פולשים וסוחרים. לאחר שכארתלי-קאחתי הצטרפה לאימפריה הרוסית בשנת 1801, החלו הרוסים בעבודות הרחבה וסלילה של הדרך אשר באו לכלל סיום בשנת 1863. 
לדרך נודעה משמעות רבה בהתפתחות עבר הקווקז, אך עם השנים פחתה חשיבותה בשל העיכובים במעבר הגבול שבין גאורגיה ורוסיה, ולעיתים אף סגירתו המוחלטת או לזרים בלבד.
מספר אי-רציונלי

גילוי המספרים האי-רציונליים

ההתייחסות למספרים לא רציונליים כגון שורש 2 הופיעה בתרבויות קדומות שונות כחלק מחקירת צורות גאומטריות, אך גילוי המספרים האי-רציונליים, כלומר זיהוי ייחודיותם, מיוחס לכת הפיתגוראים. נהוג לייחס את הגילוי הראשון של מספר אי-רציונלי, שורש 2, לתלמיד של פיתגורס, היפאסוס. קיומם של המספרים האי-רציונליים היה מכה קשה לפילוסופיה הפיתגוראית שהחזיקה באמונה ביופיים ושלמותם של המספרים ובכך שכל תופעה ניתנת לתיאור באמצעות הרמוניות בין מספרים טבעיים (כלומר, יחסים שהם מספרים רציונליים); היפאסוס נהרג בטביעה, הנחשבת כהוצאה להורג בידי חבריו לכת הפיתגוראית. ברם, בסופו של דבר הגילוי הוביל להגדרה וחקירה של מספרים אי-רציונליים. במסגרת החקירה זיהו היוונים מספר רב של מספרים שאינם רציונליים, גילו מאפיינים שונים שלהם ופיתחו שיטות שונות להתייחסות וטיפול בהם. תיאודורוס מקירנה  בן המאה הרביעית לפני הספירה, הוכיח (לפי פרוקלוס ) שהשורשים של המספרים השלמים מ-2 עד 17 (למעט 4,9,16, כמובן) אינם רציונליים. אחת התגליות של היוונים הייתה זו שכל שורש ריבועי של מספר טבעי שאינו מהווה מספר שלם הוא מספר אי-רציונלי. 
ייסוד תורת המספרים האי-רציונליים מיוחסת לאאודוקסוס מקנידוס. חקירה מעמיקה של יחסים רציונליים ואי-רציונליים הוצגה על ידי אוקלידס, הנודע מבין הגאומטריקנים היוונים, בספר יסודות, הנחשב לפסגת הישגיו. בין החוקרים המודרניים יש התופסים את יסודות כספר שיעדו המרכזי הוא העיסוק בתורת המספרים האי-רציונליים.

מספר אי-רציונלי בחזקת מספר אי-רציונלי

מספר אי-רציונלי בחזקת מספר אי-רציונלי יכול להיות רציונלי. הוכחה לא קונסטרוקטיבית לכך  ניתנת על ידי הצגת המספר  והמספר . קל לראות שהראשון הוא מספר אי-רציונלי בחזקת אי-רציונלי ושהשני הוא מספר שלם ולכן רציונלי. מכאן נובע שלפחות אחד מהשניים מראה כי הטענה הנ"ל נכונה, שכן אם המספר הראשון הוא רציונלי אז סיימנו, אחרת השני הוא אי-רציונלי בחזקת אי-רציונלי שתוצאתו רציונלית ועל כן סיימנו.
לדוגמה זו בפרט ניתן להוכיח כי  הוא טרנסצנדנטי תוך שימוש במשפט גלפונד-שניידר האומר כי אם a הוא אלגברי שאינו 0 או 1 ו-b הוא מספר אלגברי אי-רציונלי, אז  הוא טרנסצנדנטי.
טים סקוט

ביוגרפיה

סקוט נולד בצפון צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, הוא גדל יחד עם אחיו בתנאי עוני במשפחה חד-הורית לאחר שאמו נמלטה מאביו. בתיכון התדרדר בלימודיו, בעל מסעדת מזון מהיר, שזיהה את הרעב והמצוקה הכספית שלו העניק לו כריכים חינם, הפך לדמות אב בשבילו והנחיל לו את עמדותיו הכלכליות השמרניות. בשנים 1983-1984 למד בסיוע מלגת פוטבול בקולג' פרסביטריאני וב-1988 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת צפון צ'ארלסטון. לאחר הלימודים פתח סוכנות ביטוח שזכתה להצלחה.
בשנים 1995 עד 2008 כיהן כחבר במועצת מחוז צ'ארלסטון. ב-2009 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית. בנובמבר 2010 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ברוב של 65%. ב-2012 נבחר לכהונה נוספת ברוב של 63%.
בינואר 2013 מונה על ידי מושלת קרוליינה הדרומית ניקי היילי לסנאטור, בעקבות פרישתו של ג'ים דמינט. בנובמבר 2014 נבחר להשלים את כהונתו של דמינט בסנאט ברוב של 61%. הוא היה בכך לאפריקאי אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט מאחת ממדינות דרום ארצות הברית מאז המאה ה-19. בנובמבר 2016 נבחר לכהונה מלאה ראשונה ברוב של 61%. סקוט מכהן בסנאט כחבר בוועדת הכספים, בוועדת החינוך, בריאות ועבודה, בוועדת הבנקאות, שיכון ועניינים עירוניים, בוועדת העסקים קטנים ובינוניים ויזמות עסקית ובוועדה המיוחדת לענייני הזדקנות.
כורכום

כתבלין

התבלין המופק מהשורש הוא בעל טעם עדין ונותן למאכלים צבע זהוב. תבלין זה מהווה מרכיב חשוב בתערובות המסאלה (קארי) ההודיות והחווייג' התימני וכן מסייע במתן צבע אופייני לרוטב חרדל.
בצורתו הטריה מכיל הכורכום אשלגן, חומצה אסקורבית (ויטמין C), בטא-קרוטן וחומרים מעכבי חמצון.
הכורכום משמש בבישול בעיקר בצורתו הטחונה, ולעיתים בשימוש בשורשים מיובשים או טריים. אבקת התבלין הנמכרת בשווקים כתבלין טהור, או בתערובת עם תבלינים או חומרים נוספים.
מבחינת כשרות, לדעת רבים הוא אינו כלול באיסור אכילת קטניות בפסח.
האגודה לטיפוח חברה ותרבות

האגודה לטיפוח חברה ותרבות היא אגודה הפועלת לשימור, תיעוד, טיפוח והנצחת מורשת יהודי תימן, אשר נוסדה בשנת 1970. מרכז האגודה נמצא בנתניה, שם גם הקימה מוזיאון.

אודות

האגודה נוסדה בשנת 1970 על ידי עובדיה בן שלום. האגודה מוציאה שני כתבי עת מדעיים העוסקים ביהדות תימן, תימא ותהודה, וכן פירסמה את "האנציקלופדיה לתרבות יהודי תימן ועדן". האגודה מארגנת כנסים וימי עיון ובהם את "הקונגרס הבינלאומי למורשת יהודי תימן". כמו כן, האגודה הקימה קרן מלגות המסייעת לסטודנטים ואת מכון המש"י - הנצחת מורשת שבטי ישראל, אשר נוסד על מנת לשמש מסגרת לאנשי המחקר העוסקים בחקר יהודי תימן.
משרדי האגודה נמצאים בנתניה, שם היא מפעילה מוזיאון המציג את ההיסטוריה של יהדות תימן. המוזיאון כולל תיעוד של אלפי פריטים, תמונות, ספרים, כתבי יד, קלטות ותקליטורים וכן שחזור מקורי של אורחות החיים של יהודי תימן.
בשנת 2009 חנכה האגודה את המרכז לחקר יהדות תימן ותרבותה ע"ש עובדיה בן שלום במכון בן צבי לחקר קהילות המזרח בירושלים. בוועדה האקדמית של המכון מכהנים חוקרי יהדות תימן וחוקרים אחרים, בהם: פרופ' יוסף טובי, מר מיכאל גלצר, פרופ' ירון הראל, ד"ר אורי מלמד, ד"ר מנשה ענזי וד"ר כרמלה אבדר. בעבר כיהן גם פרופ' יום טוב עסיס.
מסנג'ר (גשושית)

שלבים משמעותיים בהגעתה של המסנג'ר לכוכב חמה

ב־3 באוגוסט 2004 שוגרה הגשושית מנמל החלל קייפ קנוורל על גבי טיל דלתא 2 למסלול הליוצנטרי. משך הזמן שנדרש למסע ישיר (מסלול אליפטי בו כדור־הארץ וכוכב חמה הם האפהליון והפריהליון בהתאמה) אל כוכב חמה הוא כ־3 חודשים בלבד, אולם אז הייתה מגיעה הגשושית במהירות מסלולית גבוהה. כדי להגיע במהירות נמוכה יחסית, המאפשרת מסלול הקפה נמוך יותר, שוגרה המסנג'ר במסלול בעל מספר שלבי הגעה שכלל מספר מעברים ליד כוכב חמה, כדור־הארץ וכוכב הלכת נוגה. 
יעף ראשון סביב כוכב חמה בוצע ב־14 בינואר 2008. ביעף זה צילמה הגשושית כחמישית משטח הכוכב, הצילומים הראו כי שטחים גדולים מכוכב חמה נוצרו על ידי התפרצויות געשיות, וכי יש לו שדה מגנטי פעיל, הנוצר בגרעין ברזל מותך.
יעף שני החל ב־6 באוקטובר 2008, ביעף זה, חלפה הגשושית במרחק 200 ק"מ מכוכב חמה וצילמה למעלה מ־1,200 תמונות שכיסו חלק נוסף שלו.
יעף שלישי בוצע בספטמבר 2009. ביעף זה צולמו מרבית פני השטח שטרם מופו על ידי מארינר 10. ב־18 במרץ 2011 נכנסה הגשושית למסלול אליפטי סביב כוכב חמה והחלה במשימתה העיקרית.
סיגהרה, מלך אסקס

סיגהרה (באנגלית: Sighere) היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 664 עד 683 או 688.
סיגהרה מלך לצד אחיו סאבי, אשר ירש אותו במותו והפך לשליט יחיד.
סיגהרה וסאבי היו אחייניו של קודמם, סוויתהלם ועלו יחד לשלטון לאחר מותו. לפי סברה אחרת היו סיגהרה וסאבי בנים של סיגברט הקטן או של סיגברט הטוב.
במהלך המגפה שפגעה בממלכה בשנת 664 התנצרו סיגהרה וסאבי אולם לאחר המגפה, בעוד שסיגהרה שב לדת הקלטית הפגאנית, סאבי נותר נוצרי, וזמן קצר לאחר עלייתם לשלטון, המחלוקות הדתיות הביאו לסכסוך מזוין. סיגהרה מצא בן ברית בממלכת וסקס הפגאנית, ואילו סאבי מצא תמיכה בממלכת מרסיה. בשל מחלקותיהם השתלט וולפיר, מלך מרסיה על ממלכת אסקס ושלט למעשה על שניהם. וולפיר השיא את סיגהרה לאחייניתו אוסית' (Osyth), בתו של פירות'וולד, מלך סארי שהיה ואסל שלו. בדה ונרביליס מספר בכתביו כי סיגהרה שב לנצרות ביוזמת ההגמון יארומן (Jaruman) אשר נשלח על ידי וולפיר, ורק לאחר המרתו המחודשת לנצרות נשא לאישה את אוסית' הנחשבת לקדושה נוצריה.
בשנת 673 עזב סיגהרה את נישואיו הכפויים לאוסית' ונאלץ להימלט מהממלכה. הוא מצא מחסה אצל ההגמון בידווין (Beaduwine) בצפון אלמהאם.
לפי גרסה אחרת הייתה זו אשתו שעזבה אותו ונמלטה למנזר, ובשנת 686 פלש עם בן בריתו קאדוואלה, מלך וסקס לממלכת קנט ושלט בה עד מותו.
סיגהרה נפטר בשנת 683 (או 688) והותיר את סאבי כשליט יחיד של ממלכת אסקס.
בוטפוגו (כדורגל)

היסטוריה

בוטפוגו בין מועדוני הספורט הוותיקים שבברזיל. "מועדון החתירה בוטפוגו" (Club de Regatas Botafogo) נוסד ב-1 ביולי 1894 (על מנת להתחרות במירוצי החתירה הפופולריים בשלהי המאה ה-19 בריו דה ז'ניירו) ואילו "מועדון כדורגל בוטפוגו" (Botafogo Football Club) נוסד ב-12 באוגוסט 1904. שני המועדונים התאחדו ב-8 בדצמבר 1942 תחת השם הנוכחי. היריבות בכדורגל בין בוטפוגו ופלומיננסה היא הוותיקה ביותר בכדורגל הברזילאי - מאז 22 באוקטובר 1905.
מאז 2007 המגרש הרשמי של בוטפוגו הוא האצטדיון האולימפי ז'ואו אבלאנז'ה (Estádio Olímpico João Avelange), המוכר בכינוי "אנז'ניאו" (Engenhão), היותו שוכן בשכונת "אנז'ניו דה דנטרו" (Engenho de Dentro) שבעיר ריו דה ז'ניירו. האצטדיון נבנה על ידי מדינת ריו דה ז'ניירו לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2007 ומושכר לבוטפוגו למשך 20 שנה. בסיום עונת 2014 ירדה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום ה-19 והלפני אחרון בטבלה. עונה לאחר מכן חזרה לליגת העל.
גרגיר הנחלים

תיאור

הגרגיר הוא צמח עשבוני הגדל בסביבה לחה וביצתית. הגבעולים הם עגולים וחלולים באורך שבין 15 ל-80 סנטימטרים.
העלים בשרניים, בצבע ירוק כהה, שסועים לאונות מנוצות המתרחבות לעבר שפת העלה.
הפריחה היא דו מינית, בארץ בחודשים פברואר עד ספטמבר. הפרחים קטנים ולבנים, ערוכים בקצה כל גבעול בתפרחת דמוית סוכך. לכל פרח 4 עלי כותרת, כל אחד באורך של 3 עד 4 מ"מ ו-6 אבקנים צהובים.
תרמילי הפרי הם מוארכים, ישרים או מקושתים, באורך 8 עד 20 מ"מ וברוחב 2 עד 3 מ"מ ומכילים ב-2 טורים עד כ-60 זרעים קטנים.
הגרגיר דומה במראהו לצמח אחר הנקרא Cardamine amara שגדל גם הוא בסביבה זהה וגם בו ניתן לעשות שימוש דומה.
העלים מכילים שמן חרדל ולכן טעמם חריף-מריר.
הגרגיר מזין מאוד ומכיל סוכר, חלבונים, ויטמין A ,B3 ו-C ומינרלים כגון אשלגן, סידן, חלבונים, זרחן, נתרן וברזל. בנוסף הוא מכיל שמנים אתריים וחומרי ברסוק.

תפוצה

הגרגיר הוא בעל תפוצה עולמית וצומח בר בצפון הארץ ובמרכזה. סביבת הגידול המועדפת היא בקרבת מקורות מים כגון גדות נחלים ומעיינות בקרקע בסיסית ולחה. למרות שהוא מעדיף לצמוח בסביבה שבה זורמים מים קרים עשירים במינרלים, הוא נצפה בפארק הלאומי ילוסטון שבצפון-מערב ארצות הברית, בסביבה שבה זורמים מי מעיינות חמים בטמפרטורה של מעל 40 מעלות צלזיוס.

הגרגיר כגידול חקלאי

את הגרגיר מגדלים בתנאי שמש מלאה בבריכות או במכלים, לרוב עם מים זורמים, כאשר שורשי הצמח הבוגר טבולים לגמרי במים. הנביטה מתרחשת כ-5 ימים לאחר הזריעה. מהנביטה עד האיסוף חולפים כשלושה שבועות כאשר יש לאסוף את הצמח לפני פריחתו. את הגרגיר ניתן להרבות מזרעים וגם מייחורי עלה או גבעול. ההשרשה היא קלה ונעשית על ידי טבילת היחור במים.

שימושים כירק

העלים, הפרחים והזרעים אכילים, טעמם חריף ורענן ודומה לחרדל. ניתן להוסיף את הזרעים לסלט או לטחון אותם ולהוסיף מים, הרוטב שיווצר דומה בטעמו לחרדל. העלים הטריים משמשים כמרכיב בסלט, בדומה לרוקט, כמרכיב במרק או כעיטור בכריכים. ניתן לאדות את העלים לאכלם כירק מבושל או להשתמש בהם למילוי מאפי בצק. כמו כן ניתן להוסיף אותו למרק או לאכלו עם תרד. לא מומלץ לאכול את הגרגיר לאחר פריחתו כיוון שאז הופכים העלים למרים. אכילת כמות גדולה שלו עלולה לגרום לקלקול קיבה.
באזורים באירופה בהם החורף נטול קרה, צומח הגרגיר גם בחורף וניתן לאספו, לכן בעבר היווה מקור חשוב לוויטמין C בחורף, כאשר רוב הירקות המכילים ויטמין זה אינם בנמצא.

שימושים רפואיים

כבר במאה ה-17 היה הגרגיר מוכר כיעיל נגד מחלת הצפדינה (הנגרמת עקב מחסור חמור בוויטמין C). הגרגיר נחשב כאפרודיזיאק בעולם העתיק ועד היום במצרים נהוג לגדלו ולצרכו להגברת כוח הגברא. אמרה מצרית טוענת שאפילו ריחו המשכר מספיק למטרה זו ואין הכרח לאכלו. בקרב ערביי ארץ-ישראל והמדינות השכנות מאמינים שבאכילתו הגרגיר עוזר בניקוי הדם ומערכת העיכול, יכול להמיס אבנים בכליות ומרפא מחלות בכבד ובמרה.
באירופה הוא מוכר כמעורר תיאבון, ממריץ חילוף חומרים, משתן, משלשל ומגביר צירים בנשים הרות. בנוסף סבורים שהוא עוזר בטיפול נגד סוכרת.
משתמשים בו נגד כאבים ראומטיים, לעידוד צמיחת שיער ולניקוי והבהרת עור הפנים.