google/wiki40b huggingface dataset:
מעריב הבוקר

היסטוריה

החינמון הוקם בשנת 2007, על ידי קבוצת ג'רוזלם פוסט שבשליטת אלי עזור ואלון רבוע כחול ישראל, שבניהולו של דודי ויסמן. העיתון מחולק חינם לקוראים בנקודות ההפצה. שם העיתון בחודשיים הראשונים להפצתו, "מטרו ישראל", דמה לשמם של עיתוני "מטרו" המופצים באירופה בהצלחה רבה. בעקבות תביעה של חברת מטרו העולמית, שינה העיתון את שמו ל"ישראל פוסט".
בחודשים הראשונים לקיומו הופץ "ישראל פוסט" בשעות הצהריים (הוא הדגיש זאת בכיתוב בראש העיתון "עיתון הצהריים היחיד של ישראל"). לאחר מכן עבר להיות מופץ בבוקר, כמרבית העיתונים בישראל. הוא מופץ בכ-200 אלף עותקים כיום, כאשר בהתחלה הפצתו הייתה בכ-56,600 עותקים בלבד בימי חול ולהפצתו משמשות רשתות השיווק שבשליטת אלון רבוע כחול ישראל, ובהן רשתות הסופרמרקטים AM:PM, "מגה" ו"מגה בעיר" ורשת תחנות הדלק "דור אלון". חלק ניכר מהפרסומות בעיתון היה של רשתות שיווק אלה.
עם רכישת "מעריב" על ידי קבוצת "ג'רוזלם פוסט" שבשליטת אלי עזור, החל "ישראל פוסט" לפרסם תכנים מ"מעריב". 
ב-30 באפריל 2014 זכה העיתון לזריקת עידוד משמעותית מבחינה כספית, כאשר שר הפנים גדעון סער החליט להכניס אותו במקום עיתון "הארץ" לרשימת העיתונים הנפוצים ביותר, שבהם יש לפרסם מודעות שמחייב החוק.
בעקבות המשבר שפקד את רשת "מגה" בשנת 2015 צומצם הפרסום שלה בחינמון, וקבוצת אלון נערכה ליציאה מהשותפות.
בינואר 2016 שינה העיתון את שמו ל"מעריב הבוקר" - מהדורה מקוצרת של "מעריב השבוע".

מבנה העיתון

העיתון כולל חלק יחיד, הכולל בתוכו חדשות ומדורים קבועים:
דעות, בידור, טלוויזיה, פנאי (תשבצים, הורוסקופ יומי), ספורט ורכילות.
יסמין פייג'

ביוגרפיה

פייג' נולדה בלונדון למשפחה יהודית. היא התחילה להופיע כבר בגיל ארבע. הופעת הבכורה שלה על מסכי הקולנוע הייתה בסרט "תמימות מופלאה" משנת 2003. פייג' שיחקה גם בתוכנית הטלוויזיה לילדים "The Mysti Show". היא הופיעה בסדרה "הרפתקאות שרה ג'יין", ובעונה השנייה צמצמה את פעילותה בגלל בחינות הבגרות שלה.
בסרט "נעלי בלט" שיחקה פייג' בתפקיד פטרובה פוסיל, וב-2010 כיכבה בסרט "צוללת" בתפקיד ג'ורדנה ביוון.
בפברואר ובמרץ 2012 שיחקה פייג' בתפקיד בת' מיטשל בסיטקום "פרמפייס" של ערוץ BBC Three. ב-2013 חזרה להופיע בעונה השנייה של הסדרה. היא גילמה את דמות ניקי בדרמה "Spoof or Die" של ערוץ 4 ששודר לראשונה ב-30 ביולי 2012.
ב-2014 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מתחת לפני השטח" מאת ג'ק ת'ורן. בסדרה הופיעה לצדו של טומי נייט שכיכב לצדה ב"הרפתקאות שרה ג'יין".
בית חלקיה

הקמת היישוב

היישוב הוקם ביום י"ט טבת בשנת ה'תשי"ג, (6 בינואר 1953) על ידי עולים מהונגריה ורומניה. חלקם התגוררו באופן זמני במעברות וחלקם מירושלים. 
שם היישוב נגזר מהפסוק: "חֶלְקִי ה' אָמַרְתִּי לִשְׁמֹר דְּבָרֶיךָ" (ספר תהלים, פרק קי"ט, פסוק נ"ז).] לפי זאב וילנאי השם חלקיה, המובא במקרא כשם פרטי, מסמל את שאיפת המייסדים לחלקה במולדת בעזרת יה.

דת ביישוב

רב היישוב היה הרב יוסף הלוי צימרמן, אשר התבקש לבוא ולכהן על ידי מקימי היישוב (ביניהם הרב קלמן שינדלר, אשר היה אף ממייסדיו של שיכון פאג"י בירושלים). בשנת תשע"ו נקראה הכיכר המרכזית במושב על שמו של הרב צימרמן. לאחר פטירתו בשנת תשכ"ג, נערכו בחירות בהשתתפות חברי המושב לתפקיד רב המושב ובהן נבחר הרב שלמה פולק, תלמידו של החזון איש, בוגר ישיבת פוניבז', וחתנו של הרב יהושע סג"ל דייטש. בסוף שנת תשע"ח הוכתר בנו של הרב שלמה פולק, הרב דוד פולק לכהן כרב לצידו.

ענפי פרנסה עיקריים

בעבר התבססה כלכלת המושב על חקלאות ומשק. כיום, רוב התושבים עובדים מחוץ למושב ומיעוטם בחקלאות. בתחום החקלאות מקפידים בשמירה על מצוות התלויות בארץ, בכלל זה שמיטה, כלאיים, ערלה. במושב ישנן רפתות וכוורות שהוקמו בשנותיה הראשונות של המועצה. במושב מתגוררים גם אברכים אשר תורתם אומנותם.
אסון פסטיבל ערד

אסון פסטיבל ערד או אסון ערד הוא כינוי לאירוע שהתרחש ב-18 ביולי 1995 בו נמחצו שלושה בני נוער למוות במהלך פסטיבל ערד. האירוע סיים למעשה את תקופת הפריחה של הפסטיבל שאפיינה את שנות התשעים המוקדמות.

הופעת הפרידה של להקת משינה

ב-18 ביולי 1995 הייתה אמורה להיערך הופעת הפרידה של להקת משינה שהודיעה על התפרקותה בחודש מאי של אותה שנה. ההופעה הייתה אמורה להיערך באחד ממתחמי הפסטיבל שהיה ממוקם באזור התעשייה של ערד שכונה "אתרוק" (הלחם בסיסים של "אתר" ו-"רוק").
הביקוש להופעה זו היה רב מאוד. זמן רב לפני ההופעה כבר המתינו אלפי בני נוער ליד שער הכניסה למתחם. בהוראת המארגנים לא נפתחו שערים נוספים ונוצר דוחק רב בכניסה. בזמן הופעת החימום של להקת "טיפקס" חלק מהשער התמוטט מלחץ הקהל, וקרס על הצעירים שעמדו על ידו. קריסת השער הביאה למותם של שני צעירים: איטן פלד וחן יצחק. צעירה נוספת, נעמה אלקריב, נפצעה אנושות ומתה בבית החולים כעבור מספר ימים. ההופעה של "טיפקס" נעצרה, ולהקת משינה לא הופיעה באותו ערב. מארגני הפסטיבל ניסו להמשיך כרגיל בסדרת המופעים ולהתעלם מן האסון, אך האמנים המשתתפים ובראשם שלמה ארצי ועפרה חזה הודיעו כי הם מסרבים להופיע לנוכח האסון שארע. המשך הפסטיבל בוטל.
האירוע חולל תדהמה ורעש רב בישראל בימים ובחודשים שלאחריו. עזר ויצמן שכיהן אז כנשיא המדינה אמר על האירוע הזה, ש"האמריקניזציה שוטפת אותנו ועם ישראל צריך להיזהר ממקדונלד'ס, אנחנו צריכים להיזהר ממייקל ג'קסון. אנחנו צריכים להיזהר מהמדונות".

השלכות האסון

שבוע לאחר האסון פורסם דו"ח ראשוני לפיו למופע נמכרו 25 אלף כרטיסים, כמות גבוהה בהרבה ממספר הצופים שאושר על ידי המשטרה בהתאם לגודל המתחם. יתר על כן, התברר שבמופע לא היה קצין ביטחון ורק 54 שוטרים פיקחו על רבבות בני הנוער.
בעקבות האסון נתבקש מכון התקנים הישראלי להכין תקן חדש לארגון מופעים המוניים. הכנת התקן ארכה זמן רב ובשנת 1997 התרחש אסון נוסף, "אסון המכביה". למרות זאת, התקן הוצג רק בשנת 2007, יותר מעשור לאחר האסון.
בעקבות האירוע התפטר מפקד המחוז הדרומי של המשטרה. בשנים שלאחר האסון סבל הפסטיבל מהפסדים כספיים עקב מספר משתתפים נמוך. בני הנוער החלו להדיר את רגליהם מהפסטיבל והוא הפך במהרה לאירוע מצומצם הפונה לאוכלוסייה מבוגרת יותר, ולא חזר למעשה למתכונתו הקודמת.
לאור ממצאי החקירה, נמתחה ביקורת ציבורית על מארגני הפסטיבל שכשלו בארגון הלוגיסטי והאבטחתי, והואשמו בחמדנות וברשלנות. לאחר כשש שנים וחצי הורשעו בבית משפט השלום באשדוד חמישה מהאחראים על הפסטיבל ונשלחו לתקופות מאסר שונות של עד שנה. נאשם שישי זוכה מחמת הספק. ערעורים של הנאשמים לבית המשפט המחוזי נדחו בשנת 2005.
בתביעת נזיקין שהגישו הורי ההרוגים נפסקו בשנת 2007 פיצויים של קרוב לחמישה מיליון שקלים. ההורים של איטן פלד הגיעו מספר שנים קודם לכן להסכם פשרה על פיו הוקמה קרן מלגות לסטודנטים מצטיינים להנצחתו, על ידי הנתבעים.
בחג סוכות באוקטובר 2009 חזר הפסטיבל למתכונת דומה לזו המקורית במסגרת ווליום ערד בחסות סלקום.
Multi Router Traffic Grapher

תפוצה

MRTG נכתבה בשפת Perl, ויכולה לרוץ על מערכות ההפעלה: Windows, Linux, Unix, Mac OS ו-NetWare.
MRTG היא תכנה חופשית תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו.

SNMP

MRTG משתמשת בפרוטוקול Simple Network Management Protocol לשליחת בקשות לשני מזהי אובייקטים (OID) אל ההתקן המנוהל (סוכן SNMP). ההתקן, אשר חייב לאפשר ניהול באמצעות SNMP, מכיל את בסיס הנתונים הניהולי (Management information base), אשר באמצעותו בודק ההתקן את קיומם של האובייקטים המבוקשים.
לאחר איסוף המידע, ישלח הסוכן את הנתונים באמצעות פרוטוקול SNMP. התכנה תאגור את התוצאות בקובץ יומן (Log), ותיצור מסמך HTML אשר יכיל גרפים המציגים את תעבורת ההתקן.
איסוף המידע מתבצע באמצעות המשתנים ifInOctets ו-ifOutOctets‏.

תסריטי פלט

לחלופין, ניתן לתכנן את איסוף המידע באמצעות תסריט (Script) או פקודה, ו-MRTG תנתח את הפלט למציאת המידע הנחוץ.
אתר הבית של MRTG מכיל מאגר גדול של תסריטים המאפשרים לנטר באמצעות סטטיסטיקות בסיס נתונים של SQL, כללי חומת אש, ועוד.
יחסי מונגוליה–ספרד

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין מדינת מונגוליה לבין ממלכת ספרד כוננו ב-4 ביולי 1977. באפריל וביולי 2014 נערכו ביקורים רמי דרג, ממונגוליה לספרד ומספרד למונגוליה בהתאמה, שעזרו בהגברת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות ובהרחבתו לתחומים נוספים וחדשים.
היחסים הכלכליים בין מונגוליה לספרד הם קטנים בסדר גודלם, זאת עקב המרחב הרב שבין שתי המדינות ואי האטרקטיביות של מונגוליה (מדינה המסתמכת ברובה על חקלאות ורעיית צאן) להשקעות, על אף הפוטנציאל הרב שיש במרבצי הנפט שבה. עם זאת, הכלכלה המונגולית מתפתחת וכך גם היחסים הכלכליים בין ספרד למונגוליה.
בין שתי המדינות נחתם ב-23 באוגוסט 1995 הסכם בילטרלי רשמי בנושא שיתופי פעולה תרבותיים, חינוכיים ומדעיים.
עמקה

היסטוריה

לפי הסברה], מקור השם התלמודי הוא בשמה של העיר המקראית בית העמק שבנחלת שבט אשר, אשר מקומה בתל מימאס השוכן בין עמקה ובין קיבוץ בית העמק.
מושב עמקה הוקם ככפר עבודה בנובמבר 1949, על בסיס הבתים של הכפר הערבי הנטוש עמקא, ובכך היה ליישוב העולים הראשון באזור. בכפר הוקם בית ספר של הפשט הדתי ולצידו בית ספר של אגודת ישראל בשם "אחיעזר". על פי טענת תושבי המקום, מדריכי הכפר שלא היו מרוצים מקיום בית הספר ה"מפלגתי" של אגודת ישראל, איימו על 64 משפחות מבין העולים מתימן, שעמדו על כך שבניהם יקבלו חינוך חרדי, שהם לא יקבלו עבודה, טיפול רפואי או יכולת לרכוש מזון בצרכנייה. כן נטען שנעשה ירי הפחדה כלפי מורים ותלמידים. ועדת בדיקה של משרד החינוך חקר את העניין אך לא פרסם את מסקנותיו. כ-20 משפחות עולים שהתעקשו על חינוך חרדי גורשו מהמושב בתחילת מאי 1950. תלונות ההורים עלו במאי 1950 בכנסת. ראש הממשלה ענה ביוני 1950 שתושבי הכפר עייפו מהמאבק בין שני בתי ספר דתיים ובקשו למנות מורים תימנים משלהם. בבית הספר של הפשט הדתי הסכימו לכך ובבית הספר של אגודת ישראל סירבו. על כך כתבו בשערים שרוב תושבי הכפר נענו לאיומים בדלית ברירה. אולם הסכסוך לא שכך ושוב בנובמבר 1950 עלתה זעקת ההורים על שמונעים מהם חינוך חרדי. בינואר 1951 נחתם הסכם על פינוי המשפחות המעוניינות בחינוך חרדי מעמקא והעברתם למקום אחר. 
בעבר, מרבית חברי המושב לקחו חלק בענף החקלאות. עם השנים, ובדומה למושבים אחרים, גם חברי עמקה עזבו מעט את עבודת האדמה ויצאו לעבוד מחוץ למושב. רבים מתושבי המושב משתמשים באופיו התיירותי של המקום ובפופולריות שלו בקרב ישראלים ותיירים מחו"ל. במושב ניתן למצוא חדרי אירוח וצימרים, מרכז מורשת יהדות תימן ולהקת מחול ייצוגית.
כיום במושב עמקה מתקיימים חיי קהילה עשירים ופוריים המשלבים בין דתיים וחילונים.

חפירות ארכאולוגיות

בשנת 2015 במהלך חפירת בדיקה שבוצעה לקראת הרחבת שטח המגורים של המושב, התגלו שרידים ארכאולוגים שונים. החפירה נעשתה מטעם רשות העתיקות ובמימון המתיישבים החדשים ובמהלכה נחשפו שרידי יישובים מתקופות שונות. הקדום שבהם נוסד במהלך התקופה הנאוליתית הקדם קרמית, לפני כ-10,000 שנה. אז, השתמשו התושבים בכלי צור קטנטנים כסכינים וראשי חיצים. להפתעת החופרים, התגלו במקום שרידי יישובים נוספים, קדומים מעט פחות, מהתקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והצלבנית. רשות העתיקות והמועצה האזורית מטה אשר הזמינו את הציבור לבקר ביום סיור במהלכו ניתן היה להתרשם מהממצאים החדשים-הישנים שנחשפו, ולשמוע הסבר אודותיהם רגע לפני הקמת השכונה החדשה ביישוב.
פיל נפיל

מקורות

בפרק החמישי של הרפתקאות פו הדב, פו הדב וחזרזיר מנסים באומץ ללכוד את פיל נפיל במלכודת. עם זאת,  פיל נפיל לעולם לא נתפס במלכודת שלהם, ואכן הם אף פעם לא פוגשים את פיל נפיל במהלך הספרים. 
בפרק השלישי בספר הבית בקרן פו, פו וחזרזיר נופלים למלכודת דומה (מרומז שזה אותה מלכודת) וחושבים שזה נעשה על ידי פיל נפיל כדי לתפוס אותם. פו וחזרזיר מתרגלים שיחה שיצטרכו אותה כאשר פיל נפיל יבוא, אבל פו נרדם וכאשר חזרזיר שומע קול, הוא נבהל ואומר את דבר הלא נכון. לבסוף, הוא מושפל כאשר הקול של כריסטופר רובין.

הסברים

למרות שזה לא נאמר במפורש, הוא חושב כי פילים נפילים מנקודת מבט של ילד הם פילים (המילה פיל נפיל לפי ניסיון הילד מבטאת את המילה פיל) האיורים של ארנסט שפארד בספרי פו הדב מאת א. א. מילן מתארים פילים נפילים (כפי שמתואר בחלום של חזרזיר) דומה מאוד לפילים.
בעיבודים של הסיפורים של דיסני, פיל נפיל מוזכר בסרט קצר שיצא בשנת 1968, העונה לשם פו הדב והיום הסוער, ונראה שהוא תוצר דמיונו של טיגר. המראה הממשי הראשון של פיל נפיל היה בסדרת הטלוויזיה "הרפתקאות פו הדב". בשני סרטי האנימציה ובכל סדרת הטלוויזיה הוא גם מתואר כפיל, פחות אכזר ופראי מאשר הדמיונות של פו בספרים. 
בסדרת האנימציה הטלוויזיונית, רוב הפילים נפילים הם האויבים של פו הדב וחבריו. הם יודעים לגנוב דבש ולעיתים קרובות דברים הקשורים לפו הדב. אחת הפילים נפילים הייתה הלף, העוזרת המטומטמת של סטן הווזל ופחדה מרו כי חשבה שהוא עכבר ענק. 
חזרזיר התיידד עם פיל נפיל צעיר בשם ג'וניור, בשני פרקים של הרפתקאות פו הדב החדשות. גוניור חי עם הוריו. אימו, הזכירה לעיתים קרובות את האלרגיות של אביו, אבא פיל נפיל. הם הופיעו יחדיו בשיר "ווזלים ופילים נפילים" עם הווזלים בסרט הרפתקאותיו הרבות של פו הדב. טיגר תיאר אותם כמפלצת אכילת דבש. הם מופיעים עם השיר גם בדיסניוורלד במתקן הרפתקאותיו הרבות של פו הדב שמבוסס על הסרט, ושבו הרוכבים נוסעים דרך הפילים נפילים והווזלים בחלומו של פו הדב.
מריה מרסה מרסל אי סרה

ביוגרפיה

מרסה נולדה בברצלונה וימי ילדותה עברו עליה באיווארס ד'אוּרזֶ'ל, בפְּלָה ד'אורז'ל. העובדה כי גדלה וחיה באזור כפרי השפיעה על מרסל. המסורת העממית, אוצר המילים, הדימויים, התמונות והתפניות הלשוניות באו לידי ביטוי ביצירתה, והיא הקפידה תמיד לשמור על קשר אמיץ עם הארץ ועם תרבותה העממית.
בשנת 1963 החלה ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת ליידה. בתקופה זו, כתבה את ספרה הראשון בקטלאנית. בשנת 1969 עקרה לברצלונה כדי ללמוד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת ברצלונה. בשנת 1975 סיימה את לימודיה. בתקופת לימודיה באוניברסיטה החלה בפעילות פוליטית. עוד לפני סיום לימודיה, החלה להעביר שיעורי קטלאנית, במסגרת פעילות אנטי-פרנקיסטית בסן בּוֹי דה לְיוּבֶּרְגָט ( Sant Boi de Llobregat).
בשנות השבעים נכנסה מרסל לעולם הספרות והחלה מתרכזת יותר ויותר באקטיביזם פוליטי ובפמיניזם. בשנת 1972 נישאה לחברהּ ללימודים המשורר רמון פינְיוֹל אי בַּלסָק (Ramon Pinyol i Balasch), ממנו נפרדה בשנת 1976. באותה שנה, זכתה בפרס קַרלָס ריבָּה לשירה על ספר שיריה הראשון "מאורת הסהר"  Cau de llunes, שפורסם בשנה שלאחר מכן. בשנת 1979 פרסמה את הספר "מכשפת היגון" (Bruixa de dol).
בשנת 1980 עמדה בהצלחה במבחני הוראת השפה והתרבות הקטלאנית לתלמידי תיכון ולימדה בתיכון מָרַגָל (Maragall) בברצלונה. שנים מאוחר יותר, לימדה בתיכון ז'ואן בּוּסקָה (l'Institut Joan Boscà).
בשנת 1980 ילדה את בִּתהּ אייבי. היא החליטה להתמודד עם האימהות לבד והקדישה לבתה מספר שירים (כגון: לבחור). בשנת 1982 פרסמה את ספר השירים "מלח פתוח" Sal oberta, אוסף שירים העוסקים בהיריון ובלידת בתהּ. ספרה "ארץ לעולם לא" Terra de mai , שיצא לאור גם הוא בשנת 1982 ולא פורסם עד אז בספרות הקטלאנית, עוסק בנושא אהבת נשים. בשנת 1985 פרסמה את הספר "האחות, הזרה"La germana, l'estrangera. הספר האחרון שפרסמה בימי חייה "הפשרה", Desglaç, עוסק באבל על מות אביה. במהלך שנות השמונים, למדה מרסל ותרגמה יצירות של משוררים וסופרים שונים. היא כתבה את ספר הרומן היחיד שלה La passió segons Renée Vivien.
צופית (מושב)

היסטוריה והווה

במהלך המרד הערבי הגדול סבל המושב מהתנכלות מצד כפר סאבא הערבית וקלקיליה, וכמעט מדי לילה נורו אליו יריות. באותה תקופה לא היו במושב טלפון, עזרה רפואית או רכב פינוי. טוביה רבינוביץ, חבר המושב, נרצח ביריות באוגוסט 1936. בפברואר 1939 נחנך במקום "בית עם" על שם מכס צוקרמן. בספטמבר 1939 היה שטח המושב 708 דונם והיו בו 50 משקים וסך הכל 203 נפשות. לאחר קום המדינה גדל המושב, הקרן הקיימת לישראל העבירה לצופית שטחי קרקע שהיו בבעלות קלמניה. כך נוספו למושב 40 משקים ושטחו גדל ל-2000 דונם. חצי מהשטח הוקצה לפרדסים והחצי השני לירקות ובוטנים. בהרחבה של המושב התגוררו 32 משפחות שהגיעו במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר ונוצרו לזמן מה חיכוכים בין הוותיקים לחדשים. 
המושב השתייך תחילה למועצה אזורית השרון התיכון, אך לימים אוחדה המועצה לתוך מועצה אזורית דרום השרון, אליה שייך היישוב כיום.
על גבעה ליד כניסה למושב, הוקם ב-1939 בית העם על שם מקס צוקרמן שהיה מרכז החיים התרבותיים של המושב וקיים עד היום. לידו הוקמה אנדרטה ליהודי יאנובה (על יד ביאליסטוק) שנרצחו בשואה.
בנימין כספי

בנימין כספי (סרברניקוב) (1886 - 18 במאי 1946) היה מחנך, סופר ופזמונאי עברי.

חייו

בנימין סרברניקוב נולד ברוסיה ב-1886. למד בחדר ובישיבה. המשיך בלימודי חול בהומל, בבריסק ועוד. מ-1909 עד 1912 נתן שיעורים פרטיים לעברית, לתנ"ך וכדומה בקייב. ב-1912 החל ללמד בחדר מתוקן של ש"ז פוגצ'וב בוורשה, ועבד שם עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. 
נדד בערים אחדות, בהן קייב, סרטוב, פטרובסק ומוסקבה ועסק בהוראה. היה מראשוני המורים לעברית למבוגרים, בין השאר באמצעות ספרי לימוד שחיבר. יחד עם ש"ז פוגצ'וב ויצחק אלתרמן היה חבר פעיל בחברת "חובבי שפת עבר" שפעלה במחתרת עקב הגבלות על השימוש בעברית בימי המלחמה. היה מקורב לאנשי "הבימה" במוסקבה, ותרגם למענם את המחזות "הגולם" ו"המבול". עסק גם בכתיבה הומוריסטית. בשלב זה עברת את שם משפחתו לכספי.
בשנת 1926 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה התפרנס זמן מה מהוראה בשיעורי ערב. אחר כך עבד כמורה בבית החינוך לילדי העובדים בתל אביב, וב-1933 עבר ללמד בבית הספר "אחד העם" בפתח תקווה, שם לימד עד למותו, בעיקר כמחנך לכיתות א'-ב'. 
כספי חגג את סדר הפסח בקביעות בקיבוץ בית הערבה עם משפחת בתו, תמר, שנמנתה על מייסדי הקיבוץ.
חיבר דרמה בשם "במדבר : חזיון קדומים מימי ראשית עם ישראל" שיצאה לאור לאחר מותו. כן נמצאו בעזבונו דרמה תנ"כית בשם "דבורה", ושירים ופזמונים רבים. כתב גם שירים לילדים, שהנודעים שבהם הם "השפן הקטן" ו"שישו ושמחו בשמחת חג".
בנימין כספי נפטר בי"ח באייר תש"ו מהתקף לב (1946) ונטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה. הותיר אחריו בת (תמר כספי-רעיף), בן ונכדים.
סרט מודעות צהוב

סרט צהוב הוא סרט מודעות, סמל להזדהות עם שבויים וסולידריות עם לוחמים ותפילה לשובם בשלום. מקורו בפולקלור האמריקאי. כמו כן הוא גם מסמל מודעות למחלת האנדומטריוזיס, אך הוא נפוץ ברחבי העולם סביב אירועים שונים.

מקור הסמל

לפי דעה מקובלת, בעת מלחמת האזרחים האמריקנית ענדו נשות וארוסות חיילי צבא האיחוד (הצפון) צעיף צהוב, מטפחת צהובה או סרט צהוב בשערן כסמל לכך שהן נאמנות ומחכות לאהובן שישוב מן הקרבות. הצבע הצהוב היה סמלו של חיל הפרשים של צבא הצפון. רושם זה חוזק עקב המערבון בשם "היא ענדה סרט צהוב" שהופק בשנת 1949 העוסק במלחמת האזרחים ובמנהג זה. את שיר הנושא מאותו סרט ביצעו האחיות אנדרוז. עם זאת, ייתכן שמקור המנהג עוד במלחמת האזרחים האנגלית בה ענדו אנשי הצבא הפוריטני סרטים צהובים על בגדיהם. ייתכן שמקור המנהג קדום אף יותר, שכן את המנהג לענוד מטפחת עם סמל האהוב כסימן לנאמנות ניתן למצוא כבר במחזה אותלו לויליאם שייקספיר ובשיר אותו שרה דסדמונה במערכה האחרונה. בשיר All Round My Hat, שמקורו בימי הביניים נאמר שהאהובה עונדת סביב כובעה ענף ערבה ירוק לציון כי אהובה נמצא הרחק וכי היא שומרת לו את נאמנותה.

השיר "היא ענדה סרט צהוב"

שיר פופולרי ממלחמת העולם הראשונה נקרא "סביב צווארה היא ענדה סרט צהוב (לאהובה הנמצא הרחק-הרחק)"
'Round her neck she wears a yeller ribbon,
She wears it in winter and the summer so they say,

If you ask her "Why the decoration?"
She'll say "It's fur my lover who is fur, fur away.

השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק"

באוקטובר 1971 הופיעה בעיתון ניו יורק פוסט כתבה מאת העיתונאי פיט המיל תחת הכותרת "הולכים הביתה". הוא סיפר אודות אסיר שנידון לשלוש שנים בכלא. טרם שחרורו כתב האסיר לאהובתו שאם אינה רוצה אותו עוד, הוא יבין זאת, אך אם היא מעוניינת בו, שתקשור סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק בעיירת מגוריהם. הכתב התלווה במקרה לאסיר המשוחרר בעת נסיעתו באוטובוס מן הכלא לביתו. האסיר המשוחרר ביקש מנהג האוטובוס ומהנוסעים להתבונן ולראות אם אכן קשור סרט צהוב לעץ. בסופו של דבר אכן היה קשור לעץ סרט צהוב, לשמחת הנהג והנוסעים.
התמלילן אירוין לוין קרא את הידיעה וכתב את מילות השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק" ("Tie a Yellow Ribbon 'Round the Old Oak Tree"). בסיום השיר מוצא האסיר המשוחרר מאה סרטים צהובים קשורים לעץ. את השיר ביצעו ב-1973 טוני אורלנדו ולהקת "שחר". מאוחר יותר הוקלט השיר גם על ידי פרנק סינטרה, בארי מנילו, פרי קומו, ג'ון קרטר וג'וני קאש, ג'וני קארבר ואחרים. השיר היה ללהיט ושהה ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי והבריטי באפריל אותה שנה.
למרות שהדבר לא נאמר במפורש, היה ברור כי הרמז בשיר הוא לחזרתם של שבויי מלחמת וייטנאם. השיר זכה שנית לפופולריות בשנת 1980 עקב משבר בני הערובה באיראן, שבו הוחזקו עשרות אזרחים אמריקאים כבני ערובה בטהראן בירת איראן על ידי השלטון האיסלאמי המהפכני החדש שעלה לשלטון בעקבות המהפכה האיראנית.
בין 2003 ו-2006 נתלו בארצות הברית סרטים צהובים על דלתות בתים, על עצים בגינות או על תיבות הדואר של משפחות שבניהן נלחמו בעיראק, כסמל לתפילה לחזרתם בשלום וכסמל לתמיכה במלחמה.

בישראל

כאשר הוחזרו שבויי צה"ל יוסף גרוף, נסים שלם וחזי שי משביים במסגרת עסקת ג'יבריל, קשרה אמו של יוסף גרוף מאות סרטים צהובים ברחוב שבו הם גרים, לקדם את פניו.
בשנת 2010, בעקבות המאמצים להעלות לתודעה את החייל החטוף גלעד שליט חולקו ברחבי ישראל אלפי סרטים צהובים שנתלו על ידי אזרחים על מכוניותיהם לציון הזדהות עם משפחת החייל וכקריאה לשחררו. לקראת שובו של גלעד שליט קישטו ילדי ישובו, מצפה הילה את הגדרות והעצים ביישוב בסרטים צהובים.
כביש 66 (ארצות הברית)

כביש 66 (באנגלית: U.S. Route 66) היה כביש מהיר ראשי בארצות הברית.
כאשר הכביש נפתח לראשונה לתנועה בשנת 1926 הוא היה אחד מהכבישים המהירים הראשונים בארצות הברית. נתיבו המקורי של הכביש היה באורך 3,940 ק"מ והוא חצה שלושה אזורי זמן בארצות הברית משיקגו ללוס אנג'לס כאשר הוא עובר דרך שמונה מדינות: אילינוי, מיזורי, קנזס (קילומטרים בודדים), אוקלהומה, טקסס, ניו מקסיקו, אריזונה וקליפורניה. הנתיב המקורי של הכביש קישר במכוון בין עיירות קטנות רבות לאורך המערב התיכון.
לאורך השנים עבר כביש 66 מקצות שיפורים רבים אשר שינו את נתיבו ואורכו הכולל. רבים ממקצות השיפורים העניקו לנוסעים בו נתיבים מהירים יותר ובטוחים יותר או חלקים חדשים שעקפו את הכבישים שעברו דרך מרכזי הערים.
כביש 66 היה הנתיב העיקרי בו עברה במהלך המאה ה-20 תנועה רבה אל עבר מערב ארצות הברית, במיוחד במהלך קערת האבק והשפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30. הכביש סייע רבות לצמיחת הכלכלות של היישובים שדרכם הוא עבר. רבים מהאנשים שניהלו עסקים בתוואי הכביש זכו לאורך השנים להצלחה רבה בשל הפופולריות הגוברת לה זכה הכביש - אותם האנשים נלחמו בהמשך לשמר את הכביש כאשר החל לגדול האיום של בניית כבישים מהירים חלופית.
בשנת 1985 הוצא כביש 66 באופן רשמי ממערכת הכבישים הבין-מדינתיים לאחר שהוחלט כי תוואי הכביש לא היה מועיל עוד. רוב התנועה עברה לכבישים מהירים בינעירוניים עוקפים. הכבישים הבין-מדינתיים ה-40, ה-57 וה-15 נסללו על שרידי הנתיב המקורי של כביש 66.
חלק מהנתיב המקורי של הכביש עדיין זמין כאטרקציה תיירותית תחת השם "Historic Route 66" (כביש 66 ההיסטורי).
בשנת 2006, אולפני האנימציה פיקסאר השתמשו בכביש 66 בתור נקודת ההתרחשות של סרטם מכוניות.

כינויים

במהלך השנים קיבל כביש 66 כינויים רבים. ישר אחרי שהוזמן, הוא נודע כ"כביש האלכסוני הגדול" בגלל שהוא נמתח משיקגו בצפון לאוקלהומה סיטי בדרום. לאחר מכן פורסם כביש 66 על ידי אגודת הכביש המהיר 66 כ"רחוב הראשי של אמריקה". השם היה בשימוש גם על ידי תומכי כביש 40, אך קבוצת כביש 66 הצליחה יותר. ברומן ענבי זעם מאת ג'ון סטיינבק, הכביש המהיר נקרא "אם הכבישים" ("The Mother Road") שמו הרווח של הכביש היום. השם האחרון לכביש 66 ניתן על ידי אגודת הכביש המהיר 66 בשנת 1952 כשם הלא רשמי "הכביש המהיר וויל רוג'רס" ("The Will Rogers Highway"), למרות ששלט הוצב בדרך עם שם הכביש בסרט של ג'ון פורד "ענבי זעם" שיצא לאקרנים בשנת 1940, 12 שנים לפני שהארגון קרא לכביש בשם זה.
להפציץ את אנגליה

להפציץ את אנגליה או פצצות על אנגליה (בגרמנית: Bomben auf Engeland), הוא שיר בגרמנית שחובר בידי וילהלם סטופר בשנות מלחמת העולם השנייה. השיר הולחן בידי נורברט שולצה, והיה ללהיט בלופטוואפה במהלך הקרב על בריטניה.
במקור השיר נקרא "להפציץ את פולין", והוא חובר בספטמבר 1939 במהלך המערכה בפולין. השיר כלל במקור שני בתים, שבהם מתארים טייסים את תחושת ההתעלות והשמחה שהם חשים כאשר הם ממריאים להפציץ את ערי האויב. אולם לאחר סיום הקרב על פולין ותחילת הבליץ והקרב על בריטניה, שונה שמו ל"להפציץ את אנגליה", והוסף לו בית נוסף אשר בו נאמר: "אנו מעניקים לאריה הבריטי/את המכה המכרעת האחרונה".
הסוציאליזם האתיופי

הסוציאליזם האתיופי (מילולית מאמהרית: יאיתיופיה היברטסאבווינט) שמה של תוכנית להלאמת כל הרכוש הפרטי והפיכת אתיופיה למדינה סוציאליסטית. תוכנית זו יושמה על ידי הדרג בשנת 1975 לאחר ההשתלטותה על אתיופיה במהלך המהפכה האתיופית.

אתיופיה: הלאמה כללית

הסיסמאות של התוכנית הממשלתי היו "ההסתמכות העצמית" "הכבוד של עבודה" ו-"העליונות הטובה של השותפות" סיסמאות אלו הומצאו על מנת להילחם בבוז הנפוץ בקרב רבים על עבודה פיזית שהיו עמוקות ביותר והיחס אליהם היה קשור למצבו של אותו אדם. ההיבט המרכזי של הסוציאליזם האתיופי היה רפורמה אגררית. 
ב-1975 הדרג החל בתוכנית לשנוי כלכלת אתיופיה ממערכת פיאודלית-קפיטליסטית לכלכלה סוציאליסטית מהסוג של הגוש המזרחי שבאותו הזמן סחף מדינות עולם שלישי ברחבי העולם. בעקבות זאת כל האדמות הכפריות, הכנסייה האתיופית, המשפחה הקיסרית והאצילים העשרים נושלו מנכסיהם ומכספם. בנוסף לכך כל החברות שפעלו באתיופיה הולאמו ללא שום קבלת פיצוים. בינואר ופברואר כל עסק פרטי-עירוני כושל, בתים ודירות הולאמו. עסקים פרטיים כגון בנקים, חברות ביטוח, וחברות סחר גדולות הולאמו, למרות כל זאת, הקמעונות, הסיטונית, הייצוא והייבוא נשארו בידיים פרטיות. כל העסקים שהואלמו הועברו לשליטה של אנשים התומכים בדרג. מכיוון שהדרג הלאים את כל אדמת אתיופיה החקלאית הוא הקציב לכל משפחת איכרים כולל יהודי אתיופיה חלקת אדמה שלא גדולה יותר מעשרה הקטרים כל 800 הקטרים יצרו אגודת איכרים כפרית. כל מוצר חקלאי ששווק היה תחת פיקוח ממשלתי. הערים הגדולות שכללו כ-שלושה מיליון תושבים אוגדו לתוך אגודות תושבים עירוניות (או באמהרית: קבלאס) שהייתה מקבילה בתפקידה לאגודת איכרים כפרית.

הדרג: הדת, הבריאות והעולם

ב-1975 הממשלה ביטלה את הכנסייה, שהייתה התומכת העיקרית בקיסר ויותר מאוחר הדרג הוציא להורג את ראש הכנסייה. הדרג הכריז שכל הדתות הם במעמד שווה, חגי האסלאם הפכו לרשמיים לצד החגים הנצרות. באותו הזמן הממשלה התחילה בניסוח של תוכנית בריאות חדשה תוכנית שהדגישה מניעת מחלות בקרה ושליטה, שרותי בריאות כפריים וקידום של מעורבות קהילתית והסתמכות עצמית בפעילויות בריאותיות הוקמו וקודמו.
מספר מדינות ברחבי העולם עזרו לשלטון האתיופי בתוכניות אלו בעיקר קובה, ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה. באתיופיה בתקופה זו היו כ-300 טכנאים רפואיים קובניים, שכולל יותר מ-100 רופאים שעזרו למקומיים לפתור בעיות בריאות. העזרה של העולם המערבי הייתה מצומצמת בהשוואה לזו של הקומוניסטי שכללה 10 מיליון דולר בשנה, התמיכה הכלכלית הנמוכה ביותר ממדינות אפריקה. התורמים המערביים העיקריים כללו את איטליה, שוודיה, האו"ם והבנק העולמי.