google/wiki40b huggingface dataset:
ארנסט וולטון

תחילת דרכו

ארנסט וולטון נולד במחוז ווטרפורד, בדרום אירלנד. אביו ג'ון וולטון, היה כומר מתודיסטי. באותם ימים היו הכמרים נוהגים להעתיק את מקום עבודתם פעם שלוש שנים, לכן שנות ילדותו של וולטון עברו בנדודים עם משפחתו במחוזות שונים באירלנד. אימו, אנה אליזבת, נפטרה כשהיה בן שלוש שנים. אביו נישא בשנית ומנישואים אלה היה לוולטון אח למחצה. בשנת 1915 החל לימודיו בפנימייה מתודיסטית בבלפסט שם הצטיין במדעים ומתמטיקה.
בשנת 1922 וולטון זכה במלגת לימודים בטריניטי קולג', דבלין. הוא למד מתמטיקה ומדעים וסיים בטריניטי לימודי תואר ראשון בשנת 1926, ותואר שני בתחום הידרודינמיקה, בשנת 1927. במהלך שנותיו בקולג' קיבל בפרסים רבים על מצוינות בפיזיקה ומתמטיקה בהם מלגת לימודים ב-1924. הוא התקבל כתלמיד מחקר בטריניטי קולג', קיימברידג', תחת פיקוחו של סר ארנסט רתרפורד, מנהל  מעבדת קבנדיש בקיימברידג'. באותה עת עבדו במעבדה ארבעה חתני פרס נובל, חמישה נוספים מן העובדים במקום, בהם וולטון וג'ון קוקרופט, קיבלו פרס נובל בשנים מאז. בשנת 1931 הוענק לוולטון תואר דוקטור והוא נשאר כחוקר במעבדה עד 1934.
בתחילת שנות 1930 וולטון וקוקרופט שיתפו פעולה כדי לבנות מתקן אשר יבקע גרעיני ליתיום על ידי הפגזתם בזרם של פרוטונים אשר הואצו בשפופרת מתח גבוה. ביקוע גרעין ליתיום יצר גרעיני הליום. זה היה אישוש ניסיוני של תאוריות על מבנה האטום. תאוריות אשר נוסחו על ידי רתרפורד, ג'ורג' גאמוב, ואחרים. המתקן – סוג של מאיץ החלקיקים המכונה "מאיץ קוקרופט-וולטון"  – בישר עידן של ניסויים בעזרת מאיצי חלקיקים בפיזיקה גרעינית. הישגם של וולטון וקוקרופט הביא לפרסומם המיידי בעולם המדעי ואף להזמנה לכנס סולווה בשנת 1933. בזכות מחקר זה בקיימברידג', בתחילת שנות ה -1930, הוענק לוולטון וקוקרופט פרס נובל בפיזיקה בשנת 1951, בכך היה למדען האירי הראשון שלו מוענק פרס נובל. המכשיר שאיפשר את פריצת הדרך המדעית נמצא באוסף מוזיאון המדע בלונדון.

עבודתו בדבלין

עם סיום עבודתו בקיימברידג', בזכות הפרסום לו זכה, יכול היה וולטון להשתלב במספר רב של אוניברסיטאות מובילות בעולם. למרות זאת, בחר לשוב לאירלנד ולהמשיך במחקריו במכון דבלין למחקר מתקדם במשך יותר מ-40 שנה, כולל תקופות בהן כיהן בחבר הנאמנים של בית הספר לפיזיקה קוסמית ובמועצת המכון. בשנת 1952, בעקבות מותו של ג'ון נולן, ראש המכון, התמנה וולטון לתפקיד וכיהן בו עד 1960.
הוא קיבל מעמד של עמית במחלקה לפיזיקה של טריניטי קולג ' בדבלין ובשנת 1946 התמנה לפרופסור. וולטון נחשב למרצה מעולה בזכות יכולתו להציג נושאים מורכבים במונחים פשוטים וקלים להבנה. למרות תקציבי מחקר מוגבלים שעמדו לרשותו הוא הצליח בשלהי שנות ה-50 את האפקט הזרחני במשקפיים, פליטה משנית של אלקטרונים ממשטחים תחת הפגזת יונים חיוביים ונושאים נוספים.

שנותיו האחרונות ומותו

אף שפרש מטריניטי קולג' בשנת 1974, הוא שמר על קשריו עם המחלקה לפיזיקה שבה לימד עד שחלה בפעם האחרונה. זמן קצר לפני מותו הוא תרם את התעודה ומדליית נובל שהוענקה לו למכללה. ארנסט וולטון מת בבלפסט ב-25 ביוני 1995, בגיל 91. בשנת 2003, מאה שנים לאחר הולדתו, הנפיק שירות הדואר האירי בול לזכרו. טריניטי קולג' פרסם באותה שנה אוטוביוגרפיה של וולטון.
האקדמיה הצבאית הפרוסית

האקדמיה הצבאית הפרוסית (בגרמנית: Preußische Kriegsakademie) הייתה אקדמיה צבאית להכשרת קצונה (זוטרה, בכירה וקציני מטה, במסלולים נפרדים) בצבא הפרוסי. האקדמיה נוסדה ב-1810 במסגרת הרפורמות שהחיל גרהרד פון שרנהורסט בשם Allgemeine Kriegsschule (בית ספר צבאי ראשי), שאיחד את שלושת בתי הספר הקיימים של ברלין, ברסלאו וקניגסברג. בניין האקדמיה באונטר דן לינדן בברלין נבנה לפי תכנונו של קארל פרידריך שינקל ונחנך ב-1845.
כל חברי המטה הכללי הפרוסי היו בוגרי המסלול הבכיר של האקדמיה. האקדמיה עברה שינויי מבני במלחמת העולם הראשונה והפסיקה להתקיים לפני מלחמת העולם השנייה. 
שרנהורסט הדגיש את הצורך ברמה אקדמית גבוהה הן של הלימודים הצבאיים (טקטיקה, אסטרטגיה צבאית, טיפול בסוסים, היסטוריה צבאית, התבצרות, מיגון והתקפת יעד מבוצר) והן של הלימודים הכלליים (גאוגרפיה, פיזיקה, כימיה, מתמטיקה, גרמנית וצרפתית). אחד ממורי האקדמיה הראשונים היה המדען הבולט של התקופה ומייסד אוניברסיטת ברלין, וילהלם פון הומבולדט, כך נוצר שיתוף פעולה בין האקדמיה לאוניברסיטה שהוגדרה כ"אלמה מאטר" ("האם המזינה") שלה. תוכנית לימודים מיוחדת עוצבה עבור קצינים מקצועיים-טכניים בתחומי ההנדסה הצבאית והארטילריה, שקיבלו הכשרה נוספת. בצד ההוראה הושם באקדמיה דגש על חינוך ו"בניית האופי" של הקצינים באמצעות משמעת נוקשה. להלכה, הלימודים נמשכו שלוש שנים וכללו תרגול מעשי רב בפיקוד, בתכנון ובעבודת מטה, אולם עקב מצב לוחמה הופסקו מדי פעם הלימודים הסדירים של הצוערים, שהיו משובצים גם שיבוץ קרבי מקביל ביחידות לוחמות.
אורתוקלז

פצלת שדה אשלגנית

קבוצת פצלות השדה שהאורתוקלז הוא חלק ממנה מכילה מינרלים טקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי. כמו הקוורץ, בנויים מינרלים אלה מארבעה ארבעונים, אלא שבעוד שבקוורץ כל הארבעונים בנויים מ- SiO₄, בפצלת השדה מחליף אטום אלומיניום את אטום הצורן באחד הארבעונים. משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי. באורתוקלז הפיצוי החשמלי בא בצורת קטיון אשלגן.
קיימים בטבע שלושה פולימורפים (סוגים בעלי הרכב כימי זהה, אך בעלי מבנה שונה) של פצלות השדה המכילים אשלגן: אורתוקלז, סנידין ומיקרוקלין. לכולם אותה נוסחת מבנה כימי: KAlSi₃O₈, והם מכונים באנגלית בשם הכללי K-Spar (הסימון הכימי לאשלגן וקיצור המילה האנגלית לפצלת השדה Feldspar). האבחנה בין הפולימורפים בלי מכשור מעבדה, כדוגמת סריקה באמצעות קרני רנטגן, אינה פשוטה. המיקרוקלין יכול להופיע לעיתים בגוון ירוק (מינרל המכונה אמאזוניט) ולעיתים מופיעה בו תופעה של גבישים תאומים בצורת לוחיות מקבילות, אבל האמצעי המזהה הכמעט יחיד הוא המסלע בו מוצאים את המינרל. מכיוון שכל אחד מהסוגים מתגבש בטמפרטורה אחרת הסלע שייווצר יהיה שונה. הסנידין מתגבש בחום גבוה של מעל ל-900°C, ולכן מופיע בסלעים שנוצרו תוך כדי התקררות מהירה, בעיקר בסלעים וולקניים פלסיים כדוגמת אובסידיאן, ריוליט וטרכיט. האורתוקלז מתגבש בחום שבין 900°C ל-500°C, ומופיע בסלעים שהתקררו לאט יותר כדוגמת גרניט וסיאניט. המיקרוקלין מתגבש בטמפרטורות של כ-400°C ומטה ומופיע בסלעים שהתקררו לאט כמו גרניט סיאניט ובפגמטיטים.
משום שהסנידין מתגבש בטמפרטורות גבוהות, קיימת רמת אי סדר גבוהה בצורת הסידור של אטומי הצורן והאלומיניום, והתוצאה - התגבשות במערכת גבישית המונוקלינית. רמת הסדר עולה באורתוקלז, המתגבש אף הוא במערכת הגבישית המונו קלינית. ברמת הטמפרטורות הנמוכות מתגבש סוג מיוחד של אורתוקלז הקרוי אדולריה שהמבנה שלו מסודר יותר. המיקרוקלין, המתגבש בטמפרטורות הנמוכות אף יותר, ולכן רמת הסדר בו היא הגבוהה ביותר, מתגבש במבנה הטריקליני שהוא בעל הסימטריה הנמוכה יותר.

תפוצה ושימוש

בישראל ניתן למצוא אורתוקלז בסלעי הגרניט של אזור אילת.
באורתוקלז נעשה שימוש בתעשיית החרסינה וכרכיב באבקת ליטוש.
אדולריה, סוג מיוחד של אורתוקלז, מפגין תופעה אופטית מיוחדת של ברק בגוונים שונים בשל תכלילים של פצלות שדה שונות. אבן מסוג זה (בייחוד בגוון כחלחל) מכונה אבן ירח, מבוקשת כאבן חן, ונעשה בה שימוש בתעשיית התכשיטים. בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד אבן ירח היא אבן ההולדת התחליפית של חודש יוני.
שרלוטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן

ביוגרפיה

שרלוטה נולדה ב-11 בספטמבר 1751 בפרנקפורט, לאנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן ולשרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל, בתם של קרל הראשון, רוזן הסן-פיליפסטאל וקתרינה כריסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר.
ב-21 במרץ 1769 התחתנה שרלוטה עם ארנסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג, מנו נולדו לה 4 ילדים. בשנת 1772 מת חמיה פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ובעלה ארנסט עלה לשלטון במקומו. ארנסט היה שליט ליברלי ונאור, שהתעניין באמנויות ובמדעים והשתמש בשלטונו כדי לקדם אותם. הוא קידם מאוד את מערכת החינוך והכלכלה במדינה, וכן דאג לתיאטרון, לאוספי אמנות ולספריות. ארנסט התעניין במיוחד באסטרונומיה ובפיזיקה, ואף הקים את מצפה הכוכבים של גותה שהתפתחה למרכז אירופאי לאסטרונומיה, ושרלוטה סייעה לו במפעליו הכבירים. בשנת 1804 מת בעלה ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ובנה אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו. שרלוטה לא הסתדרה כל כך עם בנה אוגוסט, ובעקבות כך עברה להתגורר באייזנברג. לאחר מכן התגוררה כמה שנים במרסיי, ומשם עברה לג'נובה, שם חיה עד מותה ב-25 באפריל 1827.
לוסי אהובתי

הפקה

הסדרה עוסקת בחייהם של הזוג לוסי (לוסיל בול) וריקי (דסי ארנאס) ריקארדו. לוסי אהובתי הייתה הסדרה הנצפית ביותר בארצות הברית במשך שש העונות שלה. הסדרה שודרה במקור ברשת CBS בין השנים 1951–1957 וכללה 181 פרקים, לאחר מכן שודרה סדרת המשך בת 13 פרקים נוספים בשם "שעת הקומדיה של לוסי ודסי" בין השנים 1957–1960. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון. ב-2002, דירג מגזין הטלוויזיה TV Guide את לוסי אהובתי במקום השני ברשימת 50 תוכניות הטלוויזיה הגדולות של כל הזמנים.
הסדרה מבוססת על תוכנית רדיו בהשתתפות לוסיל בול וריצ'רד דנינג בשם "הבעל האהוב עלי". דנינג היה להוט להמשיך לשחק כבעלה של בול, אך בול רצתה שבעלה האמיתי, המוזיקאי הקובני דסי ארנאס, ישחק לצידה בטלוויזיה. באולפני CBS חששו שהקהל האמריקני לא יראה בעין יפה את ה"נישואים המעורבים" של בול וארנאס בטלוויזיה, במיוחד בשל המבטא הקובני הכבד של ארנאס. בול התעקשה, ולאחר שהשניים הופיעו במשותף במספר ערים בארצות הברית בשילוב המוזיקה שלו והקומדיה שלה והתקבלו יפה בקהל, אנשי CBS הסכימו ללהק את ארנאס לתפקיד. למרות זאת, הם סירבו לשלב את שמו של ארנאס בשם התוכנית ("לוסי וריקי"). לבסוף הוחלט על "אני אוהב את לוסי" (בגרסה העברית הוחלט לקרוא לסדרה "לוסי אהובתי"), כאשר המילה "אני" מדגישה את חלקו של ארנאס בשם התוכנית.
הסדרה זכתה בפרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר בשנים 1953 ו-1954.

עלילת הסדרה

עלילת הסדרה, שממוקמת בעיר ניו יורק, סובבת סביב עקרת הבית לוסי ובעלה הזמר והסולן ריקי ריקארדו. באותו בניין גרים בעלי הבית וחבריהם הטובים - הזוג פרד ואת'ל מרץ (ויליאם פרולי וּויויאן וואנס). רוב הפרקים ממוקמים בדירתם הצנועה של לוסי וריקי או במועדון הלילה שבו ריקי עובד.
לוסי ריקארדו היא עקרת בית אוהבת ותומכת אך לעיתים נאיבית עם נטייה להסתבך בצרות. היא נחושה בדעתה להוכיח שהיא לא סתם עקרת בית. פרק טיפוסי של "לוסי אהובתי" עוסק ברעיון של לוסי, בין אם מדובר בפריצה למועדון הלילה של ריקי או במציאת דרך לשוחח עם מפורסמים, ובדרך כלל מסתיים באנדרלמוסיה קומית, כשגם את'ל נגררת לסיפור.
טאיפן פנים-יבשתי

תיאור

אורכו הממוצע הוא 1.8 מ', אולם פרטים גדולים יכולים להגיע לאורך של 2.5 מ'.
צבעו חום, הנע מחום כהה ועד חום בהיר-ירקרק, תלוי בעונה בשנה. גבו, צידו וזנבו יכולים להיות בעלי גוונים שונים של חום ואפור, כאשר קשקשים רבים יכולים להיות בעלי קצה שחור.
הראש המעוגל והצוואר בדרך כלל כהים משאר הגוף. הצבע הכהה מאפשר לו לחמם את עצמו כאשר רק חלק קטן מגופו חשוף בפתח המאורה שלו. עיניו בגודל בינוני עם קשתית חומה-שחורה וללא טבעת הניתנת לזיהוי סביב האישון.

התאמה עונתית

הטאיפן הפנים-יבשתי מתאים את עצמו לסביבה על ידי שינוי צבע עורו במהלך חילופי העונות. הוא נוטה להיות בהיר יותר במהלך הקיץ וכהה יותר במהלך החורף. שינוי צבע זה משרת אותו למטרת וויסות חום גופו, ומאפשר לו לספוג יותר אור במהלך חודשי החורף.

תפוצה

הנחש נפוץ באזורים המדבריים של מרכז ומזרח אוסטרליה. טווח המחייה שלו משתרע מהחלק הדרום מזרחי של הטריטוריה הצפונית לתוך מערב קווינסלנד. ניתן למצוא את הנחש גם צפונית לאגם אייר ומערבית לפיצול של נהר מארי, דרלינג ומורומבידג'י.

התנהגות ותזונה

הטאיפן הפנים-יבשתי ניזון בעיקר ממכרסמים, יונקים קטנים אחרים וציפורים. בניגוד לנחשים ארסיים אחרים שמכישים בצורה מדויקת פעם אחת ונסוגים על מנת לאפשר לטרף למות, הוא יכיש עד ל-7 הכשות ארסיות בהתקפה אחת.
הנקבה מטילה בין ביצה אחת ל-24 ביצים. הביצים בוקעות חודשיים לאחר ההטלה. לרוב הביצים יוטלו בתוך מאורות נטושות של חיות או חריצים עמוקים בין סלעים. קצב ההתרבות תלוי בחלקו באכילה שלהם. אם אין מספיק מזון, הנחש יתרבה פחות.

הארס

ארסו של הטאיפן הפנים-יבשתי מכיל בעיקר את רעל העצבים טאיפוקסין. כשהטאיפוקסין מגיע לגוף, הוא הורס את רקמת השריר וגורם לדום לב ולקוצר נשימה. רעילות הארס בהכשה אחת של הטאיפן הפנים-יבשתי יכולה להרוג לפחות 100 אנשים בוגרים באופן תאורטי. לאחר הכשה אדם יכול למות תוך 30-45 דקות מזמן ההכשה ללא טיפול רפואי של אנטי-ארס, ארסו מדורג כ-0.025 בסולם LD50. כמעט כל הקורבנות, מהכשות המזוהות ממין זה, היו הרפטולוגים שטיפלו בנחש למטרות מחקר, כולם טופלו בצורה מוצלחת על ידי נסיוב, לא תועדו מקרי מוות מנחש הטאיפן הפנים-יבשתי מאז הכנסת הנסיוב הייעודי למין זה.
לידה שלאחר המוות

לידה שלאחר המוות היא לידה המתרחשת לאחר מותו של אחד מההורים הביולוגים של הילד. מטבע הדברים על פי רוב מדובר בלידה לאחר מותו של האב, אך המונח מתאר גם תינוקות שנולדו מיד לאחר מות אמם, בדרך כלל באמצעות ניתוח קיסרי.

ההיבט המשפטי

ללידה שלאחר המוות יש השלכות מיוחדות על מצבו המשפטי של הילד, בעיקר סביב סוגיות של זכויות המועברות מההורה הנפטר כגון זכאות לאזרחות, ירושה וכיוצא באלה. מערכות משפטיות בדרך כלל כוללות הוראות מיוחדות לגבי ילדים שלאחר המוות בסוגיות אלו; כך לדוגמה מדינת מסצ'וסטס מחשיבה ילדים שלאחר המוות כאילו נולדו לפני מות ההורה. החוק האמריקאי הפדרלי גורס כי ילדים של אזרחים אמריקאיים שנולדו מחוץ לגבולות ארצות הברית בלידה שלאחר המוות, זכאים לאותן זכויות אזרחיות כהוריהם. ללידה שלאחר המוות של בן או אח האב הנפטר משמעות גם בדיני ייבום וחליצה.
סוגיה משפטית מורכבת יותר היא התעברות מהפריה חוץ גופית באמצעות זרע או ביצית שאוחסנו לפני מות ההורה התורם. במקרים כאלו, על פי רוב, לא נחשב תורם הזרע כהורה המשפטי של הילד, ועל כן לא מזכה אותו בזכויות הורשה כלשהן.
דורית רביניאן

ביוגרפיה

הוריה של רביניאן עלו לישראל מאיראן והתיישבו בכפר סבא, שם נולדה ב-1972. בת בכורה בין ארבעה ילדים. אמה, יפה, מוכרת בחנות בגדי ילדים, אביה, ציון, היה בעל מפעל טקסטיל. את שירותה בצה"ל עשתה ככתבת צבאית בעיתון "במחנה".
ספרה הראשון, "סמטת השקדיות בעומריג'אן", נכתב בגיל 22 והפך לרב-מכר, שזיכה אותה ב-1995 בפרס וינר לספרות צעירה. ספרה השני, "החתונות שלנו", פורסם בגיל 27 בשנת 1999, וזכה אף הוא להצלחה רבה ותורגם ל-18 שפות. בלונדון קיבלה עליו את הפרס על שם צ'ארלס אורד וינגייט. ב-2000 קיבלה את פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים וב-2009 את פרס אקו"ם לעידוד היצירה. ספר הילדים שכתבה, "אז איפה הייתי אני", יצא לאור ב-2006. הרומן השלישי שלה, "גדר חיה", פורסם 15 שנה לאחר השני, בשנת 2014, וזיכה את רביניאן ב-2015 בפרס ברנשטיין לספרות.
רביניאן כתבה את התסריט לסרט "הבחור של שולי", שזכה בשנת 1997 בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע.
ב-2011 הגישה את התוכנית "שבת תרבות" בערוץ 2.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה "גדר חיה" העוסק ברומן בין מתרגמת ישראלית לצייר פלסטיני, בעת שהותם בניו יורק. הספר הומלץ להכללה בתוכנית לימודי החובה לבגרות מוגברת בספרות על ידי אחראי התחום במשרד החינוך וועדת המקצוע, אך בדצמבר 2015 המלצה זו נדחתה בידי המזכירות הפדגוגית. אחד מנימוקי הדחייה היה ש"בגיל ההתבגרות אין ראייה מערכתית הכוללת שיקולים של שמירת הזהות של העם ומשמעות ההתבוללות". דורית רביניאן העירה על כך: "הנושא של הספר - והסיבה שפסלו אותו במשרד החינוך - זו החרדה היהודית במרחב הערבי. חושבים שאם מונעים מנפשותיהם הרכות של ילדים רומן שמתמודד עם אזור הדמדומים בין החיים היהודיים לחיים הערביים, אז מעלימים את הבעיה". בעקבות פרסום הפרשה הספר חזר לראש רשימת רבי המכר, לאחר שכבר שהה שם שבועות אחדים בעת שיצא לאור והוצאת עם עובד הודיעה על הדפסת מהדורה גדולה נוספת.
רביניאן גרושה ומתגוררת בתל אביב.
פעמון אופניים

פעמון אופניים הוא אמצעי אזהרה קולית באופניים המותקן על הכידון, על מנת להזהיר הולכי רכב ורוכבים אחרים. המתקן מורכב משתי קעריות מתכת, האוחזות מנגנון צלצול מתכתי המורכב משתי דיסקיות ומשמשות לתהודה, ידית קטנה המותקנת על קפיץ ומופעלת באמצעות האצבע משמשת את הרוכב להשמיע צליל אופייני.
על פי דיני תעבורה במדינות רבות, וישראל בכללן, חובה על אופניים המשמשות לתעבורה להיות מצוידים בפעמון.
פעמון האופניים הומצא ב-1877 על ידי ג'ון ריצ'רד דדיקוט (John Richard Dedicoat).
השיר Bicycle Race של להקת קווין עושה שימוש בפעמוני אופניים כחלק מהליווי המוזיקלי.
תחקיר עיתונאי

תחקיר עיתונאי נעשה על ידי עיתונאים המבקשים לחשוף מידע שאינו ידוע לציבור. עבודתו של עיתונאי חוקר שונה מעבודתו של עיתונאי המדווח על התרחשויות. העיתונאי החוקר נרתם למשימה בדרך כלל בעקבות מידע על אירועים או תופעות הנראים על פניהם כמסתירים מחדלים או עבירות פליליות. עבודתו נעשית בחשאי כדי להגיע אל הפעילויות המרכזיות בנושאי התחקיר. 
העיתונאי החוקר איננו חוקר משטרתי, ואינו יכול להגיע לאיסוף ממצאים כמוהו. יכולתו לאסוף פרטים בדרך כלל מוגבלת. מסקנותיו מהתחקיר, כפי שהן מוצגות על ידיו, יכולות להביא לחקירה נרחבת של הנושא על ידי גורמים המוסמכים לאסוף פרטים נוספים, לתקן את המצב הקיים ובמידת הצורך לשנות נהלים, לפטר אנשים או להביא להעמדתם לדין. 
העיתונאי החוקר נעזר לעיתים קרובות בעוזרים הנקראים "תחקירנים", המסייעים לו בהכנת התחקיר. התחקירן יכול לאסוף ממצאים בשטח, לספק חומר רקע, לערוך, לשכתב, הכול בהנחיית עורך התחקיר. 
תחקירים מפורסמים הובילו לחשיפת פרשיות שהעסיקו את הציבור. כך למשל פרשת ווטרגייט בארצות הברית נחשפה בעקבות עבודת תחקיר יסודית של העיתונאים בוב וודוורד וקארל ברנסטין. בישראל הובילו תחקירים עיתונאיים לחשיפות פרשיות שחיתות (כמו פרשת האי היווני  והחקירה בענייניו של אריה דרעי), לחקירת אירועים צבאיים, לגילויים על מחדלים בבתי חולים, ועוד.
עבודות התחקיר העיתונאי הן תחום פורה בעיתונאות. עיתונים יומיים מקדישים להן מקום נרחב, ובטלוויזיה קיימות תוכניות המתמקדות בעיקר בתחקירים שנועדו לחשוף מסקנות של תופעות ואירועים. מקצתם: "כלבוטק" של רפי גינת, "עובדה" של אילנה דיין, "שומר מסך" של אמנון לוי ו"המקור" של רביב דרוקר וברוך קרא. קיימים אף ארגוני תחקירים כגון פרופבליקה הניו יורקי, המבצע תחקירים לתועלת הציבור ומעבירם לפרסום בתוכניות תחקירים, בעיתונים ובאתרי חדשות.
מסקנות התחקיר מתקבלות בדרך כלל באופן חיובי, אך לעיתים הן מעוררות מחלוקת. כך למשל בפרשת וידוא הריגת הילדה איימן אל המאס ("פרשת סרן ר'") ברצועת עזה ב-2004. תחקירני התוכנית "עובדה" הציגו מסקנות מהן עלה כי קצין צה"ל ירה במכוון אל הילדה שלא סיכנה את חייו ואף וידא את הריגתה, בעוד צה"ל ומקורבי הקצין טענו כי התחקיר מבוסס על ממצאים שגויים. בית המשפט קבע כי התחקיר היה לקוי.
חלוצה בתחום העיתונאות החוקרת וממציאת הטכניקה של כתבת תחקיר בזהות שאולה הייתה העיתונאית נלי בליי.
תחקיר בעל אופי דומה נעשה לעיתים לשם כתיבתו של ספר תיעודי, ולעיתים אף לשם כתיבת פרוזה (לבירור פרטים עובדתיים המשמשים בסיפור).
ראול אלביול

קריירת המועדונים

אלביול החל את דרכו במערכת הנוער של ולנסיה. אלביול התקדם במחלקות הנוער של ולנסיה, ובעודו שייך לקבוצת המילואים של המועדון, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגביע אופ"א בספטמבר 2003, בגיל 18. מאמן הקבוצה הבוגרת מיעט לשתף אותו, ואלביול המשיך את דרכו בעונה זו בקבוצה המילואים.
בקיץ הבא השאילה ולנסיה את אלביול לחטאפה, אך בדרכו לחתום על החוזה בקבוצה, נפצעו הוא ואביו בתאונת דרכים. הוא נפצע באורח קשה ונעדר ממשחק למשך תקופה ארוכה. מאמן חטאפה, קיקה סאנצ'ס פלורס עדיין התעקש על השאלת השחקן, אף על פי שהיה בכושר ירוד. הוא חזר לשחק בינואר 2005, והציג יכולת טובה עד סוף העונה, עם 17 הופעות במדי הקבוצה.
בעונת 2005/2006, לאחר שחזר לוולנסיה, ביסס אלביול את מעמדו בקבוצה הבוגרת, עם שיתוף פעולה מוצלח עם הבלם רוברטו אז'אלה. את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש בעונת 2006/2007, שער ניצחון נגד ריאל בטיס. בעונה הבאה זכה אלביול בתואר היחיד שלו עם ולנסיה, גביע המלך הספרדי.
ב-25 ביוני 2009 חתם השחקן בריאל מדריד, ששילמה לוולנסיה תמורתו 15 מיליון אירו, על חוזה לחמש שנים. אלביול תפס מקום קבע בקבוצה מיד עם פתיחת העונה.
ב-21 ביולי 2013 הצטרף אלביול לנאפולי האיטלקית, וחתם בקבוצה לארבע שנים. נאפולי שילמה לריאל מדריד 12 מיליון אירו תמורת כרטיס השחקן של אלביול.
ב-4 ביולי 2019 חתם בויאריאל לשלוש שנים.

נבחרת לאומית

אלביול השתתף עם נבחרת ספרד עד גיל 19 עת זכתה באליפות אירופה לנערים ב-2004, ובהמשך ייצג את המדינה גם בנבחרת עד גיל 21. לבסוף, החל אלביול את דרכו בנבחרת ספרד הבוגרת באוקטובר 2007, במוקדמות יורו 2008. אלביול נכלל גם בסגל הנבחרת לטורניר עצמו, ושיחק פעמיים בשלב הבתים של הטורניר. בסיום הטורניר זכתה נבחרת ספרד בתואר. שנה מאוחר יותר היה בסגל הנבחרת גם בגביע הקונפדרציות, ושותף במשחק אחד, בדרכה של הנבחרת למקום השלישי.
הירושה הגדולה

עלילה

העלילה מתרחשת לאחר מלחמת צרפת־פרוסיה. רופא צרפתי בשם סרזן מקבל לפתע ידיעה שהוא היורש היחיד של הון בסכום האסטרונומי של חצי מיליארד פרנק. הפרשה מתפרסמת בעולם כולו, סרזן מקבל מחמאות מאנשים רבים, ומצידו מודיע כי הוא מתכוון להשתמש בכסף על מנת להקים עיר שתהיה דוגמה ומופת לעולם כולו. 
מנגד, בא גרמני בשם שולצה, אשר טוען כי הוא קרוב משפחה של סרזן וכי הוא ראוי לקבל חלק מהירושה, אם לא את כולה. סרזן, שאינו מעוניין במאבקים, מוותר לשולצה ונותן לו מחצית מהירושה על מנת שיעשה בה ככל העולה על רוחו.
שנים מספר לאחר אירועים אלה קמות במערב ארצות הברית שתי ערים: האחת נקראת פרנסוויל, ואותה בונה סרזן לפי חזונו - עיר מטופחת, אשר כל תושביה מחויבים לעבוד לפרנסתם ולשמור על היגיינה אישית. לעומתו, מקים שולצה עיר בשם שטאלשטאדט - עיר הפלדה. זהו מבצר, הכלאה של מפעל ומחנה עבודה של בטון ופלדה, שבו מפעל בשם שטלשטט המייצר מוצרי פלדה ובעיקר נשק, שאיכותם הופכת לשם דבר בעולם כולו.
חברו של ד"ר סרזן, מרסל ברוקמן, בא לעבוד בשטלשטט תחת שם בדוי בתור מרגל. בזכות כישוריו כמהנדס ושרטט לוכד ברוקמן את עינו של שולצה ועד מהרה הופך לעוזרו האישי. בעזרת חנופה רבה הוא מגלה כי שולצה מייצר תותחים מתקדמים מאוד, המיוצרים בשיטות סודיות. יתר על כן, הוא מגלה כי שולצה בנה תותח ענקי שירייה בודדת שלו יכולה למחוק את פרנסוויל מעל פני האדמה וכי הוא פיתח פגזים מיוחדים ממולאים בפחמן חד־חמצני, אשר מתפשט בשטח המופגז והופך אותו לשטח לא־ראוי למחיה אדם. יש הטוענים כי בכך חזה ז'ול ורן את הופעתו של נשק להשמדה המונית. 
בעקבות הגילוי, מתכנן שולצה להוציא את מרסל להורג, על־מנת שסודו לא יתגלה ברבים. מרסל מצליח לברוח משטלשטט ולהגיע לפרנסוויל כשעה וחצי לפני הזמן שבו שולצה מתכוון להשמיד את העיר. 
למרות העובדה כי תושבי פרנסוויל מודעים לסכנה המרחפת מעליהם, נראה כאילו דבר אינו יכול למנוע את מחיקתה של עירם מעל למפה. אולם, מתברר כי שולצה טעה בחישוביו וירה את הפגז שלו בעוצמה רבה מדי - מה שהופך את הפגז ללוויין מלאכותי. למרות זאת, תושבי פרנסוויל ממשיכים להיערך למתקפה אפשרית נוספת של שולצה, בונים מבני הגנה ומתרגלים שימוש בנשק.
לאחר זמן מה נוצר הרושם כי שולצה נעלם, שכן הוא אינו עושה דבר, ומסיבה זו מפעל שטלשטט מוכרז פושט רגל, שכן החשבונות שנשלחים אליו אינם נפרעים. מרסל חודר שנית למפעל כדי לגלות מה התרחש עם חברו אוקטב, בנו של הדוקטור סרזן, ומגלה כי שולצה נפל קורבן לאחר מפגזי הפחמן שהוא עצמו המציא, שהתפוצץ באותו חדר בו היה שולצה, והקפיא אותו למוות. 
לאחר מותו של שולצה מקבל סרזן, בתור קרובו היחיד, גם את הבעלות על שטלשטט וממשיך לקיים אותה במפעל לפלדה, אם כי עם סדר שונה בתכלית מהסדר של שולצה. מרסל מתחתן עם בתו של הדוקטור סרזן, והספר נגמר ב"הפי אנד" טיפוסי. 
האידאולוגיה של הר שולצה, שאותה מציג ורן בספר זה כסכנה למין האנושי, היא אידאולוגיה גזענית המזכירה את הנאציזם.
אינטל 8080

ציוני דרך

שפת המחשב הראשונה שיועדה למיקרו-מעבדים, PL/M, ומערכת ההפעלה הראשונה למיקרו-מעבדים, CP/M, נכתבו שתיהן עבור ה-8080, שתיהן על ידי גארי קילדל. המחשב שנחשב בדרך כלל ל"מחשב האישי הראשון", ה-Altair 8800 היה מבוסס על ה-8080, וכמוהו רבים מהמחשבים שבאו בעקבותיו - IMSAI-8800 של חברת IMSAI, ‏Sol-20 של Processor Technologies, ורבים אחרים. עד הופעת ה-Z80, מעבד זה הניע את מהפכת ותעשיית המחשבים האישיים. כמקובל באותה תקופה, חברת אינטל נתנה רישיון לחברות נוספות לייצר את המעבד, בהסכם שנקרא Second-Source, וסימנס ו-AMD ייצרו את ה-8080 ברישיון. בנוסף, Mitsubishi,‏ National Semiconductor, ‏NEC, ‏OKI, ‏NTE, ‏Signetics, ‏Tesla, ‏Texas Instruments, וברית המועצות, ייצרו 8080 בלי רישיון מאינטל.
אופרה בגרוש

עלילה

עלילת המחזה מתרחשת במאה ה-18 בסוהו, רובע בעיר לונדון, שזוהה בתקופה זו עם העולם התחתון הלונדוני. העלילה מתמקדת בקבצנים, בפושעים ובעלובי החיים. בין הדמויות ג'ונתן פיצ'ם, שמנהל חנות לקבצנים (בה הוא מוכר אביזרים הכרחיים לכל קבצן, כגון גדמי רגליים וידיים, בובות סמרטוטים דמויי תינוקות, כלי נגינה למיניהם), בתו פולי היפה, ג'ני הזונה, (הזהה אולי לג'ני "כלת הפירטים", העובדת בבית מלון עבור שכר נמוך ובתנאים ירודים), ו"מקי סכין", סכינאי, שודד ורוצח אכזר שאינו בוחל באמצעים, ומוכן לעשות הכול בעבור כסף. הדמויות נעות בין מניעים של תאוות בצע לרצון לשרוד את החיים בצד הפחות יפה של קו העוני. פולי, בתו היחידה של פיצ'ם, "חוצה את הקווים" ונישאת למנהיג השודדים מקי סכין. אביה אינו בוחל באמצעים כדי להעביר את רוע הגזירה, ומפעיל אמצעי סחיטה על בראון הנמר, מפקד משטרת לונדון וידידו של מקי, על מנת שיביא את מק ידידו אל הגרדום. במהלך אופראי-מלאכותי, מצילים ברכט ווייל את גיבורם השודד מן הגרדום, על מנת שלא ייראה ניצחונו השרירותי של הקפיטליזם על השוד. שליח המלכה בא על סוסו הלבן ומכריז על חנינה למקי:
"לכבוד חג ההכתרה מצווה הוד מלכותה שקפטן מקהית' ישוחרר מיד. (קריאות שמחה). כמו כן היא מעלה אותו ואת יורשיו למעלת דוכס. (כולם מריעים). הוא מקבל את טירת מַרמָרֶל, וכן קִצבה שנתית של עשרת אלפים סטרלינג עד סוף ימיו. ולכל בני הזוג הנוכחים כאן שולחת הוד מלכותה איחולי מלכות וברכות אושר". (מגרמנית: אברהם עוז).

היסטוריה

המחזה הוצג לראשונה ביום 31 באוגוסט 1928 (לפי גרסה אחרת ב-28 באוגוסט באותה השנה) בתיאטרון Am Schiffbauerdam בברלין. בין המעורבים בהעלאת המחזה נמנים אשתו של קורט וייל השחקנית לוטה לניה וכן השחקן והבמאי הגרמני קורט גרון. בשנת 1931 הוסרט המחזה בבימויו של פאבסט. את התפקיד של פולי שיחקה קרולה נהר, בשנת 1954 הועלה המחזה בברודוויי עם לוטה לניה ועם תרגום והתאמה לאנגלית של מארק בליצשטיין.
חנה ארנדט כתבה בספרה "מקורות השלטון הטוטליטרי" כי השפעת המחזה הייתה הפוכה מכוונתו המקורית של ברכט, שביקש לחשוף את הצביעות הבורגנית. השפעתו הפוליטית היחידה של המחזה התבטאה לדבריה בכך שעתה "יכול כל אחד להסיר את המסכה הלא-נוחה של הצביעות ולהתנהג בדרכם של ההמונים בפומבי".
השירים במחזה, דוגמת השיר "מקי סכינאי" (או "מקי סכין" בתרגומו של אברהם עוז), שבוצע על ידי אומנים רבים, ביניהם אלה פיצג'רלד, בובי דרין, לואי ארמסטרונג, פרנק סינטרה, ואריק לביא, הולחנו במלואם על ידי קורט וייל, ששיתף פעולה רבות עם ברכט.
המחזה הועלה בארץ מספר פעמים, לראשונה ב"האהל" ב-1933, שוב ב"האהל" ב-1952, בשנת 1960 בתיאטרון הלאומי, ב-1971 בתיאטרון העירוני חיפה, בשנת 1977 בתיאטרון באר שבע ,ב-2002 ב"תיאטרון גשר" וב-2015 בתיאטרון הקאמרי. ליצירה חמישה תרגומים שונים לעברית: של אברהם שלונסקי, שמעון זנדבנק, דורי פרנס, אהוד מנור ואברהם עוז.
בשנת 1990 חודש הסרט, ושיחקו בו גם ג'ולי וולטרס ורוג'ר דלטרי (סולנה של להקת המי).
תמונות מתוך ההצגה "אופרה בגרוש" בתיאטרון גשר: