google/wiki40b huggingface dataset:
M40

היסטוריה

שארל מסיה צפה ב-M40 ב-24 באוקטובר 1764, כאשר לפי רישומיו, חיפש ערפילית שדווחה על ידי האסטרונום יוהנס האבליוס מעל הזנב של הדובה הגדולה. כשלא עלה בידו למצוא באזור ערפילית, הניח שהכוכב הכפול שמצא, דווח בטעות כערפילית וכלל אותו בקטלוג. מסיה תיאר את זוג הכוכבים כבעלי בהירות דומה וכקרובים מאוד זה לזה, עד כדי קושי להפריד ביניהם באמצעות הציוד שבו השתמש. כיום משערים שהאבליוס התכוון בכלל לזוג הכוכבים הקרובים 74 ו-75 בדובה הגדולה, שבהירותם גדולה בהרבה.
בשנת 1863 הוסיף האסטרונום הגרמני פרידריך אוגוסט תאודור וינקה את הכוכב הכפול כ-WNC 4 לקטלוג של כוכבים כפולים שאותו ערך, זאת מבלי לדעת על הכללתו בקטלוג מסיה. וינקה ציין שבהירויותיהם של הכוכבים הן 9.0 ו-9.3, שהמרחק הזוויתי ביניהם הוא כ-49 שניות קשת ושהקו המחבר ביניהם הוא בזווית של כ-88 מעלות. רק בשנת 1965 גילה האסטרונום החובב ג'ון מאלאס את הזהות בין M40 ו-WNC 4, על ידי השוואת מיקומם ותאורם בשני הקטלוגים.

תכונות

ככל הנראה לא מדובר במערכת כוכבים אלא בשני כוכבים בלתי קשורים שרק במקרה נמצאים על אותו קו ראייה מכדור הארץ. כיום המרחק הזוויתי ביניהם גדל לכ-53 שניות קשת והקו המחבר ביניהם הוא בזווית של כ-77 מעלות, מה שמחזק את ההערכה שאין קשר בין הכוכבים. על פי מדידת היסט נראה שהמרחק לכוכב הבהיר מבין השניים, M40 A הוא כ-510 שנות אור ובמקרה כזה הוא ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי G0, מעט יותר חם ומסיבי מהשמש ובעל הארה של בערך פי 3 ממנה. 
המרחק לכוכב העמום יותר, M40 B, אינו ידוע בוודאות, אך אם מדובר גם כן בכוכב הסדרה הראשית, אז מסתו, טמפרטורת פני השטח שלו הארתו צריכים להיות גדולים עוד יותר בהתאם לסיווגו הספקטרלי כ-F8, כך שמרחקו גדול עוד יותר.
קרנארבון

היסטוריה

בתקופה שקדמה לשלטון הרומי בבריטניה, אזור זה היה מזוהה עם לב שיטחם של שבט האורדוביקים הקלטי. עם הכיבוש הרומי של צפון ויילס בשנת 78 לספירה, נבנה במקום קסטרום (מבצר רומי) בשם סגונטיום שהיה מוקד הכוח העיקרי של שלטון האימפריה באזור ונועד להכיל כ-1,000 לוחמים. המבצר חובר על ידי כביש חדש למרכז הרומי בצ'סטר, שמו נובע ככל הנראה משם שפך נהר הסיונט שלצידו הוא נבנה.
לאחר שהרומאים עזבו את בריטניה, אזור צפון-מערב ויילס החל לסבול הפלישת קבוצות מאירלנד שגרמו לחוסר יציבות באזור. כתגובה לכך קונד'ה שמלך בממלכה פיקטית במרכז סקוטלנד, הגיע לאזור וביסס את ממלכת גוויניד'. ייתכן ובתקופה זו היישוב בקנארבון המשיך להתקיים על בסיס העיירה הרומית שנבנתה במקום ואזור זה נחשב למרכז הממלכה, כאשר כס הממלכה ישב מספר קילומטרים משם לאורך החוף הצפון-מערבי של ויילס ובהמשך עבר לאברפראו באנגלסי (מספר קילומטרים צפונית לקרנארפון).
בשנת 1282 נפלה ממלכת גוויניד' ונסיכות ויילס שירשה אותה לאחר מספר שנים של מערכות כנגד ממלכת אנגליה. עם הכיבוש האנגלי, אדוארד הראשון, מלך אנגליה הפך את העיר קרנארפון לבירת השלטון האנגלי בצפון ויילס והקים במקום את טירת קרנארבון שהפכה למרכז הצבאי והשלטוני של האזור. בשנת 1284 התחלקה ויילס למחוזות ניהוליים בעלי אופי ושם אנגלי, קרנארפון הפכה לבירת מחוז קרנארבונשייר (שתאם לחלק נכבד ממלכת גוויניד' ההיסטורית).
בשנת 1911 הפכה קרנארבון למוקד המזוהה עם התואר נסיך ויילס, תואר מלוכה בריטי, כאשר המלכות לנסיכות ויילס התבצעו מאז בטירה עצמה. בשנת 1963 העניקה המלכה אליזבת השנייה את התואר "עיירה מלכותית" לקרנארבון, היא כיום היישוב המלכותי היחיד בוויילס ואחד ממספר בודד של יישובים כאלה ברחבי הממלכה המאוחדת כולה. בשנת 1974, בהתאם לחוק השלטון המקומי של 1972, בוטל מחוז קרנארפונשייר (בדומה לשאר מחוזות ה-'שייר' בוויילס) ואת שטחו ירש מחוז גוויניד', כאשר קרנארפון המשיכה לשמש כבירת מחוז לזה היורש.

גאוגרפיה

קרנארבון ממוקמת בגדה הדרומית של מצר מנאי כ-4 ק"מ מזרחית לפתח המצר הדרום-מערבי, בצמוד לשפך נהר הסיונט (אפון סיונט). בפתחו השני של מצר מנאי, כ-14 ק"מ מצפון-מזרח ממוקמת העיר בנגור, העיירה פורטמאדוג ממוקמת כ-31 ק"מ מדרום. לכיוון פנים ויילס, ל'נבריס ממוקמת כ-13 ק"מ דרום-מזרחית לקרנארפון ומעט לאחר מכן נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר של הר סנודון וחלקה המערבי של שמורת סנודוניה.
את העיירה חוצה כביש ה-A487 אשר מחבר אותה לבנגור ויורד גם דרומה לכיוון פורטמאדוג. כביש ה-A4086 יוצא ממנה לכיוון מזרח אל תוך שמורת סנודוניה ול'אנבריס וכביש ה-A4085 נכנס לשמורה בנתיב דרומי יותר ומתחבר עם בד'גלרט. בעבר העיירה הכילה תחנת רכבת אשר שימשה לתנועה לאורך צפון ויילס וחיברה אותה לרשת הרכבות של בריטניה, בנוסף קרנארבון הייתה עיירת נמל חשובה בעיקר לתעשיית מכרות הלווחה של ויילס. כ-7.2 ק"מ מדרום לקרנארבון נמצא נמל תעופה המשמש כמוזיאון תעופה ולטיסות תיירות ופנאי.
דורון יזרעאלי

ביוגרפיה

דורון יזרעאלי נולד וגדל בתל אביב יחד עם אחותו נאוה. אביו, ראובן יזרעאלי (קרמר), נולד בשנת 1915 באוקראינה ובשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם משפחתו במסגרת העלייה הרביעית. בצעירותו היה חבר באצ"ל ואף נאסר בכלא עכו על ידי השלטונות המנדט הבריטי. בשנות המרד הערבי הגדול שירת כנוטר ואחר כך ב"מנגנון הקבע" של ההגנה, בתקופת מאתיים ימי החרדה (התקופה בתולדות היישוב שבה התקדם הצבא הנאצי בצפון אפריקה לכיוון תעלת סואץ), נתמנה ראובן למפקד גדודי משמר המולדת, כאשר במקביל לשירותו בהגנה עבד בעיריית תל אביב החל משנת 1943. אמו, סימה, בתו של חיים סוסנובסקי, אחד מתריסר המתיישבים הראשונים של כפר סבא, הייתה התינוקת הראשונה שנולדה בכפר סבא. סימה הייתה אשת חינוך ולימים ניהלה בית הספר היסודי "מגן" שבמעוז אביב.
לאחר שסיים את לימודי התיכון בבית הספר אליאנס (תל אביב), התגייס דורון יזרעאלי לשירות בצה"ל בשנת 1965. לאחר תקופה בקורס טיס עבר לשרת בחיל מודיעין, לאחר שסיים קורס קצינים הוצב לשרת כקצין מודיעין בפיקוד צפון, וזאת בין היתר בתקופת ההמתנה ובמלחמת ששת הימים. לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף לסיירת מטכ"ל בה מילא עד לשנת 1974 מספר תפקידים, ובכלל זה קמ"ן של היחידה, קמב"ץ וקצין אג"ם. בפרק זמן זה היחידה השתתפה במבצעים רבים ומבחינת מבצעית תקופה זו נחשבת כתקופה מאד פוריה, אשר בין היתר כללה את מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1974 עבר הסבה לחיל השריון וכיהן במספר תפקידי פיקוד בחטיבה 188 (מפקד פלוגה בגדוד 53, קצין אג"ם של החטיבה ומפקד גדוד 74). בשנת 1977 מונה למפקד קורס קציני שריון (גדוד 196 בחטיבה 460). ב-1978 נשלח לקורס שריון מתקדם במרכז השריון של צבא היבשה של ארצות הברית בפורט נוקס, שבמדינת קנטקי. בשובו כיהן במספר תפקידי מטה ופיקוד בחיל השריון.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד אוגדה 370 (עוצבת להב). לקראת סוף שנת 1982 מונה למפקד חטיבה 500 ופיקד עלייה במהלך שהותה בלבנון. בשנת 1984 מונה לסגן מפקד אוגדת געש. בשנת 1986 מונה לנספח צבאי לענייני יבשה בארצות הברית, ובמסגרת תפקיד זה אף קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. בשנת 1988 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה גיס 441, תפקיד בו שירת עד שהשתחרר משירות צבאי בשנת 1991, וזאת לאחר 26 שנות שירות.
יזרעאלי היה בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית וכן בוגר תוכנית להב של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן דורון במספר תפקידי ניהול, ובכלל זה סמנכ"ל לענייני תפעול ברכבת ישראל ומנכ"ל חברת אביב יעל דרומה.
היה נשוי ללאה (לבית טאובר) בת העיר כפר-סבא, ואב לשלושה ילדים: רונית, רן והילה. נפטר בשנת 2008, בגיל 61 ממחלת הסרטן.
חוי טוקר

ביוגרפיה

נולדה בלונדון לדבורה בת הרב שרגא פלונצ'ק, ראש ישיבת עץ חיים - וילרייק ליד אנטוורפן ולרב יוסף רפאל וואלף ממקורביו של הרב אלעזר מנחם מן שך. בילדותה עלו הוריה לישראל והיא גדלה ולמדה בבני ברק.
לאחר השלמת לימודיה בסמינר וולף ובסמינר החדש, למדה משפטים: השלימה לימודי תואר ראשון במכללת רמת גן למשפטים ותואר שני באוניברסיטה העברית.
החלה את עבודתה בשנת 2003 כסטודנטית, לאחר מכן כמתמחה בבית משפט השלום (תעבורה) ובהמשך שימשה כעוזרת משפטית בבית המשפט המחוזי בירושלים עד לשנת 2011. לאחר מכן הצטרפה לפרקליטות, עבדה במחלקה לחקירות שוטרים, ולאחר מכן בפרקליטות מחוז ירושלים (אזרחי).
הוועדה לבחירת שופטים בהובלתה של שרת המשפטים איילת שקד, בחרה בטוקר בפברואר 2018 לכהן כשופטת בבית משפט השלום בירושלים, ובכך הייתה לאישה החרדית הראשונה שנבחרה לתפקיד זה בישראל. קדמה לה בארצות הברית, רחל פרייר שנבחרה בשנת 2016 לשופטת החרדית הראשונה בעולם. טוקר נכנסה לתפקידה ב-27 במרץ 2018.

משפחתה

נשואה ליחזקאל טוקר, עורך דין וטוען רבני, בנו של הרב נחמן טוקר מראשי ישיבת חברון כנסת ישראל. הזוג התגורר תחילה בשכונת הר נוף בירושלים, אחר כך במשך כמה שנים בהתנחלות הר אדר בשליחות תורנית מטעם ארגון "איילת השחר". משם חזרו לירושלים לשכונת הגבעה הצרפתית. להם ארבעה ילדים.
משה בוצ'קו

הרב משה בּוֹצ'קוֹ (תרע"ז, 13 באפריל 1917 - ט' בתשרי תשע"א, 17 בספטמבר 2010) היה תלמיד חכם דתי לאומי, ששימש כראש ישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ, והחל מ-1986 בירושלים, שם הסב אותה לישיבת הסדר "היכל אליהו".

ביוגרפיה

נולד בשווייץ בשנת 1917 במוצאי החג אחרון של פסח. למד בישיבה שהקים אביו, הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, במונטרה שבשווייץ, והוסמך לרבנות בצעירותו. לא הסכים להתפרנס מההוראה בישיבה, וכאביו ניהל מפעל קטן יחד עם אחותו, מרים ויינגורט, וחילק את זמנו בין לימוד התורה וניהול העסק.
בשנת תש"ז (1947) נישא לטובה-עלקא (הלן) לבית אפשטיין, בתו של הרב יחזקאל (איזידור) אפשטיין, והם גרו סמוך לישיבה. בשנת תשט"ז (1956), לאחר פטירת אביו נקרא הרב משה בוצ'קו לעמוד בראש הישיבה. בשנת תש"ל (1970) הפך המוסד לישיבה תיכונית. לצד לימודי הקודש הוקדש חלק קטן יחסית של היום ללימודים לבחינות הבגרות בצרפתית. בוגרי הישיבה מאותה תקופה הופנו לישיבות הסדר בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ושחרור ירושלים החליט לציין בישיבה את יום ירושלים, על אף הביקורת שספג בשל כך בקרב יהדות אירופה, שהתנגדו לפנייתו לציונות. בשנת תשמ"ו (1986) עלתה הישיבה לישראל. הרב בוצ'קו ואתו כל המורים והתלמידים קבעו את מושבם בירושלים וייסדו מחדש את הישיבה כישיבת הסדר, אשר נקראה על שם מייסדה "היכל אליהו". בישיבה פעלה גם תוכנית מח"ל - תלמידים מצרפת שבאו לישראל לישיבה ולהתנדבות לשירות צבאי. רבים מבוגרי תוכנית זו עלו אחר כך לארץ.
בשנת תשנ"ו (1996) עברה הישיבה ליישוב כוכב יעקב בבנימין, והרב משה בוצ'קו ביקש מבנו - הרב שאול דוד בוצ'קו (המכהן גם כרב היישוב) - שיעמוד בראשה. 
הרב משה בוצ'קו נפטר בערב יום הכיפורים תשע"א (2010) ונטמן בבית הקברות סנהדריה. השאיר אחריו חמישה ילדים, בתו היא נעמי וולפסון.

שיטת לימודו

הרב בוצ'קו לא נהג לעיין במפרשים רבים בלימוד הסוגיה, משום שמבחינתו לימוד סוגיה פירושו להזדהות עם הלימוד מתוך עיון מדוקדק, ולא להיות קרוע בין פירושים שונים. הלומד צריך לבחור את הפירוש המשכנע ביותר לדעתו.
משה זאב פלדמן

ביוגרפיה

משה זאב פלדמן נולד באייזנשטט באוסטריה, כבנם הצעיר של רייזל ואהרן פלדמן שהיגרו מבודפשט בתחילת המאה ה-20. בעקבות עליית השלטון הנאצי באוסטריה עבר פלדמן בשנת 1936 לאנגליה, שם גדל אצל משפחה יהודית משכילה. בצעירותו למד בבית ספר למחוננים, ולאחר מכן המשיך ל"ישיבת הרב מליעזש" בסטיינז  שליד לונדון. 
בשנת 1949 עלה לישראל. בארץ, התקרב לחסידות גור ולמד בישיבת שפת אמת. בהמשך הוסמך לרבנות והתמנה לראש הישיבה הקטנה "אמרי אמת" של החסידות בבני ברק.
ב-1988 נבחר לכנסת ומונה לסגן יושב ראש סיעת אגודת ישראל (בהיותה מפולגת מדגל התורה). לאחר "התרגיל המסריח" נהיה ליושב-ראש ועדת הכספים של הכנסת. הוא לא התמודד לכנסת ה-13 ובמקום זאת מונה, בשנת 1992, ליושב ראש אגודת ישראל.
הרב פלדמן נפטר בשנת 1997. על שמו נקראו רחובות בבני ברק ובירושלים.
מספן הים

מספן הים (בעבר: מחלקת ים) הוא יחידה ראשית במטה חיל הים.
המספן אחראי לפעילות המבצעית, לפעילות האימונים, להדרכה ולפעילות השוטפת של חיל הים. ראש המספן הוא קצין בדרגת תת-אלוף, והוא מכונה רמ"ים.
עד תחילת שנות ה-80 נקרא מספן הים בשמות "מחלקת ים" ומחלקת מבצעים. המספן בוטל בשנת 2008 והוקם מחדש בשנת 2012.
יש בי אהבה (שיר)

רקע כתיבה

השיר נכתב והולחן על דולב רם ופן חזות, והופק על ידי עומרי סגל. השיר הוא שיר בסגנון ההיפ הופ, המכיל בתוכו גם את ז'אנר הרית'ם אנד בלוז, ומילותיו מדברות על אהבה, השוררת בנועה קירל עצמה.
חודש לאחר צאתו של השיר, ביצעה קירל גרסת לייב לשיר הזה ולשיר "חצי משוגע", ובנוסף לכך, שניהם אף הצליחו להיכנס לפלייליסט של גלגלצ.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר, צולם על ידי ינון סלוצקי ובוים על ידי טליה ענבר. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את קירל כשהיא מופיעה לבדה בחדר מעומעם בצבע סגול וכחול, אשר על הקיר בו רשום שמה המלא.
נכון ל-23 בספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-8.6 מיליון צפיות.
שלמה פרל

ביוגרפיה

פרל נולד בעיר פיינה בסקסוניה התחתונה שבצפון גרמניה, למשפחה יהודית שהיגרה מרוסיה. לאחר עליית הנאצים לשלטון ופרסום חוקי הגזע, ובעקבות ביזה של חנות הנעלים של משפחתו ולאחר שסולק מבית הספר בו למד, עבר ב-1935 עם משפחתו ללודז' שבפולין.
לאחר פלישת הנאצים לפולין ברח שלמה פרל עם אחיו יצחק לחלק הסובייטי של פולין, והצטרף לבית ילדים סובייטי ולארגון הנוער הקומסומול; אחיו המשיך ליעד אחר. עם פלישת גרמניה לברית המועצות בשנת 1941 נמלט, ומאוחר יותר נפל בשבי יחידה של הצבא הגרמני. בזכות שליטתו המוחלטת בשפה הגרמנית הצליח פרל לשכנע את לוכדיו כי שמו למעשה יוזף פרייל (Josef Perjell) וכי הוא אזרח גרמני החי מחוץ לגרמניה. פרל התקבל ליחידה ושימש בה כמתורגמן רוסית-גרמנית. במסגרת תפקידו נטל חלק כמתורגמן בחקירת בנו של סטלין, שהיה קצין בצבא האדום. פרל היה בסכנה מתמדת עקב היותו יהודי נימול, והוא ניסה להימלט במספר הזדמנויות מהצבא הגרמני חזרה לסובייטים, אך ללא הצלחה.
מכיוון שעדיין היה קטין, נשלח לבית ספר של נוער היטלר בבראונשווייג, שם המשיך להסתיר את זהותו היהודית תחת השם יוזף פרייל. באותה תקופה הייתה לו חברה בשם לני לטש, נאצית נלהבת שלמרות אהבתו הגדולה אליה, נמנע מלספר לה על היותו יהודי. פעם אחת גילתה אמה של לני שפרל הוא יהודי, אך היא נמנעה מלגלות את סודו.
קרוב לסיום המלחמה נתפס פרל עם חבריו ליחידה הגרמנית על ידי יחידה של צבא ארצות הברית, אך מכיוון שהיה מגויס זוטר לא נעצר כאסיר מלחמה אלא שוחרר. הוא מצא את אחיו יצחק ונודע לו על מותם של הוריו. עקבות אחותו, שברחה לכיוון הרוסים, אבדו.
בתום המלחמה חזר פרל לזהותו היהודית ושימש תקופה קצרה כמתורגמן בצבא הסובייטי. עלה לארץ ישראל ביולי 1948, התגייס לצה"ל והשתתף בלחימה בחזית ירושלים במלחמת העצמאות.
שנים רבות לאחר מכן, כתב את סיפור חייו בספר אוטוביוגרפי בגרמנית, שתורגם לאחר מכן לעברית ויצא ב-1991 בשם "קוראים לי שלמה פרל!". בשנת 1990 יצא לאקרנים הסרט "אירופה אירופה" המבוסס על סיפורו, בו גם השתתף. הסרט זכה ב-1991 בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס האוסקר. ב-1994 יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר בעברית בשם "אירופה אירופה".
כיום מספר שלמה פרל את סיפורו האישי במקומות רבים, ופועל למען העמקת תודעת השואה.
אילדבראנדו פיצטי

ביוגרפיה

אילדבראנדו פיצטי נולד בפארמה, בנו של אודוארדו פיצטי, פסנתרן ומורה לפסנתר שהיה מורו הראשון של אילדבראנדו. תחילה נראה, שדרכו של פיצטי הצעיר מובילה לקריירה של מחזאי - הוא כתב מחזות אחדים, ששניים מהם הגיעו לכלל הפקה - לפני שהחליט בשנת 1895 על קריירה מוזיקלית ונרשם לקונסרבטוריון של פארמה.
בקונסרבטוריון למד, החל בשנת 1897, אצל ג'ובאני טבאלדיני ורכש את ניצני ההתעניינות, שלא פגה עד יומו האחרון, במוזיקה העתיקה של איטליה ומצאה ביטוי במוזיקה שלו עצמו ובכתביו.
פיצטי לימד בקונסרבטוריון בפירנצה, שאותו ניהל משנת 1917 עד 1923. משנה זו ואילך היה מנהל הקונסרבטוריון של מילאנו. עם תלמידיו נמנו מריו קסטלנואובו, אולגה רודג' ופרנקו דונאטוני. בתפקידו האחר כמבקר מוזיקה כתב ספרים אחדים על המוזיקה של איטליה ושל יוון והיה בין מייסדיו של כתב-עת למוזיקה.
פיצטי, תלמיד של המשורר, המחזאי והמהפכן גבריאלה ד'אנונציו, כתב מוזיקה נלווית למחזותיו והושפע מאוד מן הנושאים הנאו-קלאסיים האפלים של ד'אנונציו. אחת האופרות המאוחרות של פיצטי נכתבה ל-La Figlia Di Jorio של ד'אנונציו.
כפי שמוזכר במאמר המופיע ב"קישורים חיצוניים", יחסיו עם הממשלה הפשיסטית של שנות ה-40 של המאה ה-20 היו במקרים רבים חיוביים, לעיתים מעורבים; בנקודה מסוימת קיבל פרסים רמים והסימפוניה היחידה שכתב בשנות בגרותו הייתה תוצר של הזמנה מבני בריתם היפנים של הפשיסטים האיטלקים ל"חגיגות המאה ה-26 לייסוד הקיסרות היפנית" ("סימפוניית רקוויאם" של בנג'מין בריטן הוזמנה גם היא לאירוע זה, אך נדחתה בגלל הפינאלה שלה; הפינאלה המקורי התגלה מחדש לאחר מות בריטן ובוצע רק אז בביצוע בכורה. ה"סינפוניה ב-לה" של פיצטי נוגנה בביצוע בכורה, כאמור במאמר, והוקלטה - ההקלטה היחידה שלה, נכון ל-2005 - ב-7 בדצמבר 1940.)
יצירותיו אינן מבוצעות לעיתים קרובות; בגלל איכותן נטולת הרגש, כמעט מינימליסטית, הן קשות להערכה.
פיצטי מת ברומא.
Applause

וידאו קליפ

הקליפ לשיר יצא לאור ב-19 באוגוסט ושודר לראשונה בטיימס סקוור לאחר ראיון עם גאגא בתוכנית "בוקר טוב אמריקה".
בקליפ גאגא מופיעה בקרקס, ובו האלמנטים של ה"קסם" המופיע בקליפ, כובע הקסמים והמטה, הקדרה ועוד. אפקט השחור לבן בקליפ מסמל שהקרקס המוצג בקליפ לא נועד רק לילדים, אלא גם לבוגרים יותר ולא רק למעריציה. בקליפ מופיעה 'מחווה' לגאגא כאשר הייתה בגיל 18–21, לפני פריצתה. הנפת הרגל באה לסמן שהיא הצליחה להתגבר על הרגל השבורה של משנת 2011 שבגללה עצרה את מסע ההופעות The Born This Way Ball Tour ועכשיו היא מוכנה לחזור טובה מתמיד.
נכון לנובמבר 2017 הווידאו קליפ לשיר עומד על כ-300,000,000 צפיות באתר הvevo הרשמי שלה.

הופעה ראשונה

בארצות הברית, "Applause" מכר מעל 400,000 עותקים בשבועו הראשון לצאתו. בסוף השבוע, בילבורד הודיע כי מכירותיו השבועיות של הסינגל ירדו מ-400,000 עותקים ל-200,000 בין 225,000. בשבוע לצאתו, "Applause" לא נכנס אל תוך מצעד הבילבורד הוט 100, אך הצליח לכבוש את מצעד שירי הדאנס\אלקטרונים של בילבורד ונכנס אל תוך המקום ה-20 במצעד שירי הפופ שגם הפך להופעת הבכורה הגדולה ביותר במצעד לזמרת בשנת 2013. בשבוע הבא, השיר נכנס למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. בעקבות כך השיר גם נכנס לתוך מצעד השירים הדיגיטליים למקום ה-3, למצעד שירי הזרמות המדיה במקום ה-9, ולמצעד שירי הרדיו למקום ה-40.
בשבוע השני של השיר במצעד הבילבורד הוט 100 עלה למקום הרביעי, תוך כדי שהוא מגיע למקום השלישי במצעד שירי הזרמות המדיה (עקב שחרורו של הווידאו קליפ), ומקום 35 במצעד שירי רדיו (עלייה של חמש מקומות). במצעד השירים הדיגיטליים השיר נפל למקום החמישי עם מכירות של כ-163,000 הורדות דיגיטליות. בשבועו השישי "Applause" מכר כ-160,000 עותקים ועבר את רף המיליון עותקים בארצות הברית ובכך הפך לשיר ה-11 של גאגא לעשות זאת באותה התקופה. באותו השבוע, הוא עלה למיקום התשיעי במצעד הרדיו והפך לשירה העשירי שנכנס לעשרת המובילים במצעד. הוא הצליח להחזיק כ-14 שבועות בתוך העשירייה המובילה בבילבורד הוט 100 ונכון לאפריל 2016 הוא מכר כ-2,640,000 עותקים בארצות הברית, והוסמך כתואר פלטינה משולשת על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות של אמריקה" (RIAA).
מרסל אפרוימסקי

ביוגרפיה

את שירותה הצבאי עשתה אפרוימסקי בחיל המודיעין.
החל מ-2016 לומדת באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בסטטיסטיקה.
בשנת 2017 זכתה במלגת מפעל הפיס לספורטאים מצטיינים.
למעדנה בת המלך

"למעדנה בת המלך" הוא הטקסט הכתוב על חותם שמקורו אינו ברור ועשוי להיות מתקופת בית ראשון. חותם זה נושא צורת נבל, והסמל שנטבע על גבי מטבעות החצי שקל חדש מתבסס עליו.  יש ארכאולוגים הסבורים כי החותם הוא זיוף מודרני.
החותם נרכש בשוק העתיקות בשנת 1978 ממקור לא ידוע, בידי ראובן הכט, שהציגו בפני נחמן אביגד, שחקר ופרסם אותו. גם לאביגד לא היה מידע אודות המקום בו נמצא. הכט תרם את החותם למוזיאון ישראל, שהציגו בשנים 1993-1980.

מטבע חצי השקל

עם המעבר לשקל חדש ב-1985  החליף בנק ישראל גם את המטבעות, והונפקה סדרת  אגורות ושקל חדשים, הנמצאת במחזור עד היום (2018).
בצד הגב של המטבעות השונים נמשכה המסורת של שימוש בעיצוב שנלקח ממטבעות  עתיקים או מפריטים עתיקים אחרים כחותמות (ראו פה). בסדרה זו  
נקבעה דמות הנבל מתוך החותם  כעיטור על גבי המטבע של חצי שקל חדש.

קביעת הזיוף

החותם הוצא מהתצוגה במוזיאון ישראל ב-1993, כנראה בשל אי-ודאות לגבי האותנטיות שלו. 
בתיה באיאר, מוזיקולוגית מהאוניברסיטה העברית ומומחית לכלי נגינה קדומים, העלתה כמה טיעונים נגד האותנטיות של הכינור: מבנה לא סביר ובעל 12 מיתרים, כמוהו לא ידוע. גם יואכים בראון, מוזיקולוג שהתמחה במוזיקה הקדומה בישראל, סובר כי זהו זיוף.
גם הארכאולוג מגן ברושי סבור שמדובר בזיוף, ללא ספק. בין טיעוניו: אין מקבילה ללירה (שם כלי הנגינה) א-סימטרית בעלת תיבת תהודה עגולה. אין לירה שבה זרועות הצד כפופות כלפי חוץ. אין כלי נגינה מוכר מהתקופה שהוא בעל יותר מעשרה מיתרים, ובכלל - אין כלי נגינה מופיע בלי מנגן לפני התקופה ההלניסטית, מאות שנים אחרי מה שאמור להיות זמנו של החותם.
פרופ' כריסטופר רולסטון מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  בחן את החותם וקבע שהסימונים שהותיר החרט שהכין אותו אינם מתאימים לכלים שהיו בידי האמנים לפני 2,700 שנה בירושלים.
לאופולד אאואר

קורות חיים

אאואר נולד בשנת 1845 בעיר וספרם בהונגריה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית כבן למשפחה יהודית.  מאוחר יותר  במהלך חייו ,ברוסיה , התנצר בדת הנוצרית האורתודוקסית.   אביו, שימעון אאואר,  היה צבע יליד צ'כיה ואמו , רוזליה (רוז'י) לבית גרוס נולדה ביישוב לובאשברן במחוז פייר,  נפת סקשפהרוואר של ימינו.  תחילה למד כינור אצל מורה מקומי, ליפוט לידל,  כנר ראשון בתזמורת. הוא המשיך את לימודיו אצל דוד רידלי-כוהנה  בבודפשט,  ז'אק דונט וגאורג הלמסברגר (1858-1855)  בווינה ולבסוף אצל יוזף יואכים בהאנובר (1865-1863).  אחרי  1863 פעל כקונצרטמייסטר בדיסלדורף  ואחרי ]]1866]] בהמבורג. אחר כך ב-1868 היה אאואר כנר ראשון ברבייעת האחים מילר והשתתף בסיורי ההופעות שלה.  באותה שנה השתקע בסנקט פטרבורג  שם התמנה ככנר ראשי וסולן בקפלה הקיסרית והחליף את הנריק וייניאבסקי כפרופסור לכינור בקונסרבטוריון. הוא כיהן בתפקיד האחרון משנת 1868 עד 1917 וגידל כמה דורות של כנרים.  היה פעיל  גם כקונצרטמייסטר, כנר סולן ובהרכבים קאמריים. עם הקפלה הקיסרית ערך סיורי קונצרטים  באנגליה ובארצות אחרות. ב-1911 עזב זמנית את רוסיה והתגורר בדרזדן.  חזר לסנט פטרסבורג ב-1914  ופעל שם עד למהפכה ב-1917.   נסע לאוסלו  ואחר כך בשנת 1918 עבר לארצות הברית, שם לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
אאואר זכור כאחד הפדגוגים החשובים לכינור. הוא לימד כנרים רבים, שהתפרסמו בהמשך חייהם, בהם אפרם צימבליסט, נתן מילשטיין, מישה אלמן, קונסטנטי גורסקי, יאשה חפץ, ז'ורז' בולנז'ה. בין היצירות הרבות שהקדישו לו מלחינים נודע בעיקר הקונצ'רטו לכינור מאת צ'ייקובסקי, שאותו סירב תחילה לנגן, משום שראה בו יצירה שאינה ניתנת לביצוע. אף על פי כן, הוא ניגן את הקונצ'רטו בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, לאחר שהכניס שינויים מסוימים באי-אילו מעברים. גם ביצועים של הקונצ'רטו על ידי תלמידיו (מלבד נתן מילשטיין) הסתמכו על העיבוד של אאואר.
אאואר כתב מספר קטן של יצירות לכלי שלו, ביניהן "רפסודיה הונגרית" לכינור ופסנתר. הוא כתב גם כמה וכמה קדנצות לקונצ'רטי לכינור של מלחינים אחרים, ביניהם בטהובן וברהמס (ראו קונצ'רטו לכינור (בטהובן) וקונצ'רטו לכינור (ברהמס)). הוא כתב גם שני ספרים: "נגינה בכינור כפי שאני מלמד אותה" (1920) ו"חיי הארוכים במוזיקה" (1923).
אאואר מת בלושביץ, פרבר של דרזדן, גרמניה, ונקבר בבית הקברות פרנקליף בהארטסדייל, ניו יורק.
רוברט פיצו

תולדות חייו

פיצו נולד בשנת 1964 בעיר טופולצ'אני. אביו היה מפעיל מלגזה, ואמו שימשה זבנית בחנות נעליים.
הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קומניוס בברטיסלבה, בעת שהייתה עדיין מוסד צ'כוסלובקי ועבד במכון למדינה ולמשפט של האקדמיה הסלובקית למדעים. בשנת 1987 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. לאחר מהפכת הקטיפה, בשנת 1989, והתמוטטות המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, פיצו הצטרף למפלגת השמאל הדמוקרטי (בסלובקית: Strana demokratickej ľavice, SDĽ), ממשיכת דרכה של המפלגה הקומוניסטית בסלובקיה. בין השנים 1994–2000 הוא יצג את סלובקיה כיועץ משפטי לבית המשפט האירופי לזכויות אדם.
בשנת 1999, כאשר דעכה התמיכה הציבורית במפלגת SDĽ מתחת לאחוז החסימה, פיצו עזב את המפלגה ויסד את תנועת
"כיוון - סוציאל-דמוקרטיה" (סלובקית: Smer – sociálna demokracia, Smer-SD). הוא הפך לאופוזיציונר אהוד
אשר מתח ביקורת על הרפורמות של ממשלת הימין הסלובקית בראשות מיקולש דזורינדה. עם עליית כוחה של מפלגתו, היא מיזגה לתוכה את מפלגת SDL.
בשנת 2014 הציג את מועמדותו לנשיאות סלובקיה תחת הסיסמה "מוכן בעד סלובקיה". אולם בבחירות הוא נוצח בסיבוב השני ב-29 במרץ 2014 על ידי המועמד העצמאי הטירון אנדריי קיסקה עם 59% מול 41% מהקולות.
בשנת 2016, בעקבות תוצאות הבחירות לפרלמנט שהתקיימו ב-5 במרץ, כמו בשנים 2006–2010, נאלץ פיצו להרכיב קואליציה שבירה עם המפלגה הלאומית הסלובקית SNS בעלת נטייה ימנית מאוד, כעת בראשות אנדריי דנקו. בגלל ברית קואליציונית זו מפלגתו של פיצו סולקה בעבר מן "המפלגה הסוציאליסטית האירופית". המפלגה הלאומית היא המפלגה השלישית בפרלמנט (עם 9% מהקולות) וקיבלה את תיקי החינוך והביטחון. בממשלה משתתפות גם מפלגת המרכז ההונגרית Most-Hid ("גשר") ומפלגת סייט Siet ("הרשת") המתונה.

חייו הפרטיים

פיצו נשוי לסבטלנה סבובּודובה פיצובה, ולזוג בן יחיד.
פקודת מבצע

פקודת מבצע (פָּקָ"ם, פַּקמָ״ב) היא מתן פקודה לביצוע, תוך העברה קצרה, תכליתית וברורה ככל הניתן של הרקע לפקודה ולמשימה, הצגת המטרה והבהרת אופן הביצוע לפרטיו, בגופי ביטחון כגון הצבא, המשטרה וגופים אחרים העוסקים בנושאים ביטחוניים.
לרוב היא נעשית בצורת מסמך.

מטרת הפקודה ואופן כתיבתה

כתיבת פקודת מבצע היא חלק מעבודת מטה (עָמָ״ט) הנעשית על ידי המפקד, לעיתים בסיוע המפקדה, בשלב ההכנות למבצע, לתרגיל, או לפעילות שוטפת. לאחר קבלת יעד, או משימה, מהרמה הממונה, נעשית הערכת מצב, שהיא חלק ממה שמכונה "שלב המֶחְשַׁב", במהלכה נבחנות דרכי פעולה אפשריות (דַפָּ״אוֹת) שונות. דרך פעולה אפשרית (דַפָּ״א) שנמצאת המתאימה ביותר היא דרך הפעולה הנבחרת (דַפָּ״ן), אשר מוצגת במסגרת הצגת תוכניות לדרג הממונה. לאחר שמאשר הדרג הממונה את הדפ"ן, נכתבת על פיה הפקודה ומוצגת בקבוצת פקודות (קַפָּ״ק) לכוחות, או למפקדיהם.
לעיתים נכתבות פקודות מבצע ברמות ממונות ומהן נגזרות פקודות מבצע פרטניות ליחידות הבנות.
איזבל, נסיכת ברזיל

ראשית חייה

איזבל הייתה בתם הראשונה של פדרו השני, קיסר ברזיל, והקיסרית תרזה כריסטינה. אחיה הבכור, אפונסו (1845-1847), מת בגיל שנתיים, וכמוהו גם אחיו הקטן, פדרו (1848-1850). לאיזבל אף הייתה אחות, לאופולדינה (1847-1871), שמתה בגיל 23 ממחלת טיפואיד.
עם מותם של שני הנסיכים, הוכרזה איזבל יורשת הכתר באופן רשמי ב-10 באוגוסט 1850, וקיבלה את התואר "נסיכה קיסרית".
ב-15 באוקטובר 1864 נישאה איזבל לגאסטון, רוזן אה (בצרפתית: comte d’Eu) מבית אורליאן, וכך קיבלה את התואר רוזנת אה.

העוצרות

הנסיכה איזבל שימשה כעוצרת של ברזיל בשלוש הזדמנויות בהן שהה אביה מחוץ לברזיל: בפעם הראשונה בין 25 במאי 1871 ל-31 במרץ 1872, בפעם השנייה בין 26 במרץ 1876 ל-25 בספטמבר 1877 ובפעם השלישית בין 30 ביוני 1887 ל-22 באוגוסט 1888.
במהלך תקופת העצרות האחרונה חתמה איזבל על חוק הזהב (ב-13 במאי 1888) שהביא לביטול העבדות בברזיל. על חוק הזהב קיבלה דונה איזבל את מדליית "ורד הזהב" מהאפיפיור לאו השלושה עשר.

הגלות

ביטול העבדות בברזיל הביא תוך שנה וחצי להפלת האימפריה הברזילאית ולהקמת הרפובליקה ב-15 בנובמבר 1889. כתוצאה מכך, הוגלו איזבל ומשפחת המלוכה לאירופה. איזבל עברה להתגורר באחוזתו של בעלה, אחוזת אֶה במחוז סן-מריטים שבנורמנדי, צרפת, עד למותה ב-14 בנובמבר 1921. בשנת 1953, גופתה הועברה לברזיל, ובשנת 1972 נקברה.

תואר קיסרית

עם מותו של אביה בשנת 1891, הפכה איזבל לקיסרית ברזיל דה יורה, ותומכיה כינו אותה "דונה איזבל הראשונה, קיסרית ברזיל". תואר זה לא קיבל תוקף מעשי, כיוון שקיסרות ברזיל בוטלה שנתיים לפני כן.