חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל

חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, תש"ל-1970 הוא חוק שנתקבל בכנסת השביעית בי"ג בשבט ה'תש"ל, 29 בינואר 1970. מטרת החוק היא להסדיר בחקיקה את עיטורי צה"ל, שניתנו מאז קום המדינה, כמקובל בצבאות רבים ברחבי העולם.

מלחמת העצמאות

במהלך מלחמת העצמאות העניקו מפקדים רבים ציונים לשבח מיוזמתם, ללא שנקבעה מדיניות בנושא. הצעה ראשונה למיסוד הנושא גובשה על ידי ועדה שבראשה עמד סגן אלוף נחום שדמי, אז ראש מחלקת הסגל במטה הכללי, ובה היו חברים סא"ל מרדכי מקלף (לימים הרמטכ"ל השלישי) וסא"ל שמעון אבידן. הוועדה בדקה 2,894 המלצות לציונים לשבח, והמליצה לאשר 1,704 מתוכן. הוועדה המליצה לקיים בדיקה חוזרת של כל ההמלצות שכבר עלו בוועדה ולבחון 100 המלצות נוספות שהתקבלו במהלך עבודתה, ושבהן לא דנה. בנוסף להמלצות לאשר את הצל"שים, המליצה הוועדה על מדרג של עשרה אותות ועל הענקת אות מיוחד ליישובים שלחימתם התבלטה במיוחד, ובהם ירושלים, יישובי גוש עציון, רמת רחל ונגבה.
ב-1 בנובמבר 1949 מינה סגן הרמטכ"ל, מרדכי מקלף, ועדה נוספת שתדון בנושא, כנראה על פי המלצת הוועדה הראשונה. יו"ר הוועדה היה סא"ל יצחק פונדק והיו חברים בה סא"ל עמנואל נשרי וסא"ל ב. זיו. הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-25 בנובמבר 1949 והמליצה להעניק 1,137 עיטורים. בנוסף הציעה הוועדה מבנה חדש של עשרה עיטורים. ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, החליט לדחות את המלצות הוועדות, וקבע שיוענק אות אחד בלבד, אות גיבור ישראל, לשנים עשר לוחמים בלבד. התנאי להענקת העיטור היה, מעבר לגבורה האישית, שהמעשה אותו עשו הביא לניצחון בקרב.

הצעות חוק קודמות

במאי 1953 הגיש ראש אכ"א, אלוף צבי צור (לימים רב-אלוף, הרמטכ"ל השישי) המלצות למיסוד נושא העיטורים והצל"שים. הוא המליץ על חלוקת העיטורים לשתי קטגוריות, כאשר המדד המבדיל הוא האם המעשים נעשו בשדה הקרב ומול האויב. בדיון שנערך באגף כח אדם הומלץ על צמצום מספר האותות עליהם המליץ האלוף צור והעמדתם על שבעה אותות, חמישה מהם על מעשים שנעשו בעת קרב ושניים על מעשים שנעשו שלא במצב כזה. ב-20 ביוני 1954 הגיש היועץ המשפטי למערכת הביטחון הצעת חוק ליועץ המשפטי לממשלה, שכללה שישה עיטורים. הצעה זו הוגשה לכנסת ב-9 בדצמבר 1954, עברה בקריאה ראשונה והועברה לדיון בוועדת החוץ והביטחון. ב-6 ביוני 1955 עלה החוק לקריאה שנייה ושלישית בכנסת, אך הוחזר לוועדה לדיון נוסף בשל ויכוח על החלטת הוועדה בנושא מסוים. עם פיזור הכנסת השנייה ב-15 באוגוסט 1955 לא חודש הדיון בחוק.
כיוון שהחוק לא עבר בכנסת, נקבעה פקודת מטכ"ל שהסדירה מתן ציון לשבח על ידי הרמטכ"ל או אלוף. הפקודה התפרסמה ב-1 במרץ 1955.

תוכן החוק

חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל התש"ל-1970, הובא למליאת הכנסת לקריאה ראשונה בישיבה השביעית של הכנסת השביעית, כ"א בכסלו תש"ל, 1 בדצמבר 1969, ואושר בקריאה שנייה ושלישית בי"ג בשבט תש"ל, 20 בינואר 1970.

נשיאת העיטורים והגבלות על השימוש בהם

החוק מגדיר מצבים שבהם אסור למי שהוענק לו העיטור לשאת אותו. אסור לאדם הנמצא במאסר או במחבוש לשאת את האות, וכן אסור לאדם שעבר עבירות הפוגעות בביטחון המדינה, כפי שהוגדרו בחוק העונשין (ביטחון המדינה), תשי"ז-1957 (כיום סעיפים 97–103 לחוק העונשין). בכלל עבירות אלה: המרדה, סיוע לאויב, ועוד. נשיאת העיטור אסורה גם על מי שעבר עבירות חמורות המפורטות בחוק השיפוט הצבאי, כמו סיוע לאויב, נטישת עמדה מול האויב, מסירת ידיעות לאויב, ועוד/
מספר סעיפים בחוק מגדירים את חשיבותם של העיטורים: אסור להשתמש בעיטור או בחפץ הדומה לו למטרות פרסומת, ואסור לייצר דבר מה הדומה לעיטור, כדי להטעות כאילו המדובר בעיטור אמיתי, או למטרות פרסום. עם זאת, שר הביטחון רשאי לתת רישיון לייצור חפץ כזה. ייצור חפץ כזה ללא רישיון הוא עבירה, שהעונש עליה הוא מאסר או קנס.
בנוסף לעבירה זו מונה החוק מספר מעשים נוספים המוגדרים כעבירות, שהעונש עליהן הוא מאסר או קנס: מסירת מידע כוזב בעת החקירות לקראת קבלת אחד מהעיטורים וענידת עיטור שלא שניתן לעונד כחוק. ענידת עיטור שלא כחוק היא גם עבירה על חוק השיפוט הצבאי, האוסר על התחזות לבעל דרגה שאינה דרגתו של העונד אותה; ענידת עיטור שלא הוענק כדין לעונד אותו נחשבת להתחזות כזו ודינה מאסר.

הענקת עיטורים ליחידות

תיקון שני לחוק התקבל בכנסת בכ"ז בכסלו תש"ם, 17 בדצמבר 1979. תיקון זה קובע את האפשרות להעניק עיטור לא רק ליחיד אלא גם ליחידות שגודלן מכיתה ומעלה.

עיטורים וצל"שים שניתנו לפני החוק

חוק העיטורים חל על מעשים שנעשו החל מיומה הראשון של מלחמת ששת הימים, כ"ו באייר תשכ"ז, 5 ביוני 1967. עם זאת, החוק קובע כי עיטור גיבור ישראל שניתן לשנים עשר איש במלחמת העצמאות דינו כעיטור הגבורה, וכי ציונים לשבח שניתנו לפני תחילת החוק יומרו לעיטור המופת או לעיטור העוז, אם יעמדו במבחנים המפורטים בחוק. אותות מערכה שניתנו ללוחמים במלחמת העצמאות, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים ייחשבו כאותות המערכה המוגדרים בחוק.

פקודת מטכ"ל

סעיף 21 לחוק קובע כי "שר הביטחון ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצועו". התקנות האמורות באות לידי ביטוי בפקודת מטכ"ל 33.0807 ("עיטורים, ציונים לשבח, אותות הערכה ואותות הוקרה") מגדירה את ביצוע חוק העיטורים.

ההחלטה על הענקת העיטורים

ההמלצה על הענקת עיטור או צל"ש מועברת על ידי מפקדו של החייל או של היחידה לוועדה פיקודית, הממונה על ידי אלוף (אלוף פיקוד, מפקד זרוע, מפקד גיס או ראש אגף במטה הכללי). הוועדה מחליטה על מתן צל"ש אלוף, צל"ש מפקד אוגדה או חטיבה, או על המלצה על מתן צל"ש רמטכ"ל או עיטור. המלצה כזו מועברת לדיון בוועדה הממונה על ידי הרמטכ"ל, בנשיאות נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, קצין בדרגת אלוף. הוועדה מוסמכת להחליט על הענקת צל"ש רמטכ"ל, עיטור העוז או עיטור המופת, וממליצה לשר הביטחון על הענקת עיטור הגבורה.

עיטורים לאנשי מערכת הביטחון שאינם חיילים

שנתיים לאחר קבלת חוק העיטורים קיבלה הכנסת את חוק העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, הקובע את העיטורים ואת סדרם לאנשי משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר. תיקון מס' 3 לחוק זה, שהתקבל בב' באדר ה'תשנ"ח, 16 במרץ 1998, מרחיב את תחולת החוק גם על מתנדבי המשמר האזרחי. חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה מרחיב את תחולת החוק גם על לוחמי האש ומתנדבים.