google/wiki40b huggingface dataset:
הוגו שטינס

תולדות חייו

שטינס נולד במילהיים שבחבל הרוהר. משפחתו הייתה אמידה והוא נשלח לקובלנץ על מנת ללמוד עסקים, לאחר לימודיו התמקצע ככורה פחם במשך מספר חודשים. ב-1890 ירש את מכרה הפחם של אביו. שטינס החל לרכוש מכרות ולבחון דלקים נוספים להשקעה. עם צבירת הונו, בגיל 23, החל שטינס בהקמת אימפריה כלכלית מבוססת אינטגרציה אנכית שתתבסס על מכרות הפחם, מפעלי עיבוד פלדה, קווי ספנות, שטחי יער עבור עץ ומערכות ייצור והולכה של חשמל.
בשנת 1898 נוסדה חברת החשמל של אזור הריין ווסטפאליה (RWE - Rheinisch-Westfälisches Elektrizitätswerk Aktiengesellschaft) ושטינס היה חבר מועצת המנהלים שלה מהקמתה. שטינס חבר לפריץ טיסן ויחדיו רכשו השניים רוב במניות החברה. שטינס, שהיה כהה-עור יחסית, היה בקיא בעסקי כל החברות בבעלותו, התהלך במגפיים כבדים ובבגדי פועלים וניהל את ענייניו באמצעות פתקים.
במלחמת העולם הראשונה גייס אותו אריך לודנדורף כיועץ מיוחד לניצול משאבי הטבע ומפעלי התעשייה של בלגיה לטובת מכונת המלחמה הגרמנית. במהלך המלחמה המשיך שטינס לרכוש קווי ספנות, בהם קו המבורג-אפריקה וקווי הים הבלטי שבסיסם בפלנסבורג ובכך הבטיח קוים פרטיים ליצוא ויבוא סחורותיו. 
לאחר המלחמה היה בין מייסדי מפלגת העם הגרמנית (Deutsche Volkspartei - DVP), מפלגה שדגלה בליברליזם כלכלי ושמרנות מדינית. ב-1920 נבחר כחבר הרייכסטאג. בתפקידו הציבורי שימש כנציג המעסיקים במשא ומתן מול נציגי האיגודים המקצועיים. אף שהיה קפיטליסט מושבע, הצליח להגיע עם נציגי האיגודים להבנות חשובות, שהיוו בסיס לשיתופי פעולה בין מעסיקים ועובדים ברפובליקת ויימר, ובראש ובראשונה הנהגת יום עבודה בן 8 שעות. במקביל, רכש מספר עיתונים על מנת שיהוו שופר פוליטי ויטיפו למען השלטת חוק וסדר (Gesetz und Ordnung), יעילות כלכלית ודחייה מוחלטת של חוזה ורסאי. בין העיתונים שרכש היו ה"דויטשה אלגמיינה צייטונג" (Deutsche Allgemeine Zeitung) הברלינאי שנוסד על ידי אוטו פון ביסמרק וה"מינכן-אאוגסבורג צייטונג" (München-Augsburger Zeitung), אחד העיתונים העתיקים ביותר בגרמניה (נוסד ב-1609). 
בשנת 1923 ניצל שטינס את ההיפר אינפלציה באופן משולל-רסן. הוא ניצל כספים שהפקידו אנשי עסקים גרמנים בבנק בבעלותו בהולנד, על מנת לרכוש מהם את נכסיהם. בזכות ערוצי יצוא עצמאיים שהחזיק היה בכיסו מטבע חוץ יציב וכך יכל לרכוש בסכומים פעוטים יחסית (שכן הרייכסמארק היה חסר-ערך) עוד ועוד בתי חרושת, ארמונות כפריים, מכרות וקווי ספנות. כך הפך לבעליו של התאגיד התעשייתי הגדול באירופה שכלל למעלה מ-2,000 חברות. ב-17 במרץ 1923 הופיע דיוקנו על שער טיים מגזין שכינה אותו "קיסר גרמניה החדש", כן זכה לכינוי "מלך האינפלציה" (Inflationskönig).
שטינס מת ב-10 באפריל 1924 כתוצאה מסיבוך בניתוח כיס המרה, האימפריה שהקים קרסה עם תום תקופת ההיפר-אינפלציה עקב בעיות מימון ואשראי, פחות משנה לאחר מותו. גרעין האחזקות שלו המשיך להתקיים בתור חברת סטינס בע"מ (Stinnes AG), שמוזגה עם חטיבת הלוגיסטיקה של דויטשה באן.
שוסון או פום

שוסון או פום (מצרפתית: Chausson aux pommes, בתרגום מילולי: "נעלי בית עם תפוחים" תיאור הנובע מהדמיון במראה המאפה לנעל בית מרושלת) הוא מאפה בוקר אישי מהמטבח הצרפתי עשוי מבצק עלים בצורת "חצי עיגול" הממולא במלית תפוחים טחונה או לא, הדומה בהרכבה למלית טארט תפוחים צרפתי. 
השוסון או פום נפוץ מאוד בקונדיטוריה הצרפתית (ה"פטיסרי") ביחד עם מאפי בוקר מוכרים, כגון הקרואסון, הבריוש, ה"פאן או שוקולה" (קרואסון שוקולד), הקוגלהוף ועוד.
בדרך כלל, לפני אפייה מברישים את השוסון בחלמונים פעמיים לקבלת צבע עמוק וכהה באפייה ואף חורצים את פני הבצק בעזרת כלי חד חריצים דקורטיביים. לאחר אפייה מזגגים בסירופ סוכר פשוט (מורכב מכמויות שוות של סוכר ומים 1:1) למראה מבריק ומושך.
אהרן בן יוסי הכהן

הרב אהרן בן יוסי הכהן (או רב אהרן בעל הג"ן) היה פרשן המקרא, שחי בצפון צרפת במאה ה-13. נמנה עם בעלי התוספות והיה תלמידו של רבי שלמה מרדוש. פירש את המקראות על דרך הפשט.

משפחתו

הרב אהרן מרבה להביא את פרשנות אביו - יוסי בן אהרן הכהן - בתוך ספר הג"ן. מתוך פירוש הרב אהרן ידוע כי היה לו בן בשם טוב-עלם.

חשיבות פרשנותו

עוד טרם הבאת ספר הג"ן לדפוס בתשס"ט, כתבי רב אהרן היו ידועים לפרשני המקרא בימי הביניים ובדורות שלאחריו. פרשנים אלו הרבו לצטט את דבריו בתוך כתביהם. לפי השערתו של שמואל פוזננסקי (בהקדמתיו להדפסת פירוש הרב אליעזר מבלגנצי לספר יחזקאל) הרב אהרן חי בסוף אלף החמישי. פוזננסקי מוסיף כי בגלל העובדה שחשובי הפרשנים הרבו לצטט את דברי הרב אהרן הוא הרחיב את דבריו אודותו וחיבורו המקורי.
אברהם אבוחצירא

תולדות חייו

נולד במרוקו, לרב יצחק אבוחצירא ולאסתר, (אחיינית בעלה, בתו הבכורה של אחיו הרב דוד אביחצירא).
בה' בתמוז התר"צ (1 ביולי 1930), בהיותו כבן 15, נשא לאשה את בת דודו רחמא, בתו הגדולה של הבבא סאלי, שהייתה אז כבת עשר שנים, החתונה התקיימה בעיר בודניב שבמחוז תאפילאלת.
בשנת התש"ט (1949) עלה יחד עם משפחתו לארץ ישראל, התגוררו ביבנה, אז עיירה, והוא כיהן כרב המקום כעשרים שנה. כשעלה חמיו הבבא סאלי לארץ ישראל הוא התגורר בסמוך אליו ביבנה, עד שעבר לאשקלון ומשם לנתיבות.
לאחר מותו הטראגי של אביו, בכ"ה באדר ב' ה'תש"ל (2 באפריל 1970), עבר לרמלה, והחל לכהן שם כרב העיר תחתיו. ברבנות ביבנה החליף אותו הרב יוסף אבוחצירא.
הרב אברהם כיהן בתפקידו עד לפטירתו בכ"ב בכסלו תשל"ד, לאחר פטירתו התמנה אחיו, הרב יחיאל אבוחצירא, לרבה של רמלה.
גבריאל אלמונד

ביוגרפיה

אלמונד נולד ברוק איילנד, אילינוי, והיה בנם של מהגרים מרוסיה ומאוקראינה. הוא עשה את חוק לימודיו האוניברסיטאיים באוניברסיטת שיקגו ועבד בצוותא עם מדען המדינה הרולד לסוול. הוא השלים את הדוקטורט שלו ב-1938, אולם הדיסרטציה שלו "פלוטוקרטיה ופוליטיקה בעיר ניו יורק", פורסמה לראשונה רק ב-1998, מכיוון שהיא כללה אזכורים שלא היו מחמיאים לג'ון ד. רוקפלר, שהיה מיטיבה של שיקגו.
אלמונד לימד בברוקלין קולג' (כיום שייך לאוניברסיטת העיר ניו יורק) משנת 1939 עד 1942. כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, הצטרף אלמונד למשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (United States Office of War Information), ניתח את תעמולת האויב, ונעשה אחראי על יחידת שפירשה את מודיעין האויב. לאחר המלחמה, עבד אלמונד בגוף שסקר את מדיניות ההפצצה האמריקאית בגרמניה בתקופת המלחמה (U.S. Strategic Bombing Survey).
אלמונד שב לחיים האקדמיים ב-1947 והורה באוניברסיטת ייל (1950-1947) ו-(1963-1959), באוניברסיטת פרינסטון (1959-1950) ובאוניברסיטת סטנפורד (1993-1963). הוא עמד בראש הפקולטה למדע המדינה בסטנפורד מ-1964 עד 1969 ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות טוקיו, אוניברסיטת בלו הוריזונטה בברזיל וקייב. אלמונד פרש ב-1976 מאוניברסיטת סטנפורד כפרופסור אמריטוס, אולם המשיך לכתוב וללמד עד יום מותו.
אלמונד עמד שנים רבות בראש ועדה לפוליטיקה משווה של 'מועצת המחקר של מדע המדינה' (Social Science Research Council) וכיהן כנשיא 'איגוד מדע המדינה האמריקני' (American Political Science Association) ‏ (APSA) בין השנים 1965–1966. בשנת 1981 העניק לו 'איגוד מדע המדינה האמריקני' את פרס ג'יימס מדיסון, שניתן לחוקרי מדע המדינה אשר הייתה להם "תרומה ייחודית למחקר" במהלך הקריירה שלהם.

עבודתו

אלמונד הרחיב את שדה המחקר של מדע המדינה בשנות החמישים בהכניסו לתוך עבודתו גישות מדיסציפלינות אחרות במדעי החברה, כמו סוציולוגיה, פסיכולוגיה, ואנתרופולוגיה. הוא המיר את תחומי עניינו ממדיניות חוץ למחקר שיטתי בפיתוח ובתרבות של הפוליטיקה המשווה. שדה מחקרו כיסה לבסוף סוגיות רבות, בכללן פוליטיקה של ארצות מתפתחות, קומוניזם ופונדמנטליזם דתי.
אלמונד היה סופר פורה, הוציא לאור 18 ספרים ומאמרים רבים בכתבי עת וכתב ביחד עם מחברים שותפים רבים אחרים. עבודתו המפורסמת ביותר היא ספרו "תרבות אזרחית" (The Civic Culture), שהתפרסם ב-1963, אותו כתב ביחד עם סידני ורבה. הספר הפך לפופולרי את הרעיון של "התרבות הפוליטית" - מושג שנושא אופי לאומי ואף מתאר כיצד אנשים בוחרים מנהיגים - כהיבט יסודי של החברה. אלמונד וורבה ערכו הבחנה בין תרבויות פוליטיות שונות בהתאם לרמת ולסוג ההשתתפות הפוליטית שלהן ולגישת האנשים כלפי הפוליטיקה. "התרבות הפוליטית" היה אחד המחקרים הראשונים שנעשו בהיקף רחב וחוצה לאומים במדע המדינה והיוו תמריץ לעריכתם של מחקרים משווים נוספים אודות הדמוקרטיה.
אלמונד תרם גם במישור התאורטי בעבודתו על הפיתוח הפוליטי. הוא כתב בנושא ספר בשם "פוליטיקות משוות: גישה התפתחותית" (Comparative Politics: A Developmental Approach), ביחד עם ג. בינגהם פאואל, אשר התפרסם ב-1966. בספרם הם הציעו דרכים תרבותיות וישימות מגוונות על מנת לאמוד את ההתפתחות של החברות. בשנות השישים והשבעים, גישתו של אלמונד הגדירה את הפוליטיקה המשווה.
משמרות זה"ב בישראל

משמרות זהירות בדרכים (בראשי תיבות: משמרות זה"ב) הם אנשים (בדרך כלל תלמידים) שתפקידם לשמור שתלמידי בתי הספר יחצו בבטחה את הכביש בדרכם לבית הספר.
חברי משמרות הזה"ב עוברים הדרכה מאת שוטרי משטרת ישראל ומוסמכים לצאת לכבישים בהם מסומנים מעברי חצייה בסביבות בתי ספר ולהקפיד על כך שבעת חציית הולכי רגל, יעצרו כלי הרכב שבכביש. לרוב ניתן לזהות את חברי משמרות הזה"ב באמצעות המעילים מחזירי האור, ותמרור ה"עצור" שבידיהם.
בשנת הלימודים תשס"ג פעלו 60% מתלמידי כיתות ה'-ו' במשמרות הזה"ב.

היסטוריה

ארגון "משמרות הזה"ב בישראל" החל את פעילותו כ"משטרת ילדים למשמר הביטחון" בשנת 1949 על פי הרעיון שהגה השוטר דני רוזוב. ב-30 במרס 1949, הסתיים הקורס הראשון בגימנסיה הרצליה בן הוכשרו 130 תלמידים בני 12-14 לבצע את תפקידם .

הדרכת משמרות זה"ב

בשנת הלימודים תשס"ג עסקו בהכשרת תלמידים בנושא משמרות הזהירות בדרכים כ-30 שוטרות הדרכה. מרכז מידע ומחקר של הכנסת הגיש בשנת 2003 דו"ח לוועדת החינוך והתרבות אשר ממצאיו מעלים כי כמות זו של מדריכים אינה מספקת עבור כלל בתי הספר הזקוקים להדרכה. שנה לאחר מכן לא הדריכו מדריכות אזרחיות ומורות חיילות בתוכנית משמרות הזה"ב.
בשנת 2007 הדריכו 57 שוטרות הדרכה ב-794 בתי ספר בישראל.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים מפעילה יחד עם משרד החינוך את פעילויות ההסברה בבתי הספר ובגני הילדים. הרשות אף נטלה על עצמה את הטיפול ברישום דו"חות האזהרה שמכינים ילדי משמרות הזה"ב. המועצה משגרת מכתבי אזהרה ומכתבים אישיים לנהגים, שדווח עליהם כי עברו עבירה. למרות קיצוץ בתקציבי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים בסוף שנת הלימודים תשס"ח, פעילות משמרות הזהב לא הופסקה.
אחזור קרקע בנמל ולינגטון

ייבוש קרקע בנמל העיר ולינגטון, בירת ניו זילנד, הייתה פעולה הנדסית שנעשתה בהדרגה מאמצע המאה ה-19 ועד 1970. היא שינתה כליל את קו החוף של העיר והוסיפה לה שטח של למעלה מ-1.55 קילומטר רבוע.

ייבוש הקרקע

ההתיישבות האירופית בוולינגטון החלה בשנת 1839. חלוקת משבצות קרקע למתיישבים ביישוב החדש על ידי חברת ניו זילנד, שהייתה מופקדת על ההתיישבות באיים, נעשתה באופן שגזל את רוב עתודות השטח שנועדו לשם הקמת מבני ציבור בעיר. כתוצאה מכך נוצר בעיר מראשיתה מחסור בקרקעות פנויות.
הפעולות הראשונות של ייבוש קרקע בנמל העיר נעשו על ידי אזרחים פרטיים. ב-1852 הוכנה התוכנית השיטתית הראשונה לייבוש קרקע על ידי הממשל המקומי. כעבור שלוש שנים (1855) פקדה את ניו זילנד רעידת אדמה עזה בעוצמה של 8.2 דרגות בסולם ריכטר. היא הביאה להתרוממות הקרקע בחלק מקו החוף של העיר (עד ל-1.5 מטרים בחלק מהמקומות) וליצירת שטחי ביצות, באופן שהפך את חלק מהרציפים בנמל לבלתי ראויים לשימוש. גם התפתחות זו תרמה לקידום תהליך ייבוש הקרקע בעיר, שבמסגרתו יובשו שטחי הביצה שנוצרו.
בשנת 1870 הוקמה מועצת עיריית ולינגטון, ועד תום השנה הושלם ייבוש שטח של 280 דונם על ידי שפיכתה למים של אדמה שנלקחה מגבעות בעורף העיר. ב-1880 הוקמה מועצת הניהול של נמל ולינגטון ומלאכת ייבוש האדמה חולקה בינה לבין עיריית ולינגטון וממשל איי ניו זילנד. בעקבות תהליך ייבוש האדמה מאז ועד תום המאה ה-19 השתנה קו החוף של הנמל לחלוטין ביחס לתוואי המקורי שלו עם ייסוד העיר. לא נותרו בו חלקות בבעלות פרטית והוא עבר כולו לניהולה של ועדת הנמל.
בשנים 1900-‏1930 יובשו בנמל שטחי אדמה נוספים לשם הקמת רציפים נוספים ויצירת תשתית להנחת פסי רכבת בנמל. השלב הסופי של הייבוש נעשה בשנות השישים והשבעים על מנת לאפשר להתאים את מתקני הנמל לטיפול באוניות מכולות, שינוי שהצריך שטח נוסף לבנייה.
בשנת 1976 קבעה הקרן לאתרים היסטוריים של ניו זילנד במדרכות בוולינגטון 14 לוחיות, אשר סימנו את מיקומו של קו החוף ההיסטורי המקורי של העיר.
אי שתקת שתקת

במשפט העברי, אי שתקת – שתקת, ואי לא – מהדרנא שטרא למרייהו (מארמית: אם שתקת – שתקת, ואם לא – אחזיר השטר לאדוניו) היא טענה אותה יכול לטעון הנתבע כלפי תובע הדורש נכס (או תשלום מנכס) שהיה בבעלות צד שלישי - קודם שהגיע לידי הנתבע, כאשר ישנו קושי משפטי בגביית הנכס מהצד השלישי.טענה זו משמעה איום מצד הנתבע כי יבטל את העסקה שעשה עם הצד השלישי, ואז לא יוכל התובע לגבות מהצד השלישי כפי שרוצה לגבות כעת - מהנתבע, ועל כן יהיה מעמד הנתבע, אף עכשיו, כמעמד הצד השלישי – למרות שלבסוף לא ביטל את המקח.
כיכר צ'טהאם

כיכר צ'טהאם (באנגלית: Chatham Square) או, בשמה הרשמי, כיכר קימלאו (Kimlau Square) היא כיכר מרכזית בשכונת צ'יינהטאון ברובע מנהטן, בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק בארצות הברית.
הכיכר ממוקם במפגש שבעה רחובות ראשיים, במנהטן תחתית: הבוורי, רחוב איסט ברודוויי (East Broadway), סנט ג'יימס פלייס (St. James Place), רחוב מוט (Mott Street), רחוב אוליבר (Oliver Street), רחוב וורת' (Worth Street), ופארק רו (Park Row ).

היסטוריה

כיכר צ'טהאם נבנתה בשלהי המאה ה-18 ונקראה על שם ויליאם פיט האב, רוזן צ'טהאם הראשון, וראש ממשלת הממלכה המאוחדת קודם למהפכה האמריקאית. על שמו נקרא גם רחוב פיט (Pitt Street) הסמוך, ורחוב פארק רו נקרא בעבר "רחוב צ'טהאם" (Chatham Street).
עד שנות ה-20 של המאה ה-19 שימשה הכיכר כשוק פתוח של בקר וסוסים. הכיכר זכתה למעמד מפוקפק ופעלו בקרבתה מכוני קעקועים, פאבים ובתי זנות. בראשית המאה ה-20 ועם תחילת "תקופת היובש" נסגרו הפאבים בכיכר.
בשנת 1962 הוקמה בכיכר אנדרטת קימלאו לזכרם של הלוחמים האמריקאים ממוצא סיני שנפלו במלחמת העולם השנייה. האנדרטה נקראת על שם סגן בנג'מין ראלף קימלאו, ולימים שונה שם הכיכר רשמית והיא נקראת על שמו (אף שלא נעשה שימוש בשם הרשמי, וממשיכים לקרוא לה בשמה המסורתי).
בצידה הדרומית של הכיכר נמצאת כיכר קונפוציוס ופרויקט הבנייה הציבורית הנרחב שלה.

תחבורה

מתחת לכיכר עברו עד שנת 1942, קו הרכבת העילית של השדרה השנייה וקו הרכבת העילית של השדרה השלישית בכיכר הייתה תחנה של קווים אלה. מתוכננת להיבנות בכיכר תחנה של קו השדרה השנייה של הרכבת התחתית של ניו יורק עם השלמת בנייתו של קו זה.
ויליס קריטנברגר

תחילת דרכו

קריטנברגר נולד ב-2 בדצמבר 1890, בעיר בולטימור שבמדינת מרילנד, ארצות הברית. הוא גדל בעיר אנדרסון, אינדיאנה. ב-1909 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), אותה סיים ב-1913. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו אלכסנדר פאץ' וג'פרי קיז. הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הפרשים ה-3. בין 1924-1930 למד בבתי ספר צבאיים שונים, וב-31 במרץ 1935 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-1. ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל. בהדרגה הוא הבין שזמנו של חיל הפרשים חלף. הוא החל מתעניין יותר ויותר בלוחמת שריון, וב-20 ביולי 1940 מונה לראש מטה דיוויזיית השריון ה-1. ב-17 ביוני 1941 הוא הועלה לדרגת קולונל זמנית, וב-10 ביולי של אותה שנה הוא הועלה לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל (כוכב אחד). ב-8 באוגוסט הוא מונה למפקד בריגדת השריון ה-2.

אחריתו

ב-3 ביוני 1945, הועלה קריטנברגר לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים). ב-1 ביולי 1947 הוא מונה למפקד פיקוד הקריביים, וב-1950 מונה למפקד הארמייה הראשונה. הוא פרש מהצבא בדצמבר 1952. לאחר פרישתו שיש כיועץ לענייני ביטחון לאומי לנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. קריטנברגר נפטר ב-4 באוגוסט 1980 בצ'בי צ'ייס שבמדינת מרילנד בגיל 89. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון עם אשתו ושניים מבניו.

משפחתו

ב-23 ביוני 1918 נישא קריטנברגר לג'וזפין פרוסט וודהול (1894-1978). היו להם שלושה ילדים, אשר שלושתם שרתו בצבא ארצות הברית: בנו הראשון, רב"ט טאונסנד וודהול קריטנברגר (יליד 13 במאי 1925) נהרג בפעולה בחזית המערבית ב-25 במרץ 1945, בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בגיל 19 בלבד. בנו השני, קולונל דייל ג'קסון קריטנברגר (יליד 27 במאי 1927) שימש כמפקד הבריגדה ה-3 שבדיוויזיה ה-9, ונהרג ב-17 בספטמבר 1969 בגיל 42. בנו השלישי, ויליס קריטנברגר הבן, היה היחיד שנפטר לאחר אביו. הוא לחם במלחמת העולם השנייה עם הדיוויזיה המשוריינת ה-10, ופרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל.
איוואן נובוסלצב

קריירת מועדונים

איוואן התחיל את הקריירה שלו במועדונים חובבניים במוסקבה. ב-2005 הצטרף לאקדמיה של חימקי. ב-2011 חתם עם המועדון חוזה מקצועני ראשון עם משכורת של 30 אלף רובל בחודש. כבר בחורף 2012 נובוסלצב עזב את חימקי וחתם באיסטרה מהליגה השלישית, שם ערך 17 הופעות ועניין את טורפדו מוסקבה. בתום העונה איוואן חתם בטורפדו. ב-2 באוגוסט 2014 ערך הופעת בכורה בליגת העל במשחק חוץ מול צסק"א.
ב-12 בינואר 2015 חתם ברוסטוב חוזה ל-4.5 שנים, אך ב-31 באוגוסט 2016 נובוסלצב עבר לזניט סנקט פטרבורג וחתם חוזה למשך 5 שנים. שיחק בשורות הקבוצה לאחרונה ב-21 בספטמבר 2017 בהפסד קבוצתו 3:2 לדינמו בדרבי של סנקט פטרבורג. מאז מינוי מנצ'יני למאמן זניט הוא לא היווה לחלק מרכזי מהרכב הקבוצה ובינואר 2018 הושאל לקבוצת הכדורגל ארסנל טולה עד יוני אותה שנה. הוא לא הרשים במחנה האימונים של זניט בקיץ 2018 ונשלח להשאלה שוב, הפעם לאנז'י מחצ'קלה. בינואר 2019 הושאל לחצי שנה לרוסטוב.
לקראת עונת 2019/2020 עבר לקבוצת סוצ'י. את הופעת הבכורה במדיה ערך במחזור הפתיחה של העונה, במשחק החוץ נגד ספרטק מוסקבה ב-13 ביולי 2019.

נבחרת לאומית

איוואן מעולם לא שיחק באף נבחרת נוער של רוסיה. ב-31 במרץ 2015 הוא הופיע לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת בתיקו 0:0 מול קזחסטן.

חיים פרטיים

איוואן נשוי לכדורסלנית עבר קטרינה קיירו. הוא הציע לה נישואין על מגרש האצטדיון אולימפ-2 ב-20 באפריל 2015 אחרי ניצחון ליגה מול טורפדו.
בצבת הקנאה

תקציר העלילה

הסופר ריצ'רד הרלנד (קורנל ויילד) חוזר לאחוזתו הנמצאת על אי בודד בשם Back of the Moon לאחר שהיה שנתיים בבית סוהר. בדרך הוא נפגש עם ידידו ועורך דינו, גלן רובי (ריי קולינס) המספר את כל הפרשה שהביאה את ריצ'רד לכלא.
ריצ'רד פוגש ברכבת נוסעת יפהפייה הקוראת בספרו. בשיחה אתה מתברר ששמה הוא הלן ברנט (ג'ין טירני) והיא נוסעת עם אמה ואחותה החורגת רות (ג'ין קריין) לאחוזתו של רובי שגם ריצ'רד מוזמן לשם.
הלן מתאהבת בריצ'רד ורוצה שיהיה שייך רק לה ושום דבר לא יחצוץ ביניהם. היא מאורסת לראסל קווינטון (וינסנט פרייס), עורך דין אמיד מבוסטון העומד להתמנות לתובע מחוזי, אך היא זורקת אותו ומבקשת מריצ'רד להינשא לה והוא מסכים. לאחר הנישואים הם עוברים להתגורר באחוזתו המבודדת על האי. כאשר ריצ'רד רוצה לגרום לה הפתעה ומביא למקום את בני משפחתה היא כועסת וגורמת להם להסתלק.
לאחר הנישואים מתחיל להתברר אופייה השטני של הלן. היא רוצה לשלוט בריצ'רד, שיהיה שייך לה ושום דבר לא יחצוץ ביניהם.
לריצ'רד יש אח צעיר בשם דני שהפך לנכה בעקבות שיתוק ילדים. ריצ'רד מסור לאחיו ומביא אותו לביתו. הלן מקבלת את דני בחיבה ומשקיעה בו באימוני הליכה ושחייה אך בליבה היא מבקשת להיפטר ממנו כדי שכל תשומת לבו של ריצ'רד תופנה אליה.
באחד הימים כאשר ריצ'רד בבית שקוע בכתיבת ספרו, היא יוצאת בסירת משוטים עם דני לאגם. בלב האגם היא מציעה לדני לשחות לעבר החוף ואם יתעייף היא תאסוף אותו. דני מתחיל לשחות ומתעייף. הוא צועק להלן שתאסוף אותו אבל היא מרכיבה משקפי שמש ולא עושה עושה דבר עד שהוא נעלם במים רק שהיא רואה את ריצ'רד מתקרב היא צועקת וקופצת למים כדי "להציל" אותו.
לריצ'רד היא מספרת שזו הייתה תאונה אך ריצ'רד מקבל זאת בספק ויחסו אליה מתקרר. היא מתייעצת עם רות וזו מייעצת לה להיכנס להריון כדי להחיות את נישואיה.
יחסו של ריצ'רד לא משתנה הרבה. הלן מסתכלת בראי ורואה איך גופה משתנה בהריון. היא מחליטה שהתינוק יחצוץ בינה לבין ריצ'רד, מפילה עצמה בכוונה על המדרגות וגורם למות העובר.
כעת חושדת הלן באחותה החורגת כי היא וריצ'רד מאוהבים. היא רואה שריצ'רד הקדיש את ספרו האחרון "לנערה עם המעדר" ובטוחה שהכוונה לרות שאהבה לעבוד בגננות. רות מטיחה בה על הצרות שהביאה על המשפחה. ריצ'רד שומע זאת ומתחיל בוויכוח סוער עם הלן שבסודו היא מודה שהיא אחראית למות דני והעובר שלהם. ריצ'רד מחליט לעזוב את הבית.
הלן מתכננת את נקמתה הסופית. היא מוסיפה ארסן לסוכר וכותבת מכתב לתובע המחוזי שהיה ארוסה לשעבר ובו היא מאשימה את רות כאחת שרוצה לחסל אותה. ריצ'רד מוזעק משדה התעופה ומוצא אותה גוססת.
במשפט מטיח התובע קווינטון כי רות הייתה מאוהבת בריצ'רד ולכן רצחה על ידי הרעלה את אחותה. רות מתעלפת במשפט וריצ'רד מעיד כי אכן הוא מאוהב ברות וכי הלן הייתה מפלצת, הרגה את אחיו ואת העובר והרעילה את עצמה תוך כדי שהיה מפלילה את רות.
המושבעים מזכים את רות אך ריצ'רד נשלח למאסר של שנתיים בהאשמה כי ידע על הרצח של דני ולא דיווח זאת לחוקרים.
לאחר שחרורו מגיע ריצ'רד בסירה לאחוזתו שם ממתינה לו רות בזרועות פתוחות.
לווייתן ה-52 הרץ

לווייתן 52 הרץ (באנגלית: 52-hertz whale) הוא לווייתן ייחודי שקורא בתדירות של 52 הרץ (להאזנה (מידע · עזרה)) — תדירות גבוהה בהרבה מזו של רוב הלווייתנאים. ככל הנראה מדובר בפרט היחיד עם קריאה כזו, ולפיכך הוא מתואר לעיתים כלווייתן הבודד בעולם.

היסטוריה

הלווייתן זוהה לראשונה על ידי צוות של המכון האוקיינוגרפי בוודס הול מארצות הברית. הקריאה אותרה לראשונה ב־1989, ואז שוב מדי שנה עד 2004.

מאפיינים

חתימת הקול של הקריאה אופיינית ללווייתני ענק, אם כי שונה בתדירותה: תדר של 52 הרץ, המקביל לתו סול דיאז, הוא גבוה במקצת מהתו הנמוך ביותר של טובה. מאפייני הקריאה אינם מתאימים לאלו של לווייתנים כחולים (15–20 הרץ) או לווייתנים מצויים (20 הרץ): היא קצרה יותר, תכופה יותר ובטון גבוה בהרבה. ככלל, תבנית הקריאה מגוונת מאוד, אבל מזוהה היטב הודות לתדר הייחודי שלה. זוהי הקריאה הלווייתנאית היחידה מסוגה שאותרה, והיא מגיעה ממקור יחיד מדי עונה.
מסלול הנדידה של לווייתן ה־52 הרץ אינו דומה לזה של לווייתני הענק האחרים. הוא מזכיר במקצת את מסלולם של הלווייתנים הכחולים, אבל מתוזמן יותר בדומה לזה של הלוויתנים המצויים. הקריאה מאותרת מדי שנה באוקיינוס השקט בין החודשים אוגוסט ודצמבר, ומתרחקת מטווח המיקרופונים התת-מימיים בחודשים ינואר-פברואר. היא מאוכנת בצפון עד האיים האלאוטיים ואיי קודיאק שבצפון האוקיינוס השקט, ובדרום עד חופי קליפורניה, והלווייתן המשמיע אותה נע מרחק של 30–70 ק"מ מדי יום. מרחק הנדידה העונתי (המתועד) שלו נע מ־708 ועד 11,062 ק"מ.
מדענים במכון האוקיינוגרפי וודס הול לא הצליחו לקבוע את מין הלווייתנאים שאליו פרט זה משתייך. הם משערים שהוא עשוי להיות מעוות, או בן כלאיים של לווייתן כחול ומין נוסף. על פי "ניו יורק טיימס", צוות המחקר קיבל פניות מחרשים שסבורים שייתכן שהלווייתן חירש. קולו של הלווייתן העמיק במקצת מאז 1992, וייתכן שהדבר מעיד כי הוא גדל או התבגר. העובדה שהלווייתן שרד והתבגר מעידה על כך שהוא ככל הנראה בריא.
תמרה רוחו

תמרה רוחו (Tamara Rojo; נולדה ב-1974) היא רקדנית בלט ספרדית. נכון לסוף 2016 היא משמשת כמנהלת האמנותית של הבלט הלאומי האנגלי (ENB) ובמקביל רוקדת בבלט זה כפרימה בלרינה מובילה. לפני כן הייתה פרימה בלרינה בבלט המלכותי של לונדון וממשיכה גם כיום להופיע עם בלט זה כרקדנית אורחת.
נולדה במונטריאול שבקנדה להורים ספרדים אשר חזרו לספרד בעת היותה בת ארבעה חודשים. החלה לרקוד בגיל 10 במרכז למחול של ויקטור אולטה במדריד (1983-1991). היא השלימה את הכשרתה כרקדנית בהדרכתם של דייוויד הווארד ורנטו פרוני. היא המשיכה לרקוד בלהקתו של אולטה בשנים 1991-1996. במקביל, רקדה בבלט דה לה קומנידד דה מדריד ביצירת הבלט ז'יזל.  
בגיל 20 הוצע לה חוזה עם הבלט הסקוטי בניהולה של גלינה סמסובה והיא הצטרפה אל הלהקה ורקדה איתה שלוש שנים. בין תפקידיה הבולטים ניתן למנות את אודט באגם הברבורים, פיית הסוכר במפצח האגוזים, לה סילפידה ויוליה ברומיאו ויוליה. באותו פרק זמן היא גם השתתפה בהפקות של להקת הבלט של האופרה של ניס ורקדה בתפקידים ראשיים ב"הכובע משולש הקצוות" וב"הדנובה הכחולה".
ב-1997 עברה לבלט הלאומי האנגלי. היא הייתה הפרימה בלרינה של הבלט הלאומי עד שנת 2000 ורקדה כנסיכה אורורה ב"היפהפייה הנרדמת", סינדרלה, אודט באגם הברבורים, פקיטה, קופליה, פיית הסוכר במפצח האגוזים ובפולחן האביב.
ב-2000 עברה, בהזמנתו של סיר אנתוני דוואל, להיות פרימה בלרינה בבלט המלכותי בלונדון. באפריל 2013 התמנתה כמנהלת האמנותית של הבלט הלאומי האנגלי.
סגנון הריקוד של רוחו מצטיין בשטף, דיוק ובחוש מוזיקלי המשולב יחד עם יכולת דרמטית מעולה. 
רוחו היא הרקדנית הספרדית הראשונה החברה בבלט המלכותי.
רוחו מתגוררת בבלומסברי שבלונדון.
שמירה אימבר

שָׁמִירָה אִימְבֶּר (נולדה ב-8 ביולי 1943) היא שדרנית רדיו ישראלית, שעבדה במשך כשלושים שנה בקול ישראל.

קריירה

בשנות ה-60 של המאה ה-20 למדה בארצות הברית, ובשנת 1972 החלה לעבוד כשדרנית בקול ישראל בירושלים. 
בקול ישראל היא הגישה את תוכנית המוזיקה האלטרנטיבית "קצת אחרת" בעריכתה של רות כידן וכן תוכניות מוזיקה ומלל נוספות. החל בשנות ה-90 קריינה מהדורות חדשות. בשנת 2006 פרשה מקול ישראל.
בשנים 2005–2009 שידרה (לצדו של בונדי לוי) תוכנית יומית ברדיו ירושלים בשם "ת.ד 101", שעסקה בפניות ותלונות הציבור. עם חילופי הבעלים ברדיו ירושלים, הפסיקה אימבר לשדר בתחנה. בשנת 2015 החלה להגיש תוכנית שבועית אישית בגלי צה"ל.
מדי שנה מנחה אימבר את טקס הדלקת המשואות בהר הרצל לצדו של אריה אורגד.
שמירה אימבר קרויה על שם סבה, שמריהו אימבר, דודנו של מחבר מילות "התקווה", נפתלי הרץ אימבר. בן זוגה של אימבר היה שי גדיש שנפטר בשנת 2016, לשמירה שתי בנות מנישואיה לשי.  אימבר מתגוררת בגני תקווה. ב-2006 התגלתה בגופה מחלת הסרטן.
חיים אריה לייב מישקובסקי

הרב חיים אריה לייב (רוטנבורג) מישקובסקי (ידוע בכינויו: ר' חיים לייב סטוויסקר; תקצ"ו, 1836 - כ"ח בסיוון תרנ"ח, 1898) היה הרב של סטוויסק. נודע כצדיק ו"בעל מופת".

קורות חייו

נולד לרב יוסף, מילדותו נהג בהנהגות יוצאות דופן של פרישות. בגיל שמונה עשרה נסע לאיישישוק ושהה בה חמש שנים בחברת תלמידי החכמים הפרושים במקום. בשנת תרי"ט (1859), בגיל עשרים ושלוש, התמנה כרב באורלובה. בהמשך התמנה כרב ואב"ד העיר סטוויסק שבמחוז ביאליסטוק שבליטא הפולנית וכיהן בה עד פטירתו.
היה מ"בעלי המופת" המפורסמים בליטא. החפץ חיים היה בא אליו ולומד עמו ביחידות, וכשהיה שב לעירו ראדין נהג לספר באוזני בני הישיבה על צדקותו. לפני שהוציא את ספרו משנה ברורה פנה אליו החפץ חיים בבקשה שיוציא לאור ספר הלכתי המרכז את הדינים הנחוצים ליום-יום שיתאים לבני דורנו, אולם הוא התחמק והחזיר את ההצעה לחפץ חיים עצמו. במהלך חיבור הספר נסע החפץ חיים מספר פעמים לסטוויסק כדי להתייעץ עמו בנושאים הלכתיים.
היה אוסר להכניס עיתונים לביתו, אך כאשר נזקק משום "תקנת עגונה" לראות מודעה שנדפסה ב"הצפירה", ציווה להוציא את העיתון לחצר ביתו, כשהוא עוצם את עיניו וקוראים באוזניו את המודעה הדרושה.
היה נשוי בזיווג שני לגיטל, בת ר' אריה לייב קרצ'מר מביאליסטוק. אחותה, הנדל, הייתה אשת הרב יוסף זונדל הוטנר. מזיווגו זה נולד בנם הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי. בזיווג שלישי נישא ליוכבד בת הרב יהושע סגל מוורשה - בנו הצעיר של הרב יחזקאל הלוי אב"ד בוברויסק, ממנה נולדו לו שני בנים ובת.
נפטר בכ"ח בסיוון תרנ"ח ונקבר בסטוויסק. לאחר פטירתו באו ראשי קהילתו אל הרב מאיר שמחה כהן כדי שימליץ על מועמד חלופי, אך הוא דחה אותם באומרו כי לשווא יחפשו לו תחליף, שכן "לא הניח אחריו כמותו".
פטריק ברואל

מאז 2002: הצלחתו בתחום השירה, הדרמה והקולנוע

אלבום קאברים של שירי שנות ה-30 וה-50 בביצוע ברואל שוחרר ב-2002, היה הצלחה מסחרית שהביאה את ברואל חזרה לקדמת הבמה.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה "שקית של גולות" של הבמאי הקנדי כריסטיאן דוגואי.