בני דת משה

בני דת משה (בצרפתית: Français de confession mosaïque, "צרפתים בני דת משה" וגם Israélites, "בני דת ישראל"; בגרמנית: Deutschen mosaischen Konfession, "גרמנים בני דת משה"; בהונגרית: Mózes-hitű magyarok, "הונגרים בני דת משה") היה כינוי נפוץ להגדרה עצמית והגדרה חיצונית של היהודים, שאומץ במרכז ובמערב אירופה בימי האמנציפציה במאה ה-19. הוא נועד להדגיש את היותם אזרחים בני הלאום המקומי בארצותיהם, הנבדלים רק בהשתייכותם הדתית, במובן הצר של המונח. ההגדרה כ"בני דת משה" הייתה פופולרית עד להסלמת האנטישמיות בין מלחמות העולם, ונעלמה למעשה אחרי השואה.

מודרנה ואמנציפציה

עלייתה של המדינה הריכוזית במאה ה-18 הביאה לקצה של חברת המעמדות האירופאית הישנה; זכויות-היתר, מערכות החוק השונות והאוטונומיה של הקורפורציות למיניהן נשחקו על ידי השלטונות, שהיו להוטים לרכז את כל הסמכות בידיהם. לצד הכנסייה הקתולית, האצולה, גילדות הסוחרים והאליטות העירוניות, גם היהודים איבדו את האוטונומיה ואת המעמד הקורפורטיבי שלהם. אף הלגיטימציה שהקנתה להם הנצרות – שהוסיפה לחייב את קיומם עד הביאה השנייה – נגוזה בעידן מחולן, כשערכי הנאורות כרסמו במסורת הדתית. המדינה המודרנית לא יכלה להכיר בקיומן של קבוצות בעלות עצמאות פוליטית, שאינן שוות בפני החוק ושיש להן קשרים על-לאומיים עם גופים דומים בארצות אחרות; וכשם שאקסיומות אלו כפו על הכנסייה הקתולית והאצולה את חיסול הממד הפוליטי בקשריהן עם הכס הקדוש או עם האצילים בארצות אחרות, כך היה על היהודים להפוך ממסגרת על-לאומית לקשורים כאינדיבידואלים במדינתם (להבדיל מחייבים בנאמנות קיבוצית למלך). שאלת מעמדם בעידן החדש הטרידה הן את הממשלות והן את האינטלקטואלים היהודים.
המענה שהתגבש בהדרגה, למרות התנגדות עזה מצד גורמים שמרניים, היה הכללת היהודים כאזרחים שווים במדינות העולות ושילובם בחברה הכללית. מהלך כזה חייב הן חיסול גורף של המאפיינים הקורפורטיביים בקהילה היהודית והן טמיעה תרבותית: מדינות אירופה המחולנות, שדיכאו את שלטון הנצרות בתוכן, עמדו על חופש הדת של היהודים להיוותר באמונתם, אך היו נכונות להמשיך לאפשר רק את הרכיבים ה"דתיים" המובהקים בקיום היהודי. ההפרדה בין שדות "חילוניים" ל"דתיים", ששורשיה בנצרות, הוחלה באופן שרירותי על המסורת היהודית לה הייתה זרה; היהדות, במקום ישות קורפורטיבית-משפטית שכל חבריה היו מחויבים לחוקיה הציבוריים והפרטיים מתוקף לידתם, כפי שכתבה לורה בטניצקי, "הפכה לדת", לעניין פולחני ואמוני אישי.
הראשונים שפעלו כדי להתאים את היהדות מתוכה עצמה ברוח זו היו המשכילים המאוחרים בדמדומיה של השכלת ברלין, בעשור האחרון של המאה ה-18 והראשון למאה ה-19. הם היו מעוניינים בהצרת היהדות למרחב פרטי מוגבל כדי לאפשר השתלבות אזרחית – טבילה לנצרות, שהייתה פופולרית בקרב שכבת האליטה היהודית בגרמניה באותם עשורים, כמזור למבוי הסתום שנתקלו אליו, עדיין הייתה בלתי-נתפשת עבור רוב האוכלוסייה; היא עוררה תכופות גם תסביכים חמורים בקרב המומרים, חושבים חופשיים שלא יכלו להזדהות עם הדת שאימצו להלכה, ושהואשמו (והאשימו את עצמם) באופורטוניזם וציניות – ובביסוסה עיונית כדי להפריך את הדעות הקדומות הנוצריות ואת ההאשמה, כי מדובר בקבוצה זרה שלא יכולה להיטמע מעצם מהותה. האמצעי בו נקטו היה חיבור קטכיזמים, רשימות קצרות של עיקרי אמונה שהוכללו בחומר הלימוד בבתי-הספר המודרניים שהקימו בשליחות המדינה. הראשון שעשה זאת היה שאול אשר ב-1792, בספרו "לוויתן" שפירט ארבעה-עשר עיקרי אמונה. קטכיזמים כאלו, שנוסחו כדי לא לסתור את עקרונות הנאורות ושהדגישו את הממד האישי והמוסרי, החליפו את החינוך המסורתי שהציף את חניכיו מיד בכל הפרטים ללא עיקרים או שיטה. בדומה לקטכיזמים הפרוטסטנטיים, אותם חיקו, הם נועדו להפוך את היהדות לקונפסיה, דת סדורה המתבססת על דוקטרינות ברורות שעניינה היה מוסרי ופולחני. כמו כן, כבר אז הוחל בצמצום המושג "יהודי", שנשא משמעות שלילית ביותר בלשונות אירופה, והחלפתו במילים כמו "בן דת משה" או "בן ישראל".
במקביל, צרפת המהפכנית דיכאה בתוקף את הקורפורציות השונות ועמדה על חיסולן והפיכת כל האזרחים לשווים. ב-23 בדצמבר 1789 נדרש המרקיז דה קלרמון-טונר לשאלת היהודים באספה הלאומית והצהיר: "עלינו לשלול הכל מהיהודים כאומה ולתת להם הכל כיחידים." ב-1791 העניקה צרפת שוויון זכויות מלא והחלה, לפחות להלכה, לראות בהם צרפתים בני דת אחרת במקום אומה זרה בעלת חוקים משלה.

התקבלות

ב-1806 נתנו מנהיגי היהודים בצרפת תוקף לתפישה החדשה, באספת הנכבדים שהקדימה את סנהדרין פריז. הם טבעו כנראה את המושג "בני דת משה" במשמעותו האמנציפטורית, כשענו לשאלותיו של נפוליאון על מנהגי היהודים בשם "הצירים הצרפתים המאמינים בדת משה" (députés français professant la religion de Moïse). הם הכריזו כי "עתה, כשאין היהודים מהווים עוד עם נפרד (quand les Juifs ne forment plus un peuple distinct) אלא נהנים מהשתלבותם בתוך האומה [הצרפתית] הגדולה", שומה עליהם להתייחס לכל צרפתי בן דת אחרת כאח. בצרפת הותוו העקרונות של מה שהיסטוריונים כינו כ"חוזה האמנציפטורי", שהוחל לבסוף במערב אירופה ובמרכזה: שוויון זכויות פוליטי והכרה כחלק בהם כחלק מהאומה המקומית – לפחות מצד האליטה הליברלית החילונית; גורמים שמרניים וריאקציוניים עמדו בתוקף על כך שהיהודים זרים מהותית לאירופה הנוצרית – תמורת ויתור על כל פרטיקולריות יהודית מעבר לתחום הדת, במובנו הצר כענייני הפולחן המוגבלים למרחב הפרטי ולא הציבורי. עמידה נוקשה על עקרון היותם עדה דתית בלבד של "צרפתים בני דת משה" או "דת ישראל" (Israélites) הייתה לסימן היכר של יהדות צרפת.
בגרמניה של עידן הרסטורציה, בה האמנציפציה הייתה חלקית ומהוססת ונתפשה כתהליך מתן זכויות הדרגתי התלוי בשיפורם המוסרי ובהשתלבותם האזרחית של היהודים, העדיפו האינטלקטואלים אף הם מינוחים כמו "בני דת משה" או "בני ישראל". המנשר הראשון שחיבר גבריאל ריסר, מגדולי הלוחמים למען אמנציפציה, ב-1831, נשא את השם "על מעמדם של בני דת משה בגרמניה" (über die Stellung der Bekenner des mosaischen Glaubens in Deutschland). ב-1832, כשהחל ריסר להוציא את כתב-העת "היהודי" (der Jude), הוא הותקף מיד על ידי יהודים גרמנים אחרים בשל כך שחזר להשתמש במונח בעל ההקשר השלילי ומעורר העוינות. ריסר הקדיש חלק גדול מהגיליון הראשון להתגוננות בפני טענות אלו ותהה "האם, בדבקותנו העזה בהגדרותינו המודרניות המשוכתבות, איננו שוטים כמו אותם שהאמינו בעבר שניתן לשטות במלאך המוות על ידי החלפת השם?"
בממלכת הונגריה, היות ההונגרים מיעוט בארצם וחשיבותם הכלכלית של היהודים במשק מפגר, חיזקו את האינטרס של האליטות הפוליטיות בקבלת היהודים כ"הונגרים בני דת משה". אף יותר מבצרפת, אימצו הן המדינה והחברה בכללותן והן היהודים הגדרה דתית בלעדית של קיום האחרונים, כמגיארים שאמונתם הייתה במקרה אחרת. הקרע הדתי החריף בשורות היהודים עצמם, בין אורתודוקסים לנאולוגים, היה כרוך הדוקות בשאלת ההגדרה: החרדים בממלכה, ריכוז האדוקים הגדול היחיד בארצות האמנציפציה, אימצו בהתלהבות את הזהות הלאומית ההונגרית לא פחות מיריביהם הליברלים, גם משום שזו אפשרה להם לקיים את התבדלותם הדתית מהאחרונים. למרות או משום שמרנותה הנוקשה, האורתודוקסיה ההונגרית קיבלה באופן עמוק את הנחות היסוד המודרניות של אינדיבידואליזם וחופש דת. התפישה הישנה של השתייכות הכלל לעם הוסטה לשוליים. רק קנאים מעטים התנגדו לגישה זו: הרב חיים סופר הזהיר בתשובה לשמשון רפאל הירש ש"אסור ליהודי לאמר על עצמו שהוא שייך לאומה ועם אחר, ולא בלבד ששייך לדת אחרת." גם באיטליה שלאחר הריסורג'ימנטו, יהודים רבים אימצו תפישה של עצמם כ"איטלקים בני דת משה".
בבריטניה, יציבותה של המסגרת הפוליטית הישנה, שנותרה מעמדית במידה מובהקת, מיתנה את הלחצים שכמותם הופעלו על היהודים בכל עוז ביבשת: הסרה בפועל של ההגבלות החוקיות קדמה בהרבה לאמנציפציה הרשמית, ומעטים דרשו רפורמה והתערות מקיפה של היהודים. על אף שהנטייה לכך הייתה חלשה יותר, המונח "אנגלים בני דת משה" (Englishmen of Mosaic persuasion) היה קיים בשיח היהודי-בריטי. גם במחצית ה"אוסטרית" של אוסטרו-הונגריה, המבנה השלטוני המבוזר והטרום-לאומי במידה רבה, אפשר ליהודים לפצל את השתייכותם, ולהיות אוסטרים מבחינה פוליטית, פולנים או בוהמים וכדומה מבחינה לאומית-תרבותית, ויהודים מבחינה אתנית-דתית. אף בהולנד, מסורת ארוכת-שנים של לגיטימציה לעצמאותן של הקהילות הדתיות הנפרדות מיתנה את המתח בין השתייכות לאומית הולנדית לזהות קולקטיבית יהודית. על יהודי המדינה לא הופעל לחץ של ממש להתנתק מיסודות כאלו במורשתם.
השיח הפוליטי שהשתקף במושג "בני דת משה" לא הותיר לקיום הקיבוצי היהודי שום מוצא מלבד הפיכה לזרם דתי, קונפסיונליזציה, בדומה לכנסיות הפרוטסטנטיות השונות שכל תכליתן הייתה בתחומי האמונה והפולחן; הקתולים במדינות רבות היו חשופים ללחץ דומה למזער את זיקתם ההדדית העל-לאומית ואת ההיבטים ה"חילוניים", הפוליטיים והתרבותיים, של השתייכותם הדתית. שאלות האמונה הטהורות נותרו כתחום היחיד כמעט בו היה מקום לעיסוק יצירתי יהודי, על אף שהחילון המסיבי עשה את רוב היהודים לאדישים לעניינים אלה.
התנועה הרפורמית שעלתה בגרמניה יזמה שינויים רדיקליים ומוצהרים כדי להתאים את הדת לעידן האמנציפציה. תפילות שנגעו לקיבוץ הגלויות בהנהגת המשיח, או שהדגישו את הפן הפוליטי של היהדות, נמחקו או שונו. הרפורמים היו חריגים בנכונותם לערוך שינויים מופגנים במסורת ובעניין שלהם בשינויים כאלו, אך הרוב המוחלט של רבני מרכז ומערב אירופה הכלילו את השיח האמנציפטורי לתוך תפישתם הדתית. נושאים כמו שליחותם האוניברסלית של היהודים והיותם "אור לגויים", הדגשת הפן המוסרי של היהדות, והאחווה עם בני הארץ הנוצריים, הפכו לעיקר המסר שנשאה ההנהגה הדתית לציבור הרחב. הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, לדוגמה, אמנם עמדה על שימור התפילות והמסגרת ההלכתית, אך גם אימצה עולם מושגים שהדגיש את היות היהודים למעשה זרם דתי, קיבל בהתלהבות את הפטריוטיזם הגרמני, ושהתעלם מההיבטים הקורפורטיביים והפוליטיים שנעלמו עם מתן שוויון הזכויות; בית המדרש לרבנים בברלין כלל לא לימד את "חושן משפט". בצרפת, שהנהגתה היהודית הדתית הייתה שמרנית ואדישה לסוגיות אידאולוגיות, קיבלו רבני הקונסיסטואר את הנחות האמנציפציה מבלי לנסות להתאים בינן לנוסח התפילה, שעניין אך מעט את צאן מרעיתם המחולן בכבדות. בדרשת ראש השנה 1843 בפריז, הכריז הרב אליעזר ווג ש"איננו עם, אנחנו דת (Nous ne sommes pas un peuple, nous sommes une religion)."
ההגדרות והציפיות האמנציפטוריות יצרו גם הזדהות כנה ונלהבת של היהודים עם ארצותיהם, ובמקביל עוררו לא מעט מתחים וקשיים. אינטלקטואלים ויהודים מן השורה רחשו אהבה למולדותיהם, הזדהו עם הלאומיות וההיסטוריה שלהן – ובפרט עם ההיסטוריוגרפיה שיצרו מלומדים ממסדיים יהודים למן יצחק מרדכי יוסט, שהדגישה את השתייכות היהודים לארצות מגוריהם, וכך אפשרה להם נישה בזיכרון הלאומי הקולקטיבי – והשתתפו בחיים הכלכליים, המקצועיים והפוליטיים. למרות השתמרותה של אפליה רשמית חוקית בתחומים מסוימים, ושל סנוביות ובוז כלפיהם, רובם האמינו שמדובר בשרידים מן העבר שייכחדו עם התגברות הקידמה. אך הקביעה הליברלית שהיהודים נעשו חלק מן הלאום בכל דבר פרט לאמונתם, לא התיישבה עם המציאות בה הם נותרו חטיבה חברתית מובחנת; הותרת הדת כשדה הכמעט בלעדי בו ניתן היה לבטא פרטיקולריזם יהודי בהווה, לא יכלה לטשטש את העובדה שרוב גדול מקרב היהודים התעניין בה אך מעט, ושההבדלים בינו ליתר האוכלוסייה היו מקצועיים-כלכליים, תרבותיים ופסיכולוגיים.
אינטלקטואלים, רבנים ומחנכים יהודים רבים הצביעו בכתביהם על הסתירות הפנימיות בניסיון להציג את היהודים כקונפסיה בדומה לכנסיות הפרוטסטנטיות: אנשי הרוח של הממסד הנאולוגי בהונגריה או כותבים שביקרו את האווירה הקהילתית היהודית בצרפת, הרבו לציין בכתביהם שהקהל של "בני דת משה" נזקק לזיקה דתית פורמלית כדי להעניק לגיטימציה כלשהי לשונותו ולזהותו. מבלעדי ההשתייכות ה"כנסייתית", נותרו אך ההבדלים האובייקטיביים, כמו חזות אופיינית, נטייה בולטת למקצועות החופשיים או לעיסוקים מסחריים, צידוד כמעט-מאונס בליברליזם גורף ברמה הפוליטית, קומפלקסים פסיכולוגיים ואפילו שפת גוף שונה, וזרות מסוימת למורשת הלאומית הרומנטית שהייתה אמורה להיות גם שלהם. אלו חסרו תוכן פוזיטיבי של ממש ושימשו בעיקר פתחון פה למתנגדי היהודים, ובכלל זה לאנטישמים שהחלו להופיע בשנות ה-1870. עוד מימי היינריך היינה, תיארו מבקרים נוקבים את ההוויה היהודית שלאחר היציאה מן הגטו כמשוסעת בנפשה וכסובלת מצביעות והעמדת פנים.

שקיעה

הפיכתה של האנטישמיות לכוח קבוע בחיים האירופיים למן שנות ה-1890, כחלק מהיחלשות הליברליזם ועליית כוחות רומנטיים ואנטי-רציונליסטיים לעמדות השפעה, איימו על פרדיגמת היסוד של האמנציפציה שעמדה בבסיס הזהות של "בני דת משה". במקביל, גם יהדות מזרח אירופה הנחשלת, שסבלה מרדיפות ומאפליה קשה, החלה להשתנות בלחץ המודרנה שהגיעה אליה לבסוף. יהודי המזרח המרובים שימרו עדיין מאפיינים אתניים ותרבותיים מובהקים (כמו הדיבור ביידיש); בניגוד למרכז ומערב אירופה, בהם הפכה היהדות מקורפורציה לדת והשתלבה מבחינה תרבותית ולשונית, במזרח אירופה היא הפכה מקורפורציה ללאום. אפילו בקרב האליטה הקטנה בין יהודי מזרח אירופה שעברה טמיעה תרבותית, כמעט לא היו מהלכים לתפישה שיש להפוך לזרם דתי. בסביבה בלתי-ליברלית ובלתי-סובלנית, ששילבה הדוקות בין לאומיות אתנית שוביניסטית להשתייכות דתית, אלו שרצו להיטמע לגמרי הונעו כמעט תמיד להתנצרות, וגם המטיפים להשתלבות תרבותית היו רחוקים מלראות ביהודים כנסייה דתית בלבד. רק בפולין פעלה לתקופה קצרה מאוד אגודה קטנה של "פולנים בני דת משה" (Polaków Wyznania Mojżeszowego).
מבין התנועות הלאומיות היהודיות במזרח אירופה, רק הציונות, ששאפה לייצג את כלל יהודי תבל, הכילה במצעה עניין מובהק בקהילות המערב. התאורטיקנים הציונים ראו בטמיעה ובקונפסיונליזציה לא יותר מכסות דקה להשפלה והתכחשות עצמיות במטרה לזכות בחסדי הגויים, שיכלו להוביל רק לבוז מצדם ולתסביכים פתולוגיים בנפש פנימה. לתיאור מצב זה נטבע המונח "התבוללות", שהפך לכינוי גנאי ציוני כלפי מתנגדיהם במערב ללא קשר לרמת מחויבותם היהודית. חיים ויצמן לעג למנהל החרדי שהעסיק אותו בגרמניה: "המנהל היה ד"ר בארנס, אדוק קיצוני... ד"ר בארנס היה מתבולל גמור, וכינה עצמו 'גרמני בן דת משה'. הוא הבין את יהדותו כך שמכל הבחינות, לבד ממנהגי הדת, גרמני הוא ככל צאצא של הכרוסקים." כשזאב ז'בוטינסקי הלך בשכונה יהודית באיטליה, הוא טען באוזני ידיד נוצרי: ""הם אינם נראים כאיטלקים." הוא ענה לי: "למה הכוונה, 'לא נראים איטלקים?' אם כן, מה הם?" השבתי: "יהודים." הוא ענה: "מה זה משנה? יש מתודיסטים ולותרנים איטלקים ועוד כנסיות, וכולם איטלקים"... ברוסיה אומרים "זה יהודי וזה רוסי", ואילו כאן [באיטליה] אומרים "זה יהודי וזה קתולי.""
הופעתם במערב של מהגרים ממזרח אירופה (אוסטיודן, "יהודי המזרח", כפי שכונו בגרמניה; בצרפת נקראו Juifs, "יהודים", להבדיל מ"בני דת ישראל" הילידים הוותיקים), שהביאו את השקפותיהם הלאומיות ואת שונותם האתנית הבולטת, ערערה את ביטחונם של "בני דת משה" בזהותם ההיברידית. הם התקשו לתפוש תבחין אחר ליהודיות מלבד דת, והשתוממו לראות חילונים אידאולוגיים מובהקים מבין המהגרים או להבין כיצד לאומיות יהודית אפשרית בכלל. ב-1922 תמה העיתון הציוני-דתי המזרח-אירופאי "המזרחי" על יהודי הונגריה: "בנדון זה לא היה הבדל בין החסידים הקיצוניים לבין הנאולוגים. כולם כאחד הסכימו שעם ישראל איננו קיים בתור לאום והנם כולם "מאדיארים" בני דת משה... כשהעיקרון של אחדות האומה מוזר היה לכל ה"מאדיארים" בני דת משה, נקל היה לכל כיתה דתית להתבדל ולהיפרד."
כמו הציונים, אף האנטישמים לעגו לאפשרות שיהודי יוכל להשתייך ללאום המקומי, שנשען לתפישתם לא על תבחינים ליברליים של אזרחות ותרבות אלא על יסודות מהותניים אורגניים, גזעיים במידה כלשהי. בין מלחמות העולם, עם עליית משטרים רודניים ותנועות ריאקציונריות מהונגריה ועד צרפת, חקיקה רשמית נגד היהודים או לפחות התעצמות ולגיטימציה של האנטישמיות, התאיין המושג של "בני דת משה" והפך חסר רלוונטיות.
הממסדים הקהילתיים והאינטלקטואלים היהודיים, כחלק מחשבון-הנפש שערכו והחיפוש אחר נרטיבים חדשים עבור קהלם, החלו לבקר קשות את התפישות הליברליות שעמדו לנגד עיני הדורות הקודמים. שמעון שוואב, לדוגמה, פרסם ב-1934 מאמר בשם "שיבה ליהדות" (Heimkehr ins Judentum) בו גינה את מורשת הרש"ר הירש, תיאר את חיי האורתודוקסים הגרמנים כ"אורתופרקסיה מתבוללת" והטיף להתכנסות-מחדש לגטו. ב-1936 הזהיר כותב ב"יידישה רונדשאו" את המהגרים מגרמניה למדינות אחרות כי "אנו הציונים מתנגדים להפיכת ילדיהם של 'אזרחי גרמניה בני דת משה' לברזילאים או דרום אפריקנים 'בני דת משה'. מה שנכשל בגרמניה, ייכשל שוב." בצרפת, תנועות נוער חדשות זנחו את ההגדרה הקונפסיונלית הנוקשה של "בני ישראל" ושילבו ילידי צרפת ותיקים עם בני מזרח-אירופאים בדגש על היות היהודים עם. כפי שציין ההיסטוריון גיא מירון, ההתנערות הייתה רחוקה מלהיות מוחלטת: במאמר שכתב זמן קצר לאחר ליל הבדולח, אמנם האשים דז'ה (דוד) קוראין, מראשי ארגון הקהילות האורתודוקסי הארצי בהונגריה, את יהודי גרמניה ב"התבוללות-יתר" ובזניחה ניהיליסטית של מסורתם הדתית; אך גם שם הוסיף קוראין להטיף לאינטגרציה בחברה וטען שבניגוד ל"התבוללות דתית", שסופה אסון בהכרח, "התבוללות לאומית" באומה המגיארית היא חיובית. הוא הוסיף לדבוק בעמדות אלו גם במאמר שפרסם בשלהי 1943, רק כמה חודשים לפני שואת יהודי הונגריה.
במחצית השנייה של המאה ה-20, עם המעבר ההדרגתי ללגיטימציה לפלורליזם אתני ולרב-תרבותיות במערב והיחלשות הלאומיות, הצורך בניסוחים זהותיים שיאפשרו השתלבות דעך. בצרפת הרפובליקנית ירדה קרנם של "בני ישראל" הוותיקים לטובת בני מהגרים ממזרח אירופה והמגרב, שדחו את הזהות הקונפסיונלית הצרה לטובת לאומיות או מסורת אתנו-דתית חזקה שהדגישה את הקולקטיב, לא את היחיד. אפילו בהונגריה השמרנית הכריז יו"ר התאחדות הקהילות היהודיות ב-1995 כי "איננו רוצים להיות הונגרים בני דת משה!... אנו יהודים הונגרים."