google/wiki40b huggingface dataset:
אשר ליוויי

אשר ליוויי (לוי) (באנגלית: Asser Levy; נפטר ב-1680) היה אחד ממתיישביה היהודים הראשונים של המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם באי מנהטן.

ביוגרפיה

לוי, הגיע מברזיל לאי מנהטן בשנת 1654. ככל הנראה גר קודם לכן באמסטרדם ומשערים שעיר הולדתו הייתה וילנה, אז בפולין. כנראה נמלט ממזרח אירופה בשל פרעות חמלניצקי אך לא זכה למעמד אזרח באמסטרדם. תקופה מסוימת עשה בעיר שוולם בנורדריין-וסטפאליה ועל שמה הוא מכונה לעיתים אשר לוי משוולם.
הוא בלט בפעילותו למען יהודי ההתיישבות החדשה, וכאשר ביקש פיטר סטויוויסנט  נציב ממשלת הולנד בהולנד החדשה להטיל מס על היהודים כתחליף לשירות צבאי, טען ליוויי שהיהודים רוצים אף הם לשאת בנטל הצבאי ולא לשלם את המס כדמי חסות. הנציב סירב לבקשתו לתת ליהודים לשרת במשמר העירוני וכתב לו שברשות היהודים לחזור לארץ מוצאם או לשלם את המס. ליוויי פנה בכתב לרשויות בהולנד ואף התלונן נגד הנציב על שהגביל את תחומי המסחר המותרים ליהודים ולא איפשר להם לסחור בפורט אורנג'  (כיום נקרא המקום אולבני). ממשלת הולנד קיבלה את קובלנותיו, ובשנת 1657 הביא לכך שיהודי ההתיישבות החדשה באמריקה יירשמו כאזרחים שווים לכל דבר.
הוא היה הקצב הראשון בניו יורק שמכר בשר כשר ובית המטבחיים שלו שכן ב-1678 ברחוב המכונה כיום וול סטריט. את עיקר הונו עשה ממסחר ומעסקי נדל"ן בניו יורק ובאולבני.
לזכרו מספר אתרי הנצחה בניו יורק.
ספריית אשורבניפל

הספרייה המלכותית של אשורבניפל, הקרויה על שם אשורבניפל, מלכהּ האחרון של האימפריה הנאו-אשורית, היא אוסף של אלפי לוחות ושברי חרס המכילים טקסטים מגוונים בכתב יתדות המתוארכים למאה ה-7 לפנה"ס. בעקבות הטיפול הרשלני בחומר המקורי חל ערבוב בין הכתבים, כך שרבים מהטקסטים המקוריים לא ניתנים לשיחזור או אף לסיווג, ורק מעטים שרדו בשלמותם. 
מסורות ארמניות ופרסיות מציינות שספריית אלכסנדריה שנוסדה בידי תלמי יורשו של אלכסנדר הגדול, הייתה פרי יוזמתו של אלכסנדר, לאחר שביקר בנינווה וראה את חורבות ספריית אשורבניפל. 
הכתבים נמצאו בחפירות נינוה בירת אשור (כיום תל קויונגיק) בצפון מסופוטמיה, באזור הנמצא כיום בשטח עיראק. גילוי הספרייה נזקף לזכותו של הנוסע, הארכאולוג ואיש האשכולות הבריטי אוסטן הנרי לייארד וצוותו. רוב הלוחות נלקחו לאנגליה ושוכנו במוזיאון הבריטי בלונדון. הכתבים הראשונים נתגלו ב-1849 בארמון סנחריב מלך אשור, ארמון המכונה "הארמון הדרום-מערבי". שלוש שנים מאוחר יותר גילה עוזרו של לייארד, האשורולוג האשורי הורמוזד רסאם, ספרייה דומה בארמון המלך אשורבניפל, בצידו הנגדי של התל, אולם הממצאים הללו לא תועדו, ועם הגעתם לאירופה התערבבו הלוחות זה בזה ובלוחות ממקורות אחרים, ואבדה האפשרות לדעת מי גילה כל לוח ואיזה מהלוחות שייך לאיזה אתר. כתוצאה מכך כיום לא ניתן לשחזר את התוכן המקורי של כל אחת משתי הספריות החשובות הללו.
אשורבניפל היה יודע קרוא וכתוב, והחזיק ברשותו אוסף גדול של כתבים ולוחות. הוא שלח סופרים לכל אזור של הממלכה הנאו-אשורית על מנת לאסוף כתבים עתיקים, ושכר סופרים משכילים על מנת להעתיק טקסטים שהיו בעיקר ממקורות בבליים. הוא נודע כמלך מלומד אך התפרסם גם באכזריותו כלפי אויביו, ולפיכך יכול היה לאיים באלימות על מנת להשיג כתבים מבבל וסביבתה.
השברים מהספרייה המלכותית כוללים כתובות מלכותיות, כרונולוגיות, כתבים דתיים ומיתולוגיים, חוזים, מענקים ותקנות מלכותיים, מכתבים ממלכתיים, ומגוון מסמכים מנהליים. חלק מהטקסטים כוללים נבואות, אותות, לחשים ונעימות לאלים שונים, ואחרים הקשורים לרפואה, לאסטרונומיה ולספרות. כתבים נוספים שנמצאו בספרייה הם האפוס השומרי עלילות גילגמש, סיפור בריאת העולם - "אנומה אליש", אגדת האדם הראשון - "אדאפה", וסיפורים כגון האדם האומלל מניפור. כתבים אלו נכתבו בשפה האכדית, בכתב יתדות, על גבי לוחות טין בלתי אפויים. 
נינוה נחרבה בשנת 614 לפנה"ס על ידי בעלי ברית בבלים, סקיתים ומדיים. במהלך שריפת הארמון נפגעה גם הספרייה, וחלק מהלוחות, הכתובים כתב יתדות על גבי טין, נאפו חלקית, מה שגרם דווקא לשימורם לאורך שנים. מצד שני, משערים שחלק מהכתבים היו על לוחות שעווה, יריעות עור, ואולי גם פפירוס, ומשערים שבשריפה זו כתבים אלו אבדו.
מאגר המידע של אוספי המוזיאון הבריטי מונה 30,943 "לוחות חרס" מאוסף ספריית נינוה, ונאמני המוזיאון יחד עם אוניברסיטת מוסול בעיראק הוציאו לאור בשנת 2002 אתר מקוון ובו צילומי הלוחות ואפשרות חיפוש בתמלול הכתבים. מכיוון שחלק מהלוחות שייכים זה לזה כהמשך למסמך אחד, מעריכים שמדובר למעשה רק ב-10,000 כתבים שונים בשתי הספריות. להערכת החוקרים, מסמכי הספרייה המקוריים, שכללו יריעות עור, לוחות שעווה וככל הנראה גם פפירוס, הכילו מגוון ידע רחב בהרבה, אך זה, כאמור, אבד.
שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות

כשלושה מיליון חיילים גרמנים נפלו בשבי הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה, רובם במהלך ההתקדמות המהירה של הצבא הסובייטי בשנה האחרונה של המלחמה. שבויי המלחמה הועסקו כעובדי כפייה בכלכלת המלחמה הסובייטית, וכן בשיקום שאחרי המלחמה. עד 1950 כבר שוחררו כמעט כל השבויים. ב-1956 חזר לגרמניה השבוי האחרון ששרד. על פי הרישומים הסובייטיים, 381,067 משבויי הוורמאכט מתו במחנות הנקוו"ד (356,700 גרמנים ו-24,365 בני לאומים אחרים ששירתו בוורמאכט). היסטוריונים גרמנים אחדים טענו כי המספר האמיתי עומד על כמיליון.

שבויי המלחמה הגרמנים בברית המועצות

בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, רק מעט חיילים גרמנים נשבו בידי הסובייטים. לאחר הקרב על מוסקבה ונסיגתם של הכוחות הגרמניים, עלה מספרם של שבויי המלחמה הגרמנים במחנות השבויים של ברית המועצות ל-120,000 בתחילת 1942. עם כניעת הארמייה השישית בקרב סטלינגרד, נפלו 91,000 משרידי הקרב בשבי הסובייטי, ומספרם הכולל של השבויים הגרמנים בברית המועצות עלה בראשית 1943 ל-170,000. עקב מחלות, רעב והיעדר טיפול רפואי במהלך הכיתור, כמו גם תת-תזונה ויחס בלתי הולם מצד הסובייטים, מתו רבים משבויי סטלינגרד בחודשים שלאחר נפילתם בשבי. על פי ההערכות, רק 6,000 מהם חזרו לביתם לאחר המלחמה. ככל שהמצב הכלכלי בברית המועצות השתפר בשנים שלאחר מכן, אחוז התמותה בקרב השבויים החל לרדת. בו בזמן, הפכו השבויים לכוח עבודה עבור הכלכלה הסובייטית. בעקבות מבצע בגרטיון והנסיגה מאוקראינה, מספר שבויי המלחמה הגרמנים כמעט הוכפל במחצית השנייה של 1944. בינואר 1945 התקדם הצבא האדום אל נהר האודר ואל הבלקנים, ומספרם של שבויי המלחמה הגרמנים זינק בשנית - עד כדי 2,000,000 באפריל 1945.
בסך הכול, 2.8 מיליון גרמנים הוחזקו כשבויים על ידי ברית המועצות בסיום המלחמה, על פי הרישומים הסובייטיים. רבים מהם שוחררו עד סוף 1946. עם הקמתה של מדינה גרמנית קומוניסטית באזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה - הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית - באוקטובר 1949, שוחררו למולדתם כל השבויים, למעט 85,000 שנותרו בשבי, רובם מורשעים בפשעי מלחמה. רבים מאלה נידונו לתקופות מאסר ממושכות עם עבודת פרך, בדרך כלל 25 שנים. רק ב-1956 שוחררו האחרונים מבין אותם עצירים, בעקבות ביקורו של קנצלר גרמניה המערבית, קונרד אדנאואר, במוסקבה.
ההיסטוריון הבריטי המוערך ריצ'רד אוברי מעריך כי 356,000 מתוך 2,880,000 שבויי מלחמה גרמנים מתו במחנות עבודה סובייטיים.
על פי אדוארד פטרסון, ארצות הברית החליטה להסגיר מאות אלפי שבויים גרמנים לברית המועצות במאי 1945, כ"מחווה של ידידות". יחידות גרמניות רבות העדיפו כניעה לאמריקאים על פני כניעה לכוחות אחרים מקרב בעלות הברית, במיוחד לצבא האדום. עדויות מהלחימה באזורי סקסוניה ובוהמיה, מראות כי כוחות אמריקאיים סירבו לקבל כניעתם של חיילים גרמנים, ותחת זאת מסרו אותם לידי ברית המועצות.
על פי דיווח של ה"ניו יורק טיימס", אלפי שבויים הועברו לשלטונות הסובייטיים ממחנות שבויים במערב. כך למשל, ידוע כי 6,000 קצינים גרמנים נשלחו מן המערב אל מחנה הריכוז זקסנהאוזן, שבאותו זמן היה אחד מן המחנות המיוחדים של הנקוו"ד, וידוע כי הועברו ממנו למחנות שבויים. במסמכים סובייטיים רשמיים שפורסמו ב-1990 מפורטים 6,680 אסירים במחנות הנקוו"ד בגרמניה בשנים 1945-1949, שהועברו למחנות שבויים סובייטיים.
טג'אן

היסטוריה

האזור בו שוכנת טג'אן כיום נודע בשם "האנבאט" (한밭), שמשמעותו "שדה גדול", מאז תקופת שושלת צ'וסאן. למעשה, "טג'אן" הוא ביטוי אותה משמעות בהאנג'ה.
עד תחילת המאה ה-20 הייתה טג'אן כפר קטן ולא משמעותי, שגדל והתאכלס במהירות עקב הפיכתו לצומת דרכים: בשנת 1905 נחנכה מסילת הברזל קיאנגבו, שמחברת בין סיאול לפוסאן, ובטג'אן נקבעת תחנת רכבת. מאוחר יותר, בשנת 1926 נפתחה מסילת הברזל פונאם, שמחברת את מוֹקְפְּהוֹ למסילת קיאנגבו בתחנת טג'אן.
ב-1932 הפכה טג'אן לבירת מחוז דרום צְ'הוּנגצְ'הַאנג, במקום גונגג'ו, ונעשו שינויים גדולים בתחומי השיפוט של העיר, שאיפשרו לה "לבלוע" את העיירה הסמוכה, טדאק, בשנת 1983. בשנת 1995 ניתן לטג'אן מעמד של "עיר מטרופולין" בעלת מנהל עצמאי ממחוז דרום צ'הונגצ'האנג. בשנת 1997 הושלמה בניית קומפלקס מבנים ממשלתיים כחלק מתוכנית להעביר חלק ממשרדי הממשלה מסיאול הצפופה לערים מרכזיות אחרות בקוריאה הדרומית.
כיום, קצב צמיחת האכלוסייה בטג'אן שני רק לסיאול הבירה.

גאוגרפיה

טג'אן ממוקמת במרכז הגאוגרפי של קוריאה הדרומית ובמרחק כמעט-שווה מהערים החשובות של קוריאה הדרומית: 167 ק"מ מסיאול, 294 ק"מ מפוסאן ו-169 ק"מ מקוואנגג'ו. העיר העתידית סג'ונג, שאמורה להיות הבירה האדמיניסטרטיבית של קוריאה הדרומית מתוכננת לקום בקרבת מקום.
סביב לטג'אן נמצאים מספר הרים וממערבה משתרע פארק לאומי קְיֵרוֹנְג. את העיר חוצים מדרום לצפון שלושת יובליו של נהר גִים: קאפּ, יוּדִינג וטג'אן, הם מתמזגים בתחומה של העיר.

חינוך

כחלק מאפיונה של טג'אן כ"עמק הסיליקון של קוריאה הדרומית" נמצאים בה מכוני מחקר מסחריים וממשלתיים רבים, כמו מעבדות LG, סמסונג ואוניברסיטת קוריאה למדעים וטכנולוגיה. בעיר ממוקמת גם האוניברסיטה הלאומית צ'הונגנאם, אחת האוניברסיטאות הלאומיות הגדולות בקוריאה הדרומית, ואוניברסיטת פֵצֵ'ה, מהוותיקות שבאוניברסיטאות הפרטיות במדינה.

תחבורה

טג'אן יושבת בצומת תחבורה מרכזי בו נפגשות דרכים המחברות בין סיאול, פוסאן ומוקפהו. במרחק של כחצי שעה נסיעה ברכב לצפונה של טג'אן שוכן שדה התעופה הקרוב ביותר אליה, שדה התעופה צ'האנגג'ו.
בעיר עתידה לפעול גם רכבת תחתית בעלת חמישה קווים. נכון ל-2009, הושלמה בנייתו של קו אחד המחבר בין תחנת הרכבת הבין-עירונית, שנמצאת במרכז המקורי של העיר, לחלקים מודרניים יותר של העיר, דוגמת אזור בניין העירייה ומשרדי הממשלה.
Legend

רשימת השירים

כל השירים נכתבו על ידי בוב מארלי, אלא אם מצוין אחרת בסוגריים.
דה טינג טינגס

דה טינג טינגס (באנגלית: The Ting Tings) היא להקת רוק בריטית. חברי הלהקה הם ג'ולס דה מרטינו וקייט וייט. הלהקה הוקמה במנצ'סטר ב-2007, ועברה לסלפורד. הם שחררו ארבעה סינגלים מאלבומם "We Started Nothing" יצא ב-2008. באלבום יצאו שני להיטים מצליחים - "That's Not My Name" במקום הראשון במצעד הבריטי ו-"Shut Up and Let Me Go" אשר שניהם זכו להצלחה גם בארצות הברית.
יהא מונח עד שיבוא אליהו

בדיני ממונות, כשנושא הדיון אינו בר הכרעה, עמדה הלכתית לפיה אין לתיתו לאף אחד מהצדדים כל עוד אין ראיות נוספות, מכונה יהא מונח עד שיבוא אליהו. כלומר, יש לשמר את המצב הקיים עד זמן התבררות הספקות על ידי אליהו הנביא, שעל פי המסורת היהודית יבשר את ביאת המשיח: "הנה אנכי שולח לכם את אליה הנביא לפני בוא יום ה' הגדול והנורא" (ספר מלאכי, פרק ג', פסוק כ"ב).

מקור הביטוי

המקור הספרותי הראשון בו מופיע ביטוי זה הוא הסכוליון למגילת תענית, על תאריך "עשרין ותלתא (23) למרחשון", שם כתוב שאבנים טובות שנמצאו בתקופת החשמונאים, ולא היה ידוע האם הן טמאות או טהורות, נגנזו "עד שיבוא אליהו ויעיד עליהן".
בספרות חז"ל, אליהו, מבשר בואו של המשיח, הוא הגורם אליו נדחות הכרעות בשאלות שאינן ניתנות להכרעה באמצעות הכלים הקיימים. כך מופיע הביטוי 'יהא מונח עד שיבא אליהו' בספרות התנאית בכמה תרחישים שונים.
הסברים שונים ניסו לקשור בין ההלכות השונות ולהצביע על מכנה משותף אחיד בגינו הוחלט כי הספק במקרים אלו ייפתר בצורת "יהא מונח". למעשה, קשה להצביע על תחום ספציפי המבדיל בין הלכות אלו להלכות אחרות, מלבד העובדה שבהלכות אלו אף לא נמצא 'קצה חוט', ואין אפילו תחילת דיון מבורר (זאת לעומת תיקו, המבטא דיון ברור בעל צדדי הכרעה שונים שלא הוכרע).
ברודריק קרופורד

ביוגרפיה

נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, ללסטר קרופורד והלן ברודריק. הוריו היו אנשי וודביל (הופיעו במופעי בידור) ולאמו, הלן, הייתה גם קריירה משנית בקומדיות הוליוודיות, בו לא זכתה להצלחה רבה.
דבק בו בקולנוע הדמות של בחור קשוח ומחוספס, לעיתים קרובות האיש הרע. את פריצתו עשה קרופורד ב-1937 כשכיכב בברודוויי במחזה "על עכברים ואנשים", על פי ספרו של ג'ון סטיינבק. לאחר מכן עבר להוליווד, אך לא קיבל את התפקיד בגרסה הקולנועית לספר. באותה שנה החל לככב כשחקן משנה בסרטי קולנוע, שהיו בעיקר קומדיות וסרטי פשע, כשהבולטים שבהם היו "בו ג'סט" (1939), סרט הרפתקאות עם גרי קופר והסרט האפל "מלאך שחור" (1946) ו"זמן חייך" (1948), לצד ג'יימס קאגני, על פי המחזה של ויליאם סארויאן.
ב-1949 קרופורד גילם את ווילי סטארק (דמות המבוססת על הפוליטיקאי מלואיזיאנה, יואי לונג) ב"כל אנשי המלך" (1949), עליו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. שנה אחר כך כיכב בעוד להיט גדול, "רק אתמול נולדה" של הבמאי ג'ורג' קיוקור. למרות הצלחת שני הסרטים הללו, קרופורד סבל מחד גוניות בדמויות בו גילם, כשלוהק שוב ושוב לאותם תפקידים. בשל כך עבר לטלוויזיה וכיכב בשלל סדרות משנת 1956, כמו כן כיכב בסרטי טלוויזיה ובסרטי קולנוע אירופאים, אך לא ממש זכה להצלחה, אף על פי שהצעות עבודה לא הפסיקו להגיע. סך הכול כיכב ב-140 סרטים וסדרות במשך שישה עשורים.
הוא נפטר ב-1986 בקליפורניה משבץ מוחי, והמשיך לעבוד כמעט עד יומו האחרון. אשתו הראשונה (נישאו ב-1940), השחקנית קי גריפית', נפטרה ב-2003.
לברודריק ישנם שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד: אחד על סרטי הקולנוע והשני על הופעותיו בטלוויזיה, ולכן הוא מהשחקנים היחידים שזכו להישג זה.
צפעוניים

מאפיינים

לצפעוניים ניבים נשלפים, המקופלים לאחור כאשר אינם בשימוש (בניגוד ל"ניבים קבועים", הקבועים במקומם). הם בעלי ראש משולש וצוואר צר באופן ניכר מן הראש (האזור הרחב של הראש, בתפיחה שמאחורי העיניים, מכיל את בלוטות הארס - בצפעוניים הן מוארכות אך מעט, ומתרחבות באופן ניכר בסופן). בעיני הצפעוניים אישונים צרים מאד, בדומה לאישוני החתול, המשמשים אותם לראייה בלילה. ראשם של הצפעוניים, בניגוד לפתניים ולזעמניים, אינו מרוצף מגינים סימטריים, אלא מרוצף קשקשים קטנים.
פרט בוגר מגיע לאורך של 0.3–3.0 מטרים (0.98–9.84 רגל), וניזון מבעלי חיים קטנים. הפרט מזריק לטרפיו את ארסו וגורר אותם עד מותם, ולעיתים נותן להם להימלט ולגסוס למוות, תוך כדי שעוקב אחריהם באמצעות חוש הריח.

בתנ"ך

בתנ"ך נחש ממין צפעוני נזכר מספר פעמים ומתואר כנחש קטלני:
בספר ישעיהו, בנבואה עתידית על ימות המשיח הוא מתאר אידיליה, שבה תינוקות קטנים משחקים ליד מאורות של נחשים מסוכנים וקטלנים כמו פתן וצפעוני ולא נפגעים. 
וְשִׁעֲשַׁע יוֹנֵק עַל חֻר פָּתֶן, וְעַל מְאוּרַת צִפְעוֹנִי גָּמוּל יָדוֹ הָדָה
— ספר ישעיה יא ח
במקום אחר באותו ספר הוא ממשיל את מעשיהם של הרשעים לביצי צפעוני שמתבקעות:
"בֵּיצֵי צִפְעוֹנִי בִּקֵּעוּ, וְקוּרֵי עַכָּבִישׁ יֶאֱרֹגוּ, הָאֹכֵל מִבֵּיצֵיהֶם יָמוּת, וְהַזּוּרֶה תִּבָּקַע אֶפְעֶה"
— ספר ישעיה נט ה
מאותו משל נראה כי נחש זה מזוהה עם מין המטיל ביצים.
פרפוצ'ינו

פרפוצ'ינו (באנגלית: Frappuccino) הוא סימן מסחר של חברת סטארבקס האמריקאית עבור שורת מוצרים של משקאות קפה מעורבבים המוגשים קר. המשקה מכיל קפה או מוצרי בסיס אחרים (כגון בננה, תותים, שמנת), המעורבבים עם קרח ומרכיבים נוספים, ובראש המוצר יש בדרך כלל קצפת עם רטבים כמו קרמל. משקאות פרפוצ'ינו נמכרים במדינות שונות גם כבקבוקי שתייה בתוך חנויות או מכונות שתייה אוטומטיות.
מקור המשקה במסצ'וסטס, ארצות הברית. השם "פרפוצ'ינו" הוא הלחם בסיסים של המילה "פרפה" (Frappe), שמקורה באזור ניו אינגלנד ומשמעותה מילקשייק עם קרח, לצד המילה קפוצ'ינו, קפה אקספרסו עם חלב מוקצף.
המשקה המקורי פותח בחנות קפה בבוסטון, "The Coffee Connection". כאשר החנות נרכשה על ידי סטארבקס ב-1994, הוענקו להם הזכויות להשתמש, לייצר ולשווק את המותג. המשקה, תחת מתכון שונה, הוצג לראשונה תחת מותג סטארבקס בשנת 1995, ומאז רושם לחברה רווחים שנתיים של מיליארדים.
ג'אז בפילהרמונית

ג'אז בפילהרמונית (Jazz at the Philharmonic - JATP) היה שמה של סדרת קונצרטים והקלטות שערך האמרגן נורמן גרנץ בין השנים 1944–1967, בהם אירח את מיטב נגני התקופה. היה זה המיזם הראשון שהוציא את הג'אז מן המועדונים ואולמות הריקודים והעביר אותו לתבנית של קונצרט באולם בו ישב קהל והאזין למוזיקה זו כאמנות ולא כבידור קל.
הקונצרט הראשון התקיים ב-Philharmonic Auditorium בלוס אנג'לס ב-2 ביולי 1944 והציג את אמני הג'אז ג'יי ג'יי ג'ונסון, נאט קינג קול, לס פול, באדי ריץ' ואחרים באולם שיועד לקונצרטים של מוזיקה קלאסית ובעבור קהל שלא הגיע בדרך כלל למועדוני הג'אז. מטרתו של גרנץ הייתה לחשוף את ההתרחשות בעולם הג'אז, בעיקר את זו של החוף המערבי, לקהל גדול. הקונצרטים בלוס אנג'לס נמשכו על בסיס חודשי משך כשנתיים. במופע האחרון בסדרה זו, שנערך באפריל 1946 נטלו חלק דיזי גילספי, לסטר יאנג וצ'ארלי פארקר.
החל מקיץ 1946 יצא גרנץ לסיבובי הופעות. סיבוב ההופעות הראשון התקיים בסן פרנסיסקו, שיקגו וניו יורק עם לסטר יאנג, קולמן הוקינס ובאדי ריץ'. בהופעות עמד גרנץ על עקרון הישיבה המשותפת באולם של אפרו-אמריקאים ולבנים זה בצד זה, תוך שהוא מוותר על הופעות באולמות שקיימו את מדיניות ההפרדה ונמנע משהות במדינות דרום ארצות הברית הגזעניות. סיבובי ההופעות עם גרנץ הציבו סטנדרטים חדשים, גבוהים יותר, של נסיעות אמנים. האמנים, בניגוד למצב עד אז (במיוחד לגבי אמני ג'אז שחורים), זכו לאירוח במיטב בתי המלון והוטסו במטוסים, במקום באוטובוסים או רכבות.
הנגנים שהתקבצו למשך מספר שבועות של הופעות לא תמיד הכירו זה את זה או ניגנו יחד לפני כן וכך נוצרה מסורת של ג'אם סשן שפתח את ההופעה המתוכננת, שבו ניגנו הנגנים יחד באופן חופשי ולעיתים חד פעמי, תוך יצירת הרכבים ייחודיים, בהם דואט של צ'ארלי פארקר ובילי הולידיי מהופעה ב-22 באפריל 1946, ההופעות שנערכו בקארנגי הול בקיץ אותה שנה והסולו של קולמן הוקינס בסטנדרט "How High the Moon" מההופעה בפיטסבורג ב-1947.
סיבובי הופעות בארצות הברית נמשכו עד 1957 ולאחר מכן נערכו סיבובי ההופעות בעיקר באירופה וביפן בהשתתפות מיטב האמנים כריי בראון, בני קרטר, רוי אלדרידג', אלה פיצג'רלד, סטן גץ, ליונל המפטון, בילי הולידיי (היחידה שפוטרה על ידי גרנץ לאחר שהעליבה על הבמה את אוסקר פיטרסון), ג'ין קרופה, בן ובסטר ואחרים. ב-1967 נערך סיבוב ההופעות האחרון שהסתיים בארצות הברית. תוכנית ג'אז בפילהרמונית הצילה את הקריירות של רבים מנגני תקופת הסווינג, שנדחקו בארצות הברית מפני עליית הבי בופ ושילבה נגנים משני הזרמים על במה אחת לשילובים שהתקבלו בעין יפה יותר באירופה מאשר בארצות הברית, שמבקרי המוזיקה שלה שאפו לחלוקה חדה וברורה בין הסוגות. גרנץ עצמו עזב את ארצות הברית ב-1959 והשתקע בשווייץ.
רבים מהמופעים הוקלטו על ידי חברות התקליטים "Verve" ו-"Pablo" וכמו כן יצאו במהלך השנים, וממשיכים לצאת, אוספים מתוך ההופעות, רובם על ידי חברות תקליטים שמושבן ביפן.
ב-1983 נערכה ביפן הופעה לחגיגת 40 שנה ל"ג'אז בפילהרמונית" ו-30 שנים להופעתה הראשונה ביפן עם אלה פיצג'רלד ואוסקר פטרסון, ג'יי ג'יי ג'ונסון, זוט סימס, ג'ו פאס ואחרים. הקלטת ההופעה יצאה בתקליט " Jazz at the Philharmonic - Yoyogi National Stadium, Tokyo 1983: Return to Happiness".
האלכימאי (מפיק)

תחילת הדרך

בתור נער, אלן הזדהה עם המילים המרדניים והסאונד המחתרתי של ההיפ-הופ והוא התחיל לכתוב לעצמו מילים לשירים כתחביב. הוא גם התחבר ל"Shifty Shellshock" מ"Crazy Town", ל"Evidence" מההרכב "Dilated Peoples" ולסקוט קאן, הבן של ג'יימס קאן. אלאן וסקוט החליטו להתאחד לצמד שנקרא "The Whooliganz". בזמן ששרו במסיבה בלוס אנג'לס, הם משכו את תשומת הלב של הראפר "B-Real" מההרכב "Cypress Hill".. הוא הזמין אותם להצטרף לקבוצה שלו, "The Soul Assassins" שכללה גם את הצוותים "House Of Pain" ו- "Funkdoobiest". בשנת 1993, "The Whooliganz" שיחררו את הסינגל הראשון שלהם שנקרא "Put Your Handz Up", שלא זכה לזמן שידור ברדיו. לייבל ההקלטות שלהם, "טומי בויז רקורדס" החליטו לגנוז את האלבום שלהם. אחרי שנדחו, סקוט החליט להתרכז במשחק בזמן שאלאן התחיל להתעניין בהפקת ביטים של היפ-הופ.
Dj Muggs לקח את אלאן תחת חסותו ולימד אותו איך להשתמש בסמפלר ובלוח מיקסים. לאחר שהפיק מספר שירים להרכב "Cypress Hill", אלאן נהיה המפיק המרכזי של חבר הילדות שלו הראפר "Eidence" וההרכב שלו "Dilated Peoples".

Eminem Presents: The Re-Up

בשנת 2006, הראפר אמינם הוציא לאור אלבום מיקסטייפ בשם "Eminem Presents: The Re-Up" (בעברית: "אמינם מציג: הרי-אפ"). האלכימאי, שהוא ה- DJ הרשמי של אמינם, הפיק מספר קטעים מהמיקסטייפ, וגם שמר על האווירה המיקסטייפית שלו, דבר שהוא מתמחה בו.

פרויקטים אחרים

האלכמימאי הוא גם המפיק המוזיקלי של המשחק ה-10 בסדרת "GTA" שנקרא "Grand Theft Auto: Chinatown Wars". הוא היה אצל טים ווסטווד כשאמינם, Royce Da 5'9 ומר. פורטר עשו אצלו אלתורים, בתור מפיק מוזיקלי. בראיון עם ה"Worldwide Conspiracy Radio" בשנת 2010 הוא הכריז שהוא הולך לעשות 2 פרויקטים עם הראפר/מפיק או-נו (בשם המשותף Gangrene) שהראשון (ושמו "Sawblade EP" בעל 4 שירים ו-4 האינסטרומנטלים שלהם) יצא ביולי של אותה שנה והשני (ושמו "Gutter Water") יופץ בנובמבר.
האלכימאי היה גם ה- DJ של אמינם בתוכנית האירוח של ג'ונתן רוס ב- BBC1 ב- 4 ביוני 2010.
מערכת T-DNA בינארית

מערכת T-DNA בינארית היא מערכת בעלת זוג פלסמידים, פלסמיד בינארי (binary plasmid) ופלסמיד מסייע (helper plasmid). המערכת משתמשת בשני הפלסמידים על מנת להנדס גנטית צמחים, ומכאן מקור שמה. אלו הם פלסמידים מלאכותיים, אשר מקורם בפלסמיד Ti המצוי בחיידק האגרובקטריום. הווקטור הבינארי יכול להשתכפל הן בחיידק ה-E.coli והן באגרובקטריום.
המערכת נקראת מערכת בינארית כאשר גני ה-vir וה-T-DNA אינם נמצאים על אותו הפלסמיד. ה-T-DNA נמצא על הפלסמיד הבינארי, ומכיל מקורי שכפול המתאימים לאגרובקטריום ולאי קולי. בנוסף, הוא מכיל עמידות לאנטיביוטיקה, על מנת שנוכל לברור את החיידקים המכילים את הפלסמיד משאר אוכלסיית החיידקים. הפלסמיד המסייע מכיל את גני ה-vir הנדרשים להחדרת מקטע ה-DNA לגנום המותקף. 
ישנם מספר פלסמידים הנפוצים במעבדות מחקר, כאשר ההבדלים הם בעיקר במקורות השכפול בחיידק האגרובקטריום, ובהם pGreen, pPVP, pBIN19. פלסמיד מסייע נפוץ הוא EHA101.

הפלסמיד הבינארי

אזור ה-T-DNA בפלסמיד הבינארי תחום על ידי גבול ימני וגבול שמאלי. בנוסף, הוא מכיל סמן ברירה, באמצעותו אפשר לברור את הצמחים אשר קיבלו את המקטע. מחוץ לגבולות הנ"ל, הפלסמיד מכיל עמידות לאנטיביוטיקה שתבוטא בחיידק, כדי לברור את החיידקים בעלי הפלסמיד, וכן מקור שכפול חיידקי.

הפלסמיד המסייע

פלסמיד זה מכיל את גני ה-vir אשר מקורם בפלסמיד Ti הנמצא באגרובקטריום. גנים אלו מקודדים לחלבונים שונים אשר חותכים את מקטע ה-T-DNA מהפלסמיד הבינארי, ומחדירים אותם לגנום המותקף. גם פלסמיד זה מכיל עמידות לאנטיביוטיקה שתבוטא בחיידק, כדי לברור את החיידקים בעלי הפלסמיד, וכן מקור שכפול חיידקי.

פיתוח הפלסמיד הבינארי

פלסמיד ה-pBIN19 פותח בשנות השמונים של המאה ה-20 והוא נמצא כיום בשימוש נרחב. פלסמיד ה-pGreen פותח בשנות האלפיים, והוא גרסה חדשה יותר המאפשרת בחירה של פרומוטורים, סמני ברירה וגנים מדווחים. שיפור משמועתי נוסף בפלסמיד זה, הוא הצמצום בגודלו, דבר שהעלה את יעילות הטרנספורמציה (מגודל של כ-11.7Kbp ל-4.6Kbp).
בפלסמיד ה-pBIN19, הגן לעמידות ממוקם ליד הגבול הימני, ואילו ב-pGreen הוא נמצא סמוך לגבול השמאלי. המיקום חשוב, מכיוון שיעילות ההחדרה משתנה בגבולות ה-T-DNA. הגבול הימני חודר לגנום הצמחי בתחילה, ואם הגן לעמידות ממוקם באזור גבול זה (כמו המצב בפלסמיד pBIN19), ותהליך ההעברה אינו נשלם מסיבה כלשהי, יווצר מצב בו יתקבל צמח עמיד לאנטיביוטיקה אך בלי הגן אותו רצינו להכניס (תוצאה חיובית כוזבת; false positive). לפיכך בפלסמיד ה-pGreen העמידות, אשר ממוקמת ליד הגבול השמאלי, חודרת לגנום אחרונה, כך שצמח עמיד יכיל את הגן אותו רצינו להחדיר.
פאנדאב

פאנדאב (שלא כמו פאנסאב) הוא עותק של סרט או סדרת טלוויזיה זרה (בדרך כלל אנימה), שהפסקול המקורי שלה
הוחלף בפסקול של דיבוב חובבני, שנעשה על ידי מעריצים (בדרך כלל בשפה אחרת). שימוש עיקרי אחד של הפאנדאב, הוא דיבוב פרודי.

סוגיית זכויות יוצרים

זכויות היוצרים שחלות על פרק פאנדאב דומות מאוד לאלה החלות על פרק פאנסאב, להוציא את העובדה שיש הבדל בגודל התופעה. יש כמה שלא מסכימים עם הטענה הזאת, וטוענים שמטרת הפאנדאב היא לא חלוקה אל המעריצים (שלא כמו בפאנסאב, שהמטרה היא מהמעריצים אל המעריצים). למעשה, כמה אתרי טורנט, לא מרשים בכלל העלאה של פאנדאב לאתרם.
מטען חבלה

מטען חבלה או מטען נפץ (בשפה בלתי מקצועית: "פצצה") הוא מתקן הכולל חומר נפץ, נפץ-יזם ומערכת הפעלה אשר קיימת זיקה ביניהם ומטרתו היא גרימת נזק על ידי פיצוץ. השימוש במטען מתבצע בדרך כלל על ידי הנחתו ליד המטרה והפעלתו ברגע המתאים. מטעני החבלה השונים נבדלים זה מזה בחומרי הנפץ בהם הם משתמשים, במנגנון ההפעלה שלהם, בצורתם החיצונית, בגודלם, בעוצמתם וכן בייעודם.
הערה: כל מטען מכיל פצצה, אך לא כל פצצה היא מטען.
אליעזר לוי

ר' אליעזר לוי (יוני 1883 – נובמבר 1964) היה מחבר ספרי יהדות, נודע בעיקר בפירושו למשנה.
אליעזר לוי נולד בברלין בז' בסיוון, תרמ"ג. בצעירותו למד בגימנסיה נוצרית, ובהשפעת כתבי ר' שמשון רפאל הירש החל ללמוד יהדות באופן עצמאי. בהמשך למד בבית המדרש לרבנים בברלין, בין מוריו היה הרב דוד צבי הופמן. במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המזרחית. עם שובו מהמלחמה היה מהבעלים של בית יציקה בברלין.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל. בתחילה היה שותף בבית יציקה, ובהמשך עסק בהוראה בבית הספר מוריה בתל אביב. את רוב זמנו הקדיש לכתיבת ספריו.
נפטר בתל אביב בכ"ט בחשוון תשכ"ה.

פירושו למשנה

מפעלו הגדול של אליעזר לוי היה בפירושו למשנה. פירושו יצא לאור בהוצאת סיני   ונדפס בשנים  1952-1957 בשישה כרכים. פירושו נדפס במצורף ללשון המשנה ולפירושו של ר' עובדיה מברטנורא. פירושו נכתב בלשון קלה ומובנת שמאפשרת את לימוד המשנה גם לחסרי רקע בספרות התורנית. לתוך פירושו הוא הכניס מלבד מקורות מהפרשנות הקלאסית, גם פירושים המבוססים על המתודה המחקרית בספרות חז"ל.
פירושו לא נדפס שנית, מלבד הוצאות של מסכתות בודדות. ניתן לשער שפירושו של ר'  פנחס קהתי שהחל לצאת בקונטרסים בשנת 1955, בתוך תקופת הדפסת פירושו של לוי, גרם למיעוט השימוש בפירושו של לוי.