google/wiki40b huggingface dataset:
שמואל זנוויל כהנא

הרב ד"ר שמואל זנוויל כהנא (שז"ך; ה'תרס"ו – א' בתמוז ה'תשנ"ח; 1905 – 25 ביוני 1998) היה מנכ"ל משרד הדתות וכותב פורה.

ביוגרפיה

שמואל זנוויל כהנא נולד בעיר ורשה. אביה של אמו אסתר, הרב שמואל זנוויל קלפפיש, היה אב"ד ורשה. אביו, הרב שלמה דוד כהנא, שהחליף אותו בתפקיד זה, היה מרבניה של העיר במשך חמישה עשורים ואחר-כך היה רבה של העיר העתיקה בירושלים עד שנת תש"ח.

כהנא למד בבית המדרש לרבנים תחכמוני וקיבל סמיכה מאת הרב משה סולובייצ'יק. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת מיר. בהמשך למד באוניברסיטת לייז' וסיים שם בהצטיינות דוקטורט בלימודי המזרח.
לאחר שובו לוורשה, החל להרצות במכון למדעי היהדות שבעיר. במקביל, סייע בהקמת רשת בתי הספר "יבנה" וישיבה חקלאית "בית שמואל".
ב-1940 עלה לארץ ישראל עם הוריו ורעייתו הינדה, והתמנה למרכז הסתדרות הפועל המזרחי. היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא. היה חבר הוועד הלאומי, הקונגרס הציוני העולמי והנהלת קול ישראל.
שימש כמנכ"ל משרד הדתות במשך כ-20 שנה, דבר שזיכה אותו בתואר מנכ"ל המשרד הממשלתי הוותיק ביותר. עסק במיוחד בפיתוח המקומות הקדושים בארץ ישראל, ובכללם יזם את הקמת מרתף השואה על הר ציון בירושלים. כאשר הרב יעקב משה טולידאנו נתמנה לשר הדתות הוא ביקש להחליף את כהנא איש המפד"ל, אולם נמנע מכך בעקבות לחצים שהופעלו עליו בין השאר על ידי הרבנים הראשיים ולאחר שכהנא הבהיר שישתף עמו פעולה.
הוכתר בידי הרבנות הראשית לישראל כרב הראשי ליהדות פרס, כדי שיוכל לארגן ענייני אישות עבור יהודי פרס.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) הוכתר בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בתו היחידה, נחמה, נשואה לד"ר גבריאל חיים כהן מירושלים.

הנצחתו

על שמו של כהנא נקרא בירושלים הרחוב העולה אל הר ציון ואל מרתף השואה, "מעלה שז"כ".
שוביניזם

שוביניזם הוא שילוב של פטריוטיזם קיצוני ולאומנות, כמו גם אמונה בעליונות או דומיננטיות של קבוצת ההשתייכות של אדם. שוביניסט רואה עצמו כייחודי ומיוחד, בעוד האחרים נחשבים בעיניו חלשים או נחותים. בשימוש השגור בימינו, שוביניזם גברי הוא זלזול בנשים או אפלייתן לרעה, ולעיתים גם בהומוסקסואלים. על פי הסיפור, המונח נגזר משמו של ניקולא שובין (Chauvin), חייל בצבאו של נפוליאון בונפרטה, שהיה ידוע בנאמנותו הגבוהה לנפוליאון, תוך שנאת יריביו. שובן הפך לפופולרי, לאחר תיאורו הסאטירי במחזה La Cocarde Tricolore (העיטור בעל שלושת הצבעים) של האחים קוניאר (Cogniard), מ-1831. בעבר, תיאר המושג במיוחד קנאות לאומנית קיצונית, או פטריוטיזם, תוך גילוי איבה כלפי בני הלאומים אחרים, אך מאז הופעת הפמיניזם בשנות השישים והשבעים, נוספה לכינוי משמעות של עליונות המבנה המשפחתי הפטריארכלי.

שוביניזם כלאומנות

במאמרה "אימפריאליזם, לאומיות, שוביניזם", כתבה חנה ארנדט כי: 
"שוביניזם הוא תוצר כמעט טבעי של המושג הלאומי, מכיוון שהוא צץ באופן טבעי מהרעיון הישן של "משימה לאומית" [...]. ניתן לפרש את המשימה של לאום כהבאת ה"אור" לעמים אלה, שמסיבה כלשהי נותרו ללא משימה לאומית. כל עוד הרעיון לא התפתח לאידאולוגיה שוביניסטית ונותר במרחב המעורפל למדי של הגאווה הלאומית או אפילו הלאומנית, תוצאתו הייתה לעתים קרובות תחושת אחריות כלפי עמים נחשלים".
המונח אינו מונח שיפוטי – הוא אינו טוען שהשוביניסט טועה או צודק בהשקפותיו, אלא שאלו אינן מנומקות, נובעות מחוסר הגיון, תוך התעלמות מעובדות אשר עשויות לסתור את תורתו.

שוביניזם כסקסיזם או כגזענות

מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 המושג שוביניזם מתייחס בראש ובראשונה לסקסיזם, יחס מפלה כלפי נשים, ולגזענות. שוביניזם גברי הוא האמונה בעליונות המין הגברי והצדקת העדפתו על-פני המין הנשי. השימוש הזה כל כך נפוץ, שבדרך כלל קיימת התעלמות מן המשמעויות האחרות והראשוניות של המונח.
גוסטב-אדולף פון צנגן

קריירה מוקדמת

פון צנגן נולד ב-7 בנובמבר 1892 בדרמשטדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים של המשמר ה-117 (הסן ה-3 - הדוכס הגדול), ובשנת 1911 הועבר לרגימנט הרגלים ה-160 (הסן/ריין ה-9), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. פון צנגן לחם בחזיתות השונות ונפצע כמה פעמים במהלך הקרבות, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-15, עימה לחם עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון צנגן למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. במהלך שירותו במשטרה, הועלה פון צנגן לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1935 עבר פון צנגן לוורמאכט, וב-1 באוגוסט 1935 מונה פון צנגן למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-51. ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-88.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון צנגן מפקד רגימנט הרגלים ה-88, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-15 במסגרת הקורפוס ה-12, ובמהלך המערכה על צרפת לחם פון צנגן עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-15 במסגרת הקורפוס ה-9, ובשלב השני במסגרת הקורפוס ה-6. בתחילת מבצע ברברוסה היה הרגימנט ה-88 חלק מהדיוויזיה ה-15 במסגרת הקורפוס ה-35 שהיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז, ולאחר מכן פעל כחלק מהדיוויזיה ה-15 במסגרת הקורפוסים ה-46, הקורפוס ה-9, ה-12, וה-20 לסירוגין, והשתתף בקרב על מוסקבה. ב-25 בדצמבר 1941 מונה פון צנגן למפקד הדיוויזיה ה-17, שהייתה חלק מהקורפוסים ה-12 וה-13 לסירוגין במסגרת הארמייה הרביעית, וב-15 בינואר 1942 קיבל פון צנגן את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בפברואר 1942 הועלה פון צנגן לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-26 בפברואר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-20 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמאי 1942 הועמדה כעתודת ארמיית הפאנצר השלישית. ביוני 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית.
ב-1 באפריל 1943 מונה פון צנגן למפקד הקורפוס ה-84, שהיה מוצב בנורמנדי כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D, וביוני 1943 הועלה לדרגת הגנרל חיל הרגלים. ב-1 באוגוסט 1943 מונה פון צנגן למפקד הקורפוס ה-87, שהיה מוצב באיטליה כעתודת הOB Süd, ולאחר מכן פעל כחלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות C בצפון איטליה, ובמקומו מונה אריך מרקס, שפיקד קודם לכן על הקורפוס ה-87. ב-17 במרץ 1944 מונה פון צנגן למפקד פלגת הארמייה פון צנגן, וב-27 ביולי 1944 מונה על ידי פילדמרשל אלברט קסלרינג לארגן את ההגנה בהרים בדרום גרמניה ולפקח על בניית הביצורים שם.
ב-20 באוגוסט 1944 מונה פון צנגן למפקד הארמייה ה-15, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות B, ולחם עימה בקרב שפך הסכלדה, ובכך מנע מבעלות הברית את השימוש בנמל אנטוורפן למשך תקופה ארוכה, ועל כך קיבל פון צנגן ב-9 בנובמבר 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך הקרב על הבליטה נשארה הארמייה ה-15 כעתודה, ולא השתתפה בלחימה. לאחר מכן השתתפה הארמייה בלחימה בתוככי גרמניה, ובאפריל נלכדה בכיס הרוהר. ב-13 באפריל 1945 נכנע פון צנגן בראש כוחותיו לצבא האמריקני ונלקח בשבי.

לאחר המלחמה

פון צנגן שוחרר מהשבי בשנת 1948. לאחר שחרורו התגורר פון צנגן בהנאו עד למותו ב-1 במאי 1964.
גלוק 18

אקדח הגלוק 18 פותח בשנת 1987 על פי בקשת קוברה, יחידת משטרה עלית של משטרת אוסטריה.
האקדח חיצונית הוא בדיוק כמו גלוק 17 אך הוא נשק אוטומטי וחיצונית ניתן להבחין ביניהם רק על ידי המספר על המחלק וידית קטנה על צדו השמאלי של המחלק לבחירת מצבי הירי "אוטומטי" ו"בודד". בשל העובדה כי מדובר בנשק אוטומטי, הנשק אינו ניתן למכירה לאזרחים בכמעט כל המדינות אלא רק לכוחות הביטחון. קצב האש של גלוק 18 הוא כ-1200 כדורים לדקה והוא יכול להטען במחסניות סטנדרטיות ובנוסף במחסניות בת 33 כדורים ואפילו מחסניות תוף מיוחדות בת 100 כדורים. קוטרו 9 מילימטר. המשתמש היחיד בישראל הוא השב"כ כאשר בצה"ל משתמשים במקבילו הישראלי המיקרו-עוזי. משתמשים נוספים הם GIGN הצרפתית ויחידת קוברה האוסטרית.
מרן (עיר)

דמוגרפיה

כמו שכנתה ורנייה, הייתה מרן כפר קטן וחסר חשיבות אזורית עד לשנות ה-60, אז הוחל בפיתוח מואץ של האזור ונבנו בה שיכונים גדולים בהשראת רעיונותיו של האדריכל השווייצרי לה קורבוזייה. תוך שני עשורים גדלה אוכלוסיית העיר מ-3,000 תושבים עד קרוב ל-19,000. כיום מונה העיר כ-22,400 תושבים.
He Lives in You

מלך האריות 2: מלכות סימבה

השיר משמש כחלק מרצף הפתיחה של "מלך האריות 2: מלכות סימבה" מ-1998 בגרסה מקוצרת. השיר הושמע כאשר הוצגה קיארה על ידי סימבה ונלה לחיות צוק התקווה, השיר סיפר כביכול כי מורשתו של מופאסה עדיין חיה ושומרת על כולם (זאת כאשר רוחו של מופאסה נראית מביטה על הקורה בשמיים).
בגרסה זו בוצע השיר על ידי הזמר "Lebo M", כמו באלבום המקורי.

מלך האריות - המחזמר

במחזמר מלך האריות בוצע השיר פעמיים, בשני מערכות המחזמר. בפעם הראשונה בוצע השיר על ידי מופאסה, ופעם השנייה על ידי ראפיקי.
במערכה הראשונה בוצע השיר על ידי מופאסה לבנו סימבה כאשר הוא סיפר לו על המלכים הגדולים שחיים למעלה וחיים בך, מופאסה מבהיר לסימבה במהלך השיר כי הוא לעולם לא יהיה בודד כל עוד מישהו שומר עליו למעלה.
במערכה השנייה בוצע השיר על ידי ראפיקי, סימבה ומקהלת המחזמר. ראפיקי מזמן את רוחו של מופאסה המספרת לסימבה כי עליו לחזור לביתו האמיתי, צוק התקווה, ולהיות למלך, לאחר היעלמות רוחו של מופאסה מבין סימבה כי עליו לקחת אחריות ולחזור הביתה. בדרכו לצוק התקווה מצטרף סימבה לשירה.
בודהה (מושג)

בבודהיזם, המושג בּוּדְהָה (מסנסקריט: बुद्ध, "זה שהתעורר"', או "המואר") הוא שם-תואר כללי עבור אלו שהגיעו להארה ולנירוואנה, ואיננו שמור לדמות היסטורית יחידה. לפי המסורת הבודהיסטית היו רבים שזכו להגיע אליו בעבר, והיום כמו אז - ההארה וההפיכה לבודהה זמינים לכל אדם שישקיע מאמץ נכון על מנת לטפח אותם. בזרם הטהרוואדה שמור התואר רק עבור אלו שהגיעו להארה באופן עצמאי (ללא תמיכת מורה או כתבים), ומונים 28 בודהות שכאלה ]. הידוע ביותר מביניהם הוא הבודהה סידהרתא גאוטמה, מייסד הבודהיזם, שחי במאה ה-6 לפנה"ס. כאשר מוזכר "הבודהה" ללא ציון שם מפורש, הכוונה היא על-פי רוב לבודהה זה.

התנאים לזכייה בתואר "בודהה"

הדרך המובילה להארה ולשחרור מסבל היא הדרך המתומנת הנאצלת, ששלושת עיקריה הם שמירה על ערכי מוסר (סילה), טיפוח ריכוז מדיטטיבי (סמאדהי) ופיתוח חכמה מתוך התנסות ישירה (פאניה). ההולך בדרך זו יהפוך ל"בודהה" בתהליך הדרגתי, העובר דרך ארבעה שלבים מוגדרים של התעוררות. כל אחד משלבים אלה מסמן רכישה של תובנה חווייתית עמוקה הקשורה באמיתות נאצלות אודות הקיום, אשר משנה באופן מהותי את הדרך בה הוא תופש את העולם ואת מקומו בתוכו.
ההארה המלווה בהגעה לנירוואנה אינה "סוף הדרך", אלא הנקודה בה האדם משתחרר באופן מלא מהבורות שגרמה לו סבל בעבר, ואיננו יוצר עוד תגובות רגשיות חדשות של דחייה-והשתוקקות (סנקהארות). כדי להפוך לבודהה על המתרגל להשקיע מאמץ נוסף, להמשיך לטהר את עצמו גם ממשקעי-עבר בלתי-טהורים שעדיין חבויים בנפש, ורק אז יהפוך לבודהה ויגיע לכליל שלמות ההארה המוחלטת ("אנוטרה-סאמיאק-סאמבודהי").
בפועל, משתמשים בשם התואר בודהה, אך ורק למי שהגיע למצב השחרור המוחלט מהבורות והסבל בכוחות עצמו וללא כל סיוע חיצוני ממורה או מכתבים. אדם שהגיע להארה באמצעות הדרך שהותוותה על ידי הבודהה, נקרא "ארהט" בסנסקריט או "אראהנט" בפאלי (זה שהתעורר לאחר שהלך בדרך של התלמיד), אך הוא עדיין לא נחשב לבודהה. לכן, הסבירות לקיומם של בודהות כיום, היא נמוכה מאד.

היסטוריה במסורת הבודהיסטית

בכתבים הבודהיסטים מוזכרים מספר בודהות שגילו את הדרך להתעוררות לאורך ההיסטוריה, אך כל אחד מהם היה יחיד בדורו. ביניהם ניתן למצוא את הבודהות דִיפַּנְקַרַה ואמיטאבהה. במשך השנים תורתו של כל אחד מהם נשתכחה לגמרי, עד אשר קם הבודהה הבא אחריו וגילה את הדרך מחדש. הבודהה האחרון, ואף היחיד שיש לו אי אילו תיעודים היסטוריים ], הוא סידהרתא גואטמה הבודהה. על פי המסורת הבודהיסטית, ניבא הבודהה גאוטמה, שלאחר שתישכח תורתו בעתיד, יוולד בודהה בשם מַאִיטְרֶיַה (בפאלי: מֵטֶּיַּה).
כחליל הבקיה

תיאור כללי

מוטת כנפיו נעה בין 29 ל-35 מילימטרים. כחליל הבקיה גדול באופן ניכר משאר הפרפרים בתת-המשפחה שלו (Polyommatinae), ניתן להבחין בכך בעיקר בעת התעופפותם. צידן העליון של כנפיי הזכר הן אפור כספי או תכלת, לרוב ישנו גם קו גבול שחור שמחוצה לו קו שוליים לבן שנמצא בקצות הכנפיים, אך לא תמיד. צידן העליון של כנפי הנקבה הן כחולות כהות עם גוונים חומים בפינות בחלק מהאזורים, באזורים אחרים הן חומות בהירות ובקצוות צורות בצבע המזכירות צורת חצי ירח. על קצוות הכנפיים מאחורה יש כתמים אדומים. צידן התחתון של כנפיי הזכר הן בצבע אפור בהיר עם כתמים שחורים הלבנים בחלקם החיצונים. צידן התחתון של כנפיי הנקבה דומה אך בעל חום-קרמי בהיר עשיר עם כתמים אדומים, בעיקר על השוליים של צידן האחורי של הכנפיים עם שורה של נקודות שחורות שבדרך כלל נוגעות אחת בשנייה, המקבילות לשולי הכנפיים.

מחזור חיים

פרפר זה מתעופף בדרך כלל מחודש מאי עד לאוגוסט. הנקבה מטילה את ביציה על עלי צמח הבקיה, בדרך כלל . הביצה לבנבנה, שטוחה ומרושתת המוטלת ברוב הפעמים יחידה, לעיתים, גם בקבוצות. הזחל שבוקע הוא בצבע קרם ועם גדילתו צבעו משתנה לירוק עם פס כהה יותר במרכז. יש בלוטות רוק המפרישות טל דבש המושך אליו נמלים, שאלו מגינות על הזחלים מטורפים. הזחל בשיא גדילתו מגיע לכ-20 מ"מ ולאחר מכן נכנס לדיאפאוזה חורפית לתקופה של כ-10 חודשים שלאחריה הופך לגולם. הגולם בצבע ירוק ואורכו כ-15 מ"מ, תקופתו כשלושה שבועות.

בארץ ישראל

לאחר מאבק ממושך של אגודת חובבי הפרפרים בישראל בשנת 2009, הוכרז כחליל הבקיה, ביחד עם עוד 13 פרפרים, כפרפר מוגן בישראל. בישראל נמצא הפרפר בסכנת הכחדה, ומתעופף רק בחרמון ובצפון רמת הגולן.
PPA

PPA (קיצור של Personal Package Archive - חבילת ארכיון אישית) הוא מאגר תוכנה, המאפשר העלאת חבילות תואמות APT, של משתמשים פרטיים או קבוצות, אל יישום הרשת לנצ'פד של חברת קנוניקל, או ישומי רשת דומים. 
PPA נמצא בשימוש במערכת ההפעלה אובונטו. ניתן להוסיף למערכת ניהול החבילות שלה כתובת PPA של חבילה נקודתית או אוסף חבילות, ובכך להוסיף מקורות זמינים להורדת חבילות. הוספת מקורות PPA יכולה להתבצע הן בשורת פקודה, והן בצורה גרפית באמצעות הישום מקורות תוכנה, המהוה חלק ממרכז התוכנה של אובונטו.
המערכת נכנסה לשימוש ב-25 בנובמבר 2007, ואפשרה לכל משתמש לקבל נפח של ג'יגה בייט אחד, לאחסון חבילות אישיות, בהמשך עלה הנפח ל-2 ג'יגה בייט.
פונסה

היסטוריה

האזור בו העיר נמצאת היה חלק משטח של בני הטאינו.
המתיישבים הספרדים ישבו תחילה הם ישבו על גדול נהר חקגואס, ולאחר מכן עברו לנהר פורטוגס. ב-1670 כבר נבנתה קפלה באזור. ב-17 בספטמבר 1692 נתן קרלוס השני, מלך ספרד את ה"הרשאה המלכותית" שהגדילה את מעמדה של הקפלה לקהילה, ולמעשה הכרה בהתיישבות הקטנה ככפר קטן. מאמינים שלחואן פונסה דה ליאון אי לואייסה, נינו של חואן פונסה דה ליאון, הייתה השפעה חשובה על קבלת ההרשאה. על כן העיר נקראת על שמו.
עד תחילת המאה ה-19 פונסה נותרה כפר כמו הרבה מאוד אחרים בפוארטו ריקו, כשתושביו שורדים מחקלאות בסיסית, גידול בקר והברחה ימית. אך באותה תקופה קרו שלושה אירועים ששינו את פני העיר באופן משמעותי. ראשית, צרפתים רבים נמלטו לאחר מרד העבדים בהאיטי והגיעו לפוארטו ריקו. הצרפתים נמשכו לאזור בגלל הקרקעות השטוחות הרבות, ועם ההון והעבדים שהביאו אתם הצליחו לפתח מאוד את גידול קנה הסוכר באזור. שנית, בעלי אדמות וסוחרים היגרו מכמה ממדינות אמריקה הלטינית. אנשים אלו חיפשו תנאים טובים יותר לאחר שהמדינות מהם באו סבלו מהידרדרות כלכלית ופיצול חברתי עקב מלחמות העצמאות שלהן בעשורים הראשונים של המאה ה-19. שלישית, ב-1815 הוצא צו מלכותי שעודד ספרדים וגם אירופאים אחרים ממדינות ידידותיות לספרד להתיישב בפוארטו ריקו וקובה, בתנאי שהפרוטסטנטים בהם יסכימו להפוך לקתולים ולעבוד בחקלאות. מתיישבים רבים באו עקב כך, וגם אופי אנשי האזור השתנה עקב כך. הכפר גדל עד שב-1877 קיבל מעמד עיר.
עד סוף המאה העיר הפכה למרכז הכלכלי של האי, ואפילו היה לה מטבע משלה. בעת הפלישה האמריקנית לפוארטו ריקו כחלק ממלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898 העיר הייתה בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר באי, והיו בה 22,000 תושבים. העיר הייתה מטרה אסטרטגית חשובה לאמריקאים, בין היתר בגלל שהיא הייתה מקושרת בקווי טלגרף למקומות אחרים, כך שהיה קשר ישיר מהפיקוד בוושינגטון די. סי. לכוחות בפוארטו ריקו. העיר נכבשה ב-27 ביולי באותה שנה לאחר התנגדות ספרדית קלה.
לאחר המלחמה האמריקאים בחרו לרכז את השלטון המקומי בסן חואן, תוך כדי הזנחת דרום האי ויצירת קיפאון כלכלי בפונסה. המצב הוחמר עוד יותר בגלל מספר סיבות: ראשית, כעבור שנה סופת הוריקן החריבה את האזור. שנית, הוקמו בתי חרושת לסוכר במקומות אחרים באי ועקב כך פחתה החקלאות באזור העיר, וכמו כן עקב המלחמה אבדו השווקים בקובה ובספרד, אשר בעיקר אליהם יוצאה סחורה. עקב כך, במהלך תחילת המאה ה-20 היה ניסיון להחזיר את הפעילות הכלכלית לעיר אשר במהלכו הוקמו בה מספר תעשיות.
ב-21 במרץ 1937 התקיימה בעיר צעדה שקטה שהידרדרה לכדי טבח כשהמושל פקד לירות בהם. כ-19 אנשים נהרגו ולמעלה מ-200 נפצעו קשה.
ב-1985 לפחות 129 בני אדם נהרגו עקב מפולת בוץ בעיר.

כלכלה

העיר הסתמכה בעיקר על גידול קנה סוכר. אולם, בשנות ה-50 של המאה ה-20 הכלכלה פנתה גם לכיוונים אחרים וקיום מתבססת על תעשייה, קמעונאות ותיירות. בנוסף בשנים האחרונות נמל העיר עובר עבודות שדרוג, מה שצפוי לתרום מאוד לכלכלת העיר.

תיירות

הודות לחשיבותה ההיסטורית, בפונסה יש לא מעט מקומות המושכים תיירים. בהתאם לכך נמצאים בעיר מלונות רבים, גם כאלו של חברות בינלאומיות. בעיר גם קיימים מוזיאונים רבים. אחד מסימני העיר הוא קרוסטה דל ויחיה, מגדל בגובה 30 מטרים המשקיף על העיר.

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות ומכללות בהם קמפוס של האוניברסיטה הקריבית של פוארטו ריקו, האוניברסיטה הבין-אמריקאית של פוארטו ריקו והאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של פוארטו ריקו.

תחבורה

הודות לחשיבותה הכלכלית, העיר הפכה למרכז תחבורתי באי.
נמל התעופה מרסדיטה נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים ממזרח למרכז העיר והוא משרת את פונסה.
יוסף שילה

ביוגרפיה

יוסף שילה נולד בחיפה וגדל בשכונת נווה שאנן, שהייתה אז שכונת פועלים. הוריו עלו לישראל בשנות ה-20 והיו אנשי תנועת העבודה. את שירותו הצבאי עשה ב"גלי צה"ל" ככתב ועורך תוכניות. למד לתואר ראשון בביולוגיה בטכניון, ואת תוארי המוסמך והדוקטור קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. השתלם כעמית בתר-דוקטורי במחלקה לגנטיקה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון, ומאז 1985 הוא חבר סגל אוניברסיטת תל אביב. ב-1995 מונה לפרופסור מן המניין, וב-2001 הופקד על הקתדרה ע"ש מאיירס לחקר הגנטיקה של הסרטן. היה עמית מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן (1992–1993) ועמית פוגארטי במכון הלאומי לחקר גנום האדם במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית במרילנד (2005–2006). בשנת 2011 זכה שילה בפרס ישראל לחקר מדעי החיים.
יוסף שילה נשוי לפרופסור שושנה שילה מהחוג לפסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, והם הורים לשני ילדים.

מחקריו

יוסף שילה עוסק מאז עבודת הדוקטור שלו ועד היום במחלה התורשתית חשוכת המרפא תסמונת אטקסיה טלנגיאקטזיה (מכונה בקיצור A-T). המחלה הנדירה מופיעה באוכלוסיות שונות בעולם, ובישראל נמצאו חולים במחלה בעיקר בין יהודים יוצאי צפון אפריקה, ערבים, דרוזים ובדואים. המחלה מאופיינת על ידי ניוון עצבי, הגורם לנכות קשה, חסר חיסוני, נטיית-יתר לסרטן (בעיקר לויקמיות ולימפומות), אי-יציבות הגנום, המתבטאת בשברים בכרומוזומים, ורגישות קיצונית לקרינה מייננת, כגון קרינת X.

זיהוי הגן הפגוע במחלה A-T

בשנים 1988–1995 התרכזה קבוצת המחקר של שילה באוניברסיטת תל אביב במשימה אחת – זיהוי הגן הפגוע בחולי A-T. זיהוי הגן בוצע בשיטת השיבוט האיתורי (positional cloning), שפותחה באותה עת וחייבה השקעת משאבים נרחבת ורכישת הטכנולוגיה לחקר הגנום, שעשתה אז את צעדיה הראשונים. מאמץ זה הניב פרי ב-1995, והגן הפגוע במחלה זוהה על ידי הקבוצה וכונה (ataxia-telangiectasia mutated) ‏ ATM. שיבושים (מוטציות) בגן זה גורמים למחלה A-T בכל אוכלוסיות האדם. זיהוי הגן אפשר לראשונה אבחנה טרום-לידתית מדויקת של המחלה ופתח פתח להבנת הבסיס המולקולרי שלה.

הבנת תפקיד החלבון ATM

מאז גילוי הגן שוקדת הקבוצה על הבנת תפקידו של תוצר הגן – החלבון המקודד על ידו, המכונה אף הוא ATM. קבוצתו של שילה וקבוצות אחרות הבהירו, כי חלבון זה הוא המפעיל והבקר הראשי של תגובת התא לנזק ייחודי, הנגרם למולקולת ה-DNA על ידי קרינה מייננת וכימיקלים שונים – שבר בשני גדילי ה-DNA (שבר דו-גדילי). זהו נזק חמור וקטלני, שאם אינו נענה על ידי תגובה מתאימה של התא, עלול להביא למותו, או להפיכתו לתא סרטני. החלבון ATM מפעיל רשת תגובות מסועפת לנזק זה, המאפשרת את תיקונו והחזרת חיי התא למסלולם התקין בתוך מספר שעות. הוא עושה זאת על ידי גרימת שינוי כימי זעיר, המכונה זרחון, במספר רב של חלבונים בתא, המשמשים שחקני מפתח במגוון תהליכים. שינוי זה גורם לשינוי בתפקודם או ביציבותם של חלבונים אלה, ועל ידי כך – לשינוי בתהליכים המבוקרים על ידם. בדרך זו מצליח חלבון אחד – ATM להשפיע על מספר רב של תהליכים בתוך זמן קצר ביותר מעת גרימת השברים ב-DNA. היעדרו של חלבון זה בחולי A-T מונע מתאי גופם להגיב תגובה ראוייה לנזקים הנגרמים ל-DNA על ידי קרינה וכימיקלים שונים, וכן לנזקים הנגרמים על ידי תוצרי לוואי נורמליים של חילוף החומרים התאי. קבוצתו של שילה הראתה, כי זו אכן הסיבה לניוון העצבי החמור החל בחולים אלה.
הקבוצה ממשיכה לחקור את דרכי הפעלתו של החלבון ATM בעקבות גרימת נזקי DNA ואת התהליכים המבוקרים על ידו. במקביל, מנסה הקבוצה לפתח שיטות לזיהוי דרכי טיפול אפשריות בחולי A-T.
עסידה

שמות המאכל

התורה בספר ויקרא, פרק ב', פסוק י"ד מפרטת כי על מנחת הביכורים להיות "אָבִיב קָלוּי בָּאֵשׁ, גֶּרֶשׂ כַּרְמֶל". "גרש" פירושו קמח קלוי ו"כרמל" פירושו שעורה רכה. לכן מתרגם הרב סעדיה גאון את המילים "גרש כרמל" בתרגום התורה לערבית-יהודית כ"גריש מן אלהרף", שהוא קמח שעורה ירוקה קלויה ממנו עושים "עציט".
המאכל נקרא "עצידה" בקהילות צפון אפריקה, "עציט" בניב דרום ערבית, "ג'רישה" בניב צפון ערבית, ו"גרסה דשעורה" בסורית.

שלבי ההכנה

את העציט מכינים באמצעות הרתחת הגרעינים בעודם שלמים במים רותחים, ייבוש במשך שבוע או שבועיים, קלייה במחבת על אש קטנה ואז טחינה לקמח. קמח שעורים המתגבל לעיסה נחשב לטוב ביותר מבחינת טעם, אך נדרשת הרבה עבודה כדי להסיר את הציקלונים והשיבולים מעל הגרעינים לפני שטוחנים אותם לקמח.
יוצקים בבת אחת מים רותחים על כמות שווה של קמח ולשים במשך עשר דקות רצופות. אין בישול נוסף.

מרכיבים וגרסאות שונות

נהוג לאכול את ה"עציט" עם האצבעות, ללא שימוש בסכו"ם, ולטבול במרק או בסירופ מתוק. מגישים את ה"עציט" בדרך כלל בצלחת גדולה ויוצרים שקע בעיסה כדי שיחזיק קצת מהנוזל.
"עציט" נאכל כחלק מארוחה עם מרק ובשר לצד ירקות טריים, או בצורת קינוח חלבי עם חמאת סאמנה או גהי. עציט מתוק נפוץ במיוחד במטבח הלובי ונהוג כמאכל לשבועות. את החמאה הנאכלת עם העציט נהוג לאחסן בצנצנת אטומה עם עלי גפן כדי להוסיף לה טעם. ייתכן שבימי קדם העציט נאכל גם עם שמן זית. בתימן השתמשו לרוב בקמח דורה להכנת ה"עציט", מכיוון שהיה מצוי שם יותר משעורה או חיטה.
סטאבור

סטאבור (ברומנית: stabor) זו ערכאה שיפוטית לא רשמית במסגרת קהילת הצוענים ברומניה. הסטאבור מנוהל על ידי מי שמכונה "שופט סטאבור" או "קריסיניטור" (krisinitor) או "קריס" (kriss), ששופט לפי חוקי הצוענים, חוקים שמחייבים רק את הצוענים. אין ניגוד בין חוקי הצוענים וחוקי המדינה.
הסטאבור מחליט בנושאים פליליים ואזרחיים כאחד. לפי חשיבות העניין, יושבים בדין אחד או שלושה סטאבורים. בכל שבט צריך להיות לפחות סטאבור אחד. אפשר לערער פעמיים על החלטת הסטאבור, אך לאחר שהערעור נדחה ההחלטה סופית ומי שלא מקבל אותה מסתכן בגירוש מהשאטרה (şatra) ומהשבט. את הערעור אפשר להגיש בפני סטאבורים משבט אחר. 
דיוני הסטאבורים וקבלת ההחלטות שלהם מהירים בהרבה מבתי המשפט הרגילים, וכך מאפשרים פתרון סכסוכים מהיר יחסית.
האיגוד האירופאי של גני החיות והאקווריומים

קמפיינים

מדי שנתיים יוזם הארגון קמפיין המוקדש למינים מאוימים או לסביבה מאוימת. מטרות הקמפיין הן למשוך תשומת לב לבעיה, לקדם מודעות למגוון ביולוגי, לגייס כספים לפרויקטים מיוחדים ולעשות עבודת שתדלנות בממשלות לאומיות ובארגונים בינלאומיים.
הקמפיינים של הארגון עוסקים בנושאי איכות הסביבה והפצת מידע על חשיבות המגוון הביולוגי ועל שימורו למבקרים.
הארגון החל את הפרויקט הראשון בשנת 2000 עם קמפיין בנושא ציד וסחר בלתי חוקי של חיות בר מאוימות. הקמפיין הפועל כעת מתמקד באובדן המאיים של זני ציפור רבים באסיה בגלל הסחר הבלתי חוקי עם הציפורים לתחרויות ציפורי שיר, שהן פופולריות באזור.
אנג'ולי

קריירת מוזיקה

אנג'ולי פתחה במסע ההופעות של ג'סי מקרטני ב-2009. הסינגלים שלה (שטרם שוחררו) הפציעו בסדרה הוליווד הילס של רשת "MTV".
בין היתר, שיריה הופיעו בסדרות: איסטוויק, מלרוז פלייס, יומני הערפד, הדוגמנית הבאה של קנדה. לאחר מכן, אנג'ולי הופיעה ביחד עם שניאזה, B.o.B ורפאל סקאוויד.
אנג'ולי הוציאה ב-4 באוגוסט 2009 את אלבום הבכורה שלה. כיום היא עובדת על אלבומה השני שאמור להכיל סינגלים מפורסמים כמו: While Lights, Brand New Bitch/Chick, Stand Behind The Music, Headphones, You and I. בשנת 2011 הסינגל מאלבומה השני, Brand New Chich/Bitch זכה באלבום פלטינה בהורדה בקנדה עם מעל ל-80,000 רכישות, והייתה מועמדת בקטגוריית שיר הדאנס לפרס ג'ונו. השיר הופיע גם בסרט "מרגלת מתבגרת", בכיכובה של מיילי סיירוס.
אנג'ולי מתכננת לעשות סיבוב הופעות לקראת אלבומה השני ברחבי קנדה, מקום הולדתה.

כתיבה והפקה

כבר מגיל צעיר, הלחינה אנג'ולי מוזיקה. היא כתבה את רוב שיריה באלבומה הראשון, הנקרא Anjulie (שמה הפרטי).
אנג'ולי כתבה את השירים: Don't Call Me Baby, I Want You, Big Things, וגם הייתה בין אלה שכתבו את השיר The Boys של ניקי מינאג'.
זאוליט

זאוליטים (מיוונית, "זאין"-לרתוח, "ליתוס"-אבן) הם קבוצה של מינרלים אלוּמוֹ־סיליקטיים במבנה תלת־ממדי הקרוי טקטוסיליקט (סיליקט במבנה מרחבי). מינרלים אלה בנויים מטטרהדרונים של SiO₄⁺⁴ הקשורים בכל ארבעת קדקודיהם לטטרהדרונים אחרים. בחלק מהטטרהדרונים מחליף אלומיניום את הצורן במרכז הטטרהדרון. מבנה דומה לזה של פצלת השדה, אלא שבזאוליטים המבנה יוצר חללים גדולים (במונחים מולקולריים) בין הטטרהדרונים. גודל החללים נע בין שניים לשמונה אנגסטרום. בחללים אלו מתיישבות בדרך כלל מולקולות של מים. המונח זאוליט נטבע ב-מאה ה-18 על ידי המינרלוג השוודי אקסל פרדריק קרונשטדט שהבחין שחימום מהיר של המינרל, שגרם למים שהיו בתוך הנקבוביות הזעירות להתאדות, גורם לאבנים להתנועע. קרונשטדט קרא למינרל זאוליט, קיצור של ביטוי ביוונית שמשמעו "אבן רותחת".