קרב גוודלקנל

רקע

ב-7 בדצמבר 1941 תקפו כוחות יפניים את צי ארצות הברית בפרל הארבור שבהוואי. בהתקפה הטביע הצי הקיסרי היפני את מרבית צי אוניות המערכה האמריקאי, ובעקבותיה נכנסו האימפריה היפנית וארצות הברית באופן רשמי למצב של מלחמה. המטרות הראשונות של ההנהגה היפנית היו לנטרל את הצי האמריקני, לכבוש אזורים עשירים במשאבים בדרום-מזרח אסיה, ולהקים בסיסים אסטרטגיים שנועדו להגן על האימפריה היפנית ברחבי האוקיינוס השקט ובאסיה. על מנת לקדם מטרות אלה כבש הצבא היפני הקיסרי את הפיליפינים, את תאילנד, את מלאיה, את סינגפור, את איי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה), את האי וייק, את איי גילברט, את בריטניה החדשה ואת גואם. מדינות נוספות, כולל האימפריה הבריטית, אוסטרליה, והולנד, שהותקפו אף הן בידי היפנים, הצטרפו לארצות הברית במערכה נגד האימפריה היפנית בדרום מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט.
ב-23 בינואר 1942 כבשו היפנים את עיר הנמל החשובה רבאול שבבריטניה החדשה. כדי להגן על אגפיהם, תכננו היפנים לכבוש את האי טולאגי שבקבוצת איי שלמה במערב, את העיר לאה, את סלמאואה ואת פורט מורסבי שבגינאה החדשה במזרח. ב-13 במרץ כבשו היפנים את לאה ואת סלמאואה בנחיתות מן הים, אך התקפות אוויר של מטוסים אמריקניים על צי הפלישה השמידו שלושה רבעים מכלי השיט היפניים. בשל האיום הברור שהציבו מטוסי בעלות הברית באזור, דחו היפנים את הנחיתות בטולאגי ובפורט מורסבי עד הגעת כוח ימי מספיק להתמודד מולם.
ב-3 במאי פתח הצי היפני במבצע MO, שבו כבש כוח ימי קטן את טולאגי, אך הניסיון להעביר חיילים לפורט מורסבי מספר ימים לאחר מכן נכשל, כשנושאות המטוסים משני הצדדים נלחמו אלו באלו בקרב ים האלמוגים. כחודש לאחר מכן נפגשו נושאות המטוסים של שני הצדדים פעם נוספת בקרב מידוויי, בו הנחיל הצי האמריקני תבוסה קשה לצי היפני כשטיבע ארבע נושאות מטוסים והשמיד 270 מטוסים. חשיבותו של קרב מידוויי נעוצה לא רק בכך שהיה הניצחון המשמעותי הראשון של בעלות הברית על יפן שעד אז לא נוצחה, אלא גם בעובדה שקרב זה דלדל בצורה ניכרת את מספר נושאות המטוסים שנותרו לאימפריה היפנית. עד קרבות אלו היו בעלות הברית בעמדת מגננה באוקיינוס השקט, אך ניצחונות אלה אפשרו להן ליטול את היוזמה האסטרטגית מידי היפנים.
כדי לעצור את ההתפשטות היפנית בדרום מערב האוקיינוס השקט, וכדי להגן על קווי התחבורה הימית בין ארצות הברית ואוסטרליה, הגה אדמירל ארנסט קינג, מפקד הצי האמריקני, את תוכנית הפלישה לאיי שלמה. המתקפה, כך טען, תמנע מהיפנים שימוש באיים אלה וכתוצאה מכך תסיר את האיום על דרכי התקשורת והאספקה של בעלות הברית, וגם תספק להן מאחז בדרום מערב האוקיינוס השקט. הפלישה לאיי שלמה תיערך במקביל לכיבוש גינאה החדשה על ידי כוחות צבא ארצות הברית בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, כשהמטרה הסופית היא כיבוש הבסיס היפני ברבאול. אף שהנשיא פרנקלין רוזוולט נתן את הסכמתו לתוכנית, נאלצו מפקדי זירת האוקיינוס השקט להיאבק על קבלת כוח אדם ומשאבים בשל תמיכת ארצות הברית במדיניות "אירופה תחילה" של וינסטון צ'רצ'יל. לפיכך התנגד גנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית, לתוכניתו של קינג והעלה את השאלה מי יפקד על המערכה. קינג השיב שהצי וחיל הנחתים ינהלו את המערכה בעצמם, והורה לאדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד זירת האוקיינוס השקט, להתחיל להכין תוכניות לכך. בסופו של דבר, ב-2 ביולי, ניצח קינג בוויכוח, ותוכנית הפלישה המשיכה בברכת המטות המשולבים.

בעלות הברית

בעלות הברית בחרו באיי שלמה (מדינת חסות של בריטניה) הדרומיים - גוודלקנל, טולאגי ופלורידה - כמטרתם הראשונה. ראשית תכננו בעלות הברית לתקוף רק את טולאגי ואת איי סנטה קרוז, אך לאחר שדיווחי מטוסי סיור ויירוט תשדורות של היפנים העידו שהם בונים שדה תעופה בגוודלקנל, נוסף כיבושו של האי למטרות המתקפה במקום כיבוש איי סנטה קרוז. הקמת שדות תעופה נוספים על ידי היפנים באיי שלמה העידו על דחיפות היציאה למתקפה, לפני שהיפנים ישיגו עליונות אווירית באזור. כוחות קרקע, אוויר וים של בעלות הברית נשלחו להקים בסיסים בפיג'י, בסמואה, בהברידים החדשים ובקלדוניה החדשה, והאי אספיריטו סנטו בהברידים החדשים נבחר לשמש מקום מושבה של מפקדת בעלות הברית בזירת דרום האוקיינוס השקט, ונקודת יציאה למתקפה. הנחיתה באיי שלמה, שכונתה "מבצע מגדל שמירה" (Operation Watchtower), נקבעה ליום 1 באוגוסט 1942.
קינג מינה את אדמירל משנה רוברט גורמלי למפקד זירת דרום האוקיינוס השקט והטיל עליו את משימת כיבוש טולאגי וגוודלקנל. ב-16 ביולי פרסם גורמלי את תוכניתו לכיבוש גוודלקנל וטולאגי, ומסר את הפיקוד על כל כוחות האוויר מבסיסים קרקעיים, שנקראו "כוח משימה 63", לידי אדמירל משנה ג'ון מקיין. כוחות אלה כללו 282 כלי טיס, בהם 79 מטוסי P-39 איירקוברה, 49 F4F ויילדקט, 28 PBY קטלינה, 32 B-17 מבצר מעופף, וכלי טיס נוספים, חלקם מיושנים.
את הפיקוד על הכוחות הימיים במבצע, שכונו "כוח המשלוח" או "כוח משימה 61", מסר גורמלי לתת-אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר. לרשותו של פלטצ'ר עמדו 82 כלי שיט, והוא חילק אותם לשני ציים: "כוח הסיוע האווירי" (או "כוח משימה 61.1"), בפיקודו של אדמירל משנה לי נויס, ו"הכוח האמפיבי" (או כוח משימה 61.2"), בפיקודו של אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר. כוח הסיוע האווירי של נויס כלל שלוש קבוצות נושאות מטוסים ומלוותיהן: סרטוגה, בפיקודו של פלטצ'ר עצמו, ואספ בפיקודו של נויס, ואנטרפרייז, בפיקודו של אדמירל משנה תומאס קינקייד, ותפקידו היה להעניק חיפוי ימי ואווירי לחיל המשלוח.
הכוח האמפיבי של טרנר כלל אוניות תובלה וכלי רכב אמפיביים, אותם חילק לשתי קבוצות, אחת לטולאגי והאחרת לגוודלקנל. בנוסף, תחת פיקודו של טרנר היה כוח משחתות שסיפק הגנה קרובה לאוניות התובלה, קבוצת שולות מוקשים, וקבוצת הגנה רחוקה, שכלל שלוש סיירות אוסטרליות וסיירת אמריקנית, תחת פיקודו של אדמירל משנה ויקטור קראצ'לי מהצי המלכותי האוסטרלי.
גורמלי הטיל את משימת כיבוש טולאגי וגוודלקנל על דיוויזיית הנחתים הראשונה של חיל הנחתים של ארצות הברית, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט. ונדגריפט חילק את הדיוויזיה שלו לשני חלקים לא-שווים. "הקבוצה הצפונית" בפיקודו של סגנו של ונדגריפט בריגדיר גנרל ויליאם רופרטוס מנתה כ-3,000 נחתים ומטרתם הייתה כיבוש האיים טולאגי, גווטו וטנמבוגו, ו"קבוצת גוודלקנל" בפיקודו של ונדגריפט עצמו מנתה כ-11,300 נחתים. קבוצת גוודלקנל התחלקה אף היא ל"קבוצת קרב A", שכללה את רגימנט הנחתים החמישי, ו"קבוצת קרב B", שכללה את רגימנט הנחתים הראשון, ויחידות מסייעות נוספות. מטרתה של קבוצת גוודלקנל הייתה כיבוש לונגה פוינט, אזור מישורי ששכן בחוף הצפוני של גוודלקנל ובו נמצא שדה התעופה.
בזמן טעינת אוניות התובלה בניו זילנד לקראת היציאה למבצע התברר שאין בנמצא מספיק אוניות תובלה כדי להוביל את כל הציוד לו נזקקה הדיוויזיה הראשונה. לפיכך החלו בצמצום האספקה, וציוד שלא היה נחוץ ביותר נותר בחוף. בין השאר, נשארו מאחור יחידות שלמות, 75% מכלי הרכב, וקצין האספקה הראשי של הדיוויזיה צמצם את אספקת האוכל מ-90 ימים ל-60 ימים, ואת אספקת התחמושת לעשרה ימים בלבד.
בנוסף לאספקת המזון והתחמושת המצומצמת, נאלצו הנחתים להסתפק ברובה ספרינגפילד מימי מלחמת העולם הראשונה, ורק בהמשך המערכה הגיעו לגוודלקנל רובי ה-M1 גאראנד המשופרים לידי החיילים האמריקנים. כאמור, אוניות התובלה השאירו את מרבית הציוד הכבד של הדיוויזיה בניו זילנד, אך בין הכוחות הנוחתים היו רגימנט הנחתים ה-11 שהיה רגימנט ארטילריה, שצויד בתותחי הוביצר 75 מ"מ, שנועדו לספק ליחידות הרובאים סיוע ארטילרי קרוב. בנוסף ליחידת הארטילריה, הצטרפו לכוחות הנוחתים גם גדוד טנקים קלים מדגם M3 סטיוארט.
מלבד צי ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית, השתתפו במבצע גם יחידות מצבאות בעלות הברית האחרות. אדמירל משנה ויקטור קראצ'לי הבריטי הוביל את כוח ההגנה של הצי האוסטרלי המלכותי על אוניות התובלה, ותחת פיקודו עמדו סיירות אוסטרליות. בנוסף, תצפיתני חופים אוסטרלים נפרסו לאורך איי שלמה ובסמוך לבסיסים יפנים, ודיווחו באופן שוטף לבעלות הברית אודות פעילות הצי הקיסרי באזור, מודיעין שהיה יקר ערך. מאוחר יותר איפשרו התראות אלה לשאר כוחות בעלות הברית באזור גוודלקנל להתגונן מפני התקפה ימית או אווירית מבעוד מועד. בנוסף לתצפיתני החופים, באי גוודלקנל חיו לפני המלחמה אזרחים אוסטרלים וניו זילנדים שהנהיגו את הקהילה המקומית לפי המנדט שניתן להם. עם פרוץ המלחמה הצטרפו מספר אוסטרלים שנותרו מאחור למערך התצפיתנים. ערכם המוסף של תצפיתנים אלה התברר לאחר נחיתת בעלות הברית בגוודלקנל, כשאנשים אלה, וכן תושביו הילידים של האי, הדריכו את הנחתים האמריקנים ביער הגשם העבות שכיסה אותו.
העמסת הציוד על אוניות האספקה ארכה זמן רב יותר מהמתוכנן, והמבצע כולו נדחה ל-7 באוגוסט. דיוויזיית הנחתים הראשונה יצאה לבסוף מנמל ולינגטון ב-22 ביולי. צי הפלישה כולו נאסף סמוך לפיג'י ב-26 ביולי וערך אימון נחיתה אחד בטרם החל לעשות דרכו לגוודלקנל ב-31 ביולי.

זירת הקרב

הקרב נערך באי גוודלקנל השוכן בדרום מערב איי שלמה. שטחו של האי 5,336 קילומטרים רבועים, והוא מכוסה ברובו ביער גשם טרופי עבות. פנים האי הוא הררי, ומורכב מרכסי הרים בגובה של עד 2,330 מטרים, הצונחים בתלילות אל חופו הדרומי של האי, ושוניות אלמוגים מונעות התקרבות אוניות לחוף. מצפון לרכס ההרים המרכזי, הופך הנוף ההררי לגבעות נמוכות העשויות שברי אלמוגים המוקפות ביער הגשם. שחיקה טבעית הביאה לכך שהחוף הצפוני של גוודלקנל מורכב ברובו מחופים חוליים המוקפים בשדות דשא גבוהים ובמטעי קוקוס. מהרכס המרכזי זורמים מספר נהרות לכיוון שפלת החוף הצפונית, ויוצרים בדרכם גאיות צרים. עם הגיעם למישור הופכים הנהרות ללגונות הזורמות לאיטן לים. בהתאם למיקומו בדרום האוקיינוס השקט, שורר בגוודלקנל אקלים טרופי, המאופיין בגשמים כבדים, לחות גבוהה וטמפרטורות גבוהות.
תנאים גאוגרפים אלה הפכו את הלחימה בגוודלקנל לקשה ביותר. מלבד החום והלחות, נאלצו חיילי שני הצדדים להתמודד עם מגוון מחלות טרופיות, כגון מלריה וקדחת דנגי. בנוסף, המבנה הטופוגרפי של האי המחורץ ברכסי הרים ובגאיות הקשה מאוד על התנועה בו, ועל מנת לעבור ביער הגשם היה על החיילים לקצץ בדרכם בצמחייה העבותה ולבוסס בבוץ העמוק שכיסה את אדמת יער הגשם.
בנוסף, האי גוודלקנל שוכן באמצע הדרך בין שני הבסיסים הראשיים של הצדדים: כ-1,000 קילומטרים מערבית למפקדת בעלות הברית באספיריטו סאנטו, וכ-1,000 קילומטרים דרומית-מזרחית לרבאול. אמנם היפנים הקימו מספר בסיסים ברחבי איי שלמה, אך לרוב היו אלה בסיסי אוויר קטנים, ולא שימשו אתרי היערכות גדולים. בשל מרחב האוקיינוס הגדול ששכן בין גוודלקנל לשני בסיסים מרכזיים אלה, נאלצו שני הצדדים להסתמך כמעט באופן בלעדי על שינוע תגבורות ואספקה בדרך הים, ולשליטה בים הייתה חשיבות מכרעת. בשל השימוש הגובר בכלי טיס לפגיעה בספינות האויב, השליטה הימית, לפחות בשעות היום, הייתה תלויה לחלוטין בהשגת עליונות אווירית מקומית באזור סביב גוודלקנל. אולם בשעות החשיכה, שעה שהפעילות האווירית הייתה מוגבלת ביותר, נודעה חשיבות רבה ליכולות לוחמת הלילה, ובתחום זה נהנו היפנים מיתרון רב על פני בעלות הברית.
הסיבה ליתרון היפני נבעה מהדוקטרינה הצבאית של הצדדים היריבים. שני הצדדים צפו שהמלחמה בים תוכרע בקרב אחד מכריע בים הפתוח בין אוניות המערכה של שני הצדדים. אולם בעוד האמריקנים הסתמכו על העליונות המספרית שהבטיחו לעצמם בוועידה הימית בוושינגטון ב-1921, תכננו היפנים לבצע שלב מקדים לקרב המכריע, בו ישלחו צוללות, משחתות וסיירות חמושות בטורפדו לערוך מתקפות ליליות על אוניות צי ארצות הברית, במטרה לגרום לו נזק ולהשיג לפחות שוויון במספר אוניות המערכה. בשל כך שקדו היפנים בין שתי מלחמות העולם על פיתוח והטמעה של דוקטרינת לחימה לילית, ערכו אימונים ליליים רבים, ואף פיתחו טורפדו שעלה בהרבה על ביצועיו של מקבילו האמריקאי. בניגוד להם, ערכו האמריקנים אימוני לילה מועטים, ועם התגברות המערכה באוקיינוס האטלנטי והפניית אוניות מלחמה להגנת השיירות, בוטלו אימוני הלילה כמעט כליל.

פעולות ראשונות בגוודלקנל

11,000 הנחתים שנחתו בגוודלקנל התרכזו תחילה בהקמת טבעת הגנה סביב רמת לונגה ושדה התעופה. תוך ארבעה ימים הם העבירו את כל האספקה שהונחתה בחופי האי למספר מצבורים שנפרסו בתוך המתחם המוגן, והעבודה על שדה התעופה נמשכה תוך שימוש בכלים הכבדים היפניים. ב-12 באוגוסט נקרא שדה התעופה שדה הנדרסון, על שמו של לופטון הנדרסון - טייס של חיל הנחתים שנהרג בקרב מידוויי. ב-18 באוגוסט החל השדה לפעול. כמות האספקה שפרקו ספינות התובלה על החוף הייתה אמורה להספיק לחמישה ימים, ובצירוף האספקה שהשאירו היפנים מאחור עמדה לרשות הנחתים כמות מזון מספיקה לשבעה עשר יום וכמות תחמושת לארבעה ימי לחימה. כתוצאה מכך הורה ונדגריפט על. קיצוב המזון, ומתן שתי ארוחות ביום בלבד.
מעט לאחר הנחיתה פגעה בנחתים מגפת דיזנטריה. עד אמצע אוגוסט נפגע ממנה נחת אחד מכל חמישה. מחלות טרופיות עתידות היו להשפיע על יכולת הלחימה של שני הצדדים לאורך כל תקופת המערכה בגוודלקנל. אף על פי שמספר פועלים קוריאנים הסגירו עצמם לנחתים, מרבית היפנים והקוריאנים הנותרים נסוגו אל הגדה המערבית של נהר מטניקאו, והתקיימו בעיקר מקוקוס. ב-8 באוגוסט הורידה משחתת יפנית שהגיעה מרבאול 113 חיילים כתגבורת למוצב היפני במטניקאו.
בערב 12 באוגוסט נחתה כיתת סיור בת 25 נחתים מערבית ללונגה, בין קרוז לנהר מטניקאו, למשימת סיור ובמטרה לצור קשר עם קבוצת יפנים שהאמריקאים האמינו שמוכנים להיכנע. מעט לאחר נחיתת כיתת הסיור תקפה אותה מחלקה יפנית וחיסלה את הכיתה כמעט לגמרי.
בתגובה שלח ונדגריפט ב-19 באוגוסט שלוש פלוגות מרגימנט הנחתים החמישי לתקוף את המוצב היפני מערבית למטניקאו. פלוגה אחת תקפה לאורך שרטון בשפך הנהר בעוד פלוגה אחרת חצתה את הנהר 1,000 מטר בפנים האי ותקפה את הכוחות היפנים ששהו בכפר מטניקאו. הפלוגה השלישית עלתה על החוף מערבית משם באמצעות סירות, ותקפה את הכפר קוֹקוּמבּוּנה. לאחר חילופי אש שבו שלוש הפלוגות ללונגה לאחר שהרגו 65 חיילים יפנים ואיבדו ארבעה חיילים בעצמן. פעולה זו הייתה הראשונה בשורה של פעולות צבאיות באזור נהר מטניקאו במהלך המערכה.
ב-20 באוגוסט נחתו בשדה הנדרסון שתי טייסות מזרוע האוויר של חיל הנחתים: טייסת אחת הכילה 19 מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט ו-12 מפציצים מדגם SBD דונטלס. המטוסים בשדה הנדרסון קיבלו את השם "כוח אוויר קקטוס" על שם הקוד שנתנו בעלות הברית לאי גוודלקנל. מטוסי הקרב נכנסו לפעילות כבר ביום המחרת, שהיה היום הראשון בסדרה יומיומית של פשיטות מטוסים יפנים. ב-22 באוגוסט נוספו לכוח אוויר קקטוס חמישה מטוסי P-39 איירקוברה של הצבא האמריקאי.

קרבות אוויר מעל שדה הנדרסון וחיזוק ההגנות בלונגה

במהלך חודש אוגוסט המשיכו להגיע לגוודלקנל קבוצות קטנות של מטוסים אמריקאים וצוותיהם. עד סוף אוגוסט כלל הכוח האווירי באי 64 מטוסים מסוגים שונים. ב-3 בספטמבר הגיע מפקד כנף הנחתים הראשונה, בריגדיר גנרל רוי גייגר, עם מטהו לגוודלקנל ונטל את הפיקוד על שדה הנדרסון ועל כל המטוסים שבו. קרבות אוויר בין מטוסים יפנים מרבאול למטוסי בעלות הברית התרחשו כמעט מדי יום. בין 26 באוגוסט ל-5 בספטמבר איבדו האמריקאים 15 מטוסים לעומת 19 מטוסים יפנים. יותר ממחצית צוותי המטוסים האמריקאים שהופלו חולצו בשלום, בעוד שמרבית הטייסים היפנים אבדו. המרחק הרב בין רבאול לגוודלקנל, כ-1,000 קילומטר, 4 שעות טיסה, הקשתה מאוד על היפנים להשיג עליונות אווירית בשמים מעל לאי. תצפיתנים אוסטרלים בבוגנוויל ובג'ורג'יה החדשה דיווחו לרוב על התקרבותם של מטוסים יפנים, ובכך סיפקו למטוסים האמריקנים בגוודלקנל התרעה מספקת בשביל להמריא ולהתכונן לתקוף את מטוסי הקרב והמפציצים היפנים. מלחמת ההתשה האווירית שהתפתחה בשמי גוודלקנל כירסמה באיטיות בכוח האווירי היפני באזור, בעוד מטוסים אמריקנים נוספים נחתו בשדה הנדרסון מדי מספר ימים.
באותה תקופה, המשיך ונדגריפט במאמציו לחיזוק ולשיפור מערך ההגנה סביב המתחם בלונגה. בין 21 באוגוסט ל-3 בספטמבר הוא העביר שלושה גדודי נחתים, בהם גדוד הפושטים הראשון וגדוד הצנחנים הראשון, מטולאגי ומגאבוטו לגוודלקנל, ובכך תיגבר את הכוח האמריקני באי בכ-1,500 נחתים נוספים.
הגדוד השלישי שהגיע לגוודלקנל – הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים החמישי – נחת באמצעות סירות בסמוך לכפר קוקומבונה ב-27 באוגוסט, במטרה לתקוף את היחידות היפניות ששהו באזור, כפי שאירע בקרב הראשון ב-19 באוגוסט. הנחתים נתקלו בתנאי שטח קשים, חום רב ובמוצבים יפנים מוסווים היטב. ביום המחרת הם גילו שהמגנים היפנים עזבו את האזור במהלך הלילה, ושבו למתחם לונגה בסירות. בקרב זה נהרגו 20 חיילים יפנים ושלושה נחתים אמריקאים.
ב-23 באוגוסט, ב-29 באוגוסט, ב-1 בספטמבר וב-8 בספטמבר הגיעו לגוודלקנל שיירות של בעלות הברית עם מזון, תחמושת, דלק מטוסים ומכונאים. עם השיירה שהגיעה ב-1 בספטמבר הגיעו גם 392 מהנדסים שנשלחו לשפר ולתחזק את שדה הנדרסון.

התקפת אוניות המערכה על שדה הנדרסון

למרות הניצחון האמריקני בקרב כף אספרנס, המשיכו היפנים בתוכניתם לערוך מתקפה גדולה על מתחם לונגה. בשל דחיפות העברת התגבורות והציוד הצבאי לגוודלקנל, החליטו היפנים לקחת סיכון ולסטות ממנהגם של שימוש בכלי שיט מהירים אך קטנים, ושבו להשתמש באוניות תובלה איטיות יותר, אך בעלות גודל שאיפשר להן לשאת כלי ארטילריה וטנקים. ב-13 באוקטובר יצאה מאיי שורטלנד שיירה של שש אוניות תובלה בחסות שמונה משחתות. השיירה נשאה 4,500 חיילים מהרגימנטים ה-16 וה-230, יחידת נחתים, שתי סוללות ארטילריה כבדה ושתי פלוגות טנקים.
כדי להגן על השיירה מפני כוח אוויר קקטוס שלח יממוטו שתי אוניות מערכה מטרוק להפגיז את שדה הנדרסון. ב-14 באוקטובר, בשעה 01:33, הגיעו אוניות המערכה קונגו והרונה, בליווי סיירת קלה ותשע משחתות, לגוודלקנל ופתחו באש על שדה הנדרסון ממרחק 16 קילומטר. לאורך השעה ועשרים ושלוש הדקות הבאות ירו אוניות המערכה 973 פגזי 14 אינץ' (356 מילימטר) לתוך מתחם לונגה, ורובם נפלו בתוך שטח שדה התעופה. ההפגזה הסבה נזק כבד לשני מסלולי ההמראה, גרמה לשריפה שכילתה כמעט את כל מאגר דלק המטוסים, השמידה 48 מתוך 90 המטוסים והרגה 41 אנשים, בהם שישה טייסים. עם סיום ההפגזה שב כוח אוניות המערכה לטרוק.
למרות הנזק הכבד, הצליחו צוותי התחזוקה של שדה הנדרסון לשקם את אחד המסלולים ולהכינו לשימוש בתוך שעות אחדות. שבעה עשר מפציצי דונטלס ועשרים מטוסי ויילדקאט מאספיריטו סנטו הגיעו במהרה לגוודלקנל, והצבא וחיל הנחתים החלו בשינוע דלק למטוסים מאספיריטו סנטו. כעת היו האמריקנים מודעים לשיירת התגבורת שעשתה דרכה לגוודלקנל, ועשו מאמצים ליירטה. באמצעות שימוש בדלק ששרד את התקפת אוניות המערכה ובמצבורים שהוחבאו בג'ונגל, תקף כוח אוויר קקטוס את השיירה פעמיים ב-14 באוקטובר, אך לא גרם לנזק.
השיירה היפנית הגיעה לטָאסַפרוֹנְגָה בחצות, 14 באוקטובר, והחלה לפרוק את הציוד. לאורך 15 באוקטובר תקפו המטוסים האמריקנים את השיירה והשמידו שלוש ספינות תובלה. שאר השיירה עזבה את גוודלקנל באותו לילה לאחר שפרקה את כל החיילים וכשני-שלישים מכלל הציוד שהובילה. סיירות יפניות כבדות הפגיזו את שדה הנדרסון גם בלילות 14 ו-15 באוקטובר, השמידו מספר מטוסים, אך לא הסבו נזק נוסף לשדה התעופה.

תוצאות הקרב

לאחר נסיגת היפנים הפכו גוודלקנל וטולאגי לבסיסים גדולים שסייעו להתקדמות בעלות הברית במעלה איי שלמה. בנוסף לשדה הנדרסון, נבנו עוד שני מסלולי טיסה למטוסי קרב בלונגה ושדה תעופה למפציצים בקולי. בגוודלקנל, בטולאגי ובאיי פלורידה נבנו בסיסי צי ומתקני לוגיסטיקה, והמעגן בטולאגי הפך לנמל חיוני לספינות מלחמה וספינות תובלה שהשתתפו במערכה באיי שלמה. כמו כן, שימש גוודלקנל אזור היערכות לכוחות הקרקע שיצאו להילחם בשאר איי שלמה.
לאחר המערכה בגוודלקנל עברו היפנים למגננה באוקיינוס השקט. הלחץ המתמשך לתגבר את גוודלקנל פגע במאמצים היפנים באזורי לחימה אחרים, ותרם במידה רבה להצלחת המתקפה האמריקאית-אוסטרלית על הבסיסים היפנים בבונה וגונה בראשית 1943. בעלות הברית נטלו את היוזמה האסטרטגית, ולא ויתרו עליה עד לסיום המלחמה. ביוני פתחו בעלות הברית במבצע גלגלון, בו נקבעה סופית האסטרטגיה לפיה לא יתקפו בעלות הברית ברבאול אלא יבודדו את הבסיס בו וינתקו אותו מקווי התקשורת ליפן. הבידוד המוצלח של רבאול הביא להפרדה בין זירת דרום מערב האוקיינוס השקט תחת פיקודו של דאגלס מקארתור לבין זירת האוקיינוס השקט תחת פיקודו של צ'סטר נימיץ, ושתי הזרועות המשיכו בהתקדמותן לעבר יפן באופן נפרד. שאר ההגנות היפניות בדרום האוקיינוס השקט בודדו או הושמדו על ידי בעלות הברית ככל שהתקדמה המלחמה.

אסטרטגית

לאחר קרב מידוויי הצליחו האמריקאים לבסס שוויון כוחות ימיים באוקיינוס השקט, אך עובדה זו לבדה לא תרמה לשינוי התקדמות המלחמה. רק לאחר ניצחונות בעלות הברית בגוודלקנל ובגינאה החדשה נעצרה ההתקדמות היפנית והיוזמה האסטרטגית נטתה לכיוון בעלות הברית. המערכה בגוודלקנל חיסלה את כל ניסיונות ההתפשטות של היפנים והציבה את בעלות הברית בעמדת יתרון. למעשה, ניתן לומר שניצחון בעלות הברית בגוודלקנל היה הראשון בשרשרת ניצחונות באוקיינוס השקט שהובילה לבסוף לכניעת ולכיבוש יפן.
מדיניות "אירופה תחילה", בה נקטה ארצות הברית בתחילה, איפשרה רק מגננה כנגד ההתפשטות היפנית, על מנת לרכז את המשאבים בהבסת גרמניה. טיעוניו של אדמירל קינג בזכות הפלישה לגוודלקנל, וכן ביצועה המוצלח, סייעו לשכנע את הנשיא רוזוולט שניתן לעבור למתקפה גם באוקיינוס השקט. עד סוף 1942 היה ברור שהאימפריה היפנית הפסידה במערכה בגוודלקנל, ושהתבוסה היוותה מכה קשה לתוכניות האסטרטגיות להגנת האימפריה.
הניצחון הפסיכולוגי במערכה בגוודלקנל היה שווה ערך לניצחון הצבאי. ברמת היחידות בשטח, ניצחו חיילי בעלות הברית את הטובים שבחיילי יפן, על הקרקע, בים ובאוויר. לאחר גוודלקנל התייחסו חיילי בעלות הברית לחיילים היפנים בהרבה פחות יראת כבוד מבעבר.
לאחר סיום המלחמה הצהירו מספר מנהיגים צבאיים ופוליטיים ביפן שהמערכה בגוודלקנל הייתה נקודת המפנה במלחמה. אדמירל-משנה ראיזו טנאקה אמר ש"אין ספק שגורלה של יפן נחתם עם סיום המאבק בגוודלקנל".

משאבים

קרב גוודלקנל היה אחת המערכות הממושכות ביותר במלחמה באוקיינוס השקט, במקביל למערכה באיי שלמה, ושתיהן דרשו מאמץ לוגיסטי אדיר מהמדינות שהשתתפו בהן. מבחינת צבא ארצות הברית, הניב המאמץ פיתוח של יכולת תובלה אווירית לראשונה בתולדותיו. כישלונם של היפנים להשיג עליונות אווירית אילץ אותם להסתמך על תובלה ימית באמצעות דוברות, משחתות וצוללות, בתוצאות פחות טובות מאלה של האמריקנים. בראשית המערכה סבלו בעלות הברית ממחסור במשאבים והתקשו להחליף את אבדותיהם, משום שהתעשייה האמריקאית נמצאה עדיין בתקופת מעבר והסבה לכלכלת מלחמה.
התבוסה במערכה בגוודלקנל פגעה ביפן מבחינה אסטרטגית אך עלתה גם במחיר יקר מבחינת אובדן משאבים וכוח אדם. כ-25,000 חיילים יפנים נהרגו במהלך המערכה, והמשאבים שהופנו אליה תרמו ישירות למפלות היפניות בגינאה החדשה. האימפריה היפנית איבדה את שליטתה באיי שלמה הדרומיים ואת היכולת לנתק את דרכי הקשר והאספקה של בעלות הברית לאוסטרליה, והבסיס היפני הגדול ברבאול הפך לבקו החזית ונחשף למתקפות אוויריות של בעלות הברית.
התבוסה בקרב הייתה מכה קשה לצי הקיסרי היפני, ובעיקר לזרוע האוויר שלו. אמנם התעשייה היפנית באותה עת הצליחה לעמוד בקצב ייצור המטוסים הדרוש, אך ליפן לא הייתה את היכולת להחליף את אבידות טייסיה בקצב מספק ובאיכות דומה. הטייסים ואנשי הצוות שהשתתפו בקרב גוודלקנל היו המנוסים והמיומנים ביותר ביפן, זאת לאור העובדה שצברו ניסיון קרבי רב בשנים שקדמו לקרב. התוכנית היפנית המקוצרת להכשרת טייסי קרב לא הייתה יכולה למלא את מקומם של טייסי הקרבות הוותיקים שאבדו, ואלה מהם שנותרו בחיים המשיכו בתפקידים מבצעיים, תחת שיעברו לבסיסי ההדרכה כדי להכשיר טייסים חדשים. כך צנחה הרמה המבצעית של טייסי הצי היפני, בעוד הרמה של הטייסים בצד האמריקני, שקיבלו הכשרה ארוכה ומקיפה, עלתה בקצב מהיר.
ההבדל במשאבי שני הצדדים ניכר גם בתפוקת התעשיות שלהם, בשנת 1942 ייצרה ארצות הברית 49,445 מטוסים, לעומת 8,861 בלבד שייצרה האימפריה היפנית. כמו כן, בתקופת הקרב, השיקו האמריקנים 87 אוניות חדשות, בהן נושאות מטוסים ואוניות מערכה, לעומת 22 אוניות בלבד שהשיקה יפן.
כך, בנוסף לאבדות הכבדות שספגו יחידות הקרקע, וזרועות הים והאוויר של הצבא והצי היפני, התקשו היפנים להחליפן ביחידות איכותיות אחרות, ובוודאי שלא יכלו לעמוד בתחרות כנגד המשאבים העדיפים של ארצות הברית.

הקרב בתרבות

בשל העובדה שקרב גוודלקנל היה הניסיון הראשון של בעלות הברית לכבוש טריטוריה מידי האימפריה היפנית, ומשום שבתחילתו טרם החלה מעורבות בעלות הברית באירופה ובצפון אפריקה, זכה הקרב לסיקור תקשורתי נרחב בארצות הברית, ואופיו ההפכפך והמותח משך את תשומת לבו של הציבור האמריקני. מאמצם של החיילים והנחתים העלה אותם לדרגת גיבורים בעיני הציבור, והניצחון בקרב נסך בקרב בעלות הברית תחושת ביטחון שהייתה נחוצה להן באותה עת.
אירועי הקרב היו בסיס למספר רב של ספרים. ספרו של העיתונאי ריצ'רד טרגסקיס יומן גוודלקנל (Guadalcanl Diary), בו תיאר הסופר את התקופה שבילה עם הנחתים בגוודלקנל מהנחיתות ועד ספטמבר, היה לרב-מכר, ולאחר מכן זכה לעיבוד קולנועי בכיכובם של אנתוני קווין וריצ'רד ג'אקל.
ספרו של הסופר ג'יימס מיצ'נר סיפורי דרום הפסיפיק (Tales of the South Pacific) הוא אסופת סיפורים קצרים על תקופת שירותו בצי ארצות הברית באזור גוודלקנל במהלך הקרב, ועבורו זכה מיצ'נר בפרס פוליצר בשנת 1948. הספר היה בסיס למחזמר ולשני סרטים.
הספר הקו האדום מתאר את חוויותיו האישיות של כותבו, ג'יימס ג'ונס, כרובאי בדיוויזיה ה-25 במהלך הקרב. הספר זכה להצלחה, והיה בסיס לסרט בעל שם זהה בשנת 1998 בכיכובם של שון פן, ג'יימס קאביזל וג'ון קיוזאק.
קרב גוודלקנל היה השראה גם למספר סרטים. מלבד סרטים שהתבססו על ספרים מאותה תקופה, ב-1945 יצא הסרט גאוות הנחתים (Pride of the Marines), בכיכובם של ג'ון גארפילד ואלינור פארקר, שתיאר את קורותיו של נחת הנפצע בקרב. בשנות ה-60 שודרה הדוקו-דרמה השעות האמיצות (The Gallant Hours), בכיכובו של ג'יימס קאגני בתפקיד אדמירל הלסי. הסרט נחתים מעופפים (Flying Leathernecks), בכיכובו של ג'ון ויין, מתאר את המאבק האווירי בשמי גוודלקנל. ב-1955 הופק הסרט "זעקת הקרב" בביומו של ראול וולש לפי רב מכר בשם זה מאת לאון יוריס שהשתתף בקרב זה.
בשנת 2010 עלתה לשידור המיני-סדרה הפסיפיק המתמקדת בחיל הנחתים האמריקני, ובפרט בסיפוריהם של שלושה נחתים (יוג'ין סלדג', רוברט לאקי וג'ון בזילון) במהלך הקרבות באוקיינוס השקט. שני הפרקים הראשונים של הסדרה עוסקים בקרב גוודלקנל: הראשון עוסק בנחיתה ובקרב טנרו, והשני עוסק בקרב על שדה הנדרסון.
מכיוון שהאימפריה היפנית נחלה תבוסה בגוודלקנל, לא זכה הקרב להנצחה רבה. עם זאת, הקרב הפך לסמל לכוח עמידה, והקרבתם של חיילי הצבא הקיסרי זכתה להערכת האומה היפנית. השפעתו הרבה ביותר של קרב גדוולקנל על היפנים לאחר המלחמה הייתה דווקא על קציני הצי היפני, שיחסו לקרב חשיבות רבה ביותר ודנו בו רבות. לאחר המלחמה שבו היפנים לגוודלקנל כדי לאסוף את עצמות מתיהם, והקימו אנדרטה בהר אוסטן.