google/wiki40b huggingface dataset:
הרולד א. ורמוס

קורות חיים

ורמוס נולד בניו יורק, ארצות הברית ב-1939 להוריו היהודים, ביאטריס ופרנק ורמוס. קיבל תואר ראשון בספרות אנגלית. קיבל תואר שני באוניברסיטת קולומביה בתחום הרפואה ודוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
בשנת 1985 זכה ורמוס בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (יחד עם ג'. מייקל בישופ) על כך שהראו כי אונקוגנים ברטרו-וירוס הם פרוטו-אונקוגנים מותמרים, ומצויים באדם וביצורים רבים נוספים.
ורמוס עזר להוציא לאור את כתב העת הראשון בקבוצת PLoS ב-13 באוקטובר 2003. זהו מיזם תוכן חופשי העוסק בהוצאה לאור של מספר כתבי עת מדעיים בביולוגיה וברפואה.
כיהן בתפקידי מנהל בכירים במערכת המחקר הרפואי בארצות הברית. ב-1993 מינה אותו ביל קלינטון לראש המכונים הלאומיים לבריאות, תפקיד שבו כיהן עד 1999, וב-2008 מינה אותו ברק אובמה לכהן כמנהל ה-14 של המכון הלאומי לסרטן, תפקיד שמילא עד התפטרותו ב-2015.
בשנת 1969 נשא לאישה את העיתונאית קונסטנס לואיז קייסי. לזוג שני בנים. על שמו של ורמוס נקרא רחוב בראשון לציון.

עבודתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יחסי לבנון–פינלנד

היסטוריה

היחסים בין פינלנד ללבנון עד שנות שנות התשעים של המאה העשרים היו תלויים במידה רבה ביחסי ברית המועצות-ישראל, תחילה היחסים של פינלנד עם לבנון היו לא פורים במיוחד, בתחילת תהליך ההתרחקות של הגוש המזרחי בישראל התחממו היחסים בין המדינות עד להתמוטטות הגוש. היחסים של פינלנד עם לבנון גם בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת היו קשורים ליחסי פינלנד-ישראל, עקב מתיחות וסכסוכים באזור הגבול.
היחסים בין המדינות כוננו ב-21 ביוני 1954. באוגוסט 1982 הצביעה פינלנד בעד החלטה באו"ם שהציעו גוש המדינות הבלתי מזדהות המוקיעה את ישראל על תקיפתה בלבנון כחלק ממלחמת לבנון הראשונה.
פינלנד נשארה נייטרלית במהלך מלחמת לבנון השנייה ולקחה חלק פעיל בפינוי אזרחי האיחוד האירופי מהמדינה. בוועידת האיחוד האירופי שכונסה במדינה התייחסו למלחמה ולהשלכותיה על האזור.
לוסי גולדנר

ביוגרפיה

גולדנר נולדה וגדלה בווינה. היא התאמנה בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגו ורטהיימר.
בשנת 1935 ייצגה גולדנר את אוסטריה במשחקי המכביה השנייה וזכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 5:34.6 דקות ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב אחרי ג'ניס ליפסון מארצות הברית (1:30.2 דקות) ולפני חברתה למשלחת אלישבע שמידט. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:47.4 דקות.
בשנת 1936 נבחרה גולדנר לייצג את אוסטריה באולימפיאדת ברלין, אולם היא סירבה להשתתף באולימפיאדה, יחד עם השחייניות יהודית דויטש-הספל ורות לנגר, במחאה על מדיניותו של אדולף היטלר, באומרה "אני מסרבת להתחרות על אדמה שמוציאה להורג בצורה מבישה את עמי". בעקבות כך, ממשלת אוסטריה אסרה עליה להשתתף בתחרויות, אך בלחץ התקשורת האירופית "עונשה" הופחת להשעיה של שנתיים.
בשנת 1938 היא נעצרה על ידי המשטרה, לאחר החקירה, הרופא התורן בתחנת המשטרה אפשר לה לברוח דרך הדלת האחורית. היא צבעה את שערה לבלונד, החביאה את הטלאי הצהוב מתחת למעילה ונסעה ברכבת לברלין. למרות שלא היה לה התר כניסה לבריטניה היא טסה ללונדון. בלונדון היא נישאה להנרי גרדיאן. לאחר מלחמת העולם השנייה היא נסעה עם בתה לצ'כיה שם שרת בעלה. בשנת 1948 היא עברה להתגורר במלבורן, אוסטרליה עם משפחתה הצעירה.
נוגט

היסטוריה וגרסאות

במדינות שונות קיימות גרסאות שונות לשם הממתק, צורתו ואופן ייצורו. מקורו של הנוגט אינו ידוע, וקיימות מספר סברות בנידון (בין השאר רומא, יוון וסין).
נוגט לבן הוזכר לראשונה בספר בערבית מבגדד מהמאה ה-10, שם נקרא "נטיף" או: "בעבע קדרסי" ונכתב כי מקורו בחרן. הגאוגרף והנוסע אבן חוקל תיאר בסוף המאה ה-10 אכילת "נטיף" באזור חלב ובבוכרה שבאוזבקיסטן.
העדות הכתובה האירופאית המוקדמת ביותר לנוגט מקורה בקרמונה שבאיטליה בשנת 1441. היה זה בזמן חתונת אצילים מקומית, כאשר לחתן ולכלה הוצע ממתק העשוי מדבש, שקדים וחלבון. צורתו של הממתק הייתה ה"טורצו", מגדל בן המאה ה-13, וממנו גם נובעת המילה האיטלקית לנוגט – "טוֹרוֹנה". באיטליה הממתק נקרא באזורים שונים גם בשמות "מנדורלטו", "קופאטה", "קובאיטה". טורונה מכיל שקדים קלויים, סוכר, דבש, וחלבון ביצה ובנוסף תיבול של וניל או הדרים. בסיציליה מוסיפים לממתק פיסטוק.
באליקנטה שבספרד כנראה היה מוכר מוקדם יותר אך המתכון הידוע הראשון הוא מהמאה ה-16, שם נקרא "טוּרוֹן", או בקטלאנית "טוֹרו". המתכון המסורתי כולל שקדים קלויים, סוכר, דבש, וחלבון ביצה. הוא מכיל לפחות 60% שקדים.
במונטלימר בצרפת נוגט מוכר מהמאה ה-18, שם נקרא "נוגט מונטלימר", "נוגט פרובנס" או "טורון קטאלני".
בטריפולי שבלבנון יצרנים מקומיים מכינים נוגט בהשראה צרפתית (בהשפעת ההיסטוריה של השלטון הצרפתי בלבנון), בתוספת שמן ורדים.
במרוקו הוא נקרא "ג'אבן" או "ז'אבן". בעיראק, נקרא "בעבע קדרסי". ביוון, הממתק זהה למתכון האיטלקי, מיוצר בזקינטוס, ונקרא "מנדולטו", וכן בסירוס, שם הוא נקרא "הלוודופיטה". באזורים שהיו בשליטת האימפריה העות'מאנית כגון בולגריה, רומניה, ארץ ישראל נקרא "חלביצה". באיראן נקרא "גאז", מיוצר באיספהן ובבולדאז'י, מכיל לעיתים מיצוי סוכרי של אשל. בתבריז הממתק המכונה "נוגה" או "לוקה" עשוי כמעט תמיד מאגוזי מלך ולא מאגוזים או שקדים. הוא מצופה משני צידיו בעלי ופלה דקים ונחתך למלבנים בגודל 10*5*5 סנטימטר.
בדרום אירופה הנוגט פופולרי במיוחד בחג המולד. באוסטרליה הממתק נפוץ כל השנה, מיוצר על ידי מספר יצרנים גדולים בתפוצה ארצית. הנוגט האוסטרלי דומה לצרפתי ולאיטלקי אך עם 50% שקדים ועשוי לכלול גם אגוזי מקדמיה, אפרסק ורכיבים נוספים, קיימת גרסה רכה וגרסה פריכה, הנוצרות על ידי חימום הסוכר לטמפרטורות שונות לפני שמערבבים אותו עם קצף הביצים.
בארצות הברית חטיפי שוקולד רבים מכילים קרם נוגט. קיימים גם דגני בוקר במילוי קרם נוגט. הקרם התעשייתי ברבים מחטיפי השוקולד האמריקאים והאנגלים שונה מהמתכון המקורי והוא תערובת של סוכרוז וסירופ תירס עם מקציף כגון חלבון ביצה, חלבון סויה או ג'לטין. הוא זול יחסית ומתאים לשימוש כמילוי בחטיפים מתוקים. לעיתים כולל גם שמן צמחי ואבקת חלב ומעורב עם אגוזים, קרמל ושוקולד.
בבריטניה מקובל הנוגט הלבן כחטיף בירידים ובחופים, בין השאר חטיף בצבעי לבן וורוד (בטעם פירות), עטוף נייר אורז אכיל עם שקדים ודובדבנים במקום אגוזים.
בישראל קיימת גרסה רכה במיוחד של הנוגט הלבן, המוגשת במהלך המימונה . גם בגרסה הזו מערבבים חלב עם קצף ביצים וסוכר, אולם ההגשה היא בסמוך להכנת הנוגט, כך שמתקבלה עיסה במרקם דייסתי רך. העיסה מקושטת בפיסטוק ועלי ורדים ומשמשת בדרך כלל כציפוי לעוגיות ולמופלטות. בישראל גם קיימת גרסה חדשה יחסית, משנת 2008 של חטיף הבמבה במילוי קרם נוגט. החטיף זכה לפופולריות מהירה מייד עם הופעתו.
תחנות דלק בישראל

שוק תחנות הדלק בישראל כולל מספר חברות המפעילות תחנות לתדלוק כלי רכב ברחבי בישראל.

היסטוריה

בעשורים הראשונים של המדינה נשלט שוק תחנות הדלק בישראל על ידי שלוש החברות פז, סונול ודלק. בשנות החמישים התרבו תחנות הדלק ללא פיקוח על מיקומן (למעט אי הפרעה לזרם התנועה), עם זאת, דווח כי השירותים בתחנת הדלק משתפרים, וכמעט בכל התחנות יכול אדם לקבל את מרבית השירותים בלי לקום ממושבו.
בתחילת שנות השישים הגיע מספר תחנות הדלק ל-157. מספר מקרי הונאה הקשורים במילוי דלק הגיעו לידיעת הציבור: ערבוב בנזין יקר בנפט וגילוי מונים מזויפים בתחנות ברחבי הארץ. בעלי תחנות הדלק מצידם הצהירו שהם קרובים להתמוטטות כלכלית עקב מתח הרווחים הנמוך, ואיימו בהשבתת התחנות. בספטמבר 1959 מונתה ועדה לבדיקת מצבן של תחנות הדלק. הוועדה קבעה בדו"ח שלה: "תפעול תחנת דלק על פי ממוצע ארצי נגמר בהפסד שנתי של 2,688 ל"י [...] קובלנות מטעם ארגון סוכני הדלק הביאו את הוועדה לדעה כי יש מקום גם לבדיקת מצבם של סוכני הדלק". סיבה נוספת להפסדים הייתה התחרות בין חברות הדלק שהציפו את הארץ בתחנות באזורים צפופים. תחנות הדלק, כך דווח, היו בעלות הידור חיצוני, אך רמת השירות בהן נמוכה".
רישיונות לפתיחת תחנות דלק ניתנו במקרים רבים לנכי צה"ל במסגרת שיקומם. בשנות ה-80 של המאה ה-20 בוטל נוהג זה, אך קצב הגידול במספר תחנות הדלק היה נמוך בהרבה מקצב הגידול במספר המכוניות. בשנים 1988–1998 גדל מספר תחנות הדלק ב-23% בעוד מספר כלי הרכב גדל ב-75%, כך שבישראל של 1998 היה יחס הרכבים לתחנות דלק מחצית מהיחס בארצות הברית ושליש מיחס זה באנגליה. בעקבות זאת תוקן חוק התכנון והבנייה באופן שיאפשר לוועדה מקומית לתכנון ולבנייה לאשר הקמת תחנת דלק גם באזורים שתוכנית המתאר ייעדה לשימושים אחרים. נכון ל-2011 פועלות בישראל כ-1000 תחנות דלק.
לפי חוק הביטוח הלאומי עבודה בתחנת דלק כמתדלק מוכרת כעבודה מועדפת, המזכה חיילים משוחררים העובדים בה שישה חודשים במענק חד-פעמי. בשנת 2014 הודיע שר הרווחה, מאיר כהן, כי בכוונתו לבטל תחום זה).

שירותים נלווים

לתחנות דלק נלווים לעיתים קרובות נקודות שיווק תוספות ואביזרים לרכב, מוסכים, פנצ'ריות, שרותי רחיצת מכוניות, מתחמי השכרות רכב וגם מזנונים קטנים.
בתחילת שנות האלפיים נוספו חנויות נוחות כגון מנטה (דלק), Yellow (פז), אלונית (דור אלון), Sogood (סונול), ו-Ten+ (טן).

מחירי הדלק

מחירי הדלק צמודים בעיקרון למחירי הנפט בעולם ועם כל עלייה במחיר הנפט מעודכנים מחירי הדלק. חלק ניכר ממחיר הדלק בישראל מקורו בתשלום מס המכונה בלו.
מחירי הדלק בישראל נקבעים על ידי מינהל הדלק אשר כפוף למשרד האנרגיה והמים. מינהל הדלק קובע מחיר מקסימום לדלק מסוג בנזין אוקטן 95 (בחודש פברואר 2009 הוסר הפיקוח על מחיר בנזין אוקטן 96). מחירי בנזין אוקטן 98 והסולר אינם נתונים לפיקוח של מינהל הדלק. מחיר הדלק המעודכן נכנס לתוקף ביום העבודה הראשון שבכל חודש. עם זאת, על אף פיקוח המחירים, בחלק מהאזורים בארץ קיימת תחרות על מחירי הדלקים, והמחירים בתחנות נמוכים מהתעריף המרבי לפי החוק.
ברבות מתחנות הדלק משלמים בלילה דמי עמלת שרות לילה ששיעורם משתנה מתחנה לתחנה. לאחרונה תוקנה תקנה המחייבת את כל תחנות הדלק להתקין משאבות הפועלות בשירות עצמי בהן נמכר הדלק במחיר מוזל (20 אגורות הנחה לליטר).
דורית פלדמן

דורית פלדמן (נולדה ב-24 באפריל 1956 בתל אביב) היא אמנית ישראלית רב-תחומית, המתגוררת ועובדת בתל אביב.
עוסקת ביצירותיה בסוגית 'המָקום', שברוח שנות ה-70, שנות לימודיה, משלבת אמנות מושגית, אמנות אדמה ואמנות גוף, יוצרת ביניהן סינתזה ומרחיבה את גבולות השפה הוויזואלית.
בעבודותיה שואבת השראה מתחומי ידע שונים כגון ספרות, מחקרים מדעיים וטקסטים פילוסופיים. עבודותיה הוצגו ב-34 תערוכות יחיד ובמאות תערוכות קבוצתיות, בגלריות ובמוזיאונים מובילים באירופה, ארצות הברית, יפן, סין וסינגפור. פלדמן יצרה פסלים ותבליטים בשילוב חומרים וטכניקות ייחודיות, למרחבים ציבוריים בישראל.

ביוגרפיה

בוגרת המדרשה לאמנות, רמת השרון (1975–1979) למדה אצל רפי לביא, מיכל נאמן, דגנית ברסט, מיכה קירשנר, רן שחורי, אוסוולדו רומברג, אליהו גת, ועוד, במחזור שעם בוגריו נמנים נורית דוד, ציבי גבע, פיליפ רנצר, בועז טל. מתוך רצון להבין סוגיות לעומקן הפילוסופי, פנתה ללימודי קבלה באוניברסיטת תל אביב, ובמכון לחקר הקבלה (1980–1982) ובהמשך למדה, תולדות האמנות, צילום, אנתרופולוגיה, פילוסופיה ואיטלקית במסגרת התוכנית ללימודי חוץ בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב (1985–1988). ב-1987, במסגרת תוכנית לתואר MFA, של בית הספר לאמניות חזותיות בניו יורק למדה באורבינו, איטליה בהנחיית האמנים, אנצו קוקי וג'אניס קונליס. על יצירתה זכתה ב'פרס האמן הצעיר' מטעם משרד החינוך והתרבות (1989) ובפרס 'מענק לעידוד היצירה' של מועצת הפיס לתרבות ואמנות (2008).
עבודותיה של פלדמן נמצאות באוספי מוזיאונים, גלריות ואוספים פרטיים, בישראל ובעולם.

סדרת עבודות המיפוי

פלדמן משלבת סריקת הדפסים ותחריטים עתיקים של מפות ארץ ישראל עם צילומים דיגיטליים של המרחב הקונקרטי, תוך בחינת השפה המדעית והמנוכרת של מיפוי לב, מוח, עין, ומיפוי הגנום האנושי בתמונת המציאות המורכבת. פרדוקס 'עומקו של נייר הצילום' מדגיש את הפער בין הניסיון לקודד את העולם לבין עולם המושגים, הערכים, הרגש והזיכרון שנשואי המחקר נושאים. התוצאה המתקבלת היא תמונת עולם מרוּבֵדת וסימבולית.
עבודות אלה משלבות דימויי מיפוי עם צילומי נוף / גוף בשילוב חומרים כגון מתכות למיניהן, חלקן במסגרות פיסוליות שהופכות אותן ליצירות היברידיות שלעיתים ממזגות לתוכן טקסט דיאלוגי, בין הכותבים המשוררת ורדה גנוסר, הסופר יורם מלצר. עבודות אלה הוצגו בגלריות ומוזיאונים בארץ ובארצות שונות. פלדמן הוזמנה להרצות ולהציג את עבודותיה במוזיאון לאמנות עכשווית במוסקבה NCCA, במסגרת סימפוזיון בנושא 'מיפוי באמנות עכשווית'

פיסול ותלת-מימד

ניכר מתחילת דרכה של פלדמן והוביל ללמעלה ממאה פרויקטים פיסוליים המוצבים במרחב הציבורי. פסלי חוץ בהזמנת עיריות שונות, מוסדות ציבור וגופים פרטיים ('בסימן ארבע רוחות שמיים' פסל חוצות ביפו, 'כנף אל כנף' פסל סביבתי בגבעת שאול, בירושלים, 'קו שמים' פסל חוץ ברמת – גן, 'מרחבי חשיבה' פסל סביבתי משולב מים, בראשון לציון, 'הדג שלא רצה להיות דג' מייצב פיסולי בגן -סיפור, חולון, 'היכל' פסל בגן הפסלים ע"ש טופור במרכז הרפואי שיבא, בתל השומר, פסלי קיר בחדר העסקאות, בבנק הפועלים, בתל אביב, פסל בכניסת בנק לאומי בנין ההנהלה בתל אביב, ועוד).

ספרי אמן

ספרי אמן הוא עיסוק נוסף הבוחן שילוב עולמות החומר, הממדים, הטקסט והדימוי ונוסף בו מרכיב הדפדוף/המשך, מוביל מתחילה ועד סוף. כל ספר הוא יצירה ייחודית בודדת והם נמצאים באוספים פרטיים שונים בארץ, בקליפורניה, ניו יורק, לונדון, בנק LBLux, לוקסמבורג, ועוד.
קלודצקו

גאוגרפיה

קלודצקו ממוקמת בפרובינציית שלזיה תחתית, במחוז קלודצקו. היא שוכנת במרכז עמק קלודצקו, בדרום-מערב הרי ברדזקי בגובה של כ-290–370 מטר, על גדותיו של נהר ביסטריצה, בסמוך לגבול עם גרמניה.
ראסינג קלוב

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בעיר אבז'אנדה שמדרום לבירה בואנוס איירס בשנת 1903. הקבוצה זכתה לכינוי "האקדמיה" בזכות 7 אליפויות ליגה (שאז נחשבה לחובבנית) רצופות, בין השנים 1913 ו-1919, 9 גביעים לאומיים באותן שנים ואליפויות נוספות 1921 ו-1925. בתקופה המקצוענית הקבוצה זכתה באליפות הראשונה שלה בשנת 1949 ובארבע אליפויות נוספות עד שנת 1961, כאשר מאמנה בשלוש האליפויות הראשונות והרצופות היה גיז'רמו סטאבילה, מלך השערים במונדיאל 1930. לאחר מכן זכתה הקבוצה פעם נוספת באליפות בשנת 1967. כמו כן זכתה הקבוצה באותה שנה בגביע הליברטדורס ובגביע הביניבשתי ובכך הייתה לקבוצה הארגנטינאית הראשונה שזוכה בתואר זה. מאמנה באותה שנה היה חואן חוסה פיסוטי והקבוצה כונתה אז "אל אקיפו דה חוסה" (הקבוצה של חוסה). בין שחקני הקבוצה הבולטים באותה תקופה היו רוברטו פרפומו ואלפיו באסילה.
הקבוצה שיחקה שנתיים בליגה השנייה בשנים 1983 עד 1985. 3 שנים מאוחר יותר, ב-1988 זכתה הקבוצה בשני גביעים - גביע הסופרקופה סוד-אמריקנה וגביע סופרקופה אינטר-אמריקנה (גביע לא רשמי אליבא ד-CONMEBOL).
בשנת 1999 ניצלה הקבוצה מפשיטת רגל, הקבוצה התאוששה וזכתה בשנת 2001, לאחר בצורת של 35 שנה, באליפות ארגנטינה, בהובלתו של המאמן ריינלדו מרלו. ב-14 בדצמבר 2014 זכתה הקבוצה באליפות טורניר המעבר לאחר 13 שנה. זכייה זו הגיעה הרבה בזכות דייגו מיליטו שחזר לקבוצת נעוריו לאחר גלות בליגות שונות באירופה.

הדרבי מול אינדפנדיינטה

משחקה של הקבוצה מול אינדפנדיינטה, נחשב לאחד החמים בכדורגל הארגנטינאי ומכונה הקלאסיקו של אבז'אנדה. זה הוא הדרבי בו נפגשות שתי קבוצות גדולות בארגנטינה ושתיהן נמצאות בשכונת עוני כך שהיריבות בין האוהדים היא קשה ומפחידה עד כדי כך שבדרבי בשנת 2003 שני אוהדי אינדפנדיינטה נהרגו מירי. אחד ממשחקי הדרבי הזכורים היה כאשר דייגו מיליטו, אז חלוצה של ראסינג, ביקש מהשופט להרחיק את אחיו גאבי, ששיחק כבלמה של אינדפנדיינטה, במשחק בו צפתה אימם של השניים.

אצטדיון הקבוצה

ראסינג משחקת באצטדיון חואן דומינגו פרון, האצטדיון השני בגודלו בארגנטינה אשר נבנה בשנת 1959 וקרוי על שמו של שליט ארגנטינה דאז חואן פרון. האצטדיון מכונה אל סילינדרו בשל צורתו העגולה.

מדי הקבוצה

הקבוצה משחקת בתלבושת הכוללת חולצת פסים אנכיים בצבע תכלת ומכנסיים לבנים המזכירה את מדי הנבחרת.
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה גרמנית)

עישון בבית

שלא כמו בהרבה בתים אחרים, באח הגדול גרמניה העישון מותר בחוץ ובתוך הבית, מאחר שבגרמניה אין איסור עישון.

ביקורת ועניין

התוכנית זוכה לתשומת לב גבוהה מצד התקשורת הגרמנית, וזאת מסקרת אותה תכופות. אולם, לצד הביקורות השגרתיות אודות האח הגדול כפי שהופיעו בגרסאות במדינות שונות (בהן ישראל), הופיעה ביקורת על העירום התדיר הנראה על המסך, ועל כך שהדיירים מצולמים בעודם מתקלחים ומתלבשים. התוכנית הגרמנית הוזכרה גם כאשר גידו וסטרוולה, יוצא התוכנית, מונה לסגנות הקנצלרית מרקל.
ג'ון לינדזי

ביוגרפיה

לינדזי נולד בניו יורק למשפחה ממעמד הבינוני-גבוה ממוצא בריטי-הולנדי. למד באוניברסיטת ייל. בשנת 1943 הפסיק את לימודיו והתגייס לצי ארצות הברית והשתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה. לאחר המלחמה חזר ללימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. אחר לימודיו החל לעבוד כעורך דין.
בשנת 1951 הקים את מועדון הנוער של אייזנהאואר. בשנת 1952 היה נשיא מועדון "הרפובליקני הצעיר". בשנת 1958 השתתף בפריימריז המפלגה הרפובליקנית. ונבחר כנציג האפר איסט סייד, הלואר וגריניץ' וילג' במנהטן.
בשנת 1965 רץ בבחירות לראשות עיריית ניו יורק בתמיכת המפלגה הליברלית של ניו יורק, וניצח את המועמד הדמוקרטי אברהם בים. כבר ביום הראשון לכהונתו, 1 בינואר 1966, פרצה שביתת ביוזמת איגוד עובדי התחבורה הציבורית, השביתה פסקה כעבור 12 ימים, השביתה הובילה להגדרה מחודשת של זכויות ומגבלות איגודי העובדים.
לינדזי ביזר את מערכת החינוך, ובשל כך פרצה בשנת 1968 שביתת מורים שנמשכה ממאי עד נובמבר. יוזמת השביתה הייתה על ידי איגוד המורים של ניו יורק, שראו בפעולתו של לינדזי גורם לפירוק האיגוד. השביתה העמיקה את השסע בין יהודים לשחורים ופורטריקנים, הללו האשימו את המורים היהודים כי הם שולטים באיגוד.
באותה שנה התקיימה גם שביתה של עובדי התברואה, שנמשכה שלושה ימים. לינדזי התבטא על שנת 1968 כי היא הגרועה בשנות פעילותו הציבורית.
בעת כהונתו נאלץ לינדזי להתמודד עם צמיחת הפשע באותה תקופה, והוא נקט ביד קשה כלפי מתפרעים. לינדזי הפעיל הגנה על השכונות היהודיות בניו יורק.
עם הירצחו של מרטין לותר קינג פרצו מהומות ביותר ממאה ערים בארצות הברית, אך בניו יורק נמנעה המהומה בשל נסיעתו של לינדזי להארלם, שם דיבר ואמר שהוא מיצר על מותו קינג.
ב-14 בפברואר 1969 פרצה סופה בניו יורק. התמודדותו של לינדזי הייתה באופן לקוי, והוא קיבל ביקורת על התנהלותו, בטענה כי הוא ביכר לטפל במנהטן על פני שאר רובעי העיר.
בשנת 1971 לינדזי עבר למפלגה הדמוקרטית, והציע מועמדות בבחירות לנשיאות ארצות הברית, אך במהלך הפריימריז פרש מהמירוץ.
לינדזי נחשב לפרו-ישראלי. בשנת 1972 אף ביקר בישראל.
בנובמבר 1999 עבר לדרום קרוליינה. נפטר ב-19 בדצמבר 2000.
איסטריה

איסטריה (קרואטית וסלובנית Istra; איטלקית Istria) הוא חצי האי הגדול ביותר בים האדריאטי ומשתרע בין מפרץ קוורנר במזרח למפרץ טריאסטה בצפון. מקור שמה של איסטריה (לטינית Histria) בהיסטרים (Histrii), עם שישב בחצי האי לפני שנכבש על ידי הרומאים בשנת 178 לפנה"ס.

תיחום וחלוקה מדינית

רובה של איסטריה שוכנת בתחומי קרואטיה; כמעט כל חצי האי שייך למחוז הקרואטי הנושא את שמו (Istarska županija), ואילו הפינה הצפון מזרחית שלו שייכת למחוז פרימוריה-גורסקי קוטר (Primorsko-goranska županija). עם זאת, רצועה צרה בצפונו של חצי האי שייכת לסלובניה (ערי החוף איזולה, פיראן, פורטורוז' וקופר), ואילו העיר מוג'ה (Muggia, פרוור דרומי של העיר טריאסטה) שייכת לאיטליה.
שטחו של מחוז איסטריה בקרואטיה, המשתרע על רובו של חצי האי, הוא 2,813 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בו 206,344 תושבים. הערים העיקריות במחוז זה הן פולה, פורץ', רוביני, פאזין (בירת המחוז) ולאבין. ספר השיאים של גינס העניק לעיר הום (Hum) במחוז זה את תואר העיר הקטנה בעולם (בעיר 23 תושבים בלבד, מתוכם שני ילדים).

גאוגרפיה

שטחו של חצי האי הוא 3,476 קמ"ר והוא עשוי ברובו מאבן גיר. צורתו כשל משולש הניצב על חודו, אורכו כ-80 ק"מ ורוחבו המרבי 65 ק"מ. החוף מחורץ ובו מפרצים עמוקים דמויי פיורד כמו מפרץ לים ומפרץ פלומין, ואורכו של קו החוף של מחוז איסטריה הקרואטי לבדו הוא 537 ק"מ. במרכזו של חצי האי משתרעים הרי אוצ'קה (Učka, איטלקית "Monte Maggiore") שפסגתם בגובה של 1,401 מטר בהר וויאק (Vojak). בסמוך לחופו המערבי של חצי האי משתרע הפארק הלאומי בריוני (Brijuni) הכולל 12 איים זעירים, אשר שמשו את יוסיפ ברוז טיטו כמעון הקיץ הרשמי שלו.

אוכלוסייה

אוכלוסיית איסטריה היא ברובה קרואטית וסלובנית, אך לאורך החוף המערבי של חצי האי, מתגורר מיעוט איטלקי ניכר. במספר כפרים בחצי האי מדברים התושבים איסטרו-רומנית, שפה רומאנית מזרחית הקרובה לרומנית, ולעיתים נחשבת לניב גרידא. דוברי השפה מכנים את עצמם "רומאני", "ולאשי" או "רומארי" (Vlaşi, Rumâni או Rumâri בהתאמה), אך שכניהם מכנים אותם "צ'יצ'י" או צ'יריבירי" (Ćiribiri או Ćići). מספר דובריה של איסטרו-רומנית מוערך כיום בכאלף בלבד. שפה נוספת המדוברת באיסטריה היא איסטרית (איסטריוט). דוברי השפה המונים כאלף איש מתרכזים לאורך חופיו המערביים של חצי האי. השפה שייכת לענף המערבי של השפות הרומאניות, וקיים ויכוח בין בלשנים אם מדובר אכן בשפה עצמאית, או שמא היא ניב איטלקי או ונטי גרידא. שתי השפות נמצאות בסכנת הכחדה.
אליזבת ריזר

ביוגרפיה

ריזר נולדה בעיירה בלומפילד וגדלה בעיירה מילפורד שבמישיגן, בתם של קארן דייווידסון וג'ון ריזר.
אביה החורג של ריזר היה ויליאם דייווידסון, פילנתרופ שתרם את מכון דוידסון לחינוך מדעי ומרכז דוידסון והיה הבעלים של קבוצת ה-NBA דטרויט פיסטונס. אימה קיבלה בעלות על הקבוצה לאחר מותו.
ריזר היא בוגרת בית ספר לאומנויות "ג'וליארד".
ריזר התפרסמה לראשונה כשחקנית קולנוע בשנת 2005 בתפקיד ראשי בדרמת האינדי "אדמה מתוקה" עליו הועמדה לפרס אינדפנדנט ספיריט, בתור האישה הגרמנייה אינגה אלטנברג המגיעה לארצות הברית כדי להינשא בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
התפרסמה בתפקידי משנה במותחן הפסיכולוגי " הישאר" ובדרמה הקומית "עד שהמשפחה תפריד בינינו".
ב-2006 שיחקה בקומדיה "פוצ'יני למתחילים" בתור הסופרת הלסבית אלגרה ושיחקה בעונה היחידה של סדרת הדרמה הרפואית "Saved".
ריזר שיחקה ב-17 פרקים בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי", בתפקיד המטופלת רבקה פופ הנשלחת לבית חולים פסיכיאטרי. היא הועמדה לפרס אמי על הופעת האורח הטובה ביותר. ריזר שיחקה במספר פרקים בסדרת הדרמה "האישה הטובה", בתפקיד שדרנית ספורט.
בשנת 2008 זכתה ריזר לחשיפה עולמית בזכות תפקידה בפנטזיית הערפדים "דמדומים" בתור אסמה קאלן, אם משפחת הערפדים קאלן. ריזר לקחה חלק גם בעיבוד האמריקאי לסדרה הישראלית "האקס המיתולוגי".
ב-2009 חזרה על תפקיד אסמה קאלן בשובר הקופות "דמדומים 2: ירח חדש" וב-2010 בחלק השלישי של הסדרה "דמדומים 3: ליקוי חמה".
ברנהרד פון בריידנבאך

ברנהרד פון בריידנבאך (Bernhard von Breidenbach/Breydenbach; בסביבות 1440 - 5 במאי 1497, במיינץ, גרמניה) היה אחד מן הפקידים והפוליטיקאים המובילים של הארכידיוקסיה של מיינץ. הוא ידוע כנוסע מפורסם בארץ ישראל, כמחבר ספר מסעות נודע, כרופא, וכעורך המדריך הראשון לצמחי מרפא בשפה הגרמנית.

תולדות חייו

ברנהרד פון בריידנבאך היה בן למשפחת אצולה עשירה מהסן, שמקורה בעיר מרבורג של היום. הוא התחנך לכמורה ואחרי כן קיבל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת ארפורט. הוא החזיק בשלל משרות כנסייתיות ואזרחיות בעיר מיינץ, ובכללן קאנון בקתדרלת העיר, ורופא.
בשנים 1483-1484 ערך מסע לארץ הקודש (ראו להלן) ומיד עם שובו, בשנת 1484, התמנה לדיאקון הקתדרלה במיינץ. בשנים שלאחר מכן מונה בריידנבאך לרופאו של הארכיהגמון, וכן פרסם מדריך מעוטר לצמחי מרפא. 
עד מותו המשיך לשרת במשרות ציבוריות שונות, בין השאר כראש בית המשפט האזרחי של מיינץ וכשגריר הארכיבישוף של מיינץ לוותיקן. פון בריידנבאך נפטר בגיל 57 ונקבר בקתדרלת מיינץ.

מסעו לארץ ישראל ולמצרים

בשנים 1483-1484, בימי הסולטאן הממלוכי קאיתבאי, ערך בריידנבאך מסע צליינות לארץ הקודש. המסע הקשה והיקר התאפשר בתקופה זו רק לעשירים, והיווה מפתח לקידום חברתי באירופה הקתולית. התיירות האירופית לארץ ישראל התפתחה בתקופה הממלוכית ושימשה מקור הכנסה משמעותי לתושבי הארץ. ההערכות הן כי כ-300 עד 500 צליינים אירופים ערכו את המסע מדי שנה בסוף המאה ה-15. 
בחבורתו של בריידנבאך, שיצאה ברכיבה ממיינץ, היו שני אצילים נוספים, האביר פיליפ פון ביקן והרוזן הצעיר יוהאן מסולמס. את שלושת האצילים שירתו טבח ומתרגם בשם יוהאן קנוס, והתלווה אליהם המאייר ההולנדי ארהרד רויוויך (Erhard Reuwich), שרשם את נופי המסע. פון בריידנבאך היה הנוסע הראשון שצירף צייר למסעו.
הנוסעים יצאו ברכיבה לוונציה, אליה הגיעו בתום שבועיים. שם הצטרפו אליהם צליינים נוספים - רבים מהם אצילים אירופים ואנשי כמורה, ובהם הנזירים פאול ולטר ופליקס פברי, שכתבו גם הם ספרים על מסעם. הם עלו על ספינה ונציאנית והפליגו דרך הנמלים הוונציאניים קורפו מודון ורודוס, דרך הרקליון שבכרתים. הספינה הגיעה לארץ ישראל בתום כחודשיים של הפלגה ועגנה בנמל יפו.
העולים לרגל נאלצו להמתין מספר ימים בספינה בטרם ניתן להם אישור מן השלטונות הממלוכיים לעלות ליבשה.
את מסע הצליינות בארץ ישראל ארגנו נזירים פרנציסקנים שהתגוררו בארץ ישראל. בהדרכתם עלו הנוסעים לירושלים, כדי לבקר באתרים הקדושים לנצרות בעיר עצמה ובבית לחם הסמוכה.
בירושלים נפרדה חבורתו של בריידנבאך מן המדריכים הפרנציסקנים ומרוב הצליינים האירופים והמשיכה דרומה לחברון ולעזה.
הם הצטרפו לשיירות ערביות בדרך לסיני וביקרו במנזר סנטה קתרינה ובג'בל מוסא. משם המשיכו ברכיבה לקהיר והפליגו במורד הנילוס לרוזטה. בריידנבאך וחבורתו שבו לאירופה בספינה ונציאנית עליה עלו בנמל אלכסנדריה, שם גם מת הרוזן מסולמס מדיזנטריה.