google/wiki40b huggingface dataset:
מלך הלילה

מלך הלילה (באנגלית: Night King) הוא דמות בדיונית של מנהיג ההלכים הלבנים בסדרת הטלוויזיה המצליחה "משחקי הכס". בעונות הראשונות דמותו לא הופיעה אך מהעונה השישית דמותו המאיימת היא ציר מרכזי בעלילה, הנבל הראשי והאיום הגדול ביותר על בני האדם בווסטרוז. עיניו כחולות, שערו לבן והוא חובש נזר קרח על ראשו.
מעשיו ומניעיו לא לגמרי ברורים, אך ברור שהוא יכול ליצור הלכים לבנים מבני אדם חיים ויכול להפוך בני אדם ויצורים אחרים לאל-מתים בתנועת יד. בעונה השביעית הוא הורג את ויסריון, אחד מהדרקונים של דאינריז, והופך אותו לצמיתו. הוא רוכב עליו והדרקון יורק אש כחולה, וכך הם מבקיעים את חומת הצפון.
בסדרת הספרים עליה בוססה הסדרה, ישנה דמות המכונה "מלך הלילה". הוא היה המפקד השלושה-עשר של משמר הלילה, ונודע לשמצה לאחר שנשא אישה מעבר לחומה עם עור חיוור ועיניים כחולות, שמגע ידה היה קר כקרח. על אף הדמיון המסוים בין מלך הלילה של הגרסה הטלוויזיונית ומלך הלילה בספרים, הדגיש מרטין שלא מדובר באותם בני האדם, שכן מלך הלילה הספרותי מת שנים ארוכות לפני התרחשות הסדרה.
בעונה 4 עד 5 דמותו של מלך הלילה גולמה על ידי רי'צרד ברייק. החל מעונה 6, ולדימיר פודריק מגלם את הדמות.

היסטוריה בדיונית

רוב הידוע על מלך הלילה מתבסס על חזיונות שרואה בראן כ"עורב בעל שלוש העיניים". ילדי היער הם אלו שיצרו את מלך הלילה אלפי שנים לפני האירועים המתוארים בסדרה, באמצעות כישוף שהופעל בנעיצת שבר זכוכית דרקון בחזהו. כשבראן שואל את ילדי היער מדוע עשו זאת, הם מסבירים לו שלולא יצרו את "האחרים" ובראשם מלך הלילה, הם היו מפסידים במלחמה נגד ראשוני האדם. לא ידוע דבר על מלך הלילה כשעוד היה אנושי.
בהמשך, בחיזיון נוסף, בראן מוצא את עצמו מביט בצבא המתים ובמלך הלילה. כאשר הוא מתקרב אליהם, מלך הלילה תופס אותו ומסמן אותו. בראן צורח בכאב ומתעורר. העורב בעל שלוש העיניים מבין את משמעות הדבר ואומר לבראן שעליהם לברוח מן המערה שלו, מפני שהקסם שהגן עליה מפני חדירת ההלכים התפוגג כשהמלך סימן את בראן. כעבור זמן קצר, מלך הלילה וצבא המתים תוקפים את המערה של העורב בעל שלוש העיניים. המלחמה בצבא המתים חסרת סיכוי; ילדי היער, העורב בעל שלוש העיניים, זאבו של בראן "קיץ" והודור נהרגים כולם בלחימה בהלכים ובאל-מתים.
חלק מההלכים הלבנים הם בניו של קראסטר, שהוקרבו למלך הלילה בהיותם תינוקות.
בעונה השמינית, בפרק 2 מספר בראן כי מטרתו של מלך הלילה הוא להרוג את העורב בעל שלוש העיניים מאחר שהוא הזיכרון של העולם, והוא כבר ניסה זאת לאורך ההיסטוריה מספר פעמים. בפרק 3, נהרג מלך הלילה בידי אריה סטארק (היא פוגעת בו בפגיון הפלדה הוולאריאנית אותו פגיון ששימש לניסיון ההתנקשות בבראן שיוחס כשייך לטיריון לאניסטר ושבעקבותיו פרצה המלחמה בין סטארק ולאניסטר) הוא מת ובעקבותיו ההלכים הלבנים שיצר וכל צבא המתים.
Clostridium botulinum

היסטוריה

מקור השם "בוטולינום" הוא במילה היוונית Botulus (נקניק), ומכאן שמה העברי של המחלה "נקנקת". לאורך מאות שנים (יש מרחיקים עד קיסר ביזנטיון במאה העשירית) הייתה ידועה מחלה מסתורית העוברת באכילת נקניק דם.
התפרצות של בוטוליזם ב־1793 בגרמניה שגבתה 6 קורבנות גרמה לעניין מחודש במחלה, ובמחקר שעשה הרופא הגרמני קרנר (Justinus Kerner, 1786–1862) בתפקידו כמנהל בריאות מחוזי בין השנים 1817–1829, הסיק שהמחלה נגרמת בשל "רעל הנקניקיות" (Sausage Poison).

החיידק עצמו התגלה ובודד לראשונה על ידי החוקר הבלגי אמיל ון ארמנגם (Emile Van Ermengem) בשנת 1897.

זנים

ידועים שבעה זנים שונים של חיידקים השייכים לאותו מין (species) שכל אחד מהם מפריש רעלן שונה במקצת, והם מסומנים באותיות A-G. הסוגים השונים נבדלים זה מזה באימונוגניות ועל כן נדרש למצוא סם שכנגד (antidote) וחיסון נפרד לכל אחד מהם.
הסוג הראשון שהתגלה על ידי ון ארמנגם ב-1897 קיבל דווקא את הסימון B. הסוג השני (שקיבל את האות A) התגלה ב-1904. C התגלה כגורם תמותה של תרנגולות ב-1922, D התגלה כגורם תמותה של בקר ב-1929, E ב-1936, F ב-1960 ו-G ב-1978. הנפוצים ביותר כגורמי מחלות של בני אדם הם A, B ו-E ועל כן מתמקדים בעיקר בהם בניסיונות למציאת סמים שכנגד וחיסונים.
הרעלן מסוג A משמש בתעשייה הרפואית ליצור הבוטוקס, אך התפרסמו מספר מאמרים הטוענים שרעלן מסוג B מבטיח אף יותר מבחינת האפקטיביות של הטיפול הקוסמטי, והעדר תופעות הלוואי.
החיידק ונבגיו נפוצים ביותר ונמצא בעיקר באדמה, אך גם באגמים, ובמעי יונקים ודגים (בעיקר סוג E). ניתן למצוא נבגים גם על קליפות פירות וירקות. הנבגים מסוגלים להשאר בצורה רדומה עד שבשלים התנאים האידיאלים לגדילת והתרבות החיידק ולהפרשת הרעלן. התנאים האידיאליים הם סביבה מעט חומצית ברמת pH שבטווח 4.8-7.0 (pH 4.6 בסוג A), העדר או מעט חמצן וטמפרטורה של 4.5 עד 49 מעלות צלזיוס (עדיפות לטווח של 35–40 מעלות בסוגים A ו B). החיידקים והנבגים כשלעצמם אינם מזיקים כלל.
השוני בין הזנים בא לידי ביטוי בחלבון אותו הם חותכים ואשר גורם לכך שהאצטילכולין לא יוכל לצאת מתא העצב למרווח הסינפטי.

סם שכנגד

הסם שכנגד (אנטידוט) הקיים אינו מסוגל לפרק את הרעלן שהצליח כבר להקשר, אלא רק את הרעלן שטרם נקשר. ההחלמה מהמחלה תלויה בהצלחת תאי העצב שנפגעו להצמיח סינפסות חדשות, פעולה שיכולה לקחת שבועות עד חודשים.
האנטידוט הידוע ביותר הוא נסיוב המופק מסוסים, אך עקב תופעות לוואי שונות כגון אלרגיה המסוגלת לגרום לרגישות-יתר לחלבונים (anaphylaxis) הוא אינו ניתן לתינוקות מתחת לגיל שנה. נעשים ניסיונות גם למתן חיסון פעיל, כלומר רעלן בוטולינום שעבר תהליך כימי להפחתת רעילותו.
מלכות ישראל

מלכות ישראל, שנודעה בשם מחתרת צריפין, הייתה מחתרת יהודית לאומנית של יוצאי לח"י שפעלה בישראל בראשית שנות החמישים.
המחתרת קמה על רקע האירועים האנטישמיים והאנטי ישראליים שהתרחשו בגוש המזרחי בשנים 1952 ו-1953, ששיאם היו משפטי פראג.

פעילות

חרותי ובכר גייסו כמה עשרות מחבריהם לשעבר בלח"י והקימו גם ארגון של צעירים, מעין תנועת נוער. חרותי מספר על הארגון: "היינו עשרות בכמה רמות... היו כאלה ששימשו מודיעים וסיפקו מידע. אחרים עשו מעשים פשוטים של העברת הודעות. היו כאלה שנתנו את דירתם לפגישה. אחרים סיפקו אוכל. והיו מעטים שיצאו לפעולות".
בין חברי המחתרת היו גם כאלו שהיו חברים ב"ברית הקנאים". אנשי "מלכות ישראל" שלפו נשק וחומרי חבלה שהטמינו אנשי הלח"י במערות באזור ירושלים עוד בימי מלחמת העצמאות.
ב-26 במאי 1953 נעצרו בירושלים בחורי ישיבה שנמצאו אצלם חומרי נפץ. נתברר כי נתכוונו לפגוע במשרד החינוך כמחאה נגד חוק חינוך ממלכתי שהיה אז בשלבי חקיקה. נתגלה כי הם חלק ממחתרת שמטרתה כפולה: דתית ולאומית.
רוב העצורים נמנו עם חברי לח"י לשעבר. בישיבת ממשלה ב-8 ביוני 1953 הכריזה הממשלה על מחתרת זו כעל ארגון טרור על פי פקודת מניעת טרור.
חברי המחתרת הועמדו לדין בפני בית דין צבאי, שבראשו עמד השופט בנימין הלוי, אז שופט בית המשפט המחוזי בירושלים ולימים שופט בית המשפט העליון, וחבריו הנוספים היו אלוף-משנה עמנואל נשרי סגן-אלוף ורם רון. התובע היה היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן. מושבו של בית הדין היה במחנה צריפין ולמחתרת ניתן הכינוי "מחתרת צריפין". על הנאשמים הגן עורך הדין שמואל תמיר, לימים שר המשפטים.
פסק הדין ניתן ב-28 באוגוסט 1953. בית הדין קבע כי הוכח קיומו של ארגון טרור והרשיע את הנאשמים בהנחת פצצה בצירות צ'כוסלובקיה, בהטלת פצצה במערכת השבועון "העולם הזה", בהצתת אטליזים לא כשרים ובהצתת מכוניתו של הציר הסובייטי. בסעיף אישום עיקרי ביחס לפיצוץ שאירע בשגרירות הסובייטית (שבעקבותיו ניתקה ברית המועצות את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל), זוכו הנאשמים. העונשים שהוטלו על הנאשמים השונים נעו בין שנת מאסר אחת לבין 10 שנות מאסר. בספטמבר 1953 אושרו גזרי הדין על ידי שר הביטחון, פנחס לבון, תוך שרוב העונשים קוצרו.
בשנת 1955, בהמלצת שר המשפטים פנחס רוזן הוענקה חנינה לאסירים, ועונשם קוצר כך שיוכלו להשתחרר שחרור מוקדם. אולם משנדרשו לחתום על התחייבות שלא להתחבר עם פושעים לאחר שחרורם, כדי להשתחרר, סירבו חברי מלכות ישראל לחתום בטענה שגם לפני מאסרם לא התחברו עם פושעים. בעקבות זאת תוקן החוק, כך שוועדת השחרורים תוכל לקבוע באופן גמיש את התנאים לשחרור מוקדם.
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה

ביוגרפיה

כריסטה, כפי שכונתה על ידי משפחתה, נולדה ב-21 ביולי 1858 בטירת זִ'ידְלוֹכוֹבִיצֶה (Židlochovice) ליד העיר ברנו שבמוראביה לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג.
ב-29 בנובמבר 1879 התחתנה מריה כריסטינה עם אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, והייתה לאשתו השנייה, ונולדו להם 3 ילדים.
בעת מותו של אלפונסו השנים עשר משחפת, הייתה מריה כריסטינה הרה, בתה, מריה דה לאס מרסדס, הייתה למלכה-למעשה ומריה כריסטינה הפכה לעוצרת. העובדה שמין היילוד לא היה ידוע גרמה לחוסר ודאות, כיוון שלו הייתה יולדת בת הרי שמריה דה לאס מרסדס הייתה מוכרזת כמלכה. כיוון שנולד בן, הפך הוא מרגע לידתו למלך אלפונסו השלושה עשר. עם זאת המשיכה אמו, מריה כריסטינה, לשמש כעוצרת עד הגיעו לבגרות.
בתקופת שלטונה, שהייתה סמלית בעיקרה, חתרה לקרב בין המעמד הצומח ורב ההשפעה של הבורגנות העשירה, בפרט בקטלוניה, לבין בית המלוכה, שיאה של מגמה זו היה באירוח התערוכה העולמית של ברצלונה ב-1888.
במשך רוב התקופה כיהן כראש ממשלת ספרד וכאיש אמונה הקרוב ביותר פרחדס מטאו סגאסטה (Práxedes Mateo Sagasta) מן המפלגה הליברלית. תקופה זו ידועה בהיסטוריה של הפוליטיקה הספרדית כ"אל טורנו פסיפיקו" (תור השלום) ונחשבת לדמוקרטית למדי.
בתקופת שלטונה התחוללה מלחמת ארצות הברית-ספרד, בה הפסידה ספרד את מושבותיה בים הקריבי (קובה ופוארטו ריקו) ובאוקיינוס השקט (הפיליפינים ומיקרונזיה).
עם הגיעו של בנה לבגרות הפכה מריה כריסטינה למלכה האם של ספרד.
היא נפטרה בארמון המלוכה במדריד ונקברה באסקוריאל.
היער הלאומי פרימונט-וינמה

היער הלאומי פרימונט-וינמה (באנגלית: Fremont–Winema National Forest) הוא יער לאומי של ארצות הברית שנוצר ב-2002 מאיחוד היערות הלאומיים וינומה ופרימונט. שני היערות מכסים שטח בדרום מדינת אורגון מהפסגות של רכס קסקייד במערב ועד מעבר לעיירה לייקוויו (Lakeview) במזרח. הגבול הצפוני של היערות גובל במערב בכביש 97 ובמזרח בכביש 31. הגבול בין קליפורניה לאורגון הוא גם הגבול הדרומי של היערות. העיר המשמעותית היחידה בקרבה ליערות היא קלאמת פולס. היערות מנוהלים על ידי שירות היערות של ארצות הברית, כשהמשרד המנהל את היערות שוכן בלייקוויו.

היסטוריה

היער הלאומי פרימונט נוסד ב-1908 תחת השם "שמורת היער גוז לייק" (Goose Lake Forest Reserve). השם שונה במהרה ליער הלאומי פרימונט. ב-19 ביולי 1915 סופח אליו היער הלאומי פולינה (Paulina National Forest). ב-2002 הוא מוזג מנהלית עם היער הלאומי וינמה בשם "היער הלאומי פרימונט-וינמה".

אקולוגיה

סקר של שירות היערות שנערך ב-1993 העריך ששטחי יערות ראשוניים ביער הלאומי פרימונט היו 2,225 קמ"ר.
אתרים של שני מכרות אורניום: מכרה וייט קינג (White King mine – "מלך לבן") ומכרה לאקי לאס (Lucky Lass mine – "בחורה ברת מזל") נמצאים בתחומי היער הלאומי פרימונט. שניהם נמצאים תחת תוכנית השיקום של ממשל ארצות הברית (Superfund).

נופש

פעילויות נופש נפוצות ביער הלאומי פרימונט כוללות: הליכה, קמפינג, שיט, רכיבה על סוסים, אופני הרים, סקי, ציד, ודיג. קטע באורך 80 קילומטרים באמצע "שביל הנופש הלאומי פרימונט" (Fremont National Recreation Trail) בין מעבר גברנמנט הרווי (Government Harvey Pass) למעבר קוקס (Cox Pass) עובר ביער. על פי נתוני 2006 ביקרו ביער 428,000 מבקרים.

היסטוריה

היער קרוי על שמה של טובי רידל (Toby Riddle‏; 1920-1848) בת מודוק ששמה המקורי היה וינמה.
השטח שבו שוכן היער היה שמורת טבע בשם שמורת יער רכס קסקייד (Cascade Range Forest Reserve) בשנים 1907-1893, ואז שונה שמו ליער הלאומי קסקייד (דרום) (Cascade (South) National Forest). ב-1908 שונה שמו ליער הלאומי מזאמה (Mazama National Forest), ואז היער הלאומי קרייטר לייק (Crater Lake National Forest) עד 1932. האזור היה חלק מהיער הלאומי הנהר רוג (Rogue River National Forest) בין 1932 ל-1961, כאשר הוא הוגדר כיער הלאומי וינמה. ב-2002 הוא אוחד מנהלית עם היער הלאומי פרימונט. היער הלאומי וינמה בפני עצמו הוא היער הלאומי השלישי בגודלו (אחרי היער הלאומי נז פרס והיער הלאומי אוקנוגן) המוכל כולו בתחומי מדינה אחת.
על פי נתוני 2006 ביקרו ביער 498,000 מבקרים.

שמורת קלאמת

מעל ל-50% משטח היער שוכן בתחומי השמורה לשעבר של האידיאנים בני שבט הקלאמת. שתי רכישות של ממשלת ארצות הברית – הראשונה ב-1963 של כ-2,000 קמ"ר והשנייה ב-1973 של בערך 550 קמ"ר – אוחדו עם חלקים של שלושה יערות לאומיים אחרים על מנת ליצור את היער הלאומי וינמה.
לבני שבט הקלאמת נשמרו הזכויות לצוד, לדוג, להכין מלכודות ולאסוף חומרים מהיער בשטחים שהשמורה שכנה עליהם פעם בתוך היער הלאומי וינמה.

חי וצומח

בתחומי היער הלאומי פרימונט-וינמה נמנו 925 מינים מתועדים של צמחים וסקולריים ומעל ל-300 מינים של בעלי חיים. בין חיות הציד, אייל קנדי מתת-המין של הרי הרוקי (Cervus canadensis nelsoni), אנטילוקפרה אמריקנית, ואייל פרדי שחור-זנב. יש כמה מינים של טרוטה בנהרות ובאגמים של האזור, ובחלק מהאגמים שוכן הדג בס גדול-פה, דג של מים חמימים. עופות המים הנפוצים כוללים ברנטה קנדית, ברכיה וברבור הטונדרה. בין הטורפים אוכלוסיות קטנות של דוב שחור אמריקני, פומת ההרים ושונר מצוי.
רועי קופר

ביוגרפיה

קופר נולד בקיבוץ מפלסים והחל את דרכו האמנותית בשנות ה-80 של המאה העשרים. לצד פעילותו כאמן, עוסק קופר בהוראה. עד לשנת 2009 היה קופר מרצה בכיר במחלקה לצילום בבצלאל ובשנים 2008–2016, היה מרצה בכיר במחלקה לאמנות בשנקר ומשנת 2014 הוא בעל דרגת פרופסור. בין השנים 1994–1998 היה קופר ראש המחלקה לצילום בבית הספר קמרה אובסקורה. בשנת 2016 מונה לראש בית הספר לאמנות רב תחומית בשנקר.
בעבודותיו, נוגע קופר בשאלות פילוסופיות ומאיר אותן באור חדש באמצעות הצילום. כמו כן עוסקות עבודותיו בהיבטים הפילוסופיים של פעולת הצילום ושל מעמדו של הצילום. 
בין הסדרות הבולטות שהציג: "אתרי העלמות" (1990–1994), "נקרופוליס" (1996–2000, יחד עם הצלם גלעד אופיר), "תפוחי זהב" (1999–2001), "אנסאר" (2003), "אין מנוס מן העבר" (2002), "נוף דרום" (2005), "כמו כוכבים שנלכדו במים" (2005), "מצבי מלחמה" (2006), והטרילוגיה "לאכול מבשר הלוויתן" (2007), המורכבת מהסדרות "אטלנטיס", "הצוקים הלבנים של דובר" ו"לחיי אלה שהיו אמורים להיות עמנו". בשנת 2010 הציג עבודות חדשות בתערוכה שכותרתה "יכול היה להיות אחרת".
עבודותיו של קופר הוצגו, בין היתר, בתערוכות יחיד במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון הרצליה ומוזיאון טייט מודרן בלונדון. ובתערוכה קבוצתית במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע. 
קופר הוא זוכה פרס ז'ראר לוי של מוזיאון ישראל (1995), פרס ג'ורג' וג'נט ג'פין, קרן התרבות אמריקה-ישראל (2002), פרס מרכז התרבות היהודית בלונדון (2003), פרס שרת החינוך והתרבות לאמנות פלסטית (2004), פרס אנריקה קבלין לצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים (2006) ופרס ליאון קונסטנטינר, מוזיאון תל אביב לאמנות (2006).
קופר פרסם עד כה שני ספרי צילום: "תפוחי זהב/נקרופוליס" ו"אין מנוס מן העבר".
יהדות סצ'חרה

עלילת הדם בסצ'חרה

עלילת דם מפורסמת יותר התרחשה ב-4 באפריל 1878 בכפר פרוויסי שליד סצ'חרה, שם הואשמו תשעה רוכלים יהודים ברצח ילדה נוצרייה בת 6, זארא מודבדזה, ושימוש בדמה לאפיית מצות. הם הועמדו למשפט בבית הדין המחוזי בכותאיסי. דבר העלילה זכה לפרסום רב בעיתונות היהודית ברוסיה, והיא הביאה להתגייסותם של אישים יהודים, ובראשם הברון גינסבורג מסנקט פטרבורג. שני עורכי דין נודעים, קרופניק היהודי ואלכסנדרוב הרוסי, שנקראו להגן על הנאשמים, הצליחו ב-13 במרץ 1879 להפריך את ההאשמות, והנאשמים זוכו.
עלילת הדם בסצ'חרה לוותה במהומות כנגד יהודי כותאיסי בשנת 1895. חוגים נרחבים באליטה הגאורגית יצאו כנגד הקנאות הדתית כמנוגדת לתרבות ולמסורת הגאורגית והיו אף סטודנטים גאורגים שעמדו לצד היהודים בזמן פרעות אודסה בשנת 1905.

המאה ה-20

בשנת 1909 הוקם תלמוד תורה בכפר (כיום יישוב עירוני), ובשנת 1914 נסתיימה בנייתו של בית כנסת חדש. 
בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה היו בעיר שתי קהילות, שנרשמו כחוק בשנת 1946. לרשותה של קהילה אחת עמד מבנה אבן, שנבנה בראשית המאה ה-20 כבית כנסת ושכן ברחוב צרתלי 20, וכבית כנסת של הקהילה השנייה שימש בית עץ ברחוב בריה 37. בשנת 1951 הוחרם בית הכנסת ברחוב צרתלי והוסב למאפייה.
ולדימיר ליסין

ביוגרפיה

ולדימיר ליסין נולד בעיר איבנובו. בשנת 1978 סיים את הלימודים במקצוע מהנדס מתכות במכון להשכלה גבוהה בעיר נובוקוזנצק שבסיביר. במשך מספר שנים הוא עבד במפעלי פלדה בעיר טולה ולאחר מכך עבר לתפקיד סגן המנהל הכללי של מפעל פלדה גדול בקרגנדה (עתה בקזחסטן). באותה תקופה אולג סוסקובץ היה מנהל המפעל וליסין היה אחד מסגניו. בשנת 1990 סיים את הדוקטורט שלו בהנדסת מתכות.
ליסין, בדומה לרוסים אחרים שהתעשרו בעקבות פירוקה של ברית המועצות והפרטתם של נכסי אנרגיה וחומרי הגלם של ממשלת רוסיה, החל את דרכו כחסר אמצעים. הוא היה מקורב לאולג סוסקובץ, שר המתכות האחרון של ברית המועצות בשנת 1991. זמן קצר לאחר שסוסקובץ קיבל את מינוי גם ליסין עבר למוסקבה. פה סוסקובץ הכיר לו את איל ההון הרוסי-יהודי לב צ'רנוי והם ביצוע מספר עסקאות משותפות במכירת מתכות.
ליסין התמנה למנהל אינטרמטאל, חברת בת של טראנס-וורלד - חברת הפלדה בה שלט צ'רנוי עם אנשי עסקים בריטים האחים ראובן. בשנת 1997 תפס ליסין את השליטה בספקית העיקרית של אינטרמטאל, יצרנית הפלדה נובוליפסטסק, ומכר את הפלדה שלה באמצעות חברה שהקים - "וורסלייד".
הוא פרסם מספר ספרים בתחום עיבוד מתכות וניהול ועל שמו נרשמו מספר פטנטים.
קלע שרשרת

קלע שרשרת (באנגלית: Chain-shot) היה סוג של תחמושת לתותחים ימיים בעידן המפרשים. הקלע היה מורכב משני חצאי כדור ברזל שחוברו יחד בשרשרת. קלע מוט (bar-shot או double-headed shot) דמה לו במבנהו, אך שני חצאי הכדור שלו היו מחוברים באמצעות מוט ברזל. שני סוגי קלעים אלה נועדו לקרוע את חלקי החיבל השונים, ועל ידי כך למוטט תרנים וכלונסאות ולשלול מן האונייה את יכולתה לנוע כחפצה. כלי שיט שתנועתו משותקת או מוגבלת אינו יכול לכוון את נשקו אל האויב והוא הופך למטרה נייחת שקל לפגוע בה ולהטביעה.
כשנורה הקלע ויצא מן הקנה, הוא הסתחרר באוויר והשרשרת נמתחה למלוא אורכה. לפנים השתמשו בשרשרת שאורכה עד שישה רגל (1.8 מטר). ברם, בשל תנועת הסחרור היה הקלעים משני הסוגים בלתי מדויקים כשנורו ממרחק, ועל כן שימשו בעיקר לירי מטווח קרוב.
השימוש בקלעי מוט ושרשרת גווע עם היעלמותה של אוניית המפרשים המלחמתית העשויה עץ והופעתה של אוניית המלחמה המשוריינת במחצית השנייה של המאה ה-19. פיתוחם של תותחים חדישים, הנטענים מן המכנס ויורים פגזים ולא קלעים מוצקים, תרם גם הוא להפסקת השימוש בהם.
אובדוליו וארלה

קריירת משחק

וארלה החל את דרכו במדי דפורטיבו חובנטוד בשנת 1936. כעבור שנתיים החל לשחק בליגה הבכירה, כשחתם במדי מונטווידאו וונדררס. הוא שיחק במדי הקבוצה במשך חמש עונות, ובשלוש מתוכן הצליח לסיים איתה במקום השלישי בטבלה.
ב-1943 עבר למועדון האחרון בקריירה שלו, פניארול. הוא שיחק במועדון במשך 13 עונות, וזכה בשש אליפויות מקומיות. וארלה פרש ממשחק פעיל ב-1955, בגיל 38.

נבחרת אורוגוואי

וארלה התחיל את הקריירה הבינלאומית בנבחרת אורוגוואי ב-1939, במסגרת טורניר קופה אמריקה בפרו, כשנכנס כמחליף בניצחון 3-2 על צ'ילה. אורוגוואי המשיכה לסגנות באותו הטורניר. שלוש שנים אחר כך, ב-1942 זכה וארלה עם הנבחרת בטורניר הקופה אמריקה אותו אירחה אורוגוואי, והיה לאחד ממצטייני הטורניר.
וארלה הוביל את נבחרתו כקפטן למונדיאל 1950 בברזיל. היה זה הטורניר היחיד שהוכרע בבית גמר ולא במשחק גמר. אורוגוואי הגיעה אל בית הגמר לאחר ששיחקה משחק אחד בלבד בשלב הבתים הראשון, במסגרתו הוגרלה לבית עם בוליביה וצרפת. עוד טרם הטורניר פרשה צרפת, מה שהותיר משחק אחד באותו הבית, ובו הביסה אורוגוואי 8-0 את בוליביה.
במשחקה הראשון של אורוגוואי בבית הגמר כבש וארלה את שער השוויון מול ספרד שקבע את תוצאת המשחק, 2-2. המשחק האחרון בבית הגמר בין אורוגוואי לברזיל המארחת זכה לכינוי מרקנאסו ונחשב בעיני רבים למשחק הגמר של הטורניר, מאחר שניצחון הספיק לכל נבחרת כדי לזכות בתואר. מול הקהל הביתי במרקנה, הוביל וארלה את נבחרתו כקפטן לניצחון מפתיע 2-1 שהעניק לנבחרתו את גביע העולם השני בתולדותיה. וארלה זכה לתשבחות רבות מצד חברי נבחרתו על נאום המוטיבציה שנשא להם במנהרה המובילה למגרש, וביכולת המנהיגות המיוחדת שלו שסייעה להם לזכות בתואר בסופו של דבר. וארלה היה ממצטייני הטורניר, ובסופו אף נכלל בנבחרת הטורניר.
הטורניר האחרון של וארלה במדי אורוגוואי היה מונדיאל 1954 בשווייץ. על אף שהיה בן 37 בזמן הטורניר, הוא הוסיף להיות שחקן חושב בסגל הנבחרת, רשם שלוש הופעות ואף כבש בניצחון 4-2 על אנגליה בשלב רבע הגמר. וארלה לא שותף בהפסד להונגריה בשלב חצי הגמר, וסיים את הקריירה הבינלאומית ללא הפסד במונדיאל. הוא שותף בשבעה משחקים במסגרת טורנירי המונדיאל, ובהם רשם שישה ניצחונות ותיקו אחד.
וארלה רשם בסך הכול 45 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש תשעה שערים.

לאחר הפרישה

בשלוש העונות האחרונות שלו במדי פניארול, הדריך אותו מאמנו בשני טורנירי המונדיאל בהם שותף, חואן לופס פונטנה. ב-1955, שנת פרישתו מכדורגל, סיים פונטנה את דרכו בקבוצה. מי שהחליפו אותו על הקווים היו וארלה ורוקה מספולי, חברו לקבוצה ולנבחרת. ב-19 ביוני 1955 עלה וארלה לשחק במהלך המחצית השנייה של משחק קבוצתו, בסיומו החליט לפרוש. השניים המשיכו להדריך את הקבוצה עד לסיום העונה, בה פרשו שניהם מכדורגל. וארלה לא חזר עוד לאמן, אך מספולי המשיך בקריירת אימון, חזר לאמן בפניארול במספר קדנציות עד לשנות התשעים המוקדמות ואף הוביל את נבחרת אורוגוואי במשך מספר שנים.
בשנת 1994 זכה וארלה לתואר כבוד מפיפ"א. שנתיים אחר כך, ב-2 באוגוסט 1996, כחודש וחצי לפני יום הולדתו ה-79, הלך וארלה לעולמו. בשל השפעתו הגדולה על עולם הספורט באורוגוואי, הוא זכה להלוויה ממלכתית במימון המדינה, על פי החלטתו של נשיא המדינה באותה התקופה, חוליו מריה סנגינטי. הוא נקבר בעיר הולדתו מונטווידאו.
סונטו

סונטו (בפינית: Suunto Oy) היא חברה פינית המייצרת מצפנים. נוסדה בשנת 1936 על ידי תומאס ווהלונן. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החברה ייצרה מצפני שטח ומצפנים ימיים. 
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מגוון המצפנים גדל וסונטו הציגה את מצפן הצלילה הראשון שלה.
ב-1987 החברה יצרה את מחשב הצלילה הראשון שלה. לימים התברר כי מחשב זה הביא לצמיחה גדולה של החברה, והחל ייצור המוני של מחשב הצלילה מדגם SME.
כיום, Suunto היא חברה מובילה בעיצוב וייצור של מוצרי ספורט לאימונים, צלילה, טיילים, טיפוס, סקי, שיט וגולף.
ישעיהו מאורי

ישעיהו מאורי הוא פרופסור אמריטוס בחוג למקרא באוניברסיטת חיפה.

ביוגרפיה

בשנת תשל"ו (1975) קיבל מאורי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא "תרגום הפשיטתא לתורה בזיקתו למקורות הפרשנות היהודית" בהדרכתו של משה גושן גוטשטיין.
כיהן כמרצה בחוג למקרא באוניברסיטת חיפה, וכן במכללת שאנן, שבה היה ראש החוג למקרא.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם אלה: תולדות נוסח המקרא; מגילות מדבר יהודה; המקרא בספרות חז"ל; תרגום המקרא לארמית וסורית; פרשנות המקרא היהודית בימי הביניים.
ברוך שפיגל

חייו

שפיגל נולד באיטליה התגייס לצה"ל ב-1966 לחטיבת גולני ושירת בסיירת החטיבתית. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור, והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת והחטיבה. שפיגל לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים לחם כאיש מילואים בסיירת בקרב החרמון. לאחר המלחמה שב לשירות קבע, השלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות ושירת כמפקד מחלקה, סמ"פ ומפקד פלוגה בגדוד 51, סגן מפקד גדוד 13 (גדעון) וקצין האג"ם של החטיבה. קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 12 (ברק) והוביל אותו במלחמת לבנון הראשונה. לאחר המלחמה פיקד על בסיס האימונים החטיבתי. שירת כסגן מפקד חטיבת הנח"ל בשנים 1984-1985. 
ב-1985 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 408, חטיבת חי"ר במילואים וב-1986 מונה למפקד בית הספר למ"כים. ב-1988 מונה למפקד חטיבת גולני, פיקד על הכוחות בשטח במבצע כחול וחום. בהמשך שירותו פיקד על יחידת הקישור לכוחות זרים בשנים 1992 עד 1995 וכסגן מתאם פעולות הממשלה בשטחים בשנים 1995 עד 1998. 
לאחר שחרורו התבקש לחבר דו"ח לרמטכ"ל בנושא החיכוך בין הצבא, התושבים הפלסטינים והגורמים הבינלאומיים. וכן דו"ח בנושא מבצע חומת מגן ואירועי הקרב בג'נין 2002 על רקע הביקורת על ישראל. ב-2004 מונה לעוזר שר הביטחון ועמד בראש ועדה לבדיקת התנהלות צה"ל ומג"ב במחסומים בשטחים, בראש צוות לפתרון בעיות הומניטריות במרחב התפר וכאחראי למעקב אחר ההתנחלויות וקביעת גבולות התיחום והגידול הטבעי שלהם, בהתאם להבנות ממשלת ישראל עם ממשל ג'ורג' וו. בוש. 
שפיגל שימש יועץ לקרן לשיתוף פעולה כלכלי וכיועץ לנשיא המדינה בנושא פרויקטים אזוריים. במהלך מבצע עופרת יצוקה מונה לעמוד בראש המטה ההומניטרי שמטרתו לענות על צורכי האוכלוסייה הפלסטינית.