google/wiki40b huggingface dataset:
ריצ'רד לואיס

ראשית חייו

לואיס נולד בברוקלין, ניו יורק וגדל באנגלווד, ניו ג'רזי. אביו עבד בענף הקייטרינג ואמו הייתה שחקנית. לואיס יהודי במוצאו.
לואיס למד שיווק באוניברסיטת המדינה של אוהיו.

קריירה

בתחילת שנות ה-70 החל דרכו כסטנדאפיסט. הוא עבד כקופרייטר בחברת פרסום בשעות היום, בעוד שבלילות הופיע בסטנדאפ. בשנות ה-80 זכה לפרסום רב בעקבות עשרות הופעות בתוכנית הלייט נייט של דיויד לטרמן ובעקבות השתתפות בתוכניות ספיישל בHBO. לבוש בצבע שחור הפך לסימן המוזהה איתו.
בשנת 1979 השתתף בסרט הטלוויזיוני Diary of a Young Comic בתפקיד המבוסס על חייו, כקומיקאי שמגיע ללוס אנג'לס מניו יורק. הוא כיכב בסדרה Anything but Love ששודרה משנת 1989 עד 1992 ובסדרה Daddy Dearest, ששודרה בשנת 1993. הוא שיחק בתפקיד משני בסדרה Rude Awakening. בשנת 2007 ביצע הופעת קמע בסדרה "ג'ורג' לופז". בנוסף ביצע הופעות קמע בסדרה "כולם שונאים את כריס" ובסדרה "שני גברים וחצי" כרואה החשבון של צ'ארלי שין. 
לואיס שיחק גם בסרטי קולנוע. הוא גילם את תפקיד ג'ון, מלך אנגליה בסרט רובין הוד:גברים בגטקעס, כרופא בחזית בסרט frontier, כשחקן מובטל בסרט Once Upon A Crime, ובתפקיד עצמו בסרט The Wrong Guys. כן גילם את התפקיד הראשי בסרט Drunks וב-Game Day. על אף שרוב תפקידיו הם תפקידים קומיים, גילם לואיס גם תפקידים בדרמות "לעזוב את לאס וגאס", Hugo Pool ו-The Maze.
משנת 2000 שיחק בסדרה "תרגיע" שיצר לארי דיויד, בתפקיד עצמו כחברו של דיויד. לואיס ודיויד חברים גם בחיים עצמם.
בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו The Other Great Depression שכתב בעקבות התמכרותו לאלכוהול.
אלן רוב-גרייה

ביוגרפיה

אלן רוב-גרייה נולד בברסט שבצרפת למשפחת מהנדסים ומדענים. הוא למד הנדסת חקלאות. בין השנים 1944-1943 אולץ לעבוד בכפייה בשביל הנאצים בנירנברג, שם עבד כמכונאי, אך הוא לא סבל רבות, שכן עבודתו הייתה הפעלת המכונות ונותר לו זמן פנאי רב שבו הלך לתיאטרון ולאופרה. ב-1945 השלים את לימודיו ב"מכון הלאומי לאגרונומיה". עבודתו כאגרונום אפשרה לו לעבוד במרוקו, מרטיניק, גוואדלופ וגינאה הצרפתית. 
ב-25 במרץ 2004 נבחר לחבר "האקדמיה הצרפתית". הוא מעולם לא התקבל באופן רשמי בשל מחלוקות לגבי תהליך הקבלה של האקדמיה, כמו כן סירב להכין נאום מראש וללבוש את הלבוש המקובל (פראק ירוק) כיוון שהחשיב אותו מיושן.
הוא היה נשוי לקתרין רוב-גרייה ומת בקאן בשל בעיות בלבו.

עבודתו

ספרו הראשון של רוב-גרייה פורסם בשנת 1953, ובעקבותיו הוא התמסר לחלוטין למקצוע החדש שלו. 
עבודתו המוקדמת זכתה לשבחים מהמבקרים הבולטים ביותר כגון: רונאלד בארת ומוריס בלנשו. במקביל לפרסום הרומן השני שלו, הוא מונה ליועץ ספרותי של המגזין "Les Editions de Minuit" והמשיך בתפקיד זה עד 1985.
לאחר שפרסם 4 רומנים ב-1961 עבד יחד עם אלן רנה, וכתב את התסריט ל"אשתקד במרינבד" ולאחר מכן החל לכתוב ולביים סרטים משלו.
ב-1963 פרסם את "הרומן החדש", אוסף של כתבים תאורטיים לגבי תפיסת הרומן.
בין 1968-1966 היה חבר ב"וועדה העליונה להגנתה והרחבתה של צרפת", בנוסף הוביל את המרכז לסוציולוגיה של ספרות באוניברסיטה בצרפת, ובשנים 1995-1991 היה פרופסור באוניברסיטת ניו יורק והרצה על הרומנים שלו.

סרטיו

רוב-גרייה זכור במיוחד בשל כתיבתו של הסרט אשתקד במרינבד, הסרט הפך לסרט פולחן ונחשב לאחד הסרטים הצרפתיים המשובחים ביותר שנעשו בשנות השישים. ב-1968 ביים את אדם שמשקר (1974), "Le jeu avec le feu" (משחקים באש, 1975), "La belle captive" (השבוי היפה, 1983) ורבים אחרים. בניגוד להוקרה וההערכה לה זכה כסופר הרי שסרטיו לא זכו להתייחסות רצינית ואף כשלו בקופות.

ספריו

רוב גרייה כתב את הרומן הראשון שלו "רצח מלך" בשנת 1949, אך הוא נדחה על ידי גלימאר, בית הוצאה לאור גדול בצרפת, ופורסם רק מאוחר יותר עם תיקונים קלים על ידי הוצאת Les Editions de Minuit בשנת 1978.
הרומן הראשון שלו שפורסם היה (Gommes), בשנת 1953. הרומן הוא רומן בלשי, אך הוא מכיל בתוכו מבנה עמוק המבוסס על סיפורו של אדיפוס. בלש מחפש את הרוצח ברצח שלא התרחש עדיין, רק כדי לגלות שזהו גורלו להיות הרוצח.
הרומן הבא המוערך ביותר שלו הוא מציצן (Le Voyeur), שפורסם לראשונה בשנת 1955 בצרפתית ותורגם לאנגלית בשנת 1958 על ידי ריצ'רד הווארד.
מציצן מספר את הסיפור של מתיאס, סוכן נסיעות שחוזר אל האי בו גדל במטרה נואשת. כמו רבים מן הרומנים שלו, העלילה סובבת סביב רצח לכאורה: לאורך הרומן, מתיאס מגלה גזיר עיתון על פרטי הרצח של נערה צעירה, וגילוי גופה בין הסלעים על חוף הים.
הקורא לא יודע בוודאות אם מתיאס הוא רוצח או רק מפנטז על הרג. הרצח בפועל נעדר מן הטקסט. שורת הפתיחה של הספר מעידה על הנימה של הרומן: "זה היה כאילו אף אחד לא שמע".
לאחר מכן, הוא כתב את "הקנאה" בשנת 1957, אחד הרומנים היחידים שלו שלא מתרחשים בעיר, במקרה זה מטע בננות. בשנה הראשונה שלאחר הפרסום נמכרו רק 746 עותקים, למרות הפופולריות של מציצן. אך בחלוף הזמן, הפך גם הקנאה להצלחה ספרותית גדולה, ותורגם לאנגלית על ידי ריצ'רד הווארד. רוב גרייה עצמו טען כי הרומן נבנה בסגנון של מספר בגוף שלישי. בעל קנאי, מתבונן מהצד ביחסים המתפתחים בין אשתו (המכונה רק "א.") לשכנו פרנק.
ישראל יהושע מקוטנא

חייו

נולד בח' בכסלו תקפ"א (1821) לרב דוד מפלאצק. נקרא על שם שלושה מגדולי ישראל: רבי ישראל בעל שם טוב, רבי אליהו הגאון מווילנא והפני יהושע. למרות זאת היה חותם את שמו ישראל יהושע בלבד, כיון שהשם אליהו כבר נמצא בתוך שני שמות אלו.
את ראשית חכמתו רכש מאביו, אך התייתם כבר בגיל 11. בן 14 נישא לפריבה בתם היתומה של ר' חיים בן רבי יהודה אב"ד ראביץ' ואלמנתו ריצה. במשך שש שנים היה סמוך על שולחן חותנתו האלמנה ועסק בתורה. הוסמך מרבי שרגא פייבל דנציגר. בשנת ה'ת"ר (1840), בגיל 19, החל לכהן כרב בשרנסק, שבה הקים ישיבה גדולה. כעבור 7 שנים עבר לכהן כרב בגומבין. בשנת תר"י (1850) מונה לרב בוורקא. בתרי"ג (1853) עבר לפולטוסק, ומשנת תרכ"א (1861) ועד מותו כיהן כרבה של קוטנא, שם גם פרסם את ספריו ההלכתיים "ישועות מלכו" ו"ישועות ישראל". היה מיודד עם כמה מאדמו"רי פולין, בהם החידושי הרי"ם והאבני נזר.
בשנת תר"ן (1890) ניסה לסייע למינוי בנו כרב בעיר מלאווה. למינוי התנגדו חסידי גור, בשל השתייכות הבן לחסידות אלכסנדר. בשיאו של הסכסוך נזרקה אבן לעבר הרב מקוטנא, בעת שישב לסעודת ליל שבת. הסכסוך נמשך כ־3 שנים, ובעקבותיו סוכל המינוי. זמן מה לאחר אירוע זה חלה במחלה קשה. נפטר בכ"ה בתמוז תרנ"ג (1893). בנו, רבי משה פנחס, ונכדו רבי יצחק יהודה טרונק (שהוציא את ספרי סבו לאור), מילאו את מקומו ברבנות העיר קוטנא. חתנו היה הרב חיים אלעזר וקס.

פעילות למען ארץ ישראל

רבי ישראל יהושע נודע בחיבתו לארץ ישראל. הוא בירך על צאת ספרו של הרב קלישר "דרישת ציון", ובשנת 1886 ביקר בארץ ישראל יחד עם חתנו הרב וקס, במגמה ליצור התיישבות חקלאית של היישוב הירושלמי. הוא ביקר בפרדס האתרוגים שנטע חתנו בארץ ופרסם קריאה נלהבת להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל על אתרוגי איטליה ויוון.
ב-תרמ"ט 1889 בפולמוס השמיטה היה מהחותמים על היתר המכירה הראשון יחד עם הרב שמואל מוהליבר ורבנים נוספים על מנת לאפשר "הצלת נפשות והצלת ישוב הארץ, הצלת הגוף והצלת ממון".
במענה לפניית רבי חיים ישראל מקוצק-פילוב כתב בשו"ת "ישועות מלכו", חלק יו"ד, סימן ס"ו:
העלייה לארץ ישראל מצווה גדולה היא. אמנם, גם לדברי הרמב"ן שמנה את ירושת ארץ ישראל למצוות עשה בפני עצמה, מכל מקום "עיקר המצווה אינו אלא הירושה והישיבה כאדם העושה בתוך שלו, לכבוש ארץ ישראל שתהיה תחת ירושתנו", ואם כן עלייתם והתיישבותם של יחידים, כשאין יד ישראל תקיפה בארץ ישראל, אינה עיקר המצווה.
אך כבר המשילו עניין זה למצוות עשה של אכילת מצה, כי עיקר המצווה היא האכילה, ולקיחת החיטים לשם מצווה והלישה והאפייה אינם גמר מצווה, ומכל מקום בוודאי מצווה גדולה היא. ועל זה נאמר "גומל לאיש חסד כמפעלו", גם על הפעולה של מצווה מקבל שכר. ונאמר "אשרי תמימי דרך", גם על הדרך של עושי מצווה יש בו שלמות.
אין ספק שהיא מצווה גדולה, כי הקיבוץ הוא אתחלתא דגאולה ונאמר "עוד אקבץ עליו לנקבציו", ועיין ביבמות דף ס"ד שאין השכינה שורה פחות משתי רבבות מישראל, ובפרט עתה שראינו התשוקה הגדולה, הן באנשים פחותי ערך, הן בבינוניים, הן בישרים בלבותם, קרוב לודאי שנתנוצץ רוח הגאולה. אשרי חלקו שהוא ממזכה רבים.
אגדת דשא (סדרת טלוויזיה)

עלילה

הסדרה עוסקת בניהולה של קבוצת כדורגל ובתככים שסביב זה. עינת (דניאלה וירצר) היא אשת עסקים נחשבת ומצליחה שיורשת את קבוצת הכדורגל של אביה שנפטר ומחליטה לסגור אותה. שחקני הקבוצה אינם רוצים שהקבוצה תיסגר ומחליטים לנסות למנוע זאת. דמות מרכזית נוספת בסדרה היא דמותו של אסי (סמי הורי), כדורגלן העומד על סף פרישה. אסי שותף ליוזמת השחקנים למנוע את סגירת הקבוצה.
לעינת יש חבר בשם שחר (נבו קמחי), עורך דין מצליח העובד איתה.
עינת מתלבטת אם להכניס משקיע שימנע את סגירת הקבוצה, ושחר מתנגד לכך בגלל אסי, ששכב פעם עם עינת.

עונה ראשונה (פרקים 1 - 13)

עינת היא ברוקרית נחשבת שגרה בדירה בתל אביב עם חברה שחר, עו"ד שעובד איתה. הסדרה מתחילה לאחר מותו הפתאומי של אביה, איתו לא הייתה בקשר מאז ילדותה. עינת יורשת מאביה קבוצת כדורגל כושלת וכאשת עסקים מחושבת, ועל מנת להרחיק מחייה כל קשר לעבר הכואב, מחליטה עינת לפרק את הקבוצה. הירושה הופכת את חייה של עינת ומאלצת אותה להתמודד עם הגברים בחייה. אלה כוללים בעיקר את שחר ואת אסי, שחקן הקבוצה העומד על סף פרישה. אסי, ערס באופיו, נאבק יחד עם שחקני הקבוצה כדי למנוע את סגירתה. לקראת סוף העונה מחליטה עינת לא לסגור את הקבוצה.

עונה שנייה (פרקים 14 - 26)

בפתח העונה השנייה מחפשת עינת משקיע לקבוצת הכדורגל שלה. היא מבקשת משחר להשקיע, אבל הוא מסרב כי הוא גילה שעינת בגדה בו עם אסי, שחקן הקבוצה. עם הגילוי שחר מנתק איתה את הקשר אך לבסוף הם משלימים.
שחר נשוי, ומגיע לרבנות להתגרש כדי שיוכל להתחתן עם עינת. ברגע האחרון הוא מחליט שאשתו הנוכחית היא היחידה שמבינה אותו והיא האישה הטובה ביותר ומבטל את הגירושין. שחר נפרד מעינת והחתונה שלהם מבוטלת. 
באמצע העונה הראשונה פגש אסי את תמי (גלית גיאת), אם חד הורית לילד בן 6. השניים מכירים בדייט, יוצאים יחד ובמהלך העונה השנייה עוברים לגור ביחד. אסי מציע לתמי להתחתן איתו והיא מסכימה.
תמי מגלה שאסי התנשק עם עינת וכאשר היא שואלת אותו אם הוא מאוהב בה הוא אומר לה שלא. תמי אינה מאמינה לו והולכת לשאול את עינת. גם עינת אומרת לה שהיא לא מאוהבת באסי, אך תמי מחליטה בכל זאת לבטל את החתונה שלה ושל אסי. בהמשך היא מתחרטת ושניהם ממשיכים בהכנות לחתונה.
בפרק האחרון בעונה עינת מודה שהיא אוהבת את אסי אך אסי מתחתן עם תמי.
היפריון (דן סימונס)

תקציר העלילה

עלילת היפריון מתרחשת יותר משבע מאות שנים בעתיד; כדור הארץ ננטש לפני שנים רבות בבריחה שכונתה היג'רה והאנושות מחולקת לשני חלקים עיקריים: ההגמוניה והמנושלים. אנשי ההגמוניה התפרשו בכוכבים שהוארצו ונעים בקלות ביניהם על ידי "שערי משגרחוק"; שערים המאפשרים גישה מיידית לכל כוכב תחת שליטת ההגמוניה. השערים (ומכשירים אחרים) ניתנו להגמוניה על ידי ה"טכנו-ליבה": רשת אינטליגנציה מלאכותית שפותחה על ידי בני האדם שהגיעה למודעות עצמית.
המנושלים החליטו להתרגל לתנאי הכוכבים אליהם הגיעו בין השאר על ידי שינויים גנטיים בגופם ולא להאריץ אותם. לכן עם הדורות גופם הסתגל לכוכביהם והם הגיעו ליכולות פיזיות מפותחות; וכך הקיטוב בין שתי הקבוצות הולך וגדל.
בעולם ששמו היפריון, עולם שנמצא מחוץ לשלטון ההגמוניה האנושית, נמצא השרייק, יצור מפלצתי וקוצני. ישנם כאלה שסוגדים לו, ישנם כאלה שלא מאמינים בקיומו  ויש מי שנשבעו להרוג אותו. השרייק שוכן באזור עמק קברי הזמן שבהיפריון, מבנים מסתוריים שאיש אינו יודע מדוע הם נבנו ומה מטרתם. בכל מספר שנים כנסיית השרייק, הכת הסוגדת לו כאל, שולחת משלחת של עולי רגל לעלות אל קברי הזמן והשרייק. על פי האגדה, השרייק מגשים את משאלתו של אחד העולים לרגל והורג את השאר.
עלילת הספר מתחילה כאשר איום המנושלים על ההגמוניה גדול מתמיד. ספינות מנושלים נראו מתקרבות להיפריון ונראה שהמלחמה היא בלתי נמנעת. שבעה עולי רגל נשלחים לעלות להיפריון, במסע שיהיה כנראה העלייה האחרונה לשרייק. לכל אחד מעולי הרגל סיפור חיים מורכב ובקשה נואשת מהשרייק.
הספר מתאר את מסעם של הולכי הרגל אל השרייק. לאורך המסע כל אחד מעולי הרגל מספר את סיפור חייו והנסיבות שהובילו אותו אל העלייה לרגל וכך לאורך הספר מתגלים לקורא פרטים על עברן של הדמויות.

ביקורת וקבלה

הספר זכה לשבחים רבים, ואף זכה בפרסי הוגו, לוקוס לרומן הכי טוב לשנת 1990, והיה בין המועמדים הסופיים לפרס נבולה. ג'רלד ג'ונס מהניו יורק טיימס שיבח את היכולת של סימונס להיענות לאתגר שסופרי מדע בדיוני נוטים לקחת על עצמם, לתאר תרבות עתידנית יחד עם הניסיון לתאר את קיומו של אל והשאלה של הקיום שלו אל מול הקיום האנושי, מבלי להעליב את האינטליגנציה של הקוראים שלו. הסופרת והמשוררת, ג'ו וולטון, משבחת את היקף ועומק היריעה של הספר, משווה אותו לסיפורי קנטרברי ומציינת לטובה את היכולת של סימונס לספר כל אחד מהסיפורים השונים של הצליינים, באופי וטון של סוגים שונים של סיפורי מדע בדיוני. נועם מנהיים, משבחת את הספר והסדרה כולה, כאחת מהסדרות המרתקות והמאתגרות ביותר שנכתבו
נקודת שיוור

גילוי האתר

האתר מופה לראשונה בשנת 1947 על ידי סקר שטחי תלות איי פוקלנד.

מקור השם

שמו של האתר ניתן לו בשנת 1950 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקיים של בריטניה.
הנקודה נקראת בשם על מנת לרמז על הקור שבאתר.
Innocent

רקע וכתיבה

השיר נכתב על והולחן ידי טיילור סוויפט לבדה והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ. אליסון סטיוארט מוושינגטון פוסט סקרה את Fearless, ואף התייחסה לשיר, ואמרה עליו כי הוא "יצירת מופת".
האודיו של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-19 בדצמבר 2011, הצליח לצבור למעלה מ-3.7 מיליון צפיות.
נפאטה

גאוגרפיה

קיימים מספר ממצאים ארכאולוגיים הרומזים למיקומה של העיר נאפטה, הבולט ביניהם הוא המקדש שנבנה לרגלי ההר ג'בל ברקל.  על אף זאת אין ודאות בנוגע למיקומו של מרכז העיר נאפטה, אך לפי הערכה המקובלת היום בקרב חוקרים המקדש ממוקם קרוב לעיר מרוו של היום. אם הערכת החוקרים מדויקת, למיקומה של נאפטה הייתה גם חשיבות מסחרית. העיר ממוקמת בקצהו הצפוני של מסלול העוקף מפלים המקשים על שיט בנילוס, ולכן כל הסחורות שהגיע מדרום לעיר  לכיוון מצרים ואסיה היו חייבות לעבור דרכה.

עזיבת העיר

למרות מאמצם של הנובים להישאר חלק מהתרבות המצרית,  הועברה עירה המרכזית  של נוביה למיקום רחוק יותר ממצרים, לעיר מרואה סביב המאה הרביעית  לפני הספירה. ישנם מספר הסברים למעבר זה.  הראשון, היות שממלכה התבססה על רעיית צאן כמקור המרכזי למזון, נאלצו הנובים לעביר את בירתם דרומה לאזור יותר עתיר במשקעים . סיבה שנייה שתרמה להעברת העיר המרכזית מנאפטה למרואה היה תקיפה מצרית בנוביה כחצי מאה לאחר נפילתו של השלטון הנובי במצרים. עד היום לא ברור מהותה או פרסת הכוחות בה, אך ייתכן שהפלישה תרמה להחלטה להדרים את בירת הממלכה. גם לאחר עברתה של בירת הממלכה למרואה המשיכה נאפטה להיות מרכז לדת הנובית. מלכים הוכתרו ולעיתים נקברו שם.

קבוצה א

באזור האלף הרביעי לפני הספירה צמחה באזור נוביה תרבות שהארכאולוגים מתייחסים אליה כ "קבוצה א'" ' ארכאולוגים נאלצים להתייחס אליהם בשם זה כיוון שאין ממצאים כתובים המייחסים לה שם, ולא נמצאו ממצאים בקרבת מקומות מרכזים. הממצאים העיקרים מתרבות זאת הם חדרי קבורה ובהם כדים עם עיטורים מצרים מתקופת ההשושלת הפרעונית הראשונה המראים קשר בין התרבות הנובית למצרית כבר באזור 3100 לפני הספירה.
מעט מאוד ידוע על תרבות זאת, ידוע שאנשיה נדדו ממקום למקום ולכן מקובל להניח שעיסוקם המרכזי היה רעיית צאן וכאשר שטח מרעה מוצה נאלצו לנדוד. בנוסף, ישנם מספר ממצאים שמראים שהם היו כלקוליתיים. חלק ניכר מהמידע הקיים על תרבות זאת הגיע מחפירות ארכאולוגיות בקברים המיוחסים לה. מוכרים שני סוגי קברים, הראשון בעומק של 0.8 מטר בצורת ביצה והשני בעומק של 3 מטרים ובו חלל שקוע שהכיל: צלחת אבן בצורת ביצה או צלחות רמבודיות, נוצת יען, אבן משחזת עשויה מאלבסטר, גרזן ומקדח מנחושת, בומרנג מעץ, שרשרת מעצמות, דמויות נשיות מחמר, חרוזים מצדפות, קרנליאן ואבנים יקרות. הגופה הייתה עטופה בתכריכי עור מקובצת בפינה הימנית כשראשה מופנה מערבה ולידה כלי חרס בעלי עיטורים מתוחכמים בהרבה ממה שמוכר עבור אותה תקופה.
קיימת מחלוקת בקרב ארכאולוגים האם קיימת גם קבוצה ב' שהתקיימה באותו האזור אך עם מנהגי קבורה שונים. יש הסבורים שמדובר באותה התרבות ששינתה את מנהגה עקב מחסור במשאבים ותקיפות מצד אויבים מגוונים  בין 2780 ל-2258 לפני הספירה.
יחסי יפן–פלאו

היסטוריה

ב-1899 מכרו הספרדים את האיים לגרמניה. במלחמת העולם הראשונה נכבשו האיים מגרמניה שהייתה חלק ממעצמות המרכז ידי יפן, שהייתה חלק ממדינות ההסכמה. במלחמת העולם השנייה נערכו בהם קרבות עזים בין יפן (מדינות הציר בהובלת גרמניה הנאצית) לארצות הברית (בעלות הברית בהובלת ברית המועצות וארצות הברית עצמה). ארצות הברית ניצחה בקרבות ופלאו הפכה לשטח נאמנות אמריקאי, עם זאת הנוכחות היפנית בפלאו נמשכה והגיעה לרמה שתושבי האי אנגאור דוברים כולם יפנית וממשיכים לשמר את השפה למשך תקופה ארוכה.
יפן הייתה המדינה השנייה בעולם (לאחר ארצות הברית) להכיר בפלאו כמדינה עצמאית עוד ביום הכרזת העצמאות, ה-1 באוקטובר 1994. הרפובליקה של פלאו ויפן כוננו יחסים דיפלומטיים כחודש לאחר ההכרזה, 2 בנובמבר 1994.

יחסים תרבותיים

כקולוניה יפנית לשעבר, הושפעה פלאו רבות מהתרבות היפנית. בשפה הפלאואנית מושאלות מילים רבות מהשפה היפנית כמו "daijobu", "okyaku", "denki" ו-"senkyo". המטבח הפלאואני המקומי מושפע רבות מן המטבח היפנית.

יחסים כלכליים

היחסים הכלכליים בין יפן לפלאו הם חזקים מאוד על רקע מאכל הסושי. על מנת להכין סוגים שונים של סושי וסשימי דג הטונה הוא מצרך חשוב, והוא במקרה נפוץ באזור הכלכלי הבלעדי הימי של פלאו. לפיכך, מייצאת פלאו טונות של טונה בשנה ליפן על מנת להכין את המאכל הפופולרי, סושי.
פלאו תמכה במדיניות היפנית לשמירה על זכויות הלווייתנים עד יוני 2010, באישור הנציבות העולמית ללווייתנים היא הסירה את התמיכה. בפלאו הרגיעו ואמרו כי היחסים בין יפן לפלאו הם טבעיים והדבר לא ייפגע ביחסים בין שתי המדינות.
בשנת 2001 לאחר אסון טבע בפלאו התמוטט הגשר המחבר בין הבירה קורור לאיי בבלדאוב. יפן מימנה את הגשר והוא נקרא בשנת 2002 "גשר הידידות יפן-פלאו" כאות הוקרה ליפנים על תמיכתם.

יחסים ביטחוניים

יפן שלחה את שירות הכרייה הממשלתי היפני לפלאו על מנת לנקות את ההפצצות ממלחמת העולם השנייה שהיוו מטרד לתושבים במשך כ-70 שנים. הניקיון החל במאי 2013 והסתיים בתחילת דצמבר 2014.

תיירות

התיירות היא אחת מענפי התעשייה המפותחים ביותר בפלאו. יפן עוזרת לפלאו בקידום התיירות, ורוב התיירים שמגיעים לפלאו מוצאם מיפן או מטאיוואן.
קארוי פאפ

ביוגרפיה

קארוי פאפ נולד בעיר שופרון למשפחת רבנים, ואביו היה הרב הראשי של הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעיר הולדתו.
כשסיים קארוי פאפ את לימודיו בתיכון, התנדב לשרת בצבא האוסטרו-הונגרי. כחייל נלחם במלחמת העולם הראשונה, ובתום המלחמה נטל חלק בהונגריה במהפכת 1919, אשר הביאה במדינה לשלטון קומוניסטי קצר-ימים. בתוקף תפקידו בגדודים הקומוניסטיים שימש מפקד צבאי בעיירה מורקרסטור (מחוז זאלה, דרום-מערב הונגריה). עם נפילת הממשלה השמאלנית של בלה קון ועליית האדמירל מיקלושׁ הורטי לשלטון, נכלא פאפ ונגזר עליו עונש מאסר באשמת ביזת רכושו של בעל-אדמות עשיר בתקופת שירותו לצד כוחות השמאל. כעבור כשנתיים, עם ריצוי עונשו, היגר לווינה וחי בה בין השנים 1923 ו-1925. למן שובו לבודפשט התחיל פאפ לפרסם מיצירותיו, בראש ובראשונה בכתב-העת הנודע "ניוגט" ("מערב"). העניינים העיקריים שכתיבתו התמקדה בהם לאורך כל דרכו הספרותית היו התחבטות בשאלות הזהות היהודית, חיפוש האלוהים ותהייה אחר מאפייני הדתיות המשיחית. 
בספר ביכוריו, קובץ המאמרים "מיכאל" (1929), וברומן הראשון שכתב, "שחררת אותי מהמוות" (1932), מתח הסופר ביקורת נוקבת על אירועי זמנו ועל סממני תקופתו באמצעות סיפורים הדנים בדמותו של משיח חדש. הרומן השני מפרי עטו, "התחנה השמינית" (1933), עסק בניתוח בעיות בעלות אופי הגותי-דתי. רוח כתיבתו של הסופר ביצירה זו קרובה לרוח הבשורות בברית החדשה ולהשקפות הנוצריות המובעות בכתבי דוסטויבסקי. בשנת 1935 פרסם פאפ את חיבורו פצעים וחטאים יהודיים, ומסה זו הגבירה את המודעוּת באשר לתמטיקה של כתיבתו ועוררה ויכוחים נרגשים וסוערים בקרב קוראיו. שנה לאחר מכן טורפדה הענקת פרס באומגרטן היוקרתי לסופר בשל עברו ה"פלילי". הרומן השלישי, האחרון והמפורסם ביותר של פאפ, הוא ספרו "עזראל" (1937), הנחשב גם לעידית יצירתו. הספר תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2004. ספר זה, כמוהו כקובץ הסיפורים "חסד" שהתפרסם אף הוא בשנת 1937, מבוסס על יסודות אוטוביוגרפיים ומתמקד בדמותו של ג'רג' (ג'ורי) עזראל, המספר ובן-דמותו של הסופר בילדותו. מבין מחזות פאפ מבטא במיוחד "מֹשֶׁה" (1942) את ההתייחסות לדמות נבואית חריגה ובולטת ואת מחשבות הסופר ביחס לגורל עמו המיוסר ובאשר לאפשרות גאולתו. 
ב-23 במאי 1944 נלקח הסופר למחנה עבודה בהונגריה, ובשניים בנובמבר של אותה שנה נשלח למחנה בוכנוואלד. בשלושים בינואר 1945 נמנה עדיין עם החיים. לאחר מכן אבדו עקבותיו, והוא נרצח במחנה הריכוז בוכנוואלד או ברגן-בלזן.
הוריו ואחותו הגדולה נספו אף הם בשואה, ואילו אחיו הבכור הצליח לשרוד ובתום מלחמת העולם השנייה היגר לדרום אמריקה.
מל מלכה

ביוגרפיה

מל מלכה נולד בפתח תקווה לענת ורוני מלכה, בעלים של חנות ספרים ושל עסק בתחום הנדל"ן. הוא הצעיר מבין שלושה. שון הבת הבכורה, בן הבן האמצעי.
בגיל שמונה השתתף לראשונה בפרסומת של "תנובה". ב־2012 השתתף בפרק בתוכנית "מה אתם הייתם עושים" בהגשתו של חיים הכט (בתור ילד שנזרק ברחוב יחד עם אימו).
ב‏־2014 שיחק בפרק בסדרה האמריקאית "הרודן", בעת שפרקיה צולמו בישראל.
ב־2015 הופיע בסדרה "פאודה", בתפקיד עידו קביליו, בנו של הדמות הראשית דורון קביליו (ליאור רז).
משנת 2015 החל לשחק גם בסדרה "אלישע" שמשודרת בערוץ הילדים, בה מגלם את שון קלמנוביץ', תלמיד בכיתה של אלישע (יובל סמו) שאינו מגלה חוכמה יתרה. בשנה זו שיחק בתוכנית "חיבוק של שבת עם סבא טוביה" לצדו של טוביה צפיר, ששודרה בערוץ הופ!, השתתף בפרסומת מטעם "תאגיד המיחזור אל"ה" וגילם תפקיד משני בסרט "ילד טוב ירושלים".
בשנת 2018, הופיע בתפקיד אורח בסדרה "צפוף", בתור אסי לב, תלמיד בכיתה של אורי.
ב־2019, השתתף בפרק בתוכנית "מה אתם הייתם עושים" בהנחיית אברי גלעד, כששיחק ילד שנסחט על ידי בריון מכיתתו.
כמו כן, השתתף בסדרת הרשת "FREEZE – החיים בין הצלצולים" שהופקה על ידי מטח והקרן לקידום מקצועי בהסתדרות המורים, העונה השנייה תצולם בקיץ 2019. 
מלכה לומד בתיכון בית חינוך ירקון שבמושב נווה ירק ומתגורר בפתח תקווה.
המועצה המלכותית של סקוטלנד

המועצה המלכותית של סקוטלנד (אנגלית: Privy Council of Scotland) הייתה גוף שייעץ למלכי סקוטלנד. המועצה נהגה להיפגש בחדר הציור המערבי שבארמון הולירוד. חדר זה היה ידוע עד המאה ה-17 בתור חדר המועצה.
מבחינת טווח תפקידיה הייתה המועצה לעיתים יותר חשובה מהאחוזות בניהול המדינה. רשומותיה כוללות מידע על מגוון רחב של נושאים, ובהם פוליטיקה, מנהל, כלכלה וענייני חברה. המועצה פיקחה על ניהול הנושאים המשפטיים, בקרת המסחר והתחבורה הימית, נקטה באמצעי חירום נגד מגיפות, העניקה רישיונות מסע, ניהלה את נושא שבועות האמונים, גירשה קבצנים וצוענים, עסקה בנושא מכשפות, אנשים שלא קיבלו את מרות הכנסייה האנגליקנית, ויעקוביטים, וגם בחוסר הסדר הציבורי ברמות והגבול עם אנגליה.
בדומה לפרלמנט, המועצה המלכותית התפתחה מגוף קדום יותר שנקרא מועצת המלך, או קוריה רג'יס. מועצת המלך הייתה חבר יועצים של המונרך, שכללה את קציניו המלכותיים הבכירים ואת מקורביו שעליהם סמך יותר מכל. היא התקיימה ככל הנראה החל מהמאה ה-13, ואין כמעט עדויות לפעילותה. בשלהי המאה ה-15 החזיקה ברשותה המועצה המלכותית סמכויות בתחום הייעוץ, ביצוע ושיפוט, שהיה התחום ממנו שרדו תעודות רבות יותר בהשוואה לשני הקודמים. בתקופה זו הופיעה המועצה לראשונה באופן רשמי, כאשר בפברואר 1490 בחר הפרלמנט שני בישופים, ראש מנזר או נזיר, 6 ברונים ושמונה קצינים מלכותיים להקים את מועצת המלך עבור חיזוק סמכותו בניהול התחום המשפטי במדינה.
מועצת הלורדים הסודית, כפי שהיא כונתה אז, הייתה חלק מהגוף הכללי של לורדי המועצה, בדומה לאספת הלורדים והלורדים של האוצר. לאחר 1532 רוב הסמכויות המשפטיות הועברו ל-College of Justice, גוף המקביל לבית המשפט העליון של סקוטלנד המודרני. המועצה נפגשה באופן סדיר והייתה פעילה בעיקר כשהמונרך המכהן היה קטין. רשומה נפרדת של המועצה המלכותית מתוארכת ל-1545, וככל הנראה היא מסמנת את הנקודה שבה המועצה הסודית נפרדה מגוף האב שלה.
לאחר 1603 הצליח ג'יימס השישי לשכנע את הפרלמנט האנגלי שהוא יכול למשול בסקוטלנד ב"אמצעות העט" (with my pen). המועצה קיבלה את הוראותיו הכתובות וביצעה את רצונו. סוג ממשל זה נפסק לאחר הדחת צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית, והתחדש בתקופת נכדיו צ'ארלס השני וג'יימס השביעי. ישנם מרווחים ברשומות המועצה בתקופת מהומות 1638 - 1641, כאשר המועצה הוחלפה כמעט לחלוטין על ידי הקובננטרים, ובתקופת אוליבר קרומוול היא פסקה מלתפקד.
לאחר השבת המלוכה ב-1660 מינה צ'ארלס השני יועצים מלכותיים בעצמו, והקים בלונדון מועצה שדרכה ניהל את העניינים באדינבורו, מצב שנמשך גם לאחר המהפכה המהוללת ב-1688/1689. המועצה המשיכה להתקיים במשך שנה אחת לאחר קבלת חוקי האיחוד של 1707, ובוטלה ב-1 במאי 1708. "רשומות המועצה המלכותית של סקוטלנד (1545 - 1689) נערכו ופורסמו בין 1877 ל-1970 על ידי ג'ון היל ברטון, דייוויד מסון, פיטר האם בראון והנרי מקלאוד פאטון.
הלורד נשיא המועצה היה אחד מאנשי הממשל הבכירים ביותר בסקוטלנד. הלורד צ'נסלור פיקח על המועצה אקס אופיציו (ex officio - מתוקף תפקידו), אך ב-1610 החליט ג'יימס השישי שנשיא בית המשפט העליון יהיה אחראי בהיעדרו של הצ'נסלור, וב-1619 התווסף התואר נשיא המועצה המלכותית. שני התפקידים הופרדו ב-1626 כחלק מהחלטת צ'ארלס הראשון על ארגון מחד של המועצה המלכותית ובתי המשפט. הלורד נשיא המועצה הפך לאחד מפקידיו הראשיים של המלך ב-1661, אך כמעט ולא הופיע בפני הפרלמנט.
הפקולטה למדעי החברה, האוניברסיטה העברית בירושלים

היסטוריה

בשנות ה-30 וה-40 נעשו לראשונה ניסיונות בעריכת מחקרים והוראה בתחומים חברתיים במסגרת האוניברסיטה העברית. תחומים כגון סוציולוגיה של עם ישראל, כלכלה והמזרח התיכון החלו לפעול לראשונה במסגרת הפקולטה למדעי הרוח ומאוחר יותר רוכזו יחד, כמחלקה למדעי החברה בתוך הפקולטה למדעי הרוח.
לאחר מלחמת העצמאות ולאור התמורות שחלו בחברה הישראלית, הוברר לאוניברסיטה שיש צורך בהכשרת אנשים לתחומים חברתיים. אי לכך האוניברסיטה, בשיתוף עם מוקירי זכרו של שר האוצר הראשון של מדינת ישראל, אליעזר קפלן, שאפו להקים את המוסד לזכרו. במרץ 1953 הוקמה הפקולטה למדעי החברה, ושמרה על קשרים מיוחדים עם הפקולטה למדעי הרוח ופיתחה בהתחלה את תוכניות ההוראה שלה בעזרתה. בשנת הלימודים תשי"ח (1957-1958) נפתח מסלול לימודים במנהל עסקים. ב-1968 שונו הנהלים והפקולטה הפכה לעצמאית. בשנת 1955 (השנים העבריות תשט"ו ותשט"ז) הוקם עבור הפקולטה בניין מיוחד בגבעת רם. בשנת 1979 (שנת הלימודים האקדמית תש"מ), לאחר מלחמת ששת הימים, עברה הפקולטה לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.

פעילות הפקולטה

הפקולטה כוללת תשע מחלקות: פסיכולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, גאוגרפיה, תקשורת ועיתונאות, סטטיסטיקה, כלכלה, מדע המדינה, יחסים בינלאומיים ופכ"מ - תוכנית משולבת ללימודי פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה.
בפקולטה פועלים בית הספר למדיניות ציבורית וממשל ובית הספר למנהל עסקים.
במסגרת הפקולטה פועלות עשר תוכניות לימוד אודות ניהול תכנון ומדיניות הסביבה, לימודים עירוניים ואזוריים, לימודי מגדר, חקר הסכסוכים, מדעי הקוגניציה, מוסמך בלימודי אירופה, מוסמך בלימודים גרמניים, לימודי תרבות ופיתוח קהילות וכן מסלול מיוחד למוסמך בכלכלה ומנע"ס עם התמחות במימון וכלכלה פיננסית.
בפקולטה פועלים מכונים ומרכזי מחקר רבים.