רוכוס הקדוש

חייו

קורות חייו אפופים אגדות. נולד במשפחה אמידה במונפלייה, אז בממלכת מיורקה, לפי אגדות אחדות אביו היה מושל העיר. הוריו נקראו ככל הנראה ז'אן וליבר דה לה קרואה, והיו ידועים במעשי הצדקה שלהם. זמן רב לא נולד להם בן עד שפנו בתפילות מתמשכות לבתולה הקדושה בכנסיית נוטר דאם דה טאבל ומשאלתם נתמלאה. לתינוק קראו רוק (בלטינית:רוכוס), ייתכן כי זהו שם שמקורו גרמאני "זעם", "חזק" או "גבוה" או אולי "בגד קצר"(hrok בפרנקית) או "סוג של עורב"(hruk). בגיל עשרים רוק התייתם מהוריו, חילק את נכסיו, ויתר על מעמדו בעיר לטובת דודו ויש אומרים, נכנס למסדר השלישי של הפרנציסקנים, דבר שאינו מוכח. ביולי 1367 לערך, במהלך עליית רגל לרומא, מחופש לנזיר מקבץ נדבות, התחיל לסייע לחולי דבר ולפי המסורת הדתית הקתולית, ריפא רבים מהם בדרך נס רק בעזרת סימן הצלב. עשה זאת לראשונה בעיירה אקוואפנדנטה שבנפת ויטרבו. נשאר שם למשך שלושה חדשים בבית החולים עד לסיום המגפה במקום. אחר והגיע בסוף שנת 1367 או תחילת שנת 1368 לרומא. שם פנה פעמיו ככל הנראה אל בית החולים סנטו ספיריטו. שמו הלך לפניו אחרי שריפא אחד הקרדינלים שהיה נגוע בדבר. אותו קרדינל הציג אותו בפני האפיפיור אורבנוס החמישי שחזר לא מזמן מאביניון. רוכוס נשאר ברומא עד השנים 1371-1370. משם יצא למסע נוסף של מעשי ריפוי מופלאים בערים צ'זנה, רימיני, נוברה, מנטובה, מודנה, פרמה, פורלי, בולוניה ובמקומות אחרים, מבלי ליהנות מרווחים חומריים כלשהם.
בהגיעו ביולי 1371 לבית החולים "גיברתנו מבית לחם" בעיר פיאצ'נצה גילה שנדבק בעצמו בדבר. בודד, אולי מגורש מן העיר, או אולי מיוזמתו, הסתגר בהשראה אלהית בבקתת עץ ביער סרמטו, ליד הנהר טרביה. שם, מספרת האגדה, הגיע אליו מלאך שטיפל בו וכלבו של אציל צעיר בשם גוטהרד הביא לו לחם למחיה, הציל אותו מרעב, וליקק לו את פצעיו. אחרי שהחלים, שב רוכוס לפיאצ'נצה וחזר לעיסוקו בריפוי חולים והביס את המגפה. על שנותיו האחרונות ידועים עוד פחות פרטים. בשובו לעיר מולדתו, מונפלייה, (או לפי גרסאות אחרות של הסיפור, בהגיעו לאנג'רה, על יד אגם מג'ורה) איש לא זיהה אותו בגלל צלקות מחלתו. הוא עצמו שמר את זהותו האמיתית בסוד, בהתאם לנדר שנדר, והציג עצמו כ"משרת צנוע של ישוע". בחשד לריגול הובא בפני המושל בווגרה ברוזנות סבויה (או לפי המסורת, על ידי דודו, מושל במונפלייה) והושלך לכלא, רוכוס הודה לאלהים על המבחן שהעמיד בפניו ואחרי חמש שנות מאסר נפטר. לפני מותו ביקש מהסוהר להזעיק כומר לתאו. באותם הרגעים התרחשו כמה נסים שגרמו להפצת שמועות בסביבה. כשחזרו אל תאו רוכוס כבר נמצא מת. מישהי, לפי האגדות - אמו הקשישה של המושל או המינקת שלו, זיהתה אותו לפי כתם הלידה האדום בצורת צלב שהיה לו על החזה ולפי מסמך שנמצא ברשותו. מותו התרחש ב-16 באוגוסט באחת השנים בין 1379 ו-1376. הובא אז לקבורה בלווייה ממלכתית. ליד קברו בווגרה התחיל לפרוח פולחנו שנפוץ בהמשך בכל רחבי צפון איטליה. סיפור חייו פורסם לראשונה בשנת 1478 בוונציה. ידועות גם גרסאות ישנות יותר ההולכות עד לשנת 1430. 
בשנת 1414 בימי ועידת קונסטנץ של הכנסייה, כשפרצה מגפת דבר באותה עיר ראשי הוועידה הורו לערוך תפילות פומביות אל רוכוס ותהלוכות לכבודו והמגפה שככה. 
שרידיה הקדושים של גופתו של רוכוס הובאו בשנת 1485 לכנסייה המוקדשת לו, סן רוקו, בוונציה. שרידים נוספים נמצאים בכנסיות ברומא (החל משנת 1585 בכנסיית סן רוקו) ובווגרה, באיטליה ובמונפלייה ובארל, בצרפת.
רוכוס לא עבר אחרי מותו תהליך רגיל של הקדשה. הפולחן שלו כקדוש פרח במאה ה-14 בקרב המוני העם. מעמדו כקדוש התחזק עקב החלטות ועידת קונסטנץ ב-1414 והפולחן הקיים אושר סופית רשמית בשנת 1629 על ידי האפיפור אורבנוס השמיני.
הוא אישר סדרי טקס מיוחד המתקיימים כל שנה ביום שמו של רוכוס - 16 באוגוסט. אחריו האפיפיור פאולוס השלישי אישר הקמתה של קהילת אחים (קונפרטרניטס) שהייתה אחראית על כנסייה ובית חולים שנבנו לזכר הקדוש בימי אלכסנדר השישי. בימי האפיפיור פאולוס הרביעי הועלה מעמד הקהילה ל"ארכיקונפרטרניטס" בשם "חברת רוכוס הקדוש", שאליה היו כפופות קהילות רבות לזכר רוכוס. ארגון זה הועמד בחסות של קרדינל וכומר בכיר התמנה בראשותו. החברה זכתה בזכויות מיוחדות נוספות בעקבות צווים של האפיפיורים פיוס הרביעי, גרגוריוס השלושה עשר, גרגוריוס הארבעה עשר ואחרים.