הוקר הארט

תכנון, פיתוח וייצור

ב-1926 פרסם משרד האוויר הבריטי מכרז עבור מפציץ קל ובעל ביצועים גבוהים לפעולה בשעות היום, בעל שלדת מתכת ומהירות של 258 קמ"ש. החברות שהציעו את תכנוניהן כללו את הוקר, אוורו ודה הבילנד. חברת פיירי אוויאיישן (Fairey Aviation Company), שסיפקה טייסת מפציצי פיירי פוקס ב-1925, לא הוזמנה להשתתף במכרז ועותק שלו הגיעה לידיה רק לאחר מחאות שהגישה לראש המטה של משרד האוויר, יו טרנצ'רד.
העיצוב שהוצע על ידי הוקר כלל מטוס דו-כנפי בעל סוג סמוכות בין כנפיו כאשר העליונה משוכה מעט לאחור, ומנוע מקורר נוזל V12 תוצרת רולס-רויס מסוג F.XI (שהפך מאוחר יותר לרולס-רויס קסטרל). שלדת המטוס נבנתה כולה ממתכת, בהתאם לדרישות המכרז, כאשר גוף המטוס הורכב מצינורות פלדה שכוסו בלוחות אלומיניום ובד, וכנפיים המורכבות משדרית מרכזית עשויית פלדה וצלעות מנתך אלומיניום ומכוסות בד. להארט היה תכנון חדיש של גוף המטוס וכנפיו, ומנוע ומערכת דלק משופרים שהביאו למשקל מופחת. הטייס ישב במושב הקדמי והפעיל מקלע מסוג ויקרס בקוטר 7.7 מ"מ, שמוקם בצד ימין של המטוס. התצפיתן ישב מאחרי הטייס והפעיל מקלע לואיס על גבי כנה טבעתית. ההארט היה מסוגל לשאת עד 240 ק"ג של פצצות תחת כנפיו.
J9052, אב הטיפוס של ההוקר הארט, טס לראשונה ביוני 1928 והועבר למכון לניסויים בחימוש ומטוסים (Aeroplane and Armament Experimental Establishment) בבסיס מרטלהשאם היט' של חיל האוויר המלכותי ב-8 בספטמבר. המטוס הפגין ביצועים ויכולת שליטה טובים, הגיע ל-284 קמ"ש בטיסה אופקית ו-454 קמ"ש בצלילה אנכית. המכרז הסתיים בבחירתו של ההארט באפריל 1929; הדה הבילנד האונד נדחה עקב בעיות בשליטה במטוס במהלך נחיתה ובשל שלדתו שהייתה מורכבת בחלקה מעץ. האוורו אנטילופ הציג גם הוא ביצועים טובים אך ההארט הועדף בשל תחזוקתו הזולה יותר, יתרון חשוב בשל בעיות התקציב ממנו סבלו הכוחות המזוינים הבריטיים עקב המשבר הכלכלי של שנות ה-20. טיסת הבכורה של אב הטיפוס של הפיירי פוקס IIM (שעל אף שמו היווה למעשה תכנון חדש לגמרי), אשר התעכבה בשל האיחור בהגעת המכרז לחברה, התרחשה רק ב-25 באוקטובר 1929, זמן רב לאחר הבחירה בהוקר הארט.
לגרסה הסטנדרטית של הארט היה מנוע יחיד בעל 525 כוחות סוס מסוג רולס-רויס קסטרל IB ‏12 צילינדרים (V-type), אשר העניקה למטוס מהירות של 296 קמ"ש וטווח של 757 ק"מ. הוא היה מהיר ממטוסי הקרב של תקופתו בזמן שהוצג, הישג מרשים לנוכח העובדה כי מדובר במפציץ, בעל יכולת תמרון גבוהה ומנוע אמין, תכונות שהפכו את ההארט לאחד המפציצים הדו-כנפיים היעילים ביותר שנוצרו עבור חיל האוויר המלכותי. חשוב לציין, כי ההארט היה מהיר יותר מהבריסטול בולדוג, אשר נכנס באותה תקופה לשירות כמטוס הקרב הבריטי העיקרי. הפער הגדול בביצועים הביא את חיל האוויר המלכותי להחליף באופן הדרגתי את הבולדוג בפיתוח מזורז של ההארט, תחילה כהסבה משנית של המפציץ עצמו ולאחר מכן כבסיס לתכנון חדש של מטוס קרב - ההוקר פיורי.
סך הכל נבנו 932 מטוסי הוקר הארט, 459 מתוכם בגרסת המפציץ ו-473 לאימון. הוא הפך למפציץ הקל הנפוץ ביותר לזמנו והוכיח את הצלחתו במספר הגרסאות הרבות שנוצרו ממנו. בין הגרסאות שעברו רק שינויים קלים לעומת הגרסה המקורית, ניתן למנות את ההארט ההודי, בבסיסו גרסה לשירות באקלים טרופי; הארט מיוחד, גרסה נוספת לפעולה באקלים טרופי שפותחה מההוקר אודאקס, גרסה של ההארט בעלת ציוד לפעולה באזורים מדבריים; כמו כן תוכננה גרסה מיוחדת לאימון, שנבנתה במפעלי חברת ויקרס בוויברידג' (Weybridge), אשר ייצרה ממנה 114 יחידות בין 1931 ליוני 1936. קבלני משנה נוספים אשר בנו את ההוקר הארט בבריטניה היו החברות גלוסטר וארמסטרונג ויט'וורט איירקראפט (Armstrong Whitworth Aircraft). ההוקר היינד ה-527 במספר, שהיווה את גרסת המפציץ המשודרגת האחרונה של ההארט, ירד מפס הייצור ב-1937 והיה המפציץ הדו-כנפי האחרון שסופק לחיל האוויר המלכותי, מה שהיווה שיא ייצור לתקופת בין המלחמות עם בניית 2,777 מטוסי הארט לגרסאותיו.

היסטוריה מבצעית

ההארט נכנס לשירות לראשונה בטייסת מס' 33 של חיל האוויר המלכותי בינואר 1930 והחליף את ההוקר הורסלי הגדול והאיטי. טייסת מס' 12 החליפה את מפציצי הפיירי פוקס שלה בינואר 1931 ושתי טייסות הפצצה חדשות המצוידות בהארט הוקמו במהלך אותה שנה. 
ההארט היה ייצוא מוצלח למדי של חברת הוקר, וסופק לחילות האוויר של מצרים, הודו, דרום אפריקה, אסטוניה, רודזיה, ממלכת יוגוסלביה ושוודיה (שאף ייצרה אותו ברישיון בשם B4).
מטוסי ההוקר הארט נפרסו במזרח התיכון בזמן משבר אתיופיה בשנים 1936-1935. הם שירתו בהצלחה רבה בגבול הצפון מערבי של הודו הבריטית במהלך התקופה שבין מלחמות העולם ופעלו גם במושבות הבריטיות, כגון סינגפור, שבמזרח הרחוק.
טייסות המפציצים אשר פעלו מבריטניה החליפו את ההארט בבלנהיים, בבאטל ובהאמפדן עד 1938, כאשר בטייסות ששירתו מעבר לים הוחלף ההארט עד מרץ 1939. ההארט הוסיף לשרת כמטוס לאימון מתקדם אל תוך מלחמת העולם השנייה, בעוד שגרסאותיו השונות (כגון האודאקס וההארדי) הוסיפו לשרת בתפקידים מבצעיים במזרח אפריקה, במזרח התיכון ובתחילת המערכה על בורמה, בעיקר כמטוסי סיוע וקישור עד ליציאתם מהשירות ב-1943.
מטוסי ההארט היחידים שנטלו חלק בפעילות מבצעית בשנות ה-40 היו חמישה מטוסים אשר שירתו כמפציצי צלילה בחיל האוויר של המתנדבים השוודים (F19), במסגרת מלחמת החורף לצד הפינים ושלושה מהם אבדו. 
גנרל חיל האוויר השוודי, ביורן ביוגרן (Bjorn Bjuggren), כתב בזכרונותיו כיצד פיתחה הטייסת שלו טכניקות של הפצצות צלילה לשימוש במטוסי ה-B4 באמצע שנות ה-30. כאשר מתכנני ההארט שמעו על כך, הם הגישו התנגדות רשמית, באומרם שההארט לא תוכנן לשימוש למטרה זו, אך הטייסים השוודיים הוכיחו כי המטוס מסוגל לעמוד במשימה והפיגו את חששם. ההארט יצא משירות חיל האוויר השוודי ב-1947.

היינד והקטור

ההוקר היינד (Hawker Hind) הייתה גרסה עדכנית של ההארט ונועדה לשמש כ"מטוס ביניים" עד לסיום פיתוחם של המפציצים החד-כנפיים. ההיינד היה בעל מנוע קסטרל 640 כ"ס ונבנו 508 מטוסים מגרסה זו, בתוספת 20 נוספים לאימון. המטוס נכנס לשירות לראשונה בטייסת מס' 21 בדצמבר 1935 ובסופו של דבר צוידו בהיינד 26 טייסות מפציצים.
 ההוקר הקטור הייתה הגרסה של ההיינד לשיתוף פעולה עם צבא היבשה וצוידו בו 13 טייסות. ההקטור היה הגרסה היחידה בה הותקן מנוע נאפייר דאגר (Napier Dagger) במקום הקסטרל ועיצוב הכנף העליונה נלקח מההוקר פיורי. 178 מטוסים נבנו עבור חיל האוויר המלכותי ונעשה בהם שימוש מוגבל במהלך מלחמת העולם השנייה. ההקטור ביצע את משימת ההפצצה האחרונה שלו במלחמה כאשר מטוסי טייסת העזר מס' 613 תקפו עמדות תותחים גרמניות ליד קאלה ב-26 במאי 1940. ההקטור הוסב לאחר מכן לגורר דאונים ונותר בשירות עד 1943. מטוסי הקטור אף נמכרו לאירלנד.

שירות

ההוקר הארט, בגרסאותיו השונות, שירת במדינות הבאות:

מפרט טכני

הנתונים מתייחסים למפציץ הקל הוקר הארט בעל מנוע קסטרל סימן IB: