יורם קופרמינץ

ביוגרפיה

יורם קופרמינץ נולד בשנת 1954 בחיפה ליצחק קופרמינץ ולאביבה לבית אלטשולר (בתו של עמינדב אלטשולר). גדל בשכונת בת גלים.
בשנת 1973 גויס לצה“ל והוכשר כקשר. אחרי חודשים מעטים כחייל סדיר פרצה מלחמת יום כיפור וקופרמינץ נשלח כקשר של יחידת הנדסה לקדם את גשר הגלילים לכיוון תעלת סואץ. בזמן היותו בחצר נפצע קשה בזמן הפגזה של המצרים. הוא אושפז למשך חצי שנה בבית חולים סורוקה. מוראותיה ומראותיה של אותה מלחמה מלווים את עבודותיו מאז.
קופרמינץ למד במחלקה לאמנות בבצלאל בין השנים 1975 - 1979. הוא התגורר בפריז ובלונדון בין השנים 1980 - 1983. במהלך השנתיים בהן חי בפריז, שכר חדר זול במלון ליד מוזיאון הלובר והפך אותו לאטלייה שלו. במשך הזמן הצטברו בחדרו ציורים רבים והוא שכר חדר נוסף במלון. בלונדון גר בדירה ריקה אליה פלש, בקרבת לסטר סקוור.
בשנת 1983 שב לתל אביב. תקופה מסוימת יצר בדירתו שליד שדרות חן עד לפתיחתן של סדנאות האמנים, שם קיבל סטודיו לצד האמנים אורי קצנשטיין ויעקב מישורי. קופרמינץ היה חלק מקבוצת רגע אשר פעלה בתל אביב בשנות ה-80. קבוצה זו כללה גם את האמנים-האוצרים: דוד ריב, אבישי אייל, דוד וקשטיין ואסד עזי. ”רגע“ פעלה כקבוצה אידאולוגית החותרת לאינטגרציה עם תרבות המזרח. אמני הקבוצה פתחו גלריה ברחוב עמק יזרעאל שבדרום תל אביב בדירת שני חדרים בקומה השלישית ובשנת 1987 עברו לרחוב הרצל 113. ”אנחנו מדברים על החיים, על הסובב אותנו, על השכנים, כאובייקטים שיתייחסו ליצירותינו לא רק באופן מיקצועי אלא כבני אדם חיים“
בשנות ה-80 ושנות ה-90 הירבה להשתתף בתערוכות יחיד וקבוצתיות וכתב בקביעות על אמנות ב“תרבות מעריב“. בשנת 1995 היה מנהל מחלקת האמנות בבית הספר מימד.
משנת 1995, (פרט לכמה תערוכות בודדות), הפך את המרחב הדיגיטלי בבלוג (באתרים ”אנטייטלד“ ו“רשימות“) ובפייסבוק, למרחב העשייה העיקרי שלו, כשהוא מתמקד במדיום הצילום. קופרמינץ מצלם בביתו, בסביבתו, בעולם ובעיקר בברלין אליה הוא חוזר שוב ושוב. עיקר עבודתו מתרחשת סביב המחשב וצילומיו עוברים עיבוד בפוטושופ. בתחילה היה מצלם את מסך חלונות הצ'ט שבהם נראו אנשים מכל העולם שאתם שוחח ופרסם בפלטפורמות שונות באינטרנט. קופרמינץ מחזיק בגופי עבודה אינטרנטיים שלמים המאורגנים אצלו לפי נושאים.
בשנת 1999, אחרי שנים של יחסים מורכבים עם עולם האמנות המקומי, החליט לפרוש מעולם זה אותו חווה כאלים במיוחד "אני נגד סבל פיסי או נפשי. אנחנו חיים במקום קטן, דחוס, מעין מחנה צבאי אחד גדול שבו יש מסדרי המפקד. וכך היה גם באמנות. היה רמטכ"ל שנפטר לאחרונה (רפי לביא, אע"א), ששלט והיה ממונה על הרבה חילות: האוניברסיטה, המוזיאון והאוצרות“. בשנה זו הוא הציג את תערוכתו האחרונה לה קרא ”תערוכה אחרונה“ בגלריה ”לימבוס“, וצבע את קירות הגלריה, תקרתה וריצפתה בצבעים עזים, כתב עליהם ”אני אוהב אותך“ ותלה עליהם את ציוריו. ”יורם קופרמינץ קיבל את החלל השלם על-מנת לייצר בתוכו מיצב טוטאלי - פרויקט שאינו ניתן לביצוע בגלריות מסחריות. במיצב הצבעוני "אני אוהב אותך" הרשה לעצמו קופרמינץ, בחסות החלל האלטרנטיבי, להעצים ולהאליל את ההצהרה הרומנטית, אותה הטיל על הקירות ועל הרצפה, ללא כל איפוק וסגנון מוזיאליים, ובאורנמנטיקה חוגגת.“
בשנת 2000 יצא לאור סיפרו ”אוקטובר / יומן מלחמה“ בהוצאת בבל, כרוניקת זוועה אנטי-מלחמתית מפורטת:
ועוד כמה שניות להוריד את הציוד מהגב
להוציא אתי חפירה, ולחכות בשלשות לפקודת המפקד
בשבע בערב המטוס חלף בשמיים, נמוך
בשבע ועוד כמה דקות, הוא הטיל פצצות
באחת עשרה בלילה הוא חזר ועשה את אותו הדבר
ההדף פגע בחלק מהחיילים, המתכת פגעה באחרים.
בשנת 2001 פרסם את "ספר הרגשות המלא" אנציקלופדיה לרגשות עם סיפורים קצרים לערכים כמו שינאה, חמלה ואהבה, אף הוא בהוצאת בבל.
משנת 2005 מפעיל קופרמינץ בלוג הנקרא ”מצב נפשי“. הבלוג ישב תחילה על אתר ”רשימות“, צבר עם השנים קהל קבוע. המבקר והאוצר יותן אמיר נחשף ליצירתו של קופרמינץ דרך הבלוג ואצר ב-2009 את התערוכה ”שום דבר לאף אחד“ בגלריה ברבור הירושלמית.
ב-2010 התארח למספר שעות בגלריה "חנינא“, להחלפת ציוריו בתמורה למחוות שאינן תשלום כספי. בין התמורות: סוף שבוע בפריז, מגש גבינות משובחות, ספרים חתומים, פסלים וציורים ועוד. החילופין נעשו במסגרת פרויקט יוצא דופן בשם ”עבודות 1977 - 1991“. חודש וחצי לפני התערוכה, יצא קופרמינץ בקריאה בפייסבוק בה דיווח על שלושים חבילות כל אחת מכילה 25 ציורים, שהוטמנו במקומות שונים בארץ. את מפת המקומות שלח לכתובת אקראית בגרמניה וזו שבה אליו כעבור חודש. בעקבות תגובות שקיבל, הוצאה חבילה אחת שהוטמנה ליד הכפר ג'סר א-זרקא, והוצעה להחלפה תמורת כל דבר שאינו כסף.
בשנת 2013 הציג קופרמינץ תערוכת יחיד של צילומים בסדנאות האמנים, באוצרות גליה יהב. לרגל פתיחת התערוכה יצאה לאור מהדורה מיוחדת של ”אוקטובר/ יומן מלחמה“. לצד צילומיו הוצגה גם עבודת וידאו, בה מדבר קופרמינץ עם אימו. האם שאינה מזהה את האדם המדבר עמה כבנה שלה, זוכרת ומספרת לו בבהירות מפוכחת על אותו יום כיפור ועל אותה מלחמה ועל ״הילד שלי נפצע״, וכשהבן שואל ״עכשיו הוא בסדר?" האם עונה ״עכשיו הוא יותר בסדר ממה שהיה קודם... אבל הוא לא שכח מה שהיה״.
במהלך השנים, מאז סיום לימודיו, הציג תערוכות יחיד בארץ ובעולם והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות. כמו כן עבד ככתב בעיתונים מקוונים (מדור תרבות של עיתון מעריב, מוסף "קפטן אינטרנט" של עיתון הארץ, ynet ועוד). הגיש תוכניות ברדיו.