google/wiki40b huggingface dataset:
לקסיקון יהודי הונגרי

"לקסיקון יהודי הונגרי" (הופיע גם בשם "לקסיקון יהודי"; בהונגרית, Magyar zsidó lexikon) הוא לקסיקון בשפה ההונגרית, בעריכת פֵּטֶר אוּיוַוארִי (עד 1913 שם משפחתו היה גרוסמן), שיצא לאור בבודפשט בשנת 1929. הלקסיקון הודפס באותה השנה בשתי מהדורות, האחת בשם "לקסיקון יהודי הונגרי" והאחרת בשם "לקסיקון יהודי". מספר העותקים במהדורות אינו ידוע.
המהדורה האינטרנטית (מקוונת) פורסמה בשנת 2006, ביום השנה ה -65 לתחילת שואת יהודי הונגריה, בעקבות מחקר מקיף שבוצע במסגרת המכללה להכשרת כמרים על שם יאַנוֹש וֶוסְלִי, בפקולטה לתאולוגיה וכמורה. היא פורסמה מאוחר יותר ובשנות האלפיים, נכללת ב"ספרייה האלקטרונית ההונגרית" (MEK) וב"ספריה הארצית-לאומית על שם סֵצֶ'נִי" (OSZK).

אירועים בינלאומיים מקדימים

בעקבות הופעת הלקסיקונים הלאומיים הגדולים הופיעה בתחילת המאה ה-20 גם "האנציקלופדיה היהודית" באנגלית (ניו יורק 1902-1906), שבדומה לאנציקלופדיה בריטניקה מאותה התקופה, זמינים כיום בטקסט מלא באינטרנט. בעקבותיהם הופיעו בין שתי מלחמות העולם, הלקסיקון היהודי בגרמנית ( Jüdisches Lexikon 1928-1927) והאנציקלופדיה יודאיקה (1928-1927). בהונגריה, על אף הכמות הגדולה יחסית של ספרים הקשורים לחקר הקהילה הניאולוגית והאורתודוקסית היהודית-הונגרית, ספר מקיף שכזה לא הופק במשך זמן רב.

מהדורה מקוונת

הלקסיקון היהודי ההונגרי היה אחד הפריטים הנדירים בשוק הספרים העתיקים בשנות השבעים והשמונים. בשנת 1986 הופיע בדפוס חוזר. גירסת האינטרנט היא לא פשוט reprint או טקסט מלא reissue, אלא עובד כמסד נתונים. לדוגמה, ניתן לחפש לא רק מאמרים עצמאיים, אלא גם שמות בטקסטים של המאמרים, לפי אינדיקטורים התעסוקתיים לפי יישוב וכו'. הפיתוח של שנת 2008 סיפק אפשרויות חיפוש נוספות, למשל. גם חיפוש טקסט חופשי אפשרי. כתוצאה מהתפתחות בשנת 2010, נעשה שימוש אינטראקטיבי בלקסיקון, הערות על המאמרים והשלמות הלקסיקון. בשנת 2011, החל הוצאה בדפוס (נייר) של האינדיקטורים החשובים ביותר.

קבלת הלקסיקון בזמנו

ללקסיקון זה או אחר לא הייתה היסטוריה בהונגריה. גם ההקדמה של העורכים הדגישה כי הם לא יכלו להסתמך על עבודה מסוג זה בהונגרית, ולכן לעבודתם עשויה להיות לוקה בחסר. זמן קצר לאחר הופעת הלקסיקון נכתבה סקירת ביקורת מפורטת על הלקסיקון בכתב עת לספרות בשם "ההיסטוריה של הספרות". כותב המאמר ציין: "אנו רואים כי העורך ועמיתיו עשו עבודה רבה וניתן רק להעריץ את איסוף ועריכת החומר העשיר בזמן כה קצר. אנו נכתוב כאן בעתיד גם על חסרונותיו של הלקסיקון, אך אנו מכירים בכך שקובץ הנתונים של הכרך הגדול הוא בעל ערך רב גם עבור הלא יהודים, כדי לגלות עולם שלא היה ידוע להם.
שינהורן

גאוגרפיה

ההר הוא חלק מרכס ההרים המפריד בין הקרחונים לנג ואובראלטש וממוקם בו בין ההרים זאטלהורן (מצפון-מזרח) ולונזהורנר (מדרום-מערב).
שדריים

שימושים

האדם משתמש בעצים למטרות מאכל, כגון אגוז לוז, לעצי נוי, לשימוש תעשייתי בקליפתם של חלק מהמינים וכחומר גלם. העץ עצמו קשה, כבד ועמיד ולכן שימש בעבר לבניית כלים כבדים שהיום נבנים ממתכת כגון גלגלי מרכבות, מטחנות וכדומה.
ג'סי טיילר פרגוסון

חיים אישיים

בספטמבר 2012 הודיע פרגוסון על אירוסיו לבן זוגו מזה שנתיים, עורך הדין ג'סטין מיקיטה. השניים נישאו ב-20 ביולי 2013 בעיר ניו יורק.
בדצמבר 2015 פרסם כי חלה בסרטן העור והחלים הודות לאבחון מהיר.
מריט בוטריק

ראשית דרכו

בוטריק נולד בגיינסוויל, פלורידה, והיה ילד יחיד. הוא סיים בשנת 1977 את לימודיו בבית ספר התיכון "טמלפייס" שבמיל-ואלי, קליפורניה. הוא החל ללמוד משחק במכון קליפורניה לאמנויות, אך הודח מבית הספר.
תפקידו הראשון על המסך היה דמות של אנס בשני פרקים של דרמת המשטרה "Hill Street Blues", בשנת 1981.
בשנת 1982 הוא לוהק לתפקיד "ג'וני סלאש" אולסביץ', דמות-משנה משמעותית, בסיטקום הנוער "המרובעים", שקיבלה שבחים רבים מצד המבקרים, אך בוטלה לאחר 20 פרקים בלבד (עונה אחת).
עוד בטרם "המרובעים" עלתה לשידור לראשונה, בוטריק לוהק לגלם את דמותו של דייוויד מרקוס, בנו הפיזיקאי של ג'יימס ט' קירק (וויליאם שטנר) עם אהובתה לשעבר קרול מרקוס (ביבי בש), ב-"מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן". הוא המשיך בתפקיד זה בסרט ההמשך "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק", אשר במהלכו דמותו נהרגה. מאוחר יותר, הוא הופיע בדמותו של ת'ג'ון, קפטן של ספינת משא, אשר חולצה על ידי הצוות של ספינת החלל אנטרפרייז, בפרק "Symbiosis" משנת 1988 של "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
בין לבין, הוא הופיע בסרט הקומדיה משנת 1982 "!Zapped", סרט האימה משנת 1988 "ליל האימה 2", וכבנה של ברברה הרשי בדרמה משנת 1987 בשם "Shy People". היה לו מגוון של תפקידי אורח בפרקי טלוויזיה ובסרטי טלוויזיה.
הוא זכה לשבחי ביקורת מהמגזין טיים על ביצועיו במחזה "kingfish" אשר הועלה על בימת Los Angeles Theatre Center, בו הוא שיחק זונה מטורללת, רגזנית ושרירנית ממין זכר. היה זה תפקידו האחרון.

מותו ומורשתו

בוטריק, שהיה חולה איידס, מת ממחלת הטוקסופלזמוזיס - מחלה קטלנית למדוכאי מערכת החיסון על רקע מחלת האיידס, ב-17 במרץ 1989 בגיל 29. הוא הונצח בלפחות שני מלבנים כחלק מפרויקט שמיכת הזיכרון, אשר מתייחסים אל תפקידו כדייוויד מרקוס.
בשנת 2008 הופצה הסדרה "Square Pegs" על גבי DVD, שכללו כתוספת מיוחדת הקדשה ומחווה מצד עמיתיו לסדרה, השחקניות ג'אמי גרץ ושרה ג'סיקה פרקר, וכן יוצרת הסדרה אן ביטס.
עמיתתו של בוטריק בסרט "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק" רובין קרטיס הקליטה מחווה דומה כתוספת ל-DVD של סרט זה. הבמאי ניקולס מאייר, שביים את בוטריק בסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", כלל סצנה בסרט "מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת" (אשר צולם לאחר מותו של בוטריק), שבו קפטן קירק מביט בתצלום המונח על שולחנו, בו נראה בנו דייוויד שנרצח.
המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה

היסטוריה

המרכז הוקם בשנת 1976 על ידי פרופסור (אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת טמפל) דניאל אלעזר, אשר כיהן מאז ייסודו של מכון המחקר, כנשיאו. ה-JCPA איגד תחתיו בעת הקמתו את "המרכז לחקר הקהילות היהודיות" ואת "המרכז הירושלמי ללימודים פדרליים".
ב-1984 פוצל תפקידו של אלעזר, כאשר צבי מרום מונה למנכ"ל המכון, בעוד אלעזר ממשיך לכהן כנשיא.
לאחר פטירתו של אלעזר ב-1999 מונה במקומו כנשיא, ד"ר דורי גולד ולצידו החל לכהן יו"ר מועצת מנהלים, מנפרד גרסטנפלד, שניהם החל מ-2000. גרסטנפלד פרש מתפקיד יו"ר מועצת המנהלים ב-2012, והוא ממשיך לכהן עד היום בדירקטוריון. גולד כיהן כנשיא המרכז עד למינויו למנכ"ל משרד החוץ בשנת 2015. המנכ"ל הראשון מרום פרש ב-2004 ומאז מכהנת בתפקיד זה חיה הרשקוביץ.

פעילות

התוכניות העיקריות שבהן עוסק המרכז הן: יחסי החוץ של ישראל, הסברה, אנטישמיות ופוסט-שואה, הסכסוך הישראלי-ערבי, מדיניות כלכלית, חקר הקהילה היהודית והמסורת המדינית היהודית.
על החוקרים ועמיתי מחקר שכתבו מאמרים וניירות עמדה במסגרת המרכז נמנים, בנוסף לגרסטנפלד ולגולד, גם:עוזי ארד, שלמה אבינרי, גיורא איילנד, בני גנץ, ברנרד לואיס, אורי לוברני, יאיר נוה, ג'רלד מ. שטיינברג, בנימין נתניהו, ח'אלד אבו טועמה, משה יעלון, אהרן זאבי-פרקש, יהונתן דחוח-הלוי, השגריר יהודה אבנר, השגריר פרדי איתן, השגריר אלן בייקר, איתן בנצור, פרופ' רפאל ישראלי, פרופ' יעקב לנדאו, פרופ' רות לפידות, השגריר צבי מזאל, השגריר ראובן מרחב, שמעון שפירא, נדב שרגאי, אלוף (מיל') יעקב עמידרור, פרופ' יקיר פלסנר, עו"ד עירית קאהן, פרופ' ארווין קוטלר, ד"ר מאיר רוזן, פרופ' מרדכי רוטנברג, ועוד.
ה-JCPA שוכן בבית מילקן שבשכונת קטמון שבירושלים.
בונים הלר

ביוגרפיה

בונים בן נח הלר נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית ב-25 בינואר 1908 למשפחה יהודית דתית ענייה. עד גיל 14 למד בחדר ובישיבה, ולאחר מכן היה פועל. בשנת 1930 החל לפרסם משיריו, ואף עסק בעיתונאות. בשנים 1937–1939 התגורר בפריז, וערב פרוץ מלחמת העולם השנייה שב לוורשה. מאוקטובר 1939 עד דצמבר 1947 גר בברית המועצות (ביאליסטוק, אלמה-אטה, מוסקבה). ב-1948 חזר לוורשה, כעת בפולין הקומוניסטית, והיה לעורך הירחון הספרותי "יידישע שריפטן".
הלר נטש את הקומוניזם, התגורר תקופות קצרות בצרפת ובבלגיה ולבסוף עלה לישראל בפברואר 1957 עם משפחתו באונייה "ירושלים" (לאחר שביקר בה בספטמבר 1956).
בשנת 1975 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לספרות יידיש מטעם עיריית תל אביב, על ספריו "ביחידות" ו"בגטו ווארשה בחודש ניסן", שראו אור בתל אביב בשנים שלפני כן. בשנת 1981 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
אשתו הראשונה, גולדה, נפטרה בזמן מלחמת העולם השנייה. השניים היו הורים לבת יחידה, דינה. הוא נישא בשנית להדסה קסטין (1924–1995), שחקנית.
הלר נפטר בשנת 1998 בתל אביב, בגיל 90. נטמן לצד אשתו בבית העלמין ירקון.

שיריו

שירו המפורסם ביותר של הלר הוא "חודש ניסן בגטו ורשה" ("אין ווארשעווער געטא איז חודש ניסן"), שנכתב בתקופת מלחמת העולם השנייה. שניים משיריו בוצעו על ידי חוה אלברשטיין בתקליטיה "די קרעניצע" ו"לעמעלע", והיא אף ראיינה אותו לסרטו התיעודי של בן זוגה, נדב לויתן, "מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר" (1995), שבו התחקו אחר משוררי היידיש האחרונים שחיו בארץ.
אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה

ביוגרפיה

אדראנו נולד ב-22 ביולי 1690 במאסה, לקרלו השני צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה ולתרזה פאמפילי, בתם של קמילו פרנצ'סקו מריה פאמפילי ואולימפיה אלדוברנדיני. ב-29 באפריל 1715 התחתן אדראנו עם ריצ'יארדיה גונזגה, בתם של קמילו השלישי גונזגה, רוזן נובלארה ומטילדה ד'אסטה, ממנה נולדו לו 3 בנות. בנובמבר אותה שנה מת אחיו אלבריקו השלישי צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה, ואדראנו ירש את נחלותיו. ב-18 באוגוסט 1731 מת אדראנו במפתיע במאסה, ובתו מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה ירשה את נחלותיו.
המדינה החופשית וירטמברג

היסטוריה

ב-30 בנובמבר 1918 התפטר וילהלם השני, מלך וירטמברג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הממלכה, הפכה המדינה למדינה חופשית. המדינה התקיימה כמדינה חופשית במהלך רפובליקת ויימאר ובמהלך שלטון גרמניה הנאצית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, חולקה וירטמברג לוירטמברג-הוהנצולרן שהייתה תחת אזור הכיבוש הצרפתי, ווירטמברג-באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש האמריקני. בשנת 1952 התאחדו וירטמברג-הוהנצולרן ווירטמברג-באדן עם דרום באדן, ויצרו את מדינת באדן-וירטמברג, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
אהרון בן דוד

הרב ד"ר אהרון בן דוד (נולד בשנת תש"א, 1941) הוא רב וחוקר יהדות תימן.

ביוגרפיה

נולד בכפר וטן אלמקאש באזור אמלח שבצפון תימן. בשנת 1951 עלה עם הוריו לישראל במבצע על כנפי נשרים ומשפחתו התיישבה בקריית עקרון. בשנת 1964 הוסמך בבית המדרש למורים שליד ישיבת הדרום ברחובות כרב-מורה, שם גם המשיך ללמוד לימודי יהדות גבוהים. בשנת 1966 הוסמך לרבנות על ידי הרב זבולון גרז אב"ד רחובות ועל ידי הרב צבי יהודה מלצר, ובשנת 1990 על ידי הרבנות הראשית לישראל. בשנים 1972–1977 כיהן כמנהל בית הספר "סיני" ברחובות. בתקופת ניהולו זכה בית הספר (בשנת 1976) בפרס החינוך הארצי. 
למד באוניברסיטת בר-אילן, שם הוסמך בשנת 1980 לתואר שני בתחום החינוך, והשלים שם גם את לימודי התואר השלישי.
בשנת 1980 התמנה כמפקח על בתי הספר של החינוך ממלכתי דתי של אזור המרכז. בתפקיד זה כיהן עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1998. בשנה זו התמנה לחבר בוועדת השחרורים מטעם משרד המשפטים. 
בשנים 1991–1992 כיהן כיועץ של שר הדתות אבנר חי שאקי ועמד בראש המיזם לקליטה רוחנית של עולים מכל תפוצות הגולה.
משמש כיו"ר העמותה "אהבת תימן", ובמקביל משמש כיו"ר "בית נחמה ויאיר" ברחובות, הכולל גם ארכיון המכיל חומר רב אודות יהודי תימן. במסגרת פעילותו במוסדות אלו הוא עוסק בהדרכת סטודנטים, ארגון הרצאות במגוון נושאים, סיוע והדרכה לחוקרים הכותבים אודות מורשת יהודי תימן, ועוד.
במקביל לפעילותו הציבורית הוא עוסק, מזה כארבעים שנה, במחקר תורני ובחקר מורשת יהודי תימן. 
בשנת 2001 הוענקה לבן דוד תעודת יקיר האגודה לטיפוח חברה ותרבות, כאות הערכה על תרומתו במסגרת פעילותו באגודה. בשנת 2002 הוענק לו "מדליון המעברה" על ידי נשיא המדינה על תרומתו למורשת העדה התימנית בארץ ישראל. בשנת 2008 הוענקה לו תעודת "יקיר החינוך הממ"ד".
תחנת הרכבת התחתית וודפורד

היסטוריה

התחנה נבנתה במקור כתחנת רכבת עילית רגילה ב-22 באוגוסט 1856. לאחר מספר החלפות בעלים שביניהם היו מספר חברות רכבת, ב-14 בדצמבר 1947 התחנה הועברה לרשות גוף התחבורה בלונדון (אשר לימים הפך ל-Tfl) עקב ההרחבה של קו סנטרל, הקו השני ברמת העומס במערכת הרכבת התחתית של לונדון. התחנה הייתה תחנה סופית לקו סנטרל, כשהנוסעים היו צריכים לעבור לרכבת הפועלת על ידי מנוע קיטור כדי להגיע לאפינג. ב-21 בנובמבר 1948 נפתח המשך הקו המגיע עד תחנת לאוטון (בנוסף ל"לופ" לתחנת היינולט) באמצעות רכבות חשמליות, כנהוג ברכבת התחתית של לונדון גם במאה ה-21.

סגירה ב-2003

רכבת בקו סנטרל ירדה מהפסים בתחנת צ'נסרי ליין ב-25 בינואר 2003 לאחר שמנוע ניתק מהרכבת ונפל על המסלול, בתקרית נפציו 32 מנוסעי הרכבת. למרות המרחק הרב בין מקום התאונה לתחנת וודפורד, נסגר כל הקו בעקבות האירוע ואיתו גם תחנת וודפורד, עד לבירור נסיבת התאונה. לאחר ביצוע שינויים בכל הרכבות, נפתח הקו מחדש בשלבים.
תאונה משנית התרחשה בתחנת ווייט סיטי ב-11 במאי 2004, אך לא דווח על נפגעים בתקרית זו.
גחן מצוי

תיאור מראה

מבנה גופו ארוך ורזה, גמיש ביותר וגפיו קצרות. אורך הגוף והראש (ללא הזנב) 60-49, אורך הזנב 54-42 ס"מ, משקלו 3-1 ק"ג. 
לגחן פרווה רכה, צהבהבה-אפורה בגווניה, כתמים שחורים פזורים על גבה ופסי שחור-לבן מעטרים את זנבה. הראש מפוספס, החוטם שחור ומסביב לעיניים ולפה כתמים לבנים. לגחנים באזורים הצחיחים, פרווה בהירה יותר ודוגמאות דהויות יותר מהגחנים באזורים רוויי המים. 
לגחן בלוטות ריח מפותחות ביותר באזור פי הטבעת, המשמשות לסימון טריטוריה. לנקבות 4 פטמות ולזכר איבר מין מפותח. בכפות הרגליים יש 5 אצבעות גלויות בעלות כריות שעירות. הטפרים נראים לעין אך ניתנים להסתרה חלקית (בניגוד לחתוליים שטפריהם מוסתרים לגמרי) העיניים עגולות וגדולות, האוזניים ארוכות ומשולשות. לגחן 40 שיניים.

תזונה

הגחן ניזון גם מחומר צמחי בנוסף להיותו אוכל בשר מובהק. עיקר תזונתו מורכבת מפירות, מכרסמים קטנים, עופות, זוחלים וחסרי חוליות שונים.

רבייה וגידול צאצאים

הגחן מסוגל להתרבות במהלך כל השנה, אך הנקבה מיוחמת על פי רוב במהלך עונת הגשמים או בתקופה בה קיים מחסור במזון. ההזדווגות נמשכת כ-5 דקות ובאה אחרי חיזור שנמשך כשעה. בזמן ההזדווגות ישמיעו הזכר והנקבה יללות. ההיריון נמשך 11 שבועות בקירוב, ובסופו נולדים 3-1 גורים עיוורים וחסרי ישע. הם נגמלים מהיניקה בגיל 8 שבועות, על אף שאוכלים מזון מוצק בכמות קטנה עוד לפני כן. מגיעים לבגרות מינית בהגיעם לשנתיים. תוחלת החיים היא 13 שנים בקירוב.

התנהגות

הגחן יונק החי ביחידות ופעיל בשעות הלילה. נצפה לעיתים בשעות הדמדומים ולעיתים רחוקות ביותר יצפה בשעות היום. הגחן סומך על הסוואתו המצוינת, המדמה אור וצל, בשחרו לטרף. בדומה לחתולים, הוא מכניע את טרפו בנשיכה מהירה וקטלנית בצוואר. הטריטוריה של הגחן חופפת לעיתים עם טריטוריות של גחנים ממין שונה (זכר עם נקבה), אך לא עם גחן מאותו מין (זכר עם זכר). הגחן משמיע קולות המזכירים חתולים כגרגורים ויללות. בשעת פחד הוא סומר את שערות גבו וכן מפריש חומר מושקי מבלוטות הריח שבאחוריו.

אקולוגיה של המין

לגחן אויבים טבעיים, הוא נצוד על ידי ינשופיים, פנתרים ונחשים גדולים. הגחן לא נמצא בסכנת הכחדה גלובלית, אולם תת-מין של גחן - Genetta genetta isabelae מוגדר כפגיע על ידי IUCN. 
הגחן סולד מהאדם וחי בשוליי הסביבה האנושית. תרומתו לכלכלה, בטרפו מכרסמים שונים המזיקים לחקלאות ומעבירים מחלות. לעיתים רחוקות מאוד פוגע המין במשק האדם, בתקפו חיות ועופות בית.
סאוועטיש היימלאנד

סאָוועטיש הײמלאַנד ("סוֹבייטיש הַיימלַנד"; יידיש: 'המולדת הסובייטית'; ברוסית: Советская родина) היה כתב עת ביידיש שיצא לאור בברית המועצות בשנים 1961–1991. לאורך כל שנות קיומו היה עורכו הראשי אהרון וורגליס. עד 1965 יצא כתב העת לאור אחת לחודשיים, וב-1965 הפך לירחון.
בכתב העת פורסמו חיבורים ספרותיים, פולקלור יהודי, תולדות השפה וספרות היידיש. לאחר מלחמת ששת הימים החלו להתפרסם ביקורות על מדיניות ישראל. במערכת כתב העת השתתפו סופרים יהודים סובייטים נודעים, כגון: נתן לוריא, הירש אושרוביץ', יחיאל שרייבמן, יוסף רבין, משה טייף, חיים ביידר, חלקם עלו לארץ בשנות השבעים. בכתב העת פורסמו שיעורים ביידיש שהיו מיועדים לדוברי רוסית.
תפוצתו של כתב העת הייתה כל הזמן בירידה, שנבעה כתוצאה מירידה מתמדת במספר דוברי יידיש (כשם שקרה בישראל, בארצות הברית ובמדינות אמריקה הלטינית). בעוד בשנת 1961 הגיעה התפוצה לכדי 25 אלף עותקים, בשנת 1991 היא ירדה ל-2,000 עותקים בלבד.
משה זקס

משה זקס (נכתב גם זאקס, זאכס; בגרמנית: Moses Sachs;‏ 1800, דריסיקאקר, דוכסות סקסוניה-מיינינגן – 5 ביולי 1870, ירושלים) היה עסקן ירושלמי שד"ר.

קורות חיים

זקס נולד ב- 5 ביולי 1800 בעיירה דריסיקאקר שבדוכסות סקסוניה-מיינינגן שבגרמניה. זקס היה תלמידם של גדולי הרבנים בשלהי המאה ה-19 בהם: הרב המבורג ראש ישיבת פיורדה, הרב נחום טרייבטיש, רבי עקיבא איגר, החת"ם סופר ועוד.
ב-1830 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. זקס נחשב לראשון העולים מגרמניה במאה ה-19.
ב-1832 נשא לאישה את רחל בתו של הגביר הירושלמי רבי צדוק הלוי קרויז (שנחשב באותה עת על ידי תושבי העיר ל"רוטשילד" הירושלמי).
ב-1835 יצא לתוניס בה פעל כשד"ר. בעת שהותו בתוניס פגש את הנסיך פיקלאר פון  מוסקאו שהתרשם ממנו ונתן לו המלצה לברון שלמה רוטשילד מווינה. זקס שכנע אותו וקבוצת עשירים יהודיים לעמוד מאחורי תוכנית ליישוב יהודים שיעסקו בחקלאות בארץ ישראל בחסות ממשלת אוסטריה. התוכנית הוגשה לממשלת אוסטריה בסיועו של נסיך הכתר יוהאן,  ושר החוץ מטרניך וזו הגישה בקשה לממשלת האימפריה העות'מאנית על ידי הקונסול  האוסטרי בקושטא  הברון פון שטירמר, התוכנית נכשלה בגלל סירובה של הממשלה העות'מאנית.
זקס נשאר באירופה עד 1839 ביקר בקהילות רבות ברחבי אירופה לעשות נפשות לתוכנית הפרודוקטיבציה (מטרה להתיישב ולעבוד בחקלאות), וכן  שהה ממרץ עד אוגוסט   באוניברסיטת מינכן כתלמיד לרפואה ואסטרונומיה, משם המשיך לווינה שם למד רפואה באוניברסיטה ועבד בבית החולים הכללי  עד חזרתו  לירושלים.
זקס נרדף על ידי הבנקאים למשפחת לערן שניהלו את מערכת גיוס הכספים באירופה במסגרת ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, הפקוא"מ, וחלוקתם לבני היישוב בארץ ישראל שהתנגדו לפרודוקטיבציה. לשיטתם, מטרת היישוב בארץ ישראל הייתה קירוב הגאולה על ידי תפילה ולימוד תורה והפרודוקטיבציה היוותה סכנה שהייתה עלולה לעכב את הגאולה.
בשנת 1854 היה שותף לייסוד החברה הראשונה ליישוב ארץ ישראל.
ב-1860 יצא בשליחות כולל הו"ד למסע לגייס כספים לטובת בתי מחסה. בחמש שנות מסעו ביקר זקס ברחבי אירופה, גייס כספים ועשה רבות לעידוד הפרודוקטיבציה.
ב-1865 חזר לירושלים עסק בענייני ציבור והמשיך לסקר את אירועי היישוב בעיתוני ארץ ישראל ואירופה.
זקס זכה לראות בייסוד מקוה ישראל ונפטר ב-1870.
כיסא (וושינגטון)

תיאור הפסל

צורתו של הפסל כצורת כיסא שגובהו 6 מטרים. הכיסא צבוע בצבע חום ונראה כעשוי עץ למעט כרית הבד שעליו. בפועל, הכיסא כולו עשוי אלומיניום, וניצב על בסיס עשוי בטון. משקלו של הפסל כשתי טונות.

היסטוריה

הכיסא הוקם כפרסומת בשטח שנמצא בבעלות אולם תצוגה של האחים קרטיס, במטרה להביא לקוחות לאולם התצוגה. שלט שניצב מתחת לפסל ציין כי מדובר בכיסא הגדול בעולם. הפסל נחנך ב-11 ביולי 1959.
באוגוסט 2005 הכיסא הוסר ממקומו לצורך שיפוץ. הכיסא המקורי, שהיה עשוי עץ מהגוני לא עמד בפגעי הזמן והחל להירקב. כיסא חדש עשוי אלומניום הוצב במקום הכיסא הישן ב-25 באפריל 2006. עלות בניית הכיסא החדש עמדה על 40,000 דולר אמריקאי.

בית המראה

ב-13 באוגוסט 1960 הוצב בראש המבנה תא זכוכית שגודלו 3 מטרים על 3 מטרים, ובו מקלחת, מיטה, שירותים ומרפסת. רבקה קירבי התגוררה במבנה במשך 42 ימים, ועיתונות מקומית כינתה את המבנה "בית עליזה בארץ המראה" (Looking Glass House).
דב צמיר

ביוגרפיה

פולין: דב צמיר נולד בבית של סבו, אביו אמו, זאב גולדמן ב-1927 בחלם. כשהיה בן שנתיים אביו היגר לברזיל בחיפוש פרנסה. הוא המשיך לחיות בבית הסבה עד פטירתו ב-1933. לדב היה קשר עם משפחתו הרחבה, לפחות פעמיים בשנה היה נוסע לדודה בלובלין ולדוד בעיירה זמושץ'. הסבה מצד אביו, אהרון צימרינג חיי עם משפחתו הענפה בעיירה אחרת, פיאסקי, איפה הוא נהג להגיע לימים הנוראים. דב ציין שהסבה, זאב גולדמן, הייתה הדמות המרכזית בחייו ואליו הוא הרגיש קרוב מאוד בתקופות קשות בחייו. סבו היה חסיד טריסק שנסע לקבל ברכה כמה ימים לפני הנסיעה של אביו לברזיל. למרות זאת בבית לא הייתה חוויה יהודית שורשית עם תפילות, ביקור בבית כנסת וב"ס יהודי. לדבריו הדבר פגע בו כשנחשף להשפעה החזקה והסוחפת ושל התרבות הברזילאית הממטמיעה.
ברזיל, שנים ראשונות: בתחילת 1934, בגיל 7, היגר עם אמו לעיר סנטוס שבברזיל, לשם נסע אביו מספר שנים קודם לכן בחיפוש פרנסה. דב מציין שהוא לא גדל בבית בלי חוויה יהודית שורשית, תפילות, ביקורים בבית כנסת ולימוד בבית ספר יהודי; לדבריו הוא דיבר פולנית ושמע יידיש; רוסית דיברו בבית כשלא רצו שהילדים יבינו. בברזיל המאבק העיקרי היה בבית הספר - תוך שנה הוא למד פורטוגזית, רכש מספיק יידיש לתקשורת בבית ושכח לגמרי את הפולנית.
בברזיל הקושי הגדול בתחילה היה המפגש עם אביו: להתרגל לסמכותו בבית בצד הגעגועים הגדולים לחיים אצל סבה איתו היה לו קשר מיוחד ושתדיר היה מופיע בחלומותיו.
בסוף שנות הארבעים הנהיג את תנועת דרור בברזיל במסגרתה איחד קבוצות נוער מערים שונות לתנועה אחת שמרכזה בסאו פאולו. יזם את הסמינר ההיסטורי בלאפה ב-1 במאי 1950, בו מהחברים בתנועה החליטו לעזוב את לימודיהם האקדמיים כדי לעלות לישראל. סמינר זה היווה נקודת מפנה בפעילות של תנועת דרור, ובעקבותיו החלו לעלות לישראל גרעינים במשך כעשור. דב הצליח לנתב את הגרעינים להצטרף לקיבוץ ברור חיל, שהוקם על ידי התנועה ממצרים ב-1948, שעם הזמן הפך לקיבוץ בעל רוב מוחלט של יוצאי ברזיל. במהלך הזמן עלו לברור חיל מעל ל-1,000 צעירים שמתוכם נשארו מספר מאות בקיבוץ כשרוב האחרים המשיכו למקומות אחרים בארץ.
נדבורנה

היסטוריה

במקום נמצאו ממצאים ארכאולוגיים המתוארכים לתקופת הברונזה, בסביבות 4,000 שנה לפני זמננו.
העיר נבנתה סביב טירת פניב. הטירה נבנתה כנראה בחצי השני של המאה ה-16. האזכור הראשון של העיר מתייחס ל-1589, ב-1591 העיר קיבלה זכויות מגדבורג. ב-1648 הצטרפו תושבי העיר למרד של בוגדן חמלניצקי כנגד פולנים, חיילים מנדבורנה הצטרפו אל מסעו של חמלניצקי ללבוב. במאה ה-17 העיר הפכה למרכז מסחרי חשוב, דרכי מסחר מהונגריה למרכז אוקראינה עברו במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה נדבורנה לידיה של פולין. ב-1939 העיר נכבשה על ידי הצבא האדום. בין 1941-1944 הייתה תחת הכיבוש הגרמני.
הפילהרמונית של ברלין

היסטוריה

התזמורת נוסדה בברלין בשנת 1862 על ידי בנימין בילזה, בשם "התזמורת של בילזה". בשנת 1882 ניתן לה שמה הנוכחי, והיא התארגנה מחדש בניהולו הפיננסי של הרמן וולף. מנצחה הראשון בניהול החדש היה לודוויג פון ברנר; בשנת 1887 הצטרף לתזמורת הנס פון בילוב, מחשובי המנצחים בעולם, ושמה של התזמורת התבסס יותר ויותר, עם הנס ריכטר, פליקס ויינגרטנר, ריכרד שטראוס, גוסטב מאהלר, יוהאנס ברהמס ואדוארד גריג כמנצחים אורחים במהלך השנים הבאות.
בשנת 1895 התמנה ארתור ניקיש למנצח ראשי. החליף אותו בשנת 1923 וילהלם פורטוונגלר. התזמורת המשיכה לנגן כל שנות מלחמת העולם השנייה ועברה, כמעט ללא פער זמנים, לנגן תחת שרביטו של לאו בורכארד. עם מותו, התמנה סרג'יו צ'ליבידאקה תחתיו. פורטוונגלר חזר בשנת 1952 ונשאר עד מותו בשנת 1954.
מחליפו היה הרברט פון קאראיין האגדי, שנשאר עם התזמורת עד 1989 ופרש חודשים ספורים לפני מותו. בניצוחו הפיקה התזמורת מספר רב ועצום של הקלטות וסיירה ברחבי העולם. קלאודיו אבאדו היה למנצח ראשי אחריו. הוא הרחיב את רפרטואר התזמורת מעבר ליצירות הליבה הקלאסיות והרומנטיות, אל המוזיקה המודרנית יותר של המאה ה-20. 
סיימון ראטל הציב כתנאי לחתימתו על החוזה עם הפילהרמונית של ברלין, שזו תהיה למוסד ציבורי בניהול שיתופי, שבידו הכוח לקבל החלטות אמנותיות ופיננסיות משלו. לשם כך נדרש שינוי בחוק המדינה, שאושר בשנת 2001 ואיפשר לו להצטרף לארגון בשנת 2002.
אולם הקונצרטים של התזמורת נהרס בזמן המלחמה, בשנת 1944, ונבנה מחדש בשנת 1963, על ידי האדריכל הנס שארון.
התזמורת הקליטה גם אלבום בשם "רגע של תהילה" עם להקת הרוק הכבד הגרמנית "Scorpions", בשנת 2000. הפילהרמונית של ברלין תומכת גם בכמה הרכבי מוזיקה קאמרית שרוב חבריה הם נגני התזמורת.
הכנר הישראלי גיא בראונשטיין שימש ככנר ראשי בתזמורת בין השנים 2000–2013. בשנת 2009 התמודד הויולן הישראלי עמיחי גרוס על משרת הוויולן הראשי וזכה בה. ישראלי נוסף המנגן בתזמורת הוא נגן הבסון מור בירון, בנו של המנצח והחלילן אבנר בירון.
נאנצ'אנג

היסטוריה

בשנת 201 לפנה"ס, בתקופת שושלת האן, נבנתה במקום עיר מוקפת חומה בשם גן (赣).
בשנת 589, בתקופת שושלת סווי, שונה שם המקום להונְגג'וֹאוּ (洪州) ובסופו של דבר לנאנצ'אנג, שם שפירושו "הדרום המשגשג של סין".
בשנת 959 הפכה נאנצ'אנג לבירה הדרומית של שושלת טאנג הדרומית. בשנת 981 נפלה העיר לידי שושלת סונג שהחזירה לעיר את השם הונְגג'וֹאוּ, השם שונה שוב ב-1164 והוחזר לנאנצ'אנג ב-1368. בסוף תקופת שושלת יואן המונגולית הייתה נאנצ'אנג שדה קרב בין שני מורדים, ג’וּ יוּ'אֶן ג’אנג, מפקד צבא המורדים המכונה "מינג", לבין צֶ'ן יוּאוּלְיַאנְג, מפקד צבא המורדים המכונה "האן". בתחילת המאה ה-16 שימשה נאנצ'אנג כבסיסו של הנסיך ג'וּ בניסיון המרד כנגד שושלת מינג.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 נפגעה העיר בצורה משמעותית במהלך מרד טאיפינג (1865-1850). העיר נפגעה כלכלית בסוף המאה ה-19 כאשר נתיבי הסחר היבשתיים מגואנגג'ואו צפונה שעברו דרך נאנצ'אנג הוחלפו בספינות קיטור.
ב-1 באוגוסט 1927 פרצה בעיר התקוממות נאנצ'אנג – הקרב הראשון של הקומוניסטים הסינים כנגד הצבא הרפובליקני הסיני (הלאומנים) שבשליטת מפלגת הקוומינטנג. הקומוניסטים שלטו למשך זמן קצר בנאנצ'אנג, אבל נסוגו ממנה לאחר התקפת הנגד של הלאומנים. אומנם צבאית הסתיים קרב זה בכישלון, אך תאריך הקרב הוכר כיום הייסוד של צבא השחרור העממי - כינויו של הצבא הקומוניסטי. מלון ג'יאנשי בה שכנה מפקדת המורדים הוא כיום מוזיאון המוקדש למרד, וכיכר העיר מוקדשת לזכרו של המאורע.
בין 17 במרץ ל-9 במאי 1939 התחולל קרב נאנצ'אנג במהלך מלחמת סין-יפן השנייה שבסופו השתלטו היפנים על העיר חרף התנגדות סינית עיקשת.
כשהתחיל הפיתוח הכלכלי המואץ של סין בשנות ה-80 של המאה ה-20 נשארה נאנצ'אנג, בירת המחוז העני ביותר במרכז סין, מאחור, אבל בשנת 1995 רכשה פורד חלק מחברת המכונית הסינית ג'יאנגלינג והקימה מפעל משותף בנאנצ'אנג, ומאז העיר משגשגת. בין השנים 2008-1978 גדל שטח העיר פי חמישה.

גאוגרפיה

נאנצ'אנג שוכנת על גדות הנהר גאן, כ-60 קילומטרים דרומית לנהר היאנגצה וכ-50 קילומטרים מאגם פויאנג. האזור בו שוכנת נאנצ'אנג שופע מים, בעיר עוברים עוד שני נהרות, פֿוּהֶה וגִ'ינְגְ'יַאנְג, ומסביב לעיר מצויים כמה אגמים. בפרבר המערבי של העיר מתרומם הר מיילינג, ומצפון לה מצוי הר לושאן. אקלים העיר הוא סובטרופי גשום.

כלכלה

נאנצ'אנג מהווה מרכז אזורי לתוצרת החקלאית של מחוז ג'יאנגשי. מוצרים כדוגמת אורז ותפוזים הם מוצרים כלכליים מרכזיים. לחברת פורד יש מפעל בנאנצ'אנג שבו מרכיבים מטעניות מסוג פורד טרנזיט קסטום כחלק מיוזמה המשותפת עם חברת המכונית הסינית ג'יאנגלינג. נאנצ'אנג היא גם מרכז לייצור תרופות סיניות מסורתיות ותרופות מודרניות.

רכבות

נאנצ'אנג הנה צומת של מסילות הברזל בייג'ינג-הונג קונג ושאנגחאי-קונמינג (לשעבר מסילת גֶ'ה-גַאן מילולית מסילת ג'ג'יאנג-ג'יאנגשי), עובדה המסבירה את היותה של נאנצ'אנג אחד ממרכזי התעבורה החשובים ביותר בדרום סין ומשכנה של לשכת מסילות הברזל של נאנצ'אנג האחראית למערכת מסילות הרכבת ברוב שטחם של המחוזות ג'יאנגשי ופוג'יין. משנת 2007 מקושרת נאנצ'אנג גם לערים השכנות האנגג'ואו, צ'אנגשה ושאנגחאי באמצעות מערכת הרכבות המהירות המכונה באנגלית China Railway High-speed ‏(中国铁路高速). בעתיד, מתוכננת פתיחת רכבת תחתית בעיר.

תעופה

בסמוך לנאנצ'אנג שוכן שדה תעופה "נאנצ'אנג צ'אנגבֵּײ" (南昌昌北国际机场). השדה נחנך ב-1999, ובשנת 2004 ונפתח גם לטיסות בינלאומיות, כיום לסינגפור ובנגקוק.