google/wiki40b huggingface dataset:
מרדכי-מוטל צ'צ'יק

מרדכי-מוטל צ'צ'יק (1914 – 27 בפברואר 2003) היה רופא ישראלי, פנימאי, נפרולוג, מנהל מחלקה פנימית ג' בבית החולים הדסה תל אביב, הקים את היחידה הנפרולוגית בבית החולים "הדסה תל אביב" (1965) אשר שירתה את כל שלושת בתי החולים העירוניים-ממשלתיים (איכילוב, הדסה, בית יולדות הקריה), היה הנפרולוג הראשון של בתי החולים העירוניים-ממשלתיים של תל אביב.

ביוגרפיה

צ'צ'יק נולד ברוסיה. עלה לארץ-ישראל בשנת 1925. למד רפואה בליון, צרפת. בתום לימודיו חזר צ'צ'יק לארץ-ישראל.
בספטמבר 1939, בתחילת מלחמת העולם השנייה התגייס ד"ר צ'צ'יק לצבא הבריטי, תחילה כרופא אזרח, ובהמשך סיים קורס קצינים ושירת כרופא צבאי. 
במרץ 1941 שירת בחרטום. בהמשך הוצב באתיופיה עד שנת 1945. בסוף 1945 הועבר לעזה. סיים את שירותו בדרגת מייג'ור.
צ'צ'יק התחתן עם שושנה. לזוג נולדו 3 בנים.
לאחר שירותו התמחה בבית החולים הדסה תל אביב ברפואה פנימית. כ- עשר שנים כיהן צ'צ'יק כסגן מנהל מחלקה פנימית. בשנת 1964 יצא צ'צ'יק ל-קליבלנד בארצות-הברית להשתלמות בנפרולוגיה, מקצוע רפואי שעד לתקופה הנ"ל לא היה קיים בבתי החולים העירונים בתל אביב, ובעולם היה בחיתוליו.
בסוף שנת 1965 התמנה צ'צ'יק למנהל מחלקת פנימית ג', ובנוסף הקים את היחידה לנפרולוגיה בבית החולים "הדסה", יחידה ששירתה את כל שלושת בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב.
מתלמידיו: פרופ' דוד מודעי.
בשנת 1980 פרש צ'צ'יק לגמלאות.
בשנת 1996 הוענק לצ'צ'יק אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
לאחר פרישתו, היה צ'צ'יק במשך מספר שנים רופא של בית הספר התיכון תיכון חדש בתל אביב.
צ'צ'יק ובני משפחתו התגוררו ב"שכון הקצינים" בתל אביב.
צ'צ'יק נפטר ב 27 בפברואר 2003. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
זיו קורן

ביוגרפיה

זיו קורן נולד ברמת גן, למד אמנות פלסטית בתלמה ילין.
את דרכו כצלם החל במהלך שירותו בצה"ל כצלם צבאי. מיד לאחר שחרורו מהצבא, עבד כצלם בלשכת העיתונות הממשלתית. לאחר מכן, בין השנים 2009-1992 צילם עבור עיתון "ידיעות אחרונות". במקביל, בין השנים 2002 - 1995 שימש כנציג הישראלי של סוכנויות הצילום הצרפתיות "Sygma" ו-"Gamma" ומ-2002 משמש כנציג סוכנות הצילום "Polaris Images" ועובד כצלם עצמאי. מאז האינתיפאדה הראשונה מתעד קורן את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ואף צילם תמונות של פיגועי טרור. משנת 2009 קורן משמש כצלם מערכת של עיתון "ישראל היום" ובנוסף משמש כשגריר Canon Europe
כצלם חדשות ודוקומנטרי מתעד קורן נושאים הומניטאריים בארץ ובעולם כמו מצב העוני בישראל, הקונפליקט הישראלי-פלסטיני, אסון הצונאמי בדרום-מזרח-אסיה, אסון רעידת האדמה בהאיטי, מאבק במחלת האיידס בדרום-אפריקה ואחרים. בנוסף קורן מתעד את צה"ל וכוחות הביטחון מזה כ-20 שנה בפעילויות מבצעיות שוטפות ובמבצעים מיוחדים. בשנת 2009 תיעד קורן בפרויקט מיוחד פעולות ואימונים של הימ"מ - יחידת העילית של משטרת ישראל ללוחמה בטרור.
צילומיו של קורן פורסמו במגוון עיתונים בינלאומיים כולל: טיים מגזין, ניוזוויק, סאנדיי טיימס, שטרן, דר שפיגל, Paris Match , לה פיגארו מגזין, קוריירה דלה סרה.
צילומיו עטורי הפרסים של קורן נכללו במגוון תערוכות יחיד וקבוצתיות ברחבי העולם, כולל במוזיאון המטרופוליטן בטוקיו, ה-Memorial Museum בספרד והמוזיאון לצילומי מלחמה בקרואטיה ולאחרונה לקח חלק בפרויקט הצילום ההיסטורי War/Photography: Images of Armed Conflict and Its Aftermath במוזיאון לאומנות ביוסטון, ארצות הברית ובתערוכה משותפת במוזיאון MAXXI – המוזיאון הלאומי לאמנויות ברומא, איטליה.
קורן היה נושא הסרט הדוקומנטרי "More than 1000 Words..."  אשר הוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם, ואשר זכה בתריסר פרסי פסטיבל.
עד כה פרסם קורן 15 ספרים ביניהם More Than 1000 Words, Writing with Light, Milestones, Brotherhood, Heartbeat, Shalom Inshallah, Positive  ואחרים.
קורן היה בן זוגה של הדוגמנית ומגישת הטלוויזיה גלית גוטמן ולהם שתי בנות. בשנת 2014 הכיר קורן את סיון גנון, אלמנתו של מאור גנון שנספה באסון הכרמל. קורן וגנון הכירו בפרויקט צילום משפחות הנספים. בשנת 2016 נולדה להם ילדה.
מואסיה

מואסיה (בלטינית: Moesia; ההגייה בלטינית קלאסית: מוֹיְסְיָה, ובלטינית מאוחרת: מֶסְיָה) הוא שמו הקדום של חבל ארץ בבלקן, לאורך הגדה הדרומית של הדנובה, שהפך לימים לפרובינקיה רומית. הפרובינקיה מואסיה השתרעה על פני שטחיהן של דרום סרביה של ימינו (מואסיה העילית), הרפובליקה של מקדוניה, צפון בולגריה, דוברוג'ה שברומניה, דרום מולדובה ובוג'אק (מואסיה התחתית).
פירוק אינטרפולטיבי

באנליזה נומרית פירוק אינטרפולטיבי (Interpolative decomposition) מציג מטריצה כמכפלה של שתי מטריצות, האחת בנויה מחלק מהעמודות של המטריצה המקורית, והשנייה מכילה תת-מטריצת יחידה וכל שאר האיברים שלה קטנים מ-2 בגודלם.
הרעיון של הפירוק, ומכאן גם שמו, הוא להציג מטריצה עם יתירות בעמודות (היתירות מתבטאת בדרגה נמוכה יותר ממספר העמודות) כהרחבה (או אינטרפולציה) של עמודות נבחרות מתוך המטריצה.
באנאליזה נומרית משתמשים בפירוק לא רק עבור המקרה שבו הדרגה נמוכה, אלא גם עבור המקרה שבו הדרגה הנומרית נמוכה, ואז הפירוק המתקבל מקרב את המטריצה המקורית בדיוק החישוב.
את הפירוק אפשר באופן דומה לבצע על שורות במקום עמודות.

אלגוריתם לחישוב הפירוק

עבור מטריצה  בגודל , נחשב באופן הבא את הפירוק האינטרפולטיבי שלה מסדר :
נחשב פירוק QR של A עם פרמוטצית עמודות: AP=QR
נסמן:  כאשר  היא מטריצה ,   היא מטריצה בגודל, ו  היא מטריצה 
נסמן:  כאשר  היא מטריצה  ו  היא מטריצה 
נחשב:  ונשים לב שקיימים  אינדקסים  כך ש 
נחשב:  כאשר  היא מטריצת היחידה בגודל 
ונקבל:
אלכסנדרו גראור

קורות חיים

גראור נולד בשם אלכסנדרו בראואר  בבוטושאן, בצפון מזרח רומניה, בצפון חבל מולדובה, כאחד מילדיהם של לזר בראואר ואשתו, ז'אנט לבית לנדסקו.
מוצא משפחת בראואר או ברויאר היה במערב הונגריה. נציגים מפורסמים של המשפחה היו הרב שלמה זלמן ברויאר חתנו של רש"ר הירש ורב הקהילה החרדית בעיירה פאפא והרב יצחק ברויאר, ממייסדי אגודת ישראל. אביו של גראור היה צאצא לפלג המשפחה שהתיישב ברומניה.  
גראור היה בוגר הפקולטה לספרות ופילוסופיה של בוקרשט בתחום הבלשנות הקלאסית והשפה הרומנית. בשנים 1924–1929 היה בפריז, צרפת תלמידו של הבלשן המפורסם אנטואן מייה. הוסמך בבית הספר ללימודים גבוהים וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת סורבון. הוא שב לבוקרשט ועסק בהוראה ומחקר.
בין השנים 1941 - 1944, בתקופת שואת יהודי רומניה, גראור הקים וניהל את בית הספר התיכון היהודי הפרטי, שיועד לתלמידים היהודים שסולקו מבתי הספר הרומנים. לאחר מלחמת העולם השנייה שולב בחינוך הגבוה. בשנת 1955 התקבל כחבר האקדמיה הרומנית. בין השנים 1954–1956 היה דקאן הפקולטה לבלשנות. בין השנים 1955–1974 היה מנהל הוצאת האקדמיה. בין השנים 1958–1988 היה נשיא החברה ללימודים קלאסיים.
גראור פרסם עבודות רבות, ביניהן: "הערות אטימולוגיות "Note etimologice, "אטימולוגיה רומנית" Etimologii româneşti, "התפתחות השפה הרומנית" Evoluţia limbii române, "לימודי בלשנות כלליים" Studii de lingvistică generală, "מחקר אורתוגרפי קטן" Mic tratat de ortografie, "מלכודות השפה הרומנית" Capcanele limbii române ועוד.
היה נשוי לאמנית ניאגה (נאגה) ובנו דומיטרו היה לעתונאי ספורט ואיש טלוויזיה מוערך. בין תלמידיו נמנו ינקו פישר, מריוס סאלה ואחרים.
דד מורוז

דֶד מוֹרוֹז (ברוסית: Дед Мороз (נהגה "מַרוז"; באוקראינית: Дід Мороз; בבלארוסית: Дзед Мароз) הוא דמות בדיונית בפולקלור הסלאבי המזכירה במאפייניה את סנטה קלאוס במערב ואת איאז אטה  במזרח. התרגום המילולי הוא "סבא כפור". על פי האגדות הסלאביות, מורוז מביא מתנות לילדים, לעיתים קרובות פנים אל פנים בזמן הנובי גוד.
עד להגעת הנצרות במאה התשיעית והעשירית לאזור רוסיה התקיימו מספר אמונות סלאביות באזור. אחד השדים במיתולוגיה היה מורוזקו. מורוזקו היה עוזר לילדים טובים ואנשים עובדי כפיים ולפעמים אף חילק מתנות, ולעומת זאת העניש ילדים חצופים (באגדת ילדת השלג הוא מקפיא למוות את הילדה החצופה בעוד נותן מתנות יקרות ערך לילדה טובת הלב).
במהלך המאה ה-19 לאחר שמספר מחזות שפורסמו ברבים, התעצבה דמותו של דד מורוז בדומה למה שמקובל לראות היום.
לפי המסורת, במהלך החג מחלק דד מורוז מתנות בחשאי בליל השנה החדשה, ומניחן למרגלות עץ היולקה בעזרת נכדתו סנגורוצ'קה (נערת השלג). דד מורוז נוהג על סוס או על טרוייקה , שהיא כרכרה הרתומה לשלושה סוסים (ולא לאיילים כפי שמקובל במסורת של סנטה קלאוס). לפי המסורת, סנגורוצ'קה לובשת גלימה כסופה כחולה ארוכה וכובע פרווה או כתר דמוי פתית שלג. דד מורוז עוטה מעיל פרווה המגיע עד עקביו, כובע פרווה חצי עגול ומגפי לבד על רגליו. יש לו זקן לבן ארוך. ברוסיה העיירה וֶליקי אוּסטיוּג שבמחוז וולוגדה נחשבת למקום מגוריו; בבלארוס יער ביאלובייסקה נחשב למקום מגוריו. סטלין הורה כי מורוז ילבש אך ורק מעיל בצבע כחול, כדי לבדל אותו מסנטה קלאוס הנוצרי האדום, עם זאת, הרוסים אינם מקפידים על כך.
בתקופת קיומה של ברית המועצות והמלחמה הקרה התפשטה דמותו של דד מורוז במרבית מדינות הגוש המזרחי (בארמנית מכונה הדמות:"פאפ דזמר" (Ձմեռ Պապ), בבולגרית:"דידו קולדה" (Дядо Коледа) וכו').
אצל חלק מהעמים הלא סלאבים שחיו תחת השלטון של האימפריה הרוסית, קיימים שמות לדד מורוז בשפה המקומיות:
 בשפה הטטרית והבשקירית דד מורוז ידוע כ-Ҡыш бабай Qïš babay, (זקן החורף), ובשפה היקוטית  ידוע כ-Chys Khan (אדון הקור), בשפה הננטית  ידוע כ-Yamal Iri (סבא ימאל). באזרבייג'ן דד מורוז ידוע כ Şaxta Baba (סבא כפור) ומלווה בילדת הקרח Qar Qız.
ארבייטסדורף

ארבייטסדורף (בגרמנית: Arbeitsdorf, בתרגום לעברית: "כפר-עבודה") היה מחנה עבודה שהוקם על ידי הנאצים בשנת 1942.
בשנת 1936, עיצב מהנדס מכוניות גרמני בשם פרדיננד פורשה אב טיפוס של רכב אשר מחירו היה שווה לכל כיס בגרמניה. הוא הציג את רעיונו בפני אדולף היטלר. הרעיון מצא חן בעיני הפיהרר והוא הורה לייצר את המכונית אשר הייתה ידועה כדגם קה-דה-אף (KdF-Wagen) ומאוחר יותר כרכב פולקסוואגן.
באישורו של היטלר, הקימו פורשה ושותפו העסקי אלברט שפר מפעל בפאלרסלבן (כיום בתחומי וולפסבורג), עיירה הממוקמת 30 מייל צפון מזרחית לעיר בראונשוייג. בשל המלחמה, תועל כל היצור מהמחנה לשימושים צבאיים בלבד. בשנת 1942, השיקו פורשה ושפר פרויקט שבמסגרתו בחנו כיצד יוכלו לנצל את אסירי מחנות הריכוז לצורך יצור זול והמוני של הרכבים ולתועלת התעשייה שלהם. זו הייתה העילה לכך שב-8 באפריל 1942, נפתח מחנה ארבייטסדורף על מנת לייצר את דגם קה-דה-אף.
מבין 800 העובדים שהגיעו מנוינגמה (Neuengamme), ועובדים נוספים מבוכנוואלד ומזקסנהאוזן, לפחות שישה מתו בנסיבות שונות במחנה העבודה. סיבות המוות צוינו בין השאר כ"התקף לב", "תאונה" ו"התאבדות".
ב-11 באוקטובר 1942, כשישה חודשים לאחר שהמחנה הוקם, הופסק היצור של הרכב והמחנה נסגר.
דוכסות מקלנבורג-גיסטרו

היסטוריה

בפעם הראשונה התקיימה הדוכסות לזמן קצר לאחר מותו של היינריך הרביעי, דוכס מקלנבורג בשנת 1477, וחלוקת אדמותיו לאחר מכן בין בניו בשנת 1480. אלברכט השישי קיבל את האחוזות של לורדות ורל לשעבר סביב גיסטרו. עם זאת, אלברכט נפטר ללא יורשים בשנת 1483, ואדמותיו עברו בירושה לאחיו הצעיר מגנוס השני, דוכס מקלנבורג-שוורין.
כאשר נפטר מגנוס בשנת 1503, בניו היינריך החמישי ואלברט השביעי שלטו תחילה במשותף על כל דוכסות מקלנבורג, עד לחלוקה מחודשת באמנת נוברנדנבורג משנת 1520. אלברט, שהיה מתנגד נוקב לרפורמציה הפרוטסטנטית, התעקש על החלוקה והפך לדוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ואילו אחיו היינריך שמר על מקלנבורג-שוורין. עם זאת דה יורה, מקלנבורג נותרה בלתי מחולקת; שני האחים החזיקו בתואר דוכס מקלנבורג, וכיוון שהיינריך הותיר רק בן אחד לא שפוי כשנפטר בשנת 1552, אדמות שוורין נפלו לבניו של אלברכט, אולריך השלישי ויוהאן אלברכט הראשון.
באותה תקופה שלטו יוהאן אלברכט ואולריך במשותף על אדמות גיסטרו, אך כעת נקלעו לסכסוך סביב החלק של שוורין בירושה. המחלוקת הוחלט לבסוף בשנת 1556 על ידי תכתיב רופין של יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג: יוהאן אלברכט הראשון קיבל את שוורין, בעוד אולריך נשאר דוכס מקלנבורג-גיסטרו. אולריך נפטר ללא יורשים בשנת 1603, וגיסטרו נפלה חזרה לנכדיו של יוהאן אלברט אדולף פרידריך הראשון ויוהאן אלברכט השני, שליטים משותפים של מקלנבורג-שוורין משנת 1610 ואילך.
מקלנבורג-גיסטרו הוקמה בפעם השלישית והאחרונה בחלוקה של 1621, כאשר יוהאן אלברכט השני קיבל את אזור גיסטרו. בשנת 1628 הורחקו הוא ואחיו בשוורין מדוכסויותיהם בהוראת הקיסר פרדיננד השני לטובת הגנרליסימו אלברכט פון ולנשטיין. באופן רשמי הודחו הדוכסים על כך שצדדו בסתר בכריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, בעוד שלמעשה ניתנה מקלנבורג כפיצוי על ההוצאות האדירות ששילם ולנשטיין בבניית הצבא הקיסרי. הוא התגורר בגיסטרו, אך הודח על ידי הקיסר כעבור שלוש שנים בלחץ של הנסיכים הבוחרים, ואילו הדוכסים בתמיכת הכוחות השוודים הוחזרו לשלטונם.
בית מקלנבורג-גיסטרו קיבל על עצמו את ניהול הנסיכות-בישופות הקתולי לשעבר של רצבורג לאחר המרתו ללותרניזם בשנת 1554. עד שלום וסטפליה ב-1648, החלוקה הושלמה לבסוף ולמנהלה האחרון מונה הדוכס גוסטב אדולף.
מותו של גוסטב אדולף בשנת 1695 הוביל למחלוקת ירושה בין חתנו אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, בנו הצעיר של אדולף פרידריך הראשון, ואחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין, מה שיוביל ליצירת מקלנבורג-שטריץ ב-1701.
שירה פונטית

שירה פונטית היא שירה המורכבת מהברות וצלילים, אשר אינם מצטרפים לכדי יצירת תוכן או משמעות במובנם המקובל.
השירה הפונטית התפתחה בראשית המאה ה-20, בידי חברי תנועת הדאדא. הוגו באל, מחברי התנועה, הגדיר את השירה הפונטית בהשוואה לציור המופשט "הצעד הבא בשירה היה סילוק הלשון, כשם שהציור סילק את האובייקט, ומסיבות דומות". סילוקה של משמעות כלשהי מן השיר יצרה אפקט של צעקות, חוסר הבנה ודיסהרמוניה. בכך הביעה שירה זו ניהיליזם וביקורת חברתית על התרבות האירופית. ביקורת אשר הובעה גם במתן גוון "פרימיטיבי" לשירה.
בין השירים הפונטיים הידועים ניתן לציין את שירו של האמן הפוטוריסט פיליפו טומאסו מארינטי (F. T. Marinetti) "זאנג טומב טומב" (1914), את שירו של באל "קרוואן הפילים", אשר בוצע ב"קברט וולטר" בציריך ואת שירו קורט שוויטרס "אורסונטה" (Ursonate), מן השנים 1921-1932.
השירה הפונטית היוותה את אחד המקורות הראשונים של תחום המיצג במחצית השנייה של המאה העשרים.
קופר (אי)

החי והצומח

כאחד מהאיים בג'ורג'יה הדרומית שאין בהם חולדות, קופר הוא האי היחידי שזוכה להגנה מיוחדת (Special Protection Area). כמות גדולה של עופות ים מקננות בו, כמו: יסעור שלג, פריון אנטארקטי (Antarctic Prion), זוגות של אלבטרוס שחור גבות, פינגווין רצועת-הסנטר ופינגווין הסלעים. כמו כן האי הוא בית גידול לדובי ים, אחד המקומות היחידים שבהם הם לא ניצודו. אדמת האי מכוסה בעשב ציצה.
Fueled by Ramen

היסטוריה

ג'ון ג'אניק תכנן להקים את החברה בעודו תלמיד תיכון. מאוחר יותר, כשלמד באוניברסיטת פלורידה, הקים ג'אניק את החברה יחד עם המתופף והפזמונאי של הלהקה Less Than Jake, ויני פיורלו.
בשנת 1998 הוציאה חברת התקליטים את המיני-אלבום של הלהקה Jimmy Eat World. הדרישה לאלבום, שהיווה פריצת דרך לחברה וללהקה, הייתה גבוהה, ובאותה השנה חברת התקליטים הקימה את המשרדים הראשונים שלה בטמפה שבפלורידה. מאז הוציאה החברה מספר אלבומים, ביניהם האלבום Take This to Your Grave של הלהקה פול אאוט בוי, שזכה להצלחה והגיע למעמד זהב.
בשנת 2004 הציג פיט ונץ, הבסיסט של הלהקה פול אאוט בוי, את חברת התקליטים בפני הלהקה דה אקדמי איז..., ששנה אחר כך הוציאה דרך החברה את אלבום הבכורה שלה, Almost Here. זמן קצר לאחר מכן ונץ וג'אניק הקימו יחד את חברת התקליטים Decaydance Records, דרכה יצאו מספר אלבומים בסגנונות שונים. בספטמבר 2005 הוציאו יחד שתי החברות את אלבום הבכורה של הלהקה פאניק! אט דה דיסקו, A Fever You Can't Sweat Out, שהגיע למעמד של פלטינה כפולה.
בשנת 2007 הקימה החברה משרד במנהטן, והוציאה את האלבום Riot!‎ של הלהקה פאראמור, שהגיע למעמד פלטינה. אלבומה השני של הלהקה פאניק! אט דה דיסקו, Pretty. Odd.‎, יצא גם הוא דרך חברה זו והגיע למקום השני במצעד האלבומים של ארצות הברית בילבורד 200 לאחר שמכר 139,000 עותקים בשבוע הראשון להוצאתו. בשנת 2009 יצא לאור אלבום האולפן השלישי של פאראמור, Brand New Eyes, שמכר 175,000 עותקים בשבוע הראשון להוצאתו והיה לאלבום שמכר הכי הרבה עותקים בשבוע הראשון להוצאתו בהיסטוריה של החברה.
הפיגוע בקו 2

הפיגוע

ב-19 באוגוסט 2003 הגיע לירושלים ראאד מיסק, מחבל מתאבד פלסטיני מתא החמאס של חברון, שם קיבל סיוע מחוליית חמאס של ערבים ממזרח ירושלים שדאגה להסעתו למקום הפיגוע, להסוואתו כחרדי ולחימושו בחגורת הנפץ. 
המחבל עלה על קו 2 של אוטובוס אגד בשכונת שמואל הנביא בירושלים, ופוצץ את עצמו באמצע האוטובוס הכפול. האוטובוס הכפול היה גדוש בנוסעים, ביניהם קבוצת ילדים חרדים, שהיו בדרכם חזרה מן הכותל המערבי.
רוב ההרוגים בפיגוע היו חרדים מירושלים ובני ברק שחזרו באוטובוס מתפילה בכותל. צעיר ההרוגים היה בן 3 חודשים מניו יורק. בין ההרוגים היו רב אחד ועובדת זרה מהפיליפינים. וכן אב שנהרג יחד עם בנו, ואם יחד עם בנה.

תגובות

ארגון החמאס הכריז על אחריותו לפיגוע, שהביא לקיצה של הודנת 3 החודשים, שהוכרזה בסוף יוני 2003. נשיא ארצות הברית, האיחוד האירופאי והאו"ם גינו בחריפות את הפיגוע וקראו לרשות הפלסטינית לעצור את הטרור.
בעקבות ההתקפה פתח צה"ל, בסיוע השב"כ, במצוד נרחב אחרי הנהגת ותשתית החמאס בחברון. מנהיגי החמאס בעיר נעצרו ונהרגו בזה אחר זה בפשיטות של הימ"מ, חטיבת הנח"ל, שייטת 13 וחיל ההנדסה הקרבית. חלק נכבד מתשתית החמאס בעיר נמנו עם חמולת קוואסמה, שרבים מחבריה נעצרו או נהרגו (חלקם היו מחבלים מתאבדים). באוקטובר 2003 נעצרו גם שלושת חברי החוליה הירושלמית. מעצרם והריגתם של אנשי החמאס בחברון ובירושלים מנעה לדברי השב"כ שלושה פיגועי התאבדות נוספים שהיו אמורים לצאת לפועל בירושלים.
ב-2004 הוצב לוח זיכרון בשכונת בית ישראל ועליו שמות הקורבנות.
פייר פינצ'יק

ביוגרפיה

סגל נולד בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה). בילדותו למד בישיבה בעירו, ובהמשך למד בקונסרבטוריון פסנתר ופיתוח קול. בתחילה היה זמר שירי-עם, וערך בחסות ומימון הממשלה הסובייטית מסעות קונצרטים, תחת השם "פייר פינצ'יק", שם הבמה שבו התפרסם.
בשנת 1923 התקבל כחזן בבית הכנסת בלנינגרד שם כיהן עד 1926. בשנת 1927 נסע להופיע בארצות הברית והשתקע שם. בארצות הברית לא התחייב לבית כנסת קבוע, והופיע בבתי כנסת משתנים, באולמות ובבתי מלון בהם אורגנו תפילות לימים הנוראים ולסדרי פסח. משפחתו אף היא הצליחה לצאת מברית המועצות, והשתקעה בישראל. הוא הגיע לארץ לביקורים מפעם לפעם, הופיע בה ואף התפלל בבית הכנסת הגדול בת"א.
לפינצ'יק לא היה קול "גדול" או עוצמתי במיוחד, הוא נודע בזכות הרגש בו ביצע את יצירותיו, וכן בשל הקולורטורה שלו. ביצועיו ליצירות "ריבונו של עולם" לספירת העומר, ו"רזא דשבת" הן מהקלאסיקות של עולם החזנות.]
התנועה הדרוזית הציונית

התנועה הדרוזית הציונית היא תנועה המקדמת את הרעיון הציוני בקרב הדרוזים בישראל.
התנועה הוקמה ב-1975 על ידי יוסף נאסר א-דין, שעוד בשנת 1972 ביקש להשתתף בקונגרס הציוני, במטרה לעצור את הסחף של מעבר צעירים דרוזים לתמיכה ברק"ח. התנועה באה להביע הזדהות של הדרוזים במדינת ישראל, להדק את הקשרים בין היהודים והדרוזים ולדרוש מהמדינה מענה למצוקות של הדרוזים. התנועה הקימה מועדונים בדלית אל כרמל ובכפר סמיע, וקיימה מפגשים עם יהודים ברחבי ישראל וכנסים וימי עיון לקידום מטרותיה. התנועה פועלת בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית וקיימה עימה פעילויות שונות, בהם הזדהות עם יהודי ברית המועצות. אנשי התנועה פעלו לחיזוק ההזדהות עם ישראל בקרב הדרוזים ברמת הגולן אך התריעו על הבעיתיות כאשר ממשלת ישראל אינה מבהירה באופן נחרץ שהרמה תשאר בשליטת ישראל.
בשנת 2009 קיימה את הקונגרס הציוני הדרוזי הראשון בהשתתפות כ-1,700 בני נוער מהמגזר. יו"ר התנועה הוא יוסף נאסר אדין, איש עסקים מדאלית אל-כרמל. התנועה מפעילה בשיתוף הסוכנות היהודית את הפרויקט "ברית חיים", פרויקט המפגיש בין בני נוער יהודים ודרוזים. כמו כן עוסקת התנועה בקידום מעמד האשה הדרוזית ומפעילה קרן לחלוקת מלגות לסטודנטים דרוזים.
בסיס נתונים מונחה-עצמים

שילוב בין הפרדיגמות

ראוי לציין שיש גם מסדי נתונים היברידיים המשלבים בין שתי הפרדיגמות, כמו גם ממשקי תוכנה המאפשרים מיפוי באסטרטגיה המשלבת את שתיהן, בהם כל טיפוס בשפה מקבל טבלה משלו. בגישה זו ישנו, במצב ברירת המחדל, תיאום של בין טיפוסים המוגדרים בשפה לבין הסכמות שבמסד הנתונים.
החסרון העיקרי במסד מבוסס-עצמים הוא בעמידות שלו לשינויים.
לעומת זאת, היות שהנתונים במסד יחסי לא חייבים להיות קשורים לאובייקט המוגדר בשפה, מסדים מסוג זה מאפשרים גמישות מרבית לשינויים.
זהו דבר שיכול להתפתח לבעייתי מאוד במסד נתונים מבוסס-עצמים ופחות בעייתי במסד יחסי שעבר אסטרטגיית בנייה מבוססת עצמים (היברידי).
נכון להיום בתכנות מונחה-עצמים השיטה המקובלת ביותר לבניית מסד חדש היא השיטה ההיברידית. כקו מנחה עקרוני ניתן לקבוע שככל שהמסד יותר כללי - הנגישות אל המידע יותר מהירה אבל תחזוקת המידע פחות איכותית. בניסוח שונה: נגישות המידע היא בהכרח על חשבון הנוחות שבתחזוקת המידע.
מריו קמפס

קריירת מועדונים

קמפס החל לשחק בקבוצת אינסטיטוטו דה קורדובה, אחת המועדונים של העיר קורדובה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-5 באוקטובר 1973 ושיחק בה עונה אחת בה כבש 11 שערים ב-13 משחקים. לאחר מכן עבר לשחק ברוסאריו סנטרל במדיה המשיך להצטיין והפך לאחד החלוצים הטובים בליגה כשהוא כובש 86 שערים ב-107 משחקי ליגה, הוא זכה פעמיים בתואר מלך השערים (נסיונל 1974, מטרופוליטנו 1976).
היכולת הגבוהה של החלוץ התמיר לא נעלמה גם מעיני ציידי הכשרונות האירופאים. ב-1976 עבר קמפס לולנסיה מהליגה הספרדית. בספרד הוא זכה לכינוי אל מטאדור. הוא שיחק בקבוצה עד 1984 למעט בין השנים 1981 עד 1982 בה חזר לשחק בארגנטינה במדי ריבר פלייט, איתה זכה באליפות. בסך הכל ערך 185 משחקי ליגה במדי ולנסיה בהם כבש 116 שערים. הוא סיים כמלך שערי הליגה שנתיים רצופות (כבש 24 שערים בעונת 1976/1977 ו-28 שערים בעונת 1977/1978), זכה פעם אחת בגביע המלך הספרדי, גביע המחזיקות ובסופר קאפ האירופאי. קמפס נחשב לאחד מגדולי השחקנים בהיסטוריה של המועדון.
לאחר מכן עבר קמפס לשחק בהרקולס אליקנטה למשך שנתיים. ב-1986 עבר לשחק באוסטריה עד שנת 1991 במהלכן שיחק באוסטריה וינה, סנקט פולטן וקרמסר. ב-1995 חזר מפרישה ושיחק עונה אחת בצ'ילה ועונה אחת באינדונזיה בטרם פרש סופית.

נבחרת ארגנטינה

את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עשה מול בוליביה. במשך הקריירה שלו הוא הופיע 43 פעמים במדי נבחרת ארגנטינה וכבש עבורה 20 שערים. הוא ייצג את מדינתו במונדיאל 1974, מונדיאל 1978 ומונדיאל 1982.
רגע השיא מבחינתו של קמפס היה ב-1978 אז אירחה ארגנטינה את המונדיאל. קמפס קיבל את החולצה מספר 10, רמז לתפקיד המרכזי אותו מילא בנבחרת והוביל את ארגנטינה לזכייה היסטורית בגביע העולמי. הוא סיים את הטורניר כמלך השערים עם 6 שערים, שניים מהם במשחק הגמר מול נבחרת הולנד, וזכה גם בתואר השחקן המצטיין של הטורניר.

קריירת אימון וכיום

לאחר פרישתו ממשחק ניסה קמפס קריירת אימון קצרה. הוא הוביל את דה סטרונגסט הבוליביאנית לזכייה באליפות ב-1999, התואר היחיד בו זכה כמאמן. כיום משמש קמפס כפרשן כדורגל עבור רשת ESPN.
לקראת קופה אמריקה 2011 שופץ האצטדיון האולימפי של קורדובה, שנקרא בעבר אצטדיון שאטו קררס, ושמו הוחלף לאצטדיון מריו אלברטו קמפס. קמפס היה הראשון שהבקיע שער באצטדיון זה, במשחק הכנה של נבחרת ארגנטינה לקראת מונדיאל 1978.
שטוקהולם (סדרת טלוויזיה)

עלילה

אבישי שר-שלום, פרופסור בעל שם עולמי העוסק בכלכלת כוח, תת-תחום בכלכלה שהוא ייסד ופיתח, הוא מועמד לפרס נובל, אשר נפטר כמה ימים לפני ההכרזה הרשמית על הזוכה, ככל הנראה לאחר שלקה בלבו. את גופתו מוצאים ארבעת חבריו הקרובים, אך כיוון שאנשים מתים לא יכולים לזכות בפרס נובל, הם מחליטים שלא להודיע על דבר מותו במשך חמישה ימים ולהחביא את גופתו עד אשר תפורסם ההכרזה הרשמית על זכייתו בפרס.

הפקה

צילומי הסדרה ארכו 17 ימים, ונוהלה בקופרודוקציה של כאן ושל קשת.
מישל רישאר דלאלנד

חייו

דלאלנד, שנולד בפריז, היה בן זמנם של ז'אן-בטיסט לולי ופרנסואה קופרן. הוא היה המורה למוזיקה של בנות מלך צרפת לואי ה-14 וניצח על הקאפלה המלכותית משנת 1714 עד מותו בורסאי ב-1726.
יש הרואים בדלאלנד את גדול מלחיני ה"מוטט הגדול" הצרפתי, יצירה כנסייתית לסולנים, מקהלה ותזמורת גדולה יחסית, שענתה לטעמו של לואי ה-14 הודות להוד ולהדר שאפיינו אותה. בהתאם למסורת, ארגן לואי ה-14 תחרות בין מלחינים, שהתבקשו לחבר מוזיקה לטקסט מוסכם במשך זמן קצוב. המלך היה השופט היחיד בתחרות. דלאלנד היה בין ארבעת הזוכים, ועליו הוטלה המשימה לחבר מוזיקה לרבע האחרון של השנה (שאר המתמודדים היו קופייה, קולאס ומינורה). הרבעון של דלאלנד היה החשוב מכולם בזכות חג המולד. בהמשך הוטל עליו מלוא האחריות לחיבור מוזיקה כנסייתית במשך כל השנה.
דלאלנד הותיר אחריו גרסאות רבות של יצירותיו. בגרסאות המוקדמות ניכרת נאמנות לסגנון הבארוק הצרפתי, אך השינויים שבאו אחריהן משלבים קווים קישוטיים יותר, איטלקיים בסגנונם ומקדישים יתר תשומת לב לקונטרפונקט פוליפוני.
לפחות ארבעה קבצים של יצירותיו קיימים כיום, כל אחד מהם מציג השקפה שונה כלפי עבודתו של מלחין, כפי שראו אותה האנשים שהרכיבו קבצים אלה. 
עבודת המחקר ביצירתו של דלאלנד נתקלה בקשיים בגלל חוסר העקביות באיות שם משפחתו: דה לאלנד, לאלאנד, לה לאנד, דה לה לאנד ועוד. המשפחה כתבה את השם Delalande