google/wiki40b huggingface dataset:
מיכאיל טאניץ'

חייו

מיכאיל טאניץ' (טנחילביץ') נולד בטגנרוג. בהתאם לעדויות של טניץ' סבו מצד אביו היה יהודי דתי אדוק. אביו של המשורר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם בחזית ולאחר שחרור מהצבא נקלט בצ'קה. לאחר מספר שנים הוא התמנה למפקד ניהולי במנגנון העירוני. במהלך הטיהורים הגדולים הוא הוצא להורג ב-6 באוקטובר 1938. גם אימו של המשורר נעצרה והוא התגורר אצל סבו מצד אימו ברוסטוב על דון.
ביולי 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, טאניץ' גויס לצבא האדום ונשלח לבית הספר לתותחנים. לאחר סיום ההכשרה הוא נשלח לחזית ולחם כמפקד צוות תותח. את המלחמה סיים את הלחימה בשטח גרמניה. על אומץ ליבו בלחימה עוטר בעיטור כוכב האדום ועיטור התהילה מדרגה השלישית על גבורה בקרב.
לאחר שחרור מהצבא הוא חזר לרוסטוב על דון והחל לימודי הנדסה. בשנת 1947 הוא נעצר באשמת "תעמולה אנטיסובייטית" - בשיחת חברים הוא סיפר על כך שכבישים ומקלטי רדיו בגרמניה טובים יותר מאלו מתוצרת ברית המועצות. בעקבות האישום הוא נשלח למחנות גולג לתקופה של 6 שנים.
לאחר השחרור טאניץ' התמקם בסחלין ועבד בחברת בנייה המקומית. באותן השנים הוא החל לפרסם שירים בעיתונות המקומית תחת שם עט "טאניץ'" והתגרש מאשתו הראשונה.
בשנת 1954 הוא התחתן בפעם השנייה. בשנת 1956 טאניץ' זוכה מכל אשמה והזוג הצעיר עבר למוסקבה. בשנת 1959 יצא לאור ספר שירים הראשון של המשורר.

פעילות אמנותית

בתחילת שנות ה-60 אחד משירי טאניץ' ("עיירת הטקסטיל") הולחן על ידי יאן פרנקל וזכה לפופולריות רבה. מפגש זה של המשורר עם המלחין היה פריצת דרך בקריירה של טאניץ'. לאור ההצלחה מלחינים נוספים (ניקיטה בוגוסלובסקי, אוסקר פלצמן, ולדימיר שאינסקי החלו להלחין שירים לפי מילים של טאניץ'.
בשנת 1963 הולחן שירו "החתול השחור" שזכה להצלחה רבה, למרות שהשמעתו בטלוויזיה נאסרה תוך זמן קצר.
בשנות ה-80 טאניץ' שיתף פעולה עם ריימונד פאולס ודוד טוכמנוב ושיריו בוצעו על ידי אדיתה פייכה, ולנטינה טולקונובה ולריסה דולינה.
בשנת 1990 טאניץ' הקים את להקת "לסופופל". במהלך השנים הלהקה הוציאה מעל 20 תקליטים בהם ביצעה מעל ל-300 שירים של טאניץ'.
הזמר והמלחין הרוסי איגור ניקולייב, יליד סחלין, התיידד עם טאניץ' כאשר הגיע למוסקבה, ומילים של המשורר היו בסיס לשירים ראשונים של הזמר.
מאז תחילת תחרות שירים טלוויזיונית "שיר השנה" בשנות ה-70, פזמונים עם מילים של טאניץ' זכו בתחרות כל שנה.
במהלך כל התקופה טאניץ' המשיך להוציא לאור ספרים עם שיריו ובסך הכול פרסם כ-20 ספרים. בשנת 2000 הוא פרסם ספר זכרונות.
איגואלה

היסטוריה

באיגואלה ישבו ילידים במשך מאות שנים לפני הכיבוש הספרדי של מקסיקו במאה ה-16.
במהלך השלטון הקולוניאלי איגואלה צברה חשיבות רבה שכן היא הייתה בדרך בין מקסיקו סיטי, בירת מלכות המשנה של ספרד החדשה ועיר הנמל אקפולקו, כך שהסחורות שהגיעו לנמל עברו דרכה.
ב-1821, לקראת סוף מלחמת העצמאות של מקסיקו, שני הפלגים של המורדים המקסיקנים, אחד בהנהגת אגוסטין דה איטורבידה ואחד בהנהגת ויסנטה גררו, התכנסו בעיר וחתמו על תוכנית איגואלה. בתוכנית נקבעו מספר עקרונות באשר למדינה הצפויה לקום וכן צבאות הפלגים אוחדו ל"צבא שלוש הערבויות" שנועד להגן על העקרונות בתוכנית.
ב-26 בספטמבר 2014 נחטפו 43 סטודנטים להוראה לאחר שהפגינו בעיר. החטיפה גררה הפגנות בכלל מקסיקו והביאה בין היתר לפרישתו של אנחל אגירה, מושל מדינת גררו בזמן החטיפה.

כלכלה

כלכלת העיר מסתמכת על תעשייה, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול דורה, אגוזי אדמה, עגבניות ושומשום.

תחבורה

איגואלה נמצאת על הכבישים הפדרליים 95, המקשר בין מקסיקו סיטי ואקפולקו, ו-51, המקשר את איגואלה אל מדינות מיצ'ואקאן וחליסקו ממערב לגררו.
יחסי סין–קמרון

היסטוריה

היחסים בין המדינות החלו ב-26 במרץ 1971.
בשנות ה-2000 ביקרו מספר דיפלומטים ביקורים ממלכתיים הדדיים. בשנת 2006 ביקר נשיא קמרון פול בייה בסין, וב-2007 ביקר נשיא סין חו ג'ינטאו בקמרון. שר החוץ הסיני, וונג יי, ביקר בקמרון ב-12 בינואר 2014.
עקב קשריה הטובים עם סין, קמרון לא מכירה בעצמאותה של טאיוואן.

יחסים כלכליים

מאז ה"פורום שיתוף הפעולה בין סין לאפריקה" הראשון שאירע בשנת 2000 העבירה סין לקמרון כ-2.4 מיליארד דולר.
סין גם השתתפה בפרויקטים גדולים של בנייה בקמרון, ביניהם בניית נמל ימי, סכר הידרו-אלקטרי למרכז למחקר המלריה.
בשנת 2008 עמד היקף הסחר בין שתי המדינות על 854 מיליון דולר, אך הוא פחת ל-813 מיליון דולר בשנת 2009, עקב המשבר הכלכלי העולמי.

ביקורת

במהלך שנות ה-2000 האשימה האופוזיציה בקמרון את הממשלה בנאו קולוניאליזם, בשל העובדה שסוחרים סיניים הציפו את השווקים המקומיים במוצרים זולים בעלי איכות נמוכה, ופגעו בייצרנים המקומיים.
מונטניזם

מונטניזם היא כת אשר פרשה מהנצרות במאה ה-2. כת זו קרויה על שם מחולל ונביא התנועה מונטנוס מפריגיה. מונטנוס שמוצאו באסיה הקטנה, היה כנראה כהן במקדש פגאני מקומי לפני התנצרותו. הוא החל את פעילותו בשנת 156 או 172, ובמהלך טקס התנצרותו חווה חוויה מיסטית והכריז על עצמו כ"פרקליט". 
מאמיני המונטניזם האמינו כי רוח הקודש - "הפרקליט", היא "רוח האמת" הנזכרת בבשורה על-פי יוחנן, אותה הבטיח ישו לשלוח אחרי מותו. רוח הקודש הזו מתגלה בנבואותיו של מונטנוס ושל שתי נביאות שניבאו עמו, פריסקילה ומכסימיליה. נבואות אלו נאספו על ידי מאמיניהם ואוסף זה נחשב לקדוש, ורק קטעים אחדים ממנו נשתמרו בכתביהם של מתנגדי המונטניזם.
בדומה לתנועות נוצריות רבות אחרות, ציפו מאמיני המונטניזם לבוא אחרית הימים וכן שירושלים של מעלה תרד מהשמיים, לפי אמונתם, על יד פפוזה שבפריגיה. המונטניזם הטיף לתיקון המידות, להחמרת הצומות ולאיסור נישואין בשנית. כמו כן דרש המונטניזם שכל נוצרי יקבל על עצמו סבל ומיתה כאשר נרדפו הנוצרים.
המונטניזם תבע את תיקון סדרי הכנסייה, תקף את מוסדות הכנסייה המקובלים ועירער על סמכות הבישופים. מרכז התנועה היה בפפוזה ומשם התפשטה לכיוון מערב והגיע עד רומא, צפון אפריקה וצרפת. אחד ממאמיני המונטניזם בצפון אפריקה הוא הסופר הנוצרי טרטוליאנוס, אשר כתביו משמשים עדות חשובה למונטניזם.
הכנסייה הרשמית והאפיפיור יצאו כנגד המונטניזם ובשנת 177 נערך כינוס מיוחד שהכריז על החרמת הכת. המונטניזם התקיים כ-200 שנה וייתכן כי עד המאה ה-4 נשארו קבוצות קטנות של מונטניסטים.
קלמן קימרלינג: חוקר פרטי, בעזרת השם

עלילה

קלמן קימרלינג, גרוש חרדי אמריקני, פותח משרד בילוש בשכונת מאה שערים בירושלים. במהלך הספר, קלמן חוקר תעלומת רצח וגניבות ותוך כדי כך מתאהב בבלנית מסורבת גט שבעלה פושע. קלמן מנסה לתפוס את בעלה ולחייבו שייתן לה גט.
ניל ריצ'י

ביוגרפיה

ניל ריצ'י נולד ב-29 ביולי 1897 בגיאנה הבריטית, ובשנת  1914 התגייס לצבא בריטניה, כקצין ברגימנט "המשמר השחור" (Black Watch) הסקוטי.
ריצ'י שירת בזמן מלחמת העולם הראשונה בחזית צרפת ובמערכה במסופוטמיה (עיראק) שם זכה לעיטור הצלב הצבאי ב-1918 על "מופת של קור רוח, אומץ לב והתעלמות מסכנה".
בתחילת מלחמת העולם השנייה הועלה ריצ'י לדרגת בריגדיר והיה מעורב בפינוי הצבא הבריטי בדנקרק.
לאחר מכן כיהן כמפקד הדיוויזיה ה-51, ושירת במטות הגנרלים ויוול, אלן ברוק ואוקינלק וזכה להערכה רבה משלושתם. הגנרל אוקינלק הוא שנתן לו את פיקוד השדה הבכיר ביותר שהגיע אליו, הפיקוד על הארמייה השמינית בנובמבר 1941, בעקבות הדחתו של גנרל אלן קנינגהם מפיקוד על הארמייה.
נפל בחלקו של ריצ'י לזכות בעמדה פיקודית בכירה זו בשלבים הראשונים של המערכה כאשר מצבם של הבריטים במלחמה היה בשפל המדרגה. 
המערכה במדבר המערבי הייתה המקום היחיד בו נלחם הצבא הבריטי בגרמנים באופן ישיר באותה תקופה ולאחר הצלחה ראשונית במערכה כנגד האיטלקים, נהדפו הבריטים כאשר קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל הגיע לזירה. ריצ'י אמור היה לשמש כמפקד זמני על הארמייה השמינית עד שיימצא מפקד מתאים, אך היות שמפקד כזה לא היה בנמצא הוא נשאר מפקד הארמייה במשך יותר משישה חודשים. 
בקרב גזאלה במאי-יוני 1942 נכשל ריצ'י בשמירה על קשר חזק עם יחידותיו והבריטים איבדו את נמל טוברוק וספגו תבוסה קשה. ריצ'י הודח מהפיקוד על ידי אוקינלק ב-25 ביוני, מעט לפני תחילתו של קרב אל-עלמיין הראשון. נוצר הרושם שאוקינלק מינה קצין זוטר יחסית כמפקד הארמייה השמינית כדי שיוכל לפקח בעצמו על המערכה כראש פיקוד המזרח התיכון ולמעשה להכתיב לריצ'י הוראות מגבוה. 
לאחר ההדחה מונה ריצ'י כמפקד הדיוויזיה הסקוטית ה-52 בבריטניה ומאוחר יותר מונה כמפקד הקורפוס ה-12 בזמן הנחיתה בנורמנדי והמערכה במערב אירופה. העובדה שהמשיך לשרת בתפקידים פיקודיים למרות הדחתו, שלא כמו קודמו בתפקיד מפקד הארמייה השמינית, אלן קנינגהם, מלמדת על ההערכה הרבה ממנה נהנה מצד ראש המטה הכללי הקיסרי, אלן ברוק.
לאחר המלחמה נשאר ריצ'י בצבא בתפקיד ראש הפיקוד הסקוטי וכמושל טירת אדינבורו ב-1945. ב-1947 שימש כראש מטה כוחות היבשה במזרח הרחוק.
מה-7 בדצמבר 1948 ועד לפרישתו מהצבא שימש ריצ'י בתפקיד טקסי כשלישו האישי (Aides de Camp General) של המלך וב-15 בספטמבר 1950 הוענקה לו דרגת קולונל ברגימנט הישן שלו, "המשמר השחור". 
לאחר פרישתו מהצבא ב-1951 היגר ריצ'י לקנדה. הוא נפטר בגיל 86 בטורונטו.
מניטובה

היסטוריה

עוד לפני הגעתם של מתיישבים אירופאים לאזור, התגוררו באזור מניטובה מתיישבים משבטי האינדיאנים אוג'יבווה ואסיניבוין.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה סר תומאס באטון, אשר חקר את נהר נלסון בשנת 1612.
בשנת 1763 השתלטו הבריטים על האזור, במסגרת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, והאזור הפך לחלק מארץ רופרט - אזור בשליטת חברת מפרץ הדסון.
היישוב החקלאי הראשון בפרובינציה נוסד בשנת 1811 בידי תומאס דאגלס. בעקבות מחלוקות בין המתיישבים ובין המטיסים שחיו באזור נערך הקרב של שבעת האלונים בשנת 1816 בו נהרגו 20 מתיישבים ובהם מושל האזור.
בשנת 1869 הוחכרה ארץ רופרט לקנדה והפכה לחלק מהטריטוריות הצפון-מערביות. בשל העדר שליטה של השלטון הקנדי, המטיסים, ברשות מנהיגם לואי ריאל הקימו ממשלה זמנית. בעקבות המשא ומתן בין ריאל לממשל הפדרלי הפכה מניטובה לפרובינציה בשנת 1870.
בעת הקמתה הייתה הפרובינציה אחד חלקי שמונה עשרה מגודלה כיום, ומרובעת בצורתה - ועל כן כונתה "פרובינציית בול הדואר". הפרובינציה גדלה תוך סיפוח שטחים של הטריטוריות הצפון-מערביות עד שהגיעה לגודלה הנוכחי, עת הגיעה לקו רוחב 60° צפון בשנת 1912.
סטיבן דפור

קריירת מועדונים

דפור התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכלן עיר הולדתו. בשנת 2004 עבר למחלקת הנוער של גנק עקב בעיות כלכליות. בעונת 2004/2005 ערך את הופעת הבכורה שלו והוא רק בן 17. בעונת 2005/2006 הפך לשחקן הרכב ראשון וסיים את העונה עם 26 הופעות ושער אחד.
בקיץ 2006 ניסה לעבור לאייאקס אמסטרדם, אך גנק הערימה קשיים. דפור איים לעזוב דבר המותר לו לפי החוק הבלגי, אך לאחר שאייאקס לא הביעה עניין הוא חתם בסטנדרד ליאז' ל-5 שנים. כבר בעונתו השנייה הפך לקפטן. בסיום אותה עונה זכה בנעל הזהב הבלגית וזכה עם הקבוצה באליפות ראשונה אחרי 25 שנים.
ב-15 באוגוסט 2011, חתם בפורטו ל-5 שנים וליאז' קיבלה 6 מיליון אירו תמורתו ותמורת אליקים מנגאלה. בעונתו הראשונה הבקיע 2 שערים ב-37 הופעות בכל המסגרות וזכה עם הקבוצה באליפות. ב-18 בספטמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות במדי פורטו בניצחון 0-2 נגד דינמו זגרב.
ב-13 באוגוסט 2014 חתם בקבוצה הבלגית אנדרלכט לחמש שנים. 
ב-16 באוגוסט 2016 חתם דפור בברנלי מהפרמייר ליג עבור 8.5 מיליון אירו.

קריירה בינלאומית

דפור ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה במאי 2006 והוא רק בן 18. ב-6 בספטמבר 2008, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-3 נגד אסטוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. דפור עלה עם הנבחרת למונדיאל 2014 והוא זומן לסגל הנבחרת לקראת המונדיאל.
פארק באגשוט

היסטוריה

מבנה האחוזה הראשון באתר זה נבנה בין השנים 1631–1633 כאחד מסדרה של בתים קטנים עבור המלך צ'ארלס הראשון בתכנונו ובפיקחו של האדריכל איניגו ג'ונס. המבנה שופץ על ידי סר האנס סלואון עבור המלך ויליאם הרביעי בשנת 1796 (עוד קודם להכתרתו של ויליאם, בהיותו דוכס קלארנס, אשר התגורר בבית האחוזה עד שנת 1816).
הנסיך ויליאם פרדריק, דוכס גלאוסטרשייר, אחיינו של המלך ג'ורג' השלישי התגורר במבנה, ולאחר מותו המשיכה לגור בו הנסיכה מרי, דוכסית גלאוסטרשייר עד שנת 1847.
בשנת 1860 נהרס המבנה, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 נבנה במקום בית אחוזה חדש, בו 120 חדרים, אשר הושלם בשנת 1879. המבנה נבנה תוך רמיזות ארכיטקטוניות לסגנון בנייה הודי, ונחשב בעת הקמתו לבניין מכוער ביותר. במבנה חדש זה, אשר שימש את הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של המלכה ויקטוריה עד מותו בשנת 1942 (הדוכס לא התגורר ברציפות במבנה).
בשנות מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבסיס צבאי, ולאחר המלחמה עבר המבנה לידי הדוכס מאסקס.
יוסף פעמוני

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
פעמוני נולד בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית בשם יוסף גלוקמן, בנם של פרה (לבית צאלקוביץ) ומנחם גלוקמן. למד בגימנסיה והמשיך ללימודי בקטריולוגיה באוניברסיטה. במהלך לימודיו היה פעיל בתנועה הציונית, באגודת הסטודנטים ובארגונים ביולוגיים. עם המהפכה הבולשביקית ב-1917 נאסר בגין פעילותו הציונית, ולא סיים את לימודיו. בשנת 1925 הומר עונש המאסר בגירוש, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית עם היווסדה, והיה ממייסדי בית"ר. לבסוף הגיע לדרגת קצין נציבות בית"ר.
בארץ עבד כאסיסטנט במכון פסטר של ד"ר אריה בהם (בעהם) עד שנת 1927, אז נתמנה כמנהל המעבדה המרכזית של קופת חולים של ההסתדרות, ושימש בתפקיד זה עד שפוטר ב-1933, לאחר רצח ארלוזורוב, על רקע השתייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1934 היה ציר לוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הלאומית. שנה לאחר מכן היה ציר בקונגרס היסוד של הצ"ח בווינה.
ב-1935 היה, יחד עם יעקב וינשל ואחרים, ממייסדי "קופת חולים לעובדים לאומיים" (לאומית), וכיהן כמנהלה.
כיהן כרופא בבית החולים הדסה (תל אביב).]
בהיותו איש אצ"ל ותומך תנועת בית"ר אירגן את השירות הרפואי של אצ"ל ותמך בו בעזרת מגן דוד אדום ומשאבי בית החולים הדסה.
בסוף שנות ה-30 ייסד את מכון ז'בוטינסקי והיה מנהלו הראשון.
נפטר בתל אביב ב-1 בינואר 1966 לאחר ניתוח קשה, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. 
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.

משפחתו

פעמוני נשא את אסתר, בתו של אליעזר אליהו פרידמן, מראשוני פעילי הציונות, מייסד היומון העברי "הצופה" שיצא לאור בוורשה ועורכו הראשון, ואחותו של ד"ר יהושע פרידמן, מחנך, עסקן תרבות ומתרגם עברי שתרגם בעיקר מן השירה הרומית הקלאסית.
בתו, יעל העליון, ייסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות תל אביב. הייתה נשואה ליעקב העליון, עיתונאי "מעריב" לשעבר בטרם התאבדה באוקטובר 2002.
SketchUp

היסטוריה

SketchUp פותחה על ידי חברת @Last Software בקולורדו, שאותה ייסד בראד של בשנת 1999, לראשונה באוגוסט 2000 ככלי ליצירת תוכן תלת ממדי, עם הסלוגן "תלת ממד לכולם" (3D for everyone).
(שהתוכנה) תאפשר למעצבים לשרטט בדרך בה הם רוצים על ידי החופש לעבוד כמו עם עט ונייר בעזרת ממשק פשוט ואלגנטי, שיהיה כיף להשתמש בו וקל ללמוד, והוא יהיה בשימוש על ידי מעצבים כדי לשחק עם עיצוביהם באופן שאינו אפשרי עם תוכנות עיצוב מסורתיות. כמו כן, יש כפתורים ידידותיים למשתמש להפוך את התוכנה לקלה יותר לשימוש.
— הסבר החברה על התוכנה
התוכנה זכתה בפרס "בחירת הקהילה" בשנת 2000. המפתח להצלחתה המוקדמת הייתה תקופת למידה קצרה מאשר תוכנות תלת ממד אחרות.
גוגל רכשה את החברה ב-14 במרץ 2006. החברה התחילה לעבוד על תוסף ל-Google Earth.
ב-9 בינואר 2007, שוחררה הגרסה השישית של התוכנה, שכללה כלים חדשים וכמו כן גרסת הבטא של Google SketchUp Layout. תוסף זה כולל כלים ווקטוריים, וכמו כן גם כלים לפריסת העמוד שנועדו להקל על אנשי מקצוע ליצור מצגות בלי לקפוץ לתוכנות צד שלישי. תכונות אחרות נוספו לאפשר למשתמש את היכולת להתמקד עם הסמן ו"לעקוב" סביב אובייקט.
ב-9 בפברואר 2007, עדכון תחזוקה שוחרר. זהו תיקון של מספר באגים, אבל לא הביא תכונות חדשות.
ב-17 בנובמבר 2008, שוחרר SketchUp 7, שמציע שילוב של רכיב הדפדפן של SketchUp עם Google 3D Warehouse, רכיבים דינמיים המגיבים כראוי, ביצועים משופרים ו-Layout 2. התמיכה עבור Windows 2000 הוסרה.
ב-1 בספטמבר 2010,שוחרר SketchUp 8 . השיפורים כוללים, בין השאר, מודלים עם מיקום גאוגרפי עם Google Maps, הדמיות צבע מדויקות יותר, תמונות ממוזערות של הסצנה ועוד. התמיכה עבור Mac OS X (גרסת הטייגר) נזנחה בגרסה זו.
ב-1 ביוני 2012 מכרה גוגל את SketchUp לחברת Trimble Navigation.
ב-21 במאי 2013 שוחררה גרסת 2013. בגרסה זו נוספה גלריית תוספים להורדה לתוכנה, אפשרות יצוא סצנות המודל כווידאו, יכולת הגדלה מוגברת במודלים וסרגל הכלים שופר, וכן אתר התוכנה עלה במראה חדש.
ב-28 בפברואר 2014 שוחררה גרסת 2014. בגרסה זו נוספו כלי יצירת קשתות שונים, ויכולת מיון אובייקטים לפי סוגים. כמו כן הגלריה המקוונת עלתה במראה חדש וניתנה אפשרות להעלאת מודלים ישירות באתר וכן הועלתה מגבלת ההעלאה לחמישים מ"ב במקום עשרה.
ב-3 בנובמבר 2014 שוחררה גרסת 2015. בגרסה זו נוספה לראשונה גרסה עבור מחשבי 64 סיביות. נוספו כלים חדשים; מלבן מתכוונן לפי זווית, וסוג רביעי של קשת - משיכה לפי שלוש נקודות. וכן תקופת הניסיון לגרסת Pro הוארכה מ-8 שעות ל-30 יום.
ב-18 בנובמבר 2015 שוחררה גרסת 2016. בגרסה זו נוספה יכולת נעילת הצירים על קו מקביל במודל, והשמירה בענן שופרה.

פטנטים

התוכנה בעלת הפטנט האמריקאי 66282279 עם הטכנולוגיה שלה: Push & Pull.
"מערכת מידול תלת ממדית: עיצוב תלת ממדי והסביבה מאפשרת למשתמשים לצייר את קווי המתאר, או היקפה, של אובייקטים באופן דו ממדי, בדומה לנייר ועיפרון, שכבר מוכרים להם (למעצבים). הפנים המישוריים שנוצרו על ידי המשתמש נדחפו ונמשכו לאחר מכן על ידי כלי עריכה בסביבת העבודה בקלות ובאופן אינטואיטיבי תלת ממדי."
— תרגום מתוך דף הפטנט
הפטנט נרשם בנובמבר 2000 וזכה בספטמבר 2003.
צלילי המוסיקה (סרט)

ממחזמר לסרט

ביוני 1960 רכשה חברת "פוקס המאה ה-20" את הזכויות לגרסה הקולנועית של "צלילי המוסיקה". בדצמבר 1962 החלה העבודה על הסרט. התסריטאי היה ארנסט לימן ("המלך ואני"), והבמאי היה רוברט וייז. לתפקיד של מריה לוהקה ג'ולי אנדרוז, שהייתה אז שחקנית צעירה שכבר הופיעה בבימות ברודוויי במחזות הזמר "גבירתי הנאווה" ו"קמלוט" ואך סיימה את צילומי הסרט "מרי פופינס". לתפקיד של קפטן פון טראפ לוהק השחקן השייקספירי כריסטופר פלאמר.
התסריט הסופי היה שונה מעט מהטקסט של המחזמר: דמויות המשנה, כגון הברונית (אלינור פארקר) והחבר-אמרגן מקס דטוויילר (ריצ'רד היידן), קיבלו תפקיד קטן יותר, וכן הורדו שלושה שירים מהמחזמר. במקומם, כתב והלחין ריצ'רד רוג'רס לבדו (אוסקר המרשטיין נפטר ב-1960) שני שירים נוספים. אחרי שנתיים של הכנות, החלו הצילומים, חלקם בזלצבורג שבאוסטריה וחלקם באולפנים בלוס אנג'לס. ב-2 במרץ 1965 יצא הסרט לאקרנים. הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר, וזכה בחמישה, כולל פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס הסרט הטוב ביותר. הסרט הפך לאחת מההצלחות הקופתיות הגדולות ביותר, והיה לאחד מהסרטים האהובים ביותר בכל הזמנים, הרבה בזכות השירים של הצמד רוג'רס והמרשטיין.

העלילה

זלצבורג, אוסטריה. מריה היא אישה צעירה, תוססת ומוזיקלית, שעומדת להפוך לנזירה. לאחר ששוב התעכבה בהרים כדי לצפות בשקיעה, אם המנזר מחליטה לשלוח אותה להיות אומנת לשבעת ילדיו של קפטן וון טראפ. הקפטן גאורג וון טראפ, לשעבר קצין בחיל הים האוסטרי, הוא אלמן קפדן ואב לשבעה. מאז שאשתו נפטרה, הוא סירב להכניס שמחה ומוזיקה לבית, והבית התנהל כמו אחת מספינותיו של הקפטן. מריה מצליחה לחדור לליבותיהם של הילדים ומלמדת אותם לשיר. עד מהרה מריה חודרת גם-כן לליבו של הקפטן. הקפטן, שעומד להינשא לברונית ושמה אלסה שריידר, אלמנה עשירה ואשת חברה מווינה, מבטל את אירוסיו לברונית ומתחתן עם מריה.
בינתיים, מעמדם של הנאצים מתחזק באוסטריה כחלק מה"אנשלוס", והנאצים דורשים מקפטן וון טראפ להצטרף לשורותיהם. וון טראפ, שמזהה אצל הנאצים את רמיסת הערכים הפטריוטיים והמוסריים שהוא מאמין בהם, בורח יחד עם מריה וילדיו מיד לאחר הופעה בה הם שרים. רגע לפני שהגבול נסגר, מצליחה המשפחה לברוח, והיא צועדת ברגל בהרים לעבר שווייץ.

העלילה מול המציאות

מספר פרטים בספרה של מריה וון טראפ שקרו במציאות - שונו במחזמר ובסרט. במקור, מריה נשלחה לטפל רק בילד אחד ולא בכל שבעת הילדים. היא הגיעה כמורה ולא כאומנת. שמות הילדים שונו (בין השאר כדי למנוע בלבול - שם אחת מבנותיו של הקפטן היה גם כן מריה). על-פי טענת בתם, המשפחה נאלצה להתמודד עם קשיי הקיום לאחר המשבר הכלכלי באוסטריה ומקהלת המשפחה, שמריה דחפה להקימה, היוותה אמצעי פרנסה ולא רק תחביב כפי שמתואר בסרט. אביה, קפטן גאורג וון טראפ, לא התנהג לדבריה בקשיחות עם ילדיו אלא היה ביישן. בנוסף, המשפחה בסרט בורחת ברגל לשווייץ, כשבמציאות המשפחה ברחה ברכבת לאיטליה ולאחר מכן לארצות הברית.

פרסים

בטקס גלובוס הזהב לשנת 1965, הוא זכה בקטגוריית הסרט המוזיקלי הטוב ביותר.
שאול מרין

פרופ' שאול צבי מֶרין (Merin;‏ 25 באוגוסט 1933 – 28 באוגוסט 2012) היה מבכירי רופאי העיניים בישראל.

ביוגרפיה

מרין נולד ב-1933 בעיר בֶּנְדִין שבפולין, בנם של יצחק וגיטל.
במלחמת העולם השנייה גורשה המשפחה עם יתר היהודים לגטו שהקימו הגרמנים בעיר. ב-3 באוגוסט 1943, כשעמדה המשפחה בתחנת הרכבת בדרך להישלח לאושוויץ, נמלטו שאול ואחותו הצעירה דינה לביתה של מי שהייתה עוזרת הבית של המשפחה לפני הגירוש, אניִילה זוואדזקה (Aniela Zawadzka), ושם הצטרפו לדודם, שכבר מצא אצלה מסתור. אצלה הסתתרו עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום בינואר 1945, וזוואדזקה שימשה כאם מאמצת עבורם. (לאחר המלחמה נישאו זוואדזקה והדוד וולף שוַוייצר ועברו לאיטליה. ב-23 בנובמבר 2005 קיבלה בתם פליציה שווייצר את התואר חסיד אומות העולם עבור אמהּ המנוחה.)
ב-1949 עלה מרין לישראל.

קריירה רפואית

בשנת 1960 סיים מרין את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1963, לאחר שירותו הצבאי, החל את התמחותו במחלקת העיניים של בית החולים הדסה עין כרם. בשנת 1970 הוענק לו תואר מומחה. יצא לשלוש שנים נוספות של השתלמות ברפואת עיניים בטורונטו שבקנדה ובשיקגו שבארצות הברית. כמו כן צבר שלוש שנות עבודה רפואית וכירורגית בארצות שונות באפריקה. 
מרין כיהן כרופא בכיר במחלקת העיניים של הדסה עין כרם וכן ניהל במשך 20 שנה את יחידת העיניים בבית החולים הדסה הר הצופים.
מרין התמחה במיוחד במחלות תורשתיות של העין ובמחלות רשתית העין, לרבות סיבוכי סוכרת. פרסם שני ספרים (על מחלות תורשתיות של העין) וכ-110 מאמרים ופרסומים רפואיים. 
בשנת 1968 קיבל דרגת מרצה באוניברסיטה העברית. היה פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית מאז 1979. 
בנוסף שימש במשך 6 שנים כיושב ראש איגוד רופאי העיניים בישראל וכיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לחקר העין והראיה במשך 4 שנים. שימש במשך שבע שנים כיושב ראש ועדת הבחינות הארצית לתואר מומחה ברפואת עיניים.
בשלהי חייו ניהל את היחידה למחלות רשתית בבית החולים סנט ג'ון בירושלים.
שאול מרין נפטר בקיץ 2012 לאחר מחלה קשה, בגיל 79. נקבר בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.

משפחתו

מרין היה תושב ירושלים, נשוי לרחל, אב לשלושה. בנו פרופסור עופר, כירורג לב-חזה, ניהל את מערך הטראומה בבית החולים שערי צדק בירושלים וכיום משמש כמנכ"ל בית החולים.
סמי וחברים מסביב לעולם

תקציר העלילה

סמי וריי, שני צבי ים וחברי אמת, נהנים מהמים והמחול של שונית האלמוגים. שני הצבים משגיחים על שתי צבות שזה עתה בקעו, ריקי ואלה, שנמצאות בדרכן אל הים הגדול. בהיום בהיר אחד, צייד חטף את סמי וריי בשביל להיכנס אותם לאקווריום מרהיב אליו מגיעים תיירים בדואים. האחראי על האקווריומים הוא ביג די, סוס הים שמגלה להם תוכנית לבריחה גדולה. עם החברים החדשים שמצאו, ג'ימבו הדג ולובסטר מגמגם, אנאבל התמנונה המתוקה ומשפחה שלמה של פינגווינים, סמי וריי רוקמים מזימת בריחה משלהם. כל זה קורה בזמן שריקי ואלה הקטנות מגיעות עם תוכנית לפרוץ פנימה בשביל להציל אותם.
לי קאון-הו

קריירת מועדונים

כנער, לי שיחק בנבחרת בית הספר התיכון בו למד. בשנת 2004 התחיל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת אינצ'ון יונייטד מעיר הולדתו. באינצ'ון לי לא זכה לדקות משחק רבות ובשלוש עונות בקבוצה הבוגרת הופיע בשני משחקים בלבד. עם זאת, הוא שיחק באופן קבוע בקבוצת המילואים של אינצ'ון ואף היה מועמד לתואר שחקן העונה בליגת קבוצות המילואים הדרום קוריאנית.
לקראת תחילת עונת 2007 לי חתם בטגו. ב-2 עונות בקבוצה לי הופיע ב-64 משחקים, בהם כבש 25 שערים. בדצמבר 2008 תם חוזהו של לי בטגו, ובכך הפך לשחקן חופשי. לי קיבל הצעות מקבוצות אירופאיות שונות, בין היתר מבלקברן רוברס, אך דחה את ההצעות. 
באפריל 2009 לי חתם בג'ובילו איוואטה היפנית על חוזה לתשעה חודשים. הוא כבש שישה שערים ובישל ארבעה שערים בשמונת משחקי הליגה הראשונים שלו בקבוצה. מספר כלי תקשורת קישרו אותו למעבר לפריז סן-ז'רמן הצרפתית, אך בסופו של דבר העסקה לא יצאה לפועל. ביוני 2010 לי חתם בגמבה אוסקה. בעונת 2011 הוא כבש 15 שערים ב-32 הופעות בליגת העל היפנית.
בינואר 2012 לי חזר לקוריאה וחתם באולסן יונדאי. באותה שנה זכה עם המועדון בליגת האלופות האסיאתית. הוא זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר ואף זכה בתואר הכדורגלן האסייתי של השנה.
ב-1 בינואר 2013 לי הושאל לקבוצת הצבא הדרום קוריאני סנג'ו סנגמו, במסגרת חוק גיוס חובה החל בקוריאה הדרומית.

נבחרת קוריאה הדרומית

בשנת 2005 לי נכלל בסגל קוריאה הדרומית לגביע העולם עד גיל 20, אך ברוב המשחקים נשאר על הספסל. הוא גם זומן לסגלי הנבחרת לגביע אסיה 2007 ולאולימפיאדת בייג'ינג בשנת 2008.
ב-29 ביוני 2007 לי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות נגד עיראק, כאשר נכנס כמחליף במחצית השנייה. במשחק זה הוא גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. לי סייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2010 בכך שכבש שלושה שערים בקמפיין המוקדמות. למרות זאת, הוא לא זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר.
ב-26 במרץ 2013, במסגרת הסיבוב הרביעי של מוקדמות מונדיאל 2014 באסיה, לי כבש שער בניצחון 1-2 את קטאר, מה שסייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2014 בזכות הפרש שערים גבוה יותר בשער אחד משל אוזבקיסטן.
לי נכלל בסגל הסופי של נבחרתו למונדיאל. הוא כבש במשחק הראשון של נבחרתו בטורניר, במשחק התיקו 1-1 נגד רוסיה.
ביאלה ראווסקה

יהודי ביאלה ראווסקה

יהודים החלו להתיישב בעיירה בסוף המאה ה-18, ובראשית המאה ה-19 נעשתה הקהילה במקום לעצמאית, והשתייכו אליה יהודים מכ-20 כפרים בסביבתה. מסוף המאה ה-19 ועד שנות העשרים של המאה ה-20 כיהן בקהילה הרב מנדל פרייס, מחבר "תפארת אדם", ואחריו כיהן בה הרב יצחק נתן שטרק, מחבר "מנחת יצחק". בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית.
בשנת 1921 נמנו בעיירה כ-1,250 יהודים, מתוך כ-2,300 תושבים.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועם כניסתם אליה, צוו תושביה להריע לורמכט בכיכר העיר, וצולמו למטרות תעמולה. עם הזמן הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה, ועד יולי 1941 הגיע מספר היהודים ביישוב לכ-4,700 איש. בית הכנסת העתיק של העיירה נהרס בידי הגרמנים.
בסתיו 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו. ב-7 ביולי 1942 גורשה לוורשה קבוצת יהודים מהגטו, בעיקר פליטים שהגיעו למקום מעיירות הסביבה. באוגוסט רצחו הגרמנים בגטו 60 גברים ו-42 נשים.
ב-26 באוקטובר 1942 גורשו כ-4,000 יושבי הגטו בעיר לגטו ראווה מאזובייצקה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
חומצת לואיס

חומצת לואיס היא תרכובת אשר יכולה לקבל זוג אלקטרונים וליצור קשר קוולנטי קואורדינטיבי. היא נקראת על שמו של הכימאי האמריקאי גילברט לואיס. 
תאוריית חומצות ובסיסי לואיס היא אחת מתאוריות התגובות של חומצה-בסיס. לכן המונח "חומצה" מעורפל ובעל מספר משמעויות, וזו אחת הדרכים לפרשו. תמיד יש להבהיר אם מדובר בחומצת לואיס, או בחומצת ברונסטד לוארי (Brønsted-Lowry). 
אלקטרופיל, או חומר מקבל אלקטרונים הוא חומצת לואיס. בשונה מחומצות מסורתיות, חומצת לואיס אינה דורשת פרוטון (יון מימן חיובי - H⁺) בתור האלקטרופיל (למעשה אין פרוטונים חופשיים בתמיסה, והן מועברים בצורת יון הידרוניום), ותפקיד זה נעשה על ידי כל אלקטרופיל. אמנם כל החומצות הן חומצות לואיס, אך נהוג להשתמש במושג זה לציון חומצות שאינן חומצות ברונסטד לוארי בלבד.
חומצות לואיס נפוצות: אלומיניום כלורי, ברזל(III) כלוריד, בורון טריפלואוריד, ניוביום פנטכלוריד ואיטרביום(III) טריפלייט. חוזק חומצת הלואיס ניתן לקביעה בעזרת קונספט HSAB.