google/wiki40b huggingface dataset:
ג'בע (כרמל)

העת העתיקה

עיקר האזכורים של הכפר מצויים בכתבים של ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו, בן המאה ה-1 לספירה. הורדוס מלך יהודה בנה את הכפר לחיל הפרשים שלו במאה הראשונה לפני הספירה וקרא לו "עיר הפרשים".

התקופה העות'מאנית

בשנת 1517 סופחה ארץ ישראל לאימפריה העות'מאנית. על-פי רישום המס של 1596, הכפר היה שייך לנהייה של עתלית, כחלק מהסנג'ק של הכפר לג'ון. בהתאם לרישום המס, בכפר גרו 18 משפחות, כולן מוסלמיות. על תושבי הכפר הוטל מס בשיעור קבוע של 25% על גידולים חקלאיים, ביניהם: חיטה, שעורה, פירות קיץ, עזים וכוורות דבורים, בנוסף לתשלומים נוספים, שנגבו לעיתים. סך כל המס היה 7,800 אקצ'ה.
השגריר הבריטי רוג'רס דיווח ב-1859 שחיים בכפר 150 תושבים, עם גידולים חקלאיים על שטח של 18 פדאנים. 'סקר ארץ ישראל המערבית' של הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1873 מצא כי: "ישנם שני קברי אבן אטומים בקצה הדרומי של הכפר, ואחד נוסף שלו חצר של 14 רגל מרובעת, בעומק של שתי רגל; שתי דלתות מובילות אל חדרי קבורה. באחד מאותם חדרים ישנם שלושה תאים לארונות קבורה על כל אחד מהקירות; בחדר השני ישנם שני תאים, מרווח של 5 רגל ושישה אינצ'ים, עם שני קברים מקבילים מתחת לקשת, עם הרגליים לכיוון החדר. על כן, זו היא דוגמת מעבר (השוו לשייח' אבריק). ישנן כמה מערות צפונית לכפר, ועוד קבר בראש העמק. אותו העמק יוצר את הגומחה שבה הכפר עומד". סקר ארץ ישראל המערבית מ-1882 מתאר את הכפר כך: "כפר קטן בגומחה שעל מדרון גבעה בקרבה למישור; הבתים עשויים בעיקרם מאבן. מחנה הסוקרים מוקם באחד מכרמי הזיתים שנמצאים מערבית לכפר ומתחתיו. אספקת המים של הכפר מגיעה מבאר בצד הצפון-מזרחי. הבאר מצוידת באבוס וגלגל. המקום נראה עתיק, ויש בו קברי אבן ומערות".
בג'בע היה בית-ספר יסודי לבנים, שהוקם על ידי העות'מאנים ב-1885.

המנדט הבריטי

לפי מרשם האוכלוסין הבריטי של 1922, בג'בע היו 523 תושבים, כולם מוסלמים. כמות התושבים גדלה לפי מרשם האוכלוסין של 1931 ל-762, שניים מתוכם נוצרים והשאר מוסלמים. כל התושבים התגוררו ב-158 בתים. לפי מרשם האוכלוסין של 1945, אוכלוסיית הכפר גדלה ל-1,140 תושבים, כולם מוסלמים, עם 7,012 דונמים. מתוכם, 450 דונמים היו מטעים, 4,255 שדות לגידול דגנים, ו-60 היו שטח בנוי. 
הכפר היה אחד משלושת היישובים שכונו המשולש הקטן שתקפו את התחבורה היהודית למרגלות המורדות המערביים של הכרמל על כביש חיפה תל אביב הישן עד לחסימתה.
ניתן למצוא במקום היום קברי אבן ומאפיינים חקלאיים.

לאחר 1948

באזור הכפר נבנה מצפה עופר. המושב גבע כרמל בנוי קילומטר וחצי צפון-מערבית להריסות הכפר.
סוף שבוע בתל אביב

העלילה

סיפורו של טארק (שרדי ג'בארין), צעיר פלסטיני, המגיע לתל אביב לבצע פיגוע התאבדות בשוק הכרמל, כדי לנקות את שם אביו ששתף פעולה עם השב"כ. כשהוא מנסה להפעיל את המטען הוא מגלה כי מתג ההפעלה אינו עובד. לאחר ניסיון כושל לרכוש מתג חדש אצל סוחר, ניצול שואה ואב שכול (שלמה וישינסקי), טארק נאלץ להישאר בתל אביב כשחגורת נפץ לגופו. מכאן גורלו נקשר לקרן (הילי ילון) בת ה-17, יוצאת בשאלה ומנודה מקהילתה. סיפור שהייתו מוביל את טארק לבחירה בחיים ולניסיונו לדבוק בם.
האצטדיון הבינלאומי ג'אבר אל-אחמד

הקמה

האצטדיון תוכנן על ידי החברה הגרמנית Weidleplan Consulting. בנייתו החלה בשנת 2004 והוא נפתח לשימוש בספטמבר 2010. עלות הבנייה הגיעה ל-395 מיליון דולר. בשנת 2014 נערך בו שיפוץ, שהסתיים בשנה שלאחר מכן.
האצטדיון מקורה ברובו ולגגו צורה כללית של אוכף. יש בו ארבעה מפלסים והוא מכיל 60,000 (או 68,000) מקומות ישיבה. בצדו מגרש חנייה ובו 5,750 מקומות. 
האצטדיון מארח בעיקר תחרויות כדורגל ותחרויות אתלטיקה. הוא משמש כמשכנה של נבחרת הכדורגל הלאומית של כווית.
האצטדיון נקרא על שמו של ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, אמיר כווית בשנים 1977-‏2006.
דייוויד המינגס

ביוגרפיה

המינגס נולד בעיר גילפורד באנגליה, וכבר מצעירותו גילה יכולת בהופעה על הבמה, עזב את בית הוריו כנער, וגר בגפו בלונדון. בעודו נער החל להופיע כזמר סופרנו בלהקת אופרה שהציגה מיצירותיו של המלחין בנג'מין בריטן. בריטן חיבב את הנער, וכתב עבורו במיוחד את התפקיד של "מיילס" באופרה "טבעת החנק". כאשר התבגר, החל המינגס בקריירה קולנועית. בשנת 1954 הופיע בסרטו הראשון, ושיחק במספר עשרות סרטים לאחר מכן, בעיקר בתפקידים זעירים, אך רק בשנת 1966 הפך לכוכב קולנוע כאשר הופיע בתפקיד "תומאס" בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יצרים". אנטוניוני חיפש לתפקיד דמות רעננה ופנים לא מוכרות, ואהב את משחקו של המינגס ששיחק באותו זמן בתיאטרון קטן בלונדון. תפקיד זה, של צלם אופנה המגלה בהגדלות של תמונות שצילם כי מבלי ידיעתו היה עד לרצח, הקנה לו תהילה ופרסום בינלאומי. הסרט תיעד את חיי התרבות והבילוי ב"לונדון העליזה" של שנות ה-60, והמינגס היה לאחד מהסמלים החזותיים של תקופה זו. בשנים אלו היה מעורב אף בתעשיית המוזיקה, ובשנת 1967 הוציא סינגל בשם "Back Street Mirror" ותקליט בשם "David Hemmings Happens" בו ניגנו לצידו כמה מחברי להקת הבירדס.
בשנים הבאות שיחק במספר הפקות ידועות של במאים בינלאומיים. במיוחד זכורים תפקידיו כ"קפטיין נולן" בסרט "הסתערות חיל הפרשים" (1968), ג'אגרנאוט (1974) ו"ברברלה" סרט המדע בדיוני הארוטי של רוז'ה ואדים בכיכוב ג'יין פונדה, שם שיחק דמות בשם "דילדנו". כן זכורה הופעתו בסרט הג'אלו של דאריו ארג'נטו "Profondo Rosso" ‏(1975).
בשנת 1972 ניסה לראשונה את ידו בבימוי בסרט הקולנוע "Running Scared". בשנת 1973 זכה הסרט "ה-14" בבימויו בפרס דב הכסף בפסטיבל ברלין. בשנת 1978 ביים את סרטו הידוע ביותר - "רק ג'יגולו" (Schöner Gigolo, armer Gigolo) הפקה גרמנית בה כיכב דייוויד בואי לצד מרלן דיטריך (שהיה זה סרטה האחרון). הסרט נכשל באופן ביקורתי וקופתי, אך המינגס מצא כי הוא חפץ בקריירת בימוי והפקה. בשנים שלאחר "רק ג'יגולו" הקטין את פעילותו בקולנוע, עבר ללוס אנג'לס והתרכז בבימוי והפקה של סדרות טלוויזיה, בהן סדרות מהמובילות והפופולריות ביותר בתקופתן, וכן בהופעה בתפקידי אורח קטנים בסדרות שביים, ובסדרות אחרות. בין הסדרות הידועות בהן לקח חלק כבמאי "זאב מעופף", "מאגנום", "צוות לעניין", "רצח במשיכת קולמוס" ו"זינוק לאתמול". מסוף שנות ה-90 עזב את הבימוי וההפקה לטובת התרכזות בקריירה כשחקן קולנוע. בשנת 2000 שיחק בתפקיד קטן אך בולט בסרט "גלדיאטור", ולאחר מכן המשיך במשחק בתפקידי משנה בסרטים כסרטו של מרטין סקורסזה "כנופיות ניו יורק" (2002) וסרט ההרפתקאות בכיכובו של שון קונרי, "ג'נטלמנים מובחרים" (2003), עד מותו בשנת 2003 בעת שצילם סרט ברומניה.
המינגס היה נשוי ארבע פעמים, והיה אב לשישה ילדים.
מצפה אילן

היסטוריה

ביוני 2003 הוקמה במקום היאחזות נח"ל, בהחלטת ממשלת ישראל, בשם היאחזות הנח"ל עירון שאוישה בידי גרעיני תנועת הצופים. באפריל 2005 התיישבו במקום כ-44 משפחות מטעם תנועת אור, במטרה להפכו ליישוב אזרחי. המתיישבים העניקו למקום את השם מצפה אילן, על שמו של האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.
מספר ארגונים להגנת הסביבה מחו על ההחלטה להקים את היישוב והחברה להגנת הטבע אף עתרה לבג"ץ בדרישה לפנות את היישוב ולנקוט הליכים פליליים נגד המתיישבים. בפברואר 2008 החליטה הממשלה לקדם את אזרוחו של היישוב החדש, שנקרא בהתחלה "מצפה עירון" ובחודש יוני 2008 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את הקמתו. בעקבות כך, בפברואר 2009 דחה בג"ץ את עתירת החברה להגנת הטבע ואישר סופית את הקמת היישוב.
בהמשך אכלוסו מיועד היישוב לכלול 300–350 משפחות. נכון ל-2013 מתגוררות ביישוב 48 משפחות שהגיעו מכל הארץ.
ביישוב גנים, מעונות, סניף בני עקיבא, מרכז נוער, בית כנסת ומקווה נשים.
ב-4 בספטמבר 2018, הונחה אבן הפינה למכינה הקדם-צבאית "בית אסף" על שם סרן אסף רמון, בנם של רונה ואילן רמון. היה זה כשלושה וחצי חודשים טרם פטירתה של האם.
בית הכנסת של ריימס

קהילה יהודית

יהודים הגיעו לריימס ככל הנראה במהלך המאה האחת עשרה. הם הקימו בה קהילה יהודית ובנו בית כנסת ומוסדות נוספים ברחוב Vicus Judaeorum (ששינה את שמו אחר כך ל- rue de Gieu (רחוב היהודים) ולבסוף ל-rue des Elus). הקהילה מוזכרת לראשונה בשנת 1077. עקב גירוש היהודים מצרפת ב-1306 ננטשה העיר מיהודיה. לאחר המהפכה הצרפתית החלו יהודים לשוב ולהתגורר בריימס, אך התבססות הקהילה והתרחבותה היו רק בשליש האחרון של המאה התשע עשרה, עקב בואם של פליטים יהודיים מאלזס ולורן (שהפכו לטריטוריה גרמנית עקב מלחמת פרוסיה-צרפת). בשנת 1875 מנתה הקהילה כ-650 חברים, התמנה הרב הראשון של העיר, והוחל בבניית בית הכנסת הגדול של הקהילה.

בית הכנסת

בית הכנסת נבנה בשנת 1879 ותוכנן בידי ארנס ברונט (Ernest Brunette), בנו של האדריכל המפורסם של ריימס נרקיס ברונט. הוא נבנה בסגנון נאו-ביזנטי, ומשולבים בו קשתות ואלנטים עיצוביים מיוחדים. מעל דלת בית הכנסת מתנוססת הכתובת: "אין זה כי אם בית אלוהים וזה שער השמיים", כמו זו של בית הכנסת דה לה ויקטואר בפריז.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית הכנסת, והריסותיו נותרו בשממונן זמן רב אחר המלחמה. רק לאחר שהגיע לריימס זרם של פליטים יהודיים מאלג'יריה, החלה העירייה בשיקום ושיפוץ בית הכנסת. כיום הוא עדיין פעיל, ומשמש בעיקר את הקהילה הקטנה, שמקורה בצפון אפריקה. מול בית הכנסת הוקמה אנדרטה לזכרם של 253 יהודים שגורשו מריימס והאזור, ונרצחו על ידי הנאצים בשואה.
בבית הכנסת פועל מקווה מאז שנת 1991. אין בית עלמין יהודי נפרד בעיר, אלא חלקה נפרדת בבית הקברות ברחוב 241 avenue Jean-Jaurès.
פרדי היימור

ביוגרפיה

היימור נולד ברובע קמדן, לונדון שבממלכה המאוחדת. הוריו הם השחקן אדוארד היימור, וסוכנת השחקנים סו לטימר שעבדה בין השאר עם כוכבי הקולנוע דניאל רדקליף ואימלדה סטונטון. להיימור אח צעיר יותר בשם ברטי, איתו שיחק בסרט "אישה חושבת מלוכלך".
היימור החל לשחק באופן מקצועי בגיל 7 בקומדיה הסקוטית "אישה חושבת מלוכלך".
בשנת 2001 שיחק בתפקיד קטן במיני-סדרת הפנטזיה "ערפילי אבלון" בתור המלך ארתור בילדותו.
היימור פרץ לתודעה העולמית כאשר היה בן 12 בדרמה "למצוא את ארץ לעולם לא" בה שיחק בתור הילד פיטר דייוויס. על הופעתו קיבל ביקורות משבחות מצד מבקרי הקולנוע בהוליווד, זכה במספר פרסי מבקרים נחשבים והועמד לפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. באותה השנה יצאו לאקרנים גם הסרט "שני אחים" של ז'אן-ז'אק אנו, בו שיחק היימור בתפקיד הילד ראול נורמנדין.
ג'וני דפ ששיחק לצדו בסרט "למצוא את ארץ לעולם" גילה עניין רב בכישרונו של הילד ושכנע את טים ברטון לתת לו את התפקיד הראשי בשובר הקופות שלו "צ'ארלי בממלכת השוקולד". בסרט, שיצא לאקרנים בשנת 2005, שיחק היימור בתפקיד הילד צ'ארלי באקט, היורש את מפעל השוקולד של וילי וונקה.
ב-2006 שיחק בסרט בתפקיד הראשי של הילד ארתור בסרט האנימציה של לוק בסון "ארתור והמינימונים" ובסרטו של רידלי סקוט "שנה מופלאה" בתור הדמות הצעירה של מקס סקינר (ראסל קרואו).
ב-2007 הופיע בדרמה המוזיקלית "אוגוסט ראש" בתפקיד הילד היתום והגאון המוזיקלי הצעיר אוגוסט ראש. בנוסף, דיבב בשובר הקופות "מצפן הזהב".
ב-2008 שיחק בעיבוד הקולנועי לפנטזיית הילדים "עלילות ספיידרוויק" בתפקיד הכפול של הילדים ג'ארד וסיימון גרייס.
ב-2009 דיבב את הדמות הראשית בסרט האנימציה "אסטרו בוי".
ב-2011 שיחק לצידה של אמה רוברטס בקומדיית הנעורים "סטטוס: ידידים".
ב-2013 לוהק לסדרת הטלוויזיה "בייטס מוטל" בתפקיד נורמן בייטס.
החל משנת 2017 משחק בתפקיד הראשי בסדרה הרופא הטוב, היימור שיחק בתור רופא אוטיסט, המתמודד בשיגרת היום-יום בתור רופא.
היימור מדבר שפות נוספות: ערבית, צרפתית וספרדית.
ביל ביילי

ביוגרפיה

ביילי, שעבד כימאי, גנב את דגל צלב הקרס מחרטום הספינה הגרמנית "ברמן" שעגנה במנהטן בשנת 1935. שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס פרסם הודעה זועמת בתגובה. בעקבות האירוע ראש העיר של ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה, שלח עשרה בלשים להגנת הקונסוליה הגרמנית. כל אלו היו בלשים יהודים - עם שמות כמו גולדפרב וגינסבורג. גבלס ראה בכך הקנטה קשה ואמר: "אנחנו לא רוצים שממזרים נחותים אלו ישמרו על אף אחד מאנשינו." ביילי הועמד לדין, אך השופט היהודי שפסק את גזר דינו החליט לזכותו ומצא תקדים לזכותו באירועי מסיבת התה של בוסטון. הפסיקה עוררה את חמתם של הנאצים ומחלקת המדינה נאלצה להתנצל עליה בפני גרמניה הנאצית.
ביילי, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית משכונות מעמד הפועלים של הובוקן והלס קיצ'ן נלחם בפשיזם במהלך מלחמת האזרחים בספרד. הוא הצטרף לחטיבת אברהם לינקולן, הנציגות האמריקאית של הבריגדות הבינלאומיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בפלישה לפיליפינים. זהותו הקומוניסטית הביאה לגירושו מאיגוד העובדים שבו פעל בתקופת מקארתי. בעקבות אירועי המרד ההונגרי ב-1956 ביילי התפכח מהקומוניזם הסובייטי.
ביילי התגורר בהמשך באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
ב־27 בפברואר 1995 נפטר ממצב ריאתי שהיה תוצאה של חשיפה לאסבסט במהלך עבודתו בים.
פרסם אוטוביוגרפיה ב-1993. הנוסח המלא שלה זמין באינטרנט.
סיפורו של ביילי מסופר ב"המסית: ויליאם ביילי והמרד האמריקאי הראשון נגד הנאציזם" מאת פיטר דאפי.
יחסי לוקסמבורג–סין

היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות כוננו באופו רשמי ב-16 בנובמבר 1972. בשנות השמונים של המאה ה-20, החלו ביקורים הדדיים בין שתי המדינות.
ב-1989, לוקסמבורג החליטה להטיל סנקציות על סין בעקבות החלטת האיחוד האירופי, דבר אשר גרם לפגיעה ביחסים בין שתי המדינות. אך, בשנת 1991, החלו היחסים בין לוקסמבורג לסין להשתפר בהדרגה.

יחסי מסחר

בשנת 2002, הסחר בין שתי המדינות עמד על כ-101 מיליון דולר.
לוקסמבורג מייצאת חומרי פלדה, מוצרים מכניים ומוצרי חשמל לסין. מאידך, סין מייצאת ללוקסמבורג טקסטיל, בגדים, מוצרי פלסטיק וצעצועים.
יחסי הסחר בין לוקסמבורג לסין מתמקדים גם בצמצום חסמי הסחר על השקעות בין שתי המדינות.

יחסים דיפלומטים

לוקסמבורג מחזיקה בשגרירות בבייג'ינג וקונסוליה בשנגחאי. מאידך, סין מחזיקה בשגרירות בלוקסמבורג העיר.
סן פרנסיסקו (ארגנטינה)

היסטוריה

ב-1886 המושל של פרובינציית סנטה פה סימון דה איריונדו הסמיך את חוסה ברנרדו איטורספה להקים התיישבות בגבול המערבי של סנטה פה. איטורספה ייסד כך את סן פרנסיסקו, אך בטעות הקים את ההתיישבות מעבר לגבול, בתחומי פרובינציית קורדובה. הטעות לא תוקנה וההתיישבות נשארה בפרובינציית קורדובה. ב-1888 ההתיישבות הוזזה כ-8 קילומטרים דרומה כדי לקרב אותה לתחנת רכבת שהוקמה באזור.
ב-1915 סן פרנסיסקו קיבלה מעמד של עיר. בעשורים שלאחר מכן סן פרנסיסקו קלטה גלי מהגרים שהגיעו לארגנטינה בעקבות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה. מוצאם של רוב המהגרים האלו היה באזור פיימונטה באיטליה.

כלכלה

כלכלת סן פרנסיסקו מסתמכת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול סויה, חיטה ותירס, גידול מקנה וכן ייצור מוצרים מן החי כמו חלב. בעשורים האחרונים התפתחה בעיר גם תעשייה גדולה.

תחבורה

סן פרנסיסקו נמצאת על מסלולם של הכבישים הלאומיים 19, המקשר בין העיר קורדובה ובין פרובינציית סנטה פה, ו-158, המקשר את סן פרנסיסקו לריו קוארטו הנמצאת בדרום פרובינציית קורדובה.
דמעות אפאצ'ים

דמעות אפאצ'ים הן כינוי לכדוריות עגולות וכהות של אובסידיאן. כדוריות אלה נמצאות במקרים רבים כשהן משובצות כנודולות במסת אם של פרליט אפרפר. גולות כאלה נוצרות מגושים גדולים יותר, שלוטשו ועוגלו על ידי רוח ומים.

מאפיינים

קוטרן של הדמעות 0.5–5 ס"מ.
צבען נע בין שחור ועד חום ואדום, והן אטומות למראה אך שקופות למחצה כאשר מוחזקות מול מקור אור.
קשיותן כשל אובסידיאן – 5.0–5.5 בסולם מוס ואף 7.0.

שם

השם "דמעות אפאצ'ים" נקשר בסיפור עם של שבט האפאצ'י בדרום-מערב ארצות הברית.
האגדה מספרת כי בשנות ה-70 של המאה ה-19 ערכו האפאצ'ים פשיטות על יישובים באריזונה. חיילים אמריקאיים ומתנדבים עלו על עקבות הבקר שנגנב, והמתינו לעלות השחר כדי לתקוף את הפושטים. 75 הלוחמים – שסברו כי הצליחו להתחבא בבטחה בהרים – הופתעו מן ההתקפה המסיבית עליהם. קרוב ל-50 מהם נהרגו במטחי הירי הראשונים. הנותרים – בעמדם מול תבוסה מובטחת – נסוגו לשולי הצוקים והעדיפו ליפול אל מותם על מנת שלא ליפול בקרב בידי האנשים הלבנים.
נשותיהם ואהובותיהם של הלוחמים המתים התאספו סמוך לבסיס הצוק, במקום בו מצויים חולות לבנים, ובמשך חודש ביכו את מתיהן. אבלן היה גדול מאחר שבמות הלוחמים – מתה גם רוח הלחימה של האפאצ'ים. עצב הנשים היה כה רב עד שהאב הגדול שיבץ את דמעותיהן בסלעים שחורים. סלעי אובסידיאן אלה, המוחזקים אל מול האור, חושפים את דמעותיהן השקופות של הנשים האבלות.
האגדה מוסיפה ומספרת, כי במשך שנים רבות נמצאו שרידים של אותם לוחמים אפאצ'יים במורד הצוק. היא מוזכרת גם בשיר "Apache Tears", המופיע באלבום Bitter Tears‏ (Ballads Of The American Indian) של הזמר ג'וני קש.
הגירה לקנדה

קנדה היא מדינת הגירה שאוכלוסייתה מורכבת בעיקר ממהגרים וצאצאיהם מכל רחבי העולם. מדיניות ההגירה הקנדית השתנתה ברבות השנים ומבוססת כיום על קריטריונים אובייקטיביים של השכלה, גיל, שליטה בשפות וניסיון מקצועי.
מהגרים רבים מגיעים לקנדה בגלל איכות החיים במדינה ואופיה הרב-תרבותי. מרבית המהגרים מתרכזים בערים הגדולות: טורונטו, מונטריאול וונקובר. קנדה הפכה בשנים האחרונות גם ליעד מבוקש עבור ישראלים רבים. בשנים 2000–2009 היגרו לקנדה, על פי נתוני משרד ההגירה הקנדי, כ-25 אלף ישראלים. בטורונטו מונה הקהילה הישראלית למעלה מ-50 אלף איש.

היסטוריה של ההגירה לקנדה

קנדה הוקמה בעיקר על ידי מהגרים מבריטניה ומצרפת. החל מסוף המאה ה-19 הגיעו אליה מהגרים ממדינות אירופיות נוספות, בעיקר ממזרחה ומדרומה של היבשת. רבים מהם סייעו ביישוב הפרובינציות המערביות. בשנות השלושים, עקב המשבר הכלכלי, פסקה ההגירה כמעט לחלוטין. לאחר מלחמת העולם השנייה התחדשה ההגירה מאירופה במלוא עוזה.
החל מסוף שנות השישים הנהיגה קנדה מדיניות הגירה המבוססת על גיל, רקע השכלתי ומקצועי והפתוחה למהגרים מכל רחבי העולם. בעקבות השינוי הגיעו לקנדה מהגרים רבים ממדינות נוספות מחוץ לאירופה, ובעיקר ממדינות אסיה. בשנת 1971 התקבל חוק הרב-תרבותיות בקנדה שהקל על הסתגלותן של קבוצות מהגרים חדשות למדינה.
על פי סקר האוכלוסייה שנערך בשנת 2001 היו בקנדה קרוב ל-5.5 מיליון אזרחים שנולדו מחוץ למדינה, והיוו קרוב לחמישית מהאוכלוסייה. ארצות הלידה העיקריות של הקנדים המתאזרחים היו בריטניה, סין, איטליה, הודו וארצות-הברית.
מצולע קמור

בגאומטריה, מצולע קמור הוא מצולע שהפנים שלו הוא קבוצה קמורה; כל קטע בין שתי נקודות בתוך המצולע עובר כולו בתוך המצולע.

מצולע קעור

מצולע שאיננו קמור נקרא מצולע קעור. במצולע קעור קיימת לפחות זווית פנימית אחת הגדולה מ-180 מעלות, ויש לפחות אלכסון אחד העובר מחוץ למצולע.
כל מצולע קעור ניתן לחתוך לקבוצת מצולעים קמורים. אלגוריתם יעיל לעשות זאת ניתן על ידי ברנרד צ'זל ודויד פ. דובקין בשנת 1985.
ראש מוריס (אנטארקטיקה)

גילוי לשון היבשה

לשון היבשה צולמה מהאוויר על ידי טיסה של השירות האנטארקטי של ארצות הברית ב-18 בדצמבר 1940. 
האזור מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1965–1959.

מקור השם

שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. 
לשון היבשה נקראת על שמו של לויד מוריס (Lloyd Morris) מצי ארצות הברית, הוא נקרא על ידי הוועדה המייעצת על שמות אנטארקטיקה, שהיה סמל בכיר וחבר צוות הבטיטרמוגרף בספינת צי ארצות הברית גליישר (Glacier), אשר חקרה את החוף בעונת המחקר 1962–1961.
מ"ג אסירי ההגנה

מ"ג אסירי ההגנה (או בקיצור המ"ג), היו 43 חברי ההגנה שנעצרו ונכלאו על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1939 בפרשה שזעזעה בשעתו את היישוב היהודי בארץ ישראל.

רקע היסטורי

במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (המכונים גם המרד הערבי הגדול), היה שיתוף פעולה בין היישוב היהודי ושלטונות המנדט, בשל אינטרס משותף לדכא את הטרור הערבי. עם סיום המאורעות נפסק שיתוף הפעולה והשלטונות הבריטים החלו לראות בארגון ההגנה, לא ככוח הגנתי, אלא כמחתרת שיש לדכאה כמו שאר המחתרות. החלה תקופה של מאסרים, חיפושי נשק ומשפטים.
ב-28 באוגוסט 1939 נפתח ביבנאל קורס מרכזי למפקדי מחלקות בפיקודם של רפאל לב ומשה כרמל. צוות המדריכים כלל את משה דיין ויגאל אלון. הקורס הוסווה כמחנה ספורט של הפועל ועמד לפני סיומו. 
ב-3 באוקטובר 1939, באמצע שיעור של משה כרמל לפני חניכים סביב שולחן חול, הגיעו לפתע למקום קציני משטרה בריטים. הם נכנסו גם לאוהלים ומצאו שם רובים. לאחר עזיבתם הוחלט להעביר מיד את הקורס לג'וערה. המדריכים והחניכים פוצלו לשתי קבוצות. קבוצה אחת בפיקודו של יגאל אלון יצאה מיד בשיירת מכוניות שהעבירו את הציוד והנשק. קבוצה שנייה של 43 (מ"ג) חניכים ומדריכים חמושים בחלקם עשתה דרכה ברגל. בשל איחור ביציאה, לא הספיקו להגיע למקום המיועד ועם עלות השחר הם נתקלו בוואדי אל-בירה (נחל תבור) בשיירה ממונעת של חיל הספר העבר-ירדני. ניתנה פקודה להתפזר, אך היחידה הוקפה מיד. אחד החניכים - אבשלום טאו - כיוון רובה לעבר החיילים, אך נאלץ להיכנע כשאר חבריו. כל ה-43 הובלו לכלא עכו שם נחקרו תוך מכות ואיומים.

המשפט

ב-25 באוקטובר 1939 נפתח משפטם של המ"ג בבית דין צבאי בעכו. מטעם הסנגוריה הופיעו קציני צבא ומשטרה, שמסרו עדות על שירותם הנאמן של כמה מהנאשמים בתקופת המאורעות. לעומתם הדגיש הקטגור את אי החוקיות בפעולתם של הנאשמים, וטען כי "טיול הלילה שלהם בסביבה מאוכלסת ערבים, מזוינים זיון מלא ובסדר צבאי, יש בו משום כוונה לקדש מלחמה פוליטית ובלתי חוקית על הערבים, ולהטיל מורא על כל הסביבה."
גזר הדין ניתן ב-30 באוקטובר 1939. אבשלום טאו נידון למאסר עולם, וחבריו - לעשר שנות מאסר. לאחר אישור גזר הדין הכריזה הנהלת הוועד הלאומי על הפסקת עבודה לשעתיים ועל סגירת בתי השעשועים בכל הארץ, "כדי לתת ביטוי לסולידריות של היישוב עם 43 הנידונים". לאחר כארבעה שבועות אישר מפקד הצבא את גזר הדין, אך הפחית את העונש: טאו קיבל עשר שנות מאסר וחבריו - רק חמש.

המאסר וסיום הפרשה

במשך כל תקופת מאסרם של המ"ג לא הפסיקו מנהיגי היישוב ללחוץ לשחרורם. 
ב-22 בפברואר 1940 הם הועברו מכלא עכו למחנה המעצר מזרעה שמצפון לעכו, שהיה מקום פתוח והתנאים בו היו טובים יותר. 
עם השיפור ביחסים עם הבריטים, לאור התקרבות החזית במלחמת העולם השנייה לארץ ישראל, שוחררו כולם ב-17 בפברואר 1941.
עם חברי המ"ג נמנו משה דיין ומשה כרמל, שאף כתב ספר על תקופת מאסרו.
במספר ערים במדינת ישראל יש רחוב שמנציח את הפרשה.
עסקה יומית

עסקה יומית הוא מודל עסקי באינטרנט שעיקרו הצעה של מוצר מסוים בהנחה משמעותית לפרק זמן מוגבל של 24 שעות.

היסטוריה

מבצעים בעלי תוקף מוגבל הם טקטיקה שיווקית סטנדרטית בעולם הקמעונאות. כך, קמעונאים מציעים ללקוחותיהם מבצעים חודשיים ושבועיים כחלק בסיסי מהתנהלותם העסקית.
התפשטות רשת האינטרנט אפשרה הצעה של עסקאות בתדירות גבוהה יותר (ופרט: עסקאות יומיות), וזאת הן בשל האפשרות להפיץ את ההצעות לקהל רב באמצעות דואר אלקטרוני והן בשל האפשרות של הלקוחות לבצע את הרכישה באופן מיידי באינטרנט (דהיינו: כמסחר אלקטרוני), מבלי להגיע לחנות באופן פיזי. החברה הראשונה שהשתיתה את המודל העסקי שלה על עסקה יומית היא חברת Woot האמריקאית. החברה, שנוסדה בשנת 2004, מציעה ללקוחותיה מוצר אחד ביום בהנחה משמעותית. החברה נרכשה על ידי Amazon בשנת 2010
. כיום פועלות חברות רבות במתכונת זו; בנוסף, חברות רבות (ובכלל זה Amazon) מציעות ללקוחותיהן עסקה יומית בנוסף למכירות קמעונאיות רגילות.
וריאציה נוספת על מודל העסקה היומית נוצרה עם הקמת חברת Groupon האמריקאית בשנת 2008. החברה מציעה עסקאות יומיות בהנחות גדולות במיוחד (50% ומעלה), תוך דגש על הצעות של שירותים מקומיים (בעיר או אזור מסוים). העסקאות היומיות המוצעות על ידי החברה מחייבות מספר קונים מינימלי לצורך ביצוע העסקה, תוספת המעודדת (לפחות לכאורה) את הפצת העסקה באופן וירלי בין קונים פוטנציאלים המעוניינים להגדיל את הסיכוי למימוש העסקה. מודל משולב זה מכונה היום קניה חברתית. הצלחת החברה הביאה להצעת רכש מטעם גוגל על סך 6 מיליארד דולר, אך ההצעה נדחתה

עסקאות יומיות בישראל

במסגרת המסחר האלקטרוני בישראל, לא התפתחה חברה המתמקדת בשיווק מוצרים בני קיימא באמצעות עסקאות יומיות, ללא המרכיב ה"חברתי". מאידך, תחום הקניה החברתית בארץ התפתח באופן מהיר, וכיום קיימות חברות רבות הפועלות בתחום זה. חברות אלה מתמקדות אף הן בשירותים מקומיים, אולם מציעות מעת לעת גם מוצרים בני קיימא. עם זאת, על אף השימוש במונח "עסקה יומית" (או: "דיל יומי"), פעמים רבות מוצעות עסקאות לתוקף ארוך יותר, כגון סוף שבוע שלם. נכון לינואר 2011, המונחים עסקה יומית ו-קניה חברתית קיבלו משמעות זהה, ומשמשים (זה או זה) לתיאור שירות משולב זה.
עמק אמוק

עמק אָמוּק (או אמיק; בטורקית: Amik Ovası; בערבית: الأعماق) שוכן בחלקה הדרומי של טורקיה בחבל האטיי, בקרבת העיר אנטקיה (העיר העתיקה אנטיוכיה). העמק ידוע באתרים הארכאולוגים הרבים השוכנים בו. העמק, המכונה גם "מישור אנטיוכיה", מוקף בהרים ושטחו הוא כ-500 קמ"ר. לעמק צורה של משולש כאשר בחלקו העליון של המשולש שוכנת במערב העיר אנטקיה, בדרום-מזרח העיר ריהנלי (Reyhanli) ובצפון העיר קיריהן (Kirikhan).
את העמק חוצה נהר האורונטס. המגיע מלבנון ונשפך לים ליד אנטקיה. שיטפונות נהר האורונטס הביאו לעמק אדמת סחף, שהפכו אותו לעמק פורה. במרכז העמק שכן בעבר אגם אנטיוכיה (אגם אמיק) . אגם זה, ששטחו היה בין 350-300 קמ"ר, נוצר כנראה במשך כ-3,000 שנים ממימי השיטפונות של נהר האורוטס, שהביא לעקירת יישובים בשטח בו נוצר. האגם שימש כמקור חשוב של דגים וצדפות לתושבי האזור. האגם יובש באמצע המאה ה-20 בין שנות ה-40 לשנות ה-70.
האתרים העיקריים בסדרת האתרים בעמק הם תל ג'ודאידה (Tell Judaidah) ותל טאיינאט. אתרים אלה היו מיושבים מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה הביזנטית. אתר נוסף הוא אללח', שהיה מיושב מתקופת הברונזה הקדומה ועד תקופת הברונזה המאוחרת וכן גם תל דהאה (Tell Dhaha), השוכן בצמוד לתל ג'ודאידה וקשור אליו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 נערכו בעמק סקרים ארכאולוגים על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו ועל ידי הארכאולוג הבריטי ליאונרד וולי. המכון של אוניברסיטת שיקגו חזר וביצע בין השנים 2005-1995 סקרים ארכאולוגיים מקיפים של האתרים הארכאולוגים בעמק.