יהדות לבנון

העת העתיקה

חלקים מלבנון נשלטו על ידי ממלכת ישראל המאוחדת, ובמרגלות הר החרמון חיו בני שבט נפתלי. בשנת 40 לספירה התיישבו יהודים בחופי לבנון.
עם חורבן בית המקדש השני ולאחר מרד בר כוכבא, לבנון ובעיקר ביירות הפכה לעיר מעבר ליהודים הרבים שהוגלו מממלכת יהודה. הח'ליף מועאויה הראשון (661-680) הקים קהילה יהודית בעיר טריפולי, וקהילה נוספת נוסדה ב־922 בעיר צידון, שבקרבתה נמצא קבר המזוהה עם הנביא צפניה, אשר הפך לאתר עלייה לרגל ליהודים ולמוסלמים.
בשנת 1492 הגיעו ללבנון יהודים ממגורשי ספרד כמו לכל שאר חלקי האימפריה העות'מאנית.

המאה ה-19

מצבם של היהודים בלבנון היה טוב יחסית למדינות מוסלמיות במזרח התיכון, בזכות מיעוט המוסלמים בארץ וקשרי היהודים עם בני העדות הלא־מוסלמיות. בתקופה בה הנוצרים היוו בלבנון רוב מוחלט היה מצב היהודים טוב, אולם עם העלייה בשיעור המוסלמים בקרב אוכלוסיית לבנון עלתה האלימות כלפי היהודים. יהודי הר הלבנון שמרו על קשר עם הדרוזים ואלו הגנו עליהם מפני פורעים. יהודי ביירות לעומת זאת שמרו על יחסים עם הנוצרים המארונים. בביירות, הקימו היהודים מיליציה שהורכבה מלוחמים נוצרים ומומנה על ידי היהודים, ופעלה בעיקר ברובע היהודי בביירות והגנה על היהודים מתקיפות.
במאה ה־19, סכסוכים בין דרוזים למארונים גרמו ליהודים רבים לעזוב את העיירה דיר אל־קמר, רובם לעיירה חאצביא, שם חיו בתקופה זו כ־30–20 משפחות שמנו כ־100 נפשות. ב־1830 חיו בביירות כ־200 יהודים וב-1840 575 יהודים. ביוזמת הברון רוטשילד עברו חלק מיהודי חאצביא למושבה ראש פינה בשנת 1888. הברון רוטשילד גם מימן את שיפוץ בית הכנסת בחאצביא ואת שכרו של מורה יהודי לבני הקהילה.

תחילת המאה ה-20

ב־1911, היגרו לביירות יהודים מיוון, מסוריה, מעיראק ומטורקיה והקהילה שם גדלה לכ־5000 איש. הקהילה היהודית פרחה תחת המנדט הצרפתי. היהודים חברו למפלגת הפלנגות הנוצריות והשתתפו ביסוד לבנון הגדולה כמדינה עצמאית ב־1920. 
הקהילה היהודית בלבנון התחלקה לשלושה זרמים מרכזיים: הציונים, ה"מתמערבים" שהיו בעלי אוריינטציה-תרבותית צרפתית והמשכילים אשר היו בעלי אוריינטציה תרבותית ערבית. בתקופה זו פעלו בלבנון שני עיתונים יהודיים: ״אל־עלאם אל־אשראילי״ (של זרם המשכילים) בערבית, ו״לֶה קוֹמֶרְס דוּ לֶוַואן״ (בצרפתית: Le Commerce du Levant), כתב עת כלכלי בשפה הצרפתית שפעיל בבעלות לא־יהודית.
במשך שנות התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל וסגירת שערי הארץ על ידי הבריטים, שימשו יהודי לבנון כחוליה מקשרת ליהודי ארץ ישראל. הם סייעו להברחת יהודים דרך גבול הצפון אל יישובים יהודים בגליל, אך הקהילה היהודית נמנעה מלתרום כספים ליישוב ולבנון היא המדינה הערבית היחידה שבה האוכלוסייה היהודית גדלה לאחר הכרזת העצמאות - כ־22 אלף יהודים.
הקהילה היהודית התרכזה בעיקר בוואדי אבו ג'מיל, הרובע היהודי במרכז ביירות (שם נמצא בית הכנסת מגן אברהם), ובראס ביירות, רובע גדול במערב העיר. יהודים התגוררו גם בהרי השוף, בדיר אל־קמר (שם נמצא בית הכנסת דיר אל־קמר), בעאליי, בבחמדון, בצידון ובחאצביא.
בין השנים 1921–1925 כיהן כרבה הראשי של הקהילה הרב שלמה טאג'ר, שהחליף את הרב הישיש יעקב יוסף הכהן טראב מסלתון, שבשל גילו התקשה להתמודד עם השינויים שעברו על הקהילה בעקבות הכיבוש הצרפתי. הרב טאג'ר הודח ב-1925, בעקבות עלייתם של הזרמים הלא-ציוניים להנהגת הקהילה, ואת מקומו ירש הרב שבתי בחבוט, עד פטירתו ב-1948. הרב בן ציון ליכטמן, מחבר ה"בני ציון", הגיע בשנת ה'תרצ״ב (1932) מירושלים לביירות, כדי לשמש בה כשוחט ובודק, ולאחר שהוכרה גדלותו, מונה לכהן כמורה צדק, אב בית הדין והרב הראשי לקהילת האשכנזים שהייתה בעיר, ואחר פטירת הרב בוחבוט מונה לכהן כרב כל יהודי לבנון, ובנוסף כרב בית הכנסת האשכנזי שהיה בעיר, עד שחזר לישראל בשנת ה'תשי״ט (1959).