חיל ההנדסה במלחמת יום הכיפורים

ציוד

ההצלחות ונשק השלל הרב שנתפס במבצע לקט בעקבות מבצע קדש ב-1956 ולאחר מכן בסיום מלחמת ששת הימים תרמו חלק נכבד לציוד של חיל ההנדסה. 
כמו רוב יחידות הצבא, החיל התבסס בעיקר על זחל"דים (זחל"ם אמריקאי מדגמי M5 ו-M9 שמנועו הוחלף למנוע דיזל) ומעט נגמ"שי M-113 שהחלו להגיע מארצות הברית ב-1972. שני הכלים נחשבו לבעלי מיגון לא מספק, דבר שהתגלה ביתר שאת במלחמה עצמה ובאבדות הרבות שספג צה"ל - בפרט מרקטות וטילי הנ"ט החדשים, שאליהם לא התכונן כראוי.
למרות הציוד המכני ההנדסי הרב שנלקח שלל, צה"ל עדיין התבסס על מערך כלים מגויסים ובפרט על כלי צמ"ה מגויסים כדי להשלים את שורותיו לעת מלחמה. כמעט כל כלי הצמ"ה לא היו ממוגנים. כלי הצמ"ה הכבד ביותר של החיל היה דחפור קטרפילר D9G, ששקל כ-45 טון והיה בעל עוצמה של 385 כוחות סוס (כושר דחיפה של 61 טון), והכף הכבדה שלו סיפקה לו הגנה חלקית מפני ירי. לצד הדחפור הזחלי שירתו גם כלי צמ"ה אחרים, בהם יעה אופני ומפלסות.
מאחר שרוב יחידות ההנדסה שויכו ונלחמו תחת פיקוד יחידות משורייניות הן גם הפעילו כלי הנדסה מבוססי טנקים בהם טנק-דחפור המבוסס על M60 פטון, טנקי גישור ומגובי נוכרי לפריצת שדות מוקשים.

סילוק פצצות

יחידת סילוק הפצצות של חיל ההנדסה הועסקה רבות בפינוי ונטרול פצצות, מוקשים, נפלי תחמושת ואף פצצות השהיה ממולכדות. במהלך המלחמה פיתחה היחידה שיטות חדשניות לטיפול בפצצות שכאלה וניטרלה עשרות מהן בהצלחה. במהלך נטרול פצצת השהיה מזרחית בבסיס חיל האוויר נהרג קצין סילוק פצצות כתוצאה מהפעלת מרעום ממולכד.

הקרבות ברמת הגולן

בפרוץ המלחמה, היו ברמת הגולן רק מעט כוחות הנדסה. בימים שלפני המלחמה, מפקד ההנדסה של פיקוד הצפון, אל"ם משה פלד (חדד), ראה את הנולד והחל בארגון כוחות וציוד קרבי. הכוחות החלו בבניית מכשולים רבים בדמות הרחבת תעלות נ"ט והטמנת חגורות מיקוש לאורך צירי הפריצה. יומיים לפני המלחמה, גם חניכי קורס המש"קים וצוערי בית הספר להנדסה צבאית (בהל"צ) נקראו להטות שכם למשימה. מערכת המכשולים שבנה חיל ההנדסה ברמת הגולן תרמה לבלימת הכוחות הסורים ועיכבה את התקדמותם בשעה שכוחות השריון הישראלים בגולן עוד היו מעטים ומדוללים מידי.
בבוקר 7 באוקטובר ניתנה ההוראה להכין את גשרי הירדן לפיצוץ. את המשימה ביצעו מחלקה של חילי נח"ל מקורס מש"קי חבלה ומחלקת הנדסה במילואים ששירתה ברמה"ג בחודש שלפני פרוץ המלחמה. הפקודה להכין את הגשרים לפיצוץ ניתנה בחמש בבוקר וכבר כשלוש שעות לאחר מכן היו גשר בנות יעקב וגשר הדרדרה מוכנים לפיצוץ, כשעה וחצי לאחר מכן הסתימה ההכנה לפיצוץ של גשר אריק. בשעות אחר הצהרים באותו היום ניתנה הוראה לפרק את חומרי הנפץ. עצם מתן הפקודה וביצועה הוצנעו במשך שנים רבות.
ב-11 באוקטובר, פרצו אוגדת רפול ובה חטיבה 7 ואוגדת האלוף דן לנר את "הקו הירוק", כאשר יחידות ההנדסה האוגדתיות ומהנ"פ צפון (מחלקת הנדסה פיקודית) פילסו להן את הדרך. את הכוחות הובילו דחפורי חה"ן, בראשם דחפורי D-9 שהיו הכלים המסיביים ביותר של החיל והכף הכבדה שלהם סיפקה להם הגנה חלקית מפני אש האויב שהומטרה עליהם לאורך כל מאמצי הפריצה. לגדוד 77 של אביגדור קהלני צורף כוח מגדוד 641 במילואים. לאחר שבאזור מסע'דה נכשלו מאמצי הפריצה באמצעות טנקי "נכרי" וטנקי דחפור, הזעיק המג"ד את מחלקת ההנדסה שפרצה מעברים בשדות המוקשים באמצעות "מטעני צינור" ואפשרה את מעבר הכוחות.
אחרי כיבוש מוצב תל א-שמס, הוטל על כוחות ההנדסה להפוך את הביצורים הסורים כנגדם. את הביצורים, שהופנו כלפי מערב, היה צריך להפנות כלפי מזרח. את עבודת הביצורים ביצעו שני דחפורי D-9, פלסים וכלי צמ"ה נוספים תחת אש והמשיכו למרות ההרוגים.

הקרבות בסיני

חיל ההנדסה ניסה להקים מספר מתקני הצתה לאורך התעלה, שייצרו חומת אש וימנעו צליחה מצרית. ניסויים במתקנים כאלה נעשו עוד ב-1970 אך לא עלו בהצלחה. למרות זאת, הוקמו מספר מתקני הצתה ומתקני דמה, לצורך הטעיה. ביום שישי, ערב המלחמה, נשלח צוות של יחידת יפת"ח, להכין את המתקנים להצתה. בעת הצליחה עצמה, לא הצליחו הפלסים להפעיל את המתקנים בזמן עקב עיכוב אישור מהדרג הפיקודי הגבוה. לאחר תחילת המלחמה, הפלסים מיחידת יפת"ח סייעו לאנשי המעוזים בהתבצרות ונפלו בשבי המצרי יחד עם חיילי המעוז בו שהו.
למרות שלא הופעל, מבצע ההטעיה הצליח בחלקו והמצרים הקצו כוחות למעקב ונטרול מתקני ההצתה. 
במהלך הקרבות בסיני, עזרו כוחות ההנדסה לחלץ טנקים פגועים, לפנות שדות מוקשים ואף להילחם שכם אל שכם עם הטנקים והחי"ר בתור חרמ"ש (חיל רגלים משוריין).
אחרי שנבלמה ההתקפה המצרית, המאמץ העיקרי של כוחות ההנדסה היה לפרוס את מערך הגישור והצליחה, לפרוץ ולפנות במהירות דרכים להעברת הכוחות ומערך הגשרים הניידים, לכיוון התעלה.

הפקת לקחים והתעצמות

בעקבות הלקחים שהופקו ממלחמת יום הכיפורים, מוכנותו של חיל ההנדסה, והוכחת יכולתו הבלתי מעורערת וכשירותם של אנשיו לתכנן ולבצע מבצעים הנדסיים וצבאיים מורכבים ביותר, הועמד חיל ההנדסה מעתה במקומו הראוי: בחזית המערך הלוחם. 
כתוצאה מהצורך ביכולת הפעלת כמות גדולה של כלי צמ"ה, ומשאיות כבדות, לשם ביצוע מטלות הנדסיות בפרק זמן קצר ביותר (כגון "הגשר היבשתי"), רכש צה"ל כמות גדולה של כלי צמ"ה כבדים, חדשים ומשומשים. כמו כן הוקם מערך לוגיסטי שכלל מובילי טנקים שיועדו לשינוע הציוד הכבד, ואת משאיות הרכינה האזרחיות שהגיעו במשלוחי החירום במהלך מלחמת יום הכיפורים (ובינתיים נצבעו בצבעי צה"ל) אשר אוחסנו במחסני החירום.
מעתה, היה חיל ההנדסה ערוך ומוכן לביצוע חלק גדול מהפעילות, ללא צורך בהישענות על מערך כלים מגויסים.
בעקבות הסכמי השלום עם מצרים, ושלבי נסיגת צה"ל משטחי סיני, היה חיל ההנדסה אחראי לתכנון וביצוע סלילת תוואי הכבישים החדשים שנמתחו לאורך הגבול עם מצרים, פריצת דרכים חדשות, ויצירת תשתיות לבסיסים החדשים בסיני ובנגב (מבצע "רמון"). 
כל העבודות בוצעו על ידי אנשי גדוד הצמ"ה הפיקודי במילואים (אז גדוד 572 וכיום גדוד 8163), באמצעות כלי הצמ"ה שנרכשו, ללא כל צורך בגיוס כלי צמ"ה ואמצעים אזרחיים.