google/wiki40b huggingface dataset:
ציונות נוצרית

שורשי התמיכה הנוצרית בציונות

מאז חוללו שליחיו של ישו את הדת הנוצרית, התקיימו יחסי אהבה-שנאה בין הנצרות והיהדות, כאשר בדרך כלל נטתה הכף לחובת היהודים אשר הוקעו כמי שהיו שותפים לצליבתו של ישו. במקרה הטוב שררה האמונה כי בבוא הגאולה יקבלו עליהם היהודים את הנצרות ומי שלא יקבל ייכחד או שמקומו בגיהנום.
במאה ה-12 פרסם האב יואכים מקלבריה חיבור מפורסם שבו חילק את ההיסטוריה האנושית לשלוש תקופות של התגלויות אלוהיות: ימי האב, ימי הבן, וימי רוח הקודש. העידן הראשון הוא תקופת העם היהודי לו ניתנה התורה, העידן השני החל עם בואו של ישו והפיכת הגויים לנוצרים אהובי האל. העידן השלישי הוא קץ הימים, ובו יתאחדו שני העמים לעם רוחני אחד לקבל את פני המשיח. 
הרעיונות של האב יואכים פתחו פתח לתפיסה דתית חדשה, שנושאי דיגלה היו רבים וחשובים בנצרות ובהם: פרדריק מברונסוויק אשר במאה ה-14 חזה 1000 שנות שלטון משיח יהודי שבירתו ירושלים, ואיזיק לה-פיירר שבמאה ה-17 כתב כי על הנוצרים והיהודים לבנות בית חדש בארץ ישראל. יש האומרים כי הקונסוליה הבריטית בירושלים נפתחה במאה ה-19,  בהשפעתו של הרוזן משפטסבורי (הלורד אשלי) אשר קרא ל"החזרתם של היהודים לארצם ולחסדו של האל". הרוזן נמנה עם מסדר סנט ג'ון אשר פעל בירושלים והקים בה בית חולים ומוסדות אחרים.

התנגדות

הפעילות הנוצרית למען הציונות אינה מקובלת על כל הנוצרים. רעיונותיו של האב יואכים נדחו בזמנו על ידי ראשי הכנסייה, וגם בדורות שלאחר מכן קמו לה מתנגדים רבים.
בימינו, ראשי הפלגים הנוצריים אינם נוקטים עמדה תאולוגית מסוג זה ונצמדים להשקפה השמרנית בדבר קבלת עול הנצרות על ידי כל הגויים. לעומתם, הכנסייה הפרסביטריאנית, המאגדת תחת כנפיה 5 מיליוני מאמינים, נוקטת עמדה קיצונית ביחסה לציונות ולמדינת ישראל. בוועידותיה האחרונות קראה אף לחרם כלכלי כנגד מדיניותה של ישראל בשטחים.
מנחם צבי קדרי

ביוגרפיה

מנחם צבי קדרי נולד במֶזֶקֶבֶשְׁד (Mezőkövesd) שבהונגריה ב-1925 ליהושע ושושנה שוורץ. שמו הלועזי היה ארנו שוורץ (Ernő Schwarcz). במהלך מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועה הציונית בהונגריה, ועזר להבריח ממנה יהודים ולהצילם (1943–1946). למד שפות שמיות ופילוסופיה באוניברסיטת בודפשט ולימודי פילוסופיה יהודית ותנ"ך בסמינר הרבני (1945–1946). לאחר המלחמה היה פעיל במחנות ההסגר בקפריסין (1946–1947), ולאחר מכן עלה לארץ ישראל ולקח חלק בלחימה בגוש עציון ובירושלים במלחמת העצמאות. בשנים 1947–1950 למד עברית, תנ"ך, פילוסופיה יהודית וקבלה במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1953 סיים את עבודת הדוקטורט בנושא "דקדוק הלשון הארמית של ספר הזוהר", בהדרכתו של פרופ' נפתלי הרץ טור-סיני.
משנת 1961 הרצה באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1970 קודם בה לדרגת פרופסור. בשנים 1967–1970 שימש דקאן הפקולטה למדעי היהדות, הרוח והחברה, ובשנים 1971–1974 היה רקטור האוניברסיטה. בשנת 1971 מונה לחבר האקדמיה ללשון העברית, ומשנת 1994 כיהן בה כסגן נשיא. במהלך השנים היה פרופסור אורח גם באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1967), אוניברסיטת לידס (1978) ואוניברסיטת ויטווטרסרנד (1979–1981).
תחומי מחקריו העיקריים נוגעים ללשון המקרא ולשון ימי הביניים, ארמית מקראית, ארמית של הזוהר וארמית של אונקלוס, וחקר לשון המגילות הגנוזות. בכל תקופות הלשון הללו הוא עסק בחקר הלשון לרבדיה השונים: תחביר, מילונאות, סמנטיקה ותורת הסגנון, בניסיון להבין את התארגנות השפה לאורך הדורות.
בשנת 1999 הוענק לקדרי פרס ישראל לחקר הלשון עברית.
בשנת 1954 נישא ללאה (קוטה) לבית גולדשטיין ונולדו להם שלוש בנות, רות הלפרין-קדרי, פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ד"ר מיכל פרנץ, פסיכולוגית קלינית, ומרים שפירא, פסיכולוגית קלינית.
הלך לעולמו בי"ז באב התשע"א.
ב-8 באפריל 2013 קיבלו בנותיו של קדרי בשמו את אות המציל היהודי מטעם המרכז העולמי של בני ברית בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה.

לקריאה נוספת

מנחם צבי קדרי, תחנות בימי חיי, הוצאת המשפחה, תל אביב תשע"א.
ציפי שחרור

ביוגרפיה

שחרור נולדה בעיר רמלה למשפחה יוצאת מרוקו. כשהייתה בת 13 בשנת 1966 עברה יחד עם משפחתה להתגורר ביפו. בשנת 1969 התגרשו הוריה והיא בת 16. 
לאחר שירותה הצבאי בצה"ל הוציאה לאור את ספרה הראשון בשנת 1974 ומאז הוציאה לאור 36 ספרים נוספים ובכללם, ספרי ילדים ונוער, ספרי פרוזה, רומן למבוגרים וספרי שירה.
שחרור עוסקת בין היתר גם בעריכת ספרים ובזכות פועלה הרב לקידום היצירה בקרב צעירים ומבוגרים, יצאו לאור ספרים מובחרים ליוצרים שכוכבם דרך בעידודה. כגון: ערן גדות, עופר ירמינובסקי, ציונית פתאל-קופרווסר, שולמית זילברברג, ליאת לידה-סנדומיר, לאה ברק ועוד.
על פועלה ומאמציה בקידום הספרות העברית, הוענקה לה בשנת 2016, תעודת הוקרה מטעם "קרן נחמה ומיכל פוחצ'בסקי" (נפ"ש). באותה השנה זכתה גם ב"פרס עיריית חולון לספרות יפה" (ע"ש קוגל), על ספרה "לאונרד כהן שר לה".
כמה מספריה תורגמו לשפות זרות: ערבית, צרפתית ואנגלית. כמה משיריה תורגמו אף לספרדית.
שחרור היא אם לשניים. מתגוררת בתל אביב.
ההר הירוק תמיד

ההר הירוק תמיד הוא שיר שנכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי מוני אמריליו.
השיר נכתב על רכסי הכרמל הירוקים, וכמו שירים רבים של טהרלב, נכתב בהשראת חוויות נעוריו בקיבוץ יגור השוכן למרגלות הכרמל. לחן השיר בוצע בידי זוכה פרס אקו"ם למפעל חיים, מוני אמריליו.
השיר נכתב בשנת 1972 כחלק מחגיגות היובל להיווסדו של הקיבוץ. השיר הוקלט לאחר החגיגות ביחד עם מקהלת הקיבוץ ושלומית אהרון. בהמשך הוקלט גם על ידי צוות הווי פיקוד מרכז ורוחמה רז שהפכה להיות מזוהה עם השיר.
שיר זה נלמד בבתי הספר היסודיים בישראל כחלק מתוכנית הלימודים לקראת ט"ו בשבט בשל השורה "פקחתי את עיני, היה אז חודש שבט" אולם המחבר עצמו העיד כי שורה זו כוונה למעשה ליום הולדתו החל בחודש זה.
בעקבות השריפה בכרמל שאירעה בשנת 2010, החליטו רוחמה רז ולהקת התקווה 6 לחדש את השיר לכבוד הכרמל ולזכרם של 44 הנספים באסון.
ההר הירוק כל ימות השנה

אני עוד חולם ושואל

לנשום רוחותיך כבראשונה

לשכב בצילך כרמל
— פזמון השיר
קוקייה מזרחית

תיאור חיצוני

גודלה של הקוקייה נע בין 34-30  ס"מ. היא בעלת גוון צהוב-בז', ותחתית כנפיה בצבע חלודה. הקוקייה בעלת מקור כבד.  

בית גידול

הקוקייה מקננת בעיקר באזורים מיוערים וביערות צפופים של אורן ואשוחית.

מסלול נדידה

לקוקייה המזרחית יש טווח נדידה גדול ביותר. היא נודדת מרוסיה ליפן המערבית ומשם לצפון סיביר. בחורף, הקוקייה המזרחית נודדת ברחבי אינדונזיה, הפיליפינים ובצפון מזרח אוסטרליה.

קולות

הקוקייה המזרחית מפיקה סדרת זוגות של תווים בעלי דגש שווה, קריאתה של הקוקייה דומה לקריאת הדוכיפת, היא מקדימה לפני קריאתה לרוב ב-4–8 תווים – "פופופופופו" פרט לזכר. הנקבה משמיעה סלסול כשל קוקייה אירופאית.

התנהגות

הקוקייה מאופיינת כעוף חמקן וחשדן, היא טפילת קנים וניזונה בעיקר מחרקים.

רבייה

בעונת הרבייה נחבאת הקוקייה באמירי אילנות ודוגרת לרוב בטייגה וביער סבוך.
מחלת פיירוני

מופע קליני

כמעט בכל פין ישנה זווית מסוימת הנחשבת נורמלית, בפרט בבסיס הפין. במחלת פיירוני הזווית בפין יכולה להיות בינונית עד גדולה. הרובד הסיבי בפין יכול להסב כאב, בפרט בעת זקפה, ואף מקשה על הפין להתיישר בעת זקפה, אז גם הזווית היא בולטת ביותר.
ב-80% מהמקרים איבר המין פונה כלפי מעלה, ב-10% לצד ימין או לצד שמאל, ובשאר המקרים כלפי מטה.
בשליש מהמקרים הצלקת נמצאת קרוב לשורש איבר המין, בשליש נוסף באמצע איבר המין, ובשליש הנותר ישנן מספר
צלקות או נוכחות של צלקת בחלק המרוחק של איבר המין.
ב-13% מהמקרים הממצא נעלם ספונטנית, ב-48% נותרת הצלקת קבועה, ובשאר 41% מהמקרים הצלקת מחמירה ומתייצבת לגודל ממוצע של 2 עד 12 ס"מ כחודש מרגע הופעתה.

סיבות לעקמת

הסיבות לתופעה אינן ברורות וכוללות בעיקר מיקרוטראומה בעקבות יחסי מין בתדירות גבוהה, בהם נוקשות לא שלמה של איבר המין.
סיבות נוספות הן אוטואמוניות, גנטיות, והפרעה באספקת דם לאיבר המין, זיהום לא בקטריאלי או שיבוש כרומוזומלי.
הפרעה בנוקשות איבר המין על רקע פסיכוגני היא חרדת ביצוע עקב שינוי בצורת איבר המין ותדמית גוף שלילית.
בגיל מבוגר סיבות נוספות הן אורגניות: כמו סוכרת, יתר לחץ דם ושומנים בדם הגורמים לעקמת לאיבר מין רך ללא יכולת חדירה.
מתאו רנצי

ראשית חייו וקריירה פוליטית מוקדמת

מתאו רנצי נולד בפירנצה בשנת 1975 כילד השני, מתוך ארבעה ילדים, לטיציאנו רנצי, מי שהיה חבר מועצת רינייאנו סול'ארנו (Rignano sull'Arno) בין השנים 1985 ל-1990 מטעם המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, וללאורה בובולי, וגדל ברינייאנו סול'ארנו.
למד בבית ספר תיכון בפירנצה, וכמו כן השלים לימודי משפטים באוניברסיטת פירנצה ב-1999.
רנצי הצטרף למפלגת העם האיטלקית ב-1996 והיה למזכיר המפלגה בפירנצה ב-1999. לאחר מכן נבחר לנשיא מחוז פירנצה ב-2004 לאחר שגרף 59% מהקולות בבחירות המחוזיות.
לאחר חמש שנות כהונה כנשיא המחוז הוא הכריז על התמודדותו לתפקיד ראש עיריית פירנצה בבחירות המוניציפליות וביוני 2009, משהצטרף למפלגה הדמוקרטית האיטלקית, ניצח בבחירות לראשות העיר עם 48% מהקולות לעומת 32% ליריבו, ג'ובאני גאלי, כדורגלן בעבר וחבר מפלגת החירות הפופוליסטית. רנצי החליף בתפקיד ראש העיר את לאונרדו דומניקי, שכיהן כראש העיר מאז 1999.
הפופולריות שלו גאתה, ובספטמבר 2012 הודיע כי ירוץ בבחירות הפנימיות לראשות המפלגה הדמוקרטית, זאת כדי לעמוד בראש קואליציית המרכז-שמאל בבחירות הכלליות ב-2013, ברם הוא הפסיד בבחירות לפייר לואיג'י ברסאני, שניצח עם 61% לעומת 39% שהשיג רנצי.

בראשות המפלגה הדמוקרטית

לאחר התפטרות פייר לואיג'י ברסאני מראשות המפלגה הדמוקרטית באפריל 2013, רנצי התמודד שוב בבחירות לראשות המפלגה, הפעם ניצח וזכה ל-68% מהקולות לעומת יריביו ג'יאני קופרלו, עם 18% וז'וספה ציבאטי עם 14%. הוא מונה למזכיר המפלגה החדש ולמועמד המועדף על קואליציית המרכז-שמאל לתפקיד ראש ממשלת איטליה.
ב-30 באפריל 2017, לאחר שניצח בבחירות המקדימות שב להנהיג את המפלגה הדמוקרטית, המרכיבה את ממשלת איטליה ותמך בממשלתו של פאולו ג'נטילוני.

ראש הממשלה

במהלך ינואר ופברואר 2014 עלה שמו של רנצי כמועמד רציני להחליף את אנריקו לטה בראשות הממשלה. רנצי החל לתקוף ביתר שאת את מדיניותו הכלכלית של לטה וקרא לו להתפטר כדי לאפשר הקמת ממשלה חדשה וב-14 בפברואר הגיש אנריקו לטה את התפטרותו לנשיא איטליה, ג'ורג'ו נפוליטנו. ב-17 בפברואר רנצי זומן לארמון קווירינאלה לקבל מידי הנשיא נפוליטנו את מפתחות הרכבת הממשלה החדשה באיטליה לאחר התפטרותו של ראש הממשלה המכהן אנריקו לטה מתפקידו. ב-21 בפברואר 2014 הציג את ממשלתו בת 16 השרים ולמחרת הושבע רנצי לראש ממשלה והחל את כהונתו. במהלך כהונתו הבטיח להנהיג רפורמות ולפעול נגד הפשע המאורגן. ב-11 במרץ בית הנבחרים האיטלקי אישר את חוק רפורמת הבחירות שהציע רנצי, חוק שיאפשר לערוך רפורמה במערך הבחירות ובמבנה הסנאט האיטלקי.
רנצי מכונה "מפרק הגרוטאות" (Il Rottamatore) על שם התנועה הפוליטית שהקים לפני כמה שנים, שנועדה להילחם בכוחות הישנים והרקובים בפוליטיקה האיטלקית, ובניגוד לעמדת חבריו למפלגה, הוא פועל להוביל רפורמה לשינוי שיטת הממשל במטרה לסלק את המפלגות הקטנות מהזירה לטובת יצירת מערכת דו-גושית.
ב-5 בדצמבר 2016, לאחר שנחל תבוסה במשאל העם שנערך במדינה, הודיע רנצי על התפטרותו. רנצי הוא שהוביל את משאל העם במטרה להביא לשינויים בחוקת איטליה.

יחסו לישראל

יחסו של רנצי כלפי מדינת ישראל הוא חיובי בדרך כלל. שרת החוץ בממשלתו, פדריקה מוגריני ביקרה בישראל בראשיתו של מבצע צוק איתן, סיירה באשדוד, הביעה דאגה לנוכח הפגיעה בתושבים פלסטינים בעזה, אך לא דרשה מישראל לעצור את המבצע באופן מיידי. רנצי עצמו אמר שהוא מתנגד להכרה במדינה פלסטינית לפני חתימה על הסכם עם ישראל. הוא גם סבור שהבעיה העיקרית במזרח התיכון היא החימוש הגרעיני של האיראנים, והביע פעמים רבות את קרבתו לעם היהודי ולמדינת ישראל.

חייו האישיים

מתאו רנצי נשוי משנת 1999 לאנייסה לנדיני, מורה בבית ספר תיכון, ולהם שני בנים ובת.
אלונה פרנקל

ביוגרפיה

פרנקל נולדה בשנת 1937 בקרקוב שבפולין, בת לפני גוסטה וסלומון גולדמן. את ילדותה במהלך מלחמת העולם השנייה עברה תחילה עם הוריה בגטו לבוב. לאחר שהגטו חוסל, מצאו הוריה מחבוא בצד הארי של העיר, אולם המשפחה שהסכימה להחביא אותם סירבה להחביא את אלונה, בת ה-5. הוריה מצאו לה מחבוא בכפר, בלעדיהם. הכפריים הסכימו להסתיר את הילדה תמורת תשלום, ומשאזלו משאבי ההורים, הוחזרה אלונה והוכנסה למחבוא עם הוריה. לאחר המלחמה שבה המשפחה לקרקוב ובשנת 1949 עלתה ארצה.
פרנקל החלה דרכה כמאיירת של ספרי ילדים, ולאחר מכן החלה לחבר בעצמה סדרה של ספרי ילדים, שגיבורם הוא ילד מתולתל בשם נפתלי. "סיר הסירים", שיצא לאור בסדרה זו בשנת 1975, הפך לרב-מכר ותורגם לשפות רבות. פרנקל כתבה ואיירה למעלה מ-35 ספרי ילדים, שתורגמו לשפות רבות, ואיירה כ-40 ספרי ילדים של מחברים אחרים.
בשנת 1978 זכתה בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק, עבור איוריה לספר "מזבוב עד פיל ושאר החיות של ע. הלל" מאת ע. הלל (כתר 1977). בשנת 1982 קיבלה את עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על איוריה בספרה "סיפור מהחיים" (1981).
ספרה הראשון למבוגרים הוא "ילדה" - ספר אוטוביוגרפי המגולל את סיפור ילדותה, אותו הגדירה פרנקל כ"ילדות של ילדה ללא זכויות". ספר זה זיכה אותה בפרס ספיר לשנת 2005. ספרה "נערה" ראה אור בהוצאת חרגול בשנת 2009. הספר השלישי בטרילוגיה זו, "אישה", יצא לאור בשנת 2012.
בעלה, זיגי פרנקל, היה גם הוא סופר ומאייר. נישאה בשנית ליאיר לין, יוצא קיבוץ אפיקים.
המכללה הימית המלכותית בגריניץ'

המכללה הימית המלכותית בגריניץ', הידועה כיום כמכללה הימית המלכותית הישנה, היא מכללה לשעבר הנמצאת בגריניץ' שבלונדון ופתוחה למבקרים. בין 1873 ל-1998 המכללה שימשה כמתקן אימונים של הצי המלכותי, והיא נמצאת במרכז אתר המורשת העולמית "גריניץ' הימית" שבלונדון. במכללה הועברו מספר קורסים לקציני הצי, כולל הקורס המתקדם לקצינים בדרגות הביניים.
לאחר שהצי המלכותי הפסיק להשתמש במכללה בשנת 1998, חברת צדקה בשם קרן גריניץ' שכרה את המבנים והשטח שמסביבם למשך 150 שנים, כאשר תפקידה יהיה לשמר אותם לטובת האומה כולה. אוניברסיטת גריניץ' משתמשת בשלושה אולמות עיקריים במכללה (המלכה אן, המלכה מרי והמלך ויליאם), ואילו מכללת טריניטי למוזיקה משתמשת באולם המלך צ'ארלס. קרן גריניץ' מנהלת את ההיכל הצבוע ואת הקפלה, האולמות התת-קרקעיים הסמוכים, מרכז המבקרים והקרקעות.
בניית המבנים המקוריים במכללה התרחשה בין 1696 ל-1712, ובמקור הם נבנו ותוכננו על ידי כריסטופר רן עבור בית החולים גריניץ', שנסגר ב-1869. בעבר שכן במקום ארמון פלסנטיה הקדם-טיודורי, שנבנה על ידי הדוכס המפרי ב-1428.
בין 1962 ל-1996 הופעל במכללה הכור הגרעיני JASON, ששימש למטרות אימונים עבור הצי. הכור פורק באופן סופי ב-1999.
כיום המתחם משמש באופן סדיר לצילומי סדרות טלוויזיה, פרסומות טלוויזיה וסרטים באורך מלא. בין ההפקות הידועות ניתן למנות את סרט הקולנוע "משחקים פטריוטיים" המבוסס על רומן באותו שם של טום קלנסי, שבו המכללה משמשת כאתר צילומים לסצנת התנקשות באחד מחברי משפחת המלוכה הבריטית. בשנת 2006 צולמה במקום פרסומת טלוויזיה לרשת מרקס אנד ספנסר הידועה. אחד מסדרות הטלוויזיה הידועות שצולמו במקום היא MI5.
מי מלך

מי מלך (מלטינית: Aqua regia) הם תערובת של חומצה חנקתית וחומצת מימן כלורי ביחס 3:1 בהתאמה. 
צבע התערובת צהבהב, והיא מסוגלת לשתך חומרים רבים. מי מלך נמנים עם קבוצה מצומצמת של חומרים המסוגלים להמס זהב ופלטינה. השם "מי מלך" בא מהמתכות האציליות שביניהן זהב, טנטלום ופלטינה. למי מלך תפקיד בחריטה במספר תהליכים אנליטיים. מי מלך הם חומר שאינו מחזיק מעמד זמן רב (התערובת מתנדפת), ולכן יוצרים אותו רגעים ספורים לפני שמשתמשים בו.

היסטוריה

חומצת מימן כלורי התגלתה בשנת 800 (בקירוב) בידי אלכימאי פרסי, כאשר ערבב מלח עם חומצה גופרתית. לאחר מכן, כשערבב את חומצת המימן הכלורי עם חומצה חנקתית והצליח להמס זהב, אלכימאים קיבלו ממנו השראה וחשבו שיוכלו למצוא את אבן החכמים.

פעולה כימית

מי מלך יכולים להמס חומרים רבים מכיוון שהם מכילים גם חומצה חנקתית וגם חומצת מימן כלורי, כשלכל אחת מהן תכונות שונות. חומצה חנקתית היא חומר מחמצן חזק שיכול להמס כמוית מזעריות של זהב וליצור יוני זהב. חומצת מימן כלורי מספקת יוני כלור שמגיבים עם הזהב כך:
Au + 3NO₃⁻ + 6H⁺ → Au³⁺ + 3NO₂ + 3H₂O
Au³⁺ + 4Cl⁻ + H⁺ → HAuCl₄
ג'ו מנטניה

ביוגרפיה

מנטניה נולד ב-1947 בשיקגו, למארי אן, ילידת איטליה ולג'וזף אנתוני מנטנה האב, יליד סיציליה. בין השנים 1967–1969 למד משחק באוניברסיטת דה פול. ניגן על גיטרה בס והיה חבר בין היתר בלהקת The Missing Links, ממנה התפתחה להקת שיקגו.
הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה ב-1969 במחזמר שיער.
בסרט זאנאדו קיבל תפקיד קטן שלבסוף נחתך ולא הוקרן, אך שמו מופיע בקרדיטים שבסופו.
מנטניה זכה בפרס טוני על תפקידו במחזה "גלנגרי גלן רוס" של דייוויד מאמט. למנטניה היה שיתוף פעולה פורה עם מאמט ובין היתר כיכב בסרטיו שם המשחק ו"דברים משתנים". על תפקידו בדברים משתנים זכה, יחד עם דון אמיצ'י שכיכב לצידו, בגביע וולפי בפסטיבל הסרטים של ונציה.
הופעת הבכורה שלו בסרט קולנוע הייתה ב-Medusa Challenger שיצא לאקרנים ב-1977.
ב-1991 כיכב שוב בסרט של מאמט - "מחלק רצח".
מנטניה שיחק במגוון סוגות, החל מקומדיות כגון "Airheads" וחופשה בחיתולים וכלה בדרמות כהסנדק ובתפקיד הזמר דין מרטין ב-The Rat Pack.
באפריל 2011 הוקדש לו הכוכב ה-2,438 בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ביוני 2011 נקרא על שמו רחוב בסמוך לתיכון בו למד, "Joe Mantegna Boulevard".

חייו האישיים

בדצמבר 1975 נישא לארלין ורל, לזוג שתי בנות: מיה וגיה. למיה היו סיבוכים בלידה והיא לוקה באוטיזם.
גיה נולדה בשם גינה ושינתה את שמה בגיל 18. היא שחקנית והתארחה בין היתר בסדרות מחשבות פליליות, סודות ההתבגרות, לך תבין נשים ופתאום 30.
נחמן ריבקין

קורות חייו

ריבקין נולד במחנה פליטים באוסטריה להורים ששרדו את מלחמת העולם השנייה וגדל בכפר חב"ד למשפחה חב"דית מוכרת. עם התגייסותו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל והיה ללוחם הדתי הראשון ביחידה. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם בסיירת. בהמשך עבר קורס קצינים ושימש בשורת תפקידי פיקוד בחיל השריון. ריבקין פיקד על חטיבה 943, חטיבת שריון במילואים במלחמת לבנון הראשונה, בין היתר בקרב סולטן יעקב. שימש קצין הגנה מרחבית באזור יהודה ושומרון.
נשוי למלכה ואב לשישה. אחד מבניו שירת גם הוא כקצין בסיירת מטכ"ל.
ריבקין מראשוני היישוב קדומים ומתגורר בו גם היום.
הלה עליאן

ביוגרפיה

הלה עליאן נולדה בקרבונדייל , אילינוי, ב-1986 וגדלה בכווית סיטי, אוקלהומה, טקסס, מיין ובלבנון. היא בעלת תואר ראשון מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות, תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת ראטגרס והיא עובדת במשרה חלקית באוניברסיטת ניו יורק במרכז הייעוץ והבריאות. היא ובן זוגה מתגוררים בברוקלין.

יצירה

רומן הביכורים של עליאן, "בתים ממלח" (באנגלית: "salt houses") מספר את סיפורם של ארבעה דורות משפחת יעקוב הפלסטינית שנאלצת לעזוב את ביתה בשכם ב־1967 ומתיישבת בכווית במטרה לבנות חיים חדשים אך גם מכווית הם נאלצים לעזוב שוב והם נודדים בין ביירות, פריז ובוסטון. בספר מתוארות התרחשויות היסטוריות אמיתיות. הספר זכה ב־2018 בפרס דייטון  לשלום, פרס שניתן לסופרים שכתיבתם נחשבת מקדמת שלום.
שיריה של עליאן פורסמו בכתבי עת ומגזינים ספרותיים.
"שנות ה-29", אוסף שיריה של עליאן יצא לאור בינואר 2019.
לשובע

בתי תמחוי – מסעדות "לשובע"

העמותה מפעילה שלוש מסעדות בתל אביב, עכו וכרמיאל המספקות לכל נזקק, ללא תשלום וללא צורך באישורים ארוחה חמה מזינה. מדי יום סועדים ברשת מסעדות זו כ-2,300 נזקקים. רוב המזון מתקבל בתרומה של יצרנים, סוחרים, מוסדות, מסעדות ואולמות אירועים.

מעונות לדרי רחוב – "גגון"

העמותה מפעילה שלושה מעונות לדרי-רחוב בתל אביב. אחד מתוכם מיועד לנשים. במעונות מקבל כל דר-רחוב, ללא דרישות מקדימות וללא תשלום, מגוון שירותים, ביניהם: מיטה נקיה, בגדים, מקלחת חמה, ארוחות סדירות, טיפול רפואי וכן טיפול שיקומי על ידי עובד סוציאלי מטעם עיריית תל אביב-יפו. עם תום הטיפול מופנה החוסה במעון למסגרות אחרות, כגון: דיור מוגן, בתי חולים פסיכיאטרים, בתי אבות, מוסדות גמילה, ולעיתים אף חוזר לחיק משפחתו. במעונות "גגון" מתגוררים כ-80 דרי רחוב לשעבר. המעונות ובתי המחסה פועלים בשיתוף פעולה עם אגף הרווחה בעיריית תל אביב, היחידה לדרי רחוב, ותחת פיקוחו. 
עמותת לשובע הייתה החלוצה בתחום הסיוע לדרי רחוב, ומעון "גגון" שהקימה היה מקלט ההומלסים הראשון מסוגו בארץ.

רשת בתי הנוער "קדימה"

העמותה מפעילה 21 בתי-נוער ברחבי הארץ, בתל אביב (5 בתי נוער:שכונת שפירא, יפו, כפר שלם, אזור ובית נוער מיוחד  לילדי עובדים זרים), רמלה, רחובות, קרית-גת, בית שאן, כפר סבא, יבנה, קריית שמונה, אור יהודה, פתח-תקווה, פרדס כץ, חדרה, בת-ים, ערד ואופקים. בבתי הנוער משתתפים כ-850 ילדים ובני נוער, מדי שנה, אשר הופנו לעמותה על ידי אגפי הרווחה ברשות המקומית. במסגרת בתי הנוער מקבלים כלל הילדים סיוע צמוד בלימודים, חוגי העשרה, חינוך ערכי, ארוחת צהריים וארוחת ערב. צוות המדריכים בבתי הנוער כולל כ-100 בנות שירות לאומי וכן בני-נוער מתנדבים במסגרת שנת שירות לפני הגיוס לצה"ל. רשת בתי הנוער נוסדה בתחילת שנות ה-2000.

חלוקת בגדי יד שנייה "אגד-בגד"

העמותה מפעילה מיזם בשיתוף חברת אגד וארגון גמלאי-אגד, הפועל לאיסוף בגדים מיד שנייה וחלוקתם ללא תשלום לנזקקים הזכאים לסיוע בתחום זה. הבגדים מחולקים לנזקקים באמצעות אוטובוס אשר הוכשר לטובת פעילות זו, ומקיים קו-חלוקה בכל הארץ בתדירות שבועית. עיקר החלוקה מתבצעת במוסדות לחולי רוח, במוסדות אשפוז לנכים ומוגבלים, וכן בפנימיות לילדים.

איסוף מזון – "אסיף העיר"

העמותה מפעילה כ-5 ניידות איסוף מזון, אשר מטרתן לאסוף את עודפי המזון מיצרנים, בסיסי צה"ל, חברות הסעדה (קייטרינג) ואולמות אירועים, ולהביאם במהירות, ובהקפדה על כל תנאי ההיגיינה והתברואה, לחדר הקירור של העמותה, על מנת שיוגשו למחרת לנזקקים הסועדים במסעדת "לשובע". ניידות האיסוף מופעלות בין היתר על ידי מתנדבים מארגון גמלאי אל על, ממשרד רואי החשבון "קסלמן את קסלמן" ומבנק הפועלים.

כרטיס מזון "לשובע"

העמותה מחלקת כרטיס מגנטי לנזקקים שמצוקתם הקשה נבדקה ואושרה. הכרטיס מאפשר לקבל בסופרמרקט מוצרי מזון בשווי 250 ₪ לחודש.

בית לשובע  - מרכז רב שירותים לנזקקים

בשנת 2010 חנכה העמותה מרכז רב שירותים לנזקקים, הממוקם ברחוב צ'לנוב בתל אביב. המרכז מאגד תחת גג אחד מסעדה לנזקקים, מעון דרי רחוב לנשים ומרכז לחלוקת בגדים מיד שנייה.

אותות ופרסים

לאורך שנות פעילותה, זכתה העמותה לאותות ופרסי הוקרה רבים אשר הוענקו לה ולמייסדיה, ביניהן אות הנשיא למתנדב (1995), ואות אומ"ץ (2007). מקימי העמותה, גיל-עד ושרונה חריש, הדליקו משואה ביום העצמאות ה-53 למדינת ישראל. 
בספר "100 אנשי מופת וגבורה", אשר פורסם בשנת 2007, מנה מחבר הספר, מיכאל בר-זוהר, את גיל-עד חריש כאחד ממאה אנשי מופת בחברה הישראלית.
תענכים

תענכים או חבל תַּעְנַךְ הוא אזור התיישבות בדרום עמק יזרעאל, בין עפולה בצפון לפאתי ג'נין בדרום, המונה כ-4,000 תושבים. החבל נקרא על שם העיר המקראית תַּעְנַךְ, המזוהה בתל תענכּ הסמוך מדרום מערב, וכל יישוביו שייכים למועצה אזורית הגלבוע.
בשנות ה-50, כתוצאה מהעלייה ההמונית לישראל, יושב החבל על ידי עולים מהתפוצות: מרוקו, תוניסיה, כורדיסטן, איראן, טורקיה ופולין.  בדומה לחבל לכיש, תוכנן חבל תענך להיות חבל התיישבותי שלם. היישובים בחבל תענך הוקמו כך שלכל שלושה יישובים צמודים ישנו מרכז אזורי משותף המספק את צורכי שלושת היישובים.
בתחילה, כל יישוביו היו מקבלים את השם תענך בתוספת אות, עד לקבלת השם החדש (תענך א' - אביטל; תענך ב' - פרזון; תענך ג' - מיטב וכו'). חלק משמות היישובים והמרכזים הם בהשראת דבורה הנביאה ושירת דבורה: "בספל אדירים הקריבה חמאה", "יעל אשת חבר הקיני", "חדלו פרזון בישראל", "דבורה וברק בן אבינועם".
טבואאראן

גאוגרפיה

באטול טבואאראן מתגוררים כ- 1,900 תושבים. מרביתם מתיישבים שהגיעו לאי מקיריבטי על ידי תאגיד מטעי האי פנינג (Fanning Island Plantations Ltd) על מנת לעבוד בגידול הקופרה. היישוב העיקרי באי הוא נאפיה (Napia) ובו הנמל העיקרי באי. יישוב זה מצוי במערב האי, דרומית לתעלת הכניסה ללגונה. הכפרים הנוספים שבאי הם נאפארי (Napari) וטרייטאקי (Tereitaki) בצפון מערב האי, אאונטנה (Aontena) דרומית לנאפיה, ומאנוקו (Manuku) בדרום האי.

כלכלה

מרבית מוצרי המזון של תושבי האי מיובאים אל האי. באי מגדלים קוקוס, חזירים, תרנגולות, אצות ים, וכן דגי ים ורכיכות.
הייצוא העיקרי של האי הוא הקופרה ומלאכות יד (בולים, וסכיני שיני כרישים).
האי משמש אתר תיירות וקו הספנות הנורווגי - Norwegian Wind עוצר באי מדי שבוע.

היסטוריה

בשל קרבתו היחסית לאיי הוואי, שימש האי, ככל הנראה, נקודת עצירה לסירות הפולינזים שהפליגו להוואי. באי התגלו ממצאים המעידים על יישובים פולינזים שמתיישביהם הגיעו, ככל הנראה, מאיי קוק או טונגה.
האי מופה לראשונה ב-6 בנובמבר 1798, על ידי רב החובל האמריקאי אדמונד פנינג אשר הפליג על אוניית צי ארצות הברית "בטסי", והאי נקרא על שמו. באותה עת היה האטול - כמו גם יתר איי ליין בלתי מיושבים.
בשנת 1889 הכריזה הממלכה המאוחדת על שליטתה באי, הרחיבה באמצעות פיצוצים את התעלה אל הלגונה (וקראה לה "התעלה האנגלית"),
ובאי הוקמה תחנת ממסר של הכבל הטרנס פסיפי שקישר בין קנדה ואוסטרליה. תחנת הממסר הופצצה על ידי ספינה גרמנית בשנת 1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1939 הפך האי לחלק מהמושבה הבריטית איי גילברט ואליס. בשנת 1979 הפך האי לחלק מהמדינה העצמאית קיריבטי.
השורה המורמונית

השורה המורמונית (או המחוז ההיסטורי מורמון רואו - באנגלית: Mormon Row Historic District) היא שורה של מבנים לאורך כביש ג'קסון-מוראן במדינת ויומינג בארצות הברית, לצד הקצה הדרום-מזרחי של הפארק הלאומי גרנד טיטון, בעמק הקרוי ג'קסון הול. שורת בתים זו מהווה עדות נוף כפרית היסטורית: במקום ישנם שישה ריכוזי בתים וכן חורבות בית מבודד, שבהם יש כדי לשפוך אור על ההתיישבות המורמונית במקום; נותרו בו עדויות על מערכות הניקוז של המתיישבים, על אסמיהם, על שדותיהם ועל מכלאותיהם לחיות המשק.
האזור גם ידוע בשם "מישורי האנטילופה" (Antelope Flats), והוא ממוקם בין היישובים מוס (Moose) וקלי (Kelly). המקום מהווה מוקד משיכה פופולרי לתיירים ולצלמים, בשל המבנים ההיסטוריים שבו, עדרי הביזון הרועים בו והנוף המרשים של רכס טיטון שניצב ברקע. אדמת הסחף שבמזרח ההר בלקטייל ביוט (Blacktail Butte) הייתה מיקום מתאים יותר לצורכי חקלאות ממרבית האזורים האחרים בעמק ג'קסון הול, המאופיינים בקושי להשיג מים ממקור זמין. בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלו חוואים מורמונים מאיידהו ליישב את המקום, והם ייסדו במקום קהילה בשם "גרובונט" (Grovont), המונה 27 בתים. המתיישבים המורמונים נטו להקים קהילות מצופפות, בניגוד לסגנון ההתיישבות המבודד שהיה לפני כן מקובל יותר בעמק ג'קסון הול. 
עיקר חשיבותה של שורת מבנים היסטורית זו בתקופות בניית החוות של אנדי צ'יימברס (Andy Chambers), תומאס אלמה מולטון (או ת.א. מולטון; T.A. Moulton) ואחיו ג'ון מולטון (John Moulton) מ-1908 עד שנות ה-50 של המאה ה-20. ת.א. מולטון בנה את האסם שלו עם בניו בין 1912 ל-1945, ולצדו נבנה האסם של אחיו ג'ון; שניהם נחשבים כיום אתרים סמליים ומושאי צילום פופולריים, לרבות בלוחות שנה ובפרסומות. החווה של אנדי צ'יימבס היא מבנה החווה היחיד ששוּמר עד כדי שנותר כיום שלם כמעט וללא שינוי. מלבד אנדי צ'יימברס, ג'ון וט.א. מולטון, ניתן למנות בין שאר המתיישבים באזור את ג'וזף אגלסטון (Joseph Eggleston), אלברט גונטר (Albert Gunther), הנרי מאי (Henry May), תומאס מורפי (Thomas Murphy) וג'ורג' ריניקר (George Riniker).‏
ב-1997 נרשם המחוז ההיסטורי מורמון רואו ברשימה הלאומית של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.