google/wiki40b huggingface dataset:
ליירה (דנמרק)

היסטוריה

ליירה שימשה כבירת ממלכה מתקופת הברזל הנורדית, אשר מכונה לעיתים "ממלכת ליירה". על פי אגדות וסיפורי עם, נשלטה ממלכה זו על ידי שושלת סקילדינג (Skjöldung), אשר יורשיה ייסדו את ממלכת דנמרק בתקופת ימי הביניים. האגדות אודות מלכי ליירה נלקחו ממספר מקורות ימי-ביניימים, ובכלל זה הגסטה דנורום, מאת סקסו גרמטיקוס, והכרוניקות של ליירה (Chronicon Lethrense), שזהות מחברו אינה ידועה, מהמאה ה-12. כביתם של בני שושלת סקילדינג המוזכרת בפואמה האפית "ביאוולף", נחשבה ליירה כמקומו של ההיכל המלכותי האורוט (Heorot), בו מתרחש חלקה הראשון של הפואמה. בין העבודות הספרותיות מתקופת ימי הביניים המתארות הרפתקאות דמיוניות בליירה, הידועה ביותר היא הסאגה האיסלנדית מהמאה ה-14, "הסאגה של המלך הרולף קראקי" (Hrólfs saga kraka).
חפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במקום החל משנות ה-80, אישרו כי לאגדות ימי הביניים אודות ליירה, על אף ההגזמות הרבות שבהן, היה בסיס היסטורי. צוותי מחקר בראשות טום כריסטנסן (Tom Christensen) ממוזיאון רוסקילדה חשפו שרידים נרחבים של מבנים מתקופת הברזל ומהתקופה הוויקינגית מחוץ לכפר גאמל ליירה ("ליירה הישנה"). במקום נתגלו יסודות למבנים מלבניים שאורכם הגיע לבין 50 ל-60 מטרים ויותר. ככל הנראה שימשו מבנים אלה כהיכלים עבור אצילים רבי עוצמה או מלכים. שרידי מבנים נוספים שנחשפו סביבם העידו כי ליירה שימשה גם כמרכז מלאכה, מסחר ודת. החיסרון היחסי של ממצאי כלי נשק מצביע שככל הנראה שימש האתר כמרכז כלכלי וחברתי ולא כבסיס צבאי. ממצא בולט שנתגלה ב-2009, באמצעות שימוש בגלאי מתכות, הוא צלמית עשויה מכסף מהתקופה הוויקינגית המכונה "אודין מליירה". הצלמית מתארת אציל בעל מעמד בכיר בלבוש טקסי, היושב על כס גבוה ולצידו שתי ציפורים. הסברה היא כי הצלמית מהווה הקבלה לאל הנורדי אודין, היושב על כסו הְלידְשְקַלְף, כאשר משני צדדיו העורבים הוּגין ומוּנין המדווחים לאדונם על המתרחש.
אתרים נוספים המצויים באזור הם בית קברות מהתקופה הוויקינגית, תל גדול אשר שימש לקבורה בשריפה מתקופת הברזל, מספר רוגמים המתוארכים לתקופת הברונזה וכמה אתרי קבורה מהתקופה הנאוליתית. האתר ובו היישוב מתקופת הברזל, שהחפירות בו החלו בשנות ה-80, מתוארך לתקופה שבין השנים 550 לספירה ל-1000 לספירה, דבר המאשר את חשיבותה של "ארץ האגדות" לאורך תקופה של כחצי מילניום, עד לזמן בו קיבלה ממלכת דנמרק על עצמה את הנצרות והבירה החדשה הועברה למקום בו שוכנת בימינו קתדרלת רוסקילדה.
בשל האתרים שבו ובסביבתו הפך הכפר של גאמל ליירה למוקד לאספני עתיקות, מקור של גאווה לאומית דנית ולנקודת משיכה עבור חובבי פרה-היסטוריה סקנדינבית. ההשערות לגבי הפרה-היסטוריה של האזור התגברו בעקבות הכרוניקה של תיטמר ממרסבורג מהמאה ה-12 בה נטען כי טקסים פגניים של הקרבת קורבנות התקיימו בעבר בליירה בכל שנה תשיעית. נתיב מיוער ואגם המצויים במרחק קצר ממערב לליירה זוהו גם כן כמקומות בהם נערכו טקסים לכבודה של האלה נרטוס, אשר תוארו גם בעבודתו של ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, "גרמניה". טענות ודיווחים מעין אלה נחשבים כחלק מ"המיתוס של ליירה", להם אין קשר ליישוב שנתגלה מתקופת הברזל. עם זאת, אפשר להניח כי לשילוב בין מציאות ופנטזיה יש חלק גדול בפופולריות של האזור.

מוקדי עניין נוספים

בליירה שוכן ה-"Sagnlandet Lejre" ("ארץ האגדות של ליירה"), מרכז לארכאולוגיה ניסויית ולחינוך, הכולל יצירות ושחזורים מתקופות שונות בהיסטוריה של דנמרק, מהתקופה הפרה-היסטורית ועד לתקופה הוויקינגית. במוקד המתחם נבנה שחזור של כפר מתקופת הברזל. המרכז פתוח לציבור.
לדרבורג (Ledreborg), אחוזה מפוארת בסגנון אדריכלות הבארוק, שוכנת גם כן באזור.
ניוון וולריאני

ניוון ווֹלריאני (באנגלית: Wallerian degeneration) הוא תהליך המתרחש בעקבות חיתוך או פגיעה בקשר בין אקסון לגוף תא העצב.
התהליך מתרחש הן במערכת העצבים ההיקפית והן במערכת העצבים המרכזית. הוא מתחיל כ-24 שעות לאחר הפגיעה, בחלק הדיסטאלי של אתר הפגיעה, כלומר בחלק של האקסון, שרחוק מגוף התא. השלד וממברנת האקסון מתפרקים ולאחר מכן גם מעטה המיאלין. מקרופאגים ותאי שוואן מפנים את שיירי התא ואת המיאלין המעכב את תהליך ההתחדשות.
תוך 96 שעות מהפגיעה, מתחילים לצוץ נבטים של קצות עצב מהחלק הפרוקסימאלי של אתר הפגיעה, כלומר החלק של גוף התא. הנבטים מכוונים על ידי גורמי גידול עצביים, המופרשים על ידי תאי השוואן, לכיוון הנוירולמה (צינור העצבים שנותר חלול). לאחר ההגעה לצינור, ההתחדשות ממשיכה בקצב של 1-3 מ"מ ליום, עד ההגעה לתא המטרה. תהליך ההתחדשות איטי וקשה הרבה יותר במערכת העצבים המרכזית (כולל חוט השדרה) מאשר בעצבים היקפיים, כי שם המיאלין מיוצר על אוליגודנדרוציטים ולא תאי שוואן.
התהליך קרוי על שם אוגוסטוס וולני וולר (1816–1870), שחקר אותו בשנת 1850, על ידי חיתוך עצבים קרניאלים של צפרדעים.
ברוניסלב גימפל

לימודים וראשית הקריירה

ברוניסלב גימפל נולד בלבוב, אז בממלכת גליציה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה).
החל לנגן בפסנתר ובכינור בגיל חמש, בהדרכת אביו. בגיל שמונה החל ללמוד אצל מוריץ וולפשטאהל בקונסרבטוריון של לבוב. משנת 1922 המשיך בלימודיו אצל רוברט פולאק בקונסרבטוריון של וינה. בגיל ארבע-עשרה ניגן את הקונצ'רטו של קרל גולדמארק עם הפילהרמונית של וינה. כעבור שנה נחל שורה של הצלחות בקנה מידה היסטורי במסע הופעות ממושך, בו ניגן בין השאר לפני ויקטור עמנואל השלישי, מלך איטליה ולפני האפיפיור פיוס האחד עשר. גימפל הוזמן לנגן בכינור גוארנרי המפורסם של פגניני ליד קברו של הווירטואוז האגדי. לאחר מסע זה באו מסעות קונצרטים לדרום אמריקה ולאירופה. ב-1930 למד בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין אצל פרופסור קרל פלש. בשנת 1935 זכה בפרס ראשון בתחרות הכינור על שם הנריק וייניאבסקי. בשנים הבאות טיפח קריירה כסולן ובמקביל ניגן ככנר ראשי בקניגסברג ובגטבורג.

המעבר לארצות הברית

גימפל היגר לארצות הברית בשנת 1937. בראשית מלחמת העולם השנייה הגיע ללוס אנג'לס ולתפקיד הכנר הראשי בפילהרמונית של לוס אנג'לס. אחרי שירות בצבא האמריקאי משנת 1942 עד סוף המלחמה, חזר גימפל לקריירה סולנית באירופה, שהנחילה לו כבעבר שבחים והוקרה. גימפל הקים את תזמורת הנוער של הוליווד וניצח עליה. היה חבר ברביעיית הפסנתר "ידידי המוזיקה החדשים" ובשנים 1950-56 ניגן ב"שלישיית הפסנתר מאנס". בשנים 1959 עד 1961 ניהל כיתת אמן בקארלסרוהה. בשנת 1962 הקים עם ולדיסלב שפילמן את "חמישיית הפסנתר הוורשאית" והיה הכנר הראשון בה עד 1967. כן היה כנר ראשון ב"רביעיית האמנים האמריקאית" וברביעיית המיתרים של ניו אינגלנד. טכניקת הנגינה של גימפל הצטיינה בתנופה, משוחררת ונטולת מאמץ. פרשנותיותיו היו סמכותיות. בתקופה מסוימת בקריירה שלו ניגן קונצ'רטי רחבי-יריעה, כמו הקונצ'רטו לכינור של בטהובן ושל פליקס מנדלסון ללא מנצח.

הקלטות

גימפל הרבה להקליט ותקליטיו מקיפים את רוב הרפרטואר הסולני והקאמרי לכינור. בעיקר בולט בין הקלטותיו אלבום של יצירות הסולו לכינור של יוהאן סבסטיאן באך.

משרות הוראה

ב-1967 התמנה גימפל למשרת פרופסור באוניברסיטת קונטיקט. משנת 1973 כיהן כפרופסור בקולג' המלכותי למוזיקה במנצ'סטר שבאנגליה. בתקופה זו חידש את הופעותיו כסולן בקונצרטים באירופה, ארצות הברית ודרום-אמריקה.
גימפל מת בלוס אנג'לס.
גילעד הוכמן

ביוגרפיה

גילעד הוכמן הוא צעיר הזוכים בפרס ראש הממשלה לקומפיזיטורים והזוכה בפרס וושינגטון בארצות הברית לשנת 2017. 
הוכמן החל בלימודי הנגינה בפסנתר בגיל שש ולהלחין בגיל תשע. בגיל 18 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון העירוני הרצליה, בהדרכתם של ד"ר איליה חפץ וד"ר מרק שבינר. 
בהמשך סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב בהדרכתו של גיל שוחט וכיום מתגורר בברלין, גרמניה.
עבודתו של הוכמן כוללת יצירות רבות לתזמורות, למקהלות, לאנסמבלים קאמריים ולנגנים סולניים שמוזמנות ומנוגנות תדירות בישראל, ברוסיה, בארצות הברית ובמרכזי מוזיקה ברחבי אירופה. יצירתו הושמעה בקונצרטי רטרוספקטיבה בגרמניה ובעשרות סדרות קונצרטים, פסטיבלים ואקדמיות למוזיקה ברחבי העולם. בחודש אוקטובר 2015 יצירתו "מציאות תלויה" הייתה ליצירה התזמורתית הראשונה פרי עטו של מלחין ישראלי המנוגנת בפני חברי ונשיא הבונדסטאג הגרמני. היצירה הוזמנה לציון 50 שנות יחסים דיפלומטיים בין ישראל וגרמניה ונוגנה על ידי הסינפונייטה הישראלית באר שבע ותזמורת פילהרמוניה של האומות, תחת שרביטו של יוסטוס פראנץ. במרץ 2017 ראה אור אלבומו החמישי הכולל את "נדודים" למנדולינה ולתזמורת כלי קשת בנגינת אלון שיראל והתזמורת הקאמרית של ברלין.
שפתו המוזיקלית המגוונת של הוכמן ניזונה, בין היתר, ממסורות יהודיות, עממיות וקלאסיקה מערבית ומבקשת ליצור איזון בין מבע רגשי לשכלתני ולמזג בין מסורת לחדשנות.
רבקה אלפר

רבקה אַלפֶּר (אלפרוביץ') (1902 – 18 ביוני 1958) הייתה סופרת ועורכת ישראלית.

ביוגרפיה


אלפר נולדה בסוף שנת 1902 בעיירה באביצי שבפלך וילנה, בת למשפחת אלפרוביץ'. בגיל צעיר עברה לפלך פולטבה (אוקראינה), ושם גדלה. אביה היה שוחט ומורה עברי ללימודיים כלליים, תחתיו למדה עד מעברה בגיל 14 ללימודים בחרקוב.
בשנת 1926 עלתה לארץ ישראל, בעקבות עליית אחיה ואחותה לפניה, והתיישבה בקבוצת גבעת השלושה. סיפוריה שחלקם עדיין לא ראו אור מתארים את קשיי החיים בקיבוץ, ובעיקר כלפי נשים. כעבור שנתיים עזבה את הקבוצה, אך המשיכה לעבוד בעבודה חקלאית והוכשרה כאורזת. שנים ספורות לאחר מכן נפגעה בידה ונאלצה לחדול מעבודה חקלאית. עבדה במטבח במוצא, ולאחר שהכירה את משפחת לאה ויצחק כהן, כתבה את "המתנחלים בהר" על ימיה הראשונים של מוצא. בשנות השלושים החלה לפעול במסגרת מועצת הפועלות והייתה מורה לספרות ותנ"ך במשקי הכשרה לפועלות. היא עודדה נשים בהתיישבות העובדת, ופעלה להוצאת "דברי חברות" המעלה את לבטי עולמן וקשייהן של הנשים. בשנת תר"ץ הוציאה את ספרה הראשון, "פרפורי המהפכה".
בשנת 1944 הצטרפה למערכת עיתון "דבר הפועלת". בראשית שנות ה-50 ערכה את "ספר האחים" על בניה של רבקה גובר. פירסמה שני ספרים היסטוריים עד לפטירתה: "המתנחלים בהר" לסיפור תולדות משפחות מתיישבים במוצא, וספרה "קורות משפחה אחת" על תולדות משפחת דנין (זוכה פרס הספרות על שם חיים גרינברג לשנת 1957). זמן ניכר הקדישה לחקר תולדות יהודי פקיעין, אך נפטרה בטרם השלמת הכתיבה.
רבקה אלפר נפטרה בקיץ 1958, לאחר מחלה ממושכת.
נקברה בחלקת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
הותירה בת, מרים.
בשנת 1959 נחנכה על שמה ספריה בקריית גת. מיום השנה הראשון למותה נקבע על שמה פרס ספרות לסופרות ועיתונאיות צעירות מטעם מועצת הפועלות, שהוענק במשך שנים ארוכות.
גיסהּ, אריה חצרוני (האפוטרופוס על עזבונה, במשותף עם זלמן שזר), הוציא במלאת שבע שנים למותה חוברת על חייה, ובשנת תשל"ח פרסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ביוגרפיה שלה, בשם "כאש עצורה".
יוסף גרודזינסקי

אודות

הוא סיים תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בשנת 1981. הוא סיים תואר דוקטורט באוניברסיטת ברנדייס בשנת 1985. נושא עבודתו היה "Language deficits and linguistic theory". הוא לימד במחלקה לנוירולוגיה (נוירופסיכולוגיה) בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון בנוסף מלמד במסלול מדעי הקוגניציה באוניברסיטה העברית בירושלים. 
מחקריו עוסקים בפסיכו-לינגוויסטיקה וחקר הבסיס הביולוגי של השפה והוא נחשב למומחה בעל שם עולמי בתחום. הוא ערך מחקרים העוסקים באפאזיה, מחלה נוירולוגית הגורמת לאובדן או פגיעה של יכולת השימוש בשפה. ערך מחקרים המנסים לשפר את הטיפול הניתן לאנשים הסובלים מבעיות מוחיות על ידי בדיקת הבסיס הנוירולוגי של הפגיעות. כיום הוא חוקר את הטענה שהיכולות המתמטיות והיכולות המילוליות במוח הן מקרה פרטי של יכולת כללית.
הוא היה בין יוזמי "מכתב המאה", יוזמת הסירוב הקולקטיבית הראשונה בתולדות מדינת ישראל שנמסר ללשכת ראש הממשלה ב-21 באוגוסט 1978 במחאה על הוצאת שאלת עתיד ההתנחלויות מההסכם השלום עם מצרים על ידי ממשלת בגין.
בשנת 1998 יצא ספרו "חומר אנושי טוב: יהודים מול ציונים". ספר הבוחן את יחסה של התנועה הציונית ליהודי אירופה בשנים שבין תום מלחמת העולם השנייה להקמת המדינה.
שון ויליאם סקוט

ביוגרפיה

סקוט, הצעיר מבין שבעה ילדים (לשני הוריו יש שלושה ילדים מנישואים קודמים), נולד במינסוטה לוויליאם פרנק ולפטריסיה אן. הוא עבד בבית קולנוע מקומי, צפה בכל הסרטים בחינם ושאף להיות שחקן. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, עבר סקוט ללוס אנג'לס, שם הוא התגלה בתחרות חיפוש כישרונות. הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בקליפ של להקת אירוסמית', "Hole in my Soul". לאחר מכן, הוא הופיע ב"Chad's World", תוכנית טלוויזיה ששודרה באינטרנט.

קריירה

ההצלחה המסחרית הראשונה של סקוט באה בעקבות השתתפותו בסרט אמריקן פאי, ב-1999 כסטיב "סטיפלר". הוא הופיע גם בשלושת סרטי ההמשך של הכותר המקורי. בשנת 2000 כיכב לצד אשטון קוצ'ר בסרט הקומדיה "אחי, איפה האוטו שלי?" שהפך לסרט פולחן. הוא הופיע בסרט של קווין סמית', "ג'יי ובוב השקט מכים שנית", ושיחק קצין משטרה בסרט "עלילות סאות'לנד".
סקוט הופיע בטקס פרסי המוזיקה של ה-MTV, לצידו של ג'סטין טימברלייק. הם שיחקו בכמה מערכונים, ביניהם חיקוי לסצנה מהסרט "מטריקס רילודד".

חייו האישיים

לסקוט שלושה קעקועים: סמל של אינסוף בפרק כף ידו, ברק בירך שלו והמילה "Amo" (בלטינית "אני אוהב") בעצם הזנב.
ב-16 במרץ 2011, סקוט אושפז במכון גמילה, בגלל "בעיות בריאות ובעיות אישיוֹת". הנציג מטעמו לא מסר את כל הפרטים על האשפוז, לרבות מיקומו של המכון. עם זאת הוא אמר ש"הוא [סקוט] מעריך את התמיכה של האוהדים הרבים שלו בשלב זה". ב-13 באפריל 2011, נמסר כי סקוט השלים בהצלחה את תוכנית הגמילה.
תייס ון ליר

ביוגרפיה

ון ליר נולד באמסטרדם וכשהיה בן 11 קיבל לראשונה חליל מאביו. לאחר סיום לימודיו בתיכון הוא למד תולדות האמנות באוניברסיטת אמסטרדם, וכשסיים את התואר למד באקדמיות למוזיקה של אמסטרדם ושל ז'נבה חליל ותזמור.
בשנת 1969 חבר ון ליר לבסיסט מרטין דרזדן ולמתופף האנס קלאובר בהקמת טריו המנגן גרסאות כיסוי לשיריה של להקת טראפיק. בהמשך השנה הצטרף אליהם יאן אקרמן, איתו הקימו את להקת פוקוס.
בשנת 1970 הוציאה פוקוס את אלבום הבכורה שלה "Focus Plays Focus" ובשנת 1971 את האלבום "Focus II" (המוכר בעיקר בשם "Moving Waves") הנחשב לאלבום הרוק המתקדם ההולנדי החשוב ביותר ולאלבום מפתח ברוק המתקדם האירופאי. ון ליר המשיך והוביל את הלהקה גם עם עזיבתו של אקרמן בשנת 1976 ועד להתפרקותה בשנת 1978.
בשנת 1985 ניסה ון ליר לאחד את פוקוס מחדש בהשתתפותו של אקרמן, אך האיחוד החזיק זמן קצר בלבד. הוא חזר והקים את הלהקה בשנת 2002 בהרכב חברים חדש לחלוטין, שתכנן בתחילה לעשות לכבודו מופע מחווה, ון ליר חבר למוזיקאים שניגנו לכבודו והקליט עימם שני אלבומי אולפן "Focus 8" ו-"Focus 9 / New Skin".
בית הספר תחכמוני (ירושלים)

בית הספר "תחכמוני" בירושלים, הוקם בשנת 1909 ברחוב הרב קוק, ליד רחוב הנביאים, ביוזמתם של משכילים דתיים שביקשו להקנות לבניהם "תורה עם דרך ארץ", ערכי מסורת בשילוב מדע מודרני ורעיונות ציוניים. באותה שנה הוקמה גם הגימנסיה העברית רחביה. הקמת בית הספר עוררה את זעמה של עדת החרדים הפרושים] בירושלים, ובייחוד הרבנים ובני הכוללים שראו בו חילול הקודש. 
ביוזמת המנהל מרדכי צבי אילן, המורים וועד ההורים, עבר בית הספר בשנת תרפ"ט (1929) לשכונת מקור ברוך לבניינים שאמורים היו לאכלס את בית היתומים דיסקין. הבניינים שופצו וגם שוכלל אולם בשם "אהל שם" אשר שימש לבית כנסת ולמטרות תרבותיות אחרות. כיום נקרא אולם זה "אהל מרדכי" על שמו של מנהל המוסד כיובל שנים מרדכי צבי אילן. מבנה בית הספר המקורי ברחוב הרב קוק נהרס עד היסוד בשנת 2009, לצורך הקמת מתחם מגורים גדול. שלט בית הספר המקורי, שעליו כתוב "בית ספר עירוני לבנים" הותקן על קיר בניין המגורים הפונה אל בית הרב קוק.
בית הספר תחכמוני היה מעוז הפועל המזרחי והציונות הדתית בירושלים, בו התחנכו אלפי תלמידים, בפלורליזם חברתי ודתי, הן בחבר המורים והן בקרב התלמידים, מסורתיים ודתיים כאחד.
כיום משמש המבנה את תלמוד תורה המסורה של החרדים-הליטאים.
אלי בורובסקי

ד"ר אלי בורובסקי (27 במאי 1913 - 14 בינואר 2003) הוא מקים מוזיאון ארצות המקרא בירושלים.

קורות חיים

בורובסקי, נולד בוורשה, למשפחה חסידית. הוא נסע לברלין ללמוד פילוסופיה, אולם באווירה שלאחר עליית הנאצים בחר לעבור לפירנצה בה למד בסמינר לרבנים ונתוודע לעולם האמנות.  בהמשך עבר לרומא וממנה לצרפת ולשווייץ. התגייס לדיוויזיה הפולנית בצבא צרפת, ובה לחם בעת מלחמת העולם השנייה. לאחר השואה חי בקנדה ובשווייץ, היה מומחה לחקר כתבי יד עתיקים, ובעל אוסף עתיקות מהגדולים בעולם. בשנת 1992 ייסד בירושלים את מוזיאון ארצות המקרא, המתבסס על אוספו האישי. ב-2003 מת בביתו בירושלים.
חתולים על סירת פדלים

תקציר העלילה

הסרט נפתח בנסיעה של ילד בשם יותם על סקייטבורד אל הסופרמרקט שליד ביתו, שם הקצב מתנהג אליו בהתנשאות ודורש ממנו לצאת, וארבעה בריונים מבית הספר שלו מרביצים לו ולוקחים לו את הסקייטבורד. או אז מגיעים נועם ומילי על קטנוע שם מילי מכריחה את הילדים להחזיר לו את הסקייטבורד, ולאחר מכן לנחם אותו, מה שגורם לו להתאהב בה. בתחילה נועם מספר שהוא מכיר את הילדים, ושהם לא רעים אלא 'סתם עושים שטויות'.
לאחר מכן, יותם מגיע לבית של סבא שלו ומספר לו סיפור השוזר בתוכו את כל הדמויות מהסצנה הראשונה - ולפי היחס שלהם אליו הוא בונה את האופי שלהם (לדוגמה הקצב הוא הנבל הראשי, ארבעת הבריונים מגלמים את צופי הים שמתים באכזריות במהלך הסרט, נועם מתנהג באופן ילדותי ומילי היא הבוגרת מבין שניהם): נועם ומילי הם זוג תיכוניסטים שחוגגים חצי שנה ביחד על ידי שכירת קיאק לשוט במי הירקון. נועם מנסה לגרום למילי לשכב איתו במהלך השיט. מילי לוקחת את החתול שלה איתה, וגונבת לפקיד בכניסה (ביל) את העכבר שבמחזיק המפתחות של הבוס שלו (כדי שיהיה לחתול שלה במה לשחק) - לאחר מכן מתגלה שבעכבר הוסתר מפתח לכספת.
לאחר שהם מתחילים לשוט, נועם מתחיל לשחק עם החתול שלה וזורק לו את העכבר למים, והחתול קופץ אחריו, וטובע בדרך. כשנועם נכשל בניסיונו להציל את החתול, מתגלה שהאדמירל (הקצב מפתיחת הסרט), שהוא מנהל אגף הסירות באגם, שופך חומר רדיואקטיבי לנהר, מה שגורם לחתול להפוך למוטציה. לאחר זמן מה, מילי שומעת קול של חתול מאזור גדת הנהר ומפדלת לשם, רק לאחר שהאדמירל פוגש אותה ואת נועם ודורש את העכבר שלו בחזרה. כשאלה מגלים לו שאין ביכולתם להשיב לו את העכבר, הוא חוטף את מילי ודורש מנועם למצוא את העכבר. נועם חוזר אל סירת הפדלים ומשתכר מבקבוק היין שהביא בתיק שלו. הוא קורא לביל שיעזור לו להשיב את מילי, שבתגובה קורא לצופי הים, ארבעה גברים בני כ-30 בשמות דב דב, דובי, דובל'ה ודוביק. הצופים יוצאים לעזור לנועם לאחר מסע שכנועים, ובמהלך מאמציהם להשיב את מילי, נועם מאבד את ידו, והם מתים אחד אחרי השני על ידי החתולים המוטנטים, שמתרבים בשל קיום של חומר רדיואקטיבי רב באגם. 
או אז נועם מצליח להשיב את מילי, לא לפני שהאדמירל חוטף את ביל ומאיים להרוג אותו אם הזוג לא יסכימו לעזבו במנוחה. מיד לפני שהוא מטביע את ביל, המשטרה מגיעה ועוצרת אותו, ונועם ומילי משאירים את ביל להיות האחראי על מתחם הסירות.
הסרט ספג ביקורות קשות על השימוש בחומרים שאינם קרובים לדמוי איברי פנים אנושיים, החלק המשמעותי יותר היה השימוש בשרשרת נקניקיות בתור מעיים אנושיות.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1994 וכוללת התייחסויות רבות אל התרבות הישראלית של אותה תקופה, בין היתר דרך שירים ישראליים ושימוש בדמויות מפתח מהתרבות הישראלית, דוגמת חיה הלפרין, מנחת תוכנית ההתעמלות הנודעת של הטלוויזיה החינוכית "שעת כושר".
גלובוסים של קורונלי

הגלובוסים של קורונלי או הגלובוסים של מרלי (בצרפתית: Globes de Coronelli או Globes de Marly) הם זוג גלובוסים האחד של כדור הארץ והשני של כיפת השמים בקוטר 4 מטרים לערך שנעשו על ידי הנזיר האיטלקי וינצ'נזו קורונלי וניתנו כשי ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת בסוף המאה ה-17. הגלובוס של כדור הארץ מתעד את הידע הגאוגרפי של האירופאים בעשור 1670–1680 ואת היכרותם עם תרבויות ילידיות בשלוש היבשות: אסיה, אמריקה ואפריקה. הגלובוס השמימי מתאר את מצב הכוכבים ביום לידתו של לואי הארבעה עשר. החברה המלכותית הכריזה בזמנו על הגלובוסים שלו כ"מדויקים ואינפורמטיביים ביותר בעולם".
לרגל הצגתם הקבועה לציבור ב-2006 בספרייה הלאומית של צרפת (BNF), מחלקת המפות הכניסה אותם לקטלוג הכללי של הספרייה תחת המספרים Ge A 499 לגלובוס השמימי ו-Ge A 500 לגלובוס הארצי.

היסטוריה

הכנת הגלובוסים מומנה על ידי הקרדינל ד'אסטרה, שגרירו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר לותיקן. הקרדינל התרשם מהגלובוסים בקוטר מטר וחצי שיוצרו לדוכס מפארמה על ידי אותו נזיר. הגלובוסים יוצרו בפריז, כנראה מעץ אלון, בין השנים 1681 ל-1683 ומשקלם שתי טונות כל אחד. בנוסף הוכן ריהוט תצוגה משיש וארד במשקל 15 טון לכל גלובוס. יחד עם הריהוט גובה התצוגה היה 8 מטרים. הקרדינל נתן את הגלובוסים כשי למלך. 
הגלובוסים הוצגו בביתנים שתוכננו במיוחד לשם כך על ידי הארכיטקט ז'יל ארדואן-מנסר בטירת מארלי-לה-רואה ממערב לפריז, וכך נטבע שמם הנוסף: "הגלובוסים של מארלי". המבקרים, ביניהם אן, מלכת בריטניה, התרשמו מאוד מהמוצגים. לאחר ששהו במוזיאון הלובר והועברו לארמון ורסאי, מלחמת העולם הראשונה השכיחה אותם מעין כל. הם התגלו שוב בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ושוחזרו.
להצלחת השחזור תרמה העובדה שאחד השומרים על האוצר בתחילת המאה ה-18, פרנסואה לה לארז', העתיק בדייקנות את כל מאות הכתובות שעל זוג הגלובוסים.

תיאור האיורים

שטח שני הגלובוסים הוא מאה מטר מרובע. לשם השואה, שטחם גדול פי אחד וחצי מהתמונה החתונה בקנה שבמוזיאון הלובר. בין הציירים שאיירו את הגלובוס: ז'ן-בטיסט קורנֶי (Jean-Baptiste Corneille) .
למעלה מ-600 ההסברים שמופיעים עליהם נערכו על ידי המומחים באותן השנים וחלקם ארוך מאד, למשל הסבר על "מנהגי העמים בצ'ילה". ההסבר על נהר המיסיסיפי נכתב על ידי הקרטוגרף ז'ן-בטיסט פְרַנְקלֵן מקוויבק ומגלה הארצות רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל. היות שהגלובוס הארצי מייצג את הידע הגאוגרפי של התקופה, קליפורניה מיוצגת בו כאי. 
הגלובוס השמימי צויר על ידי ז'ן-בטיסט קורני וקבוצות הכוכבים מופיעות בו כחיות בדיוניות. שמות הקבוצות רשומים בארבע שפות: צרפתית, לטינית, יוונית עתיקה וערבית. שבעה כוכבים רשומים בערבית בלבד. הגלובוס גם מציין את מהלכם של כמה גופים שמימיים וביניהם מספר כוכבי שביט.
סינקו דה מאיו

סינקו דה מאיו (בספרדית: Cinco de Mayo) היא חגיגה שנערכת ב-5 במאי בארצות הברית ובמקסיקו, בעיקר במדינת פואבלה. פירוש השם הוא "5 במאי", התאריך בו נערך קרב פואבלה . מקסיקניים וגם אמריקאים ממוצא מקסיקני, רואים לעיתים קרובות ביום זה כמקור לגאווה אתנית.
התאריך מציין את ניצחון הצבא המקסיקני על כוחות צרפתים בקרב פואבלה ב-5 במאי 1862, תחת הנהגתו של הגנרל איגנסיו סראגוסה.
בארצות הברית, נוטים לעיתים קרובות להתבלבל בין סינקו דה מאיו ויום העצמאות של מקסיקו, אשר נחגג ב-16 בספטמבר.
M10

היסטוריה

הצביר התגלה על ידי שארל מסיה בשנת 1764 ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"ערפילית חסרת כוכבים". רק בשנת 1783 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר, ותיאר אותו כ"דחוס במיוחד".
בהירותו של הצביר היא מדרגה 6.6 וניתן להבחין בו בקלות באמצעות משקפת בה הוא נראה ככתם מעורפל שגודלו כשליש מגודלו של הירח המלא. למעשה, גודלו יותר מכפול, אך מכיוון שרוב מוחלט של כוכביו נמצא במחצית הרדיוס של הצביר, נחוץ טלסקופ מקצועי כדי להבחין בצביר במלואו.

מאפייני הצביר

קוטרו של M10 הוא כ-83 שנות אור, אך בתצפית באמצעות ציוד חובבים נראה שגודלו הוא פחות ממחצית, שכן כמעט כל כוכביו מרוכזים בקוטר של כ-35 שנות אור. מרחקו ממערכת השמש הוא כ-14,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-20 דקות קשת - כשני שלישים מגודלו הזוויתי של הירח המלא. צפיפותו גבוהה במיוחד במרכזו ועד היום התגלו בו 4 כוכבים משתנים בלבד. עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא רק פי 38,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F3.
הקתדרלה של סן קריסטובל דה לה לגונה

היסטוריה

בשנת 1511 נבנתה קפלה במקום שבו שוכנת כיום הקתדרלה. מקימיה האמינו שבמקום היו בעבר קברי גואנצ'ים. בשנת 1515 הוחלפה הקפלה במבנה גדול המוקדש למרים הבתולה. המגדל שבמקום נבנה בשנת 1618.
הכנסייה הפכה לקתדרלה בשנת 1819, בעקבות צו של האפיפיור פיוס השביעי, כאשר נוסדה הבישופות של סן קריסטובל דה לה לגונה (שמה המקורי של הבישופות של טנריפה). חזית הקתדרלה היא נאו-קלאסית ומתוארכת ל-1820, והמבנה הנוכחי עצמו נבנה בין השנים 1904–1915 בסגנון התחייה הגותית.

תכונות ויצירות אמנות

זוהי הקתדרלה היחידה בספרד שנבנתה מבטון. חזית המבנה עשויה אבן וכיפתו והתקרה מסיבי פוליפרופילן. בקתדרלה שלוש ספינות ואמבולטוריום סביב המזבח הראשי. בפנים הקתדרלה נמצא קברו של אלונסו פרנאנדס דה לוגו, שכבש את האי טנריפה במאה החמש עשרה. יש גם כמה קברים של בישופים ושרידי קדושים.
בתוך המבנה ישנו מזבח גדול בסגנון הבארוק מהמאה השמונה עשרה והוא הגדול ביותר באיים הקנריים. ישנו גם דוכן שיש שהובא מג'נובה (איטליה), והשניים מהווים יחדיו את יצירות האמנות הטובות ביותר שעשויות משיש באיים הקנריים.                                             
בקתדרלה ישנו האוסף הגדול ביותר של איקונין ביזנטי של ספרד, שהוא אחד החשובים מסוגו בעולם. כמו כן, נמצא בה האוסף הגדול ביותר של תכשיטים של האיים הקנריים, כולל שני פמוטי הכסף הגדולים ביותר בספרד. האוצר של הקתדרלה כולל גם גילופים דתיים, גלימה, חפצי פולחן וציורים. אוצרות אלה הם בני תקופות שונות, החל מן המאה השש עשרה ועד ימינו.
אור-המלט (מחזה)

יצירות קשורות

הקשר של אור-המלט למחזה הידוע המלט של שייקספיר אינו ברור. ייתכן ומדובר במחזה המציג אירועים שהתרחשו לפני הטרגדיה של שייקספיר או אולי גרסה מוקדמת של המחזה.
כמה חוקרים מאמינים כי אור-המלט הושפע מהעבודה הגרמנית "Der bestrafte Brudermord"

על המחבר

תומאס נאשה (פובלציסט אנגלי מהמאה ה-15) ציין את הדמיון בין סגנונו של המחזה המלט של שייקספיר לסגנון "הטרגדיה הספרדית" מאת תומאס קיד ולכן האמין שאת שקיד הוא המחבר של אור המלט.
חוקרים אחרים מאמינים כי המחזה הוא גרסה מוקדמת של מחזהו של שייקספיר, וכהוכחה הם מצביעים על שלוש גרסאות מוקדמות של המחזה השייקספירי ששרדו שבהם קווי דמיון לאור-המלט. אפשרות נוספת היא שמדובר באותו מחבר על פני תקופה של שנים רבות. הארדין קרייג הראה במחקרו כי ייתכן ואור-המלט הוא טיוטה מוקדמת של המחזה שנכתב גם הוא על ידי שייקספיר. כך גם סוברים בצורה זו או אחרת הרולד בלום, פיטר אלכסנדר, ועוד.
הזרם המרכזי של החוקרים עדיין מחזיק בטענה שאור-המלט הוא פשוט גרסה משובשת בלתי מורשית לטקסט שפורסם בסופו של דבר.