סרבנות

סרבנות, או אי-ציות, היא פעולה הננקטת על ידי אדם הנתון למרותו של מישהו אחר, ומסרב בכוונה, לפקודה או לצו חוקי. סרבנות יכולה לנבוע משיקולים אידאולוגיים-פוליטיים, או מצפוניים. לרוב מתייחס המושג לסירוב לשרת בצבא או לבצע פקודות צבאיות מסוימות וכן למערכות היררכיות אחרות. לרוב משויכת הסרבנות עם אידאולוגיה ליברלית.

מאפייני הסרבנות

סרבנות במובנה הרחב יכולה להתפרש כביטוי של התנגדות לנורמה חברתית, ובמובנה המצומצם כמעשה של עבירה על החוק הנובעת ממניעים אידאולוגיים. ההכרה בסרבנות כנובעת באופן ישיר ממוסר אנושי, הופכת אותה לתחום נפרד במסגרת כלל הביטויים של עבירות על החוק. לעיתים הסרבנות היא ביטוי לפעילות פוליטית מכוונת ולעיתים היא מבטאת עמדות אישיות. לרוב מקבל הסרבן את העונש המוטל בחוק על סרבנותו. 
הדיון בסוגית הציות לחוק במשטר דמוקרטי מתעורר כל אימת שמדינה דמוקרטית מוצאת את עצמה במצב שבו נדמה כי קיימת סתירה בין הפעלות של המשטר הדמוקרטי הלכה למעשה ובין עקרונותיו. 
הסרבנות יכולה להתקיים בהקשר של מאבק פוליטי או מוסרי, והיא יכולה להיות חלק ממאמץ פוליטי רחב יותר, של מרי אזרחי. באופן ישיר, פוגעת הסרבנות בממשלה, בכך שהיא מונעת את קיום פעולותיו באופן מלא. באופן עקיף, לעיתים רבות הסרבנות מעוררת תנועות הקרובות לערכים שבשמם נעשה הסרבנות, ועל כן משמשת ככוח פוליטי מעבר לערכה הישיר. חלק מהסרבנים מנסים גם לפרסם את סיפורם בתקשורת, לעורר דעת-קהל חיובית לדעותיהם, ולהביא לסרבנות נוספת, או להתחזקות הזרם הפוליטי המייצג את דעותיהם (גם אם הוא לא קשור בהכרח בסרבנות). 
לדוגמה : כאשר ניהלה צרפת מלחמת מאסף באלג'יריה התעוררה שאלת חובת הציות לצווי הגיוס שהוצאו אמנם מכוחה של ממשלה נבחרת דמוקרטית, אך הייתה בהם פגיעה, לדעתם של גורמים שונים בציבור הצרפתי בעיקרון הבסיסי הקשור לדמוקרטיה - זכות ההגדרה העצמית של האלג'יריים.
סרבנות יכולה להיות "סרבנות אפורה" שבה הסרבן לא מפרסם את מעשהו. באופן טבעי, סרבנות זו היא פחות מוכרת היות שהסרבן אינו מנסה להבליט אותה ואף עשוי להסוות אותה בטענות אחרות.

סוגי סרבנות

קיימים סוגים רבים של סרבנות, הנובעים מתפוצתה הרחבה של התופעה במהלך ההיסטוריה.

סרבנות רציונלית מול סרבנות מצפונית

סרבנות רציונלית שואפת לקידום המצב החברתי, ומהווה תגובה מתוכננת למצב קיים, מתוך כוונה לשפר את מהלך האירועים. סרבנות זו שוקלת את התוצאות של כלל ההחלטות השונות הנוגעות לה, ומבוצעת מתוך שיקול זה.
דוגמה: מי שמדינתו מצויה במלחמה שאינה צודקת לטעמו, נחשב לסרבן רציונלי כאשר הוא מאמין כי סרבנותו תועיל למדינתו ולאנושות. במקרה זה, אם סרבנותו תביא להגברת התמיכה בלחימה דווקא, אזי לא יסרב אלא יבחר בדרך פעולה אחרת. הדוגמה הבולטת ביותר לסרבנות רציונלית היא סרבנותו של מוהנדס קרמצ'נד גאנדי (מהטמה גנדי) בתקופת השלטון הבריטי בהודו.
סרבנות מצפונית מניחה כי הממשל עצמו אינו מהווה גורם בעל ערך מוסרי, וכי קיים מוסר עליון, אשר קיומו של הממשל אינו נמדד ביחס אליו. 
בדוגמה הקודמת, הסרבן המצפוני משייך את המדינה כולה לעושה מעשה בלתי צודק, ועל כן מסרב לקחת חלק במעשה זה, בלא בחינה של תוצאות סרבנותו. הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא סרבנותו של נוער הפרחים בשנות ה-60 לשירות צבאי בוייטנאם.

סרבנות קונקרטית מול סרבנות מופשטת

סרבנות מופשטת היא סרבנות בביטויה הכללי, כיחס האדם לממשל. סרבנות זו תומכת בסרבנות באופן כללי, בלא התחשבות בביטוי הממשי שלה. 
סרבנות קונקרטית תקפה למצב חברתי נתון, בהתחשב בתהליכים הממשיים המתרחשים בו. סרבנות מסוג זה מתייחסת לרקע הקיים ולמגמות השונות. סרבנות שכזו היא בהכרח רציונלית.

סרבנות טוטאלית מול סרבנות חלקית

סרבנות חלקית היא סרבנות לביצוע הוראות מסוימות של הממשל. לרוב תהיה לפקודות צבאיות מסוימות (כגון: סירוב לשירות בשטחים כבושים), אך עשויה להתייחס להחלטות ממשל אחרות, כדוגמת הפרת המונופול הבריטי על ייצור המלח על ידי סרבנים הודים בהנהגת מהטמה גנדי.
סרבנות טוטאלית היא סרבנות לכל מגע עם הרשויות, הכולל תשלום מסים, תעסוקה, קבלת הטבות וכו', מתוך אי הכרה בלגיטימיות של הממשל על מוסדותיו. סרבנות מסוג זה עשויה להיות עקב פעולת ממשל מסוימת, כדוגמת סרבנות המס של הנרי דייוויד תורו, כביטוי להתנגדותו למלחמה במקסיקו, או מתוך תפיסה הרואה בכל צורת ממשל צורה חברתית לא מוסרית, כדוגמת סרבנותו של לב טולסטוי להחזיק אדמות. במקרה האחרון מונעת הסרבנות מתוך אמונה כי מצבה הטבעי של החברה הוא בלתי מאורגן, וכי כל ממשל הוא הפעלת כוח שאינה טבעית. בישראל מתקיימת סרבנות מסוג זה בקרב נטורי קרתא. נטורי קרתא משלמים מיסים אך אינם מוכנים לקבל הטבות מהממשל בנוסף הם מאמינים כי מצבה הטבעי של חברה אמור להיות מאורגן אך הם מאמינים כי זהות השליטים מורכבת מאנשים מסוכנים שינצלו את האזרחים הכפופים להם לטובתם האישית ויפעלו בניגוד לאינטרסים של ה"דתיים" ואולי אף כל מי שכפופים להם אך מחוסרים קרבה לשלטון

ארגון הסרבנות

מבחינה ארגונית, הסרבנות עשויה להיות מעשה של פרטים או של קבוצות. הבדלים אלו באים לידי ביטוי באופייה הרשמי של הסרבנות, לדוגמה: בהכרזה משותפת של קבוצת אזרחים מסוימת על סרבנות לתשלום מיסים.
כמו כן, הרקע לסרבנות עשוי להיות אישי או נובע מזרם פוליטי. מכיוון שהסרבנות לעיתים אינה מוכרת באופן רשמי כמעשה של רבים, הרקע לסרבנות מכריע אם הסרבנות אישית או קבוצתית.
תנועת סרבנות היא תנועה חברתית, שעיקר פעילותה הוא התנגדות לממשל מדפוס זה. תנועות כאלו משרתות לרוב מאבק חברתי רחב, הפועל גם במישורים נוספים. הדוגמה הבולטת ביותר לתנועה כזו במהלך ההיסטוריה היא תנועתו של מהטמה גאנדי לשחרור הודו, בשנות הכיבוש הבריטי.

סרבנות אזרחית מול סרבנות צבאית

סרבנות אזרחית היא סרבנות לביטויים האזרחיים של הממשל, כדוגמת מיסוי, עבודה במגזר הציבורי, תקנות חוקים ועוד. לרוב, התנגדות למיסוי היא הביטוי המרכזי להתנגדות מסוג זה, שכן הוא מייצג את מקור כוחו של הממשל. 
סרבנות צבאית היא סירוב לפקודות מסוימות של הצבא, ולעיתים סירוב מלא לשירות בצבא, כתוצאה מחוסר הסכמה עם מדיניות הממשלה, שאותה מבצע הצבא. 
לעיתים התנגדות כללית לשרת בצבא מטעמי מצפון רגשיים, מוכרת רשמית כסיבה לאי-גיוס. במקרים מסוימים אלו נחשבת הסרבנות לדעה של אדם המקבל שירות צבאי באופן כללי, אך מתנגד לכך שהוא עצמו ישרת בצבא. במקרים כאלו, הגדרת ההתנגדות אינה נחשבת לסרבנות.
סרבנות לשירות צבאי עשויה להיות ביטוי לפציפיזם, המתנגד לעצם קיומו של כוח לוחם, או ביטוי להחלטה פוליטית מסוימת בנוגע לשימוש בכוח הצבאי, כדוגמת הכרזת מלחמה או כיבוש.

מקרי סרבנות ביהדות

ניתן למצוא במקרא אירועים שונים, שבהם תופעת הסרבנות כלפי בעלי הסמכות באה לידי ביטוי.
הדוגמה הבולטת הראשונה היא סירוב המיילדות העבריות לביצוע הוראותיו של פרעה, להמית כל זכר עברי שיוולד, והשקר לפרעה בדבר מנהגן של הנשים העבריות ללדת כחיות, בלא מיילדת (ספר שמות, פרק א'). 
סיפור נוסף הוא סירובם של אנשי שאול המלך, לפקודת מלכם לרצוח את כהני נוב: "וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ לָרָצִים הַנִּצָּבִים עָלָיו סֹבּוּ וְהָמִיתוּ כֹּהֲנֵי ה', כִּי גַם-יָדָם עִם-דָּוִד, וְכִי יָדְעוּ כִּי-בֹרֵחַ הוּא, וְלֹא גָלוּ אֶת-אזנו (אָזְנִי); וְלֹא-אָבוּ עַבְדֵי הַמֶּלֶךְ, לִשְׁלֹחַ אֶת-יָדָם, לִפְגֹעַ, בְּכֹהֲנֵי ה'" (שמואל א', כ"ב, י"ז).
יואב בן צרויה התחמק מביצוע פקודתו של דוד המלך לפקוד את שבטי לוי ובנימין- "כי נתעב דבר המלך את יואב" (דברי הימים א', כ"א, ו').
דוגמאות נוספות במקרא ניתן למצוא בהתנגדויות שונות להכרח חיצוני לכפור באלוהות. דוגמאות כאלו בכתובים הן סירוב חנניה, מישאל ועזריה להשתחוות בפני פסל, כפי שחייב החוק הבבלי, כמתואר בצורה הבאה: "הו נבוכדנצר, אין אנו צריכים להשיב לך בעניין זה כי אלוהנו שאנו עובדים יושיענו ... אך גם אם לא כך יהיה, דע, הו מלך, כי לא נעבוד את אליך ולא נסגוד לצלם הזהב שהקמת" (דניאל, ג', א'-ב', ה'-ט'. מתורגם לעברית), סירוב דומה של דניאל לסגוד למלך פרס, במחיר גוב האריות, וסירוב מרדכי היהודי להשתחוות להמן.
דוגמאות נוספות לסרבנות ביהדות מופיעות בערך קידוש השם. דיון בחובת הסרבנות ביהדות מופיעה בערך ייהרג ואל יעבור.

תאוריות על מקור הסרבנות ביהדות

ישנם הטוענים שהסרבנות נפוצה ביהדות באופן יחסי יותר מאשר בתרבויות אחרות, בגלל תכונותיה של הדת היהודית הרואה את כל היהודים ככפופים לאל ולא לבני אדם אחרים: "כי לי בני ישראל עבדים, עבדי הם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים לא ימכרו ממכרת עבד" (ויקרא, כ"ה). אמנם, היהדות, לרוב הדעות, אינה אנרכיסטית, ומצווה על ציות למנהיג (למשל משנה תורה, הלכות מלכים, פרק ג'). אולם מכיוון שגם המנהיג כפוף לאל, החובה לציית לו היא רק כאשר הוא פועל בהתאם לסמכותו שניתנה לו על ידי האל. באופן דומה, החובה לציית להורים במצוות כיבוד אב ואם היא רק כאשר ההורים אינם מצווים לפעול נגד התורה.  
ישנם המסבירים את הסרבנות ביהדות בכך שהעם היהודי נוצר ממשפחות רועים שברחו מהריכוזיות של הממלכות העיקריות, כפי שבא הדבר לידי ביטוי בתיאור המסורות המקראיות של עזיבת אברהם את מסופוטמיה ועזיבת העברים את מצרים. התפתחותם האנרכית, באופן יחסי, של השבטים העבריים בכנען, בהיעדר שלטון מרכזי עד המלכת שאול, והסמכויות המצומצמות יחסית של המלך בימי בית ראשון, תואמת את התפתחות הנטייה לסרבנות אצל היהודים. ייתכן שההימנעויות הללו מהשתחוות מקורן באיסור  החמור של עבודה זרה.