סטלין מת!

תקציר העלילה

בברית המועצות של 1953, המזכיר הכללי יוסיף סטלין (אדריאן מקלופלין) מאזין לקונצרט המשודר בשידור חי ברדיו ומורה על כך שהקלטת השידור תימסר לידיו. מאחר שהשידור לא הוקלט, הנגנים מתבקשים לחזור ולנגן שוב, על מנת שהפעם יוקלטו. הפסנתרנית מריה יודינה (אולגה קורילנקו) מצרפת לאלבום פתק סודי, ובו היא כותבת לסטלין שהוא הרס את המדינה. כאשר הוא קורא את הפתק בדאצ'ה שלו, הוא סובל מדימום מוחי ונעשה משותק. חברי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית מוזעקים למקום. הראשונים להגיע הם שר הפנים לברנטי בריה (סיימון ראסל ביל), אשר מגלה את הפתק של יודינה, וסגן המזכיר הכללי גאורגי מלנקוב (ג'פרי טמבור). בעוד מלנקוב נכנס לפאניקה, בריה מעודד אותו לתפוס את ההנהגה.
ראש המפלגה במוסקבה ניקיטה חרושצ'וב (סטיב בושמי) מגיע למקום, יחד עם שאר חברי הוועדה, למעט שר החוץ ויאצ'סלב מולוטוב (מייקל פיילין), שאותו סטלין החליט בלילה הקודם להוסיף לרשימת אויביו. בריה משתלט על מוסקבה, מורה לנ.ק.ו.ד. לתפוס את מקומו של הצבא הסובייטי בעיר ומחליף את רשימת האויבים של סטלין ברשימה משלו. חרושצ'וב ובריה נאבקים זה מול זה על ניצחונות סמליים, כולל שליטה על סבטלנה אלילויבה (אנדראה רייסבורו), בתו של סטלין, ועל בנו הלא-יציב וסיליי ג'וגאשווילי (רופרט פרנד).
סטלין מת. בעוד חברי הוועדה ממהרים לחזור למוסקבה, הנ.ק.ו.ד. משתלטים על הדאצ'ה של סטלין ומתחילים להוציא להורג עדים. חרושצ'וב פונה אל מולוטוב ומנסה לגייס את תמיכתו, אבל מולוטוב, מאמין אמיתי בסטליניזם, מתנגד למחנאות בתוך המפלגה הקומוניסטית. בריה קונה את נאמנותו של מולוטוב על ידי שחרור אשתו, פולינה ז'מצ'וז'ינה (דיאנה קוויק), מן הכלא.
מלנקוב מתמנה לתפקיד ראש הממשלה, בעודו נשלט במידה רבה על ידי בריה. בישיבת הוועדה הראשונה שלאחר מותו של סטלין, ממנה את חרושצ'וב לאחראי על סידורי ההלוויה של סטלין, על מנת להסיח את דעתו, ומציע כי יוציא לפועל רבות מהרפורמות הליברליות שחרושצ'וב תכנן. ארונו של סטלין מוצב בהיכל העמודים שבבית האיגודים שבמוסקבה, בעוד אסירים פוליטיים רבים משוחררים והגבלות על הכנסייה האורתודוקסית הרוסית‎ מבוטלות, ובכך מתחזק מעמדו הציבורי של בריה. מרשל ברית המועצות גאורגי ז'וקוב (ג'ייסון אייזקס) מגיע ודורש לדעת מדוע הצבא הסובייטי מוגבל לתנועה בתוך מוסקבה.
בריה מגלה שלחרושצ'וב יש היכרות קרובה עם מריה יודינה, אשר מוזמנת לנגן בהלוויה, ומאיים על שניהם כי הוא יחשוף את הפתק שכתבה. חרושצ'וב פונה אל ז'וקוב, אשר מסכים לספק את תמיכת הצבא בהפיכה להפיל בריה, אבל רק אם הוועדה תסכים לכך.
כדי לחתור תחת הפופולריות של בריה, חרושצ'וב מורה על חידוש תנועת הרכבות למוסקבה, ומאפשר לאלפי אבלים להיכנס לעיר. כפי שחרושצ'וב שיער, אנשי הנ.ק.ו.ד. השומרים על ההיכל פותחים באש על ההמונים והורגים 1,500 איש מתוכם. הוועדה מציעה כי קצין זוטר של הנ.ק.ו.ד. יהיה השעיר לעזאזל, אך מכיוון שבריה סבור שכל אשמה הקשורה לשירותי הביטחון תפגע במוניטין שלו, הוא מאיים בכעס על חברי הוועדה במסמכים מפלילים שאסף עליהם. בחשאי, מולוטוב אומר לחרושצ'וב וללזר קגנוביץ' (דרמוט קראולי) שהוא יתמוך  בהפיכה, אם הם יוכלו לגייס את תמיכם של האחרים, לרבות של מלנקוב.
ביום ההלוויה של סטלין, חרושצ'וב משקר לוועדה ולז'וקוב שיש לו את תמיכתו של מלנקוב. הצבא הסובייטי מכריע את הנ.ק.ו.ד. ותופס עמדות מחוץ לחדר הישיבות. ז'וקוב ואנשיו עוצרים את בריה, וחרושצ'וב מאלץ את מלנקוב לחתום על מסמכים שמאפשרים את העמדתו לדין של בריה. בעקבות משפט ראווה, חרושצ'וב ובעלי בריתו מוצאים את בריה אשם בבגידה ובתקיפה מינית, ומוציאים אותו להורג. בעוד גופתו של בריה נשרפת, חרושצ'וב נותן לסבטלנה כרטיס לווינה ומבטיח לה כי ידאג לאחיה. כמה שנים לאחר מכן, חרושצ'וב, שכעת עומד בראש ברית המועצות, לאחר שנפטר מכל שותפיו לקנוניה, מגיע לקונצרט של מריה יודינה, בעוד ליאוניד ברז'נייב (ג'רלד לפקובסקי), אשר לימים יחליף אותו בתפקידו, נמצא שורה אחת מאחוריו, מביט בו.

הפקה

פיתוח הפרויקט החל במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן‎. ארמנדו יאנוצ'י נבחר להיות הבמאי והתסריטאי, יחד עם שותפו לכתיבה איאן מרטין. ההפקה הייתה אמורה להתחיל בחודש יוני, בהשתתפותם של ג'פרי טמבור, סטיב בושמי, אולגה קורילנקו, טימותי דלטון, טובי קבל, מייקל פיילין, סיימון ראסל ביל, פאדי קונסידיין ואנדראה רייסבורו.  ההפקה החלה ב-20 ביוני, לאחר שגם אדריאן מק'קלין, רופרט פרנד, ג'ייסון אייזקס ופאול וויטהאוס הצטרפו אל צוות השחקנים. דלטון וקבל בסופו של דבר לא השתתפו בסרט.
הצילומים החלו ב-20 ביוני 2016 והסתיימו ב-6 באוגוסט.  הצילומים נערכו בקייב, אוקראינה (למראות חיצוניים ולצילומי החוץ של בניין אויבי הציבור ובניין ה-NKVD), ובממלכה המאוחדת (בבית בלית', אולם הבונים החופשיים וארמון אלכסנדרה בלונדון, פארק מונגוול באוקספורד, בית המרסמית' בלונדון).‏

הפצה

הסרט הופץ בממלכה המאוחדת על ידי סרטי eOne ב-20 באוקטובר 2017 ובארצות הברית על ידי IFC Films ב-9 במרץ 2018. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2017.
הסרט הכניס 8 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-16.6 מיליון דולר בשאר העולם (מתוכם 7.3 מיליון דולר בממלכה המאוחדת), בסך הכל ברחבי העולם הסרט הכניס 24.6 מיליון דולר.

חרם ברוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן

ניקולאי סטאריקוב, יו"ר מפלגת "המולדת הגדולה" הרוסית, אמר כי הסרט היה "מעשה לא-ידידותי של המעמד האינטלקטואלי הבריטי" והוא חלק מ"מלחמת מידע אנטי-רוסית". בספטמבר 2017 אמר ראש המועצה הציבורית של משרד התרבות של רוסיה כי הרשויות ברוסיה שוקלות איסור על הסרט, בטענה שהסרט יכול להיות חלק מ"עלילה מערבית לערער יציבות ברוסיה על ידי גרימת קרע בחברה". ב-23 בינואר 2018, יומיים לפני יציאתו המתוכננת של הסרט ברוסיה, נערכה הקרנה של הסרט בהשתתפות חברי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, נציגי האגודה ההיסטורית הרוסית, חברי המועצה הציבורית של משרד התרבות, וחברי תעשיית הקולנוע. יומיים אחר כך משך משרד התרבות את תעודת ההפצה של הסרט. עם זאת, מספר בתי קולנוע הקרינו את הסרט בסוף ינואר, בטענה שעד אז לא שמעו כי רישיון ההקרנה של הסרט נשלל. משרד התרבות של רוסיה תבע את התיאטראות הללו.
על פי תוצאות סקר שנערך על ידי המוסד הממשלתי "המרכז לחקר דעת הקהל הרוסית", 35% מהרוסים לא הסתייגו מהחלטתו של משרד התרבות להוריד את הסרט מהמסכים, בעוד 30% תמכו באיסור ו-35% היו ניטראליים בדעתם (לא בעד ולא נגד). 58% מהרוסים אמרו שהם יהיו מוכנים לצפות בסרט בבתי הקולנוע אם האיסור יוסר. הסרט הורד באופן בלתי-חוקי ברוסיה בערך כ-1.5 מיליון פעמים.
קבוצה, הכוללת עורכי דין ממשרד התרבות הרוסית, ובהם בתו של גאורגי ז'וקוב, עארה ז'וקובה, הקולנועים ניקיטה מיכאלקוב וולדימיר בורטקו, וראש המוזיאון ההיסטורי הממשלתי אלכסיי לויקין, פנו לשר התרבות ולדימיר מדינסקי בדרישה לבטל את האישור להקרנת הסרט, באמרם כי הו "מכוון להסית שנאה ואיבה, לפגוע בכבודו של העם הרוסי (הסובייטי), לקדם נחיתות אתנית וחברתית, מה שמצביע על אופיו הקיצוני של הסרט. אנו בטוחים שהסרט נעשה כדי לעוות את העבר של המדינה שלנו כך שהמחשבה על ברית המועצות של שנות החמישים תגרום לאנשים לחוש רק אימה וגועל". עוד נטען כי הסרט פוגע בזכרם של לוחמי רוסיה במלחמת העולם השנייה, כאשר ההמנון הלאומי מלווה בביטויים מגונים ויחס פוגעני, קישוטים לא מדויקים מבחינה היסטורית, וכי הפצתו המתכוננת של הסרט, ערב יום השנה ה-75 לקרב סטלינגרד, היא "יריקה בפרצופם של כי מי שמתו שם, וכל אלו שעדיין בחיים". הסרט נאסר להקרנה ברוסיה, בקזחסטן ובקירגיזסטן. ארמניה ובלארוס היו החברות היחידות באיחוד הכלכלי האירו-אסייתי שהקרינו את הסרט. בארמניה הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בשני תיאטראות בירוואן ב-25 בינואר 2018. בבלארוס הסרט הוקרן בהקרנת בכורה לאחר עיכוב ראשוני. בקזחסטן הסרט הוקרן רק במסגרת פסטיבל הסרטים "קליקה" שבאלמטי.

ביקורות

באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט דירוג של 96% על סמך 228 ביקורות, עם דירוג ממוצע של  8.1 מתוך 10. על פי דעת הרוב, נכתב כי בסרט סטלין מת!, הבמאי-תסריטאי ארמנדו ינאוצ'י מתפרע ומשתולל, "ובאמצעות ההומור הפוליטי שלו, הוא הופך פרק בהיסטוריה - עם הקבלות מודרניות כואבות - לנסבל". באתר Metacritic יש לסרט ציון ממוצע משוקלל של 88 מתוך 100, על סמך 42 מבקרים.
דונלד קלארק, שכתב עבור "אייריש טיימס", כתב כי הסרט "מתחיל במצב של פאניקה אנושה וממשיך במצב זה לקראת סיומו הנורא והבלתי נמנע". ב-"הגרדיאן" כתב פיטר ברדשאו כי "הפחד עולה כמו ריח מגווייה בסרט-האימה המבריק של ארמנדו ינוצ'י" וכי הוא "לוהק בצורה מופלאה וחסרת רחמים על ידי שחקני ליגה א'. אין חוליות חלשות. לכל אחד מהם תפקיד עסיסי, כל אחד מהם סוחט ממנו כל טיפה מחרידה-מדהימה אפשרית".
רפאל אברהם, שכתב ל-"פייננשל טיימס", כתב כי "בעוד קבוצת הערפדים חוגגת על שרידי הסטליניזם, השחיקה הבלתי-פוסקת של המצב עלולה להוביל דווקא לקומדיה. האיזון המאיים של ההומור והאימה הוא בדיוק המגרש הביתי של ינאוצ'י - ורק הוא יכול היה להוציאו לפועל במיומנות שכזו".

דיוק היסטורי

מספר אקדמאים התבטאו בדבר אי-דיוקים היסטוריים בסרט. ההיסטוריון ריצ'רד אוברי אמר לגרדיאן כי הסרט "זרוע טעויות היסטוריות", שניתן לראות בהן "חירות קולנועית". ויאצ'סלב מולוטוב לא היה שר חוץ כשסטלין נפטר ב-1953, משום שהוא פוטר בשנת 1949, אם כי הוא שב להיות שר החוץ לאחר מותו של סטלין.
גאורגי ז'וקוב, שדרגתו הייתה מרשל ולא פילדמרשל ואשר היה מפקד שדה מקומי כאשר סטלין נפטר, הוגלה לפרובינציה כדי לספק את קנאתו הפרנואידית של סטלין על סגנו שהיה קצין מוצלח בתקופת המלחמה. הוא התמנה לתפקיד סגן שר ההגנה בממשלה שקמה לאחר מותו של סטלין, אך במרץ 1953 (עת מותו של סטלין) הוא לא היה מפקד הצבא הסובייטי.
ניקיטה חרושצ'וב עמד בראש הוועדה לארגון מחדש של הממשלה, ולא גאורגי מלנקוב. לברנטי בריה נעצר שלושה חודשים לאחר שסטלין נפטר, לא כמעט בו-זמנית, ומה שהוביל למעצרו היה המרד המזרח-גרמני בשנת 1953, ולא הטבח באבלים במוסקבה, שלמעשה היה רמיסתם למוות של 109 איש במהלך ההלוויה.
יתרה מזאת, בריה לא היה ראש כוחות הביטחון, תפקיד עליו ויתר בשנת 1946.‏  את הביקורת החריפה ביותר מתח אוברי בנוגע לכך שהסרט לא כיבד כראוי את אלה שמתו במהלך תקופת כהונתו של סטלין. יאנוצ'י אמר שהוא "בחר למתן את האבסורד של החיים האמיתיים" כדי להפוך את היצירה לאמינה יותר.
הסיקוונס אודות "רדיו מוסקבה" הוא עיבוד מחודש של סיפור אפוקריפי שתועד לראשונה בספרו של סולומון וולקוב Testimony. אולם, על פי וולקוב, הייתה זו מריה יודינה שאותה העירו באמצע הלילה על מנת שתיקח חלק בהקלטה, אשר גרמה לסטלין להזיל דמעות והניעה אותו לשלם לה 20,000 רובל כאות הערכה. לאחר מכן, הסיפור שימש כבסיס רופף לתסכית רדיו של ה-BBC ב-1989 בשם "סונטת סטלין" ("The Stalin Sonata") מאת דייוויד זיין מאירויץ.
אירוע היסטורי נוסף אשר בסרט מוצג בצורה שונה מעט מהמציאות - אירוע התרסקות מטוס בסברדלובסק משנת 1950 בו מתו 11 שחקנים בקבוצת הוקי קרח וו"ס מוסקבה. בסרט, וסילי סטלין ואנטולי טראסוב עוסקים במצבה של נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח, תוך התייחסות לשחקן הכוכב וסבולוד בוברוב, שהחמיץ את הטיסה. בפועל, ההתרסקות התרחשה ב-5 בינואר 1950, שלוש שנים לפני מותו של סטלין.
סמואל גוף, מהמחלקה ללימודים סלאבוניים שבאוניברסיטת קיימברידג', אמר כי ניתן היה להצדיק את אי הדיוקים ההיסטוריים שבסרט ככל שהם עזרו למקד את הדרמה, ומתח ביקורת על כך שבדמותו של לברנטי בריה נעשה שימוש להצגה גסה של "המדינה הסטליניסטית", שכן בכך הסרט מחמיץ הזדמנות לומר "דבר מה [בעל חשיבות] על מנגנוני הכוח". גוף האמין שגישתו של ינאוצ'י לסאטירה לא ניתנת ליישום על משהו כמו סטליניזם, והסרט הוא "לא כשיר בעליל לאתר את הקומדיה הטמונה בסטליניזם, מחמיץ הזדמנויות שהוא לא יודע שבכלל צריך לתפוס".
בתגובה לנושא הדיוק ההיסטורי, הגיב אנאוצ'י ואמר כי "אני לא אומר שזהו סרט דוקומנטרי. זו פיקציה, אבל זו פיקציה בהשראת האמת של מה שהיא בטח הרגישה באותה תקופה. המטרה שלי היא שהקהל ירגיש את סוג החרדה ... שאנשים באותה התקופה בוודאי [חוו] כשהם פשוט עסקו בחיי היומיום שלהם".