בובי גיב

רוברטה לואיז "בובי" גיב (באנגלית: Roberta Louise "Bobbi" Gibb; נולדה 2 בנובמבר 1942) היא האישה הראשונה שרצה את כל המסלול במרתון בוסטון, ב-1966. היא מוכרת על ידי האגודה לאתלטיקה של בוסטון כמנצחת תחרות נשים לשנים 1966, 1967, ו-1968, בתקופה שהשתתפות נשים בריצת מרתון עוד לא אושרה. תקופת "קדם-האישור", כפי שהיא נקראת על ידי האגודה, הייתה בין השנים 1966–1971, והמתחרות בשנים אלו, והשגיהן, הוכרו רשמית רק ב-1996.
הריצה של גיב אתגרה תפישות רווחות של התקופה לגבי היכולות האתלטיות של נשים. בשנה השנייה שהשתתפה גיב במרתון, היא סיימה כמעט שעה לפני המתחרה האישה הנוספת בתחרות, קתרין סוויצר, וב-1968 הייתה הראשונה מבין חמש נשים שהתחרו. ב-1971, בעקבות עתירה לאיגוד האתלטים החובבים בידי נינה קוסצ'יק, האיגוד שינה את חוקיו והתיר ענף נשים במרתונים. קוסצ'יק עצמה ניצחה במרתון בוסטון הראשון המורשה לנשים ב-1972.

ביוגרפיה

בובי גיב גדלה בפרברי בוסטון, מסצ'וסטס בשנות ה-40 וה-50. היא למדה אמנות, אך אהבה ריצה, ונהגה לרוץ ביער סמוך למגוריה עם כלבי השכונה. בשנת 1962, היא פגשה אצן מאוניברסיטת טאפטס בשם ויליאם בינגיי, לו נישאה ב-1966 בקליפורניה, שם התגוררו. היא המשיכה לפתח את כושר הריצה שלה, ואף הייתה רצה כ-13 ק"מ כל כיוון ללימודים וחזרה. היא הייתה רצה בנעלי אחות לבנות של הצלב האדום, מכיוון שבאותה תקופה לא היו נעלי ריצה לנשים.

מרתון בוסטון

לפני 1966, המירוץ הארוך ביותר המאושר על ידי איגוד האתלטים החובבנים (AAU) היה 1.5 מייל (כ-2.4 ק"מ). ועד 1972, מרתון בוסטון היה באופן רשמי מרוץ גברים. בין 1966 ל-1972, כאשר דיוויזיית הנשים אושרה לראשונה, רצו מספר נשים במרתון כמשתתפות לא מוכרות, ובינן בובי גיב.
גיב התאמנה במשך שנתיים כדי לרוץ במרתון בוסטון, כשהיא רצה עד 40 ק"מ ביום. בתגובה לבקשת ההשתתפות שהגישה למרתון בפברואר 1966, היא קיבלה מכתב ממנהל המירוץ, ויל קלוני, שהודיע לה שלנשים אין את היכולת הפיזיולוגית לרוץ מרחקים של מרתון, וכי על פי הכללים שנקבעו על ידי ה-AAU, אין אישור לנשים לרוץ באירועים תחרותיים מרחק העולה על מייל וחצי. לאור הצהרות אלו, היא החליטה כי החשיבות שבריצתה במרתון אינה טמונה רק בהישגיה האישיים, אלא שיש להשתתפותה משמעות חברתית.
גיב הגיעה לבוסטון לקראת המרתון בנסיעה של ארבעה ימים באוטובוס מקליפורניה. ביום התחרות, 19 באפריל 1966, אמה הסיעה אותה לנקודת ההתחלה. היא לבשה למירוץ שורטס ברמודה של אחיה וקפוצ'ון טרנינג, מעל גופיית רחצה, והתחבאה בין השיחים סמוך לקו הזינוק. כשנורתה יריית הפתיחה, היא חיכתה עד שכמחצית המתחרים עברו על פניה, ואז זינקה לתוך התחרות, ביניהם.
הגברים סביבה הבינו עד מהרה שהיא אישה, והביעו את תמיכתם. מעודדת מכך, היא הסירה את האימונית שלה, ולהפתעתה, זכתה לתרועות מהקהל שהתלהבו למראה אישה מתחרה. התקשורת התחילה לדווח על התקדמותה בתחרות.
דיאנה צ'פמן וולש, לימים נשיאת מכללת ולסלי, כתבה את זכרונותיה מיום זה:
That was my senior year at Wellesley. As I had done every spring since I arrived on campus, I went out to cheer the runners. But there was something different about that Marathon Day—like a spark down a wire, the word spread to all of us lining the route that a woman was running the course. For a while, the "scream tunnel" fell silent. We scanned face after face in breathless anticipation until just ahead of her, through the excited crowd, a ripple of recognition shot though the lines and we cheered as we never had before. We let out a roar that day, sensing that this woman had done more than just break the gender barrier in a famous race…
זאת הייתה השנה האחרונה שלי במכללת ולסלי. כשם שעשיתי מדי שנה מאז הגעתי לקמפוס, יצאתי לעודד את הרצים. אך היה משהו שונה באותו יום מרתון-- כמו אש בשדה קוצים, השמועה עברה בין כולנו העומדים לאורך המסלול שאישה משתתפת במירוץ. לכמה רגעים, "מנהרת הצעקות" השתתקה. סרקנו את פני הרצים בציפייה דרוכה עד שמעט לפניה, דרך הקהל הנרגש, אדוות של הזדהות עברו דרך הקהל והרענו יותר מאי פעם. שחררנו שאגה באותו יום, חשים שהאישה הזאת עשתה יותר מרק לשבור מחסום מגדרי במירוץ מפורסם...
— ספר זכרונות של דיאנה צ'פמן
כשהגיעה גיב לקו הסיום בבוסטון, מושל מסצ'וסטס, ג'ון וולפה, חיכה שם כדי ללחוץ את ידה. היא סיימה את המסלול בשלוש שעות, עשרים ואחת דקות וארבעים שניות, בשליש העליון מבין הרצים. למחרת בבוקר, כיכב ההישג שלה בעמוד הראשי של העיתון. בכתבה בגוף אותו עיתון, Record American, כינה הכתב ג'ק קנדל את הריצה של גיב "מהפך" וצפה שבזכותה החוקים לגבי השתתפות נשים באתלטיקה ישונו, ואף ציטט פקיד מהאיגוד האתלטי שהצהיר שייקח על עצמו לבדוק כיצד אפשר להתיר השתתפות נשים תחת הכללים. 
במהדורת מאי 1966 של ספורטס אילוסטרייטד נכלל מאמר שציין לשבח את העובדה שלא רק שגיב סיימה את מסלול התחרות, אלא שגם סיימה לפני 290 מתוך 415 מתחרים במירוץ. 
ב-1967, גיב שוב השתתפה במרתון, ללא אישור. היא סיימה תוך שלוש שעות, עשרים ושבע דקות ושבע עשרה שניות, כמעט שעה לפני המתחרה האישה הנוספת, קתרין שוויצר. שוויצר התפרסמה בשל ניסיונה לרוץ במרתון, בגלל ניסיון כושל של מארגן המירוץ להסיר אותה בכוח. שוויצר הצליחה, לכאורה דרך טעות בירוקרטית, להירשם לתחרות ולקבל מספר. כשהפקיד ראה אותה רצה עם מספרים, הוא נדחף משולי המסלול אל בין הרצים כדי למשוך אותה משם. המתחרים סביבה הפריעו לו, ושוויצר הצליחה לסיים את המסלול. גיב, לעומת זאת, רצה מלכתחילה באופן לא רשמי, ללא מספרים, ועשתה זאת ללא מפריע. ב-1968, גיב רצה במרתון פעם שלישית, הפעם בזמן סיום של שלוש שעות ושלושים דקות, שוב הראשונה מבין מספר הולך וגדל של נשים, אשר בשנה זו כלל בין היתר את קרול אן פנקו, איליין פדרסון ומרג'ורי פיש. בשנים 1969, 1970 ו-1971, שרה מיי ברמן הייתה הזוכה מבין המתחרות, וב-1972, נינה קוסצ'יק היה הזוכה הרשמית הראשונה, במרתון הראשון שכלל דיוויזיית נשים באישור ה-AAU.
ב-1996, באירועי 100 שנה למרתון בוסטון ויום השנה ה-30 לריצתה הראשונה של גיב במרתון, האגודה האתלטית של בוסטון הכירה באופן רשמי בריצותיה בשנים 1966, 1967, ו-1968, ואף העניקה לה מדליה. שמה נחרט יחד עם שמות המנצחים האחרים באנדרטה של המרתון הממוקם בכיכר קופלי בבוסטון.
ב-2016, גיב שימשה כמרשל המרתון. המתחרה הזוכה של 2016 בדיוויזיית הנשים, אטסד באיסה, נתנה לגיב את הגביע שלה. גיב הצהירה שהיא תבקר באתיופיה, מולדתה של באיסה, כדי להחזירו.

השכלה וקריירה

גיב סיימה תואר B.sc. ב-1969 באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם השלימה את כל הדרישות לתואר קדם-רפואה, עם התרכזות בפילוסופיה ומתמטיקה. לטענתה, היא לא התקבלה לבית הספר לרפואה מסיבות של אפליה מגדרית. גיב אז שינתה כיוון, ונרשמה ללימודי משפטים ב-1974, ועבדה עם פרופסור ג'רום לטווין בתחום אפיסטמולוגיה וראיית צבעים במשך לימודיה. היא סיימה תואר JD ב-1978. היא עבדה כעוזרת פרלמנטרית בבית המחוקקים של מסצ'וסטס, ועסקה במשך תקופה זו גם בציור ופיסול. היא פיתחה קריירה משפטית עם התמחות בנדל"ן וקניין רוחני, חלק מהזמן במשרד בשיתוף עם עורך הדין ג'רי כהן, בחוק פטנטים.
גיב פיסלה דמות ברונזה של ילדה רצה עם שיער מתנופף שהוענקה כגביע לשלוש רצות המרתון המהירות ביותר במבחנים האולימפיים של ארצות הברית לשנת 1984 - ג'ואן בנואה סמואלסון, ג'ולי בראון, וג'ולי איספורדינג. 
גיב כתבה את ספר זיכרונותיה בכותרת Wind in the Fire: A Personal Journey (הרוח באש: מסע אישי) שיצא ב-2011. ב-2017 ייצא הסרט המבוסס על הספר, באותו השם. היא נכללה ברשימות "מי ומי של נשים אמריקאיות", "מי ומי באמריקה", ו"מי ומי בעולם". ב-1982 היא הוכנסה להיכל התהילה לריצה למרחק, וראיונות איתה שודרו ברשתות ABC, CBS, NBC, ESPN, and HBO. סיפורה נכלל בסרט הדוקומנטרי של HBO Dare to Compete: The Struggle of Women in Sports. בשנת 2000, היא הפיקה סרט דוקומנטרי משלה, בנושא האמנות והריצה שלה, בשם Where the Spirit Leads. ב-2009 הוענק לה פרס הצטיינות באתלטיקה מטעם אוניברסיטת טאפטס. היא הוכנסה להיכל התהילה של המוזיאון לספורט של ניו אינגלנד ב-2011. בין יתר עיסוקיה, היא גם כותבת לעיתונים ומגזינים בנושאים מגוונים, כולל כלכלה, רוחניות, וחוויית התודעה הסובייקטיבית. היא גם עובדת כעמיתה במעבדה עצבית-שרירית על שם ססיל ב. דיי שם היא חוקרת ריפוי למחלות ניווניות של מערכת העצבים, ספציפית טרשת אמיוטרופית צידית.