google/wiki40b huggingface dataset:
Brothers in Arms: Hell's Highway

משחקיות

כאשר במשחק מועברת פקודה, השחקן משתמש בסימני יד בסגנון מלחמת העולם השנייה לחוליה שלו, פעולה זו הייתה גם במשחקים הקודמים במשחקי Brothers in Arms, לשחקן גם יש אפשרות לקחת מחסה מאחורי אובייקטים ולירות בתצוגת גוף שלישי שדבר זה הוא חלק בלתי נפרד מאסטרטגית המשחק.
המשחק כולל דברים חדשים, הכולל מבחר של יחידות מיוחדות חדשות, ישנן קבוצות מקלעים ובזוקות. מערכת חיים חדשה המחליפה את מערכת החיים הנוקשה שנותנת כמות חיים מסוימת לכל משימה שנראתה במשחקי Brothers in Arms הקודמים. עם מערכת זו, מסך השחקן מתחיל להפוך לאדום כאשר השחקן חושף את עצמו מהמחסה וחוזר להיות רגיל כאשר הוא חוזר למחסה, אי לקיחת המחסה תגרום לכך שהשחקן ימות מירי. ה"מיני מאפ" במשחק התחדש והפך ליעיל ומדויק יותר.
אחד מהדברים החדשים שהמשחק כולל הוא דבר הנקרא 'Action Cam'. כאשר השחקן פוגע בירייה מדויקת לראש, מבצע הריגה עם רימון יד או נותן פקודה לירי עם בזוקה על אויב, המשחק יתרכז ברגע ההריגה ותעשה הכל בהילוך איטי ותראה את מוות האויבים.

שחרור

המשחק שוחרר באופן רשמי לפלטפורמות ה-Xbox 360 וה-PlayStation 3 בתאריך ה-23 בספטמבר 2008 בצפון אמריקה, אך היה בחנויות כבר ב-20 בספטמבר 2008. גרסת ה-PC שוחררה שבועיים לאחר מכן בתאריך ה-7 באוקטובר 2008. המשחק היה זמין ב-Steam בתאריך ה-8 באוקטובר 2008.
Gearbox Software הודיעו על מהדורה מוגבלת של המשחק שהכילה בובה של דמות המשחק 'Sergeant Matt Baker' יחד עם 13 אביזרים, קופסה אשר מחזיקה את הדמות ואת אביזריו, קומיקס של 32 על המשחק, מפה צבעונית של 'Operation Market Garden', אריזה מיוחדת ועוד 2 דמויות משחק למולטיפלייר.
אליזבת גרייסן

ביוגרפיה

גרייסן נולדה בארקנסו. ב-1982 נבחרה למיס אמריקה כנציגת ארקנסו, ומימננה לימודי משחק בניו יורק בעזרת הפרס הכספי. לאחר מכן היא עברה להוליווד על מנת להתחיל קריירה במשחק.
היא שיחקה ב-1984 בסרט "ליסה" לצד ג'פרי טמבור. ב-1992 היא שיחקה באחד התפקידים בסדרה איש הנצח והצטלמה בעירום עבור מגזין פלייבוי. ב-1996 שיחקה במותחן "עדה לרצח" בכיכובה של הילרי סוונק. 
היא שיחקה גם במספר סדרות טלוויזיה ובין היתר ב-2002 הופיעה בפרק של הסדרה מכושפות.
היא נשואה בפעם השלישית וב-2005 נולדה בתה.
מקס ארבה

מקס ארבה (בצרפתית: Max Arbez; ‏1901, צרפת‏ – 1992, צרפת) היה חסיד אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

ארבה היה סוכן ביטוח ולאחר מכן מנהל בית מלון ומסעדה שהשתייכו לאביו, ושכנו על גבול צרפת-שווייץ.

פעילותו בתקופת השואה

ארבה העביר יהודים וכן פעילי הרזיסטנס מצרפת הכבושה בידי הנאצים אל אזור צרפת שהיה בשלטון משטר וישי וכן אל מעבר לגבול עם שווייץ. בין הפליטים היו יהודים גרמנים שברחו לצרפת ומשם ביקשו לברוח לשווייץ. יהודים אלה הגיעו לארבה לאחר שניסו לברוח לשווייץ בעזרת גיסו של ארבה, מקס דבו (Devaux), בעלה של לוסיין (Lucienne) אחותו של ארבה. מקס דבו ניהל בית מלון בבזאנסון וסייע ליהודים בניסיונותיהם לעבור את הגבול. ניסיונם של חלק מהיהודים לחצות את הגבול כשל, והם הוחזרו לצרפת על ידי שומרי הגבול השווייצריים. הם פנו לארבה והוא סייע להם לחצות את הגבול.

הנצחה

בשנת 2012 הוכר ארבה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
רוסטוב (כדורגל)

היסטוריה

מועדון הכדורגל של רוסטוב הוקם במאי 1930, או לפחות זהו הזמן שבו מוזכר המועדון לראשונה כשערך את משחקי הבכורה שלו מול 2 קבוצות שכנות במחוז כאשר סלמאשסטרוי הפסידה בשניהם 2–3.
המועדון נטל חלק לראשונה באליפות הסובייטית בשנת 1950. בתקופת ברית המועצות המועדון שיחק בצילה של קבוצה עירונית אחרת - סק"א רוסטוב. להישגו הראשון הגבוה ביותר בתקופה הסובייטית הגיע רוסטסלמאש ב-1991 כאשר סיים במקום הרביעי בליגת הסובייטית הראשונה האחרונה בתולדותיה (בגלל פירוק ברית המועצות), מה שנתן לו להצטרף לליגת העל הרוסית שנה אחר כך. כבר בעונה הראשונה בליגת העל הקבוצה סיימה מקום 17 מתוך 18 וירדה לליגה הראשונה. תוך שנה שוב חזר המועדון לליגה הבכירה.
רוסטוב השתתפה בעונת הבכורה של ליגת העל הרוסית, ב-1998 הקבוצה סיימה במקום השישי במה שנחשב עד אז להישג הגדול ביותר בתולדות הקבוצה. שנה אחרי היא השתתפה בגביע האינטרטוטו. בחצי הגמר נפלה לקבוצה כיריבה יובנטוס האיטלקית, הגעתם של האיטלקים לעיר גרם להרבה רעש, אך באצטדיון מלא רוסטסלמאש הפסידה 4:0. אותו חצי גמר הפך להישג האירופי הגדול ביותר של המועדון. ב-2000 באותו טורניר הקבוצה לא הצליחה לעבור את אוסר הצרפתית והפסידה 5:1 בסיכום הכולל. ההישג הגדול ביותר כיום הוא ההעפלה לגמר הגביע הרוסי ב-2003, שם הפסיד לספרטק מוסקבה 1:0.
עונת 2007 הפכה לכישלון ענק בתולדות המועדון, כאשר הקבוצה נצחה רק פעמיים (כאשר הניצחון השני היה במשחק האחרון שלא היה לו כל ערך מבחינת המיקום בטבלה) וסיימה במקום האחרון וירדה ליגה. בתום העונה רוב השחקנים עזבו את הקבוצה, למעשה היא נבנתה מחדש. בעונה 2008 הקבוצה שברה שיא בכך שהפסידה פעם ראשונה רק במחזור ה-25 ובתום העונה הפסידה רק 4 פעמים, בכך היא סיימה במקום הראשון וחזרה לליגת העל. בעונה 2009 המועדון נשאר בליגה, כאשר סיים במקום ה-14, עם זאת הוא הראה מספר משחקים מוצלחים עם מועדוני הצמרת. עונה 2010 רוסטוב סיימה במקום ה-9.
ב-2011 הקבוצה התחילה טוב את העונה, כאשר ניצחה במחזור הראשון את ספרטק מוסקבה 0:4 ומאוחר יותר קיבלה סיכוי לעלות לגביע גמר המדינה ועם זאת גם לליגה האירופאית, אך הפסידה בחצי-גמר לאלניה ולדיקווקז מהליגה הלאומית. כעבור שנה שוב העפילה הקבוצה לשלב חצי-גמר שם נפגשה עם רובין קאזאן בחוץ. 10 דקות לסיום המשחק כבש סלבטורה בוקטי את השער הראשון במשחק לזכות רובין כאשר הוא נעזר בידו, אך שופט המשחק סירב לפסול את השער, התוצאה נגמרה 0:2 לזכות קאזאן. את העונה הקבוצה סיימה במקום ה-13, כאשר היא נאלצה לשחק צמד משחקי מבחן מול שיניק ירוסלבל שסיימה רביעית בליגה הלאומית וניצחה ב-2 המשחקים 0:3 0:1. סה"כ במשך כל העונה הוחלפו במועדון 5 מאמנים.
בעונת 2013/2014 הקבוצה זכתה בגביע המדינה ובעונת 2015/2016 הגיעה להישג השיא בתולדותיה בליגה כשסיימה כסגנית האלופה.

מאמנים

30 מאמנים הדריכו את שחקני מועדון הכדורגל מהדון החל משנות ה-50 ועד ימינו. רק מעטים מהם עבדו במועדון יותר משנתיים. כיום מאמן הקבוצה הוא ואלרי קרפין.
להלן רשימת המאמנים של רוסטוב:
יחיאל כהן

יחיאל כהן (1870-1951; ב' חשון תרל"א - תשי"א) מנהל ספרית ספיר בפתח תקווה בשנים 1912-1919, 1932-1951, ומנהל בית העם בשנים 1919-1931.

ביוגרפיה

כהן נולד בסטרוקונסטנטינוב בווהלין, בן לרב העיירה, הרב אהרן כהן ולאשתו חיה בת הרב שלמה מקופל, שניהם ממשפחות חסידיות. לאחר לימודים בחדר ובבית המדרש המקומי, הלך בגיל 14 ללמוד בישיבה ליטאית, בה למד עד גיל 20. לאחר מכן התכונן לבמינות הבגרות באודיסה] ובמקביל היה פעיל במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. בשנת 1899 חיסל את ראש האוכרנה שביקר באודסה. בפעולה זאת הוא נפצע קשה ובמשך שנה שכב בבית חולים יהודי. כשהבריא החליט להצטרף לתנועה הציונית ופעל ביחד עם ד"ר יוסף ספיר. במהלך פרעות קישינב היה פעיל בהגנה העצמית. 
בשנת 1909 עלה לארץ ישראל. לאחר ביקור בירושלים פנה לחיפה, בה הקים ספרייה. בשנת 1912 הוזמן לפתח תקווה לנהל את ספריית ספיר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הצליח לשכנע את המפקד הטורקי שלא להחרים את הספרייה, וזו המשיכה לפעול עד גירוש תושבי פתח תקווה לתל אביב בקיץ 1918, על ידי הבריטים. במהלך המלחמה הקים וניהל מאפייה ציבורית שסיפקה לחם לתושבים ורוחיה נצברו לטובת הספרייה. אולם לקראת סוף המלחמה, בעת שהצבא הטורקי הנסוג חנה במושבה, הוא השתמש בכסף כדי לספק אוכל לחיילים הטורקים ובכך למנוע מהם לבזוז את בתי התושבים. 
בקיץ 1919 עבר לירושלים, בה ניהל את בית העם ואת הספרייה לצידה. לאחר שהספרייה הועברה לבית ספר תחכמוני, שב לפתח תקווה וניהל משנת 1932 עד מותו את הספרייה העירונית. בהלוויתו הוספד על ידי יוסף שפרינצק שהגדירו בשני מילים: "ציוניסט" ו"אידיאליסט".
שיר אלייך

שִׁיר אֵלַיִךְ ("סתיו בחלונות") הוא שיר אהבה של המשורר הישראלי יעקב אורלנד. בגרסה הראשונה מתוארים געגועיו ותקוותו של הדובר אל אהובתו, מבלי שיוכל לממש אותם, אף כי בבית השלישי הונחה אפשרות למפגש עתידי ולאושר משותף של האוהבים; ואילו בגרסה המאוחרת, הניח המשורר גם אפשרות של אהבה עד כלות, ומפגש אוהבים לאחר המוות; וכך העצים את תיאור המתח בנפש האוהב, מקרה פרטי של הפער בין הרצוי למצוי בחיי האדם. השיר הולחן על ידי מרדכי זעירא, וזכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21, ביניהם בפי יהורם גאון, רונית אופיר ועוזי מאירי.

פרקי השיר ותכניו

"שיר אלייך" הוא שיר אהבה וגעגועים לאהובה אישה, השזור באהבה לארץ ישראל. השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון:
"רוּחַ רוּחַ עַל שָׁמַיִם, נִרְדְּמָה יְרוּשָׁלַיִם.

רוּחַ בַּמִּדְבָּר הוֹמֶה לוֹ, נִרְדָּמִים בְּיַם הַמֶּלַח.

רוּחַ רוּחַ הַר צוֹפִים."
בנוסח הגרסה הראשונה, בבית הראשון מתאר הדובר את מקומה של אהובתו בלבו, הגם שלא שעתה אל בקשותיו:
"סְתָו בַּחַלּוֹנוֹת וְאוֹר בַּבַּיִת פְּנִימָה,

וְצִפִּיָּתִי כֻּלָּהּ שַׁיֶּכֶת לָךְ.

אַתְּ הַבּוֹשֵׁשָׁה לָבוֹא יָמִים יָמִימָה;" 
הוא מתאר מערכת הציפיות מאהובתו, אשר כולן נכזבו והושבו ריקם:
"מַה דָּבָר יַגִּיד לִבֵּךְ שֶׁלֹּא הָגַנִי?

מַהוּ אֲבַקֵּשׁ מִיָּד שֶׁלֹּא הוּשְׁטָה?"
בבית השני ממשיך הדובר ומתאר את כאבו ואכזבתו, אבל מבקש מאהובתו שלא תשעה אל תחנוניו ולא תרחם עליו בעטיים; כך למשל במילים:
"לוּ גַּם אֶקְרָאֵךְ וּקְרִיאָתִי נוֹאֶשֶׁת

לְעִצְּבוֹן יָמַי אַתְּ אַל תּוֹשִׁיטִי יָד."
בבית השלישי מתאר הדובר מפגש עתידי דמיוני, שבו נעתרת לו האהובה. המפגש העתידי יהיה פיצוי על כל שנלקח או נפגע, עד אז. כך למשל במילים:
"כָּל יָמַי, אָחוֹת, יָשׁוּבוּ אָז מֵאָנָה.

כָּל יָמַי, אָחוֹת, יַגִּיעוּ אָז אֶל חוֹף."
עדני דגן

ביוגרפיה

בתחילת שנות ה-80 אימן דגן במחלקות הנוער של הפועל תל אביב ושל מכבי פתח תקווה.
בעונת 1989/90 זכה דגן בתואר הראשון שלו עם קבוצת הכדורסל נשים של בני יהודה, לאחר ניצחון בגמר על קבוצת מכבי תל אביב 64-65. לקבוצה הייתה זו זכייה היסטורית בגביע המדינה.
שנה לאחר מכן, עבר דגן לאמן את קבוצת הכדורסל נשים של אליצור חולון, איתה זכה שלוש פעמים בדאבל (אליפות וגביע). 
בין השנים 1990-2004 הדריך עדני את מגמת הכדורסל בתיכון קריית שרת חולון, עימה זכה באליפויות לאורך השנים. הישג השיא היה בשנת 2000 כאשר זכה עם נבחרת הבנות זכתה באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים שהתרחשה בירושלים. 
באמצע עונת 1997/98, החליף את יריב ורשיצקי בקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב. וירד עם הקבוצה בסיום העונה לליגה השנייה. בעונה שלאחר מכן, אימן עד אמצע העונה והוחלף על ידי יאיר שרון. 
בעונת 1998/1999 ובעונת 2002/03 אימן דגן את קבוצת הבוגרים של מכבי אשדוד. ולאחר מכן פרש מאימון למשך שלוש שנים. 
בעונת 2005/06 עבר דגן לאמן את קבוצת הבוגרים של אליצור נווה-דוד רמלה. בעונת 2008/09 הוא זכה בגביע המדינה עם קבוצת הכדורסל לנשים של מכבי רמת חן לאחר ניצחון על אלקטרה רמת השרון 71-72. בעונת 2010/11 החל לאמן את קבוצת מכבי בנות אשדוד, ובעונה שלאחר מכן זכה דגן ב"דאבל" היסטורי עם הקבוצה. בעונת 2012/13 זכה עם מכבי בנות אשדוד בגביע נוסף. בחודש יולי 2013 עזב את הקבוצה מסיבות אישיות.
ב-24 בדצמבר 2014 מונה למאמנה של א.ס. רמת השרון.
ב-8 בינואר 2017 מונה למאמנה של קבוצת עירוני רמת גן.
ב-15 במאי 2018 מונה דגן למאמן קבוצת הנשים של מכבי רעננה.

תארים והישגים

בסך הכל זכה דגן ב-5 אליפויות וב-7 גביעי מדינה בקבוצות שונות בליגת העל בכדורסל נשים ובאליפות העולם לבתי ספר תיכוניים (ISF).
דהידרוגנאז

דהידרוגנאז (באנגלית: Dehydrogenase) הוא אנזים שמזרז את תגובת החמצון של סובסטרט על ידי העברת פרוטון (אחד או יותר) וזוג אלקטרונים מהסובסטרט למולקולה מקבלת אלקטרונים.

דמיון מבני

בהשוואה מבנית של הידרוגנאזות הקושרות ⁺NAD כקופקטור, נמצא כי לאחר קשירת ⁺NAD קיים דמיון מבני גבוה באתר קישור זה בין דהידרוגנאזות רבות.
אהרן שמואל תמרת

ביוגרפיה

נולד במאלטש שבליטא למשפחה מיוחסת, והתפרסם בכינויו "העילוי ממאלטש". בגיל 17 נישא לבתו של רבי שלמה, רבה של מילייציץ. לאחר נישואיו למד שנתיים בכולל הפרושים בקובנה ואחר כך שנתיים נוספות בישיבת וולוז'ין שבה היה מתלמידיו הקרובים של רבי חיים סולובייצ'יק. בוולוז'ין נמנה עם אגודת "נצח ישראל" לצד יצחק ניסנבוים ואחרים.
בשנת ה'תרנ"ג (1893) נפטר חמיו והוא התמנה במקומו כרבה של מילייציץ. זמן מה לאחר מכן החל לפרסם מאמרי דעה, בפסבדונים אחד הרבנים המרגישים. אחד ממאמריו הראשונים המפורסמים היה מאמרו "שלומים לריב ציון" שהתפרסם על גבי עיתון המליץ.
תמרת התכתב עם הרב קוק, ביאליק, הלל צייטלין ואחרים. עם צייטלין היו לו יחסים מיוחדים וקירבה נפשית.
לאחר פטירתו התמנה חתנו הרב יעקב ליפשיץ, על מקומו כרבה של מילייציץ.
נואר

היסטוריה

הנוארים הם אחת הקבוצות האתניות המעטות באפריקה שהצליחו להדוף כוחות קולוניאליים במהלך המרוץ לאפריקה. הלוחמים הנוארים התמחו בלחימה, עם נשק שנעשה מברזל מעוצב בצורה טובה. מאז שהנוארים הצליחו בלהדוף כוחות אירופאיים, הם השתלטו וכבשו את אדמות שכניהם הדינקאים והאנוקים. המבנה הארגוני המוצלח של הנוארים אפשר להם לבצע פשיטות בוקר כנגד הדינקאים, קבוצה הגדולה מהם מספרית. הארגון הפוליטי שלהם הוצג על ידי העבודה האתנוגרפית של אואנס פריטצ'ארד, שנעשתה דוגמה קלאסית של מבנה פוליטי ללא מנהיג יחיד או קבוצת מנהיגים.
במאה התשע עשרה השפיעה התפשטות העות'מאנים, הערבים ולבסוף הבריטים על היחסים בין השבטים הדרומיים השונים. הנוארים, שהתנגדו להשפעה הבריטית, הותקפו על ידי שבטים מקבוצת הדינקה ששיתפו פעולה עם הבריטים.

תרבות

כמות הבקר ואיכותו הייתה באופן היסטורי הסמל של סטטוס דתי וכלכלי גבוה בין הנארים. קבעו את שוויו של האיש והאם כדאי להנשא לו. בתמורה לבקר האיש מקבל את האישה בה יחפוץ. הנארים דוגלים בנישואים עם אנשים מתים, כלומר, האישה נישאת לאיש המנוח אך היא יכולה להוליד ילדים מגבר אחר כך שזרעו של אותו "אבא" ימשיך.
שפתם של הנוארים, הנוארית, שייכת למשפחת השפות הנילו-סהריות. כחלק מטקס המעבר של הקבלה לבגרות לכל נארי נעשים סימנים על הפנים (הנקראים גאר). למשל קווים אופקיים "דוינה" הנחתכים בסכין מקבילים על המצח, עם טבילה בקוים מעל האף. גם תבניות מנוקדות שכיחות (במיוחד אצל הבאל-נוארים).
מאכלים טיפוסיים כוללים בשר בקר, כדורי תירס עם לחם שאור (הנקרא לקוף), אינג'רה, חלב, ומנגו.
בגלל מלחמת האזרחים בדרום סודאן  שנמשכה כ-50 שנים, רבים מהנוארים היגרו לקניה ולמקומות אחרים. כעשרים וחמישה אלף נוארים מצאו מקלט בתחילת שנות התשעים בארצות הברית. רבים מהם מתגוררים כיום בנברסקה, נמל ריפיון שבמדינת ניו יורק, איווה, דרום דקוטה, טנסי, ג'ורג'יה ובמדינות אחרות. כמה מהם חיים בקנדה, בעיקר בטורונטו, אדמונטון וקלגרי. נכון לשנת 2008 חיו באוסטרליה כעשרים אלף איש מדרום סודאן, כשליש מהם נוארים, גם לישראל היגרו פליטי נואר (אילת בעיקר) וניתן לזהותם ע"פ החתכים האופקיים על המצח.
תפעול רכבות ברכבת ישראל

שליטה

הרמה התחתונה של תפעול הרכבות היא השליטה המתבצעת על ידי עובדים הנקראים אתתים. האתתים מבצעים בפועל את הוראות הפיקוד ומכוונים את המסוטים ואת הסימנורים על מנת שכל רכבת תגיע ליעדה על פי לוח הזמנים. האתתים אחראים לוודא שהרכבות נוסעות בהתאם ללוח הזמנים ולהוראות הסימנורים ובמקרה של איחורים או פעולה לא תקינה, עליהם לדווח על כך לרמה העליונה - הפיקוד.

מערכות פיקוד ושליטה

בעבר הפיקוד בוצע בתחנת הרכבת חיפה מרכז באמצעות כלי כתיבה (נייר, סרגל ועטים צבעוניים) והתקשורת עם האתתים נעשתה באמצעות רשת טלפונים. האיתות בהתחלה היה מכני - מסוטים המופעלים באמצעות מנופים ידניים וסמפורים. ליד כל נקודת איתות היה בניין איתות ובו אתת שביצע את הוראות הפיקוד ודיווח על איחורים או תקלות אחרות. עם השנים הוחלפה שיטת האיתות לאיתות חשמלי באמצעות מנועים ומערכות ממסר ששלטו מרחוק על המסוטים ועל הסמפורים ומספר נקודות השליטה פחת בהדרגה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נותרו 10 נקודות שליטה: אחת גדולה בתחנת הרכבת לוד ששלטה על רוב מרכז הארץ באמצעות מערכת איתות ממוחשבת ועוד 9 נקודות שליטה קטנות יותר בצפון ובדרום שהמשיכו לעבוד בשליטה חשמלית. כמו כן הוחלפו הסמפורים בסימנורים. החל מדצמבר 2008 עברו מערכות הפיקוד והשליטה בשלמותן למתקן משוא"ה הנמצא בתחנת הרכבת חוף הכרמל. מערכת הפיקוד הפכה לממוחשבת וכל בניית סדר פעולות האיתות וניהול הקונפליקטים ופתרונם נעשה באמצעותה. מערכת השליטה מוחשבה כולה גם כן וכל פעולות האיתות נעשות באמצעות מחשבים ממרכז השליטה במשוא"ה. המערכת מאפשרת בזמן אמת לעקוב אחרי תנועת הרכבות בפועל ולזהות איחורים והיווצרות של קונפליקטים במהירות. 
המערכת שולטת בפועל על כל מערכת האיתות מנהריה ועד לדימונה, למעט מערכות האיתות של מגרשי העריכה בתחנת הרכבת חיפה מזרח ובנמל אשדוד (תחנת הרכבת אשדוד מיון) ומסילות הגישה לנמלי חיפה ואשדוד. מערכות אלו נשלטות על ידי תחנות איתות מקומיות, שכן רוב העבודה הנעשית בהן היא של עריכת רכבות שמצד אחד כרוכה בפעולות איתות מרובות ומצד שני חסרת השפעה לחלוטין על תפעול הרכבות מחוץ למגרשי העריכה. השליטה על תפעול הרכבות מדרום לדימונה מתבצעת מתחנת איתות במסוף המטענים של מישור צפע.
גוסטב פהן

קריירה מוקדמת

פהן נולד ב-21 בפברואר 1892 בנירנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס פהן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-67 (מגדבורג ה-4). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט המילואים ה-67, ובסתיו 1914 הועבר לרגימנט הרגלים ה-98. ב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט (סגן), ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בחטיבת המילואים ה-89. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פהן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1927 מונה פהן למפקד פלוגה 15 ברגימנט הרגלים ה-12, ובאביב 1929 מונה למפקד פלוגה 6 ברגימנט. ב-1 באוקטובר 1932 מונה לשליש רגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור (רב-סרן). בשנת 1935 מונה למדריך בבית הספר הצבאי בדרזדן, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט (סגן-אלוף), ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-33. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה), וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-33.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פהן מפקד רגימנט הרגלים ה-33, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-13 במסגרת הקורפוס הממונע ה-14. ב-1 באפריל 1940 הפך הרגימנט ה-33 לרגימנט הרובאים ה-33, ובמהלך המערכה על צרפת לחם פהן הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פהן לדרגת גנרל מיור, וב-5 באוגוסט 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 בנובמבר 1940 מונה פהן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה הייתה דיוויזיית הפאנצר ה-5 בעתודת הOKH, ולא השתתפה בלחימה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פהן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. במרץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-5, במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית. ב-7 ביולי 1942 קיבל פהן את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוגוסט 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-30 בספטמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-16 בנובמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס אפריקה, וב-26 בנובמבר 1942 מונה למפקד זמני של ארמיית הפאנצר אפריקה. ב-2 בדצמבר 1942 חזר רומל לפקד על הארמייה, ופהן חזר לפקד על קורפוס אפריקה, וב-15 בינואר 1943 נפצע פהן באורח קשה ונלקח לבית חולים.
לאחר החלמתו מונה פהן ב-1 ביולי 1943 למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליו עד ה-19 באוגוסט. ב-10 באוקטובר 1943 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21 שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות E במסגרת קבוצת ארמיות F בבלקן. ב-20 ביולי 1944 מונה פהן למפקד הקורפוס ההררי ה-15, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות E במסגרת קבוצת ארמיות F בקרואטיה, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.

לאחר המלחמה

בסוף המלחמה נפל פהן בשבי הבריטים. ב-4 ביוני 1945 הוסגר פהן ליוגוסלביה, ולמחרת ב-5 ביוני הוצא להורג בליובליאנה על ידי הפרטיזנים.
מוריטרו אואשיבה

ביוגרפיה

אואשיבה נולד ב-2 באפריל 1951 בטוקיו שביפן, לאביו קיסשומארו. במהלך ראיון בשנת 2004, הוא סיפר על תקופת ילדותו: "בפעם הראשונה שלבשתי מדי אייקידו הייתי בכיתה א' בבית הספר היסודי. אף אחד מבני המשפחה לא הכריח אותי להתאמן באייקידו, אז פשוט עשיתי את זה כשהתחשק לי. בשנות לימודי בתיכון התחלתי להתאמן ברצינות, ואז החלטתי שאני מעוניין להיות היורש של אבי, ולשמור על מורשתו של סבי (מוריהי אואשיבה, מייסד האייקידו) למען העתיד".
אואשיבה למד באוניברסיטת מייג'י גקואין, ובשנת 1976 הוא קיבל תואר בכלכלה מהאוניברסיטה.
בשנת 1985, הוא מונה למנהל בפועל של ארגון אייקיקאי - הזרם המרכזי באייקידו.
בשנת 1996, הוא התחיל לשמש בפועל כיושב ראש ההומבו דוג'ו - מרכז האימונים העולמי של הזרם המרכזי באייקידו הנמצא בטוקיו.
בשנת 1997 הוא ביקר באירלנד והעביר שם אימוני אייקידו. 
ב-4 בינואר 1999, לאחר מותו של אביו קיסשומארו, הוא קיבל את התואר " דושו" - ראש שיטת האייקידו, והוא עדיין ממשיך בתפקידו.

חייו כראש שיטת אייקיקאי

בינואר 2006, לרגל מלאת ארבעים שנה לארגון אייקיקאי, אואשיבה ביקר באוסטריה והעביר שם אימונים.
בשנת 2006, הוא קיבל את מדליית אנשטה של סאו פאולו, והמשך השנה, הוא מונה לפרופסור של כבוד באוניברסיטת בודו שביפן.
בשנת 2009, הוא קיבל את מדליית הידידות של נשיא רוסיה.
בשנת 2010 הוא מונה בהזמנה מיוחדת, לפרופסור באוניברסיטת קוגאקן שביפן.
בשנת 2012 הוא מונה ליושב ראש ארגון אייקיקאי העולמי שהחליף את הארגון הקודם. בהמשך השנה, הוא קיבל מדליית זהב מהאוניברסיטה הטכנית בוולנסיה שבספרד.
בשנת 2013, קיבל אואשיבה את מדליית עם תג כחול של כבוד מקיסר יפן.
מי שצפוי לרשת אותו בתפקיד ראש שיטת האייקידו, הוא בנו מיצוטרו אואשיבה.
אילה חצרוני

ביוגרפיה

חצרוני נולדה וגדלה בחיפה. היא התאמנה בהפועל קריית חיים.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בסוף ספטמבר 1957 זכתה חצרוני במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.82 מטר, אחרי א. קיין מארצות הברית (10.87 מטר) ולפני שמחה לוי מישראל (10.42 מטר).

שיא ישראלי

בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בנובמבר 1959 קבעה חצרוני בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 12.30 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-22 שנים של סוניה לוין (12.21 מטר), לפני אולגה וינטנברג ופרידה ליכטבלאו (11.25 מטר) בסופו של דבר השיא לא הוכר. בתחרות מבחן לסגל האולימפי שנערכה בפברואר 1960 היא קבעה שוב בהדיפת כדור ברזל תוצאה טובה מהשיא הישראלי (12.06 מטר).
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה באצטדיון המכביה ב-21 במאי 1960 זכתה חצרוני בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.33 מטר.  
באליפות ישראל שנערכה בתל אביב שנערכה ב-3 ביולי אותה שנה קבעה חצרוני בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 12.75 מטר, לפני שושנה מיכאלובסקי מהפועל גליל-ים (11.11 מטר). שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה ב-15 ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא ישראלי חדש של 13.02 מטר. שיא זה החזיק מעמד 13 שנה ונשבר על ידי מירה בולבה.

אולימפיאדה

באולימפיאדת רומא (1960) סיימה חצרוני במקום 17 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.59 מטר אותה קבעה כבר בהדיפה הראשונה

מדליית זהב במכביה

בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה ברמת גן בספטמבר 1961 זכתה חצרוני בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.92 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-26 שנים מהמכביה השנייה של שיאנית העולם ליליאן קופלנד מארצות הברית (12.32 מטר), לפני אולגה וינטנברג (12.27 מטר) ואביבה ליכטבלאו-בלס (11.85 מטר). מדליית ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.51 מטר, אחרי אולגה וינטנברג שקבעה שיא מכביה חדש של 40.45 מטר ושמחה לוי (34.88 מטר).
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-28 באפריל 1962 זכתה חצרוני במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 37.40 מטר.

תארים והישגים

באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה חצרוני לכבוד.
כנופיית הפוקר המלכותית

היסטוריית פרסום

כנופיית הפוקר הופיעה לראשונה בליגת הצדק # 43 במרץ 1966, ונוצרו על ידי גרדנר פוקס ומייק סקובסקי.

היסטוריה בדיונית

הכנופיה היא קבוצה של נבלים המבוססים על קלפי משחק. שמות הקוד שלהם מבוססים על קלפי פוקר: מלך, מלכה, ג'ק, עשר ואס.

הכנופיה ראשונה: מועדונים

הכנופיה המקורית הייתה כנופיית הילדות של פרופסור עמוס פורצ'ן. כאשר פורצ'ן עצמו הוא הנבל אס, הם נלחמו בליגת הצדק בשתי הזדמנויות. אחרי שפורצ'ן נטש את הכנופיה, אס חדש הפך למנהיגם והם ניסו לגנוב ארבעה ציורים המכילים רמזים לאוצר נסתר, אך סוכלו על ידי מניפולציות הג'וקר. רובם עזבו אז את הקריירה הפלילית שלהם, למרות שג'ק הצטרף ל"החברה הסודית של נבלי העל". הכנופיה של פורצ'ן לבשה תלבושות על פי חליפות המועדונים, אבל כאשר הם נלחמו בג'וקר, האס השני שכנע אותם לשנות אותם לחליפות אחרות. בדפים מסווגים של ליגת הצדק, נחשף כי הכנופיה המקורית התאחדה עם ממשיכיהם כדי להלחם בליגת הצדק, בקרב זה נהרגו המלך, המלכה ועשרת המקוריים.

52 החדשים

ב-52 החדשים (אתחול מחדש של יקום DC בשנת 2011), הכנופיה מופיעה בעלילת הרשע לנצח. הם מופיעים כחברי האגודה הסודית של נבלים העל בזמן שסינדיקט הפשע מגיע מהעולם שלהם. בעוד גל חום מקריב את עצמו כדי שהאחרים יוכלו להימלט מהמסכה שחורה, פני חימר, ומיסטר פריז, הנותרים מתמודדים עם הכנופיה המזמינה אותם להיכנע אם הם אינם רוצים למות.

DC לידה מחדש

בסיפור לידה מחדש ביקום DC, לכנופית הפוקר יש עיצוב משלהם המבוסס על סדרת באטמן הדור הבא, שכולל את הריחוף על כרטיס משחק מעופף. הם בין הנבלים הרבים שמטרתם להרוג את באטמן כדי לעצור את דו פרצוף מלחשוף מידע בחקירתו. הם תוקפים את חיית ה-KGB כדי להוציא ממנו את המיקום של באטמן ודיוק תומאס. חיית ה-KGB זורק פצצה על החלק התחתון של כרטיס המשחק שלהם, כדי להותיר לו לבדו לעצור את באטמן.

טלוויזיה

הכנופיה הופיעה בלא מעט סדרות של DC במהלך השנים, הם הופיעו בסדרת צוות המעצמות: שומרי הגלקסיות (ההמשך לחברי-על), ובבאטמן הדור הבא, ואף בליגת הצדק בפרק "wild card" שבו הם עוזרי לג'וקר להיאבק בליגה על ידי מלכוד לאס וגאס, ובליגת הצדק ללא הגבלה בפרק הסיום של העונה הרביעית בו הם מובסים על ידי הליגה, לאחר מכן הסדרת באטמן: האמיצים והנועזים, ואף בלייב אקשן ביקום בחץ, בסדרות החץ והפלאש.

סרט

הכנופיה מופיעה בליגת הצדק: אבדון כאשר את המלך מדובב ג'ים מסקימן, את המלכה גריי דליזלה, את ג'ק רובין אטקין דאונס, עשר על ידי ג'ולייט לנדאו ואס הרובוטי שדובב על ידי ברוס טים. זוהי הכנופיה השנייה "האתים" . יש להם יכולות דומות או מעט שונות מהמקור. המלך משתמש בשרביט מחשמל מטרות בטווח קרוב; הוא משתמש בזה נגד הצייד ממאדים למרות שזה לא גורם נזק רציני. השליטה המוחית שלו אינה נראית בשום מקום. הרובה והשרביט של המלכה אינם נראים, היא פשוט זורקת קלפים בדיוק ובמהירות (כמו גמביט )מספיק חזקים כדי לחתוך את החוטים של הגראפל של באטמן. עין הלייזר של ג'ק, האנדרואיד של אייס ומטחי האנרגיה של עשר לא השתנו, למרות שכרטיסי הנפץ של עשר אינם. גם הקלפים המרחפים שלהם לא התחלפו. אף אחד מהחברים לא מוזכר שמו. הם מנסים לשדוד בנק באמצעות טכנולוגית מעבר קירות אך נעצרים על ידי הגעתו של באטמן המותרע על ידי סייבורג. הם מצליחים להתגבר עליו, אבל שאר הליגה מגיעה והם מובסים במהרה: המלכה מובסת בידי וונדר וומן, עשר על ידי גרין לנטרן, ג'ק נתפס על ידי באטמן ופלאש, אס נהרס על ידי סופרמן, והמלך הובס על ידי סייבורג.
כף קר

היסטוריה

הכף התגלה על ידי משלחת דיסקברי (שחקרה את האזור בין השנים 1901- 1904ׂ). הכף נקרא על שם לורד וולטר קר, הלורד הראשי של האדמירליות, שסייע למשלחת.

לקריאה נוספת

• Charles Swithinbank, Antarctica, P 26