google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי מקסיקו–מרוקו

עצמאות ממלכת מרוקו (1956-1989)

ממלכת מרוקו הכריזה על עצמאותה מצרפת ב-2 במרץ 1956. ב-31 באוקטובר 1962, שתי המדינות החלו לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים. עד 1975, היחסים בין המדינות היו לבביים, המדינות קיימו קשרים מסחריים, תרבותיים ועוד שהובילו לשיפור מעמדן. ב-1975, היחסים קרסו לאחר שמקסיקו תמכה ברפבוליקה הסהרית המערבית. ב-1986 נפגשו שרי החוץ של מרוקו ומקסיקו. שר החוץ של מקסיקו, קצלנר ברנדו ספולבדה, והביע את רצונו לחדש את היחסים עם מרוקו. זמן מה לאחר מכן, היחסים בין המדינות השתפרו משמעותית.

פתיחת השגרירויות (1990 - עד היום)

כתוצאה משיפור היחסים, ב-27 ביוני 1989, שתי הממשלות החליטו על מינוי שגרירים ופתיחת שגרירות בכל מדינה.  ב-9 בפברואר 1990, הקנצלר, פרננדו סולאנה, חנך את השגרירות בראבאט. לאחר פתיחת השגרירות במקסיקו, מונה כסאד קטאני, נשיא ומנהל, כקונסול כבוד בקזבלנקה. ב-9 באוקטובר 2001, מונה קונסול כבוד נוסף שייצג את מקסיקו במרוקו, מר עותמאן חכם, איש עסקים מרוקאי גדול. מאז פתיחת הנציגויות הדיפלומטיות, מקסיקו מינתה חמישה שגרירים.
בין 1990 ל-1995, התקיימו שני ביקורים של שרי החוץ של מקסיקו בממלכת מרוקו. בפברואר 1990, ביקר סולאנה במרוקו. במהלך מפגש זה הממשלות שוחחו לגבי שיתוף הפעולה הכלכלי. באוקטובר 1991, ביקר שר מרוקו במקסיקו. באותה שנה, שתי המדינות חתמו על הסכם אשרת דיפלומטיות ורשמיות.

סחר

בשנת 2017, הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-353.2 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו למרוקו כולל : סוכר, טבק, אלכוהול, חומרי בניין וחלקי מטוסים. הייצוא העיקר של מרוקו כולל : מעגלים חשמליים, טקסטיל וכותנה. מרוקו היא שותפת החסר הרביעית בגודלה של מקסיקו באירופה. כמו כן, מטא חברת הענק הבינלאומית המקסיקנית Cemex פועלת במרוקו.
כפר גבירול

כפר גבירול הוא שמה הקודם של שכונת "אבן גבירול" השוכנת בקצה המערבי של רחובות בצמידות לשכונת "רחובות ההולנדית". בשנת 2008 התגוררו בשכונה למעלה מ-900 משפחות. בשנים האחרונות מתאפיינת השכונה בבנייה לגובה שצפויה להכפיל את מספר המשפחות, וזאת כחלק ממגמת התפתחות חלקה המערבי של העיר והקמת צירי תחבורה חדשים. המקום נקרא על שמו של רבי שלמה אבן גבירול, מגדולי המשוררים והפילוסופים היהודיים בימי הביניים.
לפני מלחמת העצמאות שכן במקום כפר ערבי בשם אל-קוביבה (בערבית: "כיפה קטנה"), שעל שרידיו נבנתה השכונה. הבתים אוכלסו בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20, בעולים חדשים מבולגריה. כעבור כשלוש שנים עברו העולים מבולגריה לכפר הנגיד והמקום אוכלס בעולים מתימן.
ב-1955 ידע המקום פיגועים, ב-25 בפברואר חולית מודיעין מצרית רצחה את התושב היינריך לוי בעת שרכב על אופניו וב-29 באוגוסט, חוליית פדאיון רצחה תושב אחר שהיה בדרכו אל הכפר זרנוגה (היום שכונה רחובותית בשם קריית משה).
בשנות השישים הגיעו למקום עולים ממרוקו, בשנות השבעים עולים מברית המועצות ולבסוף הצטרפו גם עולים מאתיופיה.
ב-1985, ביוזמת הורים שכולים בני המקום, הוקם אתר הנצחה לזכר הנופלים מבני המקום.
בעקבות עליית מחירי הנדל"ן בישראל לאחר 2008, נרשמה מגמה של מעבר זוגות צעירים ממרכז הארץ לשכונה.   
בשכונה שוכן בית ספר יסודי ממלכתי ע"ש מנחם בגין, שהוקם בשנת 1998 וכולל "חטיבה צעירה", כמו גם בית ספר המשמש את תלמידי המגזר החרדי, שלוחה של קופת חולים כללית, סניף דואר, מתנ"ס, סניף של תנועת הנוער "בני עקיבא", מעון של רשת ויצ"ו, המשמש בין השאר גם את תושבי שכונת "רחובות ההולנדית" הצמודה לכפר גבירול, ושישה גני ילדים. 
בשנת 2009 נפתח עורק תנועה ראשי (חלקו המערבי של כביש 411)  שחיבר את מערב רחובות לצומת בית עובד בואכה תל אביב. בקיץ 2014 הסתיימה סלילתו של כביש 411 לכיוון דרום-מזרח המחבר ישירות בין צומת מערב רחובות לצומת גבעת ברנר.
נתן אשל

ביוגרפיה

אשל נולד בארץ ישראל בשם נתן נטע גרינבוים. למד במדרשיית נעם. הוא סגן-אלוף במילואים ובעל תואר ראשון במנהל עסקים היה חבר במרכז המפד"ל. ניהל במשך 16 שנים את העיתון "הצופה" ושימש דירקטור בחברת "ישראלום נכסים" בשנים 2007–2009. שימש סמנכ"ל העיתון "ישראל היום".
נשוי לדבורה ואב לארבעה. מתגורר בתל אביב. בתו, יפעת סלע, משמשת כמנכ"ל עמותת 'אלומה'.
באפריל 2009, עם שובו של בנימין נתניהו לתפקיד ראש הממשלה, מונה אשל לראש לשכת ראש הממשלה. בדצמבר 2010, פורסם שתוארו שונה ל"ראש הסגל" בלשכת ראש הממשלה. הוא מקורב לשרה נתניהו ואיש אמונה.

פרשת פרישתו מלשכת ראש הממשלה

בינואר 2012 נודע ששלושה בכירים בלשכת ראש הממשלה, בנימין נתניהו - מזכיר הממשלה צבי האוזר, ראש מערך ההסברה הלאומי יועז הנדל, והמזכיר הצבאי יוחנן לוקר - פנו ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, ומסרו לו מידע על חשד שלפיו נתן אשל הטריד מינית עובדת בלשכה. וינשטיין העביר מידע זה לחקירה בנציבות שירות המדינה אשל הכחיש כל היבט מיני בקשר למעשיו.
עובדת הלשכה, ר', סירבה להעיד בפרשה. בעקבות החקירה בנציבות שירות המדינה הוסכם על עסקת טיעון, שבמסגרתה הועמד אשל לדין משמעתי בבית הדין למשמעת של עובדי המדינה. בדין המשמעתי ביקש התובע עונש מוסכם של נזיפה חמורה ואשל הודה שצילם את ר' ב"צילום לא מקובל", נכנס למחשב שלה שלא בידיעתה ומסר מידע הנוגע לה לגורמים בלשכה. עוד הוסכם כי אשל יתפטר משירות המדינה ולא יעבוד בו בעתיד. בית הדין קיבל את עסקת הטיעון.
עם פרישתו של אשל פרסמה לשכת ראש הממשלה הודעה שלפיה "נתניהו מבקש להודות לאשל על עבודתו המסורה והטובה במשך שנים בתפקיד ראש לשכת ראש הממשלה, ולשבח את תרומתו החשובה לעבודה המוצלחת של ממשלת ישראל".
נתניהו נזף בשני בכירי לשכתו, הנדל והאוזר, על שלא שיתפו אותו במידע שהעבירו ליועץ המשפטי לממשלה, ולכן נאלץ ללמוד על הפרשה מהדיווח באמצעי התקשורת. בעקבות נזיפה זו הודיע הנדל על פרישתו מתפקידו. על טענתו זו כלפי בכיריו חזר נתניהו גם במסיבת עיתונאים. בעקבות טענתו של נתניהו התפתח דיון בשאלה האם התקשי"ר אסר על הבכירים לדווח לנתניהו, או שלא נכללת בו הגבלה כזו. הבסיס לדיון היה סעיף 42.474 לתקשי"ר, האומר: "אחראי שקיבל תלונה לא יברר את התלונה, אלא יעביר אותה לאגף החקירות בנציבות שירות המדינה בלבד, ולא ימסור כל מידע הקשור לתלונה לכל גורם אחר במשרד או מחוצה לו".

לאחר פרישתו

באפריל 2012 פנתה תנועת אומ"ץ ליועץ המשפטי לממשלה ולמבקר המדינה, לאחר שהתברר שגם לאחר פרישתו ממשיך אשל לפקוד את לשכת ראש הממשלה על בסיס יומי, ולבצע משימות בשליחות נתניהו.
מאז 2012 עובד אשל באספקת שירותי ניהול ותיווך לעמותת "דע אמת", שבראשה עומד איש העסקים מוזי ורטהיים ולגורמים נוספים. בנובמבר 2014 תבע אשל את "מקורות פיתוח וייזום", חברה בת של מקורות, אחרי שלא שילמה לו דמי תיווך בסך 856 אלף ש"ח, עבור עסקה שנחתמה בנובמבר 2013 עם חברה ממשלתית מקסיקנית. בינואר 2015 פסק בית משפט השלום בתל אביב לטובת אשל.
בינואר 2013 פרסמה שלי יחימוביץ' הודעת דואר אלקטרוני שנשלחה אליה בטעות, ובה מבקש אשל מהיועצת המשפטית של משרד ראש הממשלה, שלומית ברנע פרגו, לברר האם מותר לו לעמוד בראש צוות המשא ומתן להקמת הממשלה.
באפריל 2019 פורסם שאשל יהיה שותף בצוות המשא ומתן הקואליציוני בין הליכוד והמפלגות השותפות.
קיבת השרירים

קיבת השרירים (מוכרת יותר בשם העממי: קורקבן) היא קיבה מיוחדת בעלת דפנות שריריות המשמשות לטחינת מזון אצל העופות, הזוחלים ותולעי האדמה, ואצל חלק מהחרקים, הדגים והחלזונות. לרוב משמשת קיבה זו כתחליף לשיניים. בעלי חיים מסוימים נוהגים לבלוע גסטרוליתים ("אבני קורקבן") כדי לסייע לעצמם בתהליכים שונים.

מבנה ותפקוד

אצל העופות, המקור (שהוא מבנה קל שמאפשר תעופה קלה יותר]) אינו יעיל ללעיסת מזון, ועל כן המזון נבלע בשלמותו. המזון השלם מגיע אל הזפק להשריה קצרה; משם הוא עובר אל קיבת הבלוטות, המפרישה אל המזון את מיצי העיכול, האנזימים וכדומה. מקיבת הבלוטות עובר המזון אל קיבת השרירים לשם טחינתו. קיבת השרירים טוחנת את המזון, אך אינה מוסיפה לו מיצי עיכול. המזון עובר מקיבת הבלוטות אל קיבת השרירים מספר פעמים לפי הצורך.
הדפנות הפנימיות של קיבת השרירים הן בעלות קשיחות מסוימת וקצב חילוף תאים מהיר מאוד, וכך נמנעת פציעת הדפנות.
ליל

גאוגרפיה

העיר הוקמה על אי (isle בצרפתית עתיקה) שעל הנהר דל, ומכאן השם ליל.
היא ממוקמת כ- 200 ק"מ מצפון לפריז במרכזו של אזור תעשייתי בצפון צרפת בסמוך לגבול צרפת - בלגיה בפלנדריה ההיסטורית, ומשמשת כעיר הראשית של חבל ארץ נור פה דה קאלה. היא מהווה צומת דרכים חשוב ומרכזי באירופה, וניתן להגיע ממנה לגרמניה, להולנד, לבלגיה ולאנגליה. ב- 1993 נחנך קו מסילת הברזל TGV פריז-ליל, ועם פתיחת מנהרת התעלה ב- 1994 היא מקושרת ישירות עם לונדון.

דמוגרפיה

ב-1445 מנתה ליל כ-25,000 תושבים בהיותה מרכז פיננסי ומנהלי של דוכסות בורגונדיה. ב-1804 התגוררו בעיר כ-53,000 תושבים והיא הפכה לבירת מחוז נור שבצפון צרפת. ליל נהנתה מן המהפכה התעשייתית ומספר תושביה ב-1872 הגיע ל-158,000 וב-1912 ל-217,000. נכון ל-2004 התגוררו בעיר 226,800 תושבים, אך יחד עם הפרברים מתגוררים בשטח המטרופולין למעלה ממיליון תושבים.

היסטוריה

ליל נוסדה ב-640 על ידי לידריק שהיה מאנשי חצרו של דאגובר הראשון, מלך הפרנקים. בימי הביניים התפתחה הודות למיקומה והודות לקשריה עם ערים אחרות של רוזנות פלנדריה. במאה ה-12 התפרסמה בשל תעשיית הבדים שלה וכעיר יריד של מסחר באריגים.
ליל הפכה לראשונה לנחלתם של מלכי צרפת אחרי קרב מונס-אן-פוול (18 באוגוסט 1304) שבו הובסו הפלמים בידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת. ב-23 ביוני 1305 הם נאלצו לקבל את תנאי שלום אטי-סור-אורז' שלפיו הערים ליל, בתון ודואה עברו לשליטת צרפת.
אחרי נישואיו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה למרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה שהייתה בתו של לואי השני, רוזן פלנדריה (19 ביוני 1369), ליל הפכה לאחת משלוש הבירות של דוכסות בורגונדיה (יחד עם בריסל ודיז'ון). ב-1477, אחרי מותו של שארל האמיץ, בתו מארי, דוכסית בורגונדיה נישאה למקסימיליאן הראשון מבית הבסבורג, ובכך עברה ליל לשלטון אוסטריה וספרד.
ב-1667, לואי הארבעה עשר מלך צרפת הטיל מצור על העיר, ועל פי הסכם אאכן (2 במאי 1668) עברה ליל לשלטון צרפת. וובאן, המהנדס הצבאי של המלך, הקים בעיר מערכת ביצורים ששרדה עד ימינו אלה. אחרי המהפכה הצרפתית, אוסטריה ששלטה בפלנדריה, הטילה מצור על העיר והפגיזה אותה בתותחים, ואם כי נגרם לה נזק כבד, ליל לא נכנעה. במאה ה-19 נהנתה ליל מן המהפכה התעשייתית ובייחוד מפיתוח מנוע קיטור ושימושו בתעשיית הטקסטיל.
במלחמת העולם הראשונה נגרם לעיר נזק כבד כתוצאה מהפגזת תותחים והיא נפלה בידי הגרמנים. היא שוחררה על ידי הבריטים ב-17 באוקטובר 1918 במלחמת העולם השנייה נפלה העיר בידי הגרמנים ב-1940, ושוחררה על ידי צבא בעלות הברית בתחילת ספטמבר 1944.
בשטח העיר נמל תעופה.
לעיר קבוצת כדורגל הנושאת את שמה, המשחקת בליגה הבכירה בצרפת.
ליל היא מקום משכנה של אוניברסיטת ליל. כן נמצא בה גן חיות ובו מאות בעלי חיים.

תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
נגה מרון

נגה מרון (נולדה ב-1928) היא סופרת ישראלית; כתבה מעל 30 ספרי ילדים, נוער ומבוגרים.

ביוגרפיה

מרון נולדה בירושלים ולמדה בגימנסיה העברית בירושלים. שירתה בפלמ"ח והתגייסה לצה"ל כשפרצה מלחמת השיחרור. היא שוחררה מהצבא בספטמבר 1948 ועבדה כמורה בבתי ספר בתל אביב וברמת-גן. לאחר שנישאה וילדה שני ילדים, ב-1972, סיימה בהצטיינות את לימודיה האקדמיים בחוג לספרות עברית ולחינוך (מנהל ופיקוח) באוניברסיטת בר-אילן. בנוסף עבדה כמנהלת בתי ספר ברמת גן והייתה חברת הנהלת הסתדרות המורים.
אחד מתחביביה במהלך חייה היה כתיבה, ובשנת 1987 היא פרשה פרישה מוקדמת ממערכת החינוך והתמקדה בכתיבה ספרותית. ספרה הראשון, "מה שקרה לגילי וגם לי", יצא בשנת 1986, ומאז הוציאה כ-40 ספרים לילדים, לנוער ולמבוגרים. 
בין השאר כתבה מרון את "סדרת ספרי חירות" לנוער, בה מתוארת דמותה של לימור שמוצאת את יומנה של סבתא חירות מתקופת טרום המדינה, וחוויות שעברו על שתיהן. ספרים אחרים שהוציאה הם    
"מה עובר עליך, ילד?",  
"אשה חדשה לאבא",   
"הגדולה מכולן",   
"מלכי הכתה",   
"תם ולילך מחכים לאח: על אח קטן שנולד לפני הזמן",    
"למה דווקא אני?" - עשרים סיפורונים המתארים את מצוקותיהם של ילדים כאשר כל אחד מהם רואה את מצוקתו כגדולה יותר משל אחרים;  ועוד ספרי ילדים ונוער. על כך נוספים גם:   
"אישה בגילה" - רומן משפחתי;    
"אשה במיטב שנותיה"- רומן על שלושה דורות של נשים.   
"שבועיים של אהבה אחרת" - על החריגה מן הזוגיות התורמת לשלמותה.    
"המפלט האחרון" - רומן שנותן כיסוי עלילתי לדילמת סיום החיים בידי אדם החולה במחלה סופנית.
מוחמד עלי קמארה

קריירת מועדונים

קמארה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הנוער של הורויה והאפיה המקומיות.
ביולי 2017 קמארה חתם לחמש שנים בהפועל רעננה מליגת העל. ב-29 ביולי 2017 קמארה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 למכבי פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו. ב-19 באוגוסט 2017 קמארה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 0-0 נגד עירוני קריית שמונה. שבוע לאחר מכן, קמארה הבקיע את שער הבכורה שלו ברעננה בהפסד 2-1 לבני סכנין. ב-1 באפריל 2018 קמארה הורחק במהלך דו-קרב בעיטות הכרעה נגד הפועל חיפה במסגרת גביע המדינה, לאחר שביצע תנועה מגונה.
ב-6 ביולי 2018 קמארה חתם לארבע עונות ביאנג בויז ברן מליגת העל השווייצרית. ב-25 באוגוסט 2018 קמארה ערך את הופעת הבכורה שלו ביאנג בויז בניצחון 2-5 נגד נשטל גזמאקס. ב-15 בספטמבר 2018 קמארה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד שפהאוזן במסגרת הגביע השווייצרי. ארבעה ימים לאחר מכן, קמארה ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בהפסד 3-0 למנצ'סטר יונייטד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.

קריירה בינלאומית

בצעירותו, קמארה שיחק בנבחרת גינאה בכדורגל עד גיל 20 והשתתף עימה בגביע אפריקה לאומות עד גיל 20 - 2017 ובגביע העלום בכדורגל עד גיל 20 - 2017.
ב-24 במרץ 2018 קמארה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 למאוריטניה.
פרדריק דנט

ביוגרפיה

דנט נולד ב-17 באוגוסט 1922 בקייפ מיי שבמדינת ניו ג'רזי, לאדית (לבית ביילי) ומגרודר דנט. הוא גדל בגריניץ' שבקונטיקט. הוא למד באוניברסיטת ייל, שם הרחיב דעת בפוטבול. דנט היה קצין בתוכנית המלגות ROTC של צי ארצות הברית באוניברסיטת ייל. הוא למד בבית הספר סנט פול שבנורת' פארק, קרוליינה הדרומית. הוא שירת בצי ארצות הברית מ-1943 עד 1946.
הוא מונה למזכיר המסחר של ארצות הברית בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ובתפקיד זה כיהן בשנים 1973-1975. לאחר מכן היה נציב הסחר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד, מ-1975 ל-20 בינואר 1977, יום כניסתו של ג'ימי קרטר לנשיאות ארצות הברית.
אריק דוידוב

ביוגרפיה

דוידוב החל את דרכו המקצועית כנגן קלאסי מחונן וזכה שלוש פעמים ברציפות בפרסים על הצטיינות והצטיינות יתירה מאת קרן שרת אמריקה ישראל לאמנים צעירים בתחום מוזיקה קלאסית.
את הקריירה הסולנית החל כילד במרכז המוזיקה ביפו בביצועי סולו עם תזמורת הנוער העירונית בחוצות תל אביב-יפו.
בשירותו הצבאי היה נגן חצוצרה מוביל וסולן בתזמורת צה"ל בניצוחו של המנצח יצחק גרציאני ז"ל והקליט עם התזמורת קטעי סולו רבים .
בתום השירות ניגן בתזמורות סימפוניות. לאחר כעשר שנים בתחום המוזיקה קלאסית, הפיק מופע מוזיקלי כחצוצרן סולן בו הוא נותן ביטוי ליכולתו הבלתי אמצעית לתקשר עם הקהל. ייצג את ישראל כשגריר מוזיקלי בהופעות רבות, בכנסים דיפלומטים ובקונצרטים מיוחדים ברחבי העולם. בישראל הוזמן אריק דוידוב להופעות ולאירועים ממלכתיים וייצוגיים של מדינת ישראל, בין האירועים הבולטים בהן הופיע כאמן סולן: חנוכת גשר המיתרים בירושלים, שם ניגן בפלטפורמה בגובה 100 מטר שהוקמה במיוחד עבורו, פתיחת המכבייה ה-18, חנוכת הסינמטק הישראלי, טקסי פרס ישראל, טקס הענקת ד"ר של כבוד לנשיא המדינה שמעון פרס.

תזמורות סימפוניות

לדוידוב שיתופי פעולה פוריים לאורך השנים עם התזמורות המובילות בארץ מתחום הקלאסי והג'אז: התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית אשדוד, תזמורת נתניה - הקאמרית הקיבוצית ותזמורת הג'אז של תל אביב. עם תזמורות אלו ביצע דוידוב קונצרטים ייחודים שבמרכזם עומדת החצוצרה עם רפרטוארים מגוונים הלקוחים מעולמות מוזיקליים שונים, קלאסי, ג'אז, פופ ורוק. בין התוכניות הבולטות שביצע דוידוב עם התזמורות: מ"היידן ללואי ארמסטרונג" מופע מחווה ליצירות החצוצרה מתקופת היידן ללואי ארמסטרונג. מופע נוסף "אספניול", מוקדש למוזיקה ספרדית, לטינית ולמוזיקה יהודית ספרדית עתיקה- לדינו. ב-2015 יזם דוידוב יחד עם המנצח אביב רון קונצרט שנוגע בפרות הקדושות של עולם המוזיקה קלאסית. הקונצרט נקרא "קלאסי בקצב משגע" והוא כולל יצירות קלאסיות בלבוש חדש. המארש הטורקי של מוצרט חזר למקורותיו בטורקיה, הבדינרי של באך, חובר למקצב בולגרי של אחת עשרה שמיניות, ויואלדי פגש כליזמרים בעונות השנה, הספר מסיביליה של רוסיני רקד טנגו, באך זז בקצב פאנקי ואופרות של פוצ'יני עובדו לנעימות חצוצרה.
לדוידוב שיתופי פעולה עם תזמורות סימפוניות בעולם. בין מופעיו הבולטים: מופע סולו עם תזמורת פילהרמונית באו"ם בז'נבה, בפרלמנט הקנדי, באולם קונצרטחבאו באמסטרדם, בפני הקונגרס הציוני, ייצוג של ישראל בשבוע ישראל שמתקיים בפסטיבל פרחים שמתקיים אחת לעשור בהולנד, בכנס עסקי בפונטה דל אסטה באורוגוואי ומופעים במדרת גיוס כספים לגופים ישראליים שונים, בקנדה, אוסטרליה ובאמריקה.

סדרת הווירטואוזים

ב-2016 יזם דוידוב את סדרת הווירטואוזים שלו שמטרתה עולה בקנה אחד עם חזונו המקצועי, לתת מקום של כבוד בקדמת הבמה לנגנים וירטואוזים, במהלך הסדרות אותן הוא מעלה בשיתוף פעולה עם היכלי תרבות בכל הארץ הוא מארח נגנים בעלי יכולת נגינה יוצאת דופן בולטים בתחומם. בכל מופע מזמין דוידוב גם נגן צעיר מחונן ונותן במה גם לדור הווירטואוזים הבא.
הצתה (פשע)

הצתה היא פשע של הבערת אש בכוונה רעה, או כדי לפגוע במבנים, אנשים, באתרי טבע וצמחייה. הצתה לעיתים תכופות מאופיינת בהבערת אש ברכושם של אחרים, או ברכושו של המצית מתוך כוונה לתבוע תגמולי ביטוח במרמה.

בישראל

עבירת הצתה מוגדרת בסעיף 448 לחוק העונשין הקובע:
המשלח אש במזיד בדבר לא לו, דינו - מאסר חמש עשרה שנים; עשה כן במטרה לפגוע בנכס של המדינה, בנכס המשמש את הציבור, באתר טבע, בצמחיה או בבטחת דרי הסביבה או במטרה לפגוע בבני אדם, דינו - מאסר עשרים שנים.
חוק העונשין בישראל מבחין בין הבערת אש במזיד ברכושו של אחר, שהיא פשע, לבין הבערת אש ברשלנות שהיא עבירה קלה יותר מסוג עוון והעונש הנילווה לה הוא עד שלוש שנות מאסר. עבירת ההצתה היא עבירה תלוית תוצאה, קיומה של שריפה היא מרכיב מהותי בעבירה ובלעדיה איננה מתקיימת.
בית המשפט העליון בישראל קבע, עוד בעת שהיה בתוקף עבירת הבער לפי פקודת החוק הפלילי, 1936, כי אדם המשלח אש ברכושו שלו, אינו אשם בעבירת הצתה. במקרה שהובא בערעור לבית המשפט העליון זוכה אדם מעבירת הצתה לאחר ששלח אש במזרנים ובצמר גפן בדירתו בבניין משותף המכיל כשלושים דירות באילת. השריפה גרמה נזק אך ורק לרכושו של הנאשם ולא נגרם כל נזק לשכניו. לא כך הדבר אם ההצתה נעשית בכוונת מרמה.
מכון פרימטר לפיזיקה תאורטית

מכון פרימטר לפיזיקה תאורטית (Perimeter Institute for Theoretical Physics, בקיצור מכון פרימטר או PI) הוא מכון מחקר עצמאי המוקדש לסוגיות יסוד בפיזיקה תאורטית ונמצא בווטרלו, אונטריו שבקנדה. מכון פרימטר נוסד ב-1999 על ידי מייק לזארידיס, מייסד ומנכ"ל משותף של Research In Motion. הוא הכריז על תרומה ראשונית של מאה מיליון דולר ב-23 באוקטובר 2000. ביוני 2008 תרם ביחד עם אופליה טונג חמישים מיליון דולרים נוספים. פעילויות המחקר החלו בשנת 2001. בד בבד עם פעילויות המחקר, מתפקד מכון פרימטר כתוכנית מצוינות בינלאומית ומארח כל קיץ את ה-ISSYP, מחנה פיזיקה לתלמידי תיכון. 
בתחילה פעל מכון פרימטר מתוך משרדי הדואר ההיסטוריים של העיר ווטרלו ברחוב קינג. באוקטובר 2004 עבר למבנה שעוצב על פי הזמנה ברחוב קארולין, מול אגם סילבר בפארק ווטרלו. מתכנן הבניין היה הארכיטקט מהחברה המונטריאולית Saucier + Perrotte, שקיבל את מדליית המושל הכללי לעיצוב ארכיטקטוני במאי 2006. הבניין הניצב בסמוך למכון מאכלס את גלריית האמנות Canadian Clay and Glass Gallery, זכה באותו הפרס לארכיטקטים בשנת 1997.
מבנה מכון פרימטר מאופיין בחזות של זכוכית שקופה לאורך צדדיו הצפוני והמערבי, בניגוד לקירות של רעפי מתכת שחורים המכסים את יתרת הבניין. משרדו של כל חוקר, כמו גם חדרי ישיבות שונים, מציגים לוחות המכסים קיר שלם לצורך עבודה לבד או בקבוצה.
המשרד למחקר והמצאה במחוז אונטריו הכריז במרץ 2006 על התחייבות להעניק תרומה של חמישים מיליון דולרים למכון פרימטר.

תוכנית מצוינות ציבורית

בצד מחויבותו למחקר מדעי אירח מכון פרימטר מספר תוכניות מצוינות שכללו הרצאות בפיזיקה, ארוחות ערב והופעות מוזיקליות. ביסטרו החור השחור שלו (Black Hole Bistro) מציג לעיתים הזמנות לארוחות ערב ובהן הופעות ג'אז, בארוק, והרכבים אחרים. מכון פרימר מארח גם הרצאות ציבוריות שנערכות בבתי ספר תיכון מקומיים באזור קירצ'נר-ווטרלו.

ISSYP

בית ספר קיץ הבינלאומי לפיזיקאים צעירים (ISSYP) מהווה תוכנית מצוינות המקבצת קבוצות של חמישים תלמידים בעת ובעונה אחת מבתי ספר תיכון רבים בתוכנית לימודים הכוללת את החידושים האחרונים בפיזיקה התאורטית. 
תלמידים מתארחים באוניברסיטת ווטרלו ושוהים שעות רבות כל יום במחיצתם של חוקרי פרימטר, לומדים באמצעות פעילות משותפת עם עמיתיהם כמו גם מהרצאות מפתח מפיזיקאים מובילים. 
במסגרת התוכנית לומדים פיזיקה ומתמטיקה גם יחד בלימודי ליבה ומציעים מבוא לפעילויות מחקר באמצעות סדנאות בהנחיית חוקרים במכון. הרצאות מפתח מעניקים גם חוקרים המבצעים השתלמות פוסט-דוקטורט וגם חוקרי קבע במכון, בכללם לי סמולין ופוטיני מרקופולו-קלאמארה. הנושאים המוצגים בפני התלמידים הם פרשנויות לתאוריות של חורים שחורים, יחסי מרחב-זמן, תורת המיתרים, רשת-סליל, מחשב קוונטי ומכניקת הקוונטים. 
בשנת 2006 התרחבה התוכנית מקבוצה של עשרים תלמידים מרחבי קנדה לקבוצות שונות המונות חמישים תלמידים כל אחת, שנקבצו מחמש יבשות ברחבי תבל.
די צייט

היסטוריה

השבועון די צייט נוסד בהמבורג, גרמניה, ב-21 בפברואר 1946, זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כשהעיר הייתה עדיין תחת שלטון בריטי ונדרש רישיון בריטי לצורך ההוצאה לאור. המהדורה הראשונה שלו יצאה ב-25,000 עותקים בלבד.
מייסדי ה"די צייט" היו מספר גרמנים תושבי המבורג, אנשי מרכז - ימין, שהתנגדו בדרך זו או אחרת לנאצים, בתקופת שלטונם של האחרונים, גם אם לא לחמו בשלטון הנאצי ישירות ולעיתים אף שירתו בצבא הגרמני בתקופת המלחמה.
המייסד העיקרי של השבועון ומי שהיה זה שקיבל בפועל מהצבא הבריטי את הרישיון להוצאתו לאור והפך עם השנים לבעל המניות היחידי בו, היה גרד בוצריוס. בוצריוס היה שופט גרמני, שהיה נשוי מאז 1932 ליהודיה, דיטה (גרטל) לבית גולדשמידט. אשתו ברחה לבריטניה ב-1938 ואילו הוא נשאר בגרמניה. תקופה מסוימת וכל עוד ניתן היה, הוא הגן על יהודים, כעורך דין, אפילו תחת השלטון הנאצי. בני הזוג התגרשו בדצמבר 1945, סמוך לאחר תום המלחמה.
מייסד אחר, ריכרד טונגל, לימים העורך הראשי למשך כעשור, היה האחראי על הבנייה בעיריית המבורג, הודח מתפקידו עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ועבר את שנות המלחמה בברלין, כסופר ומתרגם. בנוסף לשניהם היו בין המייסדים עוד מספר תושבי המבורג, בעלי פרופיל דומה.
סמוך לאחר התחלת פעילותו של ה"די צייט", ב-1946 הצטרפה אליו העיתונאית והסופרת, ה"רוזנת" מריון דנהוף. דנהוף הייתה בשעתו בין הקושרים כנגד היטלר ב-1944, במה שנודע כקשר העשרים ביולי, יחד עם גראף הלמוט ג'יימס פון מולטקה, גראף קלאוס שנק פון שטאופנברג, אדמירל וילהלם קנריס ואחרים. בניגוד להם, דנהוף שרדה בחיים, הצטרפה כאמור ל"די צייט" וקיבלה את התפקיד של העורכת הפוליטית. היא הפכה לסגנית העורך הראשי ב-1955, עורכת ראשית ב-1968 ומוציאה לאור ב-1972. דנהוף כיהנה כמוציאה לאור במשותף של ה"די צייט", עד יום מותה ב-2002.
ב-1979 זכה ה"די צייט" בפרס ארסמוס ההולנדי בגין תרומה משמעותית לתרבות או לחברה באירופה.
ב-2001 הקימה קרן די צייט את "מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו", באוניברסיטת חיפה, על שם גרד בוצריוס.

השבועון כיום

בית ההוצאה לאור של די צייט קרוי על שם המייסד העיקרי - "צייטפרלאג גרד בוצריוס" ומקום מושבו העיקרי הוא בהמבורג. הוא שייך החל מ-1996 ל"קבוצת ההוצאה לאור של גיאורג פון הולצברינק", משטוטגרט. הקבוצה העבירה ב-2009 מחצית מהבעלות ל"דיטר פון הולצברינק מדיה", השייכת לאחד מיורשיו של איל התקשורת גיאורג פון הולצברינק.
לשבועון יש משרדים ועורכים בפרנקפורט, ברלין, דרזדן, לונדון, בריסל, פריז, מוסקבה, איסטנבול ווושינגטון וכתבים זרים קבועים בתל אביב, יוהנסבורג, ניו יורק, ניו דלהי ובייג'ינג.
ה"די צייט" יוצא לאור כל יום ה' בשבוע והוא ידוע בין השאר במאמרים הארוכים ומלאי הפרטים המופיעים בו ובפורמט הגדול מהמקובל של הדפים שלו. מספר עותקי השבועון הנמכרים מדי שבוע בממוצע עומד על יותר מחצי מיליון, כאשר מספר הקוראים נאמד בכשני מיליון קוראים מדי שבוע בממוצע. בהשוואה, ה"דר שפיגל", שהוא המתחרה העיקרי, מוכר כארבע מאות אלף עותקים בשבוע (הנתונים נכונים לראשית 2012).
השבועון אמנם הופיע וממשיך להופיע בהמבורג, אבל העירייה סירבה להרשות לו, עם הקמתו, להשתמש בסימלה ולכן הוא נושא את הלוגו של עיריית ברמן הסמוכה, שהסכימה לכך.
מוזיאון לח"י

היסטוריה

אברהם שטרן שעמד בראש ארגון הלח"י התגורר בשבועות האחרונים לחייו בבית זה ברחוב מזרחי ב' מס' 8 (כיום – רחוב אברהם שטרן) בשכונת פלורנטין שבתל אביב, בדירת חדר על הגג ביחד עם חברי לח"י טובה ומשה סבוראי. ב־12 בפברואר 1942 (כ"ה בשבט תש"ב) הגיע למקום קצין הבולשת תומאס ג'יימס וילקין וגילה את שטרן כשהוא מסתתר בתוך ארון בגדים. זמן קצר לאחר מכן עזב וילקין ולמקום הגיע קצין הבולשת ג'פרי מורטון. הוא העמיד את שטרן הכפות בידיו סמוך לחלון וירה בו מאחור שלוש יריות אקדח שגרמו למותו המיידי.
לאחר הקמת המדינה בקשו חברי הלח"י להקים בדירה בו נרצח יאיר מוזיאון והסכם על כך נעשה עם בעלי הדירה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.  
בשנת 1953 הוצב שלט הנצחה ליאיר על הבית, ובסוף 1963 שכרה או רכשה האגודה להנצחת חללי הלח"י את הדירה בתרומתם של ראובן גרינברג ויהודה הררי מרינבורג ובדירה הריקה הציבה פינת זיכרון ליאיר. משנת 1964 הייתה הדירה פתוחה למבקרים ביום הזיכרון ליאיר בכ"ה שבט. בתחילת 1964 נרכש כל הבניין על ידי יהודה להמן עבור הלאגודה. בינואר 1965 יצאה האגודה במסע לגיוס כספים כדי לפנות את דיירי הבניין ולהקים בבית מוזיאון. במודעה שפרסמו כתבו: "אין לנו קרנות, ואין לנו קרדיט, זולת זה שבלבות העם. לחמנו לא כמפלגה, אלא כשליחי העם. אל העם הזה, ולא אל המפלגות והקרנות, אנו פונים היום ומבקשים שיעזור לנו לממן את רכישת הבית, שיהיה מיועד לעם. באותו זמן שונה שם הרחוב ל"אברהם שטרן" ופורסם שהבית נרכש ב-40 אלף לירות אך דרושים עוד כרבע מליון ל"י כדי לפנות את דייריו ולהכשירו למוזיאון.
בינואר 1981 הועבר הבית לידי משרד הביטחון לצורך הקמת המוזיאון. המוזיאון נחנך ב-4 בפברואר 1986. בראשית 1989 כלל המוזיאון את דירת הגג שבו נרצח יאיר, חדר הנצחה לעולי הגרדום ומערכת אורקולית על הלח"י. הוא מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.

המוזיאון

בקומה השלישית נמצאת דירת הגג בה התחבא ונרצח שטרן. במשקוף החלון נראה חור מאחד הקליעים שפגעו בו. הרהיטים הם מקוריים כולל הארון שבתוכו התחבא שטרן. במקום מוקרן סרט על פרשת רציחתו.
הגג נסגר וקורה ובו חדר הנצחה ל-127 לוחמים ולוחמות לח"י שנהרגו בפעולות המחתרת ובשורות צה"ל ולעולי הגרדום וחדר הנצחה לשטרן.
בקומה השנייה – תערוכה על פעולות לח"י עם מיצגים שונים.
בקומה הראשונה נמצאים משרדי עמותת לח"י הפועלת להנציח ולשמר את מורשת לח"י לדורות הבאים.