google/wiki40b huggingface dataset:
אני מאמין (ניגון חסידי)

אני מאמין הוא ניגון חסידי שחובר למילות התפילה אני מאמין. הניגון זכה לפרסומו העיקרי לאחר שהושר בשנת תש"ה (1945) אצל האדמו"ר ממודזיץ', הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב, שישב בארצות הברית, והפך מאז למעין שיר הנצחה לשואה בעולם החסידי. מאז הוא בוצע על ידי מבצעים רבים, חסידים ושאינם חסידים.

גלגולו של הניגון

הניגון מיוחס לעזריאל דוד פסטג, חסיד מודזיץ' וחזן ומלחין בולט בוורשה שלפני מלחמת העולם השנייה, שנרצח בשואה.
על פי המסופר על ידי החזן בן-ציון שנקר, חסיד מודזיץ', כך התגלגל הניגון: כאשר נשלחו פסטג ובני משפחתו בשנת תש"ב (1942) אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, דחוסים אל תוך קרונות משא ללא אוויר ומים, החל פסטג  לשיר בשארית כוחותיו את "אני מאמין" בלחן זה. בעוד יושבי הקרון מצטרפים אליו ומדקה לדקה התגברה השירה, הכריז פסטג כי מי שינצל מהתופת ויעביר את הניגון לרבי ממודז'יץ השוהה באמריקה, יזכה בחצי מחלקו בעולם הבא. אחד היהודים שהצליח להינצל ולברוח לשווייץ רשם את תווי הניגון וסיפורו, ושלחם לרבי ממודז'יץ בניו יורק, ככל הנראה מבלי לציין את שם החזן.
במהלך סעודת ברית מילה שנערכה בחודש ניסן תש"ה (1945) הראה הרבי את המכתב לרב יצחק הוטנר ולרבי יעקב חיים מסטולין, ובן ציון שנקר החל לשיר את הניגון מתוך הכתב בליווי הקהל הרב שנכח במקום. לאוזני המשתתפים במעמד כבר הגיעו באותה עת הידיעות על אודות האסון שפקד את אחיהם באירופה, ובן ציון שנקר העיד כי "עין אחת לא נותרה יבשה לשמע הניגון וסיפור הצלתו". הרב הוטנר, ששהה רבות במחיצתו של פסטג לפני המלחמה בוורשה, זיהה את התבנית המוזיקלית ואת המחבר האלמוני של הניגון. הרבי ממודז'יץ, שזיהה והכיר אף הוא את ניגוניו של פסטג מימי שהותו באוטבוצק, התבטא לפי המסופר כי "עם הניגון הזה צעדו יהודים אל משרפות הגזים, ועם הניגון הזה יצעדו יהודים לקבל את פני משיח-צדקנו [...] כאשר ר' עזריאל דוד שר את ה'אני מאמין' בוודאי נעו אמות הסיפים בעולמות העליונים".
לפי חוקר המוזיקה החסידית האמריקאי ולוול פסטרנק, חובר הלחן כבר בגטו ורשה.

נוסחים ספרותיים

על סיפור הלחנת הניגון והצלתו התפרסמו מספר נוסחים ספרותיים, כאשר בחלקם שולבו מוטיבים אגדיים על כך שהניגון הולחן על ידי פסטג תוך כדי הנסיעה ברכבת, וכי הניצול שהעביר את הסיפור קפץ מהרכבת כיוון שהסכים ל"עסקת" העולם הבא שהציע פסטג. בהקדמה שצורפה לתווי הניגון במאסף "רשומות" כבר בשנת תש"ו (1946) אף נכתב כי את הניגון "שרו אלפים ורבבות בורשה ולובלין, בלודז' וביאליסטוק, ובשורה זו יצאה נשמתם."
בעקבות זאת פקפקו חוקרים אחדים באמינות הסיפור, אם כי גם הם אינם מערערים על ערכו כאגדה מכוננת, בייחוד בחסידות מודז'יץ, שבה ניתן דגש מיוחד לנגינה ככלי עיקרי בעבודת ה'.

מילים

מילות הניגון הן הנוסח האנונימי לעיקר הי"ב של הרמב"ם: 
אֲנִי מַאֲמִין בֶּאֱמוּנָה שְׁלֵמָה בְּבִיאַת הַמָּשִׁיחַ, וְאַף עַל פִּי שֶׁיִּתְמַהְמֵהַּ עִם כָּל זֶה אֲחַכֶּה לּוֹ בְּכָל יוֹם שֶׁיָּבוֹא
שלום אפאמיאה

שלום אַפֳּאמֶיאה (ביוונית: Απάμεια) היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הסלאוקית לרפובליקה הרומית בשנת 188 לפנה"ס בעיר אפאמיאה בפריגיה.

רקע

בזמן עלותו לשלטון של אנטיוכוס השלישי בממלכה הסלאוקית האימפריה הייתה בתהליכים של התפוררות. היא איבדה את השליטה על שטחים גדולים ומספר מרידות איימו על יציבותה.
אנטיוכוס הצליח להשיב לעצמו רבים מהשטחים שאבדו לאימפריה ואף להשתלט על אזורים חדשים כיהודה. פעלתנותו של המלך הביאה אותו לבסוף להתנגשות עם הרפובליקה הרומית כתוצאה מפלישתו ליוון בשנת 192 לפנה"ס.
אנטיוכוס ספג מפלה מכרעת מידי הרומאים בקרבות תרמופילאי ובמגנסיה, ותנאי השלום סוכמו על פי תכתיבי הרומאים.

השפעת ההסכם

התנאים הקשיים שהוכתבו לאימפריה הסלאוקית סתמו את הגולל על הניסיון לשקם את האימפריה בימיו של אנטיוכוס השלישי. מנקודת זמן זאת האימפריה המשיכה לאבד מכוחה עד שחדלה מלהתקיים.
מנגד, ההסכם סימן את תחילת חדירת ההשפעה הרומאית למזרח התיכון, תהליך שבסופו של דבר הוביל לסיפוחה של האימפריה כולה על ידי רומא.
בצלאל בר כוכבא חולק על התפיסה של היסטוריונים שלאחר שלום אפאמיאה היה הצבא הסלאוקי שבר כלי, וטוען שאין לדבר שום סימוכין בכתובים. הוא קובע כי ההפסד בקרב מגנסיה וחוזה אפאמיאה לא השפיעו למעשה באופן משמעותי על גודלו, הרכבו ומקורות הגיוס של הצבא הסלאוקי.
צו

צו הוא הוראה הניתנת על ידי אדם או גוף המוסמך לכך ולרוב הוא חייב להתבצע בלא צורך באישור או דיון. תחום עניינו של הצו משתנה בהתאם למצב. לרוב, לראשי מדינות כמו נשיאים או ראשי ממשלה יש זכות להוציא צווים ועל אלו לא להתנגש עם החוקה או חוקים של אותה מדינה. המונח המדויק לתיאור צו משתנה ממדינה: בארצות הברית למשל לא אומרים צו נשיאותי (Presidential Decree) אלא "הוראה ביצועית" (executive orders). שלטון רודני מכונה "שלטון צווים".

צו מלכותי

צו מלכותי או צו אימפריאלי הוא מונח המתאר צו שהוצא על ידי מלך, קיסר או כל תואר של מנהיג. לצו מלכותי יש כוח בלתי מוגבל כיוון שהוא לא מוגבל על ידי חוק או חוקה, בניגוד למשטרים דמוקרטיים.

צו נשיאותי

במשטרים נשיאותיים הנשיא מוציא לפועל החלטות שלו באמצעות צו נשיאותי. על הצו הנשיאותי לא להפר סעיפים בחוקה או בחוקים אחרים. צו נשיאותי עובר לרוב בלא צורך באישור של גוף כלשהו פרט לצווים יוצאי דופן/צווים לא נורמטיביים: ברוסיה לדוגמה, שבה משטר נשיאותי, הנשיא יכול להוציא צו המכריז על ממשל צבאי בשעת חירום אך צו מסוג זה צריך לזכות באישור של הבית העליון של הפרלמנט הרוסי, מועצת הפדרציה. הצו הנשיאותו עצמו הוא בעצם דף שכותרתו צו נשיאותי ומספר סידורי, והנושא שבו עוסק. בצו מפורטת ההחלטה/הוראה ובסיומו חתימה של הנשיא המוציא את הצו.
ארמיית ההלם השנייה

היסטוריה

היחידה הוקמה בהתאם להחלטה מ-24 באוקטובר 1941. ההקמה החלה באזור מורדוביה/צ'ובשיה תחת השם "ארמיית עתודה ה-26". בדצמבר 1941 הארמייה הועברה לאזור מזרחית ללנינגרד ותוך זמן קצר החלו קרבות לפריצת המצור על לנינגרד. הקרבות נמשכו מספר חודשים ללא הצלחה יתרה. באפריל 1942 יחידות הארמייה כותרו על ידי הנאצים. ב-16 באפריל מפקד הארמייה נפצע והועבר לעורף. במקומו מונה אנדריי ולאסוב. הניסיונות לשחרר את היחידות המכותרות לא צלחו ובסופו של דבר בתוך הכיתור היו מעל ל-40 אלף חיילים. עד לאוגוסט 1942 כ-15 אלף חיילים הצליחו לצאת מהכיתור, בהתאם להודעת וורמאכט 30 אלף נפלו לשבי כולל מפקד הארמייה. 
החל מאוקטובר 1942 ארמיית ההלם השנייה קיבלה תגבור בכח אדם וציוד. לקראת תחילת 1943 היא כללה 165 אלף חיילים וקצינים, 2206 תותחים ו-225 טנקים. ב-12 בינואר 1943 החלה מתקפה חדשה לפריצת המצור על לנינגרד. הפעם הסובייטים הצליחו לפרוץ את המצור.
ארמיית ההלם השנייה המשיכה להילחם באזור עד לשנת 1944. בקיץ 1944 היא השתתפה בשחרור נרבה ובהמשך טלין.
בינואר 1945 היא הועברה לאזור פולטוסק. בסוף ינואר היא שחררה את אזור טירת מאלבורק ועברה את נהר ויסלה. באביב 1945 ארמיית ההלם השנייה הועברה מערבה ולחמה באזור שצ'צ'ין. 
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הארמייה הייתה חלק של יחידות הצבא האדום שהוצבו בשטח גרמניה, ובמהלך שנת 1946 פורקה.
יום האושר הבינלאומי

יום האושר הבינלאומי הוא מועד בינלאומי המצוין כל שנה ב-20 במרץ והוא נקבע על ידי האו"ם. ביום זה השמחה יותר נפוצה ויותר מוקרנת בכל רחבי העולם.

היסטוריה

יום האושר הבינלאומי נחגג כל 20 במרץ. את "יום האושר הבינלאומי" חוגגים על פי סעיף 2 של החלטת האו"ם 66/281.
יום האושר הבינלאומי מזמין את כל המדינות, המשתייכות לארגון האומות המאוחדות וכן ארגונים בינלאומיים ואזוריים אחרים, והחברה האזרחית, כולל ארגונים לא ממשלתיים ואנשים פרטיים, לקיים את יום האושר הבינלאומי בפעילויות הגברת המודעות המתאימה.
מאז 2013 מציין האו"ם את יום האושר הבינלאומי ומכיר בכך בחשיבות האושר בחיי בני האדם ברחבי העולם. ובשנת 2015 השיק האו"ם את 17 היעדים המבקשים לשים קץ לעוני, להפחית את אי-השוויון ולהגן על העולם שלנו - שלושה היבטים מרכזיים שמובילים לרווחה ולאושר. האו"ם מזמין כל אדם בכל גיל, ארץ, עסקים וממשל להצטרף לחגיגה של "יום האושר הבינלאומי". אלפי יוזמות התפתחו בכל רחבי העולם כדי לחגוג ולקדם את ערך האושר.

דירוג מדד האושר

פעם בשנה האו”ם מפרסם את מדד האושר, המדרג את המדינות בתחום זה. המדד אינו בוחן היכן חיים האנשים המאושרים ביותר, אלא באיזו מדינה קיימים התנאים המרביים הסביבתיים לתמיכה ברווחת אזרחיה. במדד האושר 2017 הגיעה ישראל למקום ה-11 מתוך 155 מדינות שנבדקו.
קרן האומות המאוחדות וזוכה בפרס מוזיקאי, פארל ויליאמס, התחברו לוזמה כדי לעודד אנשים לפעול למען יצירת עולם מאושר יותר לאנשים בכל מקום.
יוסטס סירמאיס

קריירה

סירמאיס נולד ביישוב קקאווה, הנמצא בסמוך לבירת לטביה, ריגה. 
הוא מנגן בגיטרה ובפסנתר. הוא השתתף בעונה השנייה של התוכנית "Supernova", לבחירת הנציג הלטבי לאירוויזיון 2016. בשלב הסופי של התוכנית, ב-28 בפברואר, הוא זכה ברוב קולות לייצג את לטביה באירוויזיון עם השיר "Heartbeat", שחיברה אמינטה, נציגת לטביה באירוויזיון 2015. 
בחצי הגמר השני שהתקיים ב-12 במאי ביצע ראשון בסדר ההשמעה, סיים במקום השמיני עם 132 נקודות, והעפיל לגמר. בגמר, שהתקיים ב-14 במאי, סיים במקום ה-15 ושוב קיבל 132 נקודות.
אלינה לבשין

שנותיה הראשונות

לבשין נולדה בעיר אודסה שבאוקראינה, בתקופה שהייתה חלק מברית המועצות. כשהייתה בגיל שש, עברה עם משפחתה מברית המועצות לגרמניה. בין השנים 2006 עד 2010 למדה לבשין משחק, בקולג' לסרטים וטלוויזיה "Konrad Wolf" שבפוטסדאם.

קריית משחק

לבשין הייתה אחת הדמויות המרכזיות בסדרת הפשע הטלוויזיונית "Im Angesicht des Verbrechens" (לנוכח הפשע), סדרה אשר זכתה בפרס הטלוויזיה הגרמנית "Deutscher Fernsehpreis" בשנת 2010.
בשנת 2011, בהקרנת הבכורה של הסרט "נערות קרב", שנעשתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו, זכתה לבשין בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה הראשי בסרט.
בשנת 2013 שיחקה לבשין בסדרה "דור מלחמה" (Generation War), מיני סדרה גרמנית אודות מלחמת העולם השנייה.
לאחר נישואיה, מתגוררת לבשין בברלין עם בעלה ובתה הקטנה שנולדה בדצמבר 2011.
סבלי סורין

ביוגרפיה

סבלי סורין נולד בעיר פולאצק שבמחוז ויטבסק (כיום בלרוס), במשפחה יהודית. אביו היה חייט. בגיל 16 עזב את הבית וחי בעיר טולה, באריול ואחרי זה באודסה. 
בין השנים 1896–1899 למד סורין אצל ק. קוסטנדי בבית הספר לאמנות באודסה. סבלי סיים את בית הספר עם מדליית הצטיינות, שאפשרה לו להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות ללא מבחני כניסה. מ-1899 למד סורין בבית ספר גבוה לאמנות, פיסול ואדריכלות אצל האומנים טבורוז'ניקוב, ו- ו. סבינסקי. לאחר מכן למד אצל הצייר הידוע י. רפין. ב-1907 סורין צייר ציור הנקרא "רגע ההשראה" ("ודוחנוביניה מינוטה"), הוא סיים את האקדמיה בתואר אמן, וזכה בפרס - נסיעה לחו"ל, הוא נסע בשנת 1908 להולנד לצרפת. נפטר ב-22 בנובמבר 1953 בניו-יורק.

עבודתו

ב-1911, העבודות של סורין הוצגו בתערוכה עולמית בטורינו שבאיטליה. בשנים 1913, 1915, ו-1917 הוא השתתף ב"תערוכת עולם האומנות" בסנט פטרסבורג. בסוף 1917 בתערוכת "עולם חדש של האומנים" באותה העיר. 
אחרי מהפיכת אוקטובר ברוסיה, סורין חי בעיר יאלטה וב-1918 הוא אירגן תערוכת אומנות בקרים. ב-1919, סורין עבר לטיפליז (היום טביליסי, בירת גאורגיה) שם הוא נפגש עם אומנים-ס. סודיקין,ו. קמנסקי. ו-נ. יפראינאב. הוא השתתף בתערוכה "עיגול קטן". ב-8.9.1920. הוא יצא יחד עם סודיקין מעיר באטום למרסיי, וב-20 במאי הם הגיעו לפאריס. סורין נישאר בפאריס, ותוך זמן קצר לקח חלק בחוגי אומנות אירופאיים. 
בין 1922–1923 סורין הוציא לאור את עבודותיו ב"סלון סתיו" . מ-1926–1930 בסלון "טיואילרי" . הוא המשיך להשתתף בתערוכות של האומנות הרוסית ובין היתר,ב-1921 בגלריה "דנדי", ב-1927 בתערוכה האחרונה של עולם האומנות בגלריה "ברן היים". בין השנים 1920–1930 ,סורין השתתף בתערוכות פרטיות בגלריות של פאריס ולונדון. לעיתים קרובות, הוא ביקר בארצות הברית, ובמשך תקופה ארוכה חי בניו יורק. תערוכות של ציוריו הוצגו ב"מוזיאון ברוקלין" ב-1923, בגלריה "וילדינשטיין" בניו יורק 1927–1934, בוושינגטון בשנת 1924, בפיצבורג 1924–1925, בשיקגו בשנת 1927. ב-1932, סורין לקח חלק בתערוכת אומנות רוסית מודרנית בפילדלפיה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגורר סורין בארצות הברית. הוא תרם כספים לקרן סיוע לברית המועצות. ב-22 בנובמבר 1953 סורין נפטר בניו יורק. ב-1902 בעיר "ארזמס" הוא צייר את "מקסים גורקי" מהר מאוד הוא הפך לצייר פורטרטים ידוע. מ-1900–1910 סורין צייר פורטרטים של פ. שלפין, א. אחמטבה, ס. לורייה,ט, קרסבינה, דוכס ס. ולקונסקי, דוכסית א. ארלובה, ורוזנית י. שטיינגול. יצירות של האומן, הוצגו במגזין אומנות "שמש רוסית", ב"אחוזת הבירה". גם בצרפת הוא צייר פורטרטים של אנשים ידועים, כמו ליליאן היש, אלינור דוזה, ג'ורג' בלנצ"ין, סרג' פולאקוב ואנה פאבלוב. יצירות של סורין נמצאות באוספים של מוזיאונים ידועים בעולם, כולל מוזיאון "לוקסמבורג" בפאריס, מוזיאון "ברוקלין" בניו יורק, ובגלריית "טריטיאקוב" במוסקבה. עבודותיו נמצאות גם באוקאינה, דאנייצק ואודסה. לפני שהוא נפטר, הוא הוריש לברית המועצות 30 פורטרטים של אומנים רוסיים, אשר בוצעו על ידיו בין השנים 1910–1920
משה מישאלוף

קריירה

מישאלוף שיחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, והיה קפטן קבוצת הנוער בשנים 2000–2002. מישאלוף זכה עם קבוצת הנוער באותן שנים בשתי אליפויות ובגביע אחד, עלה לבוגרים בשנת 2002 וזכה עימה באליפות בשנת 2003. מישאלוף נכלל בסגל של מכבי תל אביב במסגרת משחקיה בליגת האלופות. בעונת 2004/2005 זכה עם קבוצתו בגביע המדינה, ובעונת 2008/2009 זכה עמה בגביע הטוטו.
ביוני 2009 חתם מישאלוף באפולון לימסול הקפריסאית, ובחלון ההעברות של ינואר 2010 עבר לקבוצת פאפוס, יריבתה לליגה הקפריסאית.
בקיץ 2010 חתם מישאלוף בבית"ר ירושלים לעונה אחת. עונה לאחר מכן חתם בהפועל עכו לשתי עונות. במשחקו הראשון בקבוצה כבש שער בניצחון 0-2 על בני יהודה תל אביב.
ראובן אדיב

ראובן אדיב (אֶרליך) (5 ביוני 1930 – 23 בדצמבר 2004) היה  שחקן תיאטרון וקולנוע ומורה לאמנות הבמה.
תקן חשבונאות מספר 5

תקן חשבונאות מספר 5 הוא תקן חשבונאי ישראלי העוסק בטיפול החשבונאי במלכ"רים. תקן זה, אשר נכתב על ידי המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות, יצא לאור בשנת 1999 והוא כולל תיקונים והבהרות לגילוי דעת מס' 69 לשכת רואי חשבון בישראל שיצא לאור שנתיים קודם לכן. המוסד פרסם נוסח משולב של גילוי הדעת יחד עם התקן, וערך זה סוקר את הנוסח המשולב (להלן - "התקן").
התקן מגדיר מהו מלכ"ר וכן מונחים בסיסיים אחרים, בהם "נכסים נטו שלא קיימת לגביהם הגבלה" ו"הגבלה בעלת אופי זמני". בהמשך מציין התקן אילו דוחות נדרשים מלכ"רים להפיק, אופן סיווג הנכסים והתחייבויות בדוחות אלו ובסיס הדיווח. בנוסף, התקן מתייחס לנכסים המתקבלים ללא תמורה, תרומות אנונה, מיסים, דוחות כספיים מאוחדים ועסקאות עם צדדים קשורים.

דוח על הפעילויות

הדוח על הפעילויות הוא דוח רווח והפסד אשר מציג את ההכנסות מתרומות והקצבות לעומת הוצאות הפעלה, הנהלה ומימון של המלכ"ר, על מנת שקוראי הדוח יוכלו להבין את פעילות העמותה בשנת הדוח.
תרומות שהוגבלו אינן נכללות בהכנסות מתרומות, אלא רק במאזן ובדוח על השינויים בנכסים נטו. רק בעת ביטול ההגבלה ("שחרור"), יירשמו הכנסות בסעיף מיוחד בשם "הכנסות מהגבלות ששוחררו".
לעניין שירותים המתקבלים ללא תמורה, נדרש המלכ"ר לתת ביטוי לשירותים אלו על ידי רישום הכנסה והוצאה, כגון "הכנסות מתרומות בשווה כסף" כנגד סעיף הוצאות מתאים, למשל "שירותים מקצועיים".

דוח על השינויים בנכסים נטו

דוח זה מקביל לדוח על השינויים בהון העצמי, והוא מציג את השינויים בנכסים נטו במהלך השנה. הדוח כולל את עודף ההכנסות על ההוצאות (רווח); שחרור או תוספת של נכסים אשר קיימת לגביהן הגבלה; רישום הוצאות הפחת כמיון מיתרת נכסים נטו ששימשו לרכישת רכוש קבוע ליתרת נכסים נטו שלא יועדו על ידי המלכ"ר, וכל תנועה אחרת המשפיעה על יתרת הנכסים נטו.
התקן מאפשר להציג דוח משולב של דוח על הפעילויות יחד עם הדוח על השינויים בנכסים נטו.

דוח על תזרימי המזומנים

התקן קובע כי מלכ"ר יציג דוח המשקף את כל תזרימי המזומנים במהלך השנה ולהציג בנפרד פעילויות מסוימות, כגון קרנות אנונה, הכנסות מריבית ודיבידנד ועוד. עמותות קטנות אינן מציגות דוח תזרים מזומנים בדומה להצגה בדוחות כספיים של חברות קטנות.

בסיס דיווח

התקן קובע כי מלכ"ר יערוך את דוחותיו על בסיס מצטבר ובהתאם לכללי חשבונאות מקובלים. עם זאת, התקן מאפשר למלכ"ר שמחזורו השנתי מתחת ל-750 אלפי ש"ח (צמוד למדד), לדווח על בסיס מזומן. עמותה המדווחת על בסיס מזומן, פטורה מעריכת דוח על תזרימי מזומנים.

סוגיות נוספות

התקן מתייחס גם לדרך ההצגה והטיפול ברכוש הקבוע, נכסים ושירותים המתקבלים ללא תמורה, נכסים שהתקבלו לשם העברתם לאחרים, עתודות חשבונאיות, אנונה, תנאים לרישום תרומות שהובטחו, מיסים (דרך הצגה בלבד; המחוקק הוא שקובע את חבויות המס של המלכ"ר), ועוד.
רווה מזובייצקה

תולדות היישוב

רווה מזובייצקה נזכרת לראשונה בשנת 1288, ובשנת 1321 הוענקו לה זכויות עיר. באמצע המאה ה-14 נבנתה בעיר מצודה מאבן. בין השנים 1462 ו-1793 הייתה העיר בירת מחוז בממלכת פולין ובאיחוד הפולני-ליטאי. באמצע המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 ניזוקה העיר קשות בידי הכובשים השוודים, ובשנת 1766 פגעה בה שרפה גדולה.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיר בשטח פרוסיה, בשנת 1806 נכללה בשטח נסיכות ורשה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1863 נתפסה העיר בידי המורדים הפולנים במרד ינואר, ובשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נגרם לה הרס רב, תוך חורבן כ-60% מבתיה.

יהודי רווה מזובייצקה

יהודים התיישבו בעיר מהמאה ה-18, והתגוררו תחילה בפרבר זאמקובה וולה, אשר כונה באותה עת "עיר היהודים". בשל פניות של הפולנים המקומיים לרשויות, הוטלו הגבלות שונות על עיסוקי היהודים בעיר. קהילה עצמאית הוקמה בעיר בתחילת המאה ה-19. בשל שריפה גדולה שפגעה בשכונה היהודית בעיר בשנת 1861, נבלמה התפתחות הקהילה לזמן מה. פגיעה חמורה נוספת בקהילה אירעה בזמן מלחמת העולם הראשונה, בשל ההרס הרב שנגרם לעיר, וקרבתה לחזית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,500 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שבאו לידי ביטוי בפוגרום שבוצע בהם בספטמבר 1934, ובהצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.

בשואה

עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, ריכזו אלו את יהודיה, וביצעו בהם מעשי השפלה והתעללות פומביים, במיוחד בנשים ובקשישים. כמו כן, התעללו הגרמנים ברב הקהילה, ירחמיאל משה נח רפפורט, ובבתו. על הגברים היהודים מהעיר ציוו הגרמנים לשכב עם פניהם לאדמה במשך שעות רבות, תוך ירי בחלקם. בהמשך, כינסו הגרמנים שוב את הגברים היהודים מהעיר, וגזזו את זקניהם, תוך הלקאת רב הקהילה הקשיש 30 מלקות. בבד בבד, חטפו הגרמנים את יהודי העיר לעבודות כפייה, שדדו את רכושם, והטילו על הקהילה תשלומי כופר. בתקופה זו נמלטו מהעיר כמה מאות יהודים לסקרנביץ, ובמקביל הגיעו אליה פליטים יהודים מיישובי הסביבה.
בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו מגודר וצפוף שהוקם בה, אשר עם הגעת פליטים יהודים נוספים אליו, הגיע מספר יושביו לכ-4,000 איש. מהגטו נשלחו יהודים רבים למחנה עבודה ביישוב זוואדה (Zawada), ועם חזרת חלקם לגטו, התפרצה בו מגפת טיפוס הבהרות, אשר הפילה חללים רבים. בתחילת 1942 ננעלו שערי הגטו, ונאסרה הכנסת מזון אליו. ב-23 ביוני 1942 הוציאו הגרמנים להורג 18 יהודים מהגטו.
ב-26 באוקטובר 1942 הובאו לגטו שבעיר כ-4,000 יהודים נוספים מביאלה ראווסקה, אשר לנו בו תחת כיפת השמיים. למחרת, החלו שוטרים גרמנים ופולנים בביצוע אקציית חיסול בגטו, בה שילחו את כל יושביו בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח מספר רב של יהודים במהלך האקציה. יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהגטו בשעת האקציה הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה.
רולנד בירז'י

רולנד בירז'י (בצרפתית: Rolande Birgy; ‏1913, פריז - 2002, ליוקור (Lieucourt) שבמזרח צרפת) הייתה חסידת אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

בשנת 1928 הצטרפה בירז'י לארגון "עובדים נוצרים צעירים" . בשנות השלושים הייתה בירז'י חברה במספר תנועות פוליטיות ואידאולוגיות קתוליות וסוציאליסטיות, בהן Le Sillon ו"הקונפדרציה הצרפתית של עובדים נוצריים" (צר'). מתוך נאמנות לעקרונותיה, התפטרה ממקום עבודתה כשמעסיקה החל לעבוד עבור הגרמנים, בשנת 1940.

פעילותה בתקופת השואה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, החלה בירז'י לעבוד עבור ארגון אוז"ה בניסיון לסייע לילדים יהודים נרדפים. 
בירז'י הייתה חברה בסניף של ארגון "עובדים נוצרים צעירים" באנסי , ליד גבול שווייץ, וחלק ממחתרתו של ז'ורז' גארל. בירז'י סיכנה את חייה כדי להעביר יהודים מתחומי משטר וישי, שנשלט על ידי צרפתים משתפי פעולה עם גרמניה הנאצית, לשווייץ. בירז'י השתייכה לרשת מחתרת שנוסדה על ידי תנועת הצופים היהודיים בצרפת, רשת "השישית" בראשות רובר גמזון. בירז'י ליוותה לגבול שווייץ מאות משפחות יהודיות. במקרה אחד לפחות החביאה את היהודים לפני המעבר, למשך מספר שעות, בביתו של כומר כפרי, לפני חציית הגבול. שם המחתרת שלה היה "הברט הכחול" (Béret bleu).
בשנת 1942 נעצרה בירז'י על ידי הגרמנים בחשד שהיא מסייעת ליהודים לעבור את הגבול לשווייץ, אך שוחררה לאחר חודש ומיד שבה לפעילותה המחתרתית.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה תמכה בירז'י בתנועה הרפובליקנית העממית. כמו כן הפכה למתנגדת של הפלות מסיבות דתיות. 
כאות הוקרה על פעולותיה הוענק לבירז'י אות הוקרה של הרזיסטנס (Croix du combattant volontaire de la Résistance) ובשנת 1983 הוכרה בירז'י על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם. 
עם מותה, ביום הבחירות לנשיאות בצרפת , הזכיר אותה ז'אן מארי לה פן בנאומו בתור לוחמת הרזיסטנס.
ג'סי ג'יימס הוליווד

ג'סי ג'יימס הוליווד (אנגלית: Jesse James Hollywood; נולד ב-28 בינואר 1980 בלוס אנג'לס קליפורניה) היה סוחר סמים אמריקני. ואחד הפושעים הצעירים ביותר שהופיעו אי פעם ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, "הישג" אליו הגיע כבר בגיל 20.

רצח ניקולס מרקוביץ

בנג'מין מרקוביץ היה סוחר סמים ולקוח של הוליווד, אשר צבר חוב של 1200 דולר להוליווד. מרקוביץ גם איים לחשוף הונאת ביטוח בסך 36,000 דולר שבה הוליווד היה מעורב. ב-6 באוגוסט 2000 הוליווד וכמה מחבריו תכננו להתעמת עם בנג'מין מרקוביץ, אך לפני שהגיעו לביתו הם ראו את אחיו-למחצה של בנג'מין, ניקולס מרקוביץ, והחליטו לחטוף אותו. ניקולס לא היה ער לסכנה ובילה מספר ימים בלהתחבר ולחגוג במסיבות עם שוביו. כאשר הוליווד התייעץ עם עורך הדין של משפחתו, סיפר לו זה כי העונש שהוא יכול לקבל על חטיפה ודרישת כופר הוא מאסר עולם.
בתגובה, הוליווד החליט לנסות ולגרום לכך שלא יִדעו שהוא ביצע חטיפה. ב-12 באוגוסט 2000, בהרים שמצפון לגולטה, קליפורניה, ניקולס נרצח ונקבר על ידי אנשים שעבדו עבור הוליווד.

לכידתו ומשפטו של הוליווד

ג'סי ג'יימס הוליווד נתפס בריו דה ז'ניירו, ברזיל ב-8 במרץ 2005 על ידי המשטרה הפדרלית של ברזיל, אשר נעזרה במידע של הרשויות האמריקאיות כאשר הוא הלך לפגוש את בן דודו מחוץ לקניון.
ב-8 ביולי 2009, לאחר שלושה ימים של דיונים, הגיעו המושבעים לפסק דין. הם מצאו את הוליווד אשם בחטיפה וברצח מדרגה ראשונה והמליצו על מאסר עולם. ב-5 בפברואר 2010, גזר השופט על הוליווד מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי.

אלפא דוג

הסרט אלפא דוג יצא בינואר 2007 והוא מתבסס על סיפור חייו של ג'סי ג'יימס הוליווד.
השחקן אמיל הירש מגלם את הוליווד בסרט ושמו שם הוא ג'וני טרולאב.
שירה דיבורית

שירה דיבורית (בגרמנית: Sprechgesang) או קול דיבור (Sprechstimme) היא טכניקה של הפקת קול שבין שירה לדיבור. מאז סוף המאה ה-19 נעשה בה לעיתים שימוש על ידי מלחיני מוזיקה קלאסית.
בהקדמה ל"פיירו הסהרורי" (1912) מסביר ארנולד שנברג איך משיגים שירה דיבורית טובה. לדבריו, יש לקיים את המקצבים המסומנים בתווים, אבל בעוד שבשירה רגילה צריך להתמיד באותו גובה כל עוד נמצאים על אותו תו, בשירה דיבורית יש להתחיל בגובה המצוין אך מיד להינתק ממנו, אם כלפי מעלה ואם כלפי מטה. התוצאה אינה צריכה לדמות לא לשירה רגילה ולא לדיבור רגיל.
השימוש המוקדם ביותר בטכניקה זו שידוע עליו נעשה באופרה של אנגלברט הומפרדינק, "ילדי המלך" (1897), אבל היא נקשרת יותר למלחיני האסכולה הווינאית השנייה. שנברג מבקש טכניקה זו בכמה יצירות: תפקיד הקריין ב"שירי גורה" (Gurre-Lieder,‏ 1911) כתוב בשירה דיבורית, כמעט כל "פיירו הסהרורי, 1912) נוקט בטכניקה זו, והיא משמשת גם באופרה שלו "משה ואהרון" (1932). בתיווי המוזיקלי של שנברג, שירה דיבורית מסומנת בדרך כלל בצלבים קטנים על רגלי התווים, או שראש התו עצמו הוא צלב קטן. כך נראים הצלילים הראשונים מתוך פיירו הסהרורי:
אלבן ברג משתמש בווריאציה על הטכניקה, כשהוא מבקש לבצע חלקים מן האופרות שלו "ווצק" ו"לולו" בין שירה דיבורית לשירה רגילה.
קורט וייל אימץ שירה דיבורית להתאים את קולה הייחודי, אם כי לא-לירי, של לוטה לניה לתפקיד ג'ני באופרה בגרוש. גם בתפקידו של מקי סכינאי נעשה שימוש בטכניקה זו.
השילוב של שירה דיבורית עם שירה ממש אצל ברג מסומן בקו יחיד על רגלי התווים. אפשרות שנוצלה על ידי מלחינים אחרים היא להשתמש ב-X במקום בראשי תווים מקובלים.
בגרמניה של היום, מאז ראשית שנות ה-90', המונח "שירה דיבורית" קיבל משמעות חדשה, פופולרית יותר של "מוזיקת ראפ בשפה הגרמנית".
CGMP

cGMP (ראשי תיבות של Cyclic guanosine monophosphate) הוא נוקלאוטיד מעגלי (ציקלי) הנגזר מגואנין טריפוספאט (GTP) הוא פועל כשליח שני בדומה ל-cAMP. מנגנון הפעולה הסביר ביותר שלו הוא שפעול של פרוטאין קינאזות תוך תאיים כתגובה לקשירת הורמונים פפטידיים בלתי-חודרי ממברנה, לפני השטח החיצוניים של התא.

סינתזה

גואנילאט ציקלאז (GC) מקטלז סינתזת cGMP. האנזים הזה ממיר GTP ל-cGMP. הורמונים פפטידיים כגון פפטיד פרוזדורים נטרויטי משפעלים GC הקשור לממברנה בעוד ש-GC מסיס (sGC) בדרך כלל משופעל על ידי חנקן חמצני כדי לעורר סינתזת cGMP. בנוסף, sGC יכול להיות מעוכב על ידי ODQ.

השפעות

cGMP הוא ווסת משותף למוליכות תעלות יונים, גליקונאוגנזה ואפופטוזיס. הוא גם מרגיע רקמות שריר חלקות. בכלי דם, הרגעת שרירים חלקים של כלי הדם מובילה להתרחבות ומגבירה את זרימת הדם.
cGMP הוא שליח שניוני בפוטוטרנסדוקציה בעין. בפוטורצפטורים בעין של יונקים, נוכחות אור מפעילה פוספודיאסטראז, שמפרק cGMP. תעלות הנתרן בפוטורצפטורים נשלטות על ידי cGMP, ולכן פירוק cGMP גורם לסגירת התעלות, שמובילה לקיטוב מוגבר בממברנת הפלסמה של הפוטורצפטור ולבסוף מידע חזותי נשלח למוח.
ארנסטו סדייו

חייו

סדייו נולד במקסיקו סיטי, ובבגרותו למד כלכלה במכון הפוליטכני הלאומי. לאחר מכן החל לעבוד בבנק המרכזי של מקסיקו. בשנת 1987 התמנה לסגן השר לתכנון ובקרה תקציבית, ובשנת 1988 היה לשר במשרד זה. ב-1992 התמנה לשר החינוך בממשלו של קרלוס סלינס.
לאחר רצח לואיס דונלדו קולוסיו ב-1994, היה סדייו למועמד ה-PRI לתפקיד הנשיא. הוא גבר על יריביו ממפלגת הפעולה הלאומית וממפלגת המהפכה הדמוקרטית, זכה ב-48.69% מהקולות וניצח בבחירות. ימים ספורים לאחר כניסתו של סדייו לתפקיד, פרץ במקסיקו המשבר הכלכלי הגדול ביותר בהיסטוריה של המדינה. המשבר הסתיים לאחר שורה של רפורמות ופעולות שנקט סדייו, ולאחר שארצות הברית העניקה למקסיקו הלוואה בסך 50 מיליארד דולרים.