שלמה אטינגר

חייו

אטינגר נולד בוורשה. בשל מות הוריו בגיל צעיר הוא גודל על ידי דודו, רב בלנטשנה (אזור לובלין) שידע גם גרמנית והתעניין בתחומי ידע שונים. הוא תיאר אותו כאדם פתוח וסובלני. לכן אין אצל אטינגר התנגדות לדת כפי שיש אצל משכילים אחרים בני דורו. הוא לא רואה בהשכלה דבר חיובי מלכתחילה ואת הדת כשלילית מלכתחילה. כפי שהיה מקובל אז הוא נישא בשידוך בגיל 15 לבתו של הגביר של זמושץ' שם הוא היה מבאי ביתו של יוסף צדרבוים (אביו של אלכסנדר צדרבוים עורך המליץ) שהיה מרכז למשכילי העיר. אחרי מות חמיו הוא נסע לאודסה וניסה כוחו במסחר אך לא הצליח בכך. קרוביו שבאודסה שכנעו אותו לנסוע ללמברג וללמוד שם על חשבונם. אכן ב- 1825 הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת למברג. ב- 1830 סיים את הלימודים וחזר לזמושץ' שם הוא הוכר כדוקטור למרות שרשמית אסור היה לו לעסוק ברפואה לפני שנבחן באוניברסיטת ורשה משום שעל פי החוק הפולני אסור היה להעסיק רופא שלמד בחו"ל לפני שעבר בחינה בפולין. בזמן מגפת הכולרה שהייתה בפולין ב- 1831 נקרא אטינגר לעזור כרופא ועזרה זאת עזרה לו, לאחר מכן, לקבל עבודה כרופא בלי צורך במבחנים. עם זאת, הוא התכונן למבחנים. בשנת 1833 או 1834 נסע לוורשה כדי לעבור את המבחנים אך משום שחלה לא הצליח בהם ולא קיבל אישור לעבוד כרופא אלא כחובש. הוא ניסה שוב ב- 1840 באוניברסיטת חרקוב אך בשל בעיות ביורוקרטיות נאלץ לחזור כלעומת שבא. בשלב זה הוא נטש את הרפואה ועסק בה רק עוד פעם אחת כשפרצה מגפת כולרה ב- 1855 והוא נקרא לעזור על ידי השלטונות. כדי להתפרנס הוא קנה חלקת אדמה ועסק בחקלאות.
בשל חילוקי דעות עם הצנזורה הוא לא הצליח להוציא בדפוס את היצירות שכתב ובמקום להדפיסן העתיק אותן בעשרות עותקים ודקלם אותן בפני קהלים שונים.
אטינגר נפטר בפתאומיות באחוזה הקטנה שלו בז'דאנוב. בהלווייתו השתתפה כל העיר.

יצירתו

כבר בצעירותו כתב אטינגר לעצמו משלים ואפיגרמות. אטינגר עצמו מתאר את דרכו לכתיבת ספרות ביידיש בהקדמה שכתב למהדורה של כתביו שתכנן להוציא לאור ולא הצליח:
"לפני כמה שנים קיבלתי בלמברג שני ספרונים האחד נקרא "העולם שרומה" (די גענארטע וועלט, שהיה מחזה) והשני "אריה זקן" (אלטער לעב). שניהם תורגמו מגרמנית ליידיש. הראשון נקרא בגרמנית טארטיף (מחזה המבוסס על עלילת טארטיף של מולייר אבל הוא מחזה עצמאי) והשני "רובינזון קרוזו" (ראבינזאן). ראיתי שהספרונים מצאו מאוד חן בעיני אנשים רבים ... גם לכאלה שהם ידענים גדולים וגם לפשוטים. שיערתי שהראשונים אהבו אותם משום שראו בהם משהו אותו לא ראו עדיין בשפת יידיש והאחרונים משום שקראו ספור מעשיות. מייד ניסיתי גם אני לבדוק אם יש בכוחי לכתוב משהו דומה ובאותה שפה. בתחילה כתבתי משלים אחדים ודברי חידוד. ראיתי שהם מצאו חן בעיני קהל הקוראים. חטפו אצלי את הכל ... חשבתי והמצאתי עוד הרבה משלים ואפיגרמות ולבסוף מחזה שלם...".
מכאן אנחנו לומדים שאטינגר התחיל לכתוב בצורה רצינית יותר בלמברג. קרוב לוודאי שהכוונה במחזה היא לסערקעלע. 
היצירות הראשונות אותן כתב היו, אם כן משלים ואפיגרמות. אטינגר כתב 67 משלים. המשלים של אטינגר הם מלאי פרטים וצבעוניים. מוסר ההשכל בהם ארוך ולא תמיד יש קשר בינו לבין סיפור המעשה במשל...". ווינער כותב שחלק גדול מן המשלים שלו הם יצירות מופת קטנות והן מן היפות ביותר בז'אנר הזה. הוא הושפע בכתיבה שלו ממחברים גרמנים כמו כריסטיאן גלרט, לסינג ומלפונטיין הייחוד במשלים שלו אינו בנושאים או ברעיונות המובעים בהם כי אם בלשון המבריקה שלו.
אטינגר כתב גם שירים. הוא עצמו החשיב את שירו "דאס ליכט" (הנר) כשירו הטוב ביותר. זהו עיבוד של השיר של פרידריך שילר הפעמון (Das Lied von der Glocke) 
יצירתו החשובה ביותר של אטינגר היא המחזה סרקלה (סערקעלע) שחוברה, כנראה, בלמברג בין השנים 1830-1825. המחזה שייך לסוג המחזה הסנטימנטלי שהיה נפוץ באותה תקופה. סרקלה היא מחזה אופייני לספרות ההשכלה. במחזה יש אידיאליזציה של הדמויות החיוביות המשכילות והן מדברות גרמנית בעוד שהדמויות השליליות השייכות למעמד הבינוני השמרני מדברות יידיש. ח' ווינר במאמרו על אטינגר עמד על כך שככל שהדמויות במחזה הן שליליות יותר כך היידיש שלהן עשירה יותר בפתגמים והבראיזמים דתיים. כך הוא מבחין בצורה מדויקת בין הדמויות. למחזה הייתה השפעה גדולה על תיאטרון יידיש. המחזה הוצג כמה פעמים. ב-1863 הוא הועלה על הבמה בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר ואברהם גולדפדן שיחק את התפקיד הראשי. צדרבוים מספר שהמחזה הועלה גם במוהילב ובתפקיד הראשי שיחק יעקב אייכנבוים: 
"ובה נתפרסם שמו וחבוריו ברוסיא ופולין בלי מכבש הדפוס ויקראום במסכת משכילים אשר התענגו לשמע אזנם וגם נסו להעלות את סערקעלע על במת ישחק בכמה מקומות, והכסף הנקבץ מהבאים לראות נקדש לצדקה, והמשחקים היו בני עליה. כה עשו במאהילוב על נהר דניעסטר ובין יתר המשחקים יצא המשורר המפואר ר' יעקב אייכענבוים ז"ל בתור ר' יוחנן שדכן. נקל להבין כי גם יתר המשחקים היו אנשים נכבדים בני גילו".