מדע ומגדר

מדע ומגדר הוא תחום מחקר הבוחן את השפעותיהם ההדדיות של המדע והמגדר. התמקדותו העיקרית היא בשאלות בדבר מיקומן של הנשים במדע לאורך ההיסטוריה, ובאופנים שבהם ידע ומדע מושפעים מהסטריאוטיפים המגדריים השוררים בחברה ומיחסי כוח בחברה בכלל. התחום עוסק גם בדרכים שבהם תובנות פמיניסטיות יכולות לתרום להתנהלות המחקר המדעי וייצור הידע בכלל, כשיפור השיטות הקיימות או כחלופה להן.
תחום זה שם את הנשים במוקד תשומת הלב המחקרית, אך לא עוסק בנשים באופן אקסקלוסיבי, אלא גם בקשר בין המדע ליחסי כוח בחברה באופן כללי.

אפיסטמולוגיה פמיניסטית: ייצור ידע בראייה פמיניסטית

ישנן שלוש גישות עיקריות באפיסטמולוגיה הפמיניסטית: אמפיריציזם פמיניסטי, גישת העמדה האפיסטמית ופמיניזם פוסטמודרני במדע.

העמדה האפיסטמית

גישת העמדה האפיסטמית טוענת שהמדע אינו צריך לשאוף לאובייקטיביות במובנה המסורתי, ושאין נקודת מבט אחת ויחידה ממנה ניתן לראות את המציאות בכללותה בצורה מושלמת. זאת כיוון שהידע הנרכש קשור בהכרח בנקודת המוצא של רוכש הידע, ולא ניתן לניתוק ממנה. כלומר, לא ניתן להפריד בין הקשר הגילוי והצידוק. למשל, את תורת האבולוציה של דרווין לא ניתן לנתק מכך שדרווין היה גבר, לבן, בן המעמד הגבוה.
סנדרה הארדינג, המייצגת הבולטת של זרם זה, טוענת שלא ניתן להפריד בין ערכי המדע לערכים של מי שהכתיבו אותם, שהיו ברובם גברים לבנים מהמעמד הבינוני-גבוה. לשם חקירת הערכים המדעיים, ועשיית מדע נכון יותר, יש להתבונן דרך עיניהם של אלו שלא שייכים למערכת הערכים ההגמונית הזו. כלומר, בעשיית מחקר עלינו לתת עדיפות לדעות ולנקודת המבט של המודרים מהחברה. למשל, אם ברצוני לערוך מחקר בנושא דיכוי, עליי לתשאל עבדים, כיוון שבידיהם הידע העודף בנושא.
המלצותיה של הגישה הן לא לכוון לתאוריה אחת נכונה, אלא לפלורליזם של עמדות, שלאו דווקא מתיישבות זו עם זו. בנוסף, יש להקשיב במיוחד לעמדת החלש המדוכא. הארדינג מכנה מצב זה "אובייקטיביות חזקה".
זרם זה מקביל לפמיניזם התרבותי, שצמח כביקורת על הפמיניזם הליברלי. הוא גורס כי לנשים יש אופי, זהות וצרכים שונים מאלו של גברים; כדי לאפשר להן שוויון אמיתי, תוך קבלת שונות זו, יש לספק להן את צרכיהן המיוחדים. לדוגמה, כדי לאפשר לנשים להשתלב במערכת התעסוקתית, יש לשנות את שוק העבודה כך שיענה על צרכיהן, ויאפשר להן, לדוגמה, לסיים את יום העבודה בשעה מוקדמת כדי להתפנות לטיפול בילדיהן. הדמיון בין גישות אלו הוא ששתיהן מכירות בשונות בין גברים ונשים, ומציעות שינוי במסגרת כדי להכיל שונות זו.
תאוריית העמדה האפיסטמית איננה מקובלת ברובה כיום בזרם המרכזי של המדע המערבי.

פמיניזם פוסטמודרני במדע

הפמיניזם הפוסטמודרני במדע טוען כי המדע הוא כלי גברי לשליטה ולשעבוד של הטבע ושל החברה האנושית, ובפרט של נשים. כך למשל, השאיפה המדעית לאובייקטיביות ולידע היא כסות לניסיון לפתח כלים לשליטה ולצבירה של כוח. גישה זו היא הרדיקלית מבין השלוש, מכיוון שהיא מערערת על עצם הלגיטימיות של המדע. המייצגת הבולטת של זרם זה היא דונה הראווי.
כדי לנתק את המדע מהשיעבוד למסגרת הערכים הגברית, טוענות החוקרות מגישה זו שיש צורך בשינוי רדיקלי בפרקטיקות הידיעה (הדרכים שבהן המדע צובר ידע). בראש ובראשונה, לדידן, יש לבטל את ההבחנה בין החוקר לנחקר. לפיהן, לחוקר אין יכולת אמיתית לתצפת על העולם מנקודת מבט חיצונית. גישה נכונה ביחס לעולם, המאפשרת הבנה עמוקה עליו, תתקבל רק אם יתפוס החוקר את העולם כמכלול, יראה עצמו כחלק ממנו ולא כשולט בו, ויקבל את ההזדהות והשיוך ככלי חקירה לגיטימי. דוגמה לצורת מחקר העולה בקנה אחד עם גישה זו, על פי התומכות בה, היא של ג'יין גודול שעסקה בחקר קופי האדם וחיה ביחד עם מושאי המחקר שלה והפכה להיות חלק מהקהילה שלהם על מנת להבינה מבפנים. בניגוד אלייה, המחקר על ידי גברים האמין שאסור לבוא במגע עם מושאי המחקר מכיוון שזה פוגע באובייקטיביות של המחקר, ולפיכך צריך לערוך תצפיות ורישומים מבחוץ בלבד. לאחר חקר פורה של עשרות שנים, הוכר בקהילה המדעית שהשיטה של גודול היא בעלת תוקף מדעי וחשיבות רבה לחקר בתחום.
גישה זו מקבילה לפמיניזם הרדיקלי, שהתבטא בעיקר בזירה המשפטית. הפמיניזם הרדיקלי גורס כי המשפט הוא אחד מהכלים לשעבוד האישה, והאמצעי לתיקונו הוא פירוק יחסי הכוחות של שולט (גבר) ונשלטת (אישה). מובילת גישה זו היא קתרין מקינון, מחלוצות הפמיניזם המשפטי, ופרופסור ידועת שם למשפטים מאוניברסיטת מישיגן. מקינון טוענת כי המשפט, והחברה בכלל, הם מסגרת המבנה יחסי כוח בין גברים לנשים. מייצגת גישה זו בישראל היא אורית קמיר, המיישמת את תפיסתה של מקינון בעיקר בנושא פורנוגרפיה והטרדות מיניות.

מיקומה של "המהפכה המדעית" בהדרתן של הנשים מהמדע

חוקרות פמיניסטיות כמו קרולין מרצ'נט ואוולין פוקס-קלר, טוענות שהמהפכה המדעית הגבירה וקיבעה את שיעבוד הנשים לגברים. זאת כיוון שהמהפכה המדעית שינתה את תפיסת היחסים בין האדם לטבע, ובהתאם להקבלה העתיקה בין הטבע לאישה, את יחס הגבר לאישה.
הקבלה זו בין הטבע לאישה קיימת עוד מיוון העתיקה, לדוגמה בדיאלוג "טימאוס" של אפלטון; הטבע נתפס כאם מזינה, שיש לכבדה.
המהפכה המדעית הובילה ליחס חדש לטבע. דימוי הטבע כאישה הוחלף בדימוי הטבע כמכונה (ראו פילוסופיה מכניסטית). הדבר הוריד את המגבלות המוסריות הקיימות, ותחתיהן התקבעה התפיסה כי הטבע הוא משאב אותו יש לחקור, לנצל ולשעבד. בתאוריהם את הטבע השתמשו פילוסופים במונחי דומיננטיות, שליטה וכוח. פרנסיס בייקון, אחד הפילוסופים הנתונים לביקורת זו, הציע את גישת "האינקוויזיציה לטבע" – יש להפעיל על הטבע, שהובן כישות נקבית, לחץ וכוח, עד שתתרצה ותמסור את סודותיה.
מקומו של המדע (שכונה בתקופה "פילוסופיית הטבע") הפך למרכזי יותר ויותר, ועודד את הזהות בין התכונות הנתפשות כ"גבריות" ובין התכונות הנחשבות "מדעיות". התכונות המתוייגות בחברה כ"נשיות" – אינטואיציה, הזדהות, הוליסטיות ושיתוף פעולה – איבדו את מקומן, והוכללו תחת הקטגוריה "לא-מדעי". דבר זה שלל את מקומן של הנשים בחברה המקדשת את ערכי המדע.
ההתבוננות מהצד, הריחוק הרגשי, חוסר ההזדהות והמניפולציות על הטבע, הנחשבים גבריים, תפסו את מקומם ככלי החקירה הלגיטימיים היחידים. משמעות הדבר היא שלשם השתלבות נשים במדע, עליהן לאמץ דפוסי התנהגות וחשיבה גבריים.
ראיה זו של הטבע איפשרה את החיבור בין חקירת הטבע והכלכלה המתפתחת, שני תחומים שבהם האמינו שיש לחקור ולשעבד את הטבע לצורך האינטרסים של האדם. מבחינה זו, היוותה המהפכה המדעית צידוק לניצול הטבע לצרכים כלכליים ומסחריים; כלומר, המדע היווה גם את הכלי וגם את הצידוק לשיעבוד ולניצול. חיבור בין שתי תפיסות אלו הוביל לאקו-פמיניזם, שצמח במחצית המאה ה-20.

צידוקים להדרת הנשים מהמדע

קיימת טענה לפיה החברה, שברצונה להנציח את המצב בו נשים אינן משתלבות במדע, בונה לעצמה מערכת מדעית המוכיחה ומצדיקה את חוסר הימצאותן של נשים בתחום.
סוג ראשון של צידוקים עוסקים בהשלכות השליליות שיווצרו אם נשים יעסקו במדע. דוגמה לכך היא טענה מהמאה ה-19 שהסתמכה על חוק שימור האנרגיה. לפי חוק זה, גוף האדם פועל כמכונה, ולו אנרגיה מוגבלת; מתוך כך, נטען שאם אישה תעסוק בעבודה שכלתנית, לא תשאר לה אנרגיה ללדת ולטפל בצאצאים.
צידוק נוסף הוא שהתעסקות אישה במדע הורסת את הקשר שלה עם ילדיה. האישה נחשבה לפי התפיסות הקלאסיות לבעלת היכולת הרגשית ולמטפלת העיקרית בילדים. המדע נחשב כעיסוק שכלתני וקר, שגורם לעוסקים בו לאובדן היכולות הרגשיות. לכן, אם תעסוק האישה במדע, עתיד הילדים מוטל בסכנה.
סוג שני של צידוקים עונים על השאלה מדוע האישה אינה מסוגלת, במסגרת יכולותיה, לעסוק במדע.

לשם כך, מציבה החברה תכונות אופי מסוימות כמתאימות לעיסוק המדעי – המדע דורש שליטה עצמית, כדי שרגשותיו ודעותיו של המדען לא יחלחלו לתאוריה המדעית שלו. במאה ה-19 רווחה תפישה לפיה לנשים יש דמיון פרוע ובלתי נשלט, והן פועלות לפי אמוציות שמוכתבות על ידי המערכת ההורמונלית שלהן. הטענה היא שכוח הרצון והשליטה העצמית חלשים אצל נשים, ולכן עיסוקן במדע יעוות את טוהרו.
בנוסף, המדע המודרני בתחילת דרכו דרש הירואיות ולקיחת סיכונים, בעיקר כיוון שחלק גדול ממנו נעשה על ידי משלחות מטעם המדינה, לחודשים ארוכים ולאזורים רחוקים. מסעות אלו נחשבו קשים, ושאינם מתאימים לגוף ולאופי הנשי. הגברים שיצאו למסעות אלו נתפסו כמקריבים עצמם למען המדע, כ"חיילים של המדע". לעומתם, כאשר יצאו נשים למסעות אלה הן נחשבו למזניחות את משפחתן וילדיהן.
גם כיום ניתן לראות הקבלה לכך, כאשר הציפייה מהעוסקים במדע היא לעבור השתלמות ארוכה ותובענית, לרוב בחו"ל, במיוחד לשם קבלת משרות אקדמיות. בו זמנית, מצופה מנשים באותו טווח הגילאים לקחת אחריות על התא המשפחתי. אישה שאינה עומדת בכך, זוכה לביקורת.