אמברוז בירס

ראשית חייו

בירס נולד בבקתה בהורס קייב קריק במחוז מייגס שבאוהיו ב־24 ביוני 1842 למרקוס אורליוס בירס (1799–1876) ולורה שרווד בירס. אמו הייתה צאצא של ויליאם ברדפורד, שהיה מושל מושבת פלימות' במאה ה־17. הוא היה העשירי מבין 13 הילדים במשפחה, והשמות של כולם התחילו באות A: אביגיל, אמליה, אן, אדיסון, אורליוס, אוגוסטוס, אלמדה, אנדרו, אלברט – ואמברוז.
הוריו היו עניים, אך משכילים, והם הקנו לו חיבה עמוקה לקריאה וכתיבה. הוא גדל במחוז קוסצ'וסקו באינדיאנה ולמד בבית ספר תיכון בבירת המחוז, וורסו.
הוא עזב את הבית בגיל 15 והלך לעבוד בתור עוזר בבית דפוס ("printer's devil") של עיתון קטן באוהיו.

קריירה צבאית

בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית בירס התגייס לרגימנט חיל הרגלים ה־9 של אינדיאנה של צבא האיחוד. הוא השתתף במבצעים במערב וירג'יניה ב־1861, נכח בקרב פיליפי ונסקר בעיתוני התקופה כשהציל תחת אש חבר פצוע בקרב ריץ' מאונטיין. בפברואר 1862 הוא מונה לסגן ראשון ושירת עם גנרל ויליאם בבקוק הייזן בתפקיד מהנדס טופוגרפיה, ומיפה שדות קרב פוטנציאליים.
בירס נלחם בקרב שילה באפריל 1862, חוויה קשה שהייתה מקור למספר סיפורים קצרים ולספר הזיכרונות "מה ראיתי בשילה". ביוני 1864 הוא ספג פגיעת ראש בקרב קנסו מאונטיין ובילה את שאר הקיץ בחופשה וחזר לשירות בספטמבר. הוא שוחרר מהצבא בינואר 1865.
הוא חזר לצבא באמצע 1866 כחלק מהמבצע שהוביל גנרל הייזן לעריכת ביקורות המאחזים במישורים הגדולים. המבצע התחיל באומהה שבנברסקה והמשתתפים התקדמו בסוסים וכרכרות עד שהגיעו בסוף השנה לסן פרנסיסקו בחוף המערבי.

חיים אישיים

בירס נישא למרי אלן "מלי" דיי ב־25 בדצמבר 1871. היו להם שלושה ילדים: שני בנים, דיי (1872–1889) ולי (1874–1901) ובת, הלן (1875–1940). שני הבנים שלו מתו לפניו: דיי התאבד בגלל אהבה נכזבת ולי מת מדלקת ריאות שנגרמה מאלכוהוליזם. בירס נפרד מאשתו ב־1888 אחרי שגילה מכתבים שמאהב שלח לה; הם התגרשו ב־1904, והיא מתה שנה לאחר מכן.
בירס היה אגנוסטי באמונתו.
הוא סבל כל חייו מאסתמה ומסיבוכים של הפציעות שלו.

עבודה עיתונאית

בסן פרנסיסקו בירס קיבל דרגת ייצוג רב־סרן לפני שפרש מהשירות הצבאי. הוא נשאר לגור בעיר למשך שנים רבות והתפרסם בתור כותב ועורך במספר עיתונים מקומיים. מבחר מכתיבתו בנושא פשע בעיתון The San Francisco News Letter נכלל בלקט True Crime של הוצאת The Library of America.
בירס גר ועבד באנגליה מ־1872 עד 1875 וכתב עבור כתב העת הקומי Fun. ספרו הראשון "שמחת השד" (The Fiend's Delight), אוסף של מאמרים, פורסם ב־1873 על ידי ג'ון קמדן הוטן דג תחת שם העט "דוֹד גרַייל" (Dod Grile).
כשחזר לארצות הברית, הוא שוב התיישב בסן פרנסיסקו. מ־1879 עד 1880 הוא נסע לרוקרוויל ולדדווד בדקוטה כדי לנסות לעבוד בתור מנהל בחברת כרייה ניו יורקית; כשהחברה נכשלה, הוא חזר שוב לסן פרנסיסקו ולעבודתו כעיתונאי.
מ־1 בינואר 1881 עד 11 בספטמבר 1885 הוא ערך את כתב העת The Wasp וכתב בו טור בשם "קשקושים" ("Prattle"). הוא גם היה אחד מבעלי הטור הראשונים שעבדו בעיתון San Francisco Examiner של ויליאם רנדולף הרסט. הוא המשיך לעבוד בתאגיד עיתוני הרסט עד 1906.

חוק מימון מסילות הברזל

חברות מסילות הברזל יוניון פסיפיק וסנטרל פסיפיק קיבלו מממשלת ארצות הברית הלוואות למימון בניית מסילת הברזל הטרנסקונטיננטלית הראשונה. קוליס הנטינגטון, שהיה מנהל בסנטרל פסיפיק, שכנע חבר קונגרס להעביר חוק שיפטור את החברות מהחזרת ההלוואות, שגובהן היה 130 מיליון דולר.
בינואר 1896 הרסט שלח את בירס לוושינגטון כדי לחבל בניסיון הזה. ביסוד המזימה הייתה הסודיות: האנשים שעבדו עם חברות מסילות הברזל קיוו להעביר את החוק בקונגרס ללא שימוע או תשומת לב ציבורית. כשהנטינגטון פגש את בירס על מדרגות הקפיטול וביקש ממנו לומר כמה הוא רוצה על השתקת הפרשה, בירס ענה: "המחיר שלי הוא מאה שלושים מיליון דולר, ואם אני לא בעיר כשאתה מוכן להחזיר אותו, אנא העבר אותו לידידי ראש מחלקת האוצר של ארצות הברית".
סיקור הנושא בידי בירס וכתבותיו הנוקבות גרמו לזעם ציבורי ולביטול החוק. בירס חזר לקליפורניה בנובמבר.

האשמות בנושא רצח מקינלי

בשל נטייתו לביקורת חברתית נוקבת הקריירה העיתונאית הארוכה של בירס הייתה ספוגה במחלוקות, שאף יצרו קשיים למעסיקו הרסט. אחד האירועים הבולטים ביותר מסוג הזה התרחש בעקבות רצח הנשיא ויליאם מקינלי. מתנגדי הרסט קישרו את הרצח לשיר שבירס כתב על רצח מושל קנטקי ויליאם גבל בשנת 1900.
בירס ביטא בשירו את מצב הרוח הלאומי בעקבות רצח המושל, אבל כשמקינלי נורה ב-1901, היה אפשר לפרש את השיר כאילו הוא חוזה את הרצח: "אי־אפשר למצוא את הכדור שפילח את חזו של גבל בכל המערב, מכיוון שהוא ממהר לכאן (לוושינגטון) כדי להניח את מקינלי בארון".
עיתונים מתחרים וגם מזכיר המדינה דאז אליהוא רוט האשימו את הרסט בקריאה לרצח מקינלי. הסערה קברה את הניסיון של הרסט להתמודד לנשיאות ואף גרמה להוצאתו מהמועדון הבוהמי היוקרתי, אבל הוא השאיר את בירס בתפקידו.

יצירה ספרותית

בירס כתב במגוון סגנונות.
הוא כתב באופן ריאליסטי על הזוועות שחווה במלחמת האזרחים בסיפורים כגון "התקרית בגשר אאול קריק" (An Occurence at Owl Creek Bridge), "החלון החסום" (The Boarded Window), "נרצח ברסקה" (Killed at Resaca) ו"צ'יקמוגה" (Chickamauga).
בנוסף לסיפורי מלחמה וסיפורי רוחות רפאים, הוא פרסם מספר ספרי שירה. ספרו "משלים פנטסטיים" (Fantastic Fables) צפו את סגנון הגרוטסקה, שנהיה נפוץ יותר בספרות האמריקאית במאה ה־20.

היעלמות

באוקטובר 1913 כשהיה בן 71, יצא בירס מוושינגטון לסיור בשדות הקרב המוּכרים לו של מלחמת האזרחים. בדצמבר הוא עבר בלואיזיאנה ובטקסס ומשם הגיע דרך אל פאסו למקסיקו, שהייתה בעיצומה של מהפכה. בסיודאד חוארס הוא הצטרף לצבא של פנצ'ו וייה בתור משקיף ובתפקיד הזה נכח בקרב טיירה בלנקה.
ידוע שבירס נסע עם הצבא של וייה לצ'יוואווה. התקשורת האחרונה אתו הייתה מכתב לידידתו העיתונאית בלאנש פרטינגטון ב־26 בדצמבר 1913. בסיום המכתב הוא כתב "באשר אליי, אני עוזב מחר ליעד בלתי־ידוע". לא ידוע דבר על מה שקרה לבירס לאחר תאריך זה. החוקר ג'ו ניקל טען שהמכתב הזה לא באמת נשלח, ומה שנחשב למכתב היה רק טיוטה שהייתה מופקדת אצל המלווה של בירס קארי כריסטיאנסן.
מסורת בעל־פה בעיירה סיירה מוחאדה בצפון מקסיקו מספרת שבירס הוצא להורג על ידי כיתת יורים בבית הקברות של העיירה, אולם ג'ון ניקל דוחה את הטענה הזאת.

השפעה ומורשת

הסיפור "התקרית בגשר אאול קריק" עובד לשלושה סרטים – ב־1929, ב־1962 (בצרפת) וב־2005 בערוץ CBS.
הסופר המקסיקני קרלוס פואנטס כתב הספר "גרינגו זקן" (Gringo viejo), בהשראת סיפור היעלמותו של בירס. הספר עובד גם לסרט שיצא ב־1989 בכיכובו של גרגורי פק. היעלמותו משמשת גם רקע לסרט האימה "מצאת החמה עד צאת הנשמה 3", ולסרטים אחרים.
הביוגרף ריצ'רד או'קונר כתב על בירס ש"מלחמה בנתה את בירס כאדם וכסופר... הוא היה מסוגל להעביר את הגופות המדממות משדה הקרב אל נייר".
העורך קליפטון פדימן כתב עליו "בירס מעולם לא היה סופר גדול. הוא נגוע בוולגריות ובדמיון זול. אולם סגנונו ישמר אותו; והטוהר של שנאת האדם שלו יעזור להשאיר אותו בחיים."
הסופר קורט וונגוט אמר ש"התקרית בגשר אאול קריק" היא "הסיפור האמריקני הגדול ביותר, יצירה של גאון אמריקאי מושלם".