google/wiki40b huggingface dataset:
סיימון קוזנץ

ביוגרפיה

קוזנץ נולד למשפחה יהודית, בפינסק (אז האימפריה הרוסית, כיום בלרוס), והתחנך באוקראינה. ב-1922 עבר לארצות הברית ולמד באוניברסיטת קולומביה. הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון ב-1923, לתואר שני ב-1924, ולימודי דוקטורט ב-1926.
בין השנים 1925–1926 חקר קוזנץ דפוסים כלכליים בתורת המחירים, כעוזר מחקר צעיר. הייתה זו עבודה זו שהובילה לפרסום ספרו הראשון שפורסם ב־1930: Secular Movements in Production and Prices. 
בשנים 1930–1936 לימד כעוזר הוראה באוניברסיטת פנסילבניה, ובשנת 1936 מונה למרצה בכלכלה וסטטיסטיקה, בשנת 1954 עבר לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ומ-1960 עד פרישתו ב-1971 לימד באוניברסיטת הרווארד.
סיימון קוזנץ נפטר ב-8 ביולי 1985, בגיל 84.
ב-2013 נקראה על שמו האוניברסיטה הלאומית של חרקוב לכלכלה (Харківський національний економічний університет імені Семена Кузнеця) שבה למד בשנים 1918–1921.
טרייסי ספירידקוס

ביוגרפיה

ספירידקוס נולדה בויניפג, מניטובה שבקנדה לג'ורג' ואנסטסיה, בעלי מסעדה ילידי יון. היא גדלה עד גיל 5 ביוון בעיירה קטנה בשם סקאלה הממוקמת ליד העיר ספרטה. ספירידקוס החלה לשחק בחטיבת הביניים ולמדה במרכז להכשרת שחקנים של מניטובה. את לימודיה התיכוניים עשתה בתיכון אוק פארק בעיר הולדתה.

קריירה

בשנת 2007 עברה ספירידקוס לונקובר כדי לקדם את קריירת המשחק שלה. תוך מספר שבועות קיבלה את התפקיד הראשון שלה, תפקיד קטן בסדרה "על טבעי". היא המשיכה לעבוד בטלוויזיה עם תפקידי אורח בסדרות: "אישה ביונית", "ישנן בנות", "הלקסט" ו-"בניחוש חוקר". היא שיחקה בסרט הטלוויזיה "גובלין" ובסדרת הרשת "מורטל קומבט המורשת" המבוססת על זיכיון משחקי הווידאו מורטל קומבט. היה לה גם תפקיד חוזר בסדרה "כמעט אנושיים" בתפקיד של ברין מקליין, אדם זאב.
בשנת 2009 זכתה לתפקיד ראשי ראשון בסדרת הנוער "רוב החוקים!", כבקי ריצ'רדס בת ה-15. הסדרה ירדה מהאוויר לאחר עונה אחת עקב רייטינג נמוך. את הופעת הבכורה שלה בקולנוע עשתה בסרט "כוכב הקופים: המרד" בכיכובו של ג'יימס פרנקו, והצטלמה לסרט הדל-תקציב "תהרוג בשבילי", לצידה של קייטי קסידי.
בשנת 2012 החלה לככב כשרלוט "צ'רלי" מת'יסון בסדרת המדע הבדיוני, "מהפכה" ברשת NBC למשך 2 עונות עד 2014, שעבור תפקידה בסדרה היא הייתה מועמדת לפרס סאטורן כשחקנית הראשית הטובה ביותר, אך הפסידה לאנה טורב על הסדרה פרינג'.

מהפכה

צ'ארלי מת'סון - בתו של בן ואחייניתו של מיילס, מוצאת את דודה לפי ההוראות שאביה מסר לה בעת מותו. מיילס תיאר אותה בהתחלה כיוצאת דופן אך התעקש שלא התכוון לפגוע. היא דואגת ואכפתית לכל המתרחש מסביבה בעולם ורוצה לחולל שינוי משמעותי בכל מקום בו היא עוברת. אחרי שאמהּ עזבה אותה את אביה ואחיה היא בתור הבת הבכורה קיבלה אחריות לשמור על אחיה הקטן דני ולדאוג לו. היא מוצאת את אמה ואת דני אחיה הקטן באמצע העונה הראשונה, ומתעניינת בג'ייסון נוויל.
בשנת 2014 הייתה שחקנית אורחת בעונה השלישית של הסיטקום "אפיזודס" של רשת Showtime, בתפקיד של דון, הבת של מורנינג רנדולף (מירצ'ה מונרו).
בשנת 2017 ספירידקוס הופיעה בפרקים האחרונים של העונה הרביעית של הסדרה "שוטרי שיקגו", המשודרת ברשת NBC. בספטמבר אותה שנה החלה לשחק בעונה החמישית בתפקיד ראשי.
עמנואל פסטרייך

ביוגרפיה

פסטרייך למד בתיכון לוואל בסן פרנסיסקו וסיים את לימודיו בשנת 1983. לאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטת ייל עד לשנת 1987 שבה סיים תואר BA בסינית. תוך כדי לימודיו בקולג' למד גם באוניברסיטה הלאומית  של טאייוון. בשנת 1991 סיים את לימודיו לתואר MA בספרות השוואתית באוניברסיטת טוקיו, שם כתב את עבודת המאסטר כולה ביפנית (The Late Edo Literatus Tanomura Chikuden; The Uselessness of Painting and Poetry). לאחר מכן חזר לארצות הברית ובשנת 1998 סיים את לימודי הדוקטורט בתחום לימודי מזרח אסיה באוניברסיטת הרווארד. עבד כפרופסור באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובית הספר הבינלאומי סולברידג' לנהול עסקים.  פסטרייך משמש כפרופסור בקולג' ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קיונג היי, סיאול.

עבודה ציבורית וממשלתית

פסטרייך שמש כיועץ ליחסים בינלאומיים למושל מחוז צ'ונגנאם, כיועץ ליחסי חוץ בתאגיד המחקר Daedeok Innopolis, ובשנים 2010 ו-2012 מונה לנהל את מנהל העיר והשקעות חוץ עבור העיר טג'אן.

תעסוקה

פסטרייך מנהל את מכון אסיה, קבוצת חשיבה החוקרת את נקודות המפגש בין יחסים בינלאומיים, הסביבה וטכנולוגיה במזרח אסיה. הוא שרת כיועץ ליחסים בינלאומיים והשקעות חוץ למושל מחוז צ'ונגנאם (2007 - 2008). פסטרייך שרת כמנהל KORUS House‏ (2005 - 2007), קבוצת חשיבה ליחסים בינלאומיים המתנהלת בשגרירות הקוריאנית בוושינגטון די. סי., וכעורך ראשי של Dynamic Korea,] פרסום של משרד החוץ הקוריאני על החברה והתרבות הקוריאנית.
פרסומי פסטרייך כוללים את הספרים "Novels of Park Jiwon: Translations of Overlooked Worlds", אוסף מספורי אחד מחשובי המבקרים של קוריאה הטרום-מודרנית, "The Visible Vernacular: Vernacular Chinese and the Emergence of a Literary Discourse on Popular Narrative in Edo Japan", מחקר על קליטת לשון הדבור של הספרות הסינית ביפן, "Life is a Matter of Direction, not Speed: A Robinson Crusoe in Korea", בו תיאר את חוויותיו בקוריאה, ו-"Scholars of the World Speak out About Korea's Future", סדרת ראיונות עם חוקרים מובילים כמו פרנסיס פוקויאמה, לארי וילקרסון ונועם חומסקי, על קוריאה המודרנית.
סטלה מקרטני

ילדותה

נולדה בלונדון שבאנגליה. בתם השנייה של חבר להקת הביטלס, פול מקרטני, ופעילת זכויות בעלי החיים, לינדה מקרטני. משפחת אביה ממוצא בריטי, בעוד שמשפחת אמה ממוצא יהודי אשכנזי. כילדה צעירה טיילה מקרטני ברחבי העולם יחד עם הוריה, משפחתה ויתר חברי להקת Wings. למרות הפרסום לו זכו רצו הוריה שילדיהם ינהלו אורח חיים רגיל לכן סטלה למדה בבית ספר ממשלתי מקומי במזרח סאסקס.

קריירה

בגיל 15 התמחתה אצל כריסטיאן לקרואה. בתחילת שנות ה-90 למדה ברייבנסבורן  ועיצוב אופנה בסנטרל סיינט מרטינס. לצורך תצוגת קולקציית הסיום שלה ב-1995 נעזרה בקשרים אישיים, הקולקצייה דוגמנה ללא תמורה בידי חברותיה הדוגמניות נעמי קמפבל וקייט מוס וברקע הושמע שיר שנכתב בידי אביה המפורסם. הקולקצייה זכתה לפרסום רב בעיתונות ונמכרה בשלמותה לבוטיק אופנה לונדוני. העיצובים נמכרו לבוטיק הלונדוני בראונס ולבתי הכולבו האמריקאיים ברגדורף, גודמן ונימן מרקוס. ב-1997 מונתה למעצבת הקריאטיבית של בית האופנה קלואה והחליפה בתפקיד את קרל לגרפלד. לגרפלד לא התרשם מהבחירה של בית האופנה וצוטט באמירה "אני חושב שהם היו צריכים לקחת שם גדול. הם לקחו -- אבל במוזיקה, לא באופנה. בואו נקווה שהיא מוכשרת כמו אביה". עיצוביה זכו להצלחה.
כצמחונית התומכת בארגון זכויות בעלי החיים PETA מקרטני לא משתמשת בעור ופרווה בעיצוביה. היא כן משתמשת במשי, צמר ואריגים נוספים שמגיעים מבעלי חיים. 
ב-2001 פתחה מקרטני בית אופנה עצמאי הנושא את שמה, בבעלות משותפת עם קבוצת גוצ'י (נכון ל-2014 קרינג). הפעילה 17 חנויות והקולקציות שלה מופצות במעל 50 ארצות בצורה סיטונאית. בהמשך השיקה בושם וסדרת קרמים.
מקרטני עיצבה פרטי לבוש עבור מפורסמים רבים, העיצוב הידוע שבהם הוא שמלת הכלה של מדונה לחתונתה עם גאי ריצ'י.

שיתופי פעולה בולטים

בספטמבר 2004 השיקה קו משותף עם אדידס, "אדידס מאת סטלה מקרטני", המכיל בגדי ספורט לנשים. השותפות המצליחה חזרה במשך 20 עונות, נכון ל-2014. בספטמבר 2010 מונתה מקרטני בידי אדידס למנהלת הקריאטיבית של הקבוצה האולימפית של בריטניה לאולימפיאדת 2012.
ב-2005 עיצבה מבחר בגדים ואביזרים עבור H&M, על מנת לעורר מודעות ציבורית למותג שלה. הקו הופיע בחנויות בנובמבר של אותה השנה ואזל כמעט מיידית ביום הופעתו, בזמן שיא.
ב-2007 יצרה מהדורה מגובלת של 42 פריטים שנמכרו ב-100 סניפים אוסטרליים של רשת טארגט . ב-2010 עיצבה קולקציית ילדים עבור גאפ וכן שיתפה פעולה עם חברת וולט דיסני ועיצבה מהדורה מוגבלת של תכשיטים בהשראת הסרט אליס בארץ הפלאות.

ביקורת

בנובמבר 2007 עיצבה מקרטני שרשרת כסף עם רגל יחידה, כנראה בהשראת יחסיו של אביה עם הת'ר מילס קטועת הרגל. המבקרים טענו שהפריט "חד בצורה מוגזמת" ו"פגום".
נכון ל-2014, מקרטני נשואה למוציא לאור אלסדייר וויליס ולזוג ארבעה ילדים.
שוטרים וגנבים

העלילה

הסדרה מתרחשת ב-2020 בעיר אמפייר. הבוס הגדול ביחד עם ארגון הפשע שלו עושים כרצונם בעיר ואף אחד לא מסוגל לעצור אותם. כמוצא אחרון, ראש העיר שולח את סוכן ווקר "חסין כדורים" לעצור את הבוס הגדול. אף על פי כן, חסין כדורים סובל מפגיעות חמורות שנעשו על ידי שליחיו של הבוס הגדול ונאלץ לעבור סדרת טיפולים בבית החולים, שם הוא קיבל גֵו קיברנטי חסין-כדורים אשר הציל את חייו.
בזמן שהוא היה בבית החולים, חסין כדורים, ביודעין כי הוא איננו יהיה מסוגל לחסל את הכנופיה של הבוס הגדול לבד, שולח את השוטרים "אגרוף ברזל" ו"בת חוק" לאסוף צוות שיהיה מורכב ממיטב השוטרים במדינה. וכך מורכב ארגון מרכזי של מומחי המשטרה, בעלי שדרוגים קיברנטיים אשר נתנו לכל שוטר כוחות מיוחדים שתואמים את כישרונותיו. בעזרת קבוצת השוטרים שלו, חסין כדורים מצליח לסכל את תוכניותו המרושעות של הבוס הגדול.
הנערים מרחוב פאל

הנערים מרחוב פאל (בהונגרית: A Pál utcai fiúk; בתרגומים קודמים נקרא מחניים) הוא רומן נעורים שנכתב על ידי הסופר ההונגרי פרנץ מולנר. הרומן פורסם לראשונה בשנת 1906.

עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
הספר מדבר על נערים החיים בעיר בודפשט בהונגריה בתחילת המאה ה-20, המנסים להגן על המגרש הריק שבו הם משחקים. הם מכנים אותו "הגרונד", מילה גרמנית שפירושה מגרש, קרקע. במהלך הספר מנסה "חבורת הגן הבוטני" (ע"פ תרגומו של מרדכי ברקאי), חבורת הבנים היריבה, לכבוש את הגרונד ולהפוך אותו לשטח שלהם.
נערי "הגרונד" מגנים על השטח כמו על אדמת מולדת ומחשיבים את עצמם לצבא הפטריוטי. הם משתמשים במונחים לאומניים, ככל הנראה כי הלאומנות הייתה נפוצה באותה תקופה בהונגריה ובאירופה בכלל. בחלקו האחרון של הסיפור, אחד הנערים מת מסיבוך בדלקת ראות שנגרם בגלל מסירותו למערכה. בסוף הסיפור מתברר שיוקם בניין מגורים בשטח הגרונד, כך שלמעשה כל המלחמה הייתה לשווא.
מסיבה זו הספר יכול להיקרא כסאטירה על הלאומנות באירופה באותה תקופה, ואף כנבואה של מלחמת העולם הראשונה שפרצה שנים ספורות לאחר הוצאת הספר לאור. למרות המסר שמועבר, הספר לא מערב פוליטיקה.
בשנת 1934 יצא סרט המבוסס על הספר, שנקרא "No Greater Glory". בעיבוד זה נמחקת הסאטירה הפוליטית, והסרט מתאר בפשטות את העלילה כסיפור מרגש של מסירות והקרבה. העיבוד הקולנועי הידוע ביותר של הספר, קופרודוקציה הונגרית-אמריקאית, יצא לאקרנים ב-1969.

תרגומים לעברית

התרגומים הראשונים כאמור קראו לספר בשם "מחניים".
תרגום ראשון נעשה בידי רות כ"ץ ושאול קנצלר ויצא בתל אביב בשנת 1940 בהוצאת ש. שרברק. מהדורות נוספות רבות יצאו לאחר מכן.
בשנת 1984 יצא תרגום של מרדכי ברקאי, תחת השם "הנערים מרחוב פאל", בהוצאת זמורה ביתן.
טלעת פאשה

מהמט טלעת (בטורקית עות'מאנית: محمد طلعت; בטורקית: Mehmet Talât‏ 1874 – 15 במרץ 1921), הידוע כטלעת פאשה (בטורקית עות'מאנית: محمد پاشا; בטורקית: Talât Paşa), היה אחד ממנהיגי מהפכת הטורקים הצעירים. שימש כשר הפנים ושר האוצר העות'מאני בזמן מלחמת העולם הראשונה, אחד מחברי הטריאומווירט העות'מאני ("שלושת הפאשות"), אשר שלט על האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה. האחראי העיקרי לרצח העם הארמני, החתום על שני הצווים העיקריים שהובילו לגירוש הארמנים למחנות ריכוז ולרציחתם (גירוש האינטלקטואלים הארמנים מאיסטנבול ב-24 באפריל 1915 ו"חוק הטרנספר" (תחכיר) ב-30 במאי אותה שנה) ומי שפיקח וזירז אישית את הוצאתם לפועל. ב-4 בפברואר 1917 מונה לתפקיד "הווזיר הגדול" (ראש ממשלת האימפריה העות'מאנית).

שנים ראשונות ועלייה לשלטון

נולד בקרדז'אלי (כיום בבולגריה). הוא לא סיים את לימודיו ועבד כפקיד טלגרף באדירנה וכמורה לטורקית בבית הספר היהודי אליאנס בעיר. ב-1893 הואשם בפיתוי בתו של מנהל בית הספר ונידון לשנתיים מאסר, אותן לא ריצה, אך הוגלה לסלוניקי ועד 1908 עבד שם כדוור. במקביל היה חבר במועצת האיחוד והקידמה הלאומנית, ממנה צמחה תנועת הטורקים הצעירים, שפגישותיה החשאיות התקיימו בחסות היהודי עמנואל קרסו. 
ב-1908, לאחר שנטלו הטורקים הצעירים את השלטון, היה טלעת לנציג אדירנה בפרלמנט האימפריה. ביולי 1909 מונה לשר הפנים ושר הדואר ומ-1912 כיהן גם כמזכ"ל מועצת האיחוד והקידמה. החל מ-1913, לאחר הכישלון הטורקי במלחמת הבלקן הראשונה, חבר טלעת לשר המלחמה איסמעיל אנוור פאשה - ולשר הימייה אחמד ג'מאל פאשה ויחדיו קידמו השלושה, הנקראים הטריאומווירט העות'מאני או "שלושת הפאשות", מדיניות לוחמנית, טוטליטרית וריכוזית. הטריאומווירט הנהיג את האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, בה לחמה האימפריה העות'מאנית לצד מעצמות המרכז - גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.

בריחה וגלות

ב-4 בפברואר 1917 מונה טלעת לתפקיד "הווזיר הגדול", אך היה זה כבר בסוף ימי האימפריה. ב-3 בנובמבר 1918 נמלטו "שלושת הפאשות" בצוללת גרמנית והוברחו לברלין. בריחתם, ובייחוד בריחתו של טלעת הפטריוט, הכתה בהלם את הציבור הטורקי. ב-13 בנובמבר נכנסו הבריטים לקונסטנטינופול. 
במשפט שניהל הסולטן מהמט השישי בחסות בריטית, על מנת לדון בנסיבות כניסת טורקיה למלחמה וביצוע רצח העם הארמני, העידו קצינים רבים שהפנו אצבע מאשימה לשלושת הפאשות ולטלעת פאשה בפרט. ב-5 ביולי 1919 נדונו השלושה שלא בפניהם להוצאה להורג. המודיעין הבריטי ידע שטלעת נמצא בגרמניה ודרש מהממשל החדש בטורקיה לדרוש מגרמניה את הסגרתו. אולם שלטונות גרמניה התחמקו בטענה כפולה לפיה לא הוכח כי האיש אשם ומכל מקום לא בטוח כלל שהוא על אדמת גרמניה.
המודיעין הבריטי והרוסי הסכימו שיש להוציא לפועל את גזר דין המוות שהושת על טלעת, ומסרו את הזכות לבצעו לפעילים ארמנים. הם איתרו את מיקומו של טלעת בשכונת שרלוטנבורג בברלין והעבירו את המידע לפדרציה המהפכנית הארמנית כחלק ממה שהוגדר מבצע נמסיס. המתנקש שנבחר לבצע את גזר הדין היה תושב ארזורום, סוגומון טהליריאן. ב-15 במרץ 1921 התנקש טהליריאן בטלעת פאשה בשכונת שרלוטנבורג, אשר בברלין שבגרמניה, כנקמה על רצח העם הארמני. טהליריאן הועמד לדין בגרמניה, אך זוכה על ידי בית המשפט על רקע אי שפיות זמנית.
משה אהרן שטרן

ביוגרפיה

נולד בניו יורק לר' יום טוב ליפמן ולחיה אסתר בת הרב יעקב יוסף הרמן. בילדותו חלה והיה על סף מוות, ובהמלצת אחד הרבנים קיבל על עצמו קבלה, להתפלל תמיד במניין.
למד אצל הרב שמחה שעפס בישיבת תורה ודעת, ובהמשך עלה ללמוד בירושלים. הוא התקרב ל"רב מבריסק", שרבו הרב שעפס היה מתלמידיו. נישא לרחל בת הרב חיים יוסף קרויזר.
כיהן עשרות שנים כמשגיח בישיבת קמניץ. הרב יוסף דב סולובייצ'יק נהג לומר לתלמידיו שלא ילכו לשמוע שיחות בישיבות מלבד את שיחותו של הרב שטרן, שהוא "אוחז במה שהוא מדבר"]. מסר שיחות גם בחו"ל.
בין גיסיו: הרב שמואל קרויזר, הרב אברהם קרויזר רבה של יבנה והרב מאיר דב הלפרין, מחבר הספרים "אמרי כהן". בניו הם הרב יצחק זונדל שטרן, מרבני קהל פרושים והרב יחיאל מיכל שטרן. חתניו הם: הרב דב טורק, בעבר ר"מ בישיבת גבעת שאול, הרב מנחם וולפא והרב יוסף יצחק הבלין, רב קהילת חב"ד בשכונת רמת שלמה.
בנו הרב יחיאל מיכל הוציא את הספר בית ומנוחה, הדרכות והנהגות לבנין הבית, מתורתו.
אדריכלות קונסטרוקטיביסטית

אדריכלות קונסטרוקטיביסטית הוא סגנון באדריכלות המודרנית ששגשג בברית המועצות בשנות ה-20 ובשנות ה-30 המוקדמות, כחלק מתנועת הקונסטרוקטיביזם. סגנון זה שילב טכנולוגיה והנדסה מתקדמים יחד עם מטרה חברתית קומוניסטית מוצהרת. הסגנון התחלק למספר זרמי משנה שהתחרו אחד בשני ונוצרו בו פרויקטים עיצוביים חלוציים שלא הגיעו לידי מימוש, כמו גם מבנים מוגמרים. תחילתו של הסגנון הייתה לכיוון התאורטי והאוונגרדי אולם במחצית השנייה של שנות ה-20, כשנדרשו האדריכלים לבנות בנייני מגורים, בנייני משרדים ומפעלים, קיבל הסגנון אופי מעשי יותר וחלק קוים משותפים עם הסגנון הבינלאומי.
בסביבות 1932 ירדה קרנו של הסגנון וסגנון הקלסיציזם הסטליניסטי הפך לשולט בבניה בברית המועצות. בבנייני מגורים של האדריכלות הקונסטרוקטיביסטית, דוגמת הנרקומפין (במוסקבה) נעשה ניסיון לעצב את חיי הדיירים בעזרת תכנון הבניין: היה בו שיתוף בשירותים כגון: מטבח, כביסה, שטחי התכנסות וחינוך משותף של הילדים והושם דגש על שוויון בין המינים. כל אלו נזנחו בשנות ה-30 והוחלפו בתחיית ערכי המשפחה שהייתה חלק מהמשנה הסטאליניסטית.

תכנון ערים בעידן הקונסטרוקטיביסטי

למרות שאפתנותן של רבות מהצעות האדריכלים הקונסטרוקטיביסטיים לתכנון שכונות וערים מן היסוד, מעטות הן הדוגמאות לתכנון ערים עקבי ומגובש שנוצר על ידם. רובע נרווסקיה זסטווה שבלנינגרד היה אחד מהמוקדים של האדריכלות הקונסטרוקטיביסטית. החל מ-1925 נבנו בלנינגרד בתי מגורים לפועלים וגם מבני ציבור. רבים מהקונסטרוקטיבסטיים קיוו לכך שבתוכנית החומש הראשונה (1928) וב"מהפכה התרבותית" שנלוותה אליה, תנתן להם אפשרות לבטא את רעיונותיהם האדריכליים, אך באותה עת נחלק הסגנון בין חסידי התכנון האורבני ובין אלו שנטו אחרי התכנון הלא אורבני, שהרעיונות הבולטים בו היו עיר הגנים והעיר הליניארית. נוסף לכך, ברוב המקרים הועדפו תוכניות פרגמטיות יותר, כמו למשל, בבניית העיר החדשה מגניטוגורסק שבהרי אורל בה הועדפו תוכניותיהם של קבוצת אדריכלים גרמנים, בראשות ארנסט מאי.
מרצ'לו אבאדו

חייו

אבאדו הוא בנו של הכנר מיקלאנג'לו אבאדו, אחיו של המנצח קלאודיו אבאדו ואביו של המנצח רוברטו אבאדו. הוא למד נגינה בפסנתר באופן פרטי אצל ג'אנאנדראה גאבאצני לפני שנכנס לקונסרבטוריון של מילאנו. אחרי שהופיע שנים אחדות כפסנתרן קונצרטים, התמנה בשנת 1958 למנהל קונסרבטוריון "ג'וזפה ניקולינו" בפיאצ'נצה. הוא עזב משרה זו ב-1966 כדי לקבל עליו את משרת מנהל הקונסרבטוריון ע"ש ג'ואקינו רוסיני בפזארו, משרה בה החזיק עד שנת 1972. לאחר זאת כיהן כמנהל הקונסרבטוריון ע"ש ג'וזפה ורדי במילאנו, משנת 1972 עד 1996. אבאדו ממשיך בפעילותו כפסנתרן ומנצח, ובעיקר הוא מרבה להופיע עם הפילהרמונית של וינה, שעמה ביצע, בניצוח ובנגינה, את כל 27 הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט.
קולקטיביזם

קוֹלֶקְטִיבִיזְם הוא מונח המתאר כל השקפה פילוסופית, פוליטית, דתית, כלכלית או חברתית, המדגישה את קיומה של תלות הדדית בין אנשים. הגישה המנוגדת לקולקטיביזם מכונה אינדיבידואליזם. באנתרופולוגיה ובסוציולוגיה, קולקטיביזם הוא היבט תרבותי, הקיים כניגוד לאינדיבידואליזם, ומאפיין את רמת הלכידות בין הפרטים בתוך הקבוצה. השקפות קולקטיביסטיות מדגישות את חשיבותה של הלכידות הקבוצתית, ואת מקומו של הפרט כחלק מקבוצה חברתית. לעיתים, יעדיפו את טובת החברה (הקולקטיב) על פני טובתו של הפרט (האינדיבידואל). פילוסופיות קולקטיביסטיות מנתחות את החברה כיחסי גומלין בין קבוצות ולא בין פרטים בלבד. לדוגמה, פילוסופיה קולקטיביסטית יכולה לנתח את החברה כיחסי גומלין בין מעמדות, לאומים, גזעים או מגדרים מסוימים, ולא כיחסי גומלין בין יחידים, הפועלים על פי רצונם החופשי בלבד. לאורך ההיסטוריה נעשה שימוש בקולקטיביזם כדי לתאר מגוון רחב של עמדות פוליטיות וכלכליות.
ישנם אנרכיסטים משמאל, המשלבים בין קולקטיביזם לאינדיבידואליזם (במובן מסוים), בכך שהם תומכים בריבונותו המוחלטת של הפרט, מחד, אך מאידך, הם קולקטיביסטים, בכך שהם קוראים לביטולה המוחלט של רשות היחיד ושההתארגנות הטובה ביותר ליחידים היא קומונה.
דוגמאות לפילוסופיות קולקטיביסטיות הן הסוציאליזם (ובצורתו הראדיקלית קומוניזם) והפשיזם.
דוגמאות לפילוסופיות המתנגדות לקולקטיביזם הן הליברליזם, ליברטריאניזם בהגדרתו האמריקאית (ובצורתו הראדיקלית אנרכו-קפיטליזם).
רוזה אוטונבייבה

ביוגרפיה

לאחר סיום בית הספר למדה באוניברסיטת מוסקבה וסיימה את לימודיה בשנת 1972. לאחר סיום עבודת הדוקטורט בפילוסופיה החלה ללמד באוניברסיטת בישקק. בתחילת שנות ה-80 עברה לעבוד במנגנון המפלגתי בקירגיזסטן ולאחר מכך עבדה במערכת משרד החוץ הסובייטי. בשנת 1991 מונתה לשגרירת ברית המועצות במלזיה. עם הכרזת העצמאות של קירגיזסטן מונתה לשרת החוץ של המדינה החדשה.
בעבר כיהנה כשרת החוץ במשך זמן קצר (פברואר-מאי 1992) ומאוקטובר 2009 ועד מאי 2010 הייתה מנהיגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קירגיזסטן. מחליפה היה ראש הממשלה אלמאזבק אטמבייב. בעקבות אירועי ה-7 באפריל מונתה לראש הממשלה הזמנית ולאחר מכן נבחרה במשאל עם לנשיאה, וסיימה את כהונתה בדצמבר 2011 כדי להכין את המדינה לבחירות הנשיאותיות. באוקטובר 2011 נערכו הבחירות לנשיאות קירגיזסטן, ואוטונבייבה נמנעה מלרוץ לקדנציה שנייה. במקומה התמודד בן-מפלגתה, אלמאזבק אטמבייב, שכיהן כראש ממשלתה והוא יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קירגיזסטן. אטמבייב זכה ברוב הקולות והחל בתפקידו כנשיא קירגיזסטן ב-11 בדצמבר 2011.
רוזה אוטונבייבה הייתה האישה-הנשיאה הראשונה בתולדות קירגיזסטן וחבר המדינות.
אגריפס נגד נמרוד

"'אגריפס' נגד 'נמרוד'" הוא מאמר העוסק באסתטיקה, שפורסם בשנת 1988 על ידי מבקרת האמנות הישראלית שרה ברייטברג-סמל. המאמר מציג את פסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939) ואת ציורו של אריה ארוך "רחוב אגריפס" (1964), כמבטאים תפיסות מנוגדות של תרבות ולאומיות עברית בישראל. חשיבותו של המאמר הייתה בניסיון לביטוי ערכי המסורת היהודית באמנות הישראלית, באופן שביקר את הלאומיות הציונית של אותה עת.

רקע

המאמר פורסם ב-1 ביולי 1988 במוסף תרבות של העיתון "ידיעות אחרונות". את הרקע לכתיבת המאמר ניתן למצוא בשני רבדים. ראשית, שתי יצירות האמנות שבמרכז המאמר התפרסמו מאוד בתרבות הישראלית של אותו זמן. ב-25 במאי 1988 נמכר "רחוב אגריפס" במכירה פומבית שערכה גלריה גורדון בשטח מרכז הירידים והקונגרסים בישראל, ומכירה זו זכתה להד ציבורי גדול במיוחד. הציור הוערך בכ-45,000-35,000 דולר ונרכש במשותף על ידי מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות תמורת סכום של 48,400 דולר, שהושגו בתרומת בני הזוג וולטר ומאריאנה גריסמן מאנגליה. דוגמה נוספת לפרסומו של הפסל באותה עת ניתן למצוא בדימוי של נמרוד "בורוד", כפי שהופיע על גבי בכרזה שיצר אלדד זיו עבור פסטיבל ישראל ב-1989. 
שנית, ברייטברג-סמל ביקשה כנראה לפתח וליישם את התזה שבבסיס טקסט התערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית", שהוצגה בשנת 1986 במוזיאון תל אביב, וזכתה לפופולריות רבה כסגנון "דלות החומר". על פי תזה זו ה"ישראליות" מתבטאת בחיבור בין המסורת היהודית לבין פלורליזם חילוני, ומתגלמת בראייה ביקורתית של המציאות הישראלית.

הביקורת שבמאמר

ב"אגריפס נגד נמרוד" מבקרת ברייטברג-סמל את התפיסה הקאנונית של הפסל הכנעני "נמרוד", כמייצג אולטימטיבי של ה"ישראליות". במקומו מציעה ברייטברג-סמל לבחון את "רחוב אגריפס" כמודל ישראלי חלופי ופלורליסטי יותר:
נמרוד הוא נקודת זמן אל מעבר לנקודת ההחטאה, לחברה פרימיטיבית, כוחנית. הוא אחדות מוחלטת של הדימוי, זמנו וסיגנונו. כולו עבר רחוק. ולעומתו ארוך באגריפס, כמו בכל יצירתו, מצרף זמנים, חומרים, חלקים, דרכי ביטוי. התמונה היא מיפגש והצטברות של עובדות, ארועים וזמנים. עבודתו היא כעין הודאה שהאחדות אינה המצב הנתון, הנורמאלי, אלא סוג של רַפָּאוּת מעודנת, זהירה, איחוי של רסיסים. הדבק המחבר למפגשים הארוֹכיים הוא האמן עצמו, שעומד כאישיות יחודית, ההיפך מאיש חברת ההמון. האינדיווידואום ולא השבט הוא הזירה להתרחשויות התרבותיות.

פרסומים

מאז הופעתו המקורית, פורסם המאמר פעמים נוספות. בינואר 1989 הופיע המאמר בגיליון מס' 9 של כתב העת "קו". בשנת 2003 הופיע בקובץ מאמרים וראיונות בנושא אריה ארוך ויצירתו בהוצאת בבל.
יוהאן קספר לווטר

ביוגרפיה

לווטר נולד בציריך לאב שהיה רופא, ולמד בגימנסיה בעיר זו. בין מוריו היו יוהאן יאקוב בודמר ויוהאן יאקוב ברייטינגר. בגיל 21 הוא דיווח, יחד עם חברו, הצייר הנרי פוסלי, על פקיד מושחת; הדבר הקים עליו את האצולה בציריך. ב-1769 הפך לווטר לכומר, והחל מפיץ משנה מיסטית וקזואיסטית ברחבי גרמניה. באותה שנה החלה "פרשת לווטר": לווטר תרגם לגרמנית את ספרו של שרל בונה (Bonnet), תאולוג שווייצרי, ובהקדשה לספר דרש ממשה מנדלסון להפריך את טענותיו התאולוגיות של בונה – או להתנצר. לווטר העמיד את מנדלסון במצב בלתי אפשרי: באותה תקופה, אסור היה ליהודי לפרסם ברבים התנגדות תאולוגית לנצרות. רבים מידידיהם המשותפים של מנדלסון (בהם הרדר וליכטנברג) ולווטר תמכו במנדלסון, אשר לבסוף פרסם איגרת שבה אמר כי הוא נותר יהודי כי הוא משוכנע בצדקתה של היהדות; וכי הוא אמנם מוכן לקבל עקרונות מוסריים רבים בנצרות, אך לא את היסודות הדתיים. לווטר היה חבר של גתה, וזה האחרון העריך מאוד את עבודתו הספרותית.
עבודתו המפורסמת ביותר היא זו שפרסם בתחום הפיזיונומיה: "Physiognomische Fragmente zur Beförderung der Menschenkenntnis und Menschenliebe" (דפוסים פיזיונומיים לקידום מדעי האנושות ואהבת האדם). הספר הושפע רבות מהגותו של איש האשכולות ג'מבטיסטה דלה פורטה ומספרו של תומאס בראון "Religio Medici" (דתו של הרופא).
ארמיית ההלם הראשונה

היסטוריה

ארמיית ההלם הראשונה, נוצרה בנובמבר 1941 בפיקודו של וסילי קוזנצוב. היא לקחה חלק בקרב על מוסקבה, ולאחר מכן השתתפה בהעברת האספקה לכוחות הנצורים בעיר סטריה רוסה. ב-7 בינואר 1942, לקחה חלק במבצע דמיאנסק. במהלך השנים הבאות לקחה הארמייה חלק במספר גדול של קרבות ביניהם מבצע לנינגרד-נובגורוד ומבצע פסקוב-אוסטרוב. הארמייה לחמה במסגרת שחרור המדינות הבלטיות ובמיוחד לטביה ובלארוס. הארמייה הייתה חלק מהכוח שלכד את קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית בחצי האי קורלנד עד סיום המלחמה.
קרב מגע מבצעי

קרב מגע מבצעי (באנגלית: Operational Krav Maga; ראשי תיבות OKM) היא יישום ייחודי של שיטת קרב מגע להכשרת יחידות אבטחה, משטרה וגופים ביטחוניים אחרים, בתחום קרב פנים אל פנים ופיתוח מיומנויות מבצעיות נוספות. גיבוש השיטה החל בשנות השמונים המוקדמות על ידי גבי (גבריאל) שי, במסגרת תפקידו כמנהל תחום קרב המגע בשירות הביטחון הכללי. בשנת 1996, לאחר פרישתו משירות פעיל, עבר שי למיסוד השיטה והתאמתה לאימון גורמים אזרחים והקים את הפדרציה הבינלאומית לקרב מגע מבצעי (OKMIF). כיום מיושמת השיטה, במתכונתה המבצעית והאזרחית, בארגונים ומוסדות שונים בעולם.

מטרת השיטה

מטרתה של שיטת קרב המגע המבצעי הוא שיפור מתמיד של היכולת המבצעית של המתאמן כאשר האימון ה"טכני/לחימתי" הופך ממטרה בפני עצמה, לאמצעי להקניית מיומניות מבצעיות נוספות תוך מיצוי אופטימלי של זמן ההכשרה של הפרט. בגירסתה האזרחית, המטרה היא שיפור מיומנויות לחיים, בנוסף למיומנויות להגנה עצמית, אשר תרומתם חשובה ביותר לשיפור איכות החיים של המתאמן בכל הקשור להתמודדות בבעיות היומיום בכלל ובבעיות הפשע והאלימות בפרט.

הנחות השיטה

כישלונן של שלטונות וזרועות ביטחון ברחבי העולם בהתמודדות עם תופעות מתחדשות וגוברות של טרור בינלאומי ואלימות עירונית. בבסיס השיטה עומד שינוי התפישה הביטחונית מתפישה תגובתית-פאסיבית לתפישה פרואקטיבית, שמטרתה העיקרית מניעת מעשה הפשע/האלימות באמצעות שיפור המודעות הביטחונית, שיפור היכולת המבצעית וגילוי מוקדם של כוונות היריב.
תחקירים וניתוחים שונים של אירועים ביטחוניים בהם כוחות האבטחה כשלו בהתמודדות מול היריב, הצביעו על כך שחוסר הידע או כשל טכני לא היוו בהכרח את הסיבות העיקריות לכשל, אלא מרכיבים אחרים, כגון: חוסר מודעות, חוסר תשומת לב, אי זיהוי מוקדם של כוונות היריב, ניהול קונפליקט וקבלת החלטות לקויות ועוד מגוון גורמים שעל פי רוב, אין להם מענה בתהליך ההדרכה הסטנדרטי/מסורתי של שיטות קרב המגע ואמנויות לחימה שונות. יישום נכון של עקרונות קרב המגע המבצעי, יכול לגשר על הפער בין הדרישות המבצעיות, הנגזרות מדרישות השטח, משיטות הביטחון השוטף ודרכי הפעולה של היריב, לבין המתודולוגיות הקלאסיות אשר אינן מותאמות למציאות המשתנה.