קבלה נוצרית

הרקע לצמיחתה של התנועה

הקבלה הנוצרית צמחה על רקע תנועת הרנסאנס שהופיעה באירופה החל מהמאה הארבע-עשרה וששיאה היה באיטליה במאה החמש-עשרה. הרנסאנס, שהתגבש סביב חוג של אנשי רוח שהעמידו בבסיס פעילותם התרבותית את העניין המחודש במורשת העולם הקלאסי, לא פסח אף על המלומדים הנוצריים. אלו האמינו, כי התנאי הראשון לתחייה (רנסאנס) של העולם הנוצרי קשור גם הוא לשיבה אל הערכים והמקורות הנוצריים הקלאסיים, החבויים בתוך המורשת היהודית. תופעה מרכזית שצמחה בתוך המרחב המחשבתי הזה מכונה "הבראיזם", ומאפיינה העיקרי הוא פנייה של מלומדים נוצרים רבים ללימוד שיטתי של השפה העברית, והבעת עניין הולך וגובר בספרות היהודית לענפיה, ובייחוד בספרות התלמוד והקבלה. 
זרם נוסף שהתפתח בתקופת הרנסאנס ותרם תרומה חשובה להתפתחותה של הקבלה הנוצרית הוא הנאו-אפלטוניזם. הנאו-אפלטוניזם הרנסאנסי הנוצרי יצא מנקודת המוצא שאפשר להציג תמונת עולם שתהיה מושתתת על הנצרות, אך שונה מתמונת העולם הנוצרית המקובלת. המחזיקים בתורה זו האמינו בקיומה של דת אחת המשותפת לכל בני האדם, אך בעלת ביטויים שונים. אמונתם זו הכשירה עבורם את הדרך לאימוץ אמונות ודעות מחוץ לנצרות, ובמיוחד כתבים אזוטריים קדומים שונים. הם הניחו, כי כתבים אלה אוצרים בתוכם אמת קדומה שיש לחשוף ולשלבה במסגרת הנוצרית הכללית. מטרתם הייתה ליצור סינתזה בין הנצרות לבין תורתו של אפלטון ואף בין תורות אחרות, רובן בעלות אופי מיסטי. לאור זה הם פנו ללמוד קורפוסים ספרותיים עתיקים שונים. גישה זו הוליכה בין היתר גם לעניין בספרות המיסטיקה היהודית – הקבלה, מתוך כוונה לאמץ את הכתבים היהודיים אליה, כעוד נדבך במבנה הנוצרי.

המשיכה הנוצרית לקבלה

אמנם, הקבלה היהודית התפתחה במסגרת יהודית נורמטיבית מובהקת. אולם לצד זאת, היא שאבה השפעות ורעיונות גם ממקורות חיצוניים, ובייחוד רבים בה רעיונות נאו-אפלטוניים. ניתן למצוא דמיון רב בין כמה מרעיונות היסוד הקבליים לבין עיקרי האמונה הנוצרית. רעיונות אלו הכשירו את הקרקע לקשר שבין הנאו-אפלטוניזם הרנסאנסי לקבלה, ומשם כגשר לנצרות. הקבלה כ"מקור האמת היהודית הקדומה" שימשה לא מעט ככלי להוכחת אמיתותה של הנצרות.
ייסוד תנועת הקבלה הנוצרית מיוחס לרוזן פיקו דלה מירנדולה (1494-1463) שהיהודי המומר פלביוס מיתרידטס תרגם עבורו ספרי קבלה יהודיים רבים ללטינית. דלה מירנדולה למד עברית, התרועע עם חכמים יהודים (מקובלים כמו יוחנן אלימנו, ולא-מקובלים כמו אליהו דלמדיגו) וביסס את תורתו הקבלית על מקורות אלה. ממשיכו העיקרי בתחום זה היה יוהנס רויכלין (1522-1455), שהפיץ בעולם הנוצרי את מפעלו של דלה מירנדולה בקבלה. ספרו "על אמנות הקבלה" זכה לפרסום רב. רויכלין אף תרגם קטעים רבים של חיבורים קבליים מעברית ללטינית והנחילם בדרך זו לכלל ציבור המלומדים באירופה.
בשנת 1486 פרסם פיקו דלה מירנדולה תשע מאות תזות שמטרתן הייתה להעמיד את האמת הנוצרית על מסורות ועל גופי ידע שונים ומגוונים. בתוך התזות האלו שתי סדרות מבוססות על לימוד הקבלה. האחת כוללת ארבעים ושבע תזות, מביאה את דברי המקובלים היהודיים. האחרת, ובה שבעים ושתיים תזות, מסכמת את דעתו ורעיונותיו של פיקו לגבי המסורת היהודית. בתזה התשיעית מבין אלא קובע פיקו: "שום חכמה אינה מוכיחה לנו את אלוהותו של כריסטוס ביתר וודאות משמוכיחה לנו אותה הקבלה". ואכן חקר הקבלה היה מעורה בתחילתו על ידי הנוצרים בשאיפות מיסיונריות, אולם חשוב לציין כי מספר המתנצרים בעקבות הקבלה הנוצרית היה קטן וללא כל יחס למספר המתנצרים בכלל.

הקבלה הנוצרית כדיסציפלינה

כפי שכבר הוזכר לעיל, הקבלה הנוצרית בתחילת דרכה התרכזה בהוכחת אמיתותה של הנצרות על ידי קישורה לאמת האבודה החבויה בכתבי הסוד היהודיים. ואכן, במחציתה הראשונה של המאה השש-עשרה התעמקו מלומדים נוצרים בעיקר במקורות הקבלה היהודיים בעברית ובתרגומים לטיניים. כך לדוגמה החשמן אג'ידיו דה ויטרבו שספריו "השכינה" ו"על האותיות העבריות" הושפעו מ"ספר התמונה" ו"הזוהר" היהודיים, והנזיר פרנצ'סקו ג'ורגי  מוונציה שחיבר שני ספרים שהיו גדולים וידועים מאוד בשעתם: De harmonia mundi ‏(1525) ו"פרובלמטה" (1536) המסתמכים גם הם בעיקר על ספר הזוהר. וכן המיסטיקן הצרפתי הנודע גיום פוסטל (1510 – 1581) שתרגם ללטינית את ספר הזוהר ואת ספר היצירה ואף כתב להם פירושים. לסופרים אלה היו קשרים רבים עם חוגים יהודיים, ועיסוקם בקבלה היה קשור למקורה היהודי קשר הדוק. ואולם במשך הזמן נתמעטו הקשרים בין המקובלים הנוצרים לחוגים היהודיים, והקבלה הנוצרית החלה לצמוח כדיסציפלינה עצמאית שהקשר שלה לדת היהודית הוא שרירותי בלבד. קבלה נוצרית זו לא הייתה עוד פירוש נוצרי של קבלה יהודית, אלא פירוש מיסטי של הנצרות, עיקרי אמונתה וכתבי הקודש שלה (ביבליה), המסתייע באותן הדרכים שמקובל יהודי מסתייע בהן לשם גילוי האמת הכמוסה בתורה. 
בנוסף, הקבלה הנוצרית שונה שינוי מכריע מזו היהודית: הקבלה היהודית היא בעלת אופי מיסטי מובהק ואילו הקבלה הנוצרית לעומתה נוטה לכיוון המדעי-מאגי. ההיסטוריונית פרנסם ייטם טוענת למשל במחקריה, כי למקובלים הנוצרים חלק בלתי נפרד בפיתוחו של מדע הטבע הניסיוני באירופה. לטענתה, הקבלה הנוצרית היוותה חלק מהתחום הנרחב של בקשת האמת על הטבע, דבר שאינו מאפיין את הקבלה העברית שמרבה לעסוק באל ובנשגב. גם מבחינת הפרופורציות הפנימיות בין תחומי העיסוק שלהן מובחנות השתיים זן מזו. כך לדוגמה בין תחומי העיסוק העיקריים של הקבלה הנוצרית הוא הנומרולוגיה (מיסטיקה של מספרים) וגימטריה, בעוד שתחומים אלו שוליים בקבלה היהודית.

היחס מצד העולם הנוצרי והכנסייה

פרסומן של תשע-מאות התזות של פיקו ובתוכן אמירתו "שום חכמה אינה מוכיחה לנו את אלוהותו של כריסטוס ביתר וודאות משמוכיחה לנו אותה הקבלה", עוררה סערה גדולה בעולם הנוצרי. גילויה של מסורת אזוטרית ביהדות שנעלמה עד אז מדעת הקהל הנוצרי המשכיל יצרה סנסציה, ובעקבותיה התעורר הוויכוח הראשון על ערך הקבלה בחוגים ההומניסטים והכנסייה. לא אחת הוטחה ביקורת כלפי מקובלים נוצרים והם נרדפו והואשמו במינות. אנשי הכנסייה הקתולית לא קיבלו את התנועה הרוחנית החדשה שרבים מחבריה היו מובילי התנועה הפרוטסטנטית בעין יפה, ויוהנס רויכלין הותקף בחריפות על ידי נזירים דומיניקנים ומומרים על יחסו החיובי לקבלה ולתלמוד. בשנת 1520 הוחרם רויכלין, וכתביו נאסרו לקריאה בבולה של האפיפיור לאו העשירי (לבית מדיצ'י) יחד עם מרטין לותר. היחס האוהד לכתביהם של היהודים העומד בבסיס תנועת הקבלה הנוצרית הועמד בבולה זו בשורה אחת עם פילוגה של הנצרות ושבירת ההגמוניה האוניברסלית של הכנסייה הקתולית בידי לותר ותלמידיו. 
על אף הרדיפות תנועת הקבלה הנוצרית המשיכה לפרוח עד המאה השמונה-עשרה, והמחקר על אודותיה ממשיך עד היום.