סיימון שאמה

סיימון מייקל שאמה (אנגלית: Simon Michael Schama; נולד ב-1945) הוא סופר והיסטוריון יהודי בריטי המתמחה בתולדות האמנות ובהיסטוריה של צרפת. מכהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. ידוע בין היתר בזכות ספריו וסדרות התעודה הפופולריות שמשדר ב-BBC. שימש כמבקר אמנות עבור המגזין ניו יורקר.

נעוריו והשכלתו

שאמה נולד בבריטניה, לדור שני של מהגרים עם שורשים מיהדות ליטא, יהדות רומניה ויהדות טורקיה. אביו היה סוחר טקסטיל שעבר לסאות׳אנד-און-סי שבאסקס שם גדל שאמה בילדותו ובנעוריו שבה משפחתו ללונדון. זכה במלגה לבית הספר הפרטי HABS, ובהמשך למד היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'.
בין השנים 1966–1976 היה חבר סגל בג'יזס קולג' (Jesus College) בקיימברידג', שם למד אצל ההיסטוריון ג'ון פלאם, אשר נטע בו את החשיבות למה שהפך לימים לסימן ההיכר של שאמה כמדען פופולרי: הצגת נושאים היסטוריים בסגנון ציורי על מנת למשוך קהל לא אקדמי. מקיימברידג' עבר לשמש כעמית ומרצה בהיסטוריה מודרנית בברייזנוז קולג' (Brasenose College) באוניברסיטת אוקספורד, שם התמחה במהפכה הצרפתית.

ספרות היסטורית

את הקריירה האקדמית שלו החל שאמה כהיסטוריון מן השורה, ועד מהרה הפך לאחד ההיסטוריונים הבריטים הידועים ביותר. בשנת 1977 פרסם את ספרו הראשון, "פטריוטים ומשחררים" ("Patriots and Liberators"), שזכה בפרס וולפסון להיסטוריה מטעם קרן וולפסון. הספר התמקד בהשפעת מהפכת הפטריוטים בהולנד באמצע המאה ה-18. ספרו השני, שיצא לאור גם בעברית בהוצאת מאגנס בשם "בית רוטשילד וארץ־ישראל" (1980), הוא מחקר על היעדים הציוניים של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד וג'יימס ארמנד דה רוטשילד.
בשנת 1980 עבר לארצות הברית והחל לשמש כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד עד שנת 1993. בארצות הברית פרסם את ספרו "מבוכת העושר: פרשנות על תרבות הולנד בתקופת תור הזהב", שזכה להצלחה ביקורתית ומסחרית. ספרו השני שיצא בארצות הברית, "אזרחים" (1989, אודות המהפכה הצרפתית) זיכה אותו בין היתר בפרס הספרות NCR בשנת 1990. הספר בן ה-900 עמודים חובר בתוך 18 חודשים ונכנס לרשימות הספרים הטובים ביותר של הניו יורק טיימס והדיילי טלגרף. שאמה הדגיש בספר זה, בין היתר, את טרור האלימות באותה מהפכה וטען כי היא הייתה מראשיתה "פולחן דם", בניגוד - למשל - לדימוי ההירואי בקרב הצרפתים על נפילת הבסטיליה.
ספרו "Dead Certainties" מ-1991 מוצא קישור יוצא דופן בין מות הגנרל הבריטי ג'יימס וולף במלחמת שבע השנים בקוויבק ב-1759, לבין מקרה הרצח של הרופא ג'ורג' פארקמן בשנת 1840 בבוסטון על ידי פרופ' בהרווארד.
ספרו "נוף וזיכרון" (1995, Landscape and Memory) התקבל בביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה מסחרית וזיכה את שאמה בפרסים רבים.
הספר דן בזיקה שבין הזיכרון לטבע, תוך סקירת ההיסטוריה התרבותית של שלושה מרכיבי נוף: יער, מים וסלע. כך, למשל, תיאר שאמה מתוך זיכרונותיו כילד שהשתתף בנטיעות ביערות קק"ל בישראל, כיצד מילאו השתילים החדשים את תפקיד המהגרים, והיערות - את הכמיהה להיות נטועים:
אף פעם לא היינו בטוחים בדיוק בשביל מה היו כל העצים. מה שכן ידענו היה שיער נטוע הוא הנוף ההפוך למקום של חולות נודדים, סלעים חשופים ואדמה אדומה הנפוצה לכל רוח. הגולה הייתה חול. ומה, אם כך, צריכה להיות ישראל, אם לא יער, הניצב במקומו, נטוע וזקוף?
מאז שנת 1994 מכהן שאמה כפרופסור להיסטוריה ולתולדות האמנות באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1999 יצא לאור ספרו "עיני רמברנדט" ("Rembrandt's Eyes") המציג הערכה מחודשת, אפולוגטית ושנויה במחלוקת לדמותו של האמן ההולנדי.

טורים עיתונאיים

בשנת 1995 מונה למבקר אמנות במגזין ניו יורקר והמשיך בכתיבה למשך שלש שנים. מבחר ממסותיו פורסמו בכתב העת ב-2005 תחת הכותרת "Hang Ups". בין השנים 1999–2010 כתב מאמרים שונים עבור העיתון הגרדיאן. ב-2007 כתב טור אוכל עבור הירחון האמריקאי ווג, ובשנת 2010 החל לכתוב מאמרים עבור העיתון פיננשל טיימס.

יצירתו הטלוויזיונית

בשנות ה-90 החל שאמה להתמקד ביצירה קולנועית-טלוויזיונית, שכללה עם השנים למעלה משלושים סרטים, רובם על בסיס ספרים שיצאו לאור במקביל לשידורם בערוצים BBC ו-PBS.
בשנת 2000 שב לבריטניה לאחר שנשכר על ידי ה-BBC להפיק את הסדרה התיעודית "היסטוריה של בריטניה", כחלק מחגיגות המילניום. הסדרה בת ה-15 פרקים סיקרה את קורות הממלכה המאוחדת עד לשנת 1965, הפכה לאחת מהצלחות ה-DVD התיעודיות הגדולות של ה-BBC, והייתה מועמדת לפרס אמי.
בשנת 2006 יצר סדרה בת 8 פרקים המציגה אמנים ויצירות גדולות ששינו, לתפיסתו, את פני העולם: ז'אק-לואי דויד (מות מארה), ויליאם טרנר (ספינת העבדים), ואן גוך (שדה חיטה עם עורבים), קאראווג'ו (דוד עם ראשו של גוליית), ברניני (האקסטזה של תרזה הקדושה), רמברנדט (הקונספירציה של קלאודיוס סיביליס), פיקאסו (גרניקה) ומארק רותקו (ציורי הקיר בבניין סיגרם). הסדרה זיכתה את שאמה בפרס אמי. הופיעה בתרגום לעברית תחת השם "כוחה של האמנות".
מספר שבועות לאחר היבחרו של ברק אובמה כנשיא האמריקאי-אפריקאי הראשון של ארצות הברית, שידר בשנת 2008 את הסדרה "העתיד האמריקאי: היסטוריה", ארבעה פרקים המסקרים את ארצות הברית לאור היחס של האומה האמריקאית בעבר לסוגיות רגישות כמו מלחמה, דת והגירה. שנה לאחר מכן יצר את "אמריקה של אובמה" אודות העידן שלאחר אובמה.
בשנת 2013 פרסם את הכרך הראשון בסדרה "סיפורם של היהודים", שעל בסיסה יצר ושידר ב-BBC את חמשת פרקי הסדרה באותו שם, המסקרים את תולדות עם ישראל מימי חורבן בית שני ועד ימיו, וחוקרים את נסיבות הישרדותו כעם חרף הרדיפות מהן סבל כמיעוט אתני. סיפורו של העם היהודי, אותו מציג שאמה כ"סיפור של אינטראקציה בין מילים לאנשים", מסופר בין היתר באמצעות עדויות של יהודים בני התקופה, כגון מכתב מאב לבנו משנת 475 לפני הספירה, ובאמצעות גילויים ארכאולוגיים חשובים, בהם ציורים שנמצאו במערכות קבורה ובתי כנסת יהודים המעידים על השפעות הלניסטיות. מבקר העיתון האובזרבר כינה את הסדרה "הישג מדהים וציון דרך טלוויוני". כתב עיתון הארץ באנגלית, אנשיל פפר, ציין כי "לאחר שהסדרה משתחררת ממלכודת הדבש של השמאלץ", היא "נכנסת למסלול משלה... ומתארת גם נרטיב של כתות ושסעים שעל אף שתמיד הייתה ידועה להיסטוריונים, רק לעיתים נדירות היא הוצגה מחוץ לאקדמיה".

חיים אישיים

שאמה נשוי לוירג'יניה פאפאיואנהו (Papaioannou), גנטיקאית באוניברסיטת קולומביה, לזוג המתגורר בניו יורק ילד משותף. שאמה מצהיר בגאון על זהותו היהודית בהופעותיו הציבוריות, מגן לעיתים קרובות על מדיניות ישראל ואף השווה במאמר משותף את החרם האקדמי על ישראל לחרמות שהטיל אדולף היטלר על בתי מסחר של יהודים בשנות ה-30 של המאה ה-20.

סגנונו

יחד עם היסטוריונים כקרלו גינצבורג ונטלי זימון דייוויס, נחשב שאמה לאחד ממייצגי אסכולת "ההיסטוריה התרבותית החדשה" שהתפתחה בשנות ה-70, המתמקדת בסיפור ההיסטורי מנקודות מבט אנתרופולוגיות שלא נחקרו בעבר כגון משפחה, יחסים בין המינים, שפה ועוד.
יצירתו מתאפיינת בהצגת אירועים היסטוריים מנקודת המבט של פשוטי העם באמצעות מציאת דימויים של בני התקופה המתוארת. עבודתו זכתה לעיתים קרובות להערכה בעיקר בקרב מבקרי תרבות והציבור הרחב, בשל כשרון הסיפור שלו בלי לסטות מהראיות ההיסטוריות. עם זאת, סגנונו עורר גם ביקורת כלפיו מחוגים אקדמיים על סובייקטיביות ופופוליזם.

ציונים לשבח

שאמה זכה בשורה של פרסים ומועמדויות, בכללם פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות ופרס חוג מבקרי הספרים הלאומי. חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאגודה המלכותית לאמנויות. ב-2001 קיבל שאמה תואר ממסדר האימפריה הבריטית עבור תרומתו בהיסטוריה וביקורת אמנות. בשנת 2010 מונה על ידי ממשלת דייוויד קמרון יחד עם ההיסטוריון ניל פרגוסון לחבר בצוות המסייע בהכנת תוכנית הלימודים בהיסטוריה בבתי הספר.