בנייה באבן

בנייה באבן היא הקמת מבנים או חלקי מבנים כאשר חומר הגלם העיקרי הוא אבן טבעית מעובדת או לא מעובדת. בנייה באבן הייתה אחת משיטות הבנייה הנפוצות ביותר במהלך ההיסטוריה, אך כיום כמעט ואינה בשימוש כיוון שאת מקום האבן תפסו חומרי בנייה מודרניים כגון בטון ופלדה.

שיטות של בניה באבן

בניית מבנים באבן התקיימה כמעט בכל העולם במשך אלפי שנים, לכן התפתחו שיטות רבות ושונות של בנייה באבן.

בנייה יבשה

זו כנראה טכנולוגיית הבנייה העתיקה ביותר המתגלה גם בממצאים פרה היסטוריים. בשיטה זו בונים את קירות האבן ללא טיט או אמצעי הדבקה חיצוני, כאשר מקפידים למלא חללים בין אבנים גדולות באבנים קטנות.

דוגמאות לבניה יבשה ניתן למצוא בכל רחבי העולם בגרסאות שונות. ניתן לבנות בבנייה יבשה גם באבני לקט וגם באבנים מסותתות או משוקפות.

בניית אבן וטיט

בניית אבן מודבקת באמצעות טיט מסוגים שונים, הייתה מקובלת מאז תחילת ההיסטוריה, כאשר הרכב הטיט השתנה על פי הזמינות של חומרי הגלם באותו האזור. ניתן לחלק את הבניה בטיט לשני מקרים. הסוג הפשוט יותר הוא הנחה של אבנים אחת על גבי השנייה כאשר הטיט מהווה את השכבה המקשרת ביניהן ולמעשה משמש בעיקר אמצעי לבידוד פנים המבנה מהחוץ. טכניקה זו אינה יעילה כי האבנים נושאות את כל העומסים האנכיים של המבנה ואילו את העומסים האופקיים (רוחות, רעידות אדמה, שקיעת יסודות) נושאים רק הטיט וכוחות החיכוך בין האבנים. שיטה זו יוצרת קירות חלשים יחסים ויש צורך להשתמש באבנים רחבות וארוכות כדי להוסיף להם יציבות.
שיטת בנייה מתוחכמת יותר היא כאשר מונחות האבנים גם אחת מעל השנייה וגם אחת לצד השנייה במגוון של סידורי הנחה. באופן זה נבנו רבים ממבני האבן בימי הביניים.

קירות מורכבים מאבן ובטון

זו שיטת בנייה שבמידה מסוימת מחקה את הבנייה המסורתית של אבן ומלט סידי. בשיטה הזו בונים קיר מאבנים עבות יחסית (20–30 ס"מ) ומחברים ביניהן באמצעות מלט. לאחר מכן מניחים ברזל לזיון מצידו הפנימי של הקיר ואחרי הברזל יוצרים משטח טפסנות ויוצקים בטון בחלל שנוצר בין הטפסה לבין האבן, כך שהאבן מהווה טפסה חיצונית והטפסה הפנימית היא טפסה רגילה. מעל הקיר שנוצר באופן הזה ניתן לצקת תקרה ומעליה שוב ליצור קיר מורכב. שיטת הבנייה הזו מכונה גם בשם בנייה כפרית והיא הייתה מקובלת מאוד בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הבנייה בשיטה המורכבת נעשית פחות פופולרית גם כיוון שהיא דורשת אבן עבה יחסית לבנייה בשיטת החיפוי, אבל עדיין השימוש בה מצוי ביישובים הערביים ביהודה ושומרון.

אריח

לוח אבן דק מנוסר, ששטחו בדרך כלל אינו עולה על עשירית המטר, שמשמש בעיקר לריצוף פנימי או לחיפוי בהדבקה על קירות חדרים.

לוח

לוח הוא המרכיב העיקרי בחיפוי וריצוף באבן. מדובר בדרך כלל בגוש אבן מלבני בעובי מספר סנטימטרים בודדים (ברב המקרים בין 2 ל5 ס"מ) ובארך ורחב של מספר עשרות סנטימטרים (בדרך כלל ברוחב של בין 20 ל30 ס"מ ובאורך גדול פי 1.5 עד 2 מהרוחב). לוח אבן יהיה מנוסר מכל צדדיו כשרק פאה אחת תהיה בעל גמר מיוחד (לדוגמה: סיתות או ליטוש).

פינה

פינה היא גוש אבן תלת ממדי המנוסר בצורת האות L ובדרך כלל מסותת בשתי פיאותיו. פינות אבן משמשות לחיפוי פינות בניין וכן לחיפוי מזוזות פתחים.

נדבך ראש

ידוע יותר בשמו קופיאינג (מאנגלית copying) הוא גוש אבן עבה שמיועד לכיסוי חלקו העליון של קיר מחופה אבן שאינו תומך בתקרה, כמו קיר מעקה לדוגמה. נדבך הראש בדרך כלל מיוצר בצורת תיבה מלבנית, אבל קיימים גם נדבכי ראש מעוגלים או משופעים בצידם העליון.

דסתור

"דסתור" (כנראה מערבית) הוא פינה כפולה בצורת האות U. הדסתור משמש בעיקר לחיפוי עמודים.

שימושים אחרים באבן לבנייה

בבנייה המודרנית נעשה שימוש רב באבן טבעית הן לצרכים מעשיים כגון משטחי עבודה וריצופים והן לצרכים אדריכלים קישוטיים כמו חיפוי קירות פנימיים ובניית עמודי אבן ברחובות. נעמוד על מספר שימושים נפוצים של אבן בבנייה המודרנית.

ריצוף אבן בתוך בניינים

אבן טבעית משמשת כחומר לריצוף יוקרתי בתוך מבנים. הריצוף יכול להתבצע במגוון של צורות ודוגמאות וסוגי אבן רבים מתאימים לשימוש כזה. בתקופה המודרנית מבצעים בדיקות באבנים המיועדות לריצוף מבנים כדי להבטיח שהן תהיינה עמידות לשחקה ולבלאי. כמו כן ניתן להספיג את פני האבן העליונים בחומרים כימיים שונים כדי למנוע מלכלוך להצטבר בנקבוביות האבן או כדי להיטיב את התכונות המכניות של הריצוף. לאחר הרכבת האבן לריצוף, ניתן לבצע ליטוש של האבן כדי לשפר את מראה הריצוף ואת הליטוש הזה ניתן ורצוי לחדש אחת לכמה שנים.
במהלך ההיסטוריה היה מקובל לרצף באבן מסוג שיש ארמונות ומקדשים כאשר גמר האבן היה מלוטש, כיום בנוסף על גמר הליטוש המסורתי, ישנו ריצוף אבן המסותת בעדינות וכן ריצוף אבן העובר התזת חול לצורך קבלת שטח פנים מחוספס.
ניתן להשתמש להטביל אבן בחומצות שונות כדי להעניק לאבן חדשה מרקם וגוון שיזכיר אבן עתיקה.
פסיפס - סוג יוקרתי ומיוחד של אבן בתוך מבנים, כאשר הריצוף נעשה באמצעות אבנים בודדות בצבעים שונים היוצרות מגוון דוגמאות וציורים.

חיפוי אבן על קירות חיצוניים

חיפוי קירות חיצוניים בלוחות אבן הוא השימוש הנפוץ ביותר באבן בבנייה המודרנית בישראל. החיפוי מתבצע בלוחות בעובי של מספר סנטימטרים והוא דחק בהדרגה את בניית קירות מורכבים אבן ובטון. חיפוי האבן מתבצע על גבי קירות בטון או לבנים והוא מהווה את שכבת הגמר החיצונית של הבניין. לחיפוי האבן יתרונות על סוגי גמר אחרים (כגון:טיח ובטון גלוי) וזאת מפני שהאבן עמידה לאורך שנים וקלה לתחזוקה ולניקוי.

חיפוי קירות באבן בשיטה הרטובה

חיפוי קירות בשיטה הרטובה הוא שיטת החיפוי המקובלת ביותר בארץ. בשיטה הזו מצמידים רשת פלדה אל קיר בטון באמצעות ברגים ואל הרשת הזו מחברים לוחות אבן באמצעות חוטי ברזל או עוגנים מפלב"ם. מותירים רווח של חמישה סנטימטרים בין קיר הבטון לאבן וברווח הזה יוצקים בטון שפיך. בשיטה הזו, המכונה גם שיטת הבנייה, בונים נדבך אחד של אבנים לכל אורך הקיר ויוצקים בטון מאחורי האבן ולאחר התקשות הבטון ניתן לקשור את האבנים של השורה הבאה אל הרשת וכן הלאה.
התמיכה התחתונה של חיפוי האבן היא קורת בטון נמוכה בתחתית הקיר, ובמקרה שלא ניתן לבצע כזו קורה, מצמידים אל הקיר פרופיל פלדה בצורת זוויתן. בשיטה הזו רצוי להשתמש באבנים עבות ונמוכות כיוון שבשעה שיוצקים בטון מאחורי האבן, האבן צריכה לעמוד ב לחץ ההידרוסטטי שמפעיל הבטון היצוק מאחוריה. אם נדרש להשתמש באבנים דקות או גבוהות, ניתן לתמוך באבן בטפסנות ארעית מצידה החיצון
לשיטה הרטובה ישנה עוד גרסה שנקראת שיטת ההרכבה בה מרכיבים את הרשת על הקיר לחיפוי, מורחים עליה שכבת טיח בעובי 2–3 סנטימטרים ואז מרכיבים את האבן בשיטה זו משתמשים במקומות צרים כאשר לא ניתן לצקת מאחורי האבן, או כאשר מדובר באבני חיפוי בעלות מידות גדולות באופן חריג.
לפי התקן ניתן להשתמש בשיטה לחיפוי מבנים שאינם גבוהים יותר משלושים מטר, ולא ניתן להשתמש בה לתליית אבן אופקית.

חיפוי מבנים באבן בשיטה היבשה

בשיטה זו משתמשים במערכת של ווים ועוגנים כדי לחבר את האבן על הקירות המחופים. בשיטה הזו נעשה שימוש רב בחיפוי מבנים בחו"ל ובארץ משתמשים בה בעיקר כאשר לא ניתן להשתמש בשיטה הרטובה. בתכנון החיפוי בשיטה היבשה, מסתמכים בדרך כלל על יצרן אביזרי התלייה, שעליו להיות אחראי לכך שהאביזרים שהוא מייצר מתאימים לביצוע חיפוי אבן בתנאים הממדים המתאימים לפרויקט.
חיפוי מבנים באבן טבעית בשיטה היבשה מקובל מאוד בפרויקטים מודרניים באירופה, ואילו בארצות הברית, שם השימוש בחיפוי אבן נדיר, משתמשים אך ורק בשיטה היבשה.

ישנם שני חסרונות מובהקים לשיטה היבשה על פני השיטה הרטובה. החיסרון הראשון הוא הצורך בשימוש באביזרי תליה מוזמנים במיוחד ואילו החיסרון השני בשיטה היבשה, קירות המבנים המיועדים לחיפוי חייבים להיות בנויים באופן אנכי ומדויק. כמו כן, יש לזכור כי בשיטה הרטובה חיפוי האבן הוא חלק מונוליטי של הקיר ואילו בשיטה היבשה החיפוי הוא עומס נוסף. היתרונות בשיטה היבשה הם קצב חיפוי מהיר יותר מהשיטה הרטובה, אמינות גבוהה מאוד של מערכת התלייה וגמישות במידות לוחות האבן לחיפוי.

חיפוי מבנים בשיטה חצי יבשה (שיטת "הקיר הכפול")

שיטת חיפוי קירות באבן בבנייה חצי יבשה ( הנקראת בתקן "קיר כפול" בשל תרגום מגרמנית התיאור של חיבור שני קירות לבנים באמצעות סיכות אלחלד) (באנגלית cavity wall) היא סוג של חיפוי בשיטה חצי היבשה. בשיטה זו בונים קיר אבנים, במרחק המייצר חלל של כ-3 ס"מ מקיר המבנה. האבנים מונחות אחת על גבי השנייה באמצעות טיח באותו אופן שבונים " בניית אבן ירושלמית". השורה הראשונה בכל קומה (או על פי חישוב) נבנית מעל משענת יציבה של זוויתן אלחלד המורכב בין כל 2 אבנים. הזוויתנים נושאים עומס אנכי בלבד. כדי להתמודד עם העומסים האופקיים (כמו כוח היניקה של הרוח) הפועלים על האבנים, קושרים כל אבן אל המבנה באמצעות סיכות אלחלד ייעודיות. לסיכות חירוץ לולייני בקצה הנכנס למיתד פלסטיק לעיגון בקיר התשתית. השיטה בוצעה לראשונה בבית חולים הדסה עין כרם ויתרונה בחיפוי אבנים קטנות הנבנות בניית גזית.
השיטה מבוססת על התקן הגרמני DIN 1053. לשיטה מוקדש חלק 6 בתקן ת.י. 2378.

חיפוי מבנים בהדבקה

שימוש בדבק כאמצעי עיגון לחיפוי אבן על קירות מבנים נדיר יותר וקיים החל מראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. ישנן שתי שיטות עיקריות בחיפוי באמצעות הדבקה. השיטה הראשונה היא שימוש בדבק רגיל, כמו דבק שבאמצעותו מדביקים אריחי קרמיקה. בשיטה הזו מנקים היטב את קיר הבטון עליו רוצים להדביק את האבן ולפעמים גם מחספסים אותו ואז מורחים דבק על גב האבן ומצמידים אותה לקיר. יש לבדוק האם סוג הדבק מתאים לסוג האבן ולגודלה, ככל שהאבן יותר גדולה מקדם ההתפשטות הסגולי יגרום להתפשטות גדולה יותר לכן כדי למנוע התנתקות כתוצאה מהפרשי התפשטות יש להשתמש בדבק קרמיקה גמיש יותר שיפצה על שינויים אלה. בשיטה השנייה משתמשים בדבקים מיוחדים בעלי חוזק גבוה במיוחד לרוב מבוססי אפוקסי כדוגמת לטיפוקסי המיובא על ידי חברת לטיקריט, או מגהפוקסי תוצרת חברת שחל, או אפוקסי סטון של חברת אשקלית. דבק כזה אין מורחים על כל שטח גב האבן, אלא מורחים אותו בארבע או שלוש נקודות מרוחקות.
המפרט המיוחד מטיל את האחריות להבטחת כל פרטי הביצוע על יצרני הדבקים, וזאת בשתי השיטות.
כיום קיים תקן ישראלי לביצוע חיפוי אבן בהדבקה בשילוב קיבוע מכני ואין אפשרות תקנית לבצע חיפוי בהדבקה בלבד.
בשנת 2008 התפרסם דו"ח של המכון הלאומי לחקר הבניה בטכניון לפיו חיפוי אבן בהדבקה בישראל מבוצע בצורה לא בטוחה ואף מסוכנת, לפיכך סביר שבעתיד שיטה זו לא תיושם בחיפוי חיצוני של מבנים.

חיפוי קירות בסגנון טיליאני

מקור השם טִיליָאנִי הוא כנראה "בסגנון איטלקי" בשפה הערבית. החיפוי הטיליאני הוא סגנון מיוחד של חיפוי אבן, שנפוץ בחיפוי מבני מגורים באזור ירושלים, ובחיפוי גדרות וקירות תומכים בכל רחבי ישראל. החיפוי הטיליאני מבוצע תוך שימוש באבני לקט בגדלים שונים, בצבעים שונים ובצורות שונות תוך שימוש במישקים משופעים ועקומים. התוצר המתקבל הוא קיר כאוטי בעל חזות פראית ומיוחדת.

חיפוי אבן על קירות פנימיים

חיפוי אבן על קירות פנימיים נדיר יחסית ושימושיו העיקריים הם ארכיטקטוניים. החיפוי מבוצע בדרך כלל בבנייה פרטית יוקרתית או בבנייה ציבורית של מבנים בעלי חשיבות רבה. אין הנחיות טכניות מיוחדות לביצוע חיפוי כזה והוא מתבצע בכל שלוש השיטות לחיפוי אבן חיצוני של מבנים ("השיטה הרטובה", "השיטה היבשה" והדבקה). בשנת 2005 בוצע בבניין הכנסת חיפוי אבן מסוג סלאייב בשיטה הרטובה בתוך אגף הוועדות וכמה שנים קודם לכן בוצע חיפוי של לוחות שחם בתוך לובי מלון לאונרדו סיטי טאוור ברמת גן באמצעות הדבקה במגהפוקסי.

חיפוי קירות בסגנון חאמי

אבנים מטיפוס "חאמי", הן סוג של עיצוב אבני בניין בצורה רבועה וכרסתנית. מקור השם חאמי הוא בהריסות עיר בשם חאמי בזימבבואה שם נבנו מרבית המבנים מאבן שעוצבה בצורה כזו. בארץ מדובר בעיקר באבני גיר בהירות, נקבוביות ורכות, מה שהופך אותן קלות לחציבה ולשבירה. האבנים מעוצבות לצורתן האופיינית כלומר, לצורת תיבה עבה עם הבלטה מעוגלת לצידן החיצוני ואז הן משמשות לחיפוי של קירות תומכים, גדרות ואף מבני ציבור ומבני מגורים.

משטחי עבודה מאבן טבעית

השימוש באבן טבעית בתור משטחי עבודה במטבחים ובחדרי אמבטיה מצוי מאוד בארץ. משטח העבודה מאבן מכונה בדרך כלל שיש, אף על פי שלעיתים נדירות הוא מיוצר משיש אמיתי ובפועל מיוצר בעיקר מלוח אבן גיר מלוטשת או שחם מלוטש. החל מאמצע שנות השמונים החל ייצור משטחי עבודה במטבחים מאבן מלאכותית כדוגמת אבן קיסר ובשנות האלפיים החלו גם בבניית מטבחים בעלי משטחי עבודה ממתכת או מעץ בעיקר בעקבות כניסתה לישראל של רשת החנויות השוודית לריהוט איקאה. למרות המגמות האלו הדוגלות בשימוש בחומרים חדשים, השימוש באבן טבעית למשטחי עבודה, מעוגן הייטב במסורת הבנייה הישראלית ומוסדר בתקינה והוא עדיין הפתרון הנפוץ לשימוש במטבחים ובחדרי אמבטיה.

רכיבי פיתוח מאבן טבעית

התפשטות השימוש באבן טבעית לריצוף כבישים ומדרכות גם בבנייה המודרנית, הביא להתפתחות השימוש באבן טבעית גם לרכיבי פיתוח כמו אבני שפה, אבני תעלה ועמודי מחסום. דוגמה יפה לעמודי מחסום מאבן טבעית ניתן לראות ברחוב קפלן בטבריה שם מוצבים על שפת המדרכה עמודי מחסום רבועים עשויים בזלת. רכיבי הפיתוח העשויים אבן הם עדיין חזון בלתי נפרץ ברב ערי ישראל וטרם זכו להתייחסות בתקנים הישראלים. כרגע מבוצעים מספר פרויקטים מרכזיים בירושלים עם רכיבי פיתוח מאבן ובתוכם פרויקט רחוב ממילא, גשר המיתרים והקונסוליה האמריקאית החדשה בארנונה.
ההנחיות העיקריות לתכנון וביצוע של רכיבי פיתוח, דומות לאלו של ריצוף אבן בכבישים, כלומר האבן צריכה להיות בעלת ספיגות נמוכה ועמידה בפני שחיקה.