google/wiki40b huggingface dataset:
פפריקה

פפריקה, או בשמה העברי פלפלת, היא תבלין בצבע אדום המופק על ידי טחינה של פלפלת צ'ילי לאבקה. בשפה ההונגרית המילה "פפריקה" מציינת כל פלפל שהוא.
צמח הפלפלת, בשמו המדעי capsicum annuum, הוא למעשה זן מתורבת של צמח פלפל צ'ילי, ממשפחת הסולניים, שמקורו בדרום אמריקה, והוא נפוץ בבישול האינדיאני והדרום אמריקאי ואומץ גם במטבח הצפון האמריקאי. הזן המתורבת אומץ באופן נרחב במטבח ההונגרי והוא מחומרי היסוד בבישול זה. בנוסף ישנה גם "פפריקה מרוקאית" שנוהגים לתבל בשמן.
בעגה היומיומית מתייחסים לשני סוגי פפריקה: פפריקה חריפה ופפריקה מתוקה. בעגה המקצועית, המונח 'פפריקה' מתייחס לזני פלפל מתוקים או בעלי חריפות עדינה בלבד, ולא לפלפלים חריפים.

מקור השם

השורש ppr מייצג במשפחת השפות ההודו-אירופיות פלפל. מכאן הוא אומץ כשמו של הפלפל בשפה האנגלית, pepper, ובשפות הלטיניות (רומנסיות Romance languages), גרמאניות, בלטיות, סלאביות וכו'. למעשה בשפה ההונגרית, שהיא לא שפה הודו-אירופאית כלל, אלא שייכת לעל משפחה אחרת לחלוטין של שפות פינו-אוגריות, המילה "פפריקה" מציינת כל פלפל שהוא.

שימושים

כאשר מדברים על פפריקה (Paprika) בעגה המקצועית, הכוונה כמעט תמיד לפלפל צ'ילי אדום לא חריף (paprika-type chile)- דהיינו: פפריקה מתוקה. אולם קיימים גם פלפלים ממינים אחרים שמשמשים לאבקות הפפריקה שקיימת בהם חריפות עדינה. למרות שהשימוש הנפוץ ביותר בפפריקה הוא עבור ייצור אבקה כתבלין (45% מהשוק), קיים גם שימוש נרחב במוצר בתעשיית המזון לשם הפקת אולאוריסין (Oleoresin)- מיצוי פפריקה המשמש בתעשיית צבעי המאכל וחומרי הטעם (מהווה 33% מהשוק). 17% מהתוצרת משווקת לצרכן בצורת פרי יבש (pods) לא מעובד. 
צרכניות הפפריקה המתוקה הגדולות בעולם הן צפון אמריקה (40%), אירופה (29%), סין (17%), מקסיקו (9%) ואחר (5%). בהונגריה, סרביה, סלובקיה וארצות נוספות ישנה צריכה מסורתית של פפריקה מתוקה לצורכי בישול. בספרד שוכנים מפעלי יצור תבלין הפפריקה מהגדולים בעולם. 

אזורי גידול

המקומות העיקריים בהם מגדלים את פלפל הפפריקה הם סין, פרו וטורקיה. ייצור הפפריקה בהונגריה מהווה רק 2% מסך התוצרת העולמית (נכון ל-2012) והוא משמש בייחוד לשוק מקומי. זני הפפריקה הגדלים בספרד ובמרוקו הם לרוב בעלי פירות קטנים ועגולים, בעוד שהזנים הגדלים בקליפורניה ובהונגריה הם מוארכים ובעלי צורת קונוס.
בישראל גידלו פפריקה בעיקר בנגב הצפוני ובעמק בית שאן, אך לאחרונה (2014) קרס הגידול בשל העלויות הגבוהות של המים ואי יכולת לעמוד בתחרות מול סין. 
הזריעה בישראל מתבצעת במרץ והאסיף בסתיו. בשונה מרוב מדינות העולם, האסיף בישראל ממוכן, ונעשה באמצעות קומביין ייעודי. היבול מיועד לייבוש ולטחינה ורובו המכריע מיוצא למדינות מערב אירופה. התוצרת הישראלית נחשבת לאיכותית ואמינה ביחס לתוצרת מסין או מפרו.

ערך תזונתי

קבוצת הפלפלים האדומים והפפריקה בפרט מכילה כמות גדולה של ויטמין C, אך הוא נהרס בתהליך העיבוד והייבוש. לעומת זאת מכילה הפפריקה, גם בצורתה המעובדת, בטא-קרוטן אשר הגוף הופך לוויטמין A. צבעה של הפפריקה נובע מהמצאות זאקסנטין (Zeaxanthin), קרוטנואיד המצוי גם ברשתית העין.

מאכלים

מאכלים הונגריים מסורתיים המתובלים בפפריקה הם גולאש ופפריקש עוף. בשל צבעה הבולט, משתמשים בפפריקה גם לקישוט בבזיקה על מאכלים שונים, לתוספת צבע לממרחים ונקניקים וכחומר מקשר בין שמן לחומץ ברטבים.
יוסף לפיד ורות סירקיס כתבו ספר מתכונים הונגרי הנקרא "פפריקה".
קזוקו

קזוקו (ביפנית: 華族; מילולית: שושלת מפוארת) הייתה מערכת תוארי אצולה באימפריה היפנית, שהתקיימה מ-1869 ועד 1947.

מקורות

לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868, השיבה לעצמה האצולה היפנית המסורתית את מעמדה. מספר חברי אצולה לקחו חלק פעיל בהדחת שוגונות טוקוגאווה, וכל המשרות בממשלת מייג'י החדשה נמסרו לחברי האצולה.
האליטה של תקופת מייג'י איחדה את מעמד האצולה עם הדאימיו לכדי מעמד אריסטוקרטי מורחב ב-25 ביולי 1868, וקבעה שמעמד זה נבדל מהמעמדות החברתיים האחרים - סמוראים לשעבר ופשוטי העם. איטו הירובומי, ממנסחי חוקת מייג'י, שאף שהקזוקו יהיה מעמד שיגן על הקיסר ועל הממסד הקיסרי. באותה עת, היו חברות בקזוקו 427 משפחות, כל חברי הקזוקו שלא הייתה להם משרה במחוזות יפן נאלצו להתגורר בטוקיו.

התפתחות

חוק מערכת האצולה מה-7 ביולי 1884, אותו העביר איטו לאחר ביקורו באירופה, קבע שממשלת מייג'י רשאית להעניק תואר קזוקו לאנשים שהיא מצאה שתרומתם למדינה הייתה רבה. הממשלה אף חילקה את הקזוקו לחמש דרגות, שהתבססו על מערכת האצולה בבריטניה, אך שמותיהן התבססו על תוארי האצולה הסינית העתיקה:
1. נסיך או דוכס (公爵; קוֹשָקוּ) 2. מרקיז (侯爵; קושקו) 3. רוזן (伯爵; האקוּשאקוּ) 4. ויקונט (子爵; שישאקו) 5. ברון (男爵; דאנשאקו)
חלוקת הדרגות למשפחות מהאצולה המסורתית נקבעה לפי הדרגה הגבוהה ביותר אליה הגיע מישהו מאבות המשפחה. לפיכך, כל ראשי המשפחות מבית פוג'יווארה קיבלו את התואר "נסיך." ראשי משפחות אצולה מסורתיות אחרות קיבלו את התואר "מרקיז," וכך גם משפחת האצולה של איי ריוקיו.
חלוקת הדרגות לדאימיו-לשעבר התבססה על הכנסות האורז של המשפחה. דאימיו בעלי הכנסה של 150,000 קוקו ומעלה קיבלו את התואר מרקיז, אלה עם 50,000 קוקו ומעלה היו רוזנים, וכן הלאה. השוגון לשעבר, יושינובו טוקוגאווה, הפך לנסיך, ראש הענף הראשי של משפחת טוקוגאווה קיבלאת התואר מרקיז, וראשי הענפים המשניים קיבלו את התואר רוזן.
בעלי התארים הגבוהים ביותר, נסיך ומרקיז, קיבלו מינוי אוטומטי לבית האצילים בדיאט של יפן עם קבלת התואר. רוזנים, ויקונטים וברונים בחרו 150 חברים מתוכם, שישבו בבית האצילים. תארים ומענקים ממשלתיים עברו בירושה לפי העדפת הבן הבכור, אף על פי שמשפחות קזוקו רבות אימצו ילדים מענפים שונים במשפחתם או ממשפחות אחרות, כדי למנוע את גוויעת הענף שלהם. בתחילתה, כללה מערכת הקזוקו 509 אצילים, ועד 1928, בעקבות מינויים וקידומים, צמח המספר ל-954. הקזוקו הגיע לשיאו ב-1944, כשהיו חברים בו 1016 משפחות.
חוקת יפן מ-1946 ביטלה את מערכת הקזוקו, וחיסלה את השימוש בתוארי אצולה מחוץ למשפחה הקיסרית. עם זאת, רבים מצאצאיהם של חברי הקזוקו ממשיכים למלא פקידים בכירים בחברה, בפוליטיקה ובכלכלה היפנית.
מארק רולסטון

ביוגרפיה

רולסטון נולד בבולטימור לאוולין ולתומאס ג'ורג' רולסטון.
למד משחק באירופה, לרבות בלונדון וקיבל את התפקיד הראשון שלו בארצות הברית במחזה "ריצ'רד השלישי".
את הופעת הבכורה שלו בתור שחקן קולנוע ערך במותחן האימה המצמרר של ג'יימס קמרון "שובו של הנוסע השמיני" בתור הטוראי מארק דרייק מיחידת העילית הנשלחת אל המושבה במטרה להשמיד את צאצאי היצור מהסרט הראשון.
התקבל לאחר מכן לסרטים "נשק קטלני 2" בתור האנס מאנשיו של מבריח הסמים הדרום אפריקאי אריאן ראד ו"רובוקופ 2".
ב-1994 שיחק בסרט הדרמה של פרנק דרבונט "חומות של תקווה", שנחשב כיום לאחד מהסרטים הטובים בכל הזמנים, בתפקיד האסיר בוגס דאימונד, אנס אשר מנהיג את כנופיית הכלא "האחיות" ונוהג להטריד מינית את דמות האסיר הראשי אנדי דופריין (טים רובינס). 
לקראת סוף שנות ה-90 התפרסם רולסטון בסרטי האקשן המצליחים "אירייזר" בתור המתנקש ג. סקאר שנשלח לחסל את המדענית ד"ר לי קולן (ונסה ויליאמס) ו"שעת שיא" בתור סוכן האף.בי.איי וורן ראס.
ב-2006 הופיע בסרטו של מרטין סקורסזה "השתולים" וגילם את אחד טימותי דלהאנט, אחד מחייליו של בוס המאפיה האירית בבוסטון פרנק קוסטלו (ג'ק ניקולסון).
שיחק בסרטי האימה "המסור 5" ו"המסור 6" בדמותו של דן אריקסון סוכן האפ. בי. איי האחראי על חקירת תיקי הרצח הסדרתיים של "ג'יגסו". ב-2008 שיחק בסרט האימה "מקלט מדיני", בכיכובה של שרה רומר.

חיים אישיים

רולסטון נשוי לג'ורג'יה, בתו של נגן הג'אז הלטיני צ'יצ'ו או'פריל, לזוג שלושה ילדים.
פרדריקה, נסיכת הנובר

ביוגרפיה

פרדריקה נולדה בבלאנקנבורג על ההארץ ב-18 באפריל 1917, לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ואשתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
במהלך אולימפיאדת ברלין (1936), הציע פאולוס, נסיך יוון נישואים לפרדריקה, וב-28 בספטמבר 1937 התארסו השניים באופן רשמי. ב-9 בינואר 1938 התחתנו השניים באתונה, ופרדריקה הפכה לנסיכת הכתר של יוון.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1946, בזמן שיוון הייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, שהו פרדריקה ומשפחתה יחד עם הממשלה הגולה בלונדון ובקהיר, ועודדו משם את תנועת ההתנגדות לנאצים.
ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים היוונית, מת גיסה גאורגיוס השני, מלך יוון ללא ילדים, ובעלה פאולוס עלה לשלטון במקומו. ב-20 בנובמבר 1947 התחתן בן דודו של פאולוס פיליפ עם אליזבת, הנסיכה מויילס, ופאולוס ופרדריקה נסעו לבריטניה להשתתף בשמחה. פרדריקה השתתפה עם בעלה בביקורים רשמיים ברחבי העולם, והייתה מעורבת באופן פעיל בפוליטיקה המקומית.
ב-6 במרץ 1964 מת בעלה באתונה, ובנה קונסטנטינוס השני עלה לשלטון במקומו, וב-18 בספטמבר באותה שנה התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק, ובעקבות כך פרשה פרדריקה מהחיים הציבוריים.
ב-21 באפריל 1967 תפס הצבא היווני בהנהגת קבוצת קולונלים את השלטון ביוון בהפיכה אלימה, והקים משטר צבאי ששלט ביוון יותר משבע שנים. השלטון הצבאי הסתיים ב-24 ביולי 1974, ובעקבות כך נערך משאל עם במדינה, ובו הוחלט על ביטול המונרכיה, ובשל כך יצאה פרדריקה לגלות, ועברה להתגורר אצל בתה סופיה במדריד שבספרד.
ב-6 בפברואר 1981 מתה פרדריקה במדריד, במהלך ניתוח להסרת קטרקט. פרדריקה נקברה בבית הקברות המלכותי באתונה, ובני משפחתה הורשו להשתתף בהלווייה, אך נאלצו לעזוב את יוון מיד לאחר שהסתיימה.
בלי סודות

הפקת התוכנית

שידור התוכנית החל ב-1984 אולם צילומיה נערכו שלוש שנים קודם. לצורך ביצועם, נשכרה ניידת שידור בצבע.
משדרי הטלוויזיה המחישו לצופה את תהליך הקריאה באמצעות שירים ומערכונים אותם הובילו מנחי התוכנית חני נחמיאס, אושיק לוי, נתן נתנזון וחנן גולדבלט, ושחקנים נוספים שהתארחו בתוכנית, כמו שולה חן, עפרה חזה, גליה ישי ומתי סרי. שירי התוכנית (כולל הפתיח שכתבה אילנה לופט) הולחנו על ידי שלמה יידוב. בתוכנית נעשה שימוש באנימציית פלסטלינה (הנפשת סטופ-מושן) עם הדמויות "אלפי" ו"בטי" שעוצבו והונפשו בידי דני לבקוביץ. בעידן החד ערוצי בישראל, התוכנית זכתה לאחוזי חשיפה גבוהים מאוד בקרב הילדים והיא מוגדרת כאחת מתוכניות הקלאסיקה של הטלוויזיה החינוכית.
הפופולריות הגדולה הובילה גם לתוכנית המשך, "בסוד העניינים", אשר הופקה בשנים 1991–1992. כחלק מתוכנית הלימודים צפו תלמידי כיתה א' בסדרה "בלי סודות", ובכיתה ב', בסדרת ההמשך "בסוד העניינים".
מגי האסן

ביוגרפיה

האסן (מבוטא HASS-un) נולדה בבוסטון שבמסצ'וסטס, בתם של מרגרט ורוברט ווד. אביה היה פרופסור למדע המדינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וכיהן במשך תקופה קצרה כמזכיר מחלקת השיכון והפיתוח העירוני בקבינט של לינדון ג'ונסון. אמה הייתה מורה. ב-1980 סיימה תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת בראון וב-1985 סיימה תואר JD במשפטים מאוניברסיטת נורת'איסטרן. לאחר הלימודים עבדה כעורכת דין ויועצת משפטית.
בנה הבכור נולד עם שיתוק מוחין חמור מאד. בעקבות מאבקה ליצירת תנאים מתאימים לבנה במוסדות חינוך היא הפכה לקול בולט במדינה בנושא המאבק לזכויות נכים. ב-1999 מונתה על ידי מושלת ניו המפשייר ג'ין שאהין ליועצת לוועדה לנושאי התאמה בחינוך במדינה.
ב-2002 פנו אליה בכירי המפלגה הדמוקרטית על מנת שתתמודד לסנאט של ניו המפשיר, היא התמודדה אך לא זכתה בבחירות. בנובמבר 2004 ניצחה בבחירות לסנאט, ב-2006 וב-2008 זכתה בבחירות לכהונה נוספת. בתקופת כהונתה השלישית שימשה מנהיגת סיעת הרוב בסנאט. ב-2010 הפסידה בבחירות.
בנובמבר 2012 נבחרה למושלת ניו המפשייר ברוב של 55% לעומת 43% ליריבה מהמפלגה הרפובליקנית. במסע הבחירות שלה הבטיחה להימנע מהעלאת מיסים ולהשקיע בחינוך ובתעסוקה. היא ניצחה בבחירות לכהונה נוספת בנובמבר 2014 ברוב של 52%.
באוקטובר 2015 הכריזה על התמודדה לסנאט, בבחירות גברה  על הסנאטורית המכהנת קלי איוט ברוב של פחות מ-800 קולות (פחות מ-0.5%).
האסן נשואה לתומאס האסן המכהן כמנהל אקדמיית פיליפס אקסטר, פנימייה יוקרתית באקסטר. היא אם לשני ילדים.
האצ'יקו

תולדות חייו

האצ'יקו נולד במחוז אקיטה בצפונו של האי הונשו ביפן. ב-1924 אומץ האצ'יקו על ידי פרופסור הידסבורו אואנו (上野 英三郎), מרצה לחקלאות באוניברסיטת טוקיו, והחל ללוותו אל תחנת הרכבת שיבויה שבשיבויה בטוקיו מדי בוקר, כאשר אואנו יצא לעבודתו, וחזר מדי אחר הצהריים כדי לקבל את פניו בשובו. כשנה לאחר מכן, בחודש מאי 1925, מת אואנו בעת הרצאה באוניברסיטה כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי, ואלמנתו אשר עקרה מטוקיו, מכרה את הבית ומסרה את האצ'יקו למשפחה אחרת.
האצ'יקו נמלט מביתו החדש מספר פעמים ושב לביתו של אואנו עד שהבין כי אואנו אינו מתגורר בו עוד, והחל מתייצב בתחנת הרכבת בכל יום בשעה בה נהג אואנו לשוב מעבודתו, כדי לקבל את פניו. הכלב משך את תשומת לבם של הנוסעים ועובדי התחנה אשר האכילו אותו, והגנן של אואנו, אשר התגורר בסמוך לתחנה, דאג לו למזון. אחד מתלמידיו של אואנו אשר עסק בחקר כלבי אקיטה, הבחין בהאצ'יקו בשנת 1928 ופרסם מספר מאמרים אודותיו. אחת הכתבות זכתה לפרסום רחב כאשר פורסמה בעיתון בשנת 1932, והאצ'יקו הפך לסמל לנאמנות. גזע כלבי האקיטה, ממנו נותרו רק 30 פרטים לפי מחקרו של התלמיד, זכה גם הוא לפרסום ולעדנה מחודשת.
בחודש אפריל 1934 הוצב פסל של האצ'יקו בכניסה לתחנה, והטקס נערך בנוכחותו של האצ'יקו עצמו. האצ'יקו המשיך לפקוד את התחנה בכל יום במשך עשר שנים לאחר מותו של אואנו בתקווה לשובו, עד שנמצא מת ב-8 במרץ 1935 ברחוב ליד תחנת שיבויה, לאחר שלקה בדירופילריאזיס. גופתו פוחלצה והיא מוצגת במוזיאון הלאומי למדע בטוקיו.

הנצחה

פסלו של האצ'יקו אשר הוצב בכניסה לתחנת הרכבת, במקום בו נהג להמתין לאואנו, הותך כחלק מהמאמץ המלחמתי של יפן במלחמת העולם השנייה. בשנת 1948 פוסל פסל חדש על ידי האמן טקשי אנדו, בנו של האמן אשר פיסל את הפסל המקורי, והוצב במקום. הכניסה לתחנה הסמוכה אל הפסל, קרויה על שמו של האצ'יקו, וכך גם קו אוטובוס מקומי. פסלים נוספים של האצ'יקו הוצבו ליד תחנת הרכבת וליד המוזיאון לכלבי אקיטה בעיר הולדתו של האצ'יקו במחוז אקיטה. ב-8 באפריל מדי שנה, נערך בתחנת שיבויה טקס לזכרו של האצ'יקו ולזכר נאמנותו.
פינקברי

היסטוריה

התוכנית המקורית של הואנג ולי הייתה להקים בית תה בסגנון אנגלי בשם Huntley Drive בהוליווד המערבית, קליפורניה. אולם לאחר שהעירייה סירבה להעניק להם רישיון למכירת משקאות אלכוהוליים הם פנו לתוכניתם החלופית להחייאת הפרוזן יוגורט - מוצר שזכה להצלחה בעיקר מאמצע שנות השמונים ועד תחילת שנות התשעים של המאה ה-20. החנות הראשונה נפתחה בינואר 2005. בתוך זמן קצר השתרכו תורים ארוכים בחנות, ובעקבות זאת נכתבה עליה כתבה אוהדת בלוס אנג'לס טיימס תחת הכותרת "הטעם שהניב 1,000 דו"חות חנייה" (the taste that launched 1,000 parking tickets). 
החנות השנייה נפתחה כעבור יותר משנה וחצי, בספטמבר 2006. מאז נפתחו עוד סניפים רבים בקליפורניה ובניו יורק. ב-16 באוקטובר 2007 השקיעה קרן מוורון של מייסד רשת בתי הקפה סטארבקס הווארד שולץ 27.5 מיליון דולר בפינקברי. מטרת ההשקעה הייתה להאיץ מהלך של התרחבות לכל רחבי ארצות הברית. 
בעקבות הצלחתה של הרשת קמו לה מתחרים רבים באזור קליפורניה. במקרה אחד גלשה התחרות להגשת תלונה על ידי בעל חנות מתחרה (קיוויברי) כנגד לי בגין איומים, ובהגשת תביעה על ידי פינקברי כנגד אותו מתחרה בגין העתקת סמליל והפרת סימן מסחר. בשנת 2007 הוגשה כנגד פינקברי תביעה בטענה להטעיית הצרכנים, משום שלאור כמות תרביות החיידקים במוצר שנמכר על ידה לא ניתן לכנותו "יוגורט" על פי התקנות של מחלקת המזון והחקלאות של קליפורניה.

החנויות

חנויות הרשת עוצבו באופן שנועד למתג את פינקברי כרשת עכשווית-אופנתית. הריהוט בחנויות עוצב על ידי פיליפ סטארק, ועל התאורה הופקדה חברת לה-קלינט. הקירות צבועים במגוון צבעים ורצפת הסניפים זרועה חלוקי נחל.
בתחילה כלל התפריט של פינקברי שני טעמי פרוזן יוגורט בלבד: בסיסי ותה ירוק. מאוחר יותר הצטרף טעם שלישי - קפה. המוצר נמכר בשלושה גדלים - קטן (5 אונקיות, כ-140 גרם), בינוני (8 אונקיות, כ-230 גרם) וגדול (13 אונקיות, כ-370 גרם). בכל אונקיה יש 25 קלוריות, 5 גרם סוכר ו-0% שומן. בנוסף לכך מוצעים בסניפי הרשת "ברד" (shaved ice) עם פירות או תה ירוק, ושייקים (smoothies).
לפרוזן יוגורט ניתן להוסיף פירות שונים (כגון פירות יער, מנגו ובננה), ערמונים, שקדים, שבבי שוקולד, עוגיות, גרנולה ועוד. הרשת נוהגת להציע תוספות מיוחדות לזמן מוגבל בחגים ובתקופת הקיץ.
Long-Term Capital Management

הנפילה

בסוף שנת 1997 היה הונה של הקרן כ-4.6 מיליארד דולר, ובמאזנה היו רשומות התחייבויות בסך של כ-125 מיליארד דולר. במינוף זה לא היה די: לקרן היו התחייבויות חוץ-מאזניות, בעיקר בנגזרים על שערי ריבית בהיקף של כ-1,250 מיליארד דולר. 
בחודשים הראשונים של 1998 הייתה תשואת הקרן אפסית. במאי 1998 ירדה הקרן ב-6.4%, וביוני ב-10.1%.
באוגוסט 1998 אירע משבר הרובל. מחירי הנפט, שהגיעו לשפל של 12 דולר לחבית, הביאו את ממשלת רוסיה להודיע על שמיטת חובותיה. משבר פיננסי במדינות דרום מזרח אסיה, כמו תאילנד וקוריאה הדרומית הוסיף שמן למדורת האי-ודאות. המשקיעים החלו לצאת משווקים מתעוררים, והחלה קריסה בשוקי ההון העולמיים. 
הקרן מצאה עצמה מושקעת במינוף גבוה מאוד. ביום שישי, 21 באוגוסט, הפסידה הקרן כ-550 מיליון דולר, כ-15% מהונה, ובסיום החודש הפסידה 45% מההון. ב-25 בספטמבר צנח הון הקרן לכ-450 מיליון דולר בלבד. עם הון עצמי מצומק ורמת מינוף עצומה, החלה הקרן להוות איום על שוקי ההון בעולם. תוך שבועות מספר הגיעה הקרן לחדלות פרעון.

אחרי הנפילה

קריסת הקרן עוררה הדים רבים בשוקי ההון. הבנק הפדרלי של ניו יורק, הכפוף לבנק המרכזי של ארצות הברית - ה"פדרל ריזרב" - בראשותו של אלן גרינספאן, אירגן שורה של מוסדות, ובהם מריל לינץ', ליהמן ברדרס, וגולדמן זקס, שהזרימו 3.75 מיליארד דולר לשם חילוץ הקרן ממצבה. לאחר מספר שנים משכו המוסדות המחלצים את כספיהם והקרן נסגרה.
הדיון הציבורי שהתעורר סביב קריסת הקרן עסק במיוחד בשאלה כיצד נקלעו שני חתני פרס נובל, מומחים מן השורה הראשונה לסיכון פיננסי, למצב שאליו נקלעו. ההנחה היא שמגוון של גורמים חברו יחדיו והביאו לקריסת הקרן, ובהם מינוף מוגזם, והעובדה שאירועים שלא היו צפויים לקרות - קרו. הנפילה הביאה גם לבחינה מחדש של השימוש בנוסחאות להערכת ניירות ערך נגזרים.
לונג טרם קפיטל נפלה ב-1998. בספרו אודות הפרשה "עלייתה ונפילתה של LTCM" שיצא לאור בשנת 2000 כתב רוג'ר לוונסטין כי
"ריצ'רד פולד, יו"ר ליהמן ברדרס, נלחם בשמועות שהחברה שלו עומדת על סף התמוטטות בגלל חשיפת-יתר ללונג-טרם."
כעבור 10 שנים פרץ משבר האשראי העולמי. קריסתה של ליהמן ברדרס, בספטמבר 2008, עדיין בניהולו של פולד, הייתה האות לפרוץ המשבר במלוא עוזו, ונחשבת בעיני רבים לאחד מסימניו המובהקים.
איבי-סין

איבי-סין, מלך שומרי בסוף האלף השלישי לפני הספירה, האחרון בשושלת השלישית של אור.

חייו

על פי הכרונולוגיה התיכונה, איבי-סין נולד בשנת 2028 לפני הספירה והיה הדור החמישי לשושלת השלישית של אור, השושלת שהקימה את האימפריה המפוארת בשומר של סוף האלף השלישי, ושבמסגרתה פרחה ושגשגה הספרות והתרבות השומרית.
בשנתיים הראשונות לשלטונו התנהלו ענייני הממלכה על מי מנוחות, אולם החל משנתו השלישית החל כרסום חמור בשלטונו. האמורים, שבטי נוודים שהגיעו ממזרח, החלו לפלוש אל תוך האימפריה. הם חדרו את החומה העצומה שהקים שו-סין, אביו של איבי-סין, כחיץ בפניהם, והחלו במסעות רצח וביזה ברחבי האימפריה.
התוצאות ההרסניות של פלישותיהם לא היו רק פוליטיות וצבאיות אלא גם כלכליות: החקלאות חדלה מלפעול כסדרה והדרכים נחסמו, עובדה שהפריעה לייבוא תבואה מחוץ לאור. באופן זה נוצר מצב של מחסור, שהגיע במהרה לאינפלציה קשה. מחירי התבואה נסקו פי שישים ובזו אחר זו חדלו הערים בפריפריה, אשר היו משועבדות לאור הבירה, להכיר בשלטונו של איבי-סין, ובכך פוררו את האימפריה עד שנשארה רק הבירה אור לבדה. עדות חשובה להתפוררות האימפריה הם המסמכים הכלכליים שנמצאו בערי שדה אלו, אשר מציינים פחות ופחות את תאריך כתיבת המסמך על פי שמות השנים שקבע איבי-סין. כמו כן, ישנן עדויות על הפסקת תשלומי מס הקרבן למקדש הראשי באור.
בחולשתו, שלח איבי-סין את הפקיד הבכיר אישבי-ארה כדי לקנות תבואה בצפון, וזה השיב לו במכתב בו הוא מפרט את קשיי העברת התבואה לאור בגלל שליטתם של האמורים על המצודות והדרכים. בסופו של המכתב, מציע אישבי-ארה למנותו לשליט של שתי ערים חשובות: איסין וניפור. איבי-סין הסכים להצעה זו, שייתכן ונאמרה אף בנימה של איום, ובכך סלל את הדרך לאישבי-ארה להיות המלך החשוב הבא במסופוטמיה שיבוא תחתיו. לאחר זמן לא רב, פלשו אף העילמים לאימפריה המפוררת, החריבו את הבירה אור ואת מקדשה, הרגו את תושביה והגלו את המלך איבי-סין לעילם, שם מצא את מותו. אירוע זה התרחש בשנת 2004 לפני הספירה, ועם נסיגת הפולשים מילא אישבי-ארה את הוואקום השלטוני שנוצר והקים שושלת מלוכה חדשה וחזקה, שושלת איסין.
נפילתו של איבי-סין היא גם נפילתה של ממלכת אור III, אשר תחת שלטונה זכתה התרבות השומרית לפריחה חסרת תקדים שהניבה את רוב היצירות השומריות הקלאסיות המוכרות לנו כיום. אמנם, בתקופות שבאו אחר כך המשיכו לכתוב בשומרית, אך השפה הלכה והתנוונה ואת מקומה דחקה השפה האכדית, שהפכה במהרה לשפה העיקרית של המסופוטמים ושל המרחב כולו. חורבנה של העיר אור ועימה הממלכה כולה מתועד בחמש קינות שומריות פיוטיות, שכל אחת מהן מוקדשת לחורבנה של עיר אחרת: הקינה על חורבן אור, הקינה על חורבן שומר ואור, הקינה על חורבן ניפור, הקינה על חורבן ארידו והקינה על חורבן ארך.
ואל ד'יזר

ואל ד'יזר (Val d'Isère) היא עיירת סקי הממוקמת בעמק Tarentaise, במחוז סבואה שבדרום מזרח צרפת. כחמישה קילומטר מהגבול עם איטליה. ואל ד'יזר נמצאת בגובה של 1,850 מטר מעל פני הים והרכבלים באתר מגיעים עד 2800 מטרים מעל פני הים. אתר הסקי של העיירה הוא חלק ממתחם Espace Killy על שמו של ז'אן קלוד קילי (בצרפתית: Jean-Claude Killy; נולד ב-30 באוגוסט 1943), גולש סקי ואלוף אולימפי צרפתי. בשנת 1988 נפתח המלון הראשון בעיירה.
באתר יש 82 מסלולים באורך 150 קילומטר. המסלולים ברמות קושי שונות. הנקודה הנמוכה בואל ד'יזר היא בגובה 1,550 מטר והגבוהה ביותר ב-3,450 מטר.
האתר מארח את תחרויות גביע העולם סקי אלפיני לנשים וגברים של הפדרציה הבינלאומית לסקי וכן את חלק מתחרויות הסקי של אולימפיאדת החורף אלברוויל 1992. מדי שנה מתקיים אירוע החורף השנתי של GEM Altigliss, שמאורגן על ידי אגודת הסטודנטים של  Grenoble. האתגר הוא אירוע סקי והסנובורד הגדול ביותר באירופה הנערך באתר כשבוע בחודש פברואר. מעל כ- 1000 סטודנטים ממדינות שונות שונים מגיעים למקום להשתתף באתגר.
חוף שביתת הנשק

היסטוריה

בראשית המאה ה-16 החלה ההתערבות האירופית באזור המפרץ. הראשונים שהגיעו לשם היו הפורטוגלים. הבריטים וההולנדים הצטרפו למירוץ האימפריאלי במהלך המאה ה-17, מרוץ שהוכרע לטובת בריטניה בסוף המאה ה-18. במהלך אותה מאה הרבו השייח'ים ראשי השבטים לעסוק בשוד ימי אינטנסיבי, שהוציא לאזור את כינויו "חוף שודדי הים". מבחינת בריטניה היה ביטחון הים באזור בעל חשיבות אסטרטגית כיוון שהוא נמצא על הנתיב הימי החיוני להודו הבריטית. בראשית המאה ה-19 החלה בריטניה לנקוט צעדים צבאיים כדי להבטיח את ביטחון השיט במקום. ב-1820 כפתה על השיח'ים מאבו דאבי, עג'מאן, שארג'ה, ראס אל-ח'ימה ואום אל-קיוין חתימת הסכמים נפרדים להפסקת השוד הימי, תוך שהיא מבטיחה את חוסר מעורבותה בנושאי פנים. הסכם שהורחב בשנת 1853 לכדי חוזה שלום ימי קבוע הן בין השיחים לבריטניה והן בינם לבין עצמם, שכלל גם את דובאי ומאז קיבל האזור את השם "חוף שביתת הנשק" (Trucial Coast). במסגרת ההסכם הגנה בריטניה על מדינות החוף והתחייבה לעזור בכספים לשליטיהן, אך גבולות המחויבויות ההדדיות לא הוגדרו באופן רשמי. פרק נוסף בהסכם היה מניעת סחר עבדים מהחוף.
בסוף המאה ה-19, לאור התערערות האימפריה העות'מאנית, החלו מדינות כקיסרות הגרמנית והאימפריה הרוסית לערער על ההגמוניה הבריטית באזור המפרץ, דבר שהוביל את בריטניה להידוק ההסכמים ולחתימת הסכמי הגנה ב-1892 עם אמירויות החוף כמו גם עם בחריין, קטר וכווית.
ב-1936 זיהתה חברת התעופה אימפיריאל איירווייז את העיר כַּלבַּאא' (كلباء) כאתר גיבוי חיוני למסלול נחיתה והיא זכתה במעמד אוטונומי נפרד משארג'ה, ב-1951 עם מות השייח' השליט בעיר, היא אוחדה מחדש עם שארג'ה. ב-1952, עקב פניית חברת הנפט Petroleum Concessions Limited לממשלת בריטניה, נכללה גם אמירות פוג'יירה בהסכם ההגנה והחסות.
ב-1952, בהשראת בריטניה, החל שיתוף פעולה פדרלי למחצה בין שבע האמירויות, בצורת מועצה קבועה בראשות נציג בריטי והשיח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן. אולם ב-1968 החליטה בריטניה לפנות את כוחותיה שממזרח לעדן. כחלק מהחלטה אסטרטגית זו הסירה בריטניה את חסותה מעל אמירויות "חוף שביתת הנשק", וב-1971 הן נעשו עצמאיות.
הפרוטקטורט הוגדר כפרובינציה של הראג' הבריטי ולפיכך היה כפוף למשרד לענייני הודו של הממשלה הבריטית והמטבע דה פקטו של האזור היה רופי הודי, כמו גם בקטר, בחריין ועומאן.
מכון בית יעקב למורות

מכון בית יעקב למורות (המכונה גם: "סמינר הישן") הוא סמינר בית יעקב בירושלים, הכולל תיכון (ט'-י"ב) וכיתות י"ג וי"ד. המוסד הוקם ב-1939 והיה הראשון מסוגו בארץ ישראל. לסמינר סניפים בקרית ספר ובאלעד.
המקצועות שנלמדו כשהוקם המוסד היו הוראה, גננות וחשבונאות. עם השנים נוספו מסלולים נוספים כהנדסת תוכנה, ראיית חשבון, ייעוץ מס, אדריכלות, מוזיקה ועוד. 
בכל מחזור פועלות לפחות עשר כתות. יש כיתות נפרדות לבנות ממוצא חסידי וממוצא ליטאי וספרדי, וכיתה ייעודית לחסידות סלונים. כמו כן, בכל מחזור ישנן כיתות קטנות עבור תלמידות חינוך מיוחד. 
מקים הסמינר היה פנחס ("פיניע") לוין, בנו של רבי חנוך צבי הכהן לוין, מחסידי גור. לאחר פטירתו בשנת תש"מ מילאו את מקומו הרב בנימין שרנסקי (מנהל סמינר שרנסקי בתל אביב) ובנו הרב בונם לוין. המנהל החינוכי היה הרב צבי כהן. בשנת תשע"ב מונה הרב ישראל לוין, בנו של הרב בונם, למנהל הכללי, והרב שפירא למנהל הרוחני.
בשנת תשע"ט נפטר הרב בונים לוין והרב ישראל לוין- בנו מנהל את המוסד.
סולימאן הגדול

ביוגרפיה

שלמה כהן נולד ב-1921 בנווה צדק, תל אביב במשפחה בת שבעה בנים ושתי בנות. אביו, יעקב שלמה כהן (1889–1964), שעלה מתימן בשנת 1912, היה פעיל ציבור בקהילת יוצאי תימן, מראשי התאחדות התימנים ומזכיר מועצת העובדים שלה בתל אביב, ציר לאספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי. אחיו איתמר כהן היה סולן להקת הנח"ל בשנות ה-50.
בנעוריו היה כהן חבר בלהקת בני מחול, ובפלמ"ח היה אחד מחברי "חבורת האש", שמרבית חבריה היו מהמחלקה הערבית של הפלמ"ח. אנשי החבורה נהגו לעשות קומזיצים בשעות הערב והיו יושבים מסביב למדורה ושרים שירים עבריים, כמו: "איל, איל בן קרניים", "מה יפים הלילות בכנען", "שושנת תימן" ועוד.
לאחר קום המדינה נותרו בחבורה רק סולימאן ובני משפחתו: אשתו שרה וילדיו: חופני כהן הבכור (שכינויו היה סולימאן הקטן), פנחס (פיני) כהן, שהיה סולן צוות הווי הנח"ל (וכיום חי בניו יורק), יזהר כהן וורדינה כהן.
שלמה כהן ואשתו היו מופיעים באירועים שונים בארץ ובעולם והקליטו שני תקליטים: בשנת 1978, אלבום לכבוד 30 שנה למדינת ישראל: "30 שנות זמר מסביב למדורה" עם סולימאן הגדול וחבורת זמר מקיבוץ שפיים, ובשנת 1994 את האלבום "זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול".
בשנת 1992 הוענק לו תואר יקיר העיר גבעתיים.
נכדיו (ילדיה של ורדינה כהן ובעלה צור בן-זאב) קרויים מיתר, סול, קשת ותו בשל הקשר העמוק של המשפחה למוזיקה.
כהן המשיך להופיע כמעט עד יומו האחרון, על אף מחלת הכליות שסבל ממנה.
הוא נפטר בשנת 2009 ממחלתו, בגיל 88. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.