google/wiki40b huggingface dataset:
ליאורה יצחק

ביוגרפיה

ליאורה יצחק (פזרקר) נולדה בלוד להורים שעלו לישראל בשנות ה-70 מהודו, בת לקהילת הבני ישראל. בילדותה החלה לשיר באירועים של יוצאי הודו בישראל. בגיל 15 נסעה לבדה למומביי שבהודו על מנת ללמוד מוזיקה ושירה הודית, ונשארה שם כ-8 שנים. בתחילה היא למדה מוזיקה הודית קלאסית, לאחר מכן הצטרפה לתעשיית הסרטים בבוליווד, הקליטה פסקולים לשירים המבוצעים בסרטים אלה, ובגיל 24 שבה לישראל. לאחר שובה לישראל העלתה ליאורה יצחק מופע עם הנגן משה מליאנקר, וביצעה דואט עם הזמר יואב יצחק. יצחק שיתפה גם פעולה עם הפרויקט של עידן רייכל בשיר "מילים יפות מאלה" ועם להקת הדג נחש בשירם "חליפות".
בשנת 2014 חידשה את השיר פזמון ליקינטון שהופיע באלבום "בייבי אוריינטל 2", אותו ביצעה בסגנון המוזיקה ההודית.
בשנת 2016 חידשה את השיר "גלי" במסגרת האלבום "בייבי אוריינטל 3". בהמשך הוציאה את הסינגלים "מעלה מעלה", "בואי מהלב" ו"הלילה חתונה".
בעת ביקורו של ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בשנת 2017 בישראל הופיעה בפניו ובפני ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
ב-2018 השתתפה בקליפ לשיר "נמסטה" של סטטיק ובן אל תבורי.
בדצמבר 2018, גילתה ליאורה יצחק כי ביצוע לשיר שהקליטה למטרת אירוע בר מצווה פרטי, הושמע באירועי ״פריסטייל פסטיגל״ מבלי לקבל את הסכמתה ומבלי ששולמו לה תמלוגים עבור השימוש בביצוע שלה לשיר. 
יצחק נשואה ואם לשתיים. מתגוררת בלוד.
סייבר-פסיכולוגיה

סייבר-פסיכולוגיה (Cyberpsychology) הוא תחום בפסיכולוגיה העוסק בהשפעת ההתפתחויות הטכנולוגיות, בעיקר הרשתות החברתיות והמרחב הווירטואלי (Cyberspace), על ההתנהגות האנושית.
המרחב הווירטואלי כולל בתוכו את כל עולם האינטרנט, משחקי הווידאו ומשחקי המחשב. אחד התחומים הבולטים בסייבר פסיכולוגיה הוא ההתמכרות לאינטרנט (Internet addiction), וההתמכרות למשחקי מחשב, משחקי וידאו ומשחקי רשת.
מר עולם

מר עולם (באנגלית: Mister World) היא תחרות יופי בינלאומית לגברים הנערכת משנת 1996. התחרות נערכת על ידי ג'וליה מורי וארגון מיס עולם. התחרות לא הפכה להיות אירוע שנתי ונערכה במועדים שונים ובמרווחי זמן משתנים. בשנת 1996 החל שבועון לאישה לערוך תחרות יופי לבנים שנקראה "הגבר הישראלי" ובה הזוכה ייצג את ישראל בתחרות מר עולם, ב-1996 הזוכה היה צפריר בן צבי, ב-1997 הזוכה היה אלעד מדני וב-2000 ייצג את ישראל בתחרות ערן אליהו.
קרן הזהב

קרן הזהב (בטורקית: Haliç - "האליץ'"; ביוונית: Χρυσόν Κέρας) היא לשון ים צרה באורך של כ-8 ק"מ היוצאת ממצר הבוספורוס ומחלקת את חלקה האירופי של איסטנבול לשני חלקים. מצפון וממזרח לה משתרע רובע בייאואולו (Beyoğlu) ומדרום וממערב לה רבעי אמינאני (Eminönü) ופתיה (Fatih) וכן העיר אייפ (Eyüp). קרן הזהב מהווה מעגן טבעי ומקיפה, יחד עם הבוספורוס וים מרמרה את חלקה העתיק של העיר איסטנבול, והופכת אותו לחצי אי.

היסטוריה

לפי אגדה יוונית מקור שמה של קרן הזהב ביוונית (חריסון קרס) בשמה של קרואסה, אימו של ביזס (Βύζας) מייסדה של ביזנטיון בשנת 667 לפנה"ס. לפי מקורות אחרים מקור שמה של קרן הזהב באדמות הפוריות ובנוף היפה שסביב לה, אך ככל הנראה השם מתייחס לעושרם של המבנים שנבנו סביב לשון הים בתקופה הביזנטית. בתקופת זו שימשה קרן הזהב כנמל העיקרי של הצי וחומות העיר נמתחו על גדתה הדרומית כמו גם סביב לעיר כולה. על חופה הצפוני של קרן הזהב (כיום באמינני) הוקם "המגדל הגדול" (Megalos Pyrgos) ושרשרת נמתחה בינו ובין העיר שעל הגדה הדרומית, כדי למנוע מכלי שיט זרים מלהיכנס אל לשון הים. המגדל נהרס ברובו בידי צלבני מסע הצלב הרביעי ב-1204. השרשרת נמתחה בשלוש הזדמנויות לאורך ההיסטוריה - במאה ה-10 בעת מתקפת רוס של קייב, בעת מסע הצלב הרביעי ובעת הכיבוש העות'מאני. לאחר כיבוש איסטנבול בידי העות'מאנים ב-1453 התיישבו לאורך קרן הזהב שהייתה אותה עת בקצה העיר יהודים, איטלקים, יוונים ולא מוסלמים אחרים.

הגשר של לאונרדו דה וינצ'י

בשנת 1502 ערך לאונרדו דה וינצ'י שרטוט של גשר לרוחבה של קרן הזהב. הגשר באורך של 240 מטר תוכנן לבקשתו של הסולטאן באיזיט השני אולם הוא לא הוקם לבסוף. בשנת 2001 הוקם לפי שרטוטיו של דה וינצ'י גשר להולכי רגל בממדים קטנים יותר בעיר אוס (Ås) בנורווגיה, וב-17 במאי 2006 הודיעו ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן וראש עיריית איסטנבול כי הגשר יוקם מעל קרן הזהב לפי תוכניותיו וקנה המידה המקוריים של דה וינצ'י. אם אכן יוקם הגשר הוא יהיה הגשר החמישי החוצה את לשון הים.

קרן הזהב כיום

כיום משתרעים בנינים לכל אורכן של שתי גדותיה של קרן הזהב, אם כי בחלקים מחופיה ישנם גנים ופארקים. בשנות השמונים של המאה ה-20 נוקו מימיה של קרן הזהב והופסקה הזרמת שפכים תעשייתיים אליהם. שלושה גשרים חוצים את קרן הזהב - גשר גלאטה (Galata Köprüsü) סמוך למקום מפגשה עם הבוספורוס, גשר אטאטורק (Atatürk Köprüsü) כ-750 מטר ממנו וגשר הליצ' (Haliç Köprüsü) הנושא את הכביש המהיר הפנימי של העיר (Çevre yolu - D100/O-1). גשר רביעי שעליו תחצה הרכבת התחתית של איסטנבול את קרן הזהב נמצא בשלבי הקמה. לאורכה של קרן הזהב מזגזגים קווי אוטובוס הים באיסטנבול. אחד האתרים הידועים הנמצאים בסמוך לקרן הזהב הוא מסגד וקבר איוב אל-אנסרי (Eyüp El-Ansari'nin camii ve türbesi) בעיר אייפ (Eyüp), שהיה למקום קדוש ומוקד לעלייה לרגל. עוד נמצאת לידה העיר המיניאטורית "מיניאטירק" (Miniatürk).
האחים דה גמה

עלילה

העלילה עוקבת אחרי שלישייה שנולדה במטוס לאם טייסת. לאורך כל חייהם הם נודדים בעולם בין מדינות. בכל פרק הם מגיעים לארץ אחרת ומתאכסנים בבית המלון המקומי. למרות שתמיד מבטיחים לאמם שיצאו לטייל בעולם, הם נשארים בחדר המלון לראות טלוויזיה. היוצא מן הכלל הוא הפרק האחרון (המתרחש באוסטרליה), שבו הם יוצאים לטייל. הסדרה מלווה בקטעי אנימציה המסבירים על המדינה אליה הגיעו האחים בליווי קריינות של השחקן אלון אבוטבול.
קורסה

תכונות

קורסה הוא תת-ענק לבן מסוג ספקטרלי A3 IV (לפעמים מסווג כענק לבן מסוג ספקטרלי A3 III, אבל סיווג זה לא תואם את רדיוסו ואת עוצמת הארתו), שנמצא במרחק של כ-89 שנות אור ממערכת השמש. מסתו כפולה ממסת השמש, רדיוסו קרוב לפי 3.5 מרדיוס השמש, טמפרטורת פניו כ-8,350 קלווין והוא מאיר בעוצמה של קרוב לפי 50 מעוצמת ההארה של השמש. גילו של קורסה מוערך בכ-390 מיליון שנים והוא נמצא לקראת סיום שלב היתוך המימן בליבתו להליום, מה שיגרום להתקררות ולהתנפחות של שכבותיו החיצוניות עד שיהפוך לענק כתום. בעבר דווח שבהירותו של קורסה משתנה במספר מאיות של דרגת בהירות והוא סווג כחשוד ככוכב משתנה, אבל בשנת 1985 דווח שבהירותו עלתה באופן פתאומי בכ-3 דרגות בהירות למשך של כשעתיים לפני שחזרה לדרגתה הרגילה. לא ידוע מה גרם לשינוי החד בבהירות ואם שינויים מסוג זה צפויים לקרות שוב בעתיד.
על פי המהירות הרדיאלית והתנועה העצמית של קורסה, הוא נע במהירות שגודלה וכיוונה דומים למהירות התנועה של כוכבים רבים בסביבת מערכת השמש ובפרט לכוכבי הקבוצה הנעה של הדובה הגדולה. לעומת זה, גילו של הכוכב לא תואם לגילם של רוב חברי הקבוצה, כך שלא ברור אם הוא שייך אליה או לא.
ירעם נתניהו

קורות חייו

נתניהו נולד וגדל בבת ים. למד בישיבה התיכונית שעלבים, בישיבת הר ברכה ושירת בצה"ל במסגרת ההסדר.
למד קופירייטינג, ועבד במשרדי פרסום שונים. למד באוניברסיטת בר-אילן, שם שילב לימוד תואר ראשון ושני בלשון עברית ולימודים במכון הגבוה לתורה. בו בזמן החל לעבוד בתור מבקר טלוויזיה וכתב תקשורת בעיתון "הצופה". עם הקמת nrg יהדות נמנה עם צוות הכותבים, וכתב טורים אישיים. בשנת 2005, באחד מטוריו האישיים, הסביר כי החליט לעברת את שם משפחתו מ"אטיה" ל"נתניהו" שקרוב במשמעותו למשמעות השם "אטיה" - "מתנה". נתניהו היה כתב שנים רבות ב-nrg יהדות, והיה אחראי על המדור השבועי "שליפות" המתפרסם באתר. בהמשך החל לכתוב גם ב"בשבע" את המדור השבועי "שאלת השבוע".
נתניהו סיים קורס עריכת לשון והוראת לשון. בתום לימודיו החל לעבוד בתור עורך לשון במקומוני מעריב, ואחר כך התמנה ליועץ הלשון בטלוויזיה החינוכית.
נתניהו כותב מאמרים, ומפתח במרכז לטכנולוגיה חינוכית בתחום שפות וחינוך לשוני, יועץ הלשון (בהתנדבות) של חברת התקליטים הליקון, ומלמד ניקוד במסגרת לימודי עריכת לשון במכללת ליפשיץ.
ב-2012 יזם והוביל את עלייתם של 30 עיתונאים דתיים להר הבית, דבר שהביא לשינוי בתפיסתם של עיתונאים רבים בנושא העלייה להר הבית, וכתוצאה מכך נכתבו כתבות רבות בעיתונות הדתית בנושא.
בשנים ה'תשע"ד-ה'תשע"ה, במטרת להנגיש את השפה העברית לציבור הרחב ולתלמידים בדרך ידידותית ומצחיקה, יזם סדרת סרטוני משאל רחוב משעשעים, בנושא העברית וחגי ישראל, וקרא להם "בוחן פתע". נתניהו כתב ופיתח את השאלות, וגם ראיין את האנשים. הסרטונים עלו לאתרים מטח, YouTube ו-ynet, וזכו למאות אלפי צפיות, הן בקרב בתי ספר והן בקרב כלל האוכלוסייה.
כותב בלוג בשם "לָשוֹנִיאַדַה" ומגיש את הפודקאסט "קולולושה".
בית אוסישקין (תל אביב)

בית אוסישקין הוא בניין בקרן הרחובות הירקון (מספר 52) ואלנבי בתל אביב הצופה על מגדל האופרה, כיכר הכנסת וחוף תל אביב. מנחם אוסישקין ומשפחתו התגוררו בבניין שנקרא על שמו.

הקמה

בית אוסישקין נבנה בשנת 1922 ותוכנן על ידי אלכסנדר לוי במסגרת חברת "קדם - חברת בניין בע"מ" שהקים לוי ביפו אשר יזמה מיזמי בנייה ותשתיות בארץ. הבניין הוא דוגמה בולטת לסגנון האקלקטי שאיפיין את הבנייה בתל אביב בעשור השני והשלישי של המאה ה-20. הוא מתאפיין בקשתות מחודדות המזכירות את הבנייה הערבית, כרכובים קלאסיים ואלמנטים קישוטיים נוספים, בדומה לבית הפגודה אשר תכנן לוי שנתיים מאוחר יותר.
אוסישקין, שנבחר ליו"ר הקרן הקיימת לישראל ב-1923, פנה לאלכסנדר לוי שנית וביקש שיתכנן גם את ביתו בשכונת רחביה בירושלים. לוי נענה לבקשתו וב-1925 הגיש תוכניות מפורטות אך מימושן השתהה בשל קשיים כלכליים. לבסוף נבנה הבניין רק ב-1931 בתכנונו של ריכרד קאופמן ולשם העתיק אוסישקין את משכנו.
בשנות ה-30 הוסיף האדריכל יוסף מינור קומה שלישית למבנה. עם פטירתו ב-1941 הוריש אוסישקין את המבנה למשפחתו, והוא נותר בחזקתה עד לשנת 1992.

מבנה לשימור

כמו בניינים רבים מתקופתו ואף יותר בשל הקרבה השוחקת לאוויר הים, בראשית שנות ה-90 הבית, עמד מתפורר ומוזנח. בשנת 1992 הוא נמכר על ידי דוד אוסישקין, נכדו של מנחם אוסישקין לקבוצת אנשי עסקים ישראלים שהתכוונה לבנות במקומו מגדל מגורים בן 23 קומות. יחד עם זאת, הכרזת המבנה כמבנה לשימור וההגבלות שהוטלו על מבנים באזור מנעו זאת מהם ולבסוף השקיעה הקבוצה כ-4 מיליון דולר בשיפוצו, שימורו והרחבתו של המבנה.
למבנה נוספו שתי קומות שעוצבו בסגנון שונה לחלוטין ומחומרים אחרים כדי להדגיש דווקא את החזית המקורית ולא לפגוע בצורת הבניין הססגונית. בפעולת השימור נשמרה בעיקר החזית ואילו פנים הבניין שונה יחד עם תוספת הבנייה. התוספת, הבנויה בעיקר מפלדה, אלומיניום וזכוכית בניגוד לאבן ובטון מטוייח מהם בנוי המבנה המקורי, יוצרת ניגוד בין ישן וחדש ובשל נסיגה קלה מקו הבניין היא גם כמעט ואינה מורגשת על ידי הולכי הרגל העוברים בקרבת הבניין. שטחו של המבנה המורחב עומד על כ-2,000 מ"ר.
תקופה ממושכת המבנה הוצע למכירה ב-10 מיליון דולר ללא הצלחה. ב-1995 התעניינו בו פייסל חוסייני, אחמד טיבי ומספר נציגים פלסטינים נוספים לצורך הסבתו לנציגות אש"ף בתל אביב. המהלך עורר התנגדות רבתי שהובילה להתעניינות של מספר אנשי עסקים יהודים אך לא נמצאו קונים למבנה וב-2003 אחד היזמים, יעקב אייל, עזב את הארץ והותיר את חובותיו מאחור. לקבוצה מונה כונס נכסים שבשנת 2006 מכר את בית אוסישקין לתושב חוץ.
כיום המבנה מכיל משרדים, דירות ודירות נופש.
סן סמואלה

סן סמואלה (באיטלקית: San Samuele) היא כנסייה בוונציה שבאיטליה.
הכנסייה ממוקמת בכיכר הסמוכה לפאלאצו גראסי ולפאלאצו מאליפיירו, ומוקדשת לשמואל הנביא מאחר שבכנסייה מוצגים שרידים המיוחסים לשמואל. הכנסייה ייחודית בשל כך, שכן מועטות הכנסיות בוונציה המוקדשות לנביא מהתנ"ך ולא לקדוש נוצרי מהברית החדשה.
הכנסייה נבנתה בשנת 1000 לערך, בסגנון גותי מאוחר, על ידי משפחות האצולה הוונציאניות בולדו וסוראנצו. בראשית המאה ה-12 נהרסה הכנסייה בשתי שריפות, ושוקמה לאחר כל אחת מהן.
בשנת 1685 נבנתה הכנסייה מחדש שבחזיתה אכסדרת עמודים. בעת הבנייה המחודשת שמרה כנסייה על סגנונה הגותי. אכסדרה זו נסגרה בשנת 1952 ומעלה נבנתה מרפסת עמודים מקורה (לוג'יה). 
מעל מזבח הכנסייה מוצג צלב מהמאה ה-14 מעשה ידי פאולו ונציאנו.
בכנסייה ציורי קיר המתארים את שמונה הסיבילות (אשר, על פי האמונה הנוצרית, ניבאו את חייו של ישו ואת צליבתו). 
על תקרת הכנסייה פרסקאות המתוארים את הקדושים הנוצריים הירונימוס, אוגוסטינוס, אמברוזיוס וגרגוריוס. מעל המזבח פרסקאות המתארים את ישו ואת ארבעת נושאי הבשורה: מתי, מרקוס, לוקאס ויוחנן.
רות' האברד

ביוגרפיה

האברד נולדה בווינה ב-1924, בת לריצ'רד והלן הופמן, רופאים מווינה וסוציאליסטים יהודים. היא ומשפחתה ברחו מווינה לבוסטון כשהנאציזם הגיע לאוסטריה ב-1938.
האברד פגשה את פרנק האברד ונישאה לו בגיל 18 בשנת 1942, לפני גיוסו למלחמה, והם נפרדו כבר בשנת 1951.
ב-1944, האברד סיימה את לימודיה במגמת ביוכימיה במכללת רידקליף, ובמשך שנה עבדה כעוזרת מחקר במעבדה לכימיה בהרווארד, אותה ניהל פרופסור ג'ורג' וולד. שנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הצטרפה האברד למעבדת מחקר בתחום הראייה של פרופ' וולד והתחילה את שם את מחקרה על פיגמנט חזותי.
האברד קיבלה את הדוקטורט שלה ב-1950 עבור מחקרה המסביר את המנגנון שבו ויטמין A הופך לרטינל. לאחר מכן היא חקרה כיצד מולקולה של פיגמנט חזותי מסונתז מרטינל לאופסין. בנוסף, האברד, פרופ' וולד ושאר חברי המעבדה, גילו תגלית פורצת דרך, כיצד איזומר של רטינל נדרש כדי לסנתז את כל הפיגמנטים החזותיים.
פרופ' וולד הפך לבעלה השני ב-1958 והשניים הביאו לעולם שני ילדים: אלישע (נולד ב-1959) ודבורה (נולדה 1961).
ב-1967 זכו האברד וג'ורג' וולד במדליית פאול קארר המכובדת, עבור המחקרים שלהם בתחום הראייה. ב-1973 נבחרה האברד כעמיתה באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים ובמכון האוקיינוגרפי בוודס הול. כשנה לאחר מכן האברד קיבלה את התואר פרופסור לביולוגיה בהארוורד, והייתה האישה הראשונה בתחומה. במשך השנים המשיכה האברד במעבדה של וולד, היא הדריכה ועבדה עם סטודנטים רבים, שתפה ברעיונותיה ונתנה עידוד וביקורות חיוביות.

ביקורת חברתית ועשייה פוליטית

עד העת בה האברד קיבלה את הקביעות בעבודתה, תחום העניין שלה השתנה, ממחקרים מדעיים לנושאים פמיניסטיים ופעילות חברתית. היא ייסדה קורס פורץ דרך "ביולוגיה ונשים" שהוכר גם בשם "ביו 109". בקורס, לימדה לחשוב בצורה ביקורתית, בהקשר ההיסטורי וכיום, על נושאים כמו ביולוגיה, מדע, מגדר וסקסיזם. במסגרת הקורס העלתה את המודעות בנושאי מגדר, גזענות ביחס לבריאות האישה, זכויות נשים, והשתתפותן בחברה. "ביו 109" החל כסמינר קטן שנערך במכללת רדקליף ב -1975, שנה לאחר שקבלה האברד את קביעותה, אולם ב-1979 גדל הקורס וכלל יותר משמונים תלמידים. על סמך "ביו 109", ערכה האברד ספר בשנת 1979 שנקרא "נשים מביטות על ביולוגיה מביטות על נשים" אשר כלל מאמר פורץ דרך " האם רק גברים התפתחו?". הספר, שיצא לאור מחדש ב -1982 כ"נשים ביולוגיות: המיתוס הנוח ", אשר דן באפליית נשים במדע לאורך ההיסטוריה, והפך לאחד מאבני היסוד בתחום תולדות הנשים במדע.
בנוסף, הספר עורר ראייה ביקורתית רחבה, על ידי ביבליוגרפיה של 55 עמודים על הצמיחה המהירה של נשים בתחומי מדע ובריאות. הפעילות והכתבים של האברד בשנות ה -70 ותחילת שנות ה -80 הביאו עידן של ביקורת פמיניסטית שחשפה את תפקיד המדע כתמיכה באפליית נשים. היא דחתה את השימוש בתאוריה האבולוציונית ובגנטיקה כדי לתמוך בהסברים דטרמיניסטיים להתנהגות החברתית האנושית. חששותיה של האברד לגבי דטרמיניזם ביולוגי התרחבו מעבר לנושאים של נשים, לאלה של גנטיקה, אאוגניקה וגזע. היא הייתה שותפה במועצה לאחריות בגנטיקה, והטילה ספק בשימוש בטכנולוגיות רבייה חדשות, הכוללות את הרחבת הבדיקות הגנטיות, ואפשרויות להגיע לשיפורים גנטיים.
ספרה האחרון, "התפוצצות הגנים" (1993), שכתבה בשיתוף עם בנה אלישע, בחן וביקר את האופן שבו מידע גנטי לעיתים מתפרש שלא כהלכה על ידי מדענים ועסקים.
בסופו של דבר, חששותיה הובילו לשאלות כמו מי יכול לעשות מדע, כיצד ההרכב הגזעני והמגדרי של הקהילה המדעית משפיע על הנושאים הנחקרים, ומי מרוויח מהישגים מדעיים.
האברד הטביע את חותמה בהישגיה המדעיים, בהוראתה ובהדרכתה הנשית של סטודנטיות, ובמיוחד במחויבותה לצדק חברתי לאורך הקריירה שלה בהרווארד.
כביש 8510

היסטוריה

הכביש נבנה בשנת 1958 כ"כביש עוקף עכו" שעובר ממזרח לה. במרוצת השנים עכו התפתחה וגדלה גם ממערב לכביש.
כיום הכביש חוצה את עכו בעיקר בשטחיה הפתוחים. לאורך הכביש הוא משתלב עם כמה מרחובות העיר: רחוב דוד רמז- לכל אורכו - 1.6 ק"מ, ונתיב חטיבת גולני - כ-170 מטרים.
החור הכחול

החור הכחול הוא אתר צלילה לנופש בחצי האי סיני לחופי ים סוף הנמצא ששה קילומטרים מצפון לעיר דהב, ומהווה את אחד מאתרי הצלילה המפורסמים ביותר בעולם.
האתר הוא חור אנכי, בעומק של כ-130 מ', בשונית האלמוגים שמשתרעת לאורך החוף. בין החור לים הפתוח מפריד קיר אנכי שמסתיים בקשת בעומק של 56 מטר מתחת לפני הים שם מתחבר החור לקיר האלמוגים החיצוני.
במשך שנים נחשב החור הכחול אתגר לצוללים המנסים לרדת בו עד עומק 56 מטר ומשם לעבור לים הפתוח. לטענת אלו שהצליחו בכך, זהו מראה מרהיב. צלילה מסוג זה היא מסוכנת ביותר. העומק המרבי המותר בצלילה ספורטיבית הוא 40 מטרים. עם השנים מצאו צוללים רבים את מותם בטביעה, בעת שניסו לעבור מתחת לקשת. בסמוך לאתר מצויות מספר מצבות לזכרם. מספר ההרוגים הרב היה אחד מהגורמים שבעקבותיהם מיסדו השלטונות המצרים את הצלילה, וכיום אפשר לצלול באזור רק בליווי מדריך צלילה מוסמך.
למרות הנגישות הקשה למקום, המיתוס על החור הכחול מושך אליו תיירים רבים שצוללים או משנרקלים בו. בעקבות התיירים הוקמו על החוף מספר מסעדות ומועדון צלילה. תנועת התיירים, הצוללים והפיתוח על החוף פגעו באלמוגים שאינם מרשימים כמו בעבר.
בסמוך לחור הכחול מצוי אתר צלילה נוסף בשם "הפעמונים" (The Bells). החור הכחול משמש גם כנקודת מוצא להגעה לאתר הצלילה ראס אבו גאלום הנמצא ששה קילומטר צפונה ממנו.
במדינת בליז שבמרכז אמריקה קיים אתר צלילה בשם זהה.
אופוסום עכבר רובינסון

תיאור

פרוותו היא בצבע חום קינמון. בטנו צהובה וצבעו של הגב נע בין אדמדם עד לאפור. הראש בהיר יותר משאר הגוף. יש לו עיניים גדולות ביותר והן מוקפות ב"מסיכה" שחורה עד לאף הוורוד. זנבו ארוך יותר מגופו והוא יכול להיתלות בעזרתו וכן ידיים בעלות כריות אחיזה.
אורכו של האופוסום 26 - 28 ס"מ ומשקלו עד 110 גרם והוא בין הקטנים שבאופוסומים.

הרגלים

האופוסום חי ביערות גשם עד גובה של 2,500 מ' וכן ביערות נשירים יותר, ביצות מנגרובים וסוואנות טרופיות. האופוסומים מחפשים בין הענפים פירות וחרקים ולעיתים אוכלים גם פירות של קקטוסים. נקבות בהיריון שניזונות היטב עולות במשקל פי 3 מהזכרים כך שאזורים עם שפע אוכל הם מבוקשים. האופוסומים הם יחידאים ויתקפו אופוסום שייכנס לטריטוריה שלהם.
האופוסומים ממליטים 6-14 צאצאים לאחר היריון של 14 ימים בלבד. הנקבה ממליטה אותם בתור קן נטוש חור בעץ או גבעול בננה ומגדלת אותם בתוך הכיס שלה עד התבגרותם.
משה גנן

משה גנן (נולד ב-28 בדצמבר 1931) הוא סופר, משורר, מסאי וחוקר טקסטים ישראלי.

ביוגרפיה

גנן נולד בבודפשט, וב-1947 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. הוא התנדב לשרת בפלמ"ח יחד עם חבריו לתנועה. בהמשך היה מורה במעברת קאקון, וזמן מה בדימונה. הוא בעל תוארי מוסמך בספרות עברית, בספרות השוואתית ובספרות גרמנית. הוא נשוי ואב לשניים.
גנן כותב מאז נעוריו, והוא פרסם מספר ספרים. בנוסף, פרסם שירים, סיפורים, ביקורות ומאמרים בכתבי עת ישראליים רבים - "שבו", "נתיב", "האומה", "אפריון", "מבוע", "דבר", "שלם", "ראש", "עכשיו", "מהות", "הליקון", "פסיפס", "ידע-עם", "הארץ", "עתון 77", "שנה בשנה", ו-"כתם". ב-"Voices" פרסם משירתו באנגלית. ב-"Pilgrims" (אוסטרליה) פרסם תרגומים לשירי פנחס שדה וכן "ואריאציה" של גבריאל מוקד. Uj Kelet, העיתון ההונגרי בישראל, פרסם מסיפוריו הקצרים בתרגומו של י' גת. כמו כן השתתף בשתי אנתולוגיות: אני תפילתי בעריכת הלל וייס (הוצאת בית אל), והנשיקה מבעד למטפחת בעריכת אשר רייך (הוצאת ידיעות אחרונות).
גייב פרואיט

קריירה

פרואיט למד באוניברסיטת USC, ובשלוש עונותיו באוניברסיטה הוא תרם 13.8 נקודות, 3.5 אסיסטים ו-3.1 ריבאונדים.
ב-27 באפריל 2007 נרשם פרואיט לדראפט ה-NBA, ונבחר במקום ה-32 על ידי הבוסטון סלטיקס.
בעונתו הראשונה פרואיט היה רכז רביעי (אחרי ראז'ון רונדו, אדי האוס וסם קאסל), ולכן הוא שיחק בליגת הפיתוח של ה-NBA, בקבוצה יוטה פלאש. אף על פי ששיחק את מרבית העונה בליגת הפיתוח זכה בסופה באליפות ה-NBA ביחד עם הסלטיקס. בעונתו השנייה התקדם פרואיט במעמד הקבוצתי, ושיחק 8 דקות בממוצע למשחק.
ב-31 ביולי 2009 נופה פרואיט מסגל השחקנים של הסלטיקס, ושיחק במחנה הקיץ של הניו יורק ניקס, אך נופה גם מסגל הניקס ב-7 באוקטובר 2009. פרואיט שיחק בעונה זו בליגת הפיתוח בקבוצות לוס אנג'לס די-פנדרס ויוטה פלאש.
פרואיט שיחק 62 משחקים בסך הכל בבוסטון ותרם 2 נקודות ב-7.5 דקות.
ב-10 באוגוסט 2010 חתם פרואיט בקבוצה עירוני אשקלון מליגת העל. פרואיט הספיק לשחק באשקלון 12 משחקים בלבד לפני ששוחרר בעקבות יכולת מאכזבת שלו. הוא קלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק.
את עונת 2011/2012 פתח פרואיט בקבוצת סו פולס סקייפורס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ולאחר שני משחקים במדי הקבוצה הוחתם על ידי קבוצת האורלנדו מג'יק בחודש דצמבר 2011 לקראת העונה המתחדשת (לאחר שביתת השחקנים הארוכה שהתקיימה בחודשים שקדמו לעונה זו). ב-21 בדצמבר 2011, אחרי שני משחקי קדם-עונה מול המיאמי היט, שוחרר פרואיט מהקבוצה וחזר לשחק בסו פולס סקייפורס גם בעונת 2011/2012 וגם בעונת 2012/2013.
בעונת 2013/2014 שיחק 4 משחקים במדי מיין רד קלאוס מליגת הפיתוח של ה-NBA ואז עבר להמשך העונה לשחק 13 משחקים במדי אגו רת'ימנו מיוון.
בעונת 2014/2015 שיחק במדי קראבנוס היוונית מספר משחקים בתחילת העונה ועבר בהמשכה אל פאנליניוס היוונית בה סיים את העונה.
יוסף דה פיצ'וטו ביי

קורות חיים

דה פיצ'וטו נולד בשנת 1872 באלכסנדריה למשפחה שבמוצאה מחלב. במשך מרבית צעירותו הועסק בחברת יבוא ויצוא. בשנת 1892 הוא נשא לאישה את ג'ודית, בת למשפחת הבנקאים קוריאל, ובאותה תקופה ייסד פירמת מסחר שזכתה להצלחה רבה. בנוסף הוא היה מומחה לכלכלה, וחבר דירקטוריון של מספר חברות, בהן "Bank Cassa di Sconto e di Risparmio". בשנת 1920 הוא נבחר כנשיא אגודת מסחר מצרית (l’Association du Commerce d’Importation) ולאחר מכן מונה כחבר ה"מועצה הכלכלית של מצרים". באותה שנה הוא קיבל מהמלך פואד הראשון את תואר הכבוד ביי. בשנת 1921 הוא קיבל תואר כבוד (Officier de l’Instruction Publique) גם ממשלת צרפת.
דה פיצ'וטו היה פעיל במפלגה הלאומית המצרית מפלגת אל-ופד ולאחר מכן במפלגת אל-אתחאד. בשנת 1924 מונה על ידי המלך פואד הראשון לחבר הסנאט המצרי. כך היה לסנטור היהודי הראשון במצרים. לבקשת דה פיצ'וטו, החליט הסנאט במצרים, על פי דיווחים בעיתונות, לא לקיים ישיבות ביום השבת. הוא כיהן כסנטור מצרי עד שנת 1930.
באותה תקופה, לא היה נדמה שקיימת סתירה בין תמיכה בלאומיות מצרית לבין תמיכה בלאומיות יהודית. דה פיצ'וטו תמך בציונות ובשנת 1918 היה ממקימי הארגון הציוני "המועצה פרו-פלשתינה" באלכסנדריה, ושימש בתור סגן הנשיא של הארגון תחת הברון פליקס דה מנשה.
הוא היה בין המנהיגים הבולטים בקהילת יהודי אלכסנדריה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הוא היה מעורב במוסדות החינוך של הקהילה, ושימש כגבאי של "בית הכנסת אליהו הנביא" באלכסנדריה (1914-1932).
בשנותיו האחרונות הוא היה פעיל פוליטית כנגד התנועה הפשיסטית ותעמולתה במצרים. הוא נפטר בשנת 1938 באלכסנדריה.
עוז בלייזר

ביוגרפיה

בלייזר גדל בכפר תבור, למד בבית ספר גלבוע מעיינות ובבית הספר הרב תחומי עמק חרוד. שיחק כדורסל בפנימיית תל יוסף ובמחלקת הנוער של הפועל גלבוע/עפולה בה היה ממצטייני הליגה הלאומית לנוער. ב-2011 הצטרף לקבוצה הבוגרת של הפועל עירוני עפולה ונבחר לתגלית העונה בליגה הלאומית בעונת 2012/2013.  
ב-2013 חתם בבני הרצליה מליגת העל בכדורסל. בעונתו הראשונה סיים עם ממוצע של 7.4 נקודות ו-3.9 ריבאונדים למשחק. הוא נבחר על ידי מנהלת הליגה לתגלית העונה. בעונתו השנייה שותף ב-33 משחקים מהם פתח ב-26, רשם ממוצע של 9 נקודות ו-4.3 ריבאונדים למשחק. ביוני 2015 עבר למכבי חיפה.
במהלך עונת 2015/2016 שיחק בלייזר 25.4 דקות וקלע 8.8 נקודות בממוצע למשחק. 
בעונת 2017/2018 בלייזר תרם 10.8 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק. בסיום העונה ירד בלייזר עם מכבי חיפה לליגה הלאומית. 
ב-18 ביולי 2018, חתם בלייזר לשנתיים במכבי ראשון לציון. 
בלייזר היה חבר בסגל נבחרת הנוער של ישראל באליפות אירופה לנוער דרג ב' ב-2010  ובסגל נבחרת העתודה  באליפות אירופה דרג ב' ב-2011 וב-2012. ב-2015 צורף לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת אליפות אירופה, אך לא היה חלק מסגל הנבחרת באליפות אירופה עצמה.
מרי ליקי

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן חסר מידע מ-1933 ואילך.

ילדות

מרי ליקי נולדה כמרי דגלאס ניקול בלונדון לארסקין אדוארד ניקול וססיליה מריון (למשפחת פרר). מאחר שאביה עבד כצייר, המתמחה בציורי נוף בצבעי מים, משפחת ניקול נדדה וביקרה במקומות רבים בארצות הברית, איטליה ומצרים. את ציורי הנוף שלו, מכר ארסקין באנגליה. ארסקין ניקול פיתח משיכה לאגיפטולוגיה במסעותיו. מצד אמה, מרי ליקי היא צאצא ישיר של ג'ון פרר שעסק בעתיקות והראשון לזהות שכלי הצור העתיקים היו מלאכת האדם הקדמון, ובן דודה היה הארכאולוג שפרד פרר. משפחת פרר הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות באימפריה הקולוניאלית הבריטית במהלך המאה ה-19 והקימה כמה קהילות לעבדים משוחררים. שלוש מהקהילות הללו שרדו עד שנת 1984, לפי האוטוביוגרפיה שלה: בקניה, בדרום אפריקה ובהודו.
משפחת ניקול בילתה הרבה מזמנה בדרום צרפת ומרי למדה צרפתית רהוטה. היא הזדהתה עם הרוח ההרפתקנית של אביה, והתלוותה אליו לטיולים ומסעות ארוכים.
בשנת 1925, כאשר מרי הייתה בת 12, עברה המשפחה ללז איזי (Les Eyzies) בתקופה בה אלי פיירוני (Elie Peyrony) חפר את אחת המערות שם. פיירוני לא הבין את המשמעות של ממצאיו, ולא חפר בצורה מדעית שבשלב מוקדם זה של הארכאולוגיה. מרי קבלה אישור לעבור על ממצאיו, ושם הוצת העניין שלה בפרהיסטוריה. שם היא גם התחילה את אוסף כלי האבן שלה ופיתחה את המערכת הראשונה שלה לסיווגם.
באותו החורף, עברה משפחה לקבררט, כפר במחוז לוט, צרפת. שם היא פגשה את אבה למוזי (Lemozi), כומר הכפר, שהתיידד עימה והפך למנחה שלה לזמן מה. השניים סיירו במערת פש מרל (Pech Merle) וצפו בציורים הפרהיסטוריים של תאו וסוסים.

השכלה

בהיותה בת 13 אביה נפטר. אמה מכרה את כל ציוריו והן חזרו לאנגליה לקנזינגטון, ושם מרי הלכה ללמוד במנזר קתולי. היא גורשה מהמנזר ואמה שכרה שני חונכים, שלא הצליחו יותר מהנזירות. מרי התעניינה רק בציור וארכאולוגיה. עם רקורד כזה היה בלתי אפשרי עבורה להתקבל לאוניברסיטת אוקספורד, ואחד הפרופסורים הודיע לאימה שחבל אפילו למלא את טופסי ההרשמה. למרי לא היה שום קשר נוסף עם האוניברסיטה עד שהוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1951 שנים רבות אחר כך. המשפחה הקטנה גרה בקנזינגטון, שם היא יכלה להשתתף בהרצאות בנושאי ארכאולוגיה ונושאים קשורים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובמוזיאון לונדון, שם למדה תחת מורטימר וילר.
היא נרשמה למספר חפירות שתתקיימנה בקיץ. וילר היה הראשון לקבל אותה לחפירה בסנט אלבנס באתר הרומי של ורולמיום (Verulamium). החפירות השניות של מרי היו בהמבורי (Hembury), אתר נאוליתי, תחת דורותי לידל, שהדריכה אותה במשך ארבע שנים. האיורים של מרי לכלים של דורותי משכו את תשומת הלב של גרטרוד קאנטון-תומפסון, ובשלהי 1932 היא נכנסה לתחום כמאיירת בספרה של קאנטון-תומפסון, The Desert Fayum.