מרוץ נגד השעון

מרוץ נגד השעון (בראשי תיבות - נג"ש) הוא מרוץ אופני כביש, שבו המתמודדים מוזנקים בנפרד אחד מן השני, במרווחי זמן קבועים, והזמן בו כל אחד מהם עובר את מסלול המרוץ נמדד בנפרד. כמנצח נקבע זה אשר עבר את מסלול המרוץ בזמן הקצר ביותר. המרוץ מכונה בשם זה מאחר שההתמודדות הישירה של כל רוכב היא אישית מול שעון העצר ורק בעקיפין מול יריביו. המרוץ מכונה גם "מרוץ האמת" מאחר שבו הרוכב נבחן לבדו ללא סיועה של הדבוקה שהיא דומיננטית במרוצי הכביש הרגילים.
במדינות רבות, במקביל לאליפות הלאומית במרוצי כביש, נערכת גם אליפות במרוצים נגד השעון. גם באליפות העולם וגם במשחקים האולימפיים נערכים מרוצים אישיים נגד השעון לגברים ולנשים. מעבר לאליפויות אלו, כמעט ולא נערכות תחרויות נפרדות של מרוצים נגד השעון ולרוב מדובר על קטע או קטעים ייחודיים כחלק ממרוץ קטעים בהם נערך המרוץ. באותם מרוצי קטעים מיוחסת לקטע המרוץ נגד השעון חשיבות רבה ופעמים רבות זהו הקטע המכריע את גורל המרוץ כולו. ישנה חשיבות רבה לסדר הזינוק במרוץ. במרוץ קטעים מוזנק ראשון הרוכב המדורג אחרון בדירוג הכללי לפני תחילת הקטע ואילו הרוכב המדורג ראשון מזנק אחרון. מאחר שיש נקודות ביניים במסלול המרוץ בהן נמדד זמן למתחרים, יכול הרוכב המזנק אחרון לדעת את זמני הביניים של מתחריו ולנסות להתאים את מהירותו לזמנים אלו. כמו כן, במהלך קיום המרוץ משתנים לעיתים תנאי מזג האוויר (רוח, גשם) וכך מתחרה שרוכב בתנאי מזג אוויר משופרים מקבל יתרון על זה שרוכב בתנאי מזג אוויר נחותים.
מרוצים נגד השעון נערכים לרוב בקטעים מישוריים ואורך המסלול שונה ממרוץ למרוץ. המרוצים הארוכים ביותר נגד השעון נערכים בדרך כלל במרוצי הגרנד טור ומגיעים למרחק העולה על 50 קילומטר. מדי פעם נערכים מרוצים נגד השעון גם בקטעים הררים. אורכם של מרוצים אלו הוא קצר יותר ולרוב אינו עולה על 20 קילומטר. לעיתים, מתחילים מרוצי קטעים במרוץ קצר נגד השעון המכונה פרולוג. לרוב, אורכו של מסלול הפרולוג נמוך מ-10 קילומטרים.

היסטוריה

הפעם הראשונה בטור דה פראנס בה נערך קטע של מרוץ אישי נגד השעון הייתה ב-1934. מנצח הקטע שאורכו היה 90 קילומטר היה הצרפתי אנטונין מאני שזכה באותו מרוץ גם בדירוג הכללי.
מרוץ נגד השעון נכלל לראשונה באליפות העולם בשנת 1994. מנצח המרוץ היה הבריטי כריס בורדמן. בשנים לפני כן, נחשב המרוץ הצרפתי Grand Prix des Nations כאליפות העולם הבלתי רשמית. מרוץ זה נערך מ-1932 ועד 2004. הצרפתי ז'אק אנקטיל זכה במרוץ תשע פעמים.
במשחקים האולימפיים נערך לראשונה מרוץ נגד השעון באולימפיאדת סטוקהולם (1912) בהשתתפות רוכבים חובבים בלבד. המנצח היה רודולף לואיס מדרום אפריקה. מרוץ דומה נערך גם במשחקי 1920, 1924, 1928 ו-1932. באולימפיאדת אטלנטה (1996), עם הכללתם של רוכבים מקצוענים במשחקים, חודש המרוץ וניצחו בו הספרדי מיגל אינדוראין והרוכבת הרוסית זולפיה זבירובה.
באולימפיאדות שבין אולימפיאדת רומא (1960) ובין אולימפיאדת ברצלונה (1992) נערך מרוץ קבוצתי נגד השעון לגברים בלבד. כל מדינה יוצגה על ידי ארבעה רוכבים ואורך המסלול היה 100 קילומטר.

טקטיקה

הטקטיקה במרוץ נגד השעון שונה ממרוץ דרכים רגיל. בעוד שבמרוץ דרכים רגיל יש רוכבים אחרים והם עובדים לעיתים בשיתוף פעולה, במרוץ נגד השעון הרוכב תלוי רק בעצמו. אין אפשרות לחסות מפני הרוח מאחורי רוכב אחר. ברוב המרוצים, אסור לחסות מאחורי רוכב שהושג על ידי רוכב אחר. בנוסף, גם רוכבים מאותה הקבוצה אינם יכולים לסייע זה לזה. רוכבים מקצוענים המתמחים במרוצי נגד השעון מקפידים לרכוב על המסלול לפני התחרות ולהכיר את המסלול לפרטיו: מיקום העליות והמורדות, סיבובים מיוחדים ועוד. מבחינה פיזיולוגית, הרוכב ינסה להשאר מתחת לסף האנאירובי מרבית המרוץ ולשמור כוחות לסיום. עם זאת עליו להישמר מפתיחת פער (הרוכבים יודעים בכל קטע מה מצבם ומקבלים עדכונים דרך מכשיר קשר.) לתנוחת הגוף בעת הרכיבה יש משקל רב בתוצאה המושגת. הרוכבים המתמחים בסוג מרוץ זה ואלו הרואים עצמם כמועמדים לזכייה במרוצי הקטעים החשובים ביותר מקדישים תשומת לב רבה לניסיון למצוא את התנוחה האישית המיטבית. מספר קבוצות אף שלחו את רוכביהן הבכירים לקיים ניסויים יקרים במנהרת רוח כדי לשפר את התנוחה עוד יותר.
אחד הרוכבים הבולטים בהיסטוריה של המרוץ נגד השעון היה הספרדי מיגל אינדוראין. הוא ומנהלי קבוצתו פיתחו טקטיקה שהתבססה על עליונותו בסוג מרוץ זה. ברוב השנים בהן ניצח בטור דה פראנס (1991-1995), רכב אינדוראין בטקטיקה הגנתית בקטעים ההרריים. כמעט אף פעם לא תקף בהרים ורק ניסה להצמד למספר רוכבים בודדים, אותם העריך כבעלי סיכוי לסכנו. בשני הקטעים המסורתיים בטור דה פראנס, בהם התקיים מרוץ נגד השעון, ניצח אינדוראין בצורה ברורה ובהפרש שאפשר לו לעבור לראשות הדירוג הכללי ולנצח במרוץ.