google/wiki40b huggingface dataset:
מזקקת מילק אנד האני

היסטוריה

תכנון המזקקה החל בשנת 2012, לאחר שקבוצת יזמים, גל קלקשטיין, עמית דרור, סיימון פריד ורועי ונעמה ליכט החליטה להקים את מזקקת הוויסקי הראשונה בישראל. לאחר שבחנו מיקומים שונים להקמת המזקקה, נבחר מבנה בדרום תל אביב, בסמיכות לאצטדיון בלומפילד. בשנת 2014 החלה המזקקה לפעול.
שותפים נוספים להקמת המזקקה הם ליטל קלקשטיין, המשמשת כדירקטורית, ניר גילת אשר שימש כמנכ"ל המזקקה בשנותיה הראשונות ועד לסיום תהליך ההקמה, לאחריו התחלף עם איתן עתיר אשר משמש כמנכ"ל הנוכחי, ותומר גורן המזקק הראשי של המזקקה.
את המזקקה ליווה מתחילת פעילותה היועץ הסקוטי ד"ר ג'ים סוואן (Dr. James Swan), מומחה לוויסקי, עד פטירתו בפברואר 2017.
המוצרים הראשונים יצאו בתחילת שנת 2016.

הסכם הפצה

בתאריך ינואר 2017 חתמה המזקקה על הסכם הפצה בתחומי ישראל עם חברת הכרם - משקאות חריפים, שהיא אחת החברות הגדולות בישראל שעוסקות בייבוא, שיווק והפצה של משקאות אלכוהוליים.
תחילת הפצת המוצרים לכ- 1000 נק' מכירה ברחבי הארץ יחל בחודש יוני 2017.

הסינגל-מאלט וויסקי הראשון בישראל

בתאריך 21 במאי 2017 השיקה המזקקה את הסינגל מאלט וויסקי הראשון בישראל (Israel's First Single-Malt Whisky). מדובר בוויסקי הראשון שהגיע ליישון של 3 שנים לפחות, ואשר יכול להיקרא וויסקי על פי הסטנדרטים העולמיים.
מדובר בחבית בודדה שבוקבקה כחלק מ"סידרת הניסויים" של המזקקה, ל-391 בקבוקים וב- 46 אחוזי אלכוהול.
הוויסקי הוא פרי יצירתו של המזקק הראשי, תומר גורן, אשר מיד עם הצטרפותו למזקקה בדצמבר 2013 החל בניסיונות לגיבוש המתכון ובדיקת חומרי הגלם לייצור הוויסקי העתידי, עוד בטרם התמקמה המזקקה במקומה הנוכחי בתל אביב ונרכש הציוד.
התזקיק נכנס לחבית עץ אלון אמריקאי חדשה למשך כשנתיים וחצי ולאחר מכן הועבר ל-7 חודשים נוספים בחבית אקס-בורבון.
האקדמיה הרומנית

האקדמיה הרומנית (ברומנית: Academia Română) היא המוסד הרומני הגבוה ביותר בתחום התרבות והמדע.
האקדמיה נוסדה ב-1 באפריל 1866 ונקראה תחילה "החברה הספרותית הרומנית" (Societatea Literară Română), מ-1867 "החברה האקדמית הרומנית" (Societatea Academică Română) ומ-1879 האקדמיה הרומנית.
ייסוד האקדמיה הרומנית התרחש באותה שנה בה עלה לשלטון ברומניה מייסד המלוכה הרומנית, קרול הראשון, מלך רומניה, שהיה מ-1867 חבר כבוד של האקדמיה הרומנית ומ-1879 עד 1914 נשיא כבוד ופטרון של האקדמיה.

מטרות האקדמיה

בהתאם לתקנון שלה, התפקיד העיקרי של האקדמיה מתמצה בטיפוח השפה והספרות הרומנית, קביעת הנורמות המחייבות באורתוגרפיה של השפה הרומנית, לימוד ההיסטוריה הלאומית הרומנית וחקירת תחומי המדע החשובים ביותר.
היצירות האקדמיות המייצגות ביותר הן: "מילון השפה הרומנית" (Dicţionarul limbii române), "המילון המבואר של השפה הרומנית" (Dicţionarul explicativ al limbii române), "המילון הכללי של הספרות הרומנית" (Dicţionarul general al literaturii române), "המילון האקדמי הקטן" (Micul dicţionar academic) ו"סקירת ההיסטוריה של הרומנים" (Tratatul de istoria românilor).

חברי האקדמיה

חברי האקדמיה יכולים להיות חברי כבוד, חברים מתכתבים או חברים מלאים. החברות היא לכל החיים, אך ניתן להעניק את החברות גם למי שהלך לעולמו. החברים המתכתבים והחברים המלאים יכולים להמליץ על מועמדים לחברים מתכתבים. המלצה למועמדות לחברות מלאה יכולים לתת רק חברים מלאים. 
על פי סיכום משנת 1999 היו במהלך השנים לאקדמיה 1,494 חברים, 980 אזרחים רומנים ו-514 זרים. בין הרומנים היו 25 מייסדים, 375 חברים מלאים, 361 חברים מתכתבים ו-178 חברי כבוד - 41 נבחרו לאחר מותם. בין הזרים היו 109 חברים מתכתבים ו-404 חברי כבוד - אחד נבחר לאחר מותו.
אלנה צ'אושסקו הייתה חברה מלאה באקדמיה וגם בעלה, ניקולאה צ'אושסקו, שהיה גם נשיא כבוד - השניים סולקו משורות האקדמיה בישיבה שנערכה ב-26 בדצמבר 1989, יום לאחר הוצאתם להורג. היו מקרים נוספים של סילוק משורות האקדמיה, בגלל הרשעות פליליות או הימלטות ממשפט.

פעילות

האקדמיה ממומנת מתקציב המדינה, אך יש לה אוטונומיה ניהולית. בנוסף למימון התקציבי יש לאקדמיה הכנסות מפעילותה ומניצול מקורות פנימיים והיא גם זוכה לתרומות.
האקדמיה מנוהלת על ידי משרד הנשיאות של האקדמיה שכוללת שישה אנשים, הנשיא, 4 סגנים ומזכיר. נשיא נבחר פעם ב-4 שנים ולא יותר מפעמיים.
לאקדמיה הרומנית, הממוקמת בבוקרשט, יש סניפים בקלוז'-נפוקה, יאשי וטימישוארה. מוסדות רבים נוספים (כ-60) נמצאים בפיקוחה בכל רחבי הארץ.

תרומות לאקדמיה

חלק מעשירי רומניה ציוו מרכושם לאקדמיה בעודם בחיים או בצוואתם. בין הנדבנים נמנו כמה פילנתרופים יהודים, דוגמת ז'ק אליאס ויעקב נוישוץ.
תוכנית רוג'רס

תוכנית רוג'רס הוא שמן של שלוש תוכניות שלום בין ישראל למצרים וירדן שהציע מזכיר המדינה האמריקאי ויליאם רוג'רס בשנים 1969–1971.

תוכנית רוג'רס הראשונה

בספטמבר 1968, כאשר התחדשה הלחימה בין ישראל למצרים עם פרוץ מלחמת ההתשה, מינה נשיאה החדש של ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, את מזכיר המדינה ויליאם רוג'רס להיות מתווך בסכסוך הישראלי-ערבי מטעמו.
ב-9 בדצמבר 1969 הציע רוג'רס את תוכנית השלום הראשונה שלו, לפיה תיסוג ישראל לגבול הבינלאומי עם מצרים ויובטח חופש השיט לכלי שיט ישראלים בתעלת סואץ. מעמדן של רצועת עזה ושארם א-שייח' יקבע במשא ומתן בין המדינות, וירושלים תישאר מאוחדת, אך תנוהל על ידי נציגי שלוש העדות הדתיות. הצעה זו נדחתה הן על ידי מצרים, שראתה בה ויתור גדול מדי לטובת ישראל, והן על ידי ישראל, שלא מצאה בה ערובות לביטחונה, קריאה למשא ומתן ישיר, או הבטחה לריבונות ישראלית בירושלים.
האמריקאים לא אמרו נואש וב-18 בדצמבר שילב נציג ארצות הברית באו"ם, צ'ארלס וודראף יוסט , את ירדן בתוכנית. הוא הוסיף לתוכנית נסיגה ישראלית לקווי 1949 (בתיקונים מזעריים), מעמד שווה לישראל וירדן בירושלים בתחומי הדת, הכלכלה והמינהל האזרחי, חופש שיט לישראל במפרץ אילת, ושתינתן לפליטים אפשרות הבחירה בין שיבה לישראל לבין קבלת פיצוי כספי. ירדן אומנם הסכימה לדון בהצעה זו, אך ישראל דחתה אותה ב-22 בדצמבר.

תוכנית רוג'רס השנייה

לאחר כישלון התוכנית הראשונה, פרס רוג'רס ביוני 1970 תוכנית שנייה בפני הצדדים. הייתה זו תוכנית למשא ומתן בין ישראל ומצרים בחסות שליח האו"ם השוודי גונאר יארינג (שכבר היה מעורב בניסיונות השכנת שלום בין ישראל למדינות ערב). תוכנית זו התבססה על נסיגת ישראל משטחים שכבשה במלחמת ששת הימים בהתאם להחלטת מועצת הביטחון 242, הכרה הדדית של כל הצדדים בריבונותן של המדינות, שלמותן הטריטוריאלית, ועצמאותן המדינית, והסכמי שלום.
רוג'רס הציע שהשלב הראשון בתוכנית יהיה סיום מלחמת ההתשה וחידוש שביתת הנשק בין ישראל למצרים. ממשלת ישראל דחתה את ההצעה ב-21 ביוני, אולם הממשלה המצרית הודיעה שהיא מסכימה לדון ביוזמה.
בשל ההסכמה המצרית החל נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ללחוץ על ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר להסכים להצעה גם כן. הוא הבטיח שארצות הברית תערוב לריבונותה, שלמותה וביטחונה של מדינת ישראל ותשמור על מאזן החימוש באזור והבהיר למאיר כי הדרישה היא לנסיגה ישראלית לגבולות בטוחים ומוסכמים ולא לגבולות הקו הירוק ושלא תיכפה על ישראל נסיגה לפני שיחתם הסכם שלום חוזי מחייב. כמו כן סוגיית הפליטים תטופל באופן שלא יפגע בקיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
בעקבות ההבטחות וההבהרות האמריקאיות הסכימה גם ממשלת ישראל ב-31 ביולי לדון בתוכנית באופן עקרוני, אולם בשל כך פרשה גח"ל מממשלת הליכוד הלאומי. הסכם הפסקת האש בין ישראל למצרים שסיים את מלחמת ההתשה נכנס לתוקף ב-7 באוגוסט. בו ביום הפרו המצרים את סעיף 3 בהסכם המחייב שימור הסטטוס קוו הצבאי כאשר קידמו טילי נ"מ לתוך תחום 50 הקילומטרים ממערב לתעלה וישראל, בתגובה, השעתה את השיחות בתיווכו של יארינג. השיחות חודשו חצי שנה מאוחר יותר בפברואר 1971).

תוכנית רוג'רס השלישית

ב-4 באוקטובר 1971 הגיש רוג'רס תוכנית שלישית לעיון הצדדים, אולם זו נדחתה עוד באותו היום על ידי ישראל, כיוון שלא נכתב בה שלאחריה יבואו מהלכים להשכנת שלום בין ישראל ושכנותיה.
סטילפון

ביוגרפיה

סטילפון נולד בעיר מגארה הסמוכה לאתונה. הוא החל את לימודיו בליקיאון אצל תאופרסטוס, אך עד מהרה עבר ללמוד פילוסופיה אצל פסקילס (אחיו של הפילוסוף קראטס מתבאי) ואצל דיוגנס מסינופ. ישנה סברה כי למד גם אצל אוקלידס. בערך ב-320 לפנה"ס החל ללמד באתונה, והיו לו תלמידים רבים, בהם ניקרטה, שהייתה מאהבתו. סטילפון נודע ביוון כולה כנואם מעולה שהתעמת עם נואמים אחרים בהצלחה מרובה. יש אומרים כי התעמת עם דיודורוס קרונוס בחצרו של תלמי הראשון מלך מצרים. לפי גרסה אחרת, הוא לא שעה לבקשתו של מלך זה שרצה לארח אותו בחצרו באלכסנדריה.
כאשר כבש דמטריוס פוליורקטס את ערי יוון, ובהן מגארה, הוא ביקש לפצות את סטילפון על אבדותיו. סטילפון סירב באומרו כי רכושו היחיד הוא הידע, וכי רכוש זה לא נלקח ממנו.
על פי פלוטארכוס, סטילפון היה אדם נעים הליכות שהיו לו ידידים רבים. הוא זכה בהערכה רבה לא רק ברחבי יוון אלא גם בחצרותיהם של מלכים שביקשו את חברתו. על פי קיקרו, לסטילפון הייתה נטייה ליין ולנשים, אולם הוא התגבר על כך באמצעות לימודים. בכל זאת, יש אומרים כי האיץ את מותו באמצעות שתיית יין.

משנתו

מכל כתביו של סטילפון לא שרד דבר, אך ידוע כי עסק בעיקר בתורת הלוגיקה ובדיאלקטיקה. משנתו הפילוסופית הייתה קרובה לאלה של האסכולה הסטואית ואסכולת הציניקנים. באשר לטוהר המידות ולהסתפקות במועט הוא החזיק בדעה כי מוטל על החכם לא רק להתגבר על צרותיו, אלא גם לא לחוש בהן ולא להיות מושפע מהן כלל. בכך, תורתו הייתה קרובה מאוד לזו של הציניקנים.
סנקה כתב בספרו 'אגרות מוסר':
אחרי שסטילפון נמלט מן השריפה בעירו שבה איבד את אשתו, את ילדיו ואת כל רכושו, דמטריוס פוליורקיטיס, שלא ראה כל חרדה על פניו למרות ההרס הרב, שאל אותו אם לא סבל אבדה. לא, כי תודה לאל, הוא ענה, עדיין לא איבד דבר משלו.
ברנו (כדורגלן)

קריירת מועדונים

ברנו גדל במועדון הכדורגל סאו פאולו, העביר בו את שנות נעוריו, ונחשב אז לאחד מבלמי העתיד של הכדורגל הברזילאי. בשנת 2007 זכה באליפות עם סאו פאולו, לאחר שהיה אחד מעמודי התווך בהגנת הקבוצה. כמו כן, זכה ברנו בתואר כדור הזהב הברזילאי, בתואר תגלית השנה בברזיל, ונכלל בנבחרת העונה של ליגת העל הברזילאית. בדצמבר 2007 חתם ברנו בבאיירן מינכן, שזכתה בשירותיו תמורת 12 מיליון אירו ששולמו לסאו פאולו, לאחר שגברה על קבוצות אחרות כריאל מדריד, יובנטוס, מילאן ופיורנטינה. ברנו בחר בבאיירן מינכן מאחר שסירב לבצע בדיקת עצמות לאימות גילו הצעיר כפי שנדרש על ידי ריאל מדריד, ולאחר שבאיירן מינכן קיבלה המלצות עליו מכדורגלן העבר הברזילאי שלה, ג'ובאני אלבר. את הופעת הבכורה שלו במשחק תחרותי בבאיירן מינכן ערך ברנו בהפסד של באיירן מינכן 2-1 לאנדרלכט בגביע אופ"א 2008, במשחק שהיה חסר חשיבות לאור ניצחונה של באיירן מינכן בתוצאה 5-0 במשחק הראשון. בתום אותה עונה זכה ברנו עם באיירן מינכן בדאבל בגרמניה.
על אף הפוטנציאל הגדול, ברנו לא קיבל הזדמנויות רבות בהרכב של באיירן מינכן, ובפגרת החורף של עונת 2009/10 נשלח לחצי עונת השאלה בנירנברג, שם שיחק שמונה משחקים ונפצע לתקופה ארוכה, והחמיץ את חלקה הראשון של עונת 2010/11, אותה החל שוב בבאיירן מינכן לאחר סיום ההשאלה לנירנברג. בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה המחודשת בבאיירן מינכן בניצחון 3-0 על נירנברג, אך המשיך לשחק באותה עונה בעיקר כמחליף להולגר באדשטובר. ברנו קיבל הזדמנות ממאמנו לואיס ואן חאל בליגת האלופות של עונת 2010/11 בשמינית הגמר מול אינטר מילאנו, כאשר החליף במשחק הראשון בסן סירו, בו ניצחה באיירן מינכן בתוצאה 1-0, את דניאל פראניץ' שנפצע בדקה ה-38, ופתח בהרכב בגומלין, בו נוצחה באיירן מינכן 2-3 והודחה בשערי חוץ. ברנו ספג ביקורות רבות על הופעתו במשחק זה.

המעצר והמאסר

ב-20 בספטמבר 2011 אושפז ברנו בבית חולים במינכן בגין שאיפת עשן, לאחר שדירתו נשרפה כליל, כשלמרבה המזל, אשתו ושלושת ילדיו לא היו בדירה. חקירה משטרתית העלתה שברנו הצית באופן מכוון את הדירה, וניסה לרמות את חברת הביטוח כאשר טען שלא הוא הצית את הדירה, ובכך לזכות בפיצויים גבוהים. במהלך המשפט התברר כי ברנו היה נוהג לשתות כמויות אלכוהול גדולות וסבל מבעיות נפשיות שנגרמו לטענת גורמים רבים כתוצאה מחוסר הצלחתו וריבוי הפציעות שסבל מהן כשחקן באיירן מינכן, וכך הצית ברנו את ביתו כאשר היה בגילופין. ביולי 2012 החל לרצות את עונשו, 45 חודשי מאסר. עונשו של ברנו קוצר, וביולי 2013 שוחרר ברנו מהכלא.

לאחר המאסר

לאחר שחרורו מהכלא, ברנו החל לעבוד בבאיירן מינכן כעוזר מאמן באחת מקבוצות הנוער, תפקיד אותו מילא כשנה. בדצמבר 2014 שב ברנו לברזיל, למועדון נעוריו סאו פאולו, שם חזר לשחק כדורגל.

קריירה בינלאומית

ברנו השתתף עם נבחרת ברזיל האולימפית באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וזכה עם הנבחרת במדליית ארד, לאחר הפסד בחצי הגמר לנבחרת ארגנטינה בתוצאה 3-0, וניצחון באותה תוצאה מול נבחרת בלגיה בקרב על מדליית הארד. עם זאת, ברנו לא שיחק ולו משחק אחד בנבחרת ברזיל הבוגרת.
הוד חפר

הוד חפר הוא מפעל לשחיטה ולעיבוד של מוצרי בשר הודו ובשר עוף, טריים וקפואים.

תולדות המפעל

בניית המפעל הושלמה בדצמבר 1974 והוא נחנך בטקס חגיגי באפריל 1975. המפעל היה בבעלות של 51% של משקי גרנות ו-49% של מושבי השרון. הוא זכה למעמד של מפעל מאושר והעסיק באמצע שנות ה-80 520 עובדים. בשנת 1985 הוא ייצר כ-16,000 טון בשר שהיה כ-44% מכושר הייצור שלו והוא צבר גרעונות. בתקופה זאת המפעל הפעיל לחץ על חקלאי הסביבה כדי להכריח אותם לא לשלוח את העופות שלהם למשחטות אחרות. 
בין השנים 1990-2005 הפעילה הוד חפר בשותפות עם חברת העוף המעולה את חברת "הוד מעולה שיווק". 
בסוף שנת 2007 רכשה גרנות, באמצעות חברת הבת שלה, אמבר, את חלקה של מושבי השרון והייתה לבעלים מלאים של החברה. באוקטובר 2009 רכשה א.ת. שיווק את הוד חפר מידי חברת אמבר.
ב-6 בנובמבר 2014 אירעה דליפת גז מסוג אמוניה במפעל באזור עמק חפר. כתוצאה מכך נהרג הכבאי, המנוח רס"ר סאמר עסלי ז"ל מכפר קרע, בן 34 שנים, הותיר אחריו אלמנה ושני יתומים בני 4 שנים ושנה. בנוסף, 16 אנשים נפצעו בדרגות שונות.
ב-7 באפריל 2015 אירעה דליפת גז מסוג אמוניה במפעל, מספר כבישים נסגרו לנסיעה.

פרשת הכשרות

למפעל הוד חפר היה כשרות מהדרין בהשגחת הרב ורנר מחדרה. הרב דוד ורנר, בגיבוי הרבנות הראשית, אסר באפריל 2000 על משחטת "הוד מעולה" למכור עופות שנפסלו על ידי משגיחי הכשרות למעדניה שעסקה במכר של בשר לא-כשר ליהודים. המעדניה עתרה לבג"ץ ובעקבות זאת הסכימה הרבנות להעניק תעודת כשרות למשחטה גם אם תמכור למעדניה עופות לא כשרים, אולם קבעה שלא תנתן למשחטה כשרות מהדרין. בית המשפט העליון פסק כי פרקטיקה זו של הרבנות פסולה והורה להעניק להוד מעולה תעודת כשרות למהדרין. לאחר פסיקת הבג"ץ העניקה הרבנות תעודת כשרות להוד מעולה, אך הודיעה בפרסום שלה שהדבר נעשה רק בהוראת בג"ץ. בעקבות זאת נתקבלו במשחטה ביטולים רבים של הזמנות והמשחטה עמדה בפני סכנה עסקית חמורה. המשחטה פנתה לרבנות והתחייבה שלא תמכור את העופות הלא כשרים למעדניה. המעדניה עתרה שנית לבג"ץ בדרישה שהמשחטה תחזור למכור לה את העופות הלא כשרים. השופט מישאל חשין, בפסק דין נוסף, הגיב בחריפות רבה על התנהלות הרבנות באומרו: "בלשון המעטה... הרבנות הפרה באורח נחרץ וביודעין צו שיצא מלפני הבג"ץ בנושא ביצועו של חוק הכנסת." יתר על כן חשין המליץ לכנסת לבטל את חוק איסור הונאה בכשרות בשל השימוש הבלתי ענייני שנעשה בו. במקום זאת יש, לדעתו, להסתפק בחוק הגנת הצרכן, שאוסר על הצגת מזון לצרכן בצורה שגויה. בנוסף, קרא חשין ליועץ המשפטי לממשלה לשקול העמדת אנשי הרבנות לדין על בזיון בית המשפט. עם זאת, הרבנות עמדה על דרישתה שמשחטות לא תמכורנה עופות לא כשרים ליהודים והמשחטה המשיכה לסרב למכור עופות לא כשרים למעדניה.
במאי 2013 הודיע הרב דוד יחיאל ורנר רב העיר חדרה, על הורדת רמת הכשרות של המפעל ממהדרין לרגילה, עקב כך הודיע הרב אליעזר מלמד שנכון שלא לאכול ממוצרי הוד חפר. הרב אליעזר שמחה וייס, רב כפר הרא"ה והמועצה האזורית עמק חפר, שהמפעל מצוי בתחומו, מעניק כיום כשרות מהדרין למפעל. כמו כן יש בדיקה של עופות שמועברים מבד"צ לכשרות הרבנות.
החופש לבחור

סקירה

הספר מדבר על כך שחינוך ושוק חופשי יביאו את המיטב לכל האנשים בחברה, ומנמק באמצעות דוגמאות בהן הדבר אכן הוליד שגשוג כלכלי. הספר טוען ששיטה זו תוכל לפתור בעיות בנושאים רבים בהם דרכים אחרות כשלו בעבר. הספר כולל כ-10 פרקים המתפרשים על 297 עמודים. "החופש לבחור" נמצא ברשימת רבי המכר של ארצות הברית במשך 5 שבועות.
ב-1989 רשת PBS הוציאה לראשונה לאור סדרת טלוויזיה על הספר. בתוכנית, פרידמן מדבר ומציג דוגמאות להצלחות וכשלונות כלכליים לאורך ההיסטוריה, שעל פי טענותיו קשורות לאופן בו הקפיטליזם המתבטא בהם. למשל, הונג קונג המצליחה, אשר ידועה בזכות השוק החופשי בה, בעוד שהודו ספגה ביקורת על התלותיות שלה בכלכלה מתוכננת ופרוטקציוניזם בתעשיית הטקסטיל שלה. לאחר ההופעה המרכזית בכל תוכנית, שוחח פרידמן עם אנשים רלוונטיים לנושא ממקומות שונים בעולם. בשנת 1990 הסדרה שודרה בשנית, הפעם על ידי מנחה אחר, אך פרידמן עדיין השתתף בה.

דעות

פרידמן ואשתו מביעים תמיכה בעקרונות הלסה פר, ולרוב מותחים ביקורת על התערבות הממשלה ופגיעה בחירות האישית והיעילות הכלכלית בארצות הברית ומחוצה לה. מחברי הספר מתנגדים למיסים על גז וטבק, ולניהולה של הממשלה את בתי הספר הציבוריים. הפרידמנים האשימו ישירות את הממשלה בשפל הגדול והביעו תמיכה במס הכנסה שלילי כאלטרנטיבה לשיטת המיסוי הנוכחית. הם טענו שצריך לסלק את ה-FDA, להגביר פיקוח על אספקת הכסף שמגיע מהפדרל ריזרב, ואף ביטול חוקים בעד איגוד מקצועי.
גל קנז

ביוגרפיה

גל קנז נולד בקיבוץ גן שמואל, לקריקטוריסט והצייר שאול קנז, ולאיריס, ציירת ופסלת. קנז גדל במחלקת הכדורסל של הקיבוץ, ונחשב לשחקן מצטיין מגיל צעיר. בתיכון זכה באליפות הכדורסל לבתי הספר התיכוניים בשנת 1978, כשחקן במוסד החינוכי גן שמואל, ונבחר כשחקן המצטיין של האליפות. בגיל 15 צורף לקבוצה הבוגרת של הפועל גן שמואל בעת שזו שיחקה בליגה הארצית, ועלה איתה לליגה הלאומית לאחר עונתו השנייה בקבוצה. ב-1983 הצטרף להפועל גליל עליון ושיחק שנה אחת בקבוצה. לאחר מכן חזר לגן שמואל, ובעונת 1985/86 הוא שיחק בהפועל ירושלים ששיחקה אז בליגה הארצית השנייה. קנז היה מכוכבי הקבוצה, ובתום העונה עלתה הקבוצה לליגה הלאומית. במשחק העלייה לליגה הלאומית נגד אליצור נוה דוד רמלה קלע קנז 33 נקודות. הוא שיחק בשורות הקבוצה 3 עונות בסך הכל. קנז מדורג ראשון בטלת קולעי הנקודות הכל הזמנים בגן שמואל, וקלע 2,240 נקודות בליגה הלאומית. כשחקן הצטיין בקליעה מטווחים ארוכים. היה שני בטבלת הקלעים מטווח השלוש (לאחר דורון ג'מצ'י)
לאחר שעזב את הפועל ירושלים שיחק חמש שנים נוספות בהפועל גן שמואל. לאחר מכן עבר לעונה אחת במכבי קריית מוצקין, ובשנת 1994 חזר לגן שמואל ששיחקה בליגה א' כמאמן שחקן עד לשנת 2001 בעת שהתפרקה הקבוצה. במקביל שימש כמאמן נוער ונערים בקבוצת גן שמואל/מנשה. קנז אימן גם בקבוצות נוספות בליגת הנוער לאומית וקבוצות בוגרים. כיום קנז משמש כמאמן הקבוצה הבוגרת של הפועל ג'ת, וכמנהל המקצועי של מחלקת הנוער

קריירה בינלאומית

קנז היה חבר בכל הנבחרות הצעירות של ישראל. כשחקן בנבחרת הקדטים של ישראל השתתף באליפות אירופה שהתקיימה בצרפת, הוביל את הנבחרת בטבלת קלעי הנקודות עם 18.7 נקודות למשחק, וסיים שלישי בדירוג הקלעים בטורניר. היה חבר בנבחרת העתודה של ישראל. קנז השתתף ב-26 משחקים בשורות הנבחרת הבוגרת, וקלע בהם 50 נקודות. היה חבר בסגל הנבחרת לאליפות אירופה בשנת 1981 שנערכה בצ'כוסלובקיה.
נכון ל-2017 קנז משמש כמאמן הקבוצה הבוגרת של הפועל ג'ת, וכמנהל המקצועי של מחלקת הנוער
קנז נשוי לרונית אשר קנז ואב לארבעה בנים.
פרובינציית פרוסיה

היסטוריה

בשנת 1773 סיפחה פרוסיה את שטחי פרוסיה המערבית, שהשתייכו עד אז לפולין. בשנת 1824 הוחלט על איחוד פרוסיה המזרחית עם פרוסיה המערבית, ובשנת 1829 הם הפכו לפרובינציה אחת. בשנת 1878 הוחלט לפצל את הפרובינציה בחזרה לפרובינציות פרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית.
נטליה גורביץ'

נטליה גורביץ' היא ספורטאית ומאמנת ישראלית, זוכת אליפות אירופה באו-שו ב-2011.

ביוגרפיה

גורביץ נולדה במולדובה, ובגיל 8 עלתה עם הוריה לישראל. בעלת תואר שני בניהול ספורט וחינוך גופני ממכללת וינגייט. כיום מתגוררת ברחובות, מאמנת נבחרת צעירים בבית הספר סמילנסקי ברחובות.

קריירה ספורטיבית

גורביץ התוודעה לאו-שו כשהייתה בת 12. זכתה במקום החמישי בטורניר או שו במסגרת אולימפיאדת בייג'ינג 2008. במרץ 2010 זכתה במדליית ארד באליפות שהתקיימה באנטליה שבטורקיה.
באליפות העולם שהתקיימה באוקטובר 2010 בשיניאן שבסין, זכתה במקום השלישי בקטגוריה צ'אן צ'ואן (אגרוף ארוך),.
באפריל 2011 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה באושו שהתקיימה בטאלין שבאסטוניה.
מוקי צור

ביוגרפיה

מוקי צור נולד בירושלים בשם שמואל טשרנוביץ' בשנת 1938. בנערותו שהה עם משפחתו בארגנטינה, שם היה אביו, יעקב צור, שגריר ישראל. לאחר שירותו במסגרת גרעין נח"ל הצטרף עם הגרעין של התנועה המאוחדת לקיבוץ עין גב, שם הוא מתגורר עד היום. כשהיה בגיל 20, עם סיום שירותו הצבאי, נבחר לתפקיד מזכיר הקיבוץ. בשנת 1969, נסע לארצות הברית ושהה בה כשלוש שנים בשליחות איחוד הקבוצות והקיבוצים; בתקופת השליחות הזו, ביקר ונפגש עם סטודנטים ומרצים ב-64 קמפוסים אוניברסיטאיים. 
צור הוא היסטוריון של תנועת העבודה, התנועה הקיבוצית, ושל ההתיישבות היהודית בעמק הירדן. בעשרות הספרים שכתב, ערך והקדים להם מבואות, הוא מביא את סיפורה של הציונות המעשית, כפי שבאה לידי ביטוי במפעל ההתיישבות הקיבוצי. בסיפוריו שבעל פה, פרש מוקי צור ביוגרפיות וסיפורי חיים של ראשי התנועה הקיבוצית, וכן של דמויות הנחשבות ייחודיות בתוכה. בין הביוגרפיות שכתב וערך: יהודה שרת - גיבור תרבות; אביב מוקדם - צבי שץ והקבוצה האינטימית; התשמע קולי, על רחל המשוררת, ועוד.
כהיסטוריון עוסק צור בתולדותיה של קבוצת דגניה א, בהיסטוריה של חצר כנרת ובהתיישבות הכושלת של תימני כנרת בראשית המאה. צור הוא מעורכי ספר העדויות והמקורות "כאן על פני אדמה", שנדפס בכמה מהדורות, ומשמש מקור נרחב לתולדות התנועה הקיבוצית.
צור התמודד עם משנתו של המשורר הפרטיזן אבא קובנר בספרו "לעכב את הקריעה", וכן היה בין יוזמי ועורכי קובצי העדויות "שיח לוחמים", ו"שיח צעירים" בתנועה הקיבוצית (1969). מוקי צור שימש בתפקידים ציבוריים אחדים, ובהם מזכיר התק"ם.
מלבד עבודתו ההיסטוריונית, מוקי צור מופיע ומשוחח עם חניכי ובוגרי תנועות הנוער ותנועות הבוגרים, ומלווה את התחדשותם השתפנית. הוא מורה בכיר קבוע בבינה, בישיבה החילונית שלה ובמכינה הקדם צבאית בינה ע"ש לובה אליאב (עמו היה מיודד שנים רבות).
בשנת 2008 הוענק לו פרס ליבהבר לסובלנות דתית. בשנת 2013 נבחר צור להדליק משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה-65.
מוקי צור הוא "מוקי השובב", גיבור כמה מסיפוריה של דודתו ימימה אבידר טשרנוביץ. שמואל טשרנוביץ ("הספוג") היה סבו וחיים טשרנוביץ (רב צעיר), היה דודו של אביו, יעקב צור.
צור נשוי ואב לארבעה.
משפט אוילר

משפט אוילר הוא הכללה של המשפט הקטן של פרמה ממספרים ראשוניים למספרים טבעיים כלשהם. המשפט קרוי על שמו של לאונרד אוילר, שהוכיח אותו בשנת 1736.
משפט אוילר הוא משפט בסיסי בתורת המספרים, ונעשה בו שימוש רב. אחד היישומים הנודעים של המשפט הוא בשיטת ההצפנה הנפוצה הקרויה RSA.

המשפט

משפט אוילר קובע שאם  מספר טבעי, אז לכל  זר ל- מתקיים , כלומר, n מחלק את ההפרש . לדוגמה עבור a=4 ו-n=15, מכיוון ש- , המשפט מנבא ש-15 מחלק את . 
בנוסחה זו,  (קרי: "פִי של n") היא פונקציית אוילר של , השווה למספרם של המספרים הזרים ל- וקטנים ממנו.
משפט אוילר אינו נותן את התוצאה הטובה ביותר האפשרית. לדוגמה, כל מספר זר ל-240 מקיים , בעוד ש-. את החזקה הקטנה ביותר שתבטיח התנהגות כזו מסמנים ב-, והיא שווה לאקספוננט של חבורת אוילר ה--ית. בעוד שפונקציית אוילר של  מתקבלת מהכפלת כל המספרים , הפונקציה  שווה לכפולה המשותפת המינימלית של כל המספרים האלה (לאחר שהגורם  מוחלף ב-, אם ).
מזרקת לינדוורם

מזרקת לינדוורם (בגרמנית: Lindwurmbrunnen), הנמצאת ב"כיכר החדשה" (Neuer Platz) בעיר קלגנפורט, בקרינתיה שבאוסטריה, היא אחד מסמלי העיר ומציגה את החיה שבסמלה של העיר, "לינדוורם".

האגדה על הלינדוורם

הלינדוורם היה לסמלה של העיר קלגנפורט בעקבות אגדה עתיקה על הקמתה של העיר.
על פי האגדה העתיקה, בעת עתיקה שבה האזור שבין אגם ורטרזה  לנהר דראו היה ביצה בלתי עבירה, מעטים היו נכנסים לסבך. אם פרה הייתה נכנסת, היא לא הייתה שבה, ואם הרועה היה יוצא בחיפושים אחריה, גם הוא לא היה שב. איש לא ידע מי מסתתר בתוך הביצה, משום שכל מי שנכנס אליה, לא חזר מעולם. לעיתים רחוקות נשמעה נהמה עמומה או יללה נוראה מתוך הערפל.
דוכס קרינתיה קאראסט (Karast) פקד על האמיצים שבחייליו לחקור את התעלומה, למצוא את המפלצת המתחבאת בין הצללים ולהרוג אותה. הם לא הצליחו, מפני שהפחד שקינן גם בלבם של האמיצים שבהם מנע מהם להמשך הלאה במסעם. הדוכס הכריז כי מי שיביס את המפלצת, בין אם בכוח, בין אם בערמומיות, כל הארץ תהיה רכושו, והוא ישוחרר לחופשי אם יהיה מדובר בעבד. מספר עבדים אמיצים החליטו לנסות את מזלם. בקצה הביצה נבנה מגדל מבוצר, שממנו ניתן היה לצפות באויב. שור שמן שעליו דוקרני ברזל נקשר לרצועה, וקולו המפוחד נשמע למרחקים. לאחר זמן לא רב יצאה מתוך הביצה תולעת מכונפת מכוסה כקשקשים. היא החלה לאכול את השור השמן, אך הברזל נתקע בגרונה והכאיב לה. אז יצאו מתוך המגדל המבוצר העבדים, והכניעו את הלינדוורם האיום, והאזור נפתר מאסונות. במקום שבו עמד המגדל הוקמה טירה, שבמשך השנים הפכה לעיר קלגנפורט.

היסטוריה

המזרקה נבנתה בשנת 1583. במשך זמן רב יוחסה עבודת הבנייה לאולריך ואנדראס פוגלזאנג (Ulrich und Andreas Vogelsang), אך בונה הפסל הוא ככל הנראה אמן שאת שמו איננו יודעים. החומר ממנו נבנתה המזרקה הוא צפחת כלוריט שהובאה מההר הקרוב קרויצברגל (Kreuzbergl), שממנה נבנה גם ה"לאנדהאוס" (Landhaus) של העיר. הלינדוורם גולף מתוך בלוק אחד של החומר. הפסל המונומנטלי מתאר את החיה עם פיה פתוח לרווחה, ממנו זורמים מים, וכן את כנפיה הפרושות לרווחה. הפסל מנסה לתאר באמצעיו התמציתיים את האיום שמציגה החיה. הסגנון יכול להתפרש בתור מנייריזם, כמו גם אמנות רומנסקית.
ראשה של החיה מבוסס על גולגולת של קרנף צמרירי שנמצאה באזור ב-1335, ונתפסה בטעות כראשו של דרקון או לינדוורם. כיום נשמרת הגולגולת במוזיאון של קרינתיה.
בשנת 1593 הועבר הפסל השלם, במשקל 6 טונות, למקומו הנוכחי, על ידי 300 צעירים לבושי לבן. במקור, פנה ראשו של הלינדוורם לכיוון צפון. בתחילה לא הייתה זו מזרקה, אף על פי שבנייתה תוכננה כבר בשלב ההתחלתי. המזרקה נוספה לראשונה בשנת 1624, וככל הנראה באותו זמן הוצב בכיוון ממזרח למערב. ב-1634 נוסף למזרקה סריג ברזל עם פרחים וסמל העיר בסגנון הרנסאנס המאוחר על ידי גאורג טיליץ (Tillitz). בבסיס האנדרטה מוצבים סמלו של "אדון העיר" (Burggraf) וסמל קרינתיה לצד סמלים נוספים. בעבר היה הסריג צבוע.
פסל הרקולס נוסף למזרקה בשנת 1636 על ידי אמן החצר של גורק, מיכאל הנל (Michael Hönel). הרקולס אוחז האלה, אף שהוא מפחית את ההשפעה ההרלדית של המזרקה, מעלה את זיכרון האגדה על הקמת קלגנפורט, שבעקבותיה היה הלינדוורם לסמלה של העיר.
בשנת 1972 הועבר הפסל מערבה, אל מיקומו הנוכחי, בשל הקמת חניון תת-קרקעי מתחת לכיכר. ב-1997 עברה המזרקה שיפוץ כללי בווינה במשך שלוש שנים. ב-2013 היה צורך בשיקום חלקי לאחר שהתגלו סדקים בזנב הלינדוורם. החל באפריל 2017, נעשה שיפוץ נוסף: סדקים קטנים בשתי הדמויות טויחו, ונוסף לפסל כלוריט נוספת, שהובאה מקרויצברגל, ממנו הובא החומר בעת הקמת הפסל.
בד אמס

היסטוריה של העיר

העיר הייתה מפורסמת במאה ה-19 כמקום נופש של אצולה (בין השאר ביקרו בה וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, פיודור דוסטויבסקי).

השפעת העיר על אירועים היסטוריים

וילהלם הראשון שלח מהעיר את מברק אמס ב-13 ביולי 1870 שלאחר עיבודו ופרסומו על ידי ביסמרק גרם לתחילת מלחמת צרפת-פרוסיה.
מכאן על ידי אלכסנדר השני ב-30 במאי 1876 נכתב גם אוקאז אמס שהגביל (בפועל אסר) את השימוש בשפה האוקראינית.