צלמיות במזרח הקרוב ובעולם האגאי הקדום

בארכאולוגיה, צלמית היא פסלון קטן ממדים בצלם אדם או בעל חיים. צלמיות יוצרו מחומרים שונים בעיקר טין, אבן ומתכת. על פי הצלמיות ניתן ללמוד על מנהגי פולחן, אורחות חיים ומנהגים של התרבויות השונות לאורך ההיסטוריה. מקום הימצאן הפיזי בחפירה ארכאולוגית והקשרן (בבית, במצבור אשפה, במבנה פולחני וכדומה) מאפשר הסקת מסקנות לגבי תכליתן, כגון חפצי קדושה, פוריות וקמע מזל.
הצלמיות הקדומות ביותר במזרח הקרוב הופיעו במהלך התרבות הנאטופית, כ-15,000–11,500 שנה לפני זמננו, וביתר שאת בתקופה הנאוליתית קדם-קראמית (מחצית האלף ה-9 לפנה"ס – ועד סוף האלף ה-6 לפנה"ס). באירופה ובצפון אסיה נמצאו צלמיות המתוארכות לתקופה הפלאוליתית העליונה (18,000-43,000 לפנה"ס) הנקראות צלמיות ונוס. אלה צלמיות של אישה שמנה או בהיריון מתקדם. משמעותן התרבותית אינה ידועה.
מהתקופה הפרהיסטורית ועד התקופה הרומית, התפתחו צלמיות החרס באופן שונה מאזור לאזור. במאה ה-5 חדל ייצור צלמיות החרס כמעט לחלוטין, ככל הנראה בעקבות השתלטות הנצרות וזיהוי הצלמיות עם האלילוּת.

השימוש בצלמיות - רקע כללי

יכולתו של האדם ליצור דמות בחומר השפיעה על תרבותו, במיתולוגיות רבות מתוארת בריאת האדם מן האדמה. בשומר ובבבל האמינו שאת האדם יצרו אלות-אם או אֶנְכִּי, אל החכמה. לפי גרסה בבלית אחרת, האדם נוצר בידי אֶנְלִיל, ראש האלים. לפי אמונה מצרית יצר חְ'נוּם את האדם על אובניים של קדר. החתים האמינו שהאלה-האם חָנָחָנָה יצרה את האדם. לפי המסופר במקרא (בראשית ב, ז) נוצר האדם מעפר:"וייצר ה' אלהים את האדם עפר מן האדמה, ויִפח באפיו נשמת חיים, ויהי האדם לנפש חיה".
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו אלפי צלמיות בבתים, במבני ציבור, בקברים ובמקדשים. צלמיות נמצאו אף בבורות גניזה, שהיו קשורים למקומות פולחן. שכיחותן של הצלמיות בממצא מעידה על הפופולריות הרבה שלהן בעת העתיקה. הצלמיות היו זולות, פשוטות יחסית לייצור ונוחות לנשיאה. לאורך ההיסטוריה הן שימשו פסלונים להקדשה במקדשים, בפולחנים ביתיים וכמנחות קבורה. כן שימשו צלמיות צעצועי ילדים ואף חפצי נוי. בתרבות היוונית, שאחד מסממניה המובהקים היה התיאטרון, נמכרו צלמיות שתיארו דמויות מן המחזות המפורסמים. מלבד תיאורי אדם וחי נמצאו גם דגמי חרס של מבנים ושל רהיטים ששימשו את האדם בחייו. דגמים אלו נמצאו בעיקר בקברים והם נועדו לשרת את הנפטר בעולם הבא. בתקופות מסוימות ובתרבויות מסוימות שימשו צלמיות תחליף לקורבנות אדם ובהמה. יש צלמיות שנעשו בפיסול "חופשי", ויש שהיו אלמנט עיטורי של כלי חרס, לרוב כלי קיבול ששימשו בפולחן.
צלמיות שנמצאו במקדשים ובבורות גניזה הובאו למקומות המקודשים בידי המאמינים. בבבל ובאשור נמצאו צלמיות ולוחיות חרס ועליהן לחשים שנועדו להגן על הבית ועל המשפחה מפני כוחות רעים. אלו ככל הנראה התרפים המוזכרים במקרא, שהיו גם קשורים להגדת עתידות (בראשית לא, לד; יחזקאל כא, כו; זכריה י, ב). בבראשית רחל לקחה את התרפים מבית אביה לבן שם נאמר "וְרָחֵל לָקְחָה אֶת-הַתְּרָפִים וַתְּשִׂמֵם בְּכַר הַגָּמָל וַתֵּשֶׁב עֲלֵיהֶם וַיְמַשֵּׁשׁ לָבָן אֶת-כָּל-הָאֹהֶל וְלֹא מָצָא". המילה היא במקורה חתית (tarpi). המילה ייצגה בתחילה את הרוח המגנה, ואחר-כך כוונה גם לחפץ שייצג אותה, הצלמית או הפסל.
צלמיות בדמות אברי מין נועדו להגביר את פריון האישה ואת כוח הגברא והיו קשורות לפולחן הפוריות של האלה אִינַנָ-אִשְתָר. צלמיות בצורת אברי גוף אחרים הונחו במקדשים בתקווה שיסיעו לרפא מחלה הקיימת בהם, או כמנחת תודה על ריפוי האיבר. צלמיות שהוטמנו ביסודות מבנים נועדו להגן על דרי הבית ולהעניק להם שפע וברכה.

הצלמית מברכת רם

בברכת רם נמצאה צלמית קדומה, אחת משתי הצלמיות העתיקות ביותר בעולם. ונוס מברכת רם צלמית הפולחן נמצאה בשנת 1981 על ידי פרופ' נעמה גורן-ענבר מהאוניברסיטה העברית באתר הארכאולוגי בבריכת רם שברמת הגולן. יש המשייכים את האתר בו נמצא הפסלון לתרבות האשלו-יברודית. היא גולפה מאבן סקוריה אדומה, אורכה 3.5 ס"מ. השכבה הארכאולוגית שבה נמצאה הצלמית תוארכה לתקופה שבין 800,000 ל-233,000 שנים לפני זמננו

צלמיות מהתרבות הנאטופית עד ראשית האלף ה-2 לפנה"ס

הצלמיות הקדומות ביותר במזרח הקרוב הופיעו במהלך התרבות הנאטופית, לפני כ-15,000 שנה. צלמיות אלה, המציגות דמויות אדם ובעלי חיים, יוצרו במספרים קטנים וללא קונבנציה אחידה על ידי ציידים לקטים במערת הנחל, נחל אורן, עינן וככל הנראה גם בעין סח'רי. השימוש הנפוץ יותר בצלמיות מתועד במזרח הקרוב הקדום בתקופה הבאה, התקופה הנאוליתית הקדם-קראמית, בה החלה החקלאות והופיעו הכפרים הראשונים. בתקופה זו נוצרו צלמיות מגושי טין שעוצבו ביד לכדי צורת אדם בתנוחת ישיבה או בעל-חיים. תפוצתן של הצלמיות, בעיקר אלו שבדמות אדם, גברה בתקופה הנאוליתית הקראמית (ראשית האלף ה-6 עד אמצע האלף ה-5 לפנה"ס). בתקופה זו התגבשה דמות האדם באמנות הפיסול, וצלמיות עם סממנים דומים הופיעו ברחבי המזרח הקדום. מתקופה זו נמצאו צלמיות שנצרפו בטמפרטורה של עד 800 מעלות צלזיוס, ככל הנראה באש פתוחה. הצלמיות מתקופה זו נחשפו במבנים ובבורות בסביבתם, אך הגדרתם התפקודית של המבנים אינה ברורה. נראה שאפשר ללמוד על משמעותן הפולחנית של הצלמיות מן הממצא בשרידי הכפר הנאוליתי שנחשף בצ'טלהויוק, שבטורקיה. באתר נחשפו מבנים שפורשו כמקדשים על סמך סצנות פולחן שצוירו על קירותיהם. במבנים אלו נמצאו גם צלמיות אדם, ששימשו ככל הנראה בפולחן הקבוע במקום, או שהובאו בידי המאמינים. עם זאת, המחקר הנוכחי באתר מפרש מבנים אלה כבתי מגורים, פירוש המשליך גם על תכלית הצלמיות. באתר הארכאולוגי עין ע'זאל שבירדן נחשף מטמון של צלמיות מהתקופה הנאוליתית הקדם קראמית ב מהאלף ה-6 לפנה"ס שכלל דמויות אדם ובעלי חיים המעידים על פולחן ואמונה דתית. נמצאו גם צלמיות פריון של נשים עם כרס תפוחה ושדיים גדולים.
בארץ ישראל באלף השישי לפנה"ס בתקופה הנאוליתית קרמית התקיימה התרבות הירמוכית שממצאיה כוללים מאות צלמיות אדם וצלמיות בעלי חיים, רובן מטין מיעוטן מאבן גיר ומחלוקי נחל. הצלמיות חולקו למספר סוגים: דמות יושבת, דמות כורעת, צלמיות חלוקים וצלמיות מאבן. הסוג הנפוץ ביותר הן צלמיות טין של דמות רחבה גדולה יושבת עם נטייה להגזמה עם עיניים גדולות ובולטות
באלף ה-5 וה-4 לפנה"ס הופיעו במסופוטמיה צלמיות גסות בתנוחת עמידה שעוטרו בדגמים המעטרים את כלי החרס לשימוש יומיומי. בעת ההיא גברה תפוצתן של צלמיות בדמות גברים ולצדם דגמי מרכבות. צלמיות הנשים הן מופשטות ומודגשים בהן אברי המין, התסרוקות והתכשיטים. צלמיות הנשים קטנות דיין לאחיזה, והן נמצאו בעיקר בקרבתם של בתי מגורים.
באמצע האלף ה-3 לפנה"ס הופיעו בדרום מסופוטמיה דמויות של נשים עירומות מעוצבות כחלק של ידיות כלי אגירה, ששימשו אולי לאחסון דגן. כלים אלו נמצאו בין היתר בקבורה, ויש להניח שמוצגת בהם דמות האלה איננ-אִשתָר, שאחד מתפקידיה היה שמירה על מחסני האגירה העירוניים. לקראת סוף האלף ה-3 וראשית האלף ה-2 לפנה"ס הופיעו בדרום מסופוטמיה לוחיות חרס ועליהן דמויות נטורליסטיות בתבליט: יצורים מיתולוגיים וגם דמויות של גברים ונשים. על רבות מהלוחיות מתוארת דמות נשית עירומה, אולי האלה איננה-אִשתָר. הלוחיות נעשו בתבנית פתוחה בייצור המוני, ונמצאו בבתים פרטיים, בחצרות וברחובות.

התקופה הירמוכית

בחפירות באתר הארכאולוגי בשער הגולן נמצאו כ-300 פסלונים מהתרבות הירמוכית בדמות אשה שהיקף ירכיה גדול כמעט פי ארבעה מממדי גופה. כל הפסלונים מעוצבים בתנוחה דומה - יד אחת מונחת על החזה והשנייה מונחת על האגן הרחב. פסלונים דומים נתגלו במספר מקומות נוספים בבקעת הירדן, בלבנון ובנחל הירקון בתל אביב. לדברי פרופ' יוסף גרפינקל, הזהות בין הדמויות מוכיחה כי הפסלון שימש למטרות פולחן ולא כחפץ אומנות בלבד. ממצאים מחפירות שער הגולן מוצגים לעשר שנים במוזיאון הלובר בפריז ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו-יורק.
במחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס, בתקופת הברונזה המאוחרת, הופיעה שיטת הייצור בתבנית בכנען, תבליט על גבי לוחית פתוחה. תקופה זאת עשירה יותר מקודמותיה בצלמיות ובפסלים. צלמיות אלה היו זולות לייצור ולכן גם עניי העם יכלו לרכוש אותן, כתוצאה מכך הפכו הצלמיות לחפץ המוני שלא נמצא רק בידי בעלי האמצעים, שיכלו לרכוש צלמיות של ברונזה וזהב. בצלמיות הכנעניות ניכרת השפעה מצרית לצד השפעה מסופוטמית, וזו באה לידי ביטוי בעיקר בפרח הלוטוס שאוחזת הדמות, ובעיצוב שיערה המזכיר את תסרוקתה של האלה המצרית חתחור. הדמויות הנשיות מתוארות ניצבות או שרועות על מיטות, וידיהן מונחות לאורך הגוף, או תומכות בשדיים, או מכסות את איבר המין, מונחות על הבטן או אוחזות בתינוק. הצלמיות, שהכילו כנראה את דמויותיהן של אלות הפריון קֶדֶש ועשתורת, היו קמעות לפריון וללידה מוצלחת. צלמיות החרס, המתארות נשים, הן אחד המוצרים האופייניים ביותר בכנען בתקופה זו. ייצור צלמיות בתבנית פתוחה התמיד במזרח מאות שנים ובכלל זה בתקופה הרומית.
בסוף האלף ה-2 ובמחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס הופיעו בכנען כני חרס, מהם בדמות היכלים, מעוטרים בצלמיות אדם ובעלי-חיים.

הצלמיות בעולם האגאי

בעולם האגאי הופיעו הצלמיות כאלף שנה לאחר ראשית הופעתן במזרח. הן ידועות מן התקופה הנאוליתית (האלף ה-7 עד ה-4 לפנה"ס) ואילך. בראשית התקופה הופיעו צלמיות בדמות נשים עירומות מלאות התומכות את שדיהן בידיהן. צלמית אלו נעשו ביד באופן סכמטי. במחצית השנייה של התקופה נפוצו צלמיות בדמות נשים מלאות כפופות או יושבות. פריטי הגוף הוספו בחריתה. בתקופה זו גם הופיעו צלמיות שטוחות, ואלה בישרו את הופעתו של פיסול השיש שנפוץ לאחר מכן באיים הקיקלאדיים. רק לקראת סוף התקופה הופיעו צלמיות עשויות טין צרוף.
המידע על פיסול בחרס מתקופת הברונזה הקדומה (האלף ה-3 לפנה"ס) בעולם האגאי דל ביותר, וידועות בעיקר צלמיות המחקות את הפסול בשיש שרווח באיים הקיקלאדיים. בכרתים ידועות מתקופה זו בעיקר צלמיות בדמות אדם וחיה, שהתפתחו מן הצלמיות הנאוליתיות, וכן כלי חרס בדמות אדם.

צלמיות בכרתים

מתקופת הברונזה התיכונה (המחצית הראשונה של האלף ה-2 לפנה"ס) ידועות בעיקר צלמיות מכרתים, וניכרת בהן התגבשות של סגנון אמנותי אחיד. רובן נמצאו באתרים מקודשים וכן בקברים. הצלמיות עשויות ביד ומתארות בעיקר דמויות אדם ובעלי-חיים. הגברים מתוארים לרוב לבושים בסוג מסוים של תחתונים ולמותניהם חגורה ופגיון. הנשים מופיעות בשמלות עם אזור החזה חשוף, ועל ראשן כובעים מפוארים. בתקופה זו הופיעו בכרתים גביעי יין בדמות שוורים, חלקם עם דמויות של אקרובטים.
בתקופת הברונזה המאוחרת נפוצות בכרתים צלמיות נשים שגופן, שעוצב כגליל על האבניים, שימש גם דימוי לשמלה שלבשה הדמות. ידיה של הדמות נישאות מעלה בתנוחת תפילה. צלמיות אלו, מן המאות ה-14 עד ה-12 לפנה"ס, נמצאו בהיכלים, בארמונות ובבתים פרטיים, וייצגו ככל הנראה דמות של אלה המגנה על הבית. כן נמצאו צלמיות עשויות ביד, ומהן שתיארו סצנות מורכבות: נשים רוקדות, מאמינים מקריבים קורבן ונשים לשות בצק. נמצאו גם כלי חרס בדמות בעלי-חיים, כגון גביעי יין בדמות שוורים. ייחודם של גביעי היין מתקופה זו הוא בכך שהם נעשו בתבנית, וזו העדות הקדומה ביותר לשיטת ייצור זו בעולם האגאי.

התקופה הארכאית

בתחילת התקופה הארכאית (התקופה המזרחית) המאה ה-8 לפנה"ס נקלטו באמנות היוונית השפעות אמנותיות מן המזרח. עם הסגנון האמנותי החדש הופיעה בתקופה זו גם טכניקת הייצור בתבנית, שהגיעה ליוון מן המזרח דרך כרתים. תחילה יוצרו ראשי הצלמיות בשיטה זו בהשפעת הסגנון המצרי, ותיארו פנים שטוחים, ושיער מסודר בגדילים ומכסה את צדי הפנים. במהלך המאה התעדנו פני הדמות, מה שהקנה להן חיות מסוימת. תקופה זו מתייחדת בכך שכל אזור אימץ לעצמו ייחוד סגנוני. בצד השימוש בתבנית המשיכה מסורת ייצורן של צלמיות סכמטיות שנעשו ביד.
במאה ה-6 לפנה"ס נפוצו ביוון ומחוצה לה בקבוקי בושם בדמות אדם ובדמות בעלי-חיים. בקבוקים אלה הם אבות-הטיפוס של הצלמיות החלולות מן התקופה המאוחרת יותר. צלמיות הבקבוק והצלמיות הרגילות נעשו בתבנית כפולה, וכך תוארה הן החזית והן החלק האחורי של הדמות. בקבוצה זו נכללות צלמיות בדמות נשים יושבות, סאטירים, יצורים מיתולוגיים ובעלי-חיים.

התקופה הקלאסית

במאה ה-5 לפנה"ס פרחה התרבות היוונית הקלאסית. אתונה בהנהגתו של פריקלס הפכה למרכז אמנותי ותרבותי בולט. בתקופה זו נפוצו צלמיות בדמות אישה, ככל הנראה אלה, יושבת ועל ראשה כתר; היא לבושה כיתון (שמלת פשתן) ובחלק מן הצלמיות היא אוחזת בידיה קערת מנחה (ביוונית phiale). צלמיות אלו נעשו בתבנית. קבוצת צלמיות מבויאוטיה, ששימשו אולי צעצועים, מתארת אנשים במלאכתם ובהם נגר, ספר, מורה ואופה. צלמיות אלו עוצבו ביד ויש מהן שנעשו בדמות בעלי-חיים. הצלמיות האתונאיות במאה ה-5 הושפעו מעבודותיהם של הפסל פִידִיאָס ובעלי המלאכה שפעלו תחת שרביטו בהקמתו של הפרתנון באתונה.
במאה ה-4 לפנה"ס הופיעו בעולם היווני צלמיות שנוצרו על-פי תקן מסוים. בתקופה זו נוצרו צלמיות שתיארו דמויות מן המחזות שהועלו על בימות התיאטרון היווני. צלמיות אלה, שנוצרו בראשונה באתונה, נמכרו ככל הנראה בקבוצות נושא לפי הצגה, כך שכל צלמית ייצגה דמות בהצגה. במאה זו גם נפוצו בובות חרס (מריונטות). בובות כאלה נפוצו ביוון כבר בתקופות קדומות יותר, ובהן בובות מן המאות ה-10 ו-8 לפנה"ס עשויות בצורת פעמון, שהוצמדו אליו רגליים ניידות. לבובות אלו הייתה גם משמעות פולחנית. ביום האחרון לחג האתונאי לכבוד דיוניסוס – האָנְתֶסְטֶריה – נהגו לתלות בובות אלו על עץ. היוונים האמינו שבכוח סיבובן על העץ יש כדי לטהר את מקדישי הבובות.
באמצע המאה ה-4 לפנה"ס התפתחו באתונה צלמיות בסגנון נטורליסטי. ניכרת בהן בעיקר השפעתו האמנותית של הפסל האתונאי פרקסיטלס. הצלמיות נמצאו בבתים פרטיים, בחנויות, בקברים ובמקדשים. מאתונה וסביבתה יוצאו הצלמיות לכל חלקי העולם היווני ואף מחוצה לו. בסוף המאה ה-4 ובמאה ה-3 לפנה"ס התקיימה באזור טנאגרה שבחבל בויאוטיה תעשיית צלמיות, הדומה בשיטת הייצור, בהיקפו ובאיכות המוצר לתעשיית הצלמיות באתונה. תעשיית הצלמיות באתונה נפסקה בסוף המאה ה-3 לפנה"ס, אך השפעתה הוסיפה להתקיים באזורים אחדים עוד כ-250 שנה.

התקופה ההלניסטית

בראשית התקופה ההלניסטית (סוף המאה ה-4 לפנה"ס) החלה יצירת צלמיות מחרס בסגנון ריאליסטי שניכר ברמתו הביצועית הגבוהה. בתקופה זו הופיעו צלמיות "טנאגרה" שזכו לפופולריות רבה בעולם היווני. הן נחשפו לראשונה בבית הקברות של טנאגרה, ומרביתן מתוארכות לשנים 200-330 לפנה"ס. המאפיין אותן הוא הצגת דמויות מחיי היום יום במקום דמויות מיתולוגיות. רוב הצלמיות הן בדמות של נערות או נשים המתוארות בעת משחק, ריקוד או נגינה. יש כאלה האוחזות בידיהן מניפה. צלמיות אחרות הן בדמות ילדים ונערים. יש גם צלמיות של דמויות מן התיאטרון ובהן דמויות גרוטסקיות. הנטורליזם בצלמיות אלו בא לידי ביטוי בעיקר בעיצוב הדימוי של קפלי הבד ובמתיחתו על הגוף. הנשים לבושות כִיתוֹן ומעליו הִימָטְיוֹן, ראשן חשוף ומציג את תסרוקתן, או שהוא חבוש כובע חרוטי רחב שוליים. נשים המתוארות בלי כובע, שיערן לרוב אסוף ומסתיים בפקעת באחורי הראש. יש שהן עטורות זר או נושאות אותו בידיהן. צלמיות הגברים הן בעיקר בדמות נערים לבושים הימטיון או כְלָאמִיס, ועל ראשם פֶטָאסוֹס (מן כובע רחב שוליים). צלמיות אחרות הן בדמות נערים בלבוש צבאי–שריון ומגפיים. יש גם צלמיות בדמות ארוס מכונף. הצלמיות הגרוטסקיות הן בדמות נשים מבוגרות עירומות. צלמיות אחרות, שהושפעו מהקומדיות של המחזאי היווני מנאנדרוס, הן בדמות נשים מבוגרות כפופות אוחזות תינוק.
במאה ה-3 לפנה"ס התפתחה תעשיית צלמיות בדמויות ריאליסטיות מחיי היומיום, דוגמת זקנות וזקנים, מהם דייגים, וכן דמויות של שיכורות, רוכלים ועבדים. כן נעשו צלמיות בדמויות של בעלי מומים, כמו גיבנים וננסים. נושא זה היה התפתח בעיקר בעיר סמירנה שבאסיה הקטנה, ובמצרים. נעשו גם צלמיות בדמות אנשים שהתפרנסו ממופעי רחוב, כמו שחקנים, רקדנים, להטוטנים, נגנים ואתלטים. גיבנים וננסים שימשו הן בטקסי פולחן, בשל תכונות מקודשות שיוחסו להם, והן במופעי בידור במשתאות, נוהג שהיה קיים במצרים זה דורות. שימושן של יצירות אמנות שנוצרו בסגנון זה עדיין לא הוברר, אבל על חשיבותן מעידה העובדה, שפסלי שיש של איכרים, דייגים, רוכלים וזקנות שיכורות הוקדשו בידי בעלי הממון למקדשים. הצבתם של פסלי שיש וברונזה במקדשים מעלה את האפשרות שהמקדישים ראו בדמויות המפוסלות דמויות מגִנות. ועם זאת, ייתכן שהצלמיות, מקצתן לפחות, אינן מציגות דמויות ריאליות, אלא תיאטרליות, ואולי הן נרכשו בקרבת התיאטראות.

צלמיות בתקופה הרומית

תעשיית הצלמיות שהגיעה לשיא התפתחותה בתקופה ההלניסטית, ממשיכה גם לתקופה הרומית. יש מקרים שקשה לתארך במדויק את הצלמיות מהתקופות האלו. ייצורן של צלמיות נמשך בעיקר בחלקה המזרחי של האימפריה. אך על מקומן התחרו כעת פסלוני הברונזה, שהפכו זולים יותר.
בחפירות שנעשו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 בבית נטיף, זוהו לראשונה קבוצה של צלמיות מהמאה ה-3 וראשית המאה ה-4 שנפוצו בארץ-ישראל באותה תקופה. הקבוצה כונתה "צלמיות בית נטיף". צלמיות אלה מתאפיינות בעיצוב פנים סכמטי וחסר הבעה. פרטי לבוש או פרטים אנטומיים הוספו לצלמיות בצבע לאחר צריפתן. ברוב המקרים הצבע לא שרד. הצלמיות הן בדמות נשים ובדמות נערים, וכן יש צלמיות בדמות פרשים. צלמיות אחרות מקבוצה זו מתארות דמויות ניצבות על כן מוגבה, ובולטים בהן עיצוב השיער ומדליון שעל צווארן. צלמיות הפרשים מתארות לרוב דמות גבר על גב סוס. הפרשים חבושים כובע חרוטי שקצהו מעוגל או קטום, הדומה לזה של פרשים המתוארים בצלמיות פרתיות בנות זמנן. הדמיון בסגנון העיטור בין הצלמיות לנרות מטיפוס בית נטיף מחזק את הדעה שהצלמיות והנרות נעשו באותו בית מלאכה. עם זאת, השוני בגון החרס של צלמיות אחדות מעיד שכמה בתי מלאכה עסקו בייצור צלמיות. סגנונן האמנותי של צלמיות בית נטיף מציג את מגמת ההתרחקות מן הקו הקלאסי, מגמה שרווחה במזרח במאות אלה. סגנון אמנותי זה נגד את עקרונות האמנות ההלניסטית-הרומית והושפע מהיסודות האמנותיים המזרחיים. שינוי זה בא לידי ביטוי בעיצובן הסכמטי של הדמויות ובהבלטת הפרטים החשובים או בעלי המשמעות ביצירה. סגנון אמנותי זה נוצר על רקע הטפותיהן של קבוצות רוחניות שדגלו בחיי פשטות ובזניחת חיי הוללות.
במאה ה-5 חדל ייצור צלמיות החרס כמעט לחלוטין, ככל הנראה בעקבות השתלטות הנצרות וזיהוי הצלמיות עם האלילוּת.

יצור הצלמיות

אין כל מידע על אמני יצור הצלמיות עד התקופה ההלניסטית. בתקופה זו נמצאה חתימה של אמנים מאנטוליה עם השם ביוונית koroplathos שחתימתם הופיעה על תבניות או צלמיות.
הצלמיות היו זולות ליצור וסביר שייצורם לרוב היה מקומי. מקום הייצור של הצלמיות נקבע על פי הרכבו הכימי של החרס המלמד על מוצאו הגאולוגי, צבע הטין, וסגנון אמנותי. בתי יוצר באזורים שלא היה בהם חומר גלם מתאים ייבאו את הטין. עיבוד הטין נעשה באגנים גדולים, שבהם היה נשטף ומסונן. במקרים מסוימים הועשר הטין במינרלים שהפכוהו לפלסטי וראוי לעיבוד. במקרים אחרים הוספו לטין פיגמנטים ששינו את צבעו.
תפוצתן הרחבה בתקופה הקלאסית של צלמיות העשויות בתבנית, מעידה על כך ששיטת הייצור הזאת הייתה נפוצה בתקופה זו. הימצאות תבניות הרחק ממקום ייצורן מעידה על מסחר בהן בין מרכזי הייצור. ייצור התבנית נעשה על ידי הצמדת טין אל צלמית ראשונית ובכך יצרו נגטיב ששימש כתבנית. לאחר שהתבנית נשחקה יוצרה תבנית חדשה.
בתקופה ההלניסטית והרומית רוב הצלמיות היו חלולות. הייצור שלהן נעשה על ידי הצמדת פיסות טין לתבנית. לצלמיות תלת ממדיות השתמש האמן בשתי תבניות לפחות אחת לחזית הצלמית ואחת לחלקה האחורי. לאחר ייבוש הטין, הוצמדו שני חלקי התבנית ונצרפו בכבשן תוך השארת פתח לפליטת הגזים בעת הצריפה.
עיצובן של צלמיות בתבנית בתקופות שקדמו לתקופה ההלניסטית היה פשוט למדי, משום שהדמות הוצגה לרוב במצב סטאטי. בתקופה ההלניסטית ניסו האמנים לחדש וליצור יצירות מורכבות, שלהפקתן נדרשו לעיתים עד 15 תבניות. בשיטה זו היה אפשר ליצור דמויות שאבריהן ומלבושיהן הוצגו בזוויות שונות ויצרו תחושה של תנועה. הצלמיות נצרפו בכבשנים בטמפרטורה של 750–950 מעלות צלזיוס. במקרים שהצלמית נועדה להיראות מלפנים בלבד, נאטם חלקה האחורי בלוחית חרס שנוצרה ביד על ידי הצמדתן של פיסות טין לאורכה או לרוחבה של הצלמית. בצלמיות תלת-ממדיות עוצב צד הגב בתבנית באופן דומה לזה של החזית.