לקות שפה

לקות שפה (באנגלית: SLI - Specific language impairment, מילולית: "לקות ייחודית לשפה", או Language Disorder) היא הפרעה נוירו-התפתחותית בתחום התקשורת. אדם מאובחן כבעל לקות מסוג לקות שפה אם הוא מתקשה ברכישת השפה עד כדי יצירת פער גדול בין מנת משכל הלא-מילולית לבין זו המילולית ואם נשלל קיומן של לקויות התפתחותיות אחרות אצלו.
במקרים רבים אנשים בעלי לקות שפה מתקשים לרכוש את יכולת הקריאה, גם לאחר שהתגברו על הקשיים בשפה הדבורה. לכן, יש המשייכים ללקות השפה גם את לקויות הלמידה דיסלקסיה ודיסגרפיה.
כיום ליקוי שפתי נפוץ אצל ילדים בעלי ליקויי למידה, במיוחד כאשר הם אינם תואמים את הציפיות לגילם.

ליקויים שונים בשפה

דיספרקסיה - קושי של האזורים האחראים על השפה במוח לתכנן באופן מדויק את רצף הדיבור. בנוכחות הפרעה כזו, המוח מתקשה לשלוח את הפקודות המתאימות אשר יניעו את אברי ההיגוי (שפתיים, לחיים, לשון, חך, מיתרי הקול) באופן מתואם ומדויק.
קשיי שליפה - שימוש במילות פקק כמו "זה" "אז" וחזרה על מילה שנאמרה כמה פעמים. לילד עם קשיי שליפה לא בהכרח יש חוסר בידע הסמנטי שלו (באוצר מילים), אלא הקושי בשליפת המילה ובאיתורה (איכט, 2008).
ליקויי ראשוני או ספציפי - פגיעה ישירה במנגנון הדיבור (בניגוד לליקויים הקודמים שבהם ההפרעה נוירולוגית).מדובר בילדים שמיומנויות השפה שלהם מופיעות מאוחר יחסית, קצב הרכישה של המיומנויות השפתיות איטי יותר מהנורמאלי והם לעולם לא מגיעים לרמת התפקוד השפתי של בני-גילם, גם כמבוגרים.

הגורמים ללקות

הבסיס ללקות שפתית הוא קושי בזיכרון פונולוגי.
הראיה לכך היא שיכולת החזרה על מילות תפל לקויה אצל בעלי לקות שפתית.
לקות שפה היא תורשתית ועל כן היא עוברת בתוך המשפחה. בנוסף, היא יכולה להופיע גם בעקבות קשיים מסוימים בהריון ובלידה.
ישנם גורמים נוספים היכולים להוביל לקשיים בתחום השפה. מקרים אלו אינם מוגדרים כלקות שפתית על אף שהם יכולים להראות סימפטומים דומים. לדוגמה - בחלק מהמקרים, פגיעה ביכולת השפתית יכולה להיות לקויות שניוניות, למשל בשל חירשות או אוטיזם.

אבחון הלקות

ישנו קושי רב לאבחן ולזהות את הלקות השפתית וסוגה, שהרי לכל ילד התפתחות משלו. ובכל זאת קיימים מספר סימנים לקיומה של לקות שפה אצל פעוטות(2–3): יש כמות מעטה של מלמול, והמלמול אינו מגוון, הילד אומר את המילים הראשונות באיחור וחסרים בהן צלילים או הברות ("בה" במקום אבא), בדיבור של הילד קיים מגוון מצומצם של עיצורים, קיים קושי לשלב צלילים ביחד ולחבר מספר הברות (הילד אומר "נה", אך לא מצליח לומר "ננה "), הילד מחליף או משמיט צלילים והברות במילים בתדירות רבה. אצל ילדים גדולים יותר (גילאי 4–5): לילד יש שיבושי דיבור לא עקביים (למשל, מצליח לומר את הצליל ר' במילה "קיר", אך לא במילה "פרה "), הבנת השפה טובה באופן משמעותי מהדיבור, קיים קושי לחקות מילים, הילד נראה כמהסס ו"מחפש" בזמן הדיבור, נראה כחסר קואורדינציה באזור הפה, מתקשה במילים ארוכות, קושי בתיאום של השימה והדיבור (איכט, 2008).
כאשר יש חשד בקיום ליקוי שפה יש להפנות את הילד לקלינאית תקשורת על מנת לקבוע את רמתו של הילד וכמו כן את רמת מובנות הדיבור: איכות ההיגוי, שטף הדיבור ואיכות הקול. מטרת האבחון היא לבדוק מה מידת הפער (אם קיים) בין רמתו השפתית של הילד לבין המצופה מילדים בני-גילו הכרונולוגי. איתור תחומי חוזק בתוך היכולות השפתיות (סמנטיקה, תחביר, מורפולוגיה, פונולוגיה, פרגמטיקה, תפיסה שמיעתית) וכן, תחומים שפתיים לקויים הדורשים התערבות טיפולית. במטרה לקבוע תוכנית טיפול המיועדת לשיפור התחומים הלקויים תוך ניצול התחומים החזקים יחסית.
חלק חשוב מן האבחון הוא לקיחת אנמנזה מן ההורים. האנמנזה מספקת פרטים על התפתחותו של הילד מיום היוולדו הן בתחומי השפה, הדבור והתקשורת והן בתחומי התפתחות נוספים (מוטורים, תחושתיים, חברתיים ועוד). חשוב לנסות לאתר מתי נתגלו הסימנים הראשונים של תפקוד שפתי/תקשורתי בלתי-תקינים. חשוב לדעת האם קיימים במשפחה אנשים נוספים המציגים קשיים שפתיים (דיסלקסיה, דיסגרפיה, דיסנומיה ועוד). השלמת האנמנזה נעשית על ידי מידע נוסף המתקבל מאחות תחנת אם-וילד ומהגננת/ המורה של הילד. קיימים מבחנים הבודקים את היכולת השפתית הכללית ואחרים הבודקים תחומים מסוימים של היכולת השפתית (למשל: יכולת העלאת המילה, מודעות פונולוגית, אוצר מילים וכו'). חלקם מתייחסים הן להבנת השפה והן להבעתה וחלקם בודקים רק אחד משני מרכיבים אלו. בכל מקרה, רמת תפקודו של הילד מושווית לרמת התפקוד של ילדים בני-גילו הכרונולוגי.
לצורך האבחון ניתן גם להשתמש בכלים פתוחים כגון תצפיות על הילד במצבים תקשורתיים שונים ועם שותפים תקשורתיים שונים. דגימת השפה באינטראקציות שונות כמו משחק אם-ילד בקליניקה, שיחה ילד-גננת באספה, שיחה ילד-ילד בחצר וכדומה. כמו כן, ניתן לערוך ניתוח של מדגם שפה ספונטנית, אינטראקציה חופשית במהלכה בוחר הילד משחק/ נושא שיחה ואין נשאלות שאלות ספציפיות, כלומר הידע השפתי אינו נבדק באופן מכוון ומובנה. ישנם ילדים המתפקדים במצב זה טוב יותר מאשר במהלך מבחן ומראים יכולות שפתיות טובות יותר מאלו המתקבלות במצב המובנה. האיתור וההפניה לקלינאית תקשורת צריכים להיעשות כבר בגיל הגן.

טיפול שפתי

מאז המאה התשע עשרה מתפתחות שיטות לצמצום נזקן של לקויות שפה ולהקניית שפה לאנשים עם לקויות שפה קשות. קלינאי תקשורת יכולים לאמן אדם עם לקות ולהדריכו בשיפור הדיבור שלו (למשל הוראת דיבור וקריאת שפתיים לחירשים כמו גם לאפשר לו שימוש בשפה באופנים לא קוליים רבים. אדם עם לקות בשפה קולית יכול להשתמש בשפת הסימנים (שנוצרת באופן ספונטני במקום בו יש אנשים רבים עם לקות בשפה קולית אך לא במקום בו יש אנשים בודדים כאלה). יכול להשתמש במכשור תקשורת חלופית ותומכת כדי להפיק דיבור. אדם עם לקות בכתיבה יכול להיעזר במחשב נגיש לשם כתיבה וכיוצא בזה.