google/wiki40b huggingface dataset:
אוסקר חאייס

חייו

חאייס היה יהודי שנולד בברודי שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה). בשנת 1909 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה באקסלסיור. בשנת 1910 הגיע למקום השני בשיקגו. בתחילת 1911 חלק מקום 3–4 בניו יורק ובקיץ אותה שנה חלק מקום 23–26 עם 8.5/25 בתחרות קרלסבד, תחרות בה השתתפו 26 שחקנים והייתה מהחזקות שבתחרויות השחמט אי פעם. 17 מתוך 25 השחמטאים המובילים בעולם נטלו חלק בתחרות זו שאותה ניצח ריצ'רד טייכמן. למרות מיקומו הנמוך זכה בתואר אמן כמו גם בשניים מפרסי היופי שחולקו בתחרות, על ניצחונותיו נגד סבלי גריגורייביץ' טרטקובר
ויוליוס פרליס.
בשנת 1913 חלק מקום 5–6 בתחרות בניו-יורק, מקום 4–5 בתחרות אחרת בניו-יורק ומקום 3 בתחרות נוספת בניו-יורק. כמו כן חלק מקום 4–5 בתחרות שהתקיימה בהוואנה, תחרות בה ניצח פרנק מרשל. בתחרות זו השתתפו שניים מעשרת החזקים בעולם, וחמישה מתוך 48 המובילים בעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, חלק חאייס מקום 2–3 בתחרות ניו-יורק (ניצח: אדוארד לסקר). בשנת 1915 חלק חאייס מקום 3–4 בתחרות ניו-יורק. בתחרות לזכרו של רייס, שהתקיימה בניו-יורק בחודשים ינואר-פברואר 1916 הגיע חאייס למקום השלישי (חוסה ראול קפבלנקה ניצח). בשנת 1917 ניצח חאייס בתחרות רוצ'סטר (אליפות ניו-יורק). ביולי 1918 הגיע שני אחרי אברהם קופצ'יק בתחרות ריי-ביץ'.
בחודשים אוקטובר-נובמבר 1918 הגיע למקום הרביעי בתחרות ניו-יורק (מועדון השחמט במנהטן).
לאחר המלחמה, באוגוסט 1919 הגיע חאייס למקום השלישי בתחרות טרוי. בשנת 1920 ניצח בתחרות ניו-יורק. בשנת 1923 חלק מקום 17–18 בתחרות קרלובי וארי ומקום 7–8 בתחרות הקונגרס האמריקני התשיעי שהתקיימה בניו ג'רזי. בשנת 1924 ניצח בתחרות ניו-יורק ובשנת 1926 הגיע למקום ה-11 בתחרות שיקגו, תחרות בה ניצח מרשל.
חאייס קיים שני דו-קרבות מול דוד ינובסקי: בשנת 1913 בהוואנה שם הפסיד +0 -2 =1 ובשנת 1918 בניו-יורק שם ניצח +7 -5 =10 (שבעה ניצחונות, חמישה הפסדים ועשר תוצאות תיקו). להלן אחד המשחקים:
חאייס היה האדם האחרון שניצח את קפבלנקה, בתחרות ניו-יורק בשנת 1916, לפני פרק הזמן של שמונה שנים בו איש לא הצליח לנצח את קפבלנקה במשחק תחרותי. 
ניצחון של חאייס מול אהרון נימצוביץ':
חאייס מת בניו-יורק בשנת 1928.
מוסקטר

מוסקטרים (בצרפתית: Mousquetaires) היו חיילים רגליים שחימושם העיקרי – רובה מוסקט (ומכאן שמם). המוסקטרים, אשר התקיימו עוד מראשית המאה ה-16, החלו להיות נפוצים כחיל עיקרי נפרד בצבאות אירופה רק במאה ה-17. בתחילה התחרו המוסקטרים עם נושאי רמחים על הבכורה בין חילות הרגלים, אך עם הזמן נעלמו נושאי הרמחים כליל מצבאות אירופה, ונותרו המוסקטרים – אשר היו בבחינת "סוסי העבודה" של הצבאות, עד אשר הוצאו משירות בהדרגה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19.

התפתחות

המוסקטר התפתח מחיל הרגלים שקדם לו: הארקבוזר – חייל שנשקו רובה ארקבוז. ארקבוז היה רובה קל יותר מהמוסקט, ועוצמתו הייתה קטנה יותר. כתוצאה מכך, התקשו הכדורים שנורו ממנו לחדור את שריון הלוחות שעטו האבירים. הופעת המוסקט באמצע המאה ה-15 בסין והפצתו באירופה במאה ה-16 הובילה לדחיקתו האיטית של הארקבוז, אשר הוחלף ברובה החדש. בשל קצב האש האיטי והעוצמה הנמוכה של הארקבוז, היו הארקבוזרים חשופים מאוד להתקפת פרשים. בהיעדר כידון רובה בתקופה זו, נאלצו הארקבוזרים להסתמך על הגנתם של נושאי הרמחים מפני התקפות הפרשים.
המוסקטים הראשונים היו כבדים מאוד – משקלם היה כ-10 ק"ג – וצריך היה להשעין אותם על חצובה בעת הירי. בנוסף לכך, המוסקטים הראשונים היו מצוידים בבריח פתיל, אשר לא היה אמין במיוחד. חרף חסרונות אלה, הפכו מוסקטרים נפוצים מאוד בצבאות האירופיים, ויחד עם נושאי הרמחים הרכיבו את עמוד השדרה של חיל הרגלים הטיפוסי בתקופתם.
המצאתו של בריח הצור במאה ה-16 והפחתת משקלו של המוסקט אפשרה גמישות פעולה רבה יותר של המוסקטרים, אשר החלו לדחוק את רגליהם של נושאי הרמחים, עד אשר נעלמו אלה כליל במאה ה-18, עם כניסתם של כידוני הרובה לשירות.

טקטיקה

המבנה הטקטי הגדול הראשון של המוסקטים הוא הטרסיו הספרדי, שהתפתח ממבנים קודמים של רובים ורמחים: המוסקטרים באגפיו של גוש נושאי רמחים, ובעת התקרבות פרשים היו נושאי הרמחים מגנים על המוסקטרים. 
טקטיקה זו הייתה נפוצה מאוד במאה ה-16, אך בהמשך הכניס בה גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה שינוי חשוב: במקום לסדר את חייליו בגושים גדולים העדיף גוסטב לסדר אותם בקווים ארוכים – וכך נולדה הטקטיקה הקווית. בשיטת סידור זו, מוסקטרים רבים יותר עמדו בקו החזית, ומשקלם של נושאי הרמחים הצטמצם. עיקרה של השיטה היה התקדמות בצעדים מחושבים וזהירים – וירי במטחים. 
בשל היותו של המוסקט רובה לא מדויק ובעל קצב אש שאינו עולה על שלושה כדורים בדקה, הייתה הטקטיקה הקווית מקובלת בצבאות האירופיים רק עד המאה ה-19 – עת נדחקה על ידי כלי נשק מדויקים יותר ובעלי קצב אש גבוה יותר.
בית הממשלה (הונג קונג)

היסטוריה

המבנה תוכנן על ידי צ'ארלס בנט ג'ורג' קלוורלי, ועבודות הבנייה החלו בשנת 1851, שמונה שנים לאחר שהונג קונג הוכרזה כמושבה בריטית. בניית המבנה הסתיימה בשנת 1855, והמושל הראשון שהתגורר במבנה היה סר ג'ון בורינג, המושל הרביעי של הונג קונג.
בשנת 1891 הוסף למבנה אגף נשפים, במטרה לאפשר טקסים רשמיים במבנה.
במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג התגורר במבנה המושל הצבאי היפני של הונג קונג. בתקופה זו שופץ המבנה בסגנון יפני על ידי סייצ'י פוג'ימורה, ועבודות השיפוץ הסתיימו בשנת 1944. במסגרת השיפוץ נוסף למבנה מגדל וגג בסגנון יפני.
בין השנים 1855 ועד אמצע שנות ה-30 התכנסה במבנה המועצה המחוקקת של הונג קונג. מאז שנת 1891 שימש חדר הנשפים את המועצה כאתר כינוסה.
בשנת 1997, עם העברת השליטה בהונג קונג מידי בריטניה לידי סין העממית הפך המבנה למקום המגורים הרשמי של ראש הרשות המבצעת ואתר לאירועים רשמיים, אולם טונג צ'י הווה, ראש הרשות הראשון, סירב להתגורר במבנה.
ראש הרשות השני, דונלד צאנג שב להתגורר במבנה, בעקבות שיפוץ שנערך בו, בינואר 2006. עלות השיפוץ - 14.5 מיליון דולר הונג קונגי עוררה ביקורת רבה.

תיאור המבנה

חזית הבית פונה דרומה, לכיוון פסגת ויקטוריה. מצפון למבנה מצויים משרדי הממשלה של הונג קונג. בחלקו האחורי של המבנה מדשאה וגן גדול הצופה לעבר נמל ויקטוריה.

בית פתוח

פעמיים בשנה נערך במבנה "בית פתוח" בו מאפשרים למבקרים לבקר בגן המבנה, בחדר ההסבה, בחדר האוכל ובחדר הנשפים.

מבני ממשל נוספים

בשנת 1900 נבנתה בראש פסגת ויקטוריה "בקתת ההר" (Mountain Lodge) כמגורי קיץ עבור המושל. המבנה שימש את המושל עד שנת 1934, ונהרס בשנת 1946. כיום ממוקם באתר גן פסגת ויקטוריה.
בשנת 1934 נבנתה בקתת פאנלינג בטריטוריות החדשות כבית הקיץ החדש של המושל, ונותרה בתפקיד זה עד ימינו (כיום היא בית הקיץ של ראש הרשות המבצעת).
קלוויניזם

קלוויניזם וקפיטליזם

הסוציולוג מקס ובר וחוקרים נוספים הצביעו על הקשר ההדוק שבין קלוויניזם לקפיטליזם, שהתבטא, בין השאר, בצמיחה משותפת שלהם - תקופת התפתחות הקפיטליזם בשווייץ זהה כמעט לחלוטין לתקופת ייסוד הקלוויניזם. לפי חוקרים אלו, האמונות הקלוויניסטיות מעודדות את 'רוח הקפיטליזם', בעיקר בשל האמונה בפרדסטינציה - האמונה כי גורל האדם בעולם הבא נקבע כאשר הוא נולד. גורל זה אינו ידוע לאדם מראש, והוא יכול ללמוד מעט עליו רק דרך הצלחתו בעולם הזה. דרך חשיבה זו מביאה לכך שהאדם יפעל כל העת למקסם את הצלחתו - דרך חשיבה ההולמת את השיטה הקפיטליסטית.
כאמור, הקלוויניזם מילא תפקיד נכבד בהתפתחות הקפיטליזם עוד מראשיתו, במאות 17-16 עם המעבר מהחברה הפאודלית חקלאית אל החברה המתפתחת של קפיטליזם תעשייתי ומסחרי. קלווין פסל את הגישות הנוצריות שהתנגדו לריבית ובנקאות וצבירת הון. הוא העניק תוקף דתי ליזמות במסחר, בנקאות ותעשייה. על ידי כך עודד את הבורגנות להרחבת הפעילות הכלכלית ולצבירת הון. עיקרון הפרדסטינציה נתן לבורגנות את הביטחון שמעשיו והצלחתו הם רצון האל והבורגנות שייכת ל"נבחרי האל".
אידאולוגיה זו היא אחת הסיבות העיקריות להתפתחות הקלוויניזם בארצות אירופה העשירות והמפותחות ביותר ובעלות האוכלוסייה העירונית הגדולה ביותר כמו צרפת, אנגליה, סקוטלנד, הולנד ועוד. מאוחר יותר חלה התפשטות רחבה מאוד לארצות הברית.
כיכר לונדון

היסטוריה

הכיכר נקראת על שם לונדון, בירת אנגליה והממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד ונחנכה ב-24 במאי 1942.
הכיכר נקראה בשם זה כמחווה ואות כבוד לעמידת העם הבריטי ותושבי לונדון בהפצצות הכבדות מצד גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה (הבליץ).
בשנות השישים של המאה העשרים שימשה הכיכר גם כמקום מפגש להומוסקסואליים.
לקראת שנות ה-2000 שופצה הכיכר וכיום היא רחבה פתוחה, שמתחתיה חניון עירוני תת-קרקעי גדול. רחבת הכיכר בנויה במפלסים (עקב הפרשי הגובה הקלים בין רציף הרברט סמואל שלאורך הטיילת ורחוב הירקון הגבוה ממנו במטרים אחדים), ובמרכזה אנדרטה בדמות ספינת מעפילים לזכר מאבק ההעפלה בשלטון הבריטי. על-גבי אנדרטת ההעפלה מוטבעים הסברים ורשמים לצד תמונות אודות ההיסטוריה של ההעפלה, תלאות הדרך של המעפילים וספינותיהם. בנוסף, מוצבים שישה לוחות בכיכר עליהם מוטבעים שמות כל ספינות המעפילים.
במבנה בעל המרפסת המעוגלת התוחם את הכיכר מדרום שכן קפה פילץ (נכון ל-2012 סניף מקדונלד'ס).

לקריאה נוספת

אחות ציון מאת: רות דנון, הוצאת סטימצקי, 2014, ע' 144- 147
מסע הצלב הוונדי

מסע הצלב הוונדי (בגרמנית: Wendenkreuzzug) היה מסע צלב שהתנהל בשנת 1147 במקביל ותחת צילו של מסע הצלב השני. מסע הצלב הופנה כנגד השבטים הסלאבים עובדי האלילים שהיו ידועים בשם ונדים באזור הים הבלטי.

מהלך מסע הצלב

ביום 13 באפריל 1147 הוציא האפיפיור בולה המאשרת כי מסעי צלב ופריבילגיות התלויות בהן אינן קשורות לארץ הקודש. המטיף ברנאר מקלרבו אף הוא תמך בפיצול מסע הצלב מאחר שעל פי השקפתו לא המטרה הסופית היא השכר אלא הדרך והאספקט הרוחני - דתי של המסע. הצבא הצלבני ככל הנראה כעשרת אלפים חיילים רגלים ופרשים שנאספו מדנים, סקסונים ולוחמים פולנים מלווים בכוחות נוספים מקרב מתנדבים גרמנים בפיקודו של שליח האפיפיור אנסלם מהאוולברג ולצידו אצילים סקסוניים - מבית וטין ובית שאואנבורג תחת פיקודו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
בשלב הראשון של המערכה הצליחו הצלבנים להדוף את הונדים מטריטוריות שנתפסו על ידם במהלך הקיץ ולאחר מכן שמו את המבצרים דובין ודמין תחת מצור אך לא הצליחו להכריע את חילות המצב. בהסכם שערך המנהיג הסקסוני היינריך האריה הוסר המצור על מבצר דובין לאחר שמגיניו הסכימו להיטבל לנצרות. אירוע זה פילג את הצבא הצלבני הסקסונים נסוגו בעוד הדנים והפולנים ממשיכים במצור על דמין תוך שהם נתקלים בהתנגדות עיקשת. המגינים יצאו למתקפות נגד המבצר והצי הדני נאלץ להתגונן מהתקפות הצבא הפגאני. לאחר החרבת מקדש פגאני במלקו ואבדן התקווה לכיבוש דמין נטשו הצלבנים את המצור וצעדו לכוון מחוז פומרניה שתושביו קיבלו עליהם את הדת הנוצרית בתחילת המאה ה-12. בעיר שצ'צ'ין פגשו הצלבנים בבישוף המקומי שהטיף להם כי המרת דתם של השבטים הפגניים צריכה להיעשות בדרכי נועם. הצלבנים המותשים איבדו את שארית הרצון להלחם והתפזרו.

סוף דבר

בתום מסע הצלב חרבו המחוזות הצפון מזרחיים של גרמניה, והאוכלוסייה המקומית הדלדלה. הישגיה המעשיים של המערכה היו מועטים - התנצרות חלקית של תושבי דובין והרס מקדשים פגניים. עם זאת הכין מסע הצלב הונדי את הקרקע לסדרת מסעי צלב הידועים כמסעי הצלב הצפוניים שהונהגו על ידי המסדר הטבטוני ובסיכומם התנצרו השבטים הסלאבים באזור הים הבלטי.
מסע הצלב השני, אירוע מכונן בהיסטוריה האירופאית כלל - כתקדים היסטורי - מערכות צבאיות כנגד שבטים פגניים בצפון מזרח גרמניה ומערכה כנגד שליטים המוסלמיים של פורטוגל במהלכה נכבשה ליסבון, מערכות נפרדות אלו הוכרו על ידי האפיפיור כחלק ממסע הצלב ולמשתתפים הוענקו הזכויות של הצלבנים שלחמו בארץ הקודש. פיצול זה היה ציון דרך בהיסטוריה של מסעי הצלב ואירופה כולה - ירושלים וארץ הקודש עומדים על אותו מישור עם מטרות אחרות שהכס הקדוש מכיר כ"צלבניות". האפשרות למסע צלב שיופנה כנגד מטרות שאינן מוסלמיות ומטרתן איננה ארץ הקודש אף היא מסמנת את השינוי ברעיון ובביצוע של קונספציית מסעי הצלב, מעתה ארץ ישראל וממלכת ירושלים עמדו בפני תחרות על משאבים וכוח אדם מול מטרות אחרות שיוכרו כ"צלבניות".
דייוויד דל טרדיצ'י

ביוגרפיה

דל טרדיצ'י, יליד קלוברדייל, קליפורניה, הופיע לראשונה כפסנתרן עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בגיל 17. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ותואר שני בשנת 1964 מאוניברסיטת פרינסטון, שם למד אצל המלחינים ארל קים, סיימור שיפרין ורוג'ר סשנס.
את ההשראה ליצירותיו המוקדמות שאב מספרו של לואיס קרול, אליס בארץ הפלאות. הוא כתב במגוון סגנונות וצורות מוזיקליים. בשנת 1980 זכה בפרס פוליצר על "לזכר יום קיץ", החלק הראשון של "אליס הילדה" נושאי יצירותיו המאוחרות כוללים ספרות - יצירות ויקטוריאניות, משוררים בני ימינו ויצירות של ג'יימס ג'ויס, אלן גינסברג, רומי, פדריקו גרסיה לורקה, תום גאן, פול מונה, קולט אינז ובראם סטוקר - סיפורים אישיים משלו וחייו כהומוסקסואל.
אף כי הכשרתו כללה את טכניקה סריאלית, יצירותיו של דל טרדיצ'י מבוססות על טונאליות; הוא אחד התומכים הנלהבים ביותר בנאו-רומנטיות, בשאיפה להשיב לחיות את הטונאליות במוזיקה בת זמננו.
דל טרידיצ'י קיבל, נוסף לפרס פוליצר, גם את מלגות גוגנהיים ווודרו וילסון, פרס ברנדייס לאמנויות יוצרות, פרס פרידהיים ומענקים מקרן לאומית לאמנויות. כמו כן, נבחר לאקדמיה האמריקאית ולמכון לאמנויות ולספרות. תזמורות חשובות בארצות הברית ובארצות אחרות מזמינות אצלו יצירות כדבר של קבע. יצירתו "על כנפי השיר" נוגנה בביצוע בכורה בניו יורק בשנת 2004 במסגרת קונצרט חגיגות העשרים של אנסמבל האופרה של ריברסייד.
ביודע

ביודע הוא שמה של תוכנית לימוד ביולוגיה לכיתות י"א וי"ב בישראל. זו תוכנית ניסויית הפתוחה רק למורים שקיבלו אישור מהפיקוח להפעילה תוך התחייבות להשתתף בקורס מלווה בהדרכה צמודה במשך שנתיים לפחות, תוך כדי הוראת התוכנית בכיתות י"א-י"ב בבית ספרם.

רקע

תוכנית הביודע מיועדת לתלמידי כתות י"א, י"ב הלומדים ביולוגיה בהיקף של 5 יחידות לימוד. התוכנית מהווה חלופה לחלק המעשי של תוכנית הלימודים בביולוגיה, המעבדה והעבודה האקולוגית, והיקפה 2 יחידות לימוד. רעיון החלופה נועד לתת מענה לרצון של מורים לשנות את הדגם של הבחינות בחלק המעשי, להפוך את ההוראה לממוקדת ורלוונטית לתלמיד, תוך מתן הזדמנות לפיתוח חשיבה ביקורתית ורפלקטיבית. גישה זו נועדה מראש לשלב דרכי הערכה חלופיות ומגוונות ולשתף את התלמידים בתהליך ההערכה. ההנחה הייתה שבדרך זו, מלבד צמצום מספר הבחינות (בחינה אחת במקום בחינות נפרדות על העבודה האקולוגית והמעבדה), יהיה בכך משום הגברת המוטיבציה תוך השגת אותן מטרות של תוכנית הלימודים ואף יותר.

תיאור התוכנית

עיקרה של התוכנית הוא ביצוע מחקר עצמאי על ידי התלמיד, המסוכם כעבודה כתובה ומלווה בתלקיט המצטבר החל מכיתה י"א. המחקר שמבצע התלמיד, נובע מתופעות ביולוגיות/אקולוגיות שהתלמיד מגלה בשטח תוך ביצוע תצפיות וניסויים.
במהלך התוכנית מכין התלמיד תלקיט (פורטפוליו) ובו אוסף מייצג של עבודותיו. אוסף זה מדגיש מיומנויות מגוונות שהתלמיד רכש במשך לימודיו (בכיתות י"א- י"ב) ויישם במחקרו. היסוד המארגן של התלקיט בביודע הוא המיומנויות שרכש התלמיד בלימודיו ויישומן במחקר המדעי. בתלקיט באים לידי ביטוי לא רק התוצר הסופי, אלא גם התהליך שהתלמיד עובר במהלך עבודתו, (תיקון דוחות, תיעוד ביומן העבודה וחשיבה ביקורתית ורפלקטיבית בשלבים שונים בעבודה). ארגון התלקיט מאפשר לתלמיד להבין את הקשר בין המטלות השוטפות שביצע, בינן לבין עצמן ובינן לבין המחקר.
הפריטים בתלקיט מסודרים בשלושה מדורים: מדור מעבדה ומדור סיור, המכילים דו"חות מתוקנים ותיעוד, ומדור מחקר. מדור המחקר מכיל את הצעת המחקר, סיכום המחקר על כל שלביו כמאמר מדעי מצומצם, ויומן העבודה. את הפריטים בוחר התלמיד בעצמו.
גורגונה

במיתולוגיה היוונית, הגורגונות (יוונית: γοργόνες, מילולית: "נוראיות", ולפי מקורות אחרים "שואגות בקול"; הן נקראות על שם גורגו - אלת הפחד והמגור) היו דמויות נשיות מפלצתיות ואכזריות בעלות שיער העשוי מנחשים חיים וארסיים, שנודעו ביכולתן לאבן את המביט בהן. לעיתים הן מתוארות כבעלות כנפיים מזהב, שריון קשקשים בלתי חדיר, טפרים מתכתיים וניבים חדים כמו של חזירי בר. הגורגונות, על פי סיפורי המיתולוגיה, חיות הרחק במערב, על-יד האוקיינוס, שם הן שומרות על פתח השאול. עם זאת, גרסאות מאוחרות יותר מתארות אותן חיות בלוב. 
ב"איליאדה" וב"אודיסיאה" מאת הומרוס, מסופר על גורגונה אחת בלבד, שראשה היה קבוע במרכז שריון החזה של זאוס, ראש האלים. אולם, הסיודוס מתאר שלוש גורגונות: סתינו ("האדירה"), אריאל ("הנודדת למרחוק") ומדוזה ("המלכה"), וקובע שהן הבנות של אל הים הקדמון פורקיס ושל אשתו קטו. אוריפידס, לעומתו, מתאר את הגורגונות כיציר כפיה של גאיה, אלת האדמה, שיצרה אותן כדי לסייע לבניה הטיטאנים, במלחמתם נגד האלים. 
מבין שלוש הגורגונות, רק מדוזה היא בת תמותה, ואכן, בסופו של דבר היא נהרגה על ידי הגיבור היווני פרסאוס, ואילו שתי אחיותיה הן בנות אלמוות. 
הגורגונה מדוזה היא הגורגונה הידועה ביותר, ועליה נסבים רוב המיתוסים. ב"מטמורפוזות" מאת אובידיוס מסופר שרק למדוזה היה שיער עשוי מנחשים, וזאת בשל קללה שהטילה עליה אתנה, אלת החוכמה. המיתוס מספר שמדוזה הייתה אישה יפהפייה, בעלת תלתלי זהב, שפותתה על ידי פוסידון, אל הים, ותנתה אהבים עמו במקדשה של אתנה. אתנה, בזעמה על חילול מקדשה, הפכה את תלתליה הזהובים של מדוזה לנחשים, והעניקה לה מבט שמסוגל לאבן את היצורים החיים. בהמשך, אתנה התערבה שוב בגורלה של מדוזה, והעניקה ללוחם פרסאוס מגן, שהיה מלוטש כמו מראה, ובעזרתו פרסאוס היה יכול להתקרב אל המפלצת ללא פגע, כיוון שהוא הביט בהשתקפותה במראה ולא בדמותה האמיתית, ולקטול אותה עם החרב המעוקלת שקיבל מהרמס, שליח האלים. פרסאוס העניק את ראשה הכרות של מדוזה לאתנה, שהטביעה אותו על שריון חזה.
המיתוס היווני מספר שדם שנלקח מצדה הימני של גורגונה יכול היה להחזיר את המתים לחיים, ואילו דם שנלקח מצדה השמאלי היה רעל קטלני, שקטל חיים בהרף עין. אתנה העניקה בקבוקון של הנוזל המרפא לאסקלפיוס, אל הרפואה.
אנרי גורו

תחילת דרכו

גורו נולד ב-16 ביוני 1867, בפריז, בירת הקיסרות הצרפתית השנייה. החלטתו להתגייס לצבא צרפת, נבעה, כמו רבים מבני דורו, מתוצאותיה של מלחמת צרפת-פרוסיה. בשנת 1880 נכנס ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר, הוא סיים את לימודיו בשנת 1890 ובשנת 1894 הוצב בסודאן. הוא לחם בקרבות נגד אימפריית ואסולו. הוא התפרסם כמפקד יעיל עם מזל, כאשר ב-29 בספטמבר 1898 חייליו לכדו את מנהיג האימפריה סאמורי טורה. לכידתו של סאמורי הפכה את גורו לדמות ידועה ומהוללת בצרפת. בשנת 1907 הוא הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1911 הוא הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, והועבר למרוקו הצרפתית. ב-1914 הוא מונה למפקד של כל הכוחות הצרפתיים במרוקו.

הנציב העליון של סוריה ולבנון

לאחר המלחמה נשלח גורו למזרח התיכון, ומונה למפקד צבא הלבאנט, כוח מיוחד שהיה אמור לאכוף את תוצאות הסכם סייקס-פיקו מבחינת צרפת. הוא פיקד על כוחות הצבא הצרפתי במהלך מלחמת טורקיה-צרפת בין פברואר 1920 לאוקטובר 1921. הוא פלש בראש כוחותיו לטורקיה, אולם לאחר קרב מארש נאלץ לסגת חזרה לסוריה. במרץ 1920 הוקמה "הממלכה הערבית של סוריה", אשר לא עלתה בקנה אחד עם תוכניותיה של צרפת. גורו הציב בעקבות האירועים אולטימטום לממשלה הסורית, לפרק את כוחותיה ולהיכנע לשליטה הצרפתית. המלך פייסל חשש מתוצאותיה של מלחמה ארוכה, ונכנע ב-14 ביולי 1920 בדמשק. אך שר ההגנה שלו, הגנרל יוסוף אל-עזמה, סירב להשלים עם הכניעה של המלך, והמשיך בלחימה. הוא הפנה כוחות סוריים לאזור מעבר מייסלון, בהרי מול הלבנון, במטרה לעצור את הכוחות הצרפתיים שהתקדמו לכיוון הממלכה. בקרב מייסלון, שהתקיים ב-23 ביולי, הביסו הכוחות הצרפתיים של גורו את הסוריים. אל-עזמה נהרג, ונהרגו 400 איש מלוחמיו. 
לאחר המלחמה הקים גורו מינהל אזרחי בסוריה, וחילק את השטח ל-6 מדינות תחת המנדט הצרפתי: לבנון, דמשק, חלב, מדינה עלאוית, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז שבהר הדרוזים. ב-23 ביוני 1921 הוא ניצל אך בקושי מניסיון התנקשות שארגנו ערבים מקומיים.

אחריתו

בשנת 1923 הוא חזר לצרפת, ועד 1937 היה המושל הצבאי של פריז. אותה שנה הוא פרש מהצבא, ומת בפריז ב-16 בספטמבר 1946.
פיוטר מאשרוב

ביוגרפיה

מאשרוב נולד ב-26 בפברואר 1918 בכפר שירקי (Ширки) במחוז ויטבסק בשם פיאטרו מאשרה (בלארוסית: Пятро́ Маше́ра). למד הוראה במכון להכשרת מורים על שם קירוב באוניברסיטה הממלכתית של ויטבסק בשנים 1935-1939; בין השנים 1939-1941 עבד כמורה לפיזיקה בעיירה רוסון במחוז ויטבסק. בשנות מלחמת העולם השנייה היה מפקד יחידת פרטיזנים ועל פעילותו זו זכה בעיטור גיבור ברית המועצות. במהלך שירותו בפרטיזנים פעל להצלת יהודים בשטחי בלארוס, ליטא ופולין.] ב-1943 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר המלחמה מילא מספר תפקידים במפלגה הקומוניסטית של בלארוס, עד שבשנת 1965 מונה לתפקיד מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הבלארוסית (בפועל נשיא בלארוס). במהלך שנות כהונתו פעל רבות לקידום הכלכלה החברה בבלארוס. נחשב למנהיג פופולרי ואהוב בבלארוס והחזיק בדעות ליברליות באופן יחסי. הצלחתו בתפקיד זיכתה אותו בעיטור גיבור העמל הסוציאליסטי המקביל בחשיבותו לעיטור גיבור ברית המועצות. נחשב על ידי רבים כמועמד המוביל לרשת את לאוניד ברז'נייב בתור מנהיג ברית המועצות.
מאשרוב סיים את חייו בצורה טראגית ב-4 באוקטובר 1980. הרכב הנשיאותי בו נסע סמוך למינסק, מלווה במספר מכוניות משטרה, התנגש במשאית שהובילה תפוחי אדמה. מאשרוב נפצע אנושות וכעבור מספר שעות נקבע מותו. רבים קושרים עד היום את הק.ג.ב. לטרגדיה (בטענה שהתקבלה הוראה מגבוה לסלק את אחד המועמדים המובילים והליברליים לתפקיד מנהיג ברית המועצות), אך עד היום לא הוצגו ראיות לטענה. אחד הטוענים העיקריים למעורבות מ"גבוה" בתאונה היה ויאצ'סלב קביץ', ראש הממשלה הראשון של בלארוס העצמאית ושותף פוליטי של נטליה מאשרובה, בתו של מאשרוב.
אבא נהרג פחות משבועיים לפני ישיבת הנהלת המפלגה במוסקבה. הכל הוחלט. הוא היה אמור להתמנות במקום קוסיגין. אני מבינה שהוא הפריע לרבים. בדיוק אז באוקטובר 1980, "דרך כוכבו" של גורבצ'וב.
— משיחה עם נטליה מאשרובה ב-25 במאי 1995. 
בשנות ה-90 נקראה אחת משדרות מינסק על שמו של מאשרוב, אך ב-2005 הושב לה שמה המקורי ושלושה רחובות אחרים קיבלו את שמו. בתו של מאשרוב, נטליה, הציגה את מועמדותה לנשיאות בלארוס ב-2001, אך בהמשך הסירה אותה לפני הבחירות.
גילי טמיר

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב טמיר לצנחנים. הוא עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת צנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר ובשנת 1974 שימש כמפקד צוות בסיירת. בשירות המילואים לחם במלחמת לבנון הראשונה ושימש במספר תפקידי פיקוד בעוצבת האש. לאחר מכן מונה למפקד מפקדת השליטה מטכ"לית למבצעים מיוחדים (משמ"מ).
אוניברסיטת האימאם חוסיין

היסטוריה

האוניברסיטה הוקמה בשנת 1986 בשם אוניברסיטת "האימאם חוסיין - השכלה גבוהה" ובתחילה כללה פקולטה להנדסה, פקולטה למדעים, פקולטה למדעי החברה, וכן פקולטה לרפואה. שנה לאחר מכן, ב-1987, כללה גם פקולטה למדעים צבאיים. בשנת 1994 הפקולטה לרפואה הפכה לאוניברסיטה לרפואה בשם "אוניברסיטת בכיאתאללה למדעי הרפואה" המכשירה סטודנטים לדוקטורט בשלוש פקולטות תזונה, רפואה דחופה ותרופות כמו גם מהווה מכון למחקר תרופות עבור הצבא.

רקע

בשנת 1969 איראן הכפיפה את כל התעשיות הצבאיות תחת ארגון התעשיות הצבאיות (ה-MIO) אשר היה כפוף ל"שר המלחמה". במשך כ-15 שנה, התעשיות יצרו ציוד מגן, פצצות, מרגמות ומרעומים. בנוסף לכך, סיפקו רובים ומכונות ירייה ברישיון מערב גרמניה.
כתוצאה מהמהפכה האיראנית, נעצרה פעילות הארגון; ללא מומחים מחוץ לאיראן, התעשיות לא יכלו להמשיך לפעול ולהמשיך בייצור. עד שנת 1981 איבד הארגון את השליטה שלו בתעשיות.
בסוף 1981, הממשלה החדשה שקמה לאחר המהפכה הכפיפה את התעשיות תחת ארגון תעשיות ההגנה (DIO) וב-1986 מספר גדול של רובים ומכונות ירייה היו מייצור מקומי. על מנת להשיג יכולות טכנולוגיות ייחודיות הוקמו מספר גופים אקדמיים, ביניהם "אוניברסיטת האימאם חוסיין", "אוניברסיטת בקיאתאללה למדעי הרפואה", "אוניברסיטת מאלכ אשתר" שכפופות ישירות או בעקיפין ל-DIO.
ב-1989 החלה תוכנית לפיתוח טילים בליסטיים בראשות משמרות המהפכה. באותו הזמן משרד ההגנה והשמירה אוחד למשרד ההגנה והלוגיסטיקה של הכוחות המזוינים ויכולות משמרות המהפכה אוחדו עם ה-DIO. בשנות ה-90 האחריות על תוכנית הטילים הוטלה על ארגון תעשיית האוויר והחלל האיראני (AIO).

מחקר

באוניברסיטה פועלת מחלקה המתמחה בפיזיקה גרעינית. כחלק מפעילותה עבור משמרות המהפכה, היא משמשת כמרכז לניסויים אודות מחקר הגרעין. יתרה מכך, מרכזת את כלל תחום המחקרים האקדמאיים מהאוניברסיטאות האיראנית בתחום העשרה גרעינית ופיתוח נשק גרעיני. פרופסור ריימונד טאנר מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, מומחה לאיראן, טוען שהאוניברסיטה הפכה למרכז בתוכנית הגרעין החשאית של איראן.
בנוסף יש הערכות כי האוניברסיטה משמשת גם למחקר ביולוגי בתחום המיקרובים ונשק ביולוגי. 
בפברואר 1998 קבעה ממשלת בריטניה כי האוניברסיטה מספקת אמצעים וטכנולוגיה לנשק להשמדה המונית, לצד עסקאות אסורות. כך גם תוארה על ידי ממשלת גרמניה - ארגון צבאי איראני הפועל להשיג נשק להשמדה המונית. ישנם דיווחים הטוענים כי המוסד פועל לפיתוח יכולת גרעינית בנפרד מהארגון לאנרגיה אטומית של איראן. לפי גורמים רשמיים בארצות הברית המוסד מייצר אנתרקס ואַפְלָטוׂקְסִין (Aflatoxin).
המשרד לבקרה על נכסים זרים האמריקאי (OFAC) הטיל סנקציות על הארגון ואסר על סחר עמו. כמו כן, הוא נמצא ברשימת המוסדות החשודים בפיתוח אמצעי לחימה ביולוגיים, כימיים וגרעיניים של ממשלת יפן.
סיגל סדצקי

ביוגרפיה

סיגל סדצקי נולדה בתל אביב ב-1960. בשנת 1978 התגייסה לצה"ל ושירתה כמאבחנת פסיכוטכנית, ובסיום קורס קצינות שובצה לתפקיד קצינת ח"ן.
לסדצקי תואר ברפואה מהטכניון, ותואר מוסמך בבריאות הציבור (MPH) מהאוניברסיטה העברית והיא מומחית בבריאות הציבור ואפידמיולוגיה.
בשנת 2000 מונתה למנהלת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר, במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, וכיהנה בתפקיד זה עד פברואר 2018.
בשנת 2001 מונתה סדצקי לחוקרת אחראית לאומית במכון הלאומי לחקר השלכות הטיפול בגזזת ע"ש ברוך מודן (במינוי משרד הבריאות), ובמסגרתו היא בוחנת את ההשפעות ארוכות הטווח של הקרינה שניתנה כטיפול נגד גזזת, על בריאות המטופלים.
בין השנים 2019-2013 שימשה כראש מרכז תנודע - מרכז ידע לאומי להשפעת הקרינה הבלתי-מייננת על הבריאות. מרכז תנודע הוקם בעקבות החלטת ממשלה, במטרה לשמש מקור ידע מקצועי ומוביל בתחום הקרינה הבלתי-מייננת. המרכז מנגיש מידע זה לקהלי היעד, ממליץ בפני מקבלי ההחלטות על אמצעים לצמצום סיכונים בריאותיים אפשריים, ומיידע את הציבור מהו שימוש מושכל בטכנולוגיה המערבת חשיפה לקרינה בלתי-מייננת.
בפברואר 2018 נשלחה מטעם משרד הבריאות לשנת השאלה בארגון הבריאות העולמי (WHO), שם שימשה כמדענית בכירה בתחום ניהול מצבי חירום באזור אירופה בייחוד בתחום ה - BCRN (חשיפה לחומרים ביולוגיים, כימיים ולקרינה).
בפברואר 2019 נבחרה לתפקיד ראש שירותי בריאות הציבור במשרד הבריאות.
סדצקי היא פרופ' מן המניין בחוג לאפידמיולוגיה ורפואה מונעת, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב.
תחומי מומחיות: בריאות הציבור, השלכות בריאותיות של חשיפה לקרינה המייננת ולקרינה הבלתי-מייננת, אפידמיולוגיה של סרטן ואפידמיולוגיה גנטית.

חיים אישיים

נשואה לאלי, מהנדס מחשבים בעבר וכיום מורה. לזוג שתי בנות, מתגוררים בתל אביב.