google/wiki40b huggingface dataset:
בית ביאליק

היסטוריה והווה

לביאליק היה קשר מיוחד לעיר תל אביב, הוא קבע בה את ביתו, שבנייתו הסתיימה בשנת 1926 סמוך לבית העירייה. הבית נבנה על מגרש שמימן ביאליק באמצעות הכנסות ממהדורה מיוחדת של כתביו. הבית שנחנך בשנת 1925, נבנה בסגנון האקלקטי בתכנון האדריכל יוסף מינור. את מלאכת הפיקוח על הבנייה נטל האדריכל שמואל ברקאי. מסופר כי בתחילה התנגד ביאליק לבניית מרפסת בחזית הבניין הפונה לרחוב, אך זו נבנתה בסופו של דבר בשל התעקשות האדריכל שטען כי "בית בלי מרפסת שקול לפנים בלי חוטם".] מסביב לבניין ניטע גן שכלל צמחים אופייניים מאזורים שונים בארץ ישראל, בהם שבעת המינים.
בנוסף להיותו סופר, משורר, מתרגם ומוציא לאור, היה ביאליק גם דמות בולטת בחיי בחברה התל אביבית. במסגרת זו, אירח ביאליק בביתו אורחים מן השורה בימי שני וחמישי בשעות אחר הצהריים.
ביאליק נפטר בשנת 1934 ומעט לפני פטירתו עזב את ביתו שבתל אביב, עבר לגור ברמת גן, והחל בהכנות לבנות שם את ביתו. במשך זמן זה הושכר הבית למשפחה מדרום אפריקה.
בשנת 1937 העבירה מניה ביאליק את הבית לרשות העירייה כ"אגודת בית ביאליק" שתפקידה לשמר את הבית. בתמורה לנכס, מסרה לה העירייה דירה לרשותה למגוריה. הבית שופץ זמן קצר לאחר מכן, ונפתח לקהל בניהולו של משה אונגרפלד.
בשנות השישים הוקם על שטח "גן צמחי ארץ ישראל" שמאחורי הבית בניין נוסף, "בית האישה על שם מניה ביאליק". בניין זה נועד להכיל פעילויות לקידום משוררות וסופרות עבריות. לאחר מותו של אונגרפלד בשנת 1980, עבר הבית שיפוץ נוסף שארך שבע שנים. אגודת הסופרים העבריים הפכה את הבית למרכז פעילותה, וערכה בו כינוסים תרבותיים וספרותיים. ב-4 בינואר 2009 נפתח הבית מחדש לאחר פרויקט שיחזור, בראשות ניצה מצגר-סמוק, שכלל את שיפוץ המבנה, תוך שימור ושיחזור פרטיו המקוריים, ועריכת תצוגה חדשה ועדכנית.
בבית נמצא ארכיון הכולל כתבי יד מקוריים של חיים נחמן ביאליק, כתבי יד שנשלחו לעיונו, אגרות רבות מאת מבוגרים וילדים וכן דברי דפוס שונים שנשמרו בעזבונו. בבית מוצגים ציורים ופסלים פרי יצירתם של אמנים ישראלים כגון נחום גוטמן, ראובן רובין, חנה אורלוף ושמואל עובדיהו. בנוסף, שמורים בבית שעון המנגן מדי שעה את "התקווה" ובקומת הכניסה מצויים אריחי קרמיקה שהוכנו ב"בצלאל" ומתארים את פרשת המרגלים, שנים עשר השבטים, ארון הברית וכן את "יהודה השבויה" ו"יהודה המשוחררת".
מרסל דאדי

חייו

דאדי נולד בעיר סוסה שבתוניסיה והיגר עם הוריו לפריז בגיל 3. בגיל 10 החל לנגן בגיטרה ולמרות שההשפעות המוזיקליות הראשונות על נגינתו היו מהרוקנרול של שנות החמישים ותחילת שנות השישים הרי שעם הזמן החל לגלות משיכה רבה יותר למוזיקת פולק (בעיקר פולק אמריקאי).
דאדי הושפע מגיטריסטים אמריקאים כמו מרל טראוויס ודוק ווטסון הנחשבים לאבות סגנון ה-Finger Picking, כמו גם ג'רי ריד אשר דאדי הקליט רבות מיצירותיו וכן צ'ט אטקינס אשר הפך את הסגנון לפופולרי בארצות הברית ומחוצה לה. בין דאדי לאטקינס נרקמו קשרי ידידות ודאדי אף כונה "צ'ט אטקינס הצרפתי". 
סגנון הנגינה של Finger Picking (הנקרא בשנים האחרונות בשם פינגר סטייל Finger Style) אשר היה פופולרי בארצות הברית בקרב חובבי פולק וקאנטרי לא היה פופולרי באירופה ודאדי התפרסם שם כגיטריסט לאחר זמן רב. 
למרות שדאדי לא המציא סגנון חדש אלא שכלל טכניקות נגינה של הגיטריסטים האמריקאים הרי שכן הצליח ליצור צליל ייחודי על ידי שילוב הרמוניות "אירופאיות" יותר המושפעות ממוזיקה קלאסית בסגנון שהוא בעיקרו עממי.
דאדי נהרג בהתרסקות טיסה 800 של TWA מעל לונג איילנד. הוא היה בדרכו חזרה מארצות הברית לצרפת לאחר טקס הנצחתו בהיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי בנאשוויל.
כיהודי, ביקר דאדי בישראל מספר פעמים, ובמותו נקבר בירושלים.
ג'ק ניקולסון

ביוגרפיה

ניקולסון נולד בעיר ניו יורק בארצות הברית וגדל בעיר נפטון שבניו ג'רזי למשפחה נוצרית-קתולית. כילד מחוץ לנישואים, גודל על ידי סבתו אך סבר כי היא אמו; אמו התחזתה לאחותו הגדולה. רק בבגרותו נחשף לאמת.
הוא החל את הקריירה שלו כשחקן, כותב ומפיק קולנוע עם הבמאי רוג'ר קורמן שנודע ביצירת סרטים פשוטים וזולים, שהעניקו נקודת זינוק לשחקנים ויוצרים מתחילים.
פריצת הדרך שלו באה בגיל מאוחר יחסית, כאשר גילם תפקיד משנה בסרט "אדם בעקבות גורלו" בשנת 1969 וזכה במועמדות ראשונה לפרס האוסקר לשחקן משנה. בהמשך שיחק בתפקיד משנה בסרט "ביום בהיר אפשר לראות לנצח" מ-1970. באותה שנה קיבל בפעם הראשונה מועמדות לפרס האוסקר לתפקיד הראשי על משחקו בסרט "רסיסי חיים" בבימויו של בוב רפלסון. הוא המשיך ושיחק בתפקידים ראשיים בסרטים נועזים יותר כמו "ידע הבשרים" מ-1971.
פריצת הדרך החשובה ביותר שלו באה בסרט "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי משנת 1974, בו גילם את תפקיד הבלש ג'ק גיטיס. שני סרטים חשובים נוספים בהם שיחק באותן שנים היו "קן הקוקייה" של מילוש פורמן משנת 1975 ו"הניצוץ" של סטנלי קובריק משנת 1980. הסרט הראשון קיבע את הדמות הצינית, חדת הלשון, שניקולסון חזר אליה פעמים רבות. שני האחרים קיבעו את דמותו האחרת, כאדם על סף הטירוף, שאליה שב פעמים רבות עוד יותר.
ניקולסון חזר מספר פעמים לשחק גם בתפקידים שנראו שונים ממכלול הדמויות הרגיל שלו, של גברים בגיל העמידה, שגילם ניכר בהם, כשהוא מאמץ לצורך תפקידים אלו סגנון משחק מאופק בהרבה, כמו ב"תנאים של חיבה" משנת 1983, "הכבוד של פריצי" (1985) ו"אודות שמידט" (2002). במקביל, המשיך ניקולסון לגלם דמויות מופרעות או על סף הטירוף בסרטים כמו "באטמן" (1989), "המכשפות מאיסטוויק" (1987), "הכי טוב שיש" (1997) או "סדנה לעצבים" (2003).
בזכות תפקידו כ"ג'וקר" בסרט "באטמן" הפך ניקולסון לשחקן שהרוויח הכי הרבה על סרט, שכן שכרו של ניקולסון כלל גם תמלוגים על ההכנסות ממכירת מוצרים נלווים לסרט (מרצ'נדייז).
בשנת 1994 השתתף ניקולסון לצד השחקנית מישל פייפר בסרטו האפל של הבמאי מייק ניקולס, "זאב", אשר עסק בחוויה האורבנית כחוויה אפלה ובודדת. בסרט זה הופך ניקולסון בעקבות נשיכת זאב מסתורית לזאב בלילות, ומשליט צדק בסביבה הקרובה אליו באמצעות כוחותיו החדשים.
בשנת 2006 גילם את פרנק קוסטלו, בוס במאפיה האירית, בסרטו זוכה-האוסקר של מרטין סקורסזה, "השתולים".
בשנת 2007 גילם ניקולסון את אדוורד פרימן קול, חולה סרטן עשיר לצידו של מורגן פרימן, בסרט "מתים על החיים"; הסרט זכה לביקורות נלהבות בעולם.
בעשור השני של המאה ה-21 ניקולסון הפחית מהיקף פעילותו. נפוצו שמועות על פרישה, אך ניקולסון טען מצדו כי הוא רק מפגין בררנות רבה יותר בבחירת התסריטים.
ניקולסון הפיק וכתב עבור מספר סרטים מוקדמים שלו, תחת חסותו של ג'ורג' קורמן. הוא גם ביים את הסרט "ג'ק וג'ק", שהיה סרט המשך שאפתני וכושל ל"צ'יינהטאון".
שיאן ג'אנג

סין

ג'אנג נולדה להורים מוזיקאים. היא החלה את לימודי המוזיקה שלה כילדה אצל אמה, על פסנתר שבנה אביה. היא המשיכה את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון המרכזי למוזיקה בבייג'ינג. בלימודי ניצוח החלה בגיל 16, וסיימה תואר ראשון ושני בקונסרבטוריון של בייג'ינג. הופעתה הראשונה כמנצחת הייתה בגיל 19, עם תזמורת האופרה הסינית הלאומית בהפקה של נישואי פיגארו. היא כיהנה כמנצחת הבית של בית האופרה של סין בבייג'ינג, ומנצחת התזמורת הסימפונית ז'ינפאן.

ארצות הברית

ג'אנג היגרה לארצות הברית בשנת 1998. היא למדה לתואר דוקטור בקונסרבטוריון למוזיקה שליד אוניברסיטת סינסינטי, ובמקביל כיהנה במשך ארבע שנים כמנהלת מוזיקלית של תזמורת האוניברסיטה. ב-2002 חלקה בפרס הראשון בתחרות המנצחים הראשונה על שם מאזל-וילאר. היא שימשה כמנצחת מחליפה של הפילהרמונית של ניו יורק מ-2002 עד 2004. בשנת 2004 הייתה לעוזרת מנצח של הפילהרמונית של ניו יורק, והופעתה הראשונה עם התזמורת הייתה בקונצרט לנוער באותה שנה. בינואר 2005 ניצחה לראשונה בסדרת המנויים של התזמורת בתוכנית, שחלקה עם לורין מאזל.
 ב-2005 מינה מאזל את שיאן ג'אנג למנצחת-שותפה של התזמורת. במינוי זה המשיכה שנים אחדות.
ג'אנג כיהנה כמנהלת המוזיקלית החמישית שלהתזמורת הסימפונית של סו סיטי, מ-2005 עד 2007. בינואר 2008 הייתה לאישה הראשונה שניצחה על התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן באולמה הראשי. במרץ 2009 הודיעה תזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנו על מינויה של ג'אנג למנהלת המוזיקלית הבאה שלה, האישה הראשונה המתמנה למנהלת מוזיקלית של תזמורת סימפונית איטלקית, מינוי שנכנס לתוקף בעונת 2010-2009. בדצמבר 2010 הודיעה תזמורת הולנדית על מינוי ג'אנג כמנהיגה אמנותית, החל בקיץ 2011.
במשרה זו המשיכה עד ספטמבר 2015. את כהונתה כמנהלת אמנותית בתזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנוסיימה ב-2016, ועכשיו היא נושאת בתואר "מנהלח אמריטה" של התזמורת.
ג'אנג ניצחה לראשונה כאורחת על התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי בשנת 2010, וחזקה להופעות אורח נוספות בפברואר 2012 ובמאי 2015.
היא המנצחת הראשונה שהתמנתה למנהלת מוזיקלית של תזמורת ניו ג'רזי. ביוני 2018 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה שלה עד עונת 2023–2024. בדצמבר 2015 הודיעה תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס על מינויה כמנצחת האורחת הראשית הבאה של התזמורת, החל בעונת 2016–2017, בחוזה התחלתי ל-3 שנים. היא המנצחת הראשונה שמתמנה למשרה באחת מתזמורות ה-BBC. בתפקידה זה, עם התזמורת של ויילס, הייתה המנצחת הראשונה שניצחה אי פעם על קונצרט הפרומס השנתי, שכלל את הסימפוניה התשיעית של בטהובן, ב-30 ביולי 2017.

חיים אישיים

לג'אנג ובעלה יאנג ליי שני בנים.
בעיית סידור הפנקייקים של גודמן

בעיית סידור הפנקייקים (באנגלית: Pancake sorting problem) היא בעיה בקומבינטוריקה שהגה המתמטיקאי ג'ייקוב גודמן (Jacob E Goodman) בשנת 1975.
גודמן חשב על בעיה זו בביתו, בזמן שעסק בקיפול מגבות. הוא התבונן בערימה המבולגנת והחליט שהוא רוצה לסדר אותה מהמגבת הגדולה לקטנה, אך לרוע מזלו לא היה לו מקום לערימה נוספת אז הוא פשוט הפך את הערימה מספר פעמים על ראשה (כל פעם הוא לקח מספר שונה של מגבות) עד שהערימה הייתה מסודרת באופן הרצוי. גודמן שאל את עצמו מה התרחיש הגרוע ביותר? כלומר, עבור מספר כלשהו של מגבות מה מספר ההיפוכים הרב ביותר אותו יש לבצע על מנת שהערימה תסתדר? הוא החליט לשלוח שאלה זו לירחון האמריקאי למתמטיקה "American Mathematical Monthly" כבעיית סידור פנקייקים, אך מתוך חשש שהתעסקות בשאלה כה טריוויאלית תפגע במוניטין שלו כמתמטיקאי, שלח אותה תחת שם בדוי, "הארי דוויטר" (נשמע כמו "harried waiter" - מלצר נחפז).

נוסח החידה כפי שהופיע בירחון האמריקאי למתמטיקה

השף במסעדה שלנו מעט מרושל. כאשר הוא מכין פנקייקים, הם יוצאים בגדלים שונים והוא עורם אותם באקראי. לכן, בדרכי לסועד אני מארגן אותם מחדש כך שהגדול ביותר למטה והקטן ביותר למעלה על ידי כך שאני לוקח מספר פנקייקים מראש הערימה והופך אותם. אני חוזר על פעולה זו מספר פעמים (כל פעם עם כמות שונה של פנקייקים) עד שהערימה מסודרת בסדר המבוקש. והשאלה היא: אם יש n פנקייקים, מהו המספר המקסימלי של היפוכים (כפונקציה של n) שאני אאלץ לבצע?

פתרון החידה

חידה זו אמנם נשמעת פשוטה, אך עדיין לא נמצא לה פתרון כללי. ידוע שעבור  המספר המקסימלי של היפוכים הוא . עבור  זה  וככל ש-n גדל, כך נעשה יותר ויותר מורכב לחשב את מספר ההיפוכים. כמו כן, ידוע כי , , . אך טרם ידוע מהו מספר ההיפוכים עבור . במאמרם המשותף, הראו ביל גייטס וכריסטוס פאפאדימיטריו כי הטווח למספר ההיפוכים, עבור n מכפלה של 16 הוא:

סידור פנקייקים שרופים

גייטס ופאפאדימיטריו הציגו במאמרם וריאציה נוספת של הבעיה לפיה תחתית הפנקייקים שרופה ויש לסדרם כך שהצד השרוף יישאר כלפי מטה, כלומר, על כל פנקייק לעבור מספר זוגי של היפוכים. במצב זה הטווח למספר ההיפוכים הוא

שימושים בתחומים שונים

לפתרון חידת הפנקייקים, יש יישומים בתחומים נוספים. למשל, הוא יכול לסייע לביולוגים בשינוי סדר הגנים בדנ"א. אורגניזמים שונים לפעמים מכילים את אותם הגנים רק ברצף שונה, ופתרון החידה יספק לביולוגים את הדרך להפיכת רצף אחד לאחר. כמו כן, פתרון חידה זו גם יעזור למתכנתי מחשבים לארגן ולמיין מידע בצורה יעילה. ואכן, המאמר האקדמי היחיד שכתב ביל גייטס עוסק בבעיה זו.
חוק ההידקקות

חוק הַהִדַּקְקוּת (ידוע גם כן בשם: חוק ההידלדלות), הוא חוק בבלשנות היסטורית, המבטא את ההפך של חוק פיליפי. חוק ההידקקות מתאר תהליך שאירע בשפה העברית שבו בחלק מהמקרים התנועה הקצרה a (פתח) הפכה לתנועה i הקדומה (חיריק חסר או צירי) במילים עם הברה בלתי מוטעמת וסגורה.

דוגמאות לחוק ההידקקות

לפי חוק זה, שם העצם פַּת בתוספת כינויי הקניין, נהגה בתחילה כ-פַּתִּי/ פַּתַּם, ועם הזמן חל תהליך שבו הפתח בצורה זו הוחלף לחיריק וכך הפכה צורת הקניין הנ"ל ל-פִּתִּי ופִּתָּם. הסבר דיאגרמי לתהליך הנ"ל: פַּת > פַּתִּי > פִּתִּי. דוגמאות נוספות: גַּת > גַּתּוֹת > גִּתּוֹת. . וכן כַּת > כַּתִּים > כִּתּוֹת.
בשמות המלרעיים, שתנועתם האחרונה (או היחידה) פתח, מתקיים בדרך כלל הפתח בנטייה, ודגש בא שלאחריו, כגון:גַּל, גַּלִי, גַּלְּךָ, גַּלְּכֶם, גַּלִּים, גַּלִּי; סַל, סַלּוֹ, סַלְּכֶם, סַלֵּיכֶם;...  יוצאים מהכלל השמות הבאים, שבהם בא בנטייה חיריק במקום הפתח: גַּת, גִּתּוֹת; כַּת כַּתִּים, כִּתּוֹת; סַף, סִפִּים; מַס, מִסִּים; צַד, צִדּוֹ; פַּת, פִּתּוֹ; בַּת, בִּתּוֹ.

מקור השם

מקור השם של "חוק ההידקקות", ככל הנראה יוצא מהסיבה שבחוק זה ההגייה הפתוחה (פתח) הופכת להגייה מצומצמת יותר(חיריק / צירי), מעין הידקקות. בדומה לכך מקור השם של "חוק ההידלדלות" ככל הנראה יצא מהסיבה שבחוק זה ההגייה הפתוחה מתדלדלת בכמותה והופכת למצומצמת יותר.

ביקורת והסתייגות

עם הזמן, בדומה למה שאירע לחוק פיליפי, התעוררה בקרב החוקרים הסתייגות מחשיבוּת חוק זה, אחר שגילו בו חוסר עקיבות.

בספר לימוד הקורס של פרופ' חיים רבין מהאוניברסיטה העברית נכתב כך: 
"נוסף על כך, חוק ההידלדלות פועל בחוסר עקיבות הרבה יותר מובלטת מאשר חוק פיליפי

פרופ' עזי ארנן כתב: 
ניסוח חוקי מעתק אחרים בתחום התנועות ובייחוד במה שנוגע ליחסי התנועות i ו-a הקצרות, הידועים בשם 'חוק פיליפי' ו'חוק ההידלדלות', נתקל בקשיי קשיים. חוקים אלה טעונים כל כך הרבה הסתייגויות ונימוקים לאי תחולה, ששוב למעשה אין להם תוקף של חוק
הלכה נבואית

הלכה ונבואה מהוות ביטויים לשני סוגים שונים בספרות התלמודית; כדוגמת השילוב הלכה ואגדה. כאשר רוב ההוגים והפוסקים ראו בשילוב בין הנבואה וההלכה איסור הלכתי, שעונשו חנק (רמב"ם יסודי התורה, ט,א); וכדבר מסוכן הרבה יותר מאשר התייחסות לשילוב הלכה ואגדה. אולם יש הוגים שהתייחסו לשילוב נושאים אלו.
המצדדים בשילוב ההלכה והנבואה, מתייחסים לחסרונות הקיימים בנבואה מחד, ובהלכה מאידך. כך לנבואה יש חיסרון שהיא עוסקת במגמות וכיוון כללי, והיא אינה עוסקת בפרטים הקטנים; וההלכה הוציאה את "הנשמה" והפכה את הדברים לטכניים.

כלאיים

הרב צבי יהודה הכהן קוק בהתנגדותו לסגנון לימוד זה, הסתמך רבות על דברי החת"ם סופר, שראה בשילובים בין דיספלינאציות שונות כלאיים. תפיסה זו אינה רואה את הספרות התורנית כהרמוניה מושלמת, אלא כספרות עצמית שאין לה להשתלב. דברי הרב צבי יהודה בולטים במיוחד לאור הדברים החריפים שאומר אביו - הרב אברהם יצחק הכהן קוק - בעד שילוב הלכה ואגדה, ובפרט במסגרת של תורת ארץ ישראל. הרב אברהם יצחק הכהן קוק אף טוען ששילוב זה איננו דבר חדש, אלא גילוי החיבור הקיים ביניהם מאז ומתמיד. אבינועם רוזנק פורש פירוש חדש בדבר טיבה של ההלכה הנבואית במשנת הרב קוק. הוא מצביע על הקשר העמוק בין כללים ופרטים, בין אוטונומיה והטרונומיה, בין חירות ומחויבות, בין נורמות קבועות לבין אינטואיציה ואותנטיות המצוי במשנת ההלכה הנבואית של הרב קוק.

ההבדל בין אגדה לנבואה

אחת מנקודות המוצא של המצדדים ביכולת לשלב כיום הלכה ונבואה, הנה שהאגדה היא ביטוי של הנבואה. אולם הוגים שונים טענו שהאגדה אינה נבואה אלא היא מבטאת ביטוי של הרעיון האנושי שהאדם דורש ומבין באמצעים שונים; לעומת זאת הנבואה מהווה רעיון אלוהי. בעקבות הבחנה זו התנגדו רבים לעצם ההתבטאות המשלבת הלכה ונבואה, אף שחלק מהמתנגדים תמכו בשילוב הלכה ואגדה.
סואמו טויודה

קריירה מוקדמת

טויודה נולד באזור שהוא כיום העיר קיטסוקי, מחוז אויטה, יפן. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הימית הקיסרית במקום ה-26 מתוך 176 צוערים, במחזור ה-33 ב-1905. הוא שירת כימאי על סיפון הסיירות "האשידטה" ו"נישין," ולאחר שקיבל דרגת קצונה שירת כאנסיין על סיפון המשחתת "אסטסויה."
טויודה שב לאקדמיה הימית והפך למומחה לטורפדו ולתותחנות ימית. כלוטננט משנת 1911 שירת טויודה על סיפון סיירת המערכה "קורמה." הוא סיים את לימודיו במכללת הלוחמה הימית ב-1915 וקודם לדרגת לוטננט-קומנדר ב-1917. בין השנים 1917-1919 שימש טויודה שלישו הצבאי של אדמירל יושימאסה מוטומארו. בין השנים 1919-1922 הוא נשלח כנספח צבאי לבריטניה, במהלכן קודם לדרגת קומנדר. 
עם שובו ליפן קיבל טויודה מספר תפקידים ניהוליים, וב-1925 קודם לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד הראשון בקריירה הצבאית שלו - הסיירת "יורה." בדצמבר 1930 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "היוגה." במהלך הוועידה הימית בלונדון ב-1931 ליווה טויודה את אדמירל איסורוקו יממוטו. ב-1 בדצמבר 1931 קודם לדרגת אדמירל משנה.
בין דצמבר 1931 לפברואר 1933 שימש טויודה מפקד המחלקה השנייה המטה הכללי של הצי הקיסרי היפני, וקודם לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1935. בין 1935-1937 היה טויודה מנהל המשרד לענייני הצי, ב-20 באוקטובר 1937 קיבל את הפיקוד על הצי הרביעי, ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצי השני. שני הציים פעלו במלחמת סין-יפן השנייה וסיועו לפלישה לסין. מ-1939 עד 1941 היה טויודה מפקד מחלקת המספנות בצי.

מלחמת העולם השנייה

ב-18 בספטמבר 1941 קודם טויודה לדרגת אדמירל, ובעת ההתקפה על פרל הארבור היה מפקד הבסיס הימי בקורה. ב-10 בנובמבר 1942 הפך טויודה לחבר במועצת המלחמה העליונה, בה השקיע מאמצים בהסטת משאבים בתעשייה הצבאית לעבר תעופה ימית, אך לרוב נתקל בהתנגדות באנשי הצבא היפני הקיסרי. ב-21 באפריל 1943 עזב טויודה את המועצה וקיבל את הפיקוד על בסיס הצי ביוקוסוקה.
לאחר מותו של אדמירל מינאיצ'י קוגה קיבל טויודה את הפיקוד על הצי היפני המשולב ב-3 במאי 1944. בחודש יוני של אותה שנה הגה תוכנית מבצעית בשם "מבצע א-גו" שהתממשה בתבוסה מכרעת של הצי הקיסרי תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה בקרב ים הפיליפינים. לאחריה הגה את תוכנית "שו-גו," שהתממשה גם היא בתבוסה יפנית בקרב מצר סוריגאו. טויודה היה מודע לעובדה ששתי התוכניות היוו הימור, אך מכיוון שהדלק והאספקה של הצי הקיסרי אזלו והלכו, הוא חש שסיכויי ההצלחה עולים על הסיכון באובדן צי, שעמד בלאו הכי להפוך לחסר תועלת תוך זמן קצר. על אף התבוסות המשיך טויודה באותה אסטרטגיה, כשאישר את מבצע טן-גו בה שלח את אוניית המערכה יאמטו למשימת התאבדות לאוקינאווה. 
לאחר התפטרותו של קושירו אויקאווה ממשרת ראש המטה הכללי של הצי החליף אותו טויודה, והיה למפקד האחרון של הצי הקיסרי היפני מ-29 במאי 1945 ועד לתום המלחמה. 
טויודה לקח חלק במספר ועידות קיסריות בנוגע לכניעת יפן. ראשית קיווה שר הצי מיטסומאסה יונאי שטויודה יוכל לסייע במיתון ראש המטה הכללי של הצבא, יושיג'ירו אומזו (מאחר ששניהם נולדו באותו מחוז). בסופו של דבר הצטרף טויודה לאומזו במחאתו כנגד הצהרת פוטסדאם. טויודה תמך בסיום המלחמה אך התעקש שממשלת יפן תדרוש תנאים טובים יותר. לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי התקשחה עוד יותר עמדתו וטען שעל היפנים להגן על איי הבית עד האדם האחרון.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נעצר טויודה על ידי הפיקוד העליון של בעלות הברית בטוקיו ונשלח לכלא סוגאמו, אך לבסוף שוחרר מבלי שעמד למשפט בגין פשעי מלחמה.
ב-1957 נפטר טויודה מהתקף לב בגיל 72.
אניד צ'ארלס

ביוגרפיה

צ'ארלס קיבלה ב-1916 תואר במתמטיקה, כלכלה וסטטיסטיקה בניונהאם קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1929, כאשר התגוררה בדרום אפריקה, לשם עברה בעקבות בעלה, קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קייפטאון.
היא החלה לעסוק בסטטיסטיקה רק בתחילת שנות ה-30, כשאר התמנתה לעמיתת מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE). למעשה, היא התמקדה במחקר בתחום חדש שזה עתה החל להתפתח – דמוגרפיה. היא עסקה בעיקר בשני תחומים עיקריים – חקר הפוריות ותחזיות אוכלוסייה. עם זאת, לא נמנעה מלעסוק גם בתחומים אחרים.
ב-1932 היא פירסמה מחקר חלוצי על השימוש באמצעי מניעה שהתבסס על מדגם של 900 נשים באנגליה. כעבור שנתיים, פירסמה ספר רב השפעה על מגמת הירידה בגידול האוכלוסייה באנגליה. בספר זה תקפה את עקרונות האאוגניקה, שהיו אז מקובלים למדי בבריטניה ובמדינות נוספות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מצבה המשפחתי היה מסובך. בעלה שהה בשוודיה, ואחת מבנותיהם שהתה בנורווגיה. בדרך לא דרך המשפחה התאחדה בקנדה. היא עבדה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של קנדה בין 1940 ל-1946, בשנתיים הראשונות ללא תשלום, ועסקה שם במחקרים על מגמות נישואין, פוריות, והגירה פנימית. את סיכום מחקריה שם פירסמה בספר שיצא לאור ב-1948. לאחר שעזבה את קנדה החזיקה במספר משרות, בין היתר באוניברסיטת בירמינגהם והחל מ-1953 ועד לפרישתה ב-1964 (עם הפסקה בין 1959 ל-1962) עבדה בארגון הבריאות העולמי. במסגרת עבודתה בארגון ערכה ופרסמה 24 מחקרים שעסקו בעיקר בחקר אוכלוסיות ובריאות הציבור בעולם השלישי, כגון אפגניסטן, תאילנד, בורמה והודו. סילביה וארגון, שכתבה את סיפור המורשת של צ'ארלס טוענת כי בארגון הבריאות העולמי צ'ארלס ביצעה את המחקר המשמעותי ביותר בקריירה שלה, ולמרות זאת, פרק זה בחייה המקצועיים זכה להערכה הפחותה ביותר.
סופ קילז

היסטוריה

יסמין חמדן וזיאד חמדן, כחלק מסצנת השוליים בביירות, לבנון. שאבו השראה מהמוזיקה הערבית הקלאסית והסצנה האלקטרונית החדשה שהתבססה בביירות. הם החליטו יחד להקים את הלהקה בשנת 1997.
שם הלהקה מבוסס על שמו של שיר שכתב זייד על בנייתה מחדש של ביירות אחרי מלחמת האזרחים בלבנון.
תחילה הכלי האלקטרוני המרכזי בלהקה היה המערכת גרוב: Roland MC-303 אותה רכש מלהקתה הקודמת של יסמין חמדן שהתפרקה.
הלהקה הופיעה בהרכבים שונים במהלך השנים, הם הקליטו את אלבומם Bater בשנת 2001, לשם כך הצטרפו להרכב רבייהא מרווא וואליד סאדק אשר ניגנו בחליל וחצוצרה, אחר כך נשארו להקלטת האלבום Cheftak ב-2002.
לאחר צאת שני האלבומים הופיעה הלהקה ברחבי אירופה, סוריה, מצרים, ירדן, לבנון ואוסטרליה.
ב-2002 שיתפו פעולה הצמד עם האמנית למיה ג'ורייג' ומקרם חמדן בהפקת פסקול למחול.
בשנת 2005 הוציאה הלהקה את אלבומם Enta Fen, אלבום המשלב חומרים חדשים וגרסאות רמיקס לשירים קודמים.
בשנת 2006 עברה יסמין חמדאן לפריז, צרפת. הלהקה לא התפרקה אך לא מרבה להופיע.
בשנת 2015 הוציאו אלבום אוסף לשירי הלהקה.
במשך השנים הוצגו שירי הלהקה בפסי קול לסרטי קולנוע בלבנון כמו A Perfect Day משנת 2005. ו-What Shoes משנת 2006.

פרויקטי סולו

זיאד הקים במקביל לסופ קילז גם להקה משלו בשם "הממשלה החדשה". יסמין חברה למפיק המוזיקלי מירוואייס לפרויקט בשם Y.A.S. המשלב גם הוא מוזיקה ערבית עם אלקטרונית.
יסמין הוציאה ב-2013 את אלבום הסולו שלה Ya Nass אשר הופץ בתפוצה בינלאומית דרך חברת התקליטים העצמאית Crammed Discs.
שדה (פסל)

שדה (באנגלית: Field) הוא מיצב מעשה ידי הפסל הבריטי אנטוני גורמלי. הפסל כולל למעלה מ-35,000 צלמיות חרס שגובהן בין 8 ל-26 ס"מ. הצלמיות מונחות בצפיפות על רצפת חדר, והצופה מביט ביצירה מבעד לפתח החדר.

מאפייני היצירה

הפסלים מיוצרים באתרים שונים תחת פיקוחו של האמן, כאשר כולם מסודרים בגבהים שונים היוצרים גלים, תוך ריכוז הצלמיות בעלות גוון דומה יחד. הצלמיות מסודרות כך שלא ניתן לראות את רצפת החדר, וכאשר כל הצלמיות פונות לעבר הצופה. היצירה מוצגת בצורה בה מנוצל מבנה החדר כך שהדמויות נראות שבאות מעבר לפינה או מבעד פתח אחר, ולצופה נוצרת אשליה שישנן דמויות רבות נוספות שהוא אינו רואה. כמו כן הדמויות בקדמת החדר מביטות מעלה (דמויות אלה מכונות "צופות בכוכבים") וזאת בשל קרבתן אל הצופה, ועל מנת ליצור את האשליה שהן מביטות בצופה. היצירה הראשונה שנוצרה - "שדה אמזוני" נוצרה על ידי 60 בני משפחה אחת מצ'ולולה שבמקסיקו, ובעקבותה הקפיד האמן על קשרי משפחה בין בוני הפסלים האחרים.
פט טילמן

פטריק דניאל טילמן (באנגלית: Patrick Daniel "Pat" Tillman Jr‏; 6 בנובמבר 1976 - 22 באפריל 2004) היה שחקן פוטבול שקטע את הקריירה שלו כספורטאי מקצועני והתגייס לצבא ארצות הברית במאי 2002, יחד עם אחיו קווין טילמן. הוא נהרג במהלך קרבות במלחמת אפגניסטן-ארצות הברית. המחלוקת הנוגעת לפרטים המלאים של מותו עוררה חקירות רבות; נכון לאוגוסט 2007, הקונגרס האמריקאי מנהל חקירה בקשר לשאלה איך מת טילמן, בגלל ליקויים שהתגלו בחקירות קודמות.

ביוגרפיה

טילמן נולד בפרימונט שבקליפורניה הבכור מבין שלושה בנים. בשנים 1994–1998 שיחק פוטבול בנבחרת אוניברסיטת המדינה של אריזונה. ב-2010 נבחר לחבר בהיכל התהילה של פוטבול המכללות.
טילמן נבחר במקום ה-226 בדראפט ה-NFL של שנת 1998 ושיחק במשך ארבע עונות בקבוצת האריזונה קרדינלס. בתום עונת 2002 ובעקבות פיגועי 11 בספטמבר החליט להתגייס לשירות צבאי. יחד עם אחיו שירת בריינג'רס והשתתף במלחמת עיראק. באפריל 2004 נהרג באפגניסטן. 
הוא שחקן הפוטבול המקצועני הראשון שמת בקרב מאז מותו של בוב קלסו מקבוצת הבאפלו בילס, במלחמת וייטנאם בשנת 1970. לאחר מותו, קודם טילמן בדרגה לרב-טוראי, והוענקו לו עיטורי "כוכב הכסף", ו"לב הארגמן". 
השירות הצבאי שלו ומותו כתוצאה מכך, משכו תשומת לב רבה מצד התקשורת. תחילה דווח כי טילמן מת מאש אויב, אך לאחר כחודש, ב-28 במאי 2004, הודיע הפנטגון למשפחתו של טילמן כי הוא מת בתקרית של "אש כוחותינו"; המשפחה ומבקרים של הממשל טענו כי משרד ההגנה האמריקאי עיכב את הגילוי על נסיבות המוות עד שיעברו שבועות מטקס הקבורה שלו מתוך כוונה להגן על הדימוי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. פטריק טילמן האב, עורך דין מסן חוזה, שעבר על הצהרות רבות של עדים ומסמכי חקירה שסופקו על ידי הצבא בעניין מות בנו, אמר לוושינגטון פוסט: "כל האנשים בעמדות סמכות יצאו מגדרם כדי להכתיב זאת. הם התערבו במכוון בחקירה; הם הסוו את הדברים". 
בשבוע שקדם לדו"ח מ-27 ביולי 2007 השיגה סוכנות הידיעות "אסושיאייטד פרס" מסמכים צבאיים באמצעות חוק חופש המידע, וגילתה כי "בודקים רפואיים של הצבא חשדו בירי מטווח קצר בשל שלושה חורי כדורים במצחו של טילמן, וניסו ללא הצלחה לגרום לרשויות לחקור האם מותו של שחקן ה-NFL לשעבר היה תוצאה של פשע". הרופאים שביצעו את הניתוח לאחר המוות של טילמן אמרו כי בהתבסס על המאפיינים של פצעי הכניסה, נראה כי הוא נורה על ידי רובה M16 מטווח של פחות מ-10 יארד (כ-4 מטרים).
עזיז אליהו

ביוגרפיה

עזיז אליהו נולד בשנת 1919 כבן בכור לחביבה וסלמן בבגדד שבעיראק. בנעוריו היה חבר בתנועת "החלוץ".
בשנת 1948 נאסר בעיראק למשך כשנה, באשמת סיוע והעברת מידע לציונים. לאחר שחרורו מהמאסר עלה לישראל בשנת 1950 יחד עם רעייתו שמחה-מדלן. הוא גויס למערך הקשר של חיל המודיעין, בו שירת בהצטיינות עד יום מותו.
במסגרת שירותו, השתתף במבצעים ובפעולות תגמול צבאיות רבות בישראל ומחוצה לה, שחלקן עדיין נותרו חסויות ואסורות בפרסום.
בין תפקידיו בחיל המודיעין, שירת כאלחוטן וכמנהל עבודה, מפקח על אלחוטנים. במסגרת פעילותו במלחמת סיני איתר מטוס מצרי שיורט במבצע תרנגול, ובו היו קצינים מצריים בכירים.
במסגרות שירותו בחיל המודיעין, אליהו קיבל את שידורו האחרון של אלי כהן לארץ ב-7 בינואר 1965, ובכך הבין כי כהן נתפס על ידי השלטון הסורי. בשנת 1967 נשלח לשליחות חשאית באתיופיה, למשך מספר חודשים, במהלכה הופסק שירותו בקבע והוא הפך לאזרח עובד צה"ל עד יום מותו.
אליהו היה אדם משכיל שידע מספר שפות: עברית, ערבית, צרפתית ואנגלית. במקביל לפעילותו הביטחונית, סייע להשכלת בני נוער, ובהכנת תלמידים לבחינות הבגרות בלימוד בשפות אלו ובמתמטיקה.
בסוף חייו החל בכתיבת ספר, שלא הספיק לסיימו. אליהו נפטר לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1974 בגיל 54. לאור שירותו בחיל המודיעין עד לפטירתו, הוא נקבר בטקס צבאי מלא בהרצליה, שבה התגורר.
הוא הותיר אחריו רעיה, שמחה-מדלן ושמונה ילדים.

הנצחה

זכרו הונצח באתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין באתר גלילות, ובשכונת מגוריו בהרצליה הוקמה גינה לזכרו. בטקס החניכה הודה ראש עיריית הרצליה, משה פדלון, על "פעילותו הציונית ארוכת השנים למען המדינה וביטחונה", אשר "הייתה כרוכה במחיר אישי ומשפחתי לא קל", ועל הדרך שבה חי ופעל ש"מהווה עבורנו מקור השראה".