אקסודוס (אוניית מעפילים)

שם הספינה

אקסודוס, במקור, היא מילה יוונית שמשמעותה "יציאה". בתרגום התנ"ך ליוונית נעשה שימוש במונח אקסודוס לאירוע שנקרא בעברית יציאת מצרים, ומכאן גם התקבע אקסודוס כשמו היווני (שאומץ בלשונות רבות אחרות) של ספר שמות. בחירת שם האונייה כוונה ליצור הקבלה היסטורית בין יציאת היהודים מתלאות אירופה שלאחר השואה, לבין האירוע המכונן בעברו ההיסטורי של עם ישראל, מכאן "יציאת אירופה" בעברית ו"אקסודוס" בלע"ז.
משה סנה, מראשי "ההגנה", היה האיש שהציע את השם "אקסודוס". מאוחר יותר אמר על כך משה שרת שזה היה "שם גאוני". התרגום העברי, "יציאת אירופה תש"ז", מעולם לא נרשם על האנייה עצמה וגם לא הופיע על השלטים שהחזיקו המעפילים, אך היה זה שם הספינה מלכתחילה. רק מאוחר יותר "שופצו" תצלומי הספינה והוסף עליהם השם העברי, כאילו היה רשום על דפנות הספינה.

הרכישה

האונייה, בת 1,814 טון, נרכשה בארצות הברית על ידי זאב שינד מהמוסד לעלייה ב'. שמה המקורי היה President Warfield והיא נבנתה במקור כספינת נהר והייתה בעלת גחון שטוח, דבר שאיפשר הפעלתה כנחתת המסוגלת להגיע עד החוף.
הספינה הייתה משיטה נופשים בקו שבין בולטימור (מרילנד) לנורפוק (וירג'יניה).
במלחמת העולם השנייה שירתה בצי האמריקאי והושאלה לצי המלכותי הבריטי במסגרת הסדרי "החכר והשאל", בו שימשה כאוניית בית-חולים ולהובלת כוחות בין אנגליה לצרפת.
אחרי המלחמה, עמדה הספינה לסיים את דרכה ולהימכר כגרוטאת ברזל, אולם אז רכשה אותה חברת קש של המוסד לעלייה תמורת 50 אלף דולר.
הרעיון שעמד בבסיס הרכישה של ספינה זו דווקא היה להגיע לחופי הארץ מכיוון מצרים ולנחות עם הספינה על החוף ממש מבלי להזדקק לסירות או להורדה מסובכת של אלפי בני אדם.
האנייה נועדה מלכתחילה למלא תפקיד במאבק המדיני של התנועה הציונית. עיתוני ארצות הברית הוזמנו לסקר את סיפורה, בין היתר באירועים חגיגיים שקדמו ליציאתה. גם סיפור רכישתה, הכנתה להפלגה והשבעת צוותה לא נשמרו בסוד. המוסד לעלייה הוציא 4,500 יהודים ממחנות העקורים בגרמניה והעביר אותם לצרפת בסיוע פקידי ממשל צרפתים. הבריטים ניסו למנוע את הפלגת האנייה באמצעים דיפלומטיים. כאשר הגיעה לצרפת, שם הועלו נוסעיה, כבר ידעו עליה הבריטים מידע רב, כולל שמותיהם של אנשי הצוות – מתנדבים יהודים ילידי ארצות הברית.

ההפלגה

רב החובל של האונייה היה אייק אהרונוביץ' (יצחק ארן), שהיה אז בן 23, והקצין הראשון ביל ברנשטיין, שהיה בן 24. במרסיי היה אחראי שמריה צמרת על המבצע מטעם המוסד לעלייה ב', ופעל תחת שם הקוד 'רודי'. מפקד המבצע מטעם ההגנה היה יוסי הראל (המבורגר), וסגנו, איש הפלי"ם מיכה פרי. מנהיג הפליטים היה מרדכי רוזמן. האונייה הפליגה מנמל סֵט ליד מרסיי ב-11 ביולי 1947 בשעה חמש לפנות בוקר. בנוסף שהו על האונייה עוד שמונה מלווים ארץ-ישראליים, חברי ה"הגנה". שלטונות הנמל לא התירו את יציאת הספינה ומפקדיה יצאו מבלי להמתין לסירת הנתב שהייתה אמורה להוביל את הספינה אל הים הפתוח, פעולה מסוכנת ביותר בלילה. מיד עם יציאתה מהנמל עקבו אחריה מפציץ בריטי ואוניות סיור בריטיות שליוו אותה עד חופי ישראל.
על סיפון האניה שהו 4,554 נפש, רובם הצטופפו בבטן האניה שנבנתה לתכולה של כ-1,000 נוסעים בלבד. החלל בבטן האונייה חולק למאות דרגשים, והנוסעים הצטופפו חמישה בדרגש. במהלך ההפלגה פעלו חברי תנועות הנוער החלוציות בקרב הנוסעים בעידוד, לימוד שירים עבריים והתגוננות עצמית. רוב הנוסעים היו ניצולי שואה. חלקם משפחות וחלקם בני נוער, חברי תנועות חלוציות שאורגנו על ידי עליית הנוער. בין הנוסעים היו גם תינוקות ונשים הרות, שני תינוקות נולדו בדרך ואם אחת נפטרה במהלך הלידה.
הספינה בוצרה היטב על ידי כוחות ה"הגנה" מפני ניסיונות טיפוס אפשריים עליה מצד חיילים בריטים. כל גובהה מעל פני המים כוסה בגדרות תיל והוכנו זרנוקים להתזת מים ושמן על מי שיטפס על האונייה. כמו כן רוכזו במצבורים מיוחדים קופסאות שימורים, תפוחי אדמה ויתדות ברזל ככלי נשק ליידוי על כוחות אויב. חברי תנועות הנוער בגילאי 16 - 18 חולקו לחוליות, הופקדו על גזרות שונות ותורגלו בתרחישים שונים.
בעת ההפלגה שהתה בארץ משלחת ועדת אונסקו"פ, שתפקידה היה לבחון את שאלת ארץ ישראל. מפקדי ההגנה ראו תועלת הסברתית רבה בשידור רדיו שיערך מעל סיפון האקסודוס על מנת להשפיע על דעת הקהל בארץ ובעולם. בערב ה-17 ביולי שודר באמצעות עמדת הגדעונים רבת העוצמה שהייתה על האונייה, שידור רדיו בעברית שהועבר בקול ישראל, התחנה המחתרתית של תנועת המרי העברי. השידור נקלט היטב בארץ ועורר התרגשות רבה ביישוב.

תפיסת האונייה והקרב

ב-02:30 לפנות בוקר ה-18 ביולי 1947, כיממה לפני שהייתה אקסודוס אמורה להגיע לחופי ארץ ישראל, נגחו בה, משני צדיה, משחתות בריטיות. באותה עת נמצאה "אקסודוס" במרחק כ-20 מייל ימי מחוף עזה. הבריטים הצליחו להעלות לאונייה 50 חיילים, תוך ירי פצצות עשן ורימוני גז מדמיע ולכבוש את תא ההגה. כיבוש זה לא סייע בתפיסת האונייה כיוון שרב החובל אהרונוביץ' נהג את הספינה מהגה חלופי. החיילים נרגמו ב"תחמושת" שהוכנה מראש ועקב כך פתחו באש חיה כנגד המעפילים. מים החלו לפרוץ לתוך האניה והופעלו משאבות. כ-30 מלחים בריטים נלקחו בשבי על ידי יחידות המגן של האניה. במהלך מאבק קשה, נהרגו שלושה מנוסעי האונייה: שני מעפילים ניצולי שואה - מרדכי בומשטיין וצבי (הירש) יעקובוביץ (נער בן 15) - וקצין בריטי, ויליאם (ביל) ברנשטיין, ממתנדבי מח"ל, ששימש כקצין השני של האונייה (שלושתם נקברו בחלקת קדושי ההגנה וההעפלה, בבית העלמין בחיפה). כמו כן, נפצעו עשרות מנוסעי האונייה. לאור זאת, הורה מפקד האונייה יוסי הראל על כניעה. האונייה הפליגה לנמל חיפה מלווה על ידי שייטת בריטית. האנייה הגיעה לנמל בשעות אחר הצהריים של יום שישי, סמוך לפני כניסת השבת. בהיכנסה לנמל אלפי הנוסעים החלו לשיר את "התקוה", ובסופו של דבר הורדו בכוח לאוניות הגרוש.
אמיל סנדסטרום משוודיה, יושב-הראש של ועדת אונסקו"פ, וחבר הוועדה מיוגוסלביה, ולדימיר סימיץ נענו לקריאתו של משה שרתוק (שרת), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וצפו בהורדת המעפילים בנמל, דבר שהותיר עליהם רושם עז.

הגירוש

בליל ה-18 ביולי (ראש חודש אב) הועלו המעפילים בנמל חיפה על שלוש אניות גירוש: "אושן ויגור"  ‏(1,494 מעפילים), "אמפייר ריוול" (1,526 מעפילים) ו"רונימייד פארק" (1,409 מעפילים). אניות הגירוש כללו סיפון עטור גדרות תיל. צילומים שהועלו בתקשורת, במיוחד בעיתונות, של פליטי מחנות הריכוז מאחורי גדרות תיל עוררו הדי זעם בישראל ומחוצה לה.
חברי הפלמ"ח-פלי"ם שהובילו את "אקסודוס" ירדו בחשאי בחיפה, מלובשים כעובדי נמל (דבר שעורר ביקורת כלפי צורת ההתנהלות של הפלמ"ח). רק פלמ"חניק אחד, מיכה פרלסון (פרי) המשיך עם המעפילים ולקח פיקוד על אוניית "אמפייר ריוול". על ה"רונימייד פארק" נטל את הפיקוד מרדכי רוזמן, אחד המעפילים מה"שומר הצעיר", שהצליח להלהיב את המעפילים בנאומיו. ל"אושן ויגור" הצליח לעלות שליח המוסד, מאיר שורץ ("חיים"), רק לאחר שהאונייה עגנה בפורט דה-בוק, וזאת לפי הוראות שאול אביגור ומשה סנה (ששהה באותו הזמן בפורט דה-בוק).
בניגוד למדיניות הקודמת של גירוש לקפריסין החליטו הבריטים ליישם החלטת ממשלה, שהתקבלה ימים אחדים לפני כן, ועל פיה יגורשו עולי "אקסודוס" לנמל ממנו הפליגו. ב-29 ביולי עגנו האוניות בנמל פורט דה-בוק בדרום צרפת. ניסיון הבריטים להוריד את המעפילים נכשל לאחר שהמעפילים התבצרו על גבי האניות במשך שלושה שבועות. ממשלת צרפת סירבה להיענות לדרישה הבריטית להוריד את המעפילים לחוף בכוח, והודיעה שההורדה תתבצע רק אם המעפילים ירדו מרצון.
השהות בנמל בצרפת עוררה מהומה תקשורתית עולמית רבה, וכן סערה ומחאות ברחבי העולם היהודי, שהתחזקו בשל סרבנותם הראשונית של הבריטים לספק מזון לאסיריהם.
העיתונות העולמית שהוזמנה לנמל, תיארה את המעפילים כאסירים ב"אושוויץ צפה".
על שלוש אניות הגירוש היו מלווים מארץ ישראל, שחלקם הצליחו לעלות אליהן בפורט דה בוק. אחד מהם התחפש לספק לחם ואחר הסתתר בארגז מזון שהועלה לסיפון. נוכחותם עודדה את המעפילים. המוסד לעלייה שכר סירות ששייטו סביב אניות הגירוש ושידרו אליהן ברמקולים הוראות וסיסמאות עידוד. כמו כן, הצליחו כמעט מדי יום להבריח מכתבים מהאנייה ואליה.
במהלך תקופה זו אירגנו המעפילים אירועי מחאה שונים ובהם שביתת רעב של יום אחד ב-18 באוגוסט, ב' באלול, בדרישה להחזירם לארץ ישראל. 130 מעפילים ירדו אל החוף בצרפת מסיבות רפואיות, בעידוד הנהגת הספינה.
במהלך תקופה זו התנהלו על גבי האוניות חיים חברתיים ותרבותיים עצמאיים (כולל הוצאת עיתון), בין היתר בסיועם של נציגי ה"הגנה" בצרפת ומלווים ארץ-ישראליים שהסתננו לאניות.
גם מעפילים ששקלו לרדת מאניות הגירוש, נמנעו מלעשות זאת משום שידעו שבעיני האחרים ייחשבו כעריקים ומשום שחששו שיוותרו לבדם, ללא עזרה, ללא מסמכי זיהוי וללא מטענם - שלא ידעו היכן הוא והיה כל מה שנותר להם.
בספר הפלמ"ח נכתב: "ציבור המעפילים התגלה כבעל משמעת עצמית, תחושת סולידריות וכוח סבל, היודע להתלכד למען המשימה הלאומית שהוטלה עליו כמעט באקראי".
כעבור שלושה שבועות, הודיעה בריטניה על כוונתה להחזיר את המעפילים אל אזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
ביום שישי ה-22 באוגוסט ו' באלול הפליגו אוניות הגירוש לנמל המבורג בגרמניה (אזור שהיה בשליטת בריטניה באותה עת).
במפרץ ביסקאיה הובא תינוק בן יומו לקבורה ימית בקופסת פח שהורדה לים.
בין ה-8 ל-9 בספטמבר (כ"ג וכ"ד באלול) אולצו רבים מהמעפילים בכוח לרדת מהספינות ושוכנו בשני מחנות בצפון גרמניה ליד ליבק, "פפנדורף" ו"אַם שטאוֹ", באזור הכיבוש הבריטי. בשתי אוניות גירוש, "אושן וויגור" וב"ראנימיד פארק", גילו המעפילים התנגדות נמרצת וסירבו לרדת לחוף. אולם ב"אמפייר רייוול" ירדו המעפילים לחוף במהירות וללא התנגדות. עובדה זו עוררה את חשדם של הבריטים וכך גילו מטען חומר נפץ שהוטמן באוניה על ידי חברי ה"הגנה", מיכה פרלסון (פרי) ואלחנן ונחוצקר. המטען לא גרם כל נזק. לקראת החורף הועברו יושבי המחנות לשני מחנות חורף באזור אמדן. ב-13 בספטמבר כ"ט באלול, תפילת ליל סליחות של מוצאי שבת לפני ראש השנה על סיפון האניה אושן וויגור עשתה רושם הן על הבריטים והן על המעפילים וחיזקה את נחישותם. ימים אחדים אחר כך הורדו לחוף בכוח.
לאחר שהות של כשנה במתקני המעצר בגרמניה, עלו רוב נוסעי האוניה לישראל, חלקם בעזרת ניירות מזויפים (עלייה ד'). ב-7 בספטמבר 1948 הועלו אחרוני מעפילי "אקסודוס" ארצה.

החשיבות ההסברתית

החשיבות הגדולה של פרשת "אקסודוס" הייתה במהומה התקשורתית שהיא עוררה ברחבי העולם. הכומר האמריקאי ג'ון סטנלי גראוול היה חלק מצוות האונייה. ה"הכיסוי" שלו היה עיתונאי של העיתון הנוצרי "The Churchman", ותפקידו היה לפרסם את סיפור אוניית אקסודוס ומסעה ברחבי העולם. לאחר שגראוול נעצר עם הצוות, הוא הזדהה בשמו וירד מהאוניה. הוא נחקר והושם במעצר בית במלון סאבוי בחיפה, שם הפקיד אמר לו שיש עיתונאים רבים בלובי. גראוול ניצל את ההזדמנות לספר לעיתונאים מכל העולם על האקסודוס. לאחר מכן, בעוד שהמשטרה באה לעוצרו, ארגון ההגנה עזר לו להימלט, ולהגיע לירושלים כדי להעיד בפני חורחה גרסיה גרנדוס, נציג אונסקו"פ. לאחר שמיעת עדותו, הוא הוזמן להעיד בפני שאר חברי הוועדה. הוא העיד כי לא היה נשק בספינה במהלך הקרב מול הבריטים.
עדותו, כאיש דת נוצרי, היה משמעותית ביכולתה לשכנע את חברי הוועדה. ההד התקשורתי הגדול והתגובות המזועזעות בעולם היו בין הגורמים שהביאו את ממשלת בריטניה לידי מסקנה כי אין באפשרותה לטפל בבעיית הפליטים היהודיים ועליה למסור את הטיפול בארץ ישראל לידי האו"ם. גם שהותה של ועדת אונסקו"פ בארץ והתרשמות חבריה מכלי ראשון הכריעה כנגד המשך המדיניות הקשוחה אותה הנהיג שר החוץ של בריטניה, ארנסט בוין.

סופה של האוניה

לאחר שהמעפילים הורדו ממנה בנמל חיפה, האוניה נשארה נטושה בנמל מספר שנים.
ב-10 באפריל 1950 פנה ד"ר אהרוני, מנהל בית הספר הימי בחיפה, במכתב אל שאול אביגור בבקשה "שאניית המעפילים 'יציאת אירופה תש"ז' תועמד לרשות בית הספר הימי, ותהפוך לבית מלאכה בשביל המחלקה למכונאות ימית... אנו חושבים, שבית מלאכה, אשר נערים יעבדו בו, יכול להפוך את אניית המעפילים למצבה חיה לצי המעפילים ועלילותיו...".
ב-25 באוגוסט 1952, במהלך עבודות שימור שבוצעו באוניה כאשר זו עגנה ליד שובר גלים בחיפה, פרצה בה שריפה והאוניה עלתה באש.

הנצחה

ב-18 ביולי 2017, במלאת 70 שנה להפלגת האקסודוס, נחנכה בכניסה לנמל הנוסעים של נמל חיפה אנדרטת אניית המעפילים אקסודוס.