google/wiki40b huggingface dataset:
אאוקה (ארגון)

רקע

בריטניה הבטיחה את קפריסין ליוון באם זו תצטרף לצד מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. יוון לא נענתה להצעה הזו וההבטחה לא מומשה. וכך, קפריסין שהייתה כבר בשליטה בריטית מאז 1878, הפכה למושבת כתר בריטית.

מאבק

המאבק הצבאי של הארגון החל ב-1 באפריל 1955. באותו יום בוצעו התקפות על מחנות של הצבא הבריטי ומתקנים בריטיים בניקוסיה ופמגוסטה.  במהלך ארבע השנים הבאות נמשכו הפעולות כנגד מתקנים בריטיים וכנגד קפריסאים שנחשדו בשיתוף פעולה עם השלטון הבריטי.
הנהגת הארגון הקומוניסטי AKEL התנגדה לפעילות הצבאית של אאוקה, בהעדיפה שביתות והפגנות. הפעילות הצבאית הייתה מנוגדת לעמדותיה של ההנהגה הקודמת, שכחמש שנים קודם לכן עמדה מאחורי משאל העם של שנת 1950, ובו 98% מתושבי קפריסין שהשתתפו בו הצביעו בעד איחודו של האי עם יוון; אמנם, משאל העם כלל פגמים רבים והוחרם בידי חלקים נרחבים בקרב ציבור הקפריסאים. רבים מחברי המפלגה לחמו במלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית], 
ב-1971 שוב הקים גריבס כוח מעין צבאי קפריסאי-יווני אשר נטל לעצמו את השם EOKA-B, בתגובה לכך שנשיא קפריסין, הארכיבישוף מקאריוס השלישי, נטש, לדעתו של גריבס, את רעיון האיחוד עם יוון. הכוח שהוגדר כארגון טרור, הן על ידי טורקיה ובריטניה והן על ידי מקאריוס עצמו, נתמך בידי ממשלת הגנרלים היוונית. לאחר מותו של גריבס בינואר 1974 הגבירה החונטה הצבאית היוונית את שליטתה בארגון, ובעידודה, ב-15 ביולי 1974, תפס הארגון את השלטון במסגרת הפיכה צבאית. התגובה הטורקית לא איחרה להגיע, וממשלתו של בולנט אג'וויט הורתה לצבא הטורקי לפלוש אל האי.
שמואל הומינר

שמואל מיכל הומינר (ה'תר"ה, 1845 − ח' בסיוון ה'תרס"ז, 21 במאי 1907) היה מבוני השכונות הראשונות בירושלים מחוץ לחומת העיר העתיקה.

קורות חייו

נולד בעיירה ברז'ין (Бярэ́зань) הסמוכה לבירת בלארוס - מינסק לרב ישעיהו הומינר, רב העיירה ש-3,000 היהודים שגרו בה היוו כ-70% מהאוכלוסייה. בערך בשנת תרכ"ב (1862) נישא לבריינה רבקה זלדוביץ'.
בערב חג השבועות תרל"א (1871) עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלושת ילדיו הגדולים. התגורר בעיר העתיקה בירושלים. בעלותו הביא עמו למעלה מאלף ספרים מירושת אביו, וספרייתו הייתה מהגדולות שבירושלים. 
היה ממקורבי המהרי"ל דיסקין. בשנת תרל"ד (1874) היה ממייסדי שכונת מאה שערים ואף בנה את הבית הראשון בה (כיום ברחוב חוני המעגל 21), אליו עבר לגור עם ילדיו, אך בתחילה בלא אשתו שפחדה מהתנכלויות הערבים. כאות הוקרה נקרא רחוב הומינר בשכונת מאה שערים על שמו.
היה גם ממייסדי שכונת בית יעקב ובית היתומים דיסקין, והיה חבר בוועד להקמת פתח תקווה.
נפטר בירושלים בח' בסיוון ה'תרס"ז (1907).

צאצאיו

מלבד שלושת ילדיו הגדולים שנולדו בחוץ לארץ, נולדו לו בירושלים עוד שישה ילדים. : שלמה, דוד, לאה-רחל (שולזינגר), מרדכי-זאב, אסתר-פייגה וחוה-שרה (שפירא). בין נכדיו: הרב שמואל הומינר, והרב שמואל שפירא. המשוררת דליה רביקוביץ' היא נינתו.
נרקיס ניירי

מאפיינים

כשאר הנרקיסים, לפרחים שישה עלי כותרת. עלי הכותרת לבנים, העטרה שטוחה וקטנה יחסית, וצבעה לבן. פרח הנרקיס מתפתח מתוך מתחל (spathe) שהוא המשך של העלה, ובוקע ממנו כשהוא שלם בקבוצה של כחמישה עד שבעה פרחים (לעיתים נדירות יותר, עד 12 פרחים), הפרושים במעגל ומאוחים בבסיסם. העטרה מכילה שלושה אבקנים צהובים בולטים בתצורת משולש.

בישראל

הנרקיס הניירי אינו גדל נחשב כמין מקומי בארץ ישראל, אך מגודל בה כצמח נוי. ניתן למצאו גם כפליט תרבות המשתקע באזורי עזובה, לצד הדרכים ובגנים ציבוריים.
נרקיס ניירי הוא אחד מהמינים המופיעים בגן הבוטני של האוניברסיטה העברית בגבעת רם. בחלקת הים התיכון הוא גדל עם עוד שנים של נרקיס מצוי בתצוגה מרהיבה.
פריץ שרוויץ

חייו

שרוויץ נולד בשנת 1903 בשאולאי שבליטא.  בשנת 1919 הצטרף לפרייקורפס הגרמנים שפעלו בליטא ובמזרח פרוסיה. בשנת 1925 עבר לברלין שם הסתובב ביחד עם רבים אחרים מחוסר עבודה או כפועל יומי.
ב-1 בנובמבר 1933 הצטרף לס"ס. עם פרוץ המלחמה בשנת 1939 הוצב כשוטר בריגה. בשנת 1942 שימש כמנהל מחנה עבודות כפייה ליהודים מטעם הס"ד. מחנה העבודה לנטה שניהל, היה מפעל טקסטיל שייצר מוצרי יוקרה כפרוות, והועסקו בו כ-1000 יהודים שהתגוררו במתחם המפעל מחוץ לגיטו ריגה. שרוויץ נחשב כמי שפועליו היהודים זכו מלבד לחייהם גם ליחס הוגן ותנאי מחיה סבירים, תוך שהוא מפיק ככל הנראה מעבודתם גם טובות הנאה עבור עצמו. בשנת 1943 הועלה לדרגת סגן בס"ס. מחליפו בתפקיד מפקד המפעל היה אדוארד רושמן.
בשנת 1944 עם פירוק מחנה העבודה נמלט שרוויץ מערבה ומשנשבה בידי הכוחות האמריקנים הושם במעצר שם הציג את עצמו כיהודי נרדף, וסייע לאמריקנים בחשיפת אנשי ס"ס לשעבר.
בשנת 1946 מונה כאחראי מטעם אחד ממחוזות בוואריה לשמש כנאמן עבור רכוש יהודי שנבזז, לאתר את בעליו החוקיים מקרב הניצולים או קרוביהם ולהשיבו להם.
בשנת 1948 נעצר שרוויץ והואשם כי בעת ששימש כאיש ס"ס עסק ברצח יהודים. בשנת 1949 הורשע ברצח של שלושה מאסיריו היהודים, ונידון לשש שנות מאסר.
בשנת 1954 שוחרר ממאסרו והמשיך לטעון לחפותו אך כל מאמציו לזכות ברהביליטציה נכשלו. שרוויץ נפטר בשנת 1962 במינכן.
בית הכנסת ציון המצוינת

עד לחורבן

בשנת ה'תק"צ 1830 החלה עליית יהודי גליציה לירושלים, אז הקימו את הכולל הנקרא כולל אסטרייך גאליצען או כולל חיבת ירושלים לעדת גליציה. בשנת תרכ"ג הקימו את בית הכנסת ברחוב חברון ובשנת ה'תרמ"ו 1886 עברו למבנה שנבנה בתרומת שמואל משה וצפורה מבאלזוב שבפולין, בחצר גליציה הנמצאת מערבית לרחוב חברון ומזרחית לשוק הקצבים ברובע המוסלמי בירושלים. בית הכנסת היה בזמנו השני בשכונה לאחר בית הכנסת זית רענן שהיה הראשון.
בהמשך נקרא בית הכנסת גם דעם קייסערס שול (בית הכנסת של הקיסר) כשהכוונה לקיסר האוסטרי פרנץ-יוזף. על הקשר אילו היה הדוק לדוגמה בשנת ה'תר"ע 1910 ביום חמישי י"ג אב 18 באוגוסט חל יום הולדתו השמונים של המלך פרנץ-יוזף התקבצו אנשים רבים לבית הכנסת בשעה 2 לשעון ארץ ישראל של אז, ומשם יצאו לכותל המערבי לתפילה ולהודיה ולברך הנותן תשועה למלכים על הקיסר הנ"ל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ר' מנחם מנדל ראבין ממקורבי האדמו"ר מלעלוב ר' דוד'ל בידמן היה החזן שם בימים הנוראים.
בית הכנסת נחרב בשנת ה'תרצ"ו 1936.

השיקום

בשנת ה'תשמ"א 1981 קיבלה אגודת עטרה ליושנה את החזקה מהמדינה על שיקום החצר, ובשנת ה'תשמ"ב שוקם בית הכנסת על ידי אהרן ביר ואפרים כספי. בשנת ה'תשמ"ח קיבל הרב יצחק שלמה זילברמן ובניו את החזקה על החצר מאת האגודה, והמשפחה החלה לשקם את החצר כולה. לאחר השיקום, העבירו לחצר את ישיבת אדרת אליהו.
כיום התפילות בבית הכנסת מתקיימות בנוסח אשכנז ולפי מנהגי הגר"א.
האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם

האימפריה הספרדית

הביטוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם" (ספרדית: El imperio en el que nunca se pone el sol) נאמר לראשונה במאה ה-16 על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (קרלוס הראשון מלך ספרד) כדי לתאר את האימפריה הספרדית שלו: "בממלכתי השמש אינה שוקעת לעולם".
בתקופת מלכותו של קרלוס הייתה ספרד אימפריה עצומה שכללה את ממלכת קסטיליה ולאון (כולל האימפריה האמריקאית שלהן), ממלכת אראגון (כולל האימפריה הים-תיכונית שלה - סיציליה, האיים הבלאריים, סרדיניה, וממלכת נאפולי), ארצות השפלה ועוד.
האימפריה הפכה גדולה עוד יותר בזמנו של פליפה השני, מלך ספרד, בנם של קארל החמישי ואיזבלה מפורטוגל, בתו של מנואל ה-1. ב-1578 נערך במרוקו קרב אל-קאסר אל-כביר, בו מצא סבשטיאו, מלך פורטוגל, את מותו. כיוון שיורשו אנריקה היה כומר קתולי ועל כן ללא ילדים, נתגלו קשיים במציאתו של יורש צעיר לכתר הפורטוגזי, ובסופו של דבר, אחרי מות אנריקה בשנת 1580, הוכרז פליפה כמלך על פורטוגל, בנוסף לספרד, במסגרת שנקראה האיחוד האיברי. פליפה שלט על האימפריה של אביו (מלבד האימפריה הרומית הקדושה) ועל כל האימפריה הפורטוגזית (ברזיל, ציילון, הודו הפורטוגזית, אפריקה הפורטוגזית, טימור, מקאו, מדיירה, האיים האזוריים ועוד). גם הפיליפינים נכבשו בזמן כהונתו. האיחוד הגדול בין שני הכתרים שרד רק עד שנת 1640, בזמנו של פליפה הרביעי מלך ספרד, כאשר פורטוגל חזרה לשושלתה המלכותית, בית ברגנסה.

האימפריה הבריטית

במאה ה-19 נעשה שימוש בביטוי כדי לתאר את האימפריה הבריטית, במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית, כאשר מפת העולם הבריטית נצבעה בוורוד או באדום כדי להדגיש את כוחה.
הגם שהמשפט אינו בשימוש עוד בפוליטיקה הבריטית, עד היום עוד לא שקעה השמש על שרידי האימפריה הבריטית - "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים" ו"ממלכות חבר העמים הבריטי" - שאליזבת השנייה עומדת בראשן. הדבר נכון גם לגבי האימפריה הצרפתית או כיום מחוזות צרפת מעבר לים.
כשהארי פגש את סאלי...

עלילה

הארי (בילי קריסטל) וסאלי (מג ראיין) נפגשו לראשונה ב-1977, כששניהם סיימו את לימודיהם באוניברסיטת שיקגו, והזדקקו לשותף בנסיעה לניו יורק. במהלך הנסיעה הם פיתחו אנטגוניזם זה כלפי זו. הם נפגשו שנית באקראי חמש שנים לאחר מכן, בנמל תעופה ניו יורקי. לאחר עוד שש שנים, הם נפגשו שוב, בחנות ספרים, ומאז התפתח ביניהם קשר חברי הדוק.
היחסים ביניהם היו אפלטונים למשך זמן, אך בלילה אחד הארי וסאלי שכבו. הארי, ברגע של מבוכה בבוקר שלמחרת, החליט לחמוק במהירות, וסאלי זעמה. הוא ניסה לשקם את יחסיהם במשך זמן מה. במסיבת הסילבסטר, שניהם הרגישו בודדים ללא בני זוג, ואז מצאו את עצמם זה בזרועות זו, והחליטו להפוך לבני זוג. הסרט מסתיים בידיעה על כך שהארי וסאלי התחתנו.

הכנסות

'כשהארי פגש את סאלי' הכניס כ-93 מיליון דולר בארצות הברית. הסרט ממוקם במקום ה-11 בטבלת הסרטים המכניסים ביותר של 1989, יותר מכל קומדיה רומנטית אחרת שיצאה באותה שנה. בשנות ה-80 יצאו רק שתי קומדיות רומנטיות מצליחות יותר: מגלה את אמריקה וארתור.
סרט זה היה שיא כלכלי עבור הבמאי רוב ריינר, התסריטאית נורה אפרון והשחקן הראשי בילי קריסטל.

פרסים, הערכה ומורשת

הסרט הועמד לפרס אוסקר עבור התסריט הטוב ביותר. כמו כן, הוא היה מועמד לחמישה פרסי גלובוס הזהב: לקומדיה/סרט מוזיקלי הטוב ביותר, לבימוי, לתסריט, ולשחקן ולשחקנית הראשית הטובים ביותר בקומדיה/סרט מוזיקלי (בילי קריסטל ומג ראיין, בהתאמה). באף אחת מהקטגוריות הוא לא זכה.
כשמכון הסרטים האמריקאי דירג ב-2008 את הסרטים הטובים ביותר ב-10 ז'אנרים שונים, 'כשהארי פגש את סאלי' הוצב במקום ה-6 ברשימת הקומדיות הרומנטיות. גם ברשימה של Entertainment Weekly הוא דורג כאחד מעשר הקומדיות הרומנטיות הטובות ביותר בכל הזמנים. כמו כן הוא בכמה רשימות נוספות של מכון הסרטים האמריקאי: במקום ה-23 ברשימת הקומדיות, במקום ה-25 ברשימת ה"תשוקות" (סיפורי האהבה הגדולים ביותר), השיר "It Had to Be You " מתוכו הופיע במקום ה-60 ברשימת השירים הגדולים ושורת המחץ "אני אוכל את מה שהיא אוכלת" (I'll have what she's having) במקום ה-33 ברשימת הציטוטים.
טטוון

היסטוריה

ראשית התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת למאה ה-3 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית ובמהלך המאה ה-4 עבר לחזקת האימפריה הרומית המזרחית שהפכה בהמשך לאימפריה הביזאנטית. במאה ה-6 היגרו למקום שבטים בולגארים וסלאבים שיצרו בהמשך את האימפריה הבולגרית הראשונה. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באזור היישוב המודרני שרידי התיישבות מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. במהלך המאה ה-14 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית והפך חלק מפלך רומליה של העות'מאנים. היישוב מוזכר בשמו המודרני בתעודות עות'מאניות מ-1421, שנה הנחשבת לשנת יסוד העיירה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ב-1 בנובמבר 1877 נכבשה טטוון על ידי צבא האימפריה הרוסית ושוחררה מעול העות'מאנים. תאריך זה הוא יום חג רשמי בעיירה. בתום המלחמה הפכה טטוון חלק מנסיכות בולגריה.

כלכלה

עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות. בראשית המאה ה-21 ממצבת עצמה טטוון כיעד השקעה בתחום המקרקעין, בעיקר לרכישת דירות נופש. באזור העיירה קיימים מפעלים ליצור רהיטים ומנועים חשמליים. התחבורה הציבורית לעיירה וממנה נעשית באמצעות אוטובוסים ומוניות.

תרבות ותיירות

בעיירה קיימת ספרייה ובה ארכיון היסטורי וכן מוזיאון המציג ממצאים היסטוריים וארכאולוגיים מתולדות האזור. בסמיכות לטטוון ממוקם מנזר גלוז'ן ומספר מערות התבודדות מימי הביניים המהווים יעד תיירותי. מדי קיץ מתקיימת בעיירה תחרות שחמט גדולה, אחד מאירועי השחמט העיקריים בבולגריה.
הטרופוניה

הטרופוניה (מיוונית: הטרוס, έτερος - שונה ופון, φωνή - צליל) במוזיקה הוא סוג של מרקם, המאופיין בשינויים בו-זמניים של קו מלודי יחיד. אפשר לראות במרקם כזה מעין חד-קוליות מורכבת, שיש בה רק מלודיה יסודית אחת, אך היא באה לביטוי בו בזמן בקולות רבים, שכל אחד מהם מנגן את המלודיה באופן שונה, בין אם השוני הוא במקצב או במהירות, ובין אם הוא מתבטא בעיטורים ובעיבוד החומר באופנים שונים. המונח (שטבע ארכילוכוס לפי מורטון או אפלטון, לפי פיטר קוק) הוכנס תחילה למוזיקולוגיה שיטתית לציון תת-קטגוריה של מוזיקה רב-קולית, אם כי כיום רואים בו קטגוריה בפני עצמה.
הטרופוניה היא במקרים רבים סימן היכר של מוזיקה מסורתית חוץ-מערבית - למשל הגאגאקו היפני, הגמלאן (מוזיקה) האינדונזי, הרכבי קולינטאנג פיליפיניים והמוזיקה המסורתית של תאילנד. עם זאת, מסורת אירופית איתנה להפתיע של מוזיקה הטרופונית מכריזה על קיומה בשירת המזמורים הגאליים של ההיברידים החיצוניים.
מוזיקה תאית איננה הרמונית, מלודית או קווית, וכרגיל במוזיקה מסוגה זו, היא מאורגנת ביסודה באופן אופקי. התשלובת האופקית של המוזיקה התאית בנויה ממלודיה ראשית, המנוגנת בעת ובעונה אחת עם גרסאות שונות שלה, הנעות ביחידות רתמיות איטיות ומהירות יותר באופן יחסי. קווים נפרדים של המלודיה ומשתניה נשמעים באוניסונו או באוקטבות רק בנקודות מבניות מוגדרות, והבו-זמניות של גבהים שונים איננה תואמת את השיטה המערבית של מהלכי אקורדים מאורגנים. בין הנקודות המבניות, שבהן נפגשים גובהי הצליל (אוניסונו או אוקטבות) כל אחד מהקווים מותאם לסגנון הביטוי הייחודי לכלי שמנגן אותו. התשלובת האנכית בכל נקודת ביניים נתונה איננה עונה על שום מהלך קבוע; הנאמנות הקווית לסגנון היא הקובעת. גובהי הצליל האחדים היוצרים מדי פעם מבנה בו-זמני מורכב ביותר עשויים להופיע בכל נקודה שהיא בין גובהי הצליל המבניים. המוזיקה "נושמת" על ידי התכווצות לגובה אחד ולאחריה התרחבות למגוון גבהים גדול, ושוב התכווצות לגובה מבני אחר, וכן הלאה לכל אורך היצירה. לאוזן מערבית תשלובות הגבהים הללו בין נקודות מבניות עשויות להישמע שרירותיות ונעדרות הגיון או עקביות, הרי הקווים האינדיבידואליים עקביים ביותר ושומרים על רצף הגיוני. דפוס הגבהים המופיע בנקודות המבניות הללו הוא הבסיס להיבט המודאלי של המוזיקה התאית.
ההטרופוניה נדירה למדי במוזיקה המערבית הקלאסית עד למאה ה-20, אבל אפשר למצוא אותה לעיתים קרובות במוזיקה של המלחינים המודרניים המוקדמים כמו דביסי, אנסקו וסטרווינסקי, שהושפעו ישירות ממוזיקה שאיננה מערבית (והטרופונית ברובה). הטרופוניה היא, מכל מקום, טכניקה סטנדרטית במוזיקה של האוונגרד לאחר המלחמה - לדוגמה, "שבעה האיקאי" (1962) של מסייאן, "ריטואל: לזכר ברונו מדרנה" של בולז (1974-75) ו"צללי פעימה" של ברטוויסל (1989-96). בריטן עשה בה שימוש מרשים ביותר ברבות מיצירותיו, בהם חלקים מרקוויאם המלחמה ובייחוד בשלושת משלי הכנסייה: "נהר החרטומן", "הכבשן היוקד באש" ו"שובו של הבן האובד".
אהוואז

אקלים

האקלים בעיר הוא מדברי, הקיץ ארוך וחם מאוד. החורף קצר. העיר היא אחת החמות ביותר בעולם. הטמפרטורה בקיץ היא כ-45 מעלות צלזיוס, לעיתים מעל 50 מעלות צלזיוס והעיר סובלת מסופות חול ואבק. הטמפרטורה המינימלית בחורף אינה יורדת מתחת ל-5 מעלות צלזיוס.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
העיר נוסדה בתחילת תקופתה של האימפריה הסאסאנית, בידי ארדשיר או בידי נכדו הורמיזד הראשון. בעיר נבנו סכרים ומערכת השקיה. בעיר היו שני רבעים - אחד שבו גרה אצולת העיר והאחר ששימש את הסוחרים. עם פלישת הערבים בשנת 640 נהרס רובע האצולה, אך רובע הסוחרים לא נפגע.
בתקופת בית אומיה ובית עבאס פרחה העיר כמרכז לגידול קנה סוכר וכביתם של מלומדים נודעים. בסמוך שכנה האקדמיה של גונדישאפור. המשורר הנודע אבו נואס הוא יליד העיר.
העיר נהרסה עקב פלישת המונגולים במאה ה-13 ובמאה ה-14 והצטמצמה לכפר. מערכות ההשקיה לא תוחזקו ונהרסו בהדרגה.
בשנת 2005 סבלה העיר מסדרה של התפוצצויות. ארגון "ההתנגדות הלאומית של אהוואז" נטל אחריות לפיגועים, אך הממשלה ייחסה אותם להתפתחויות בעיראק הסמוכה ולמימון זר.
ב-22 בספטמבר 2018 נערך בעיר פיגוע ירי בעת מצעד צבאי לציון 38 שנים לתחילת מלחמת איראן-עיראק. בפיגוע נהרגו 29 אנשים. ארגון "המדינה האיסלאמית" וארגון "ההתנגדות הלאומית של אהוואז" נטלו אחריות לפיגוע, אך דובר צבא איראן ייחס אותו לארצות הברית ול"מוסד".
בית המשפט העליון לבוררות של רוסיה

בית המשפט העליון לבוררות של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Высший Арбитражный Суд Российской Федерации) היה גוף בכיר במערכת המשפט הרוסית שעסק בבוררות בעניינים כלכליים, כמו גם במחלוקות בנושאי החוק הפדרלי ועניינים שונים. נוסף לכך ביצע בית המשפט פיקוח משפטי על יישום החוק הפדרלי.
הוקם ב-23 בינואר 1992 והתקיים עד קיץ 2014, עת מוזג ב-6 באוגוסט 2014 עם בית המשפט העליון של רוסיה.

יו"ר בית המשפט העליון לבוררות

יושב ראש בית המשפט העליון לבוררות התמנה על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה בהמלצת נשיא רוסיה. סגן ושופטי בית המשפט העליון לבוררות התמנו על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה, בהמלצת נשיא רוסיה שהסתמך על דעתו של יו"ר בית המשפט העליון לבוררות.
יעקב קנר

ביוגרפיה

קנר נולד בעיירה הפולנית פשמישל ולמד ב"חדר" מגיל שלוש. בגיל 13 הצטרף כחניך לתנועת הנוער "גורדוניה", בה למד עברית וחונך לאהבת ארץ ישראל ועלייה. במסגרת התנועה היה מדריך לעברית, טיולים ומרצה חוץ. לאחר מספר שנים היה למזכיר התנועה ובהמשך היה ראש התנועה. בגיל 18 יצא להכשרה לעלייה, ובגיל 20, בשנת 1932, עלה לארץ ישראל למרות התנגדות אביו. 
לאחר עלייתו ארצה, הצטרף לחברי גורדוניה בכפר אהרון ליד נס ציונה, שם עבד בעבודת בנין. בדיוני הקבוצה הסתבר כי רק חלק קטן היו בעלי תפקידים. לאחר שקנר נכשל לשנות את המצב, עזב את הקבוצה ועבר לתל אביב. בעיר מצא קנר עבודה תחילה כמסגר, ולאחר מכן בקבוצה קבלנית אשר עסקה בהקמת רשת ההשקיה בפרדסים בוואדי חווארי שבקרבת אבן יהודה. לאחר שחלה בקדחת, חזר לתל אביב, החל לעבוד בבניין והתקדם להיות קבלן משנה. בו בזמן פנו אליו חברי ההגנה להתגייס למשטרת תל אביב. תחילה התנגד קנר לעבור למשטרה, אך לבסוף שוכנע והתגייס למשטרה בשנת 1934. בתום הגיוס שהה קנר כחמישה חדשים בבית ספר לשוטרים בירושלים, ואחר כך חזר לשרת בתל אביב. בתל אביב החל קנר לעבוד לצד יומנאי עקב שליטתו הטובה בעברית. במקביל למד קנר גם אנגלית וערבית. כמו כן שירת במשטרת היישובים העבריים כשוטר מקוף בצפון תל אביב. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, עבר ליחידה שפעלה בחסות הבולשת הבריטית בפעילות נגד ריגול של גרמניה הנאצית בשטח ארץ ישראל. המשרד בו שירת קנר הכניס גם יכולות האזנה לשיחות טלפון, וקנר הדליף לארגון ה"הגנה" מידע. קנר התפטר מהמשטרה בשנת 1944 למרות הפצרותיו של מפקד המחוז הבריטי, שימשיך לשרת במשטרה ויקבל דרגות קצונה. 
קנר החל לעבוד בעסק סיטונאי עם שותפים. ב-1947 הציעו לקנר לנהל את המשרד לפליטי השואה בתל אביב. עם קום המדינה, גויס למשטרת ישראל, ומונה ביוני 1948 לאחראי מדור הבילוש.
לאחר קום המדינה עמד קנר בראש מחלקת הבילוש של מחוז תל אביב. בספטמבר 1949 הושעה מתפקידו על ידי שר המשטרה למשך שלושה חודשים בעקבות ממצאי ועדת חקירה שמצאה כי היה מעורב בהריגתו של חבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, סיומה מירוניאנסקי, בשנת 1941. בשנת 1950 זוכה מחשד הכאתם של שני תושבי רחובות שנעצרו והוכו על ידי שוטרים בלתי מזוהים. ביולי 1950 הועלה מדרגת מפקח ראשון לדרגת עוזר מפקח מחוזי. בהמשך שירותו היה מפקד הנפה הצפונית במחוז, מפקד הנפה הדרומית במחוז, וסגן מפקד המחוז (שהיה אז עמוס בן-גוריון). בעת פרשת "שורת המתנדבים" הוזכר שמו כשותפו של בן-גוריון בחברת "כורים".
בשנת 1959 הועלה לדרגת ניצב משנה. לאחר פרישתו של בן-גוריון מפיקוד המחוז (1963) מונה כמחליפו והועלה לדרגת ניצב. שימש כמפקד מחוז תל אביב במשך כחמש וחצי שנים, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1969. בספטמבר 1968 עסק המחוז בחקירת הפיצוץ שאירע בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב, בעקבותיו הגן קנר בגופו על ערבי ששהה במקום והיה מטרה להתנכלויות. בשנת 1965 היה מעורב בתאונת דרכים וגרם לפציעת הולך רגל.
קנר סיים את השירות במשטרת ישראל ב-1 ביולי 1969 בתפקיד מפקד משטרת מחוז תל אביב בדרגת ניצב לאחר שסירב לקבל על עצמו את מינוי מפכ"ל המשטרה אשר הוצע לו.
לאחר סיום עבודתו במשטרת ישראל, קיבל הצעה מעיריית תל אביב לארגן את הפיקוח העירוני בעיר. קנר ארגן קורס לשפה העברית, וקורס נוסף ללימוד החוק וללימוד פקחים.
לאחר שהחל לעשות סדר בשוק הסיטונאי, הוטמנה בביתו פצצה שהתפוצצה ללא נפגעים. בגלל הפצצה האריכו לקנר את החוזה לשנה וחצי נוספים.
כאשר סיים קנר את עבודתו כמנהל אגף הפיקוח בתל אביב, הקים משרד חקירות פרטי בשם "מודיעין כללי". קנר ניהל את המשרד עד גיל 80. לאחר היציאה לגמלאות המשיך להיות פעיל בהסתדרות הגמלאים של גבעתיים.
יוני לביא

ביוגרפיה

נולד וגדל בירושלים כיונתן אלטמן. למד אצל הרבנים אברהם שפירא, שלמה אבינר ויוסף קלנר ובישיבת ירושלים לצעירים וישיבת מרכז הרב. בעל "תעודת הוראה" מטעם מכללת מורשת יעקב. שירת בצה"ל במדור עתי"ד ברבנות הצבאית, בתחום של יצירת תכנים יהודיים ערכיים לחיילי צה"ל.
בשנת 2000 היה ממייסדי מוקד הנוער "חברים מקשיבים" והוא מנהל את המוקד. הרב לביא משמש גם כרכז הפניות בקו הייעוץ להורי מתבגרים "לב אבות", וכותב בעלון השבת שבת בשבתו ועוד. מלבד תפקידו כראש אולפנה, הוא מרצה בבית המדרש למורים "מהו"ת" וכן לימד בעבר בישיבת ההסדר בבית שמש ובבית ספר להעצמה אישית ולהכשרת מטפלים - תורת החיים.
הרב לביא מרבה להרצות לתלמידים, מורים והורים, בעיקר מהמגזר הדתי, על התמודדויות של נוער, בעיקר בנושא השפעות המדיה והאינטרנט על בני נוער ומבוגרים. הוציא עם הרב יניב חניא שני דיסקים בשם "מדברים אמונה" על שאלות אמונה לנוער. הוא כותב ומרצה גם בנושאי זוגיות, היכרויות ואהבה, מנחה סדנאות ושבתות לרווקים ולרווקות ועורך חתונות לציבור הכללי במסגרת ארגון צוהר, בעבר הרב יוני לביא העביר בשיתוף עם עמותת יח"ד סדנה לרווקים ורווקות בני המגזר הדתי.
בשנת 2004 הוציא את הספר "שאלות לאתאיסט", העוסק בנושא של אמונה וכפירה.
הרב לביא עורך את האתר מילה טובה שבו מאות מאמרים סיפורים, שירים וסרטונים חינוכיים.
בעבר היה הרב לביא רב אולפנות צביה במעלה אדומים, צביה בבני ברק ואמית להב"ה בקדומים. החל משנת 2014 הוא רב אולפנית ישורון בפתח תקווה.
הרב לביא נשוי לרעות, אב לארבעה וגר בפתח תקווה. הוא רב קהילת "צעירי הדר גנים" בעיר.
אפרים פורן

ביוגרפיה

פורן (במקור פרוסמן) נולד ב-1931 בעיר קובל שבפולין, בנם הבכור של חנה לבית בר וזלמן פרוסמן, שנישאו ב-1930. בשנת 1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל עם סרטיפיקט של רב. ב-1939 נסעו אביו ואחיו הצעיר דב (1934) לביקור מולדת ונקלעו למלחמה. האב גויס לצבא האדום ושב לאחר המלחמה; האח נספה בשואה.
פורן למד כפר הנוער מאיר שפיה, ובגיל 16 התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות. בהמשך שירותו הצבאי שימש מדריך ראשי בבית הספר לקצינים של צה"ל, בין השנים 1961–1962 כיהן פורן כמפקד יחידת מצוף 247, שימש ראש לשכתו של עזר ויצמן בזמן כהונתו כראש אג"ם ובתקופת מלחמת ששת הימים. ב-1969 מונה לראש לשכתו של הרמטכ"ל חיים בר-לב, ב-1971 מונה לראש המשלחת הצבאית לסינגפור שסייעה בהקמת מערכת המוסדות הביטחוניים במדינה. לאחר מלחמת יום הכיפורים שב לישראל ומונה בינואר 1974 לדובר צה"ל. לאחר כניסתו של יצחק רבין לתפקיד ראש הממשלה ביוני 1974, מונה פורן למזכירו הצבאי וליווה אותו במהלך הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 ובמבצע אנטבה. הוא כיהן בתפקיד גם לאחר המהפך תחת מנחם בגין כראש ממשלה. הוא ליווה את בגין במהלכי הסכם השלום בין ישראל למצרים, במבצע ליטני ובהפצצת הכור העיראקי. באוקטובר 1981 סיים את שירותו והוחלף על ידי עזריאל נבו.
לאחר שחרורו פנה לעסקים פרטיים, בין השאר ייעץ לחברות ביטחוניות וייצג יבואני נשק בישראל. בשנת 1986 הועמד לדין באשמת החזקת מטבע חוץ ללא היתר.
היה נשוי לעדה, קצינה במשטרת ישראל, ואב לבן ולבת.
סרייה א'

מבנה

בליגה משתתפות 20 קבוצות המקיימות ביניהן שני מפגשים, אחד בכל סיבוב, האחד בבית והשני בחוץ, ובסך הכל משחקות 38 משחקים בעונה סדירה. במקרים של שוויון בנקודות, הקבוצה המדורגת גבוה יותר היא זו שניצחה במפגש או כבשה יותר שערים בצמד המפגשים. במקרה של שוויון בשערים, ההכרעה נקבעת לטובת הקבוצה שכבשה יותר שערי חוץ. במקרה של שוויון גם בשערי החוץ או במקרה שעדיין לא נערכו מפגשים בין הקבוצות, הקבוצה בעלת הפרש השערים הכולל הכי גבוה מדורגת גבוה יותר. בסוף העונה שלוש הקבוצות שסיימו במקומות האחרונים (18–20) יורדות לליגת המשנה; שתי הקבוצות שסיימו ראשונות בליגת המשנה מעפילות אוטומטית לסרייה א', הקבוצות שסיימו במקומות 3–6 בליגת המשנה עורכות התמודדות פנימית בפלייאוף עלייה שמשוחק בשיטת נוק אאוט, כאשר המנצחת בפלייאוף מעפילה גם היא לסרייה א'. הקבוצה שסיימה את העונה במקום הראשון מוכתרת כאלופה וזוכה בסקודטו, אליפות איטליה בכדורגל. האלופה וסגניתה מקבלות כרטיס ישיר לשלב הבתים של ליגת האלופות, הקבוצה שסיימה במקום השלישי מקבלת כרטיס לשלב הפלייאוף של ליגת האלופות, מחזיקת הקופה איטליה והקבוצה שסיימה במקום 4 מקבלות כרטיס לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית, והקבוצה שסיימה במקום 5 מקבלת כרטיס לשלב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית. במקרה שמחזיקת הגביע סיימה במקומות 1–3, הכרטיס לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית יעבור אוטומטית לסגניתה. במקרה שגם סגנית מחזיקת הגביע סיימה במקומות 1–3, יעבור הכרטיס לקבוצה שסיימה במקום 5 והכרטיס לשלב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית יעבור לקבוצה שסיימה במקום 6.
הנצביצ'י

תולדות היישוב

עד שנת 1884 הייתה הנצביצ'י' יישוב כפרי, ולאחר חנוכת מסילת הברזל באזור באותה השנה, וקביעת תחנה ביישוב, החל זה להתפתח, וקיבל מעמד עירוני.

יהודי הנצביצ'י

בשנת 1903 הותר ליהודים להתיישב בעיר, ועד מהרה התקיימה בה קהילה יהודית גדולה, שמנתה בין מלחמות העולם כ-3,000 איש.
רוב יהודי העיר עסקו בתעשיית העץ הגדולה ביישוב. בעיר פעלו ארבעה בתי כנסת, וכן בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר יידי. כמו כן, התקיימה בעיר פעילות ציונית, ופעלו בה תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר.
מ-18 בספטמבר 1939 הייתה נתונה הנצביצ'י לשליטה סובייטית. בתקופה זו נסגרו בה המוסדות היהודיים, ומפעליה הולאמו. כמו כן, הגיעו לעיר כ-200 עד 300 פליטים יהודים ממערב פולין, ועשר משפחות יהודיות בה הוגלו לעומק ברית המועצות.

בשואה

ב-29 ביוני 1941 נכנסו להנצביצ'י הגרמנים, ולמחרת בוצע בה פוגרום בידי האוכלוסייה המקומית, בו נרצחו 16 יהודים, ורכוש יהודי רב נשדד. בהמשך, נלקחו יהודי העיר לעבודות כפייה, בהן היו נתונים למעשי התעללות, והצטוו לענוד סרט זרוע עם מגן דוד.
ב-13 באוגוסט 1941, לפנות בוקר, הוקפה העיר בידי אנשי ס"ס ושוטרים בלארוסים, והיהודים בה רוכזו, תוך שנערכה בהם סלקציה. הגברים היהודים, אשר נאמר להם שהם מועברים למחנה עבודה, נרצחו במרחק של כ-10 ק"מ מהעיר, והנשים והילדים היהודים נרצחו כעבור יומיים בכיכר השוק בעיר, ונקברו בקבר אחים. לאחר מכן, נרצחו גם יהודי כפרי הסביבה.
בנובמבר 1941 הוקם בעיר מחנה עבודה, אליו הובאו מאות יהודים מהסביבה. ב-15 באוגוסט 1942, בעקבות ידיעות על השמדה שיטתית של יהודי האזור, נמלטו מהמחנה 320 איש. רבים מהם הוסגרו לגרמנים, ונרצחו במקום, וכך גם היהודים שנותרו במחנה העבודה. יתר הנמלטים הצטרפו בחלקם ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
מיהודי הנצביצ'י שרדו את השואה כ-30 איש.