google/wiki40b huggingface dataset:
רם עברון

ביוגרפיה

עברון נולד בשם רם המבורגר בתל אביב לאריה ושרה המבורגר. הוא עבד בעיתון "למרחב" ושירת בגלי צה"ל.
במהלך שירותו, ב-29 באוקטובר 1956, היה הקריין שמסר את הודעת דובר צה"ל על פרוץ מלחמת סיני.
בתום שירותו הצבאי עבר לעבוד בתחנת הרדיו "קול ישראל". עם ייסוד הטלוויזיה הישראלית הוא נמנה בין ראשוני קרייניה והשתתף בשידורה הראשון, לרגל מצעד יום העצמאות ב-1968. 
במהלך השנים שימש עברון מנחה בתוכנית "זה הזמן", "הופכים דף", "הקצב הנכון" וכמגיש במהדורת החדשות "מבט". תוכניתו "בגוף ראשון" הייתה בין מתוות דרכן של תוכניות ראיונות בטלוויזיה הישראלית. הוא הגיש במשך שנים רבות את התוכנית "דור הזהב- אמנים גדולים בהקלטות היסטוריות" בתחנת המוזיקה הקלאסית - קול המוסיקה.
במקביל לעשייתו התקשורתית, בשנות השבעים, מונה עברון לנספח תרבות בשגרירות ישראל באנגליה.
בשנות חייו האחרונות עמד עברון בראש המרכז למוזיקה ירושלים. הוא מונה לממלא מקום יו"ר המועצה לתרבות ואמנות על ידי יו"ר המועצה, שר התרבות מתן וילנאי.
רם עברון נפטר בירושלים ונטמן בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה.

משפחתו

אביו של עברון, אריה המבורגר, היה מראשוני עורכי הדין בישראל. 
מאשתו הראשונה של עברון, שולמית עברון,  נולדו שתי בנותיו: ד"ר גליה בנזימן ויעל עברון, נוירופסיכולוגית מומחית לטיפול בנפגעי ראש במכון לשיקום נפגעי ראש בתל אביב. מאשתו  השדרנית והעתונאית עדנה עברון,  נולדה בתם  הסופרת והמשוררת לי עברון-ועקנין.  
אחיו היה עורך הדין אמנון עברון.
יאקוב אלט

ביוגרפיה

יאקוב אלט נולד בפרנקפורט ליוהאן אלט וברברה לבית הורסט, למד בתחילת דרכו אצל אמן המיניאטורה יוהאן פטר בר ואביו יוהאן פרידריך בר (Beer), בשנת 1810 הגיע ללמוד בווינה, ונשלח בין 1813 ל-1820 מספר פעמים לצייר נופים במחוזות שונים של האימפריה האוסטרית, התנסות שקיבעה את מעמדו כצייר נוף. בהמשך שיתף פעולה עם אמנים אחרים ביצירת הדפסים של נופים מרחבי האימפריה.
הוא היה מורהו הראשון של בנו הבכור רודולף ושל בנו הצעיר פרנץ, ששיתפו עמו פעולה בפרויקטי הנופים שלו, עד שפיתחו קריירות עצמאיות. אוסף ציוריו הגדול נמצא כיום במוזיאון הלאומי של אוסטריה תחתית, ה-"Landesmuseum Niederösterreich" (גר').
שיעור תשואה פנימי

בתחום המימון, שיעור התשואה הפנימי (באנגלית: Internal rate of return, ובר"ת IRR) או שת"פ של זרם מזומנים הוא שיעור ההיוון אשר מאפס את הערך הנוכחי הנקי של אותו זרם.
שיעור התשואה הפנימי יכול לשמש כמדד לבחינת כדאיות ביצוע השקעות. המדד מצביע על יעילותה ואיכותה של השקעה ספציפית, לעומת ערך נוכחי נקי (ענ"ן, NPV) המצביע על ערכה וגודלה. השקעה תיחשב להשקעה טובה מרעותה, אם שיעור התשואה הפנימי שלה גבוה משיעור התשואה הפנימי של ההשקעה האלטרנטיבית בעלת סיכון זהה. מכאן שאת שיעור התשואה הפנימי יש להשוות לכל אלטרנטיבה השקעתית בתוספת פרמיית סיכון מתאימה.
באופן כללי, אם שיעור התשואה הפנימי של פרויקט השקעה טיפוסי גבוה ממחיר ההון המשוקלל של החברה, הרי שביצוע הפרויקט יעלה את ערך החברה.
בהשקעה באגרות חוב, שיעור התשואה הפנימי לרוכשים במחיר השוק מכונה גם תשואה לפדיון. במקרה של אגרות חוב חסרות סיכון, שיעור התשואה הפנימי יהיה  ממוצע משוקלל של הריביות החזויות במהלך תקופת ההשקעה.

בעיות העולות מהשימוש בשיעור התשואה הפנימי

המדד משמש לקביעת כדאיות השקעה של פרויקט יחיד, ואילו דירוג פרויקטים שונים באמצעות שיעור התשואה הפנימי שלהם אינו מרמז על עדיפותו של פרויקט אחד על פרויקט אחר.
כאשר ההשקעה הראשונית של פרויקט כלשהו גבוהה מההשקעה הראשונית בפרויקט חלופי אחר, ייתכן ששיעור התשואה הפנימי (שיעור התשואה הצפוי) של הפרויקט הראשון נמוך לעומת האחר.
בעיה נוספת היא הסכנה מקבלת מספר ערכים שונים של IRR, תופעה שנקראת כפילות IRR. תופעה זו מתרחשת כאשר יש יותר מהחלפת סימן אחת בתזרים המזומנים.
קרב קרנונטום

קרב קרנונטום התרחש בשנת 170 לספירה כחלק מן המלחמות המרקומניות.
באביב אותה שנה, הותקפו פרובינציות רומיות לאורך נהר הדנובה בידי לוחמים של השבטים הגרמאניים מרקומני וקוואדי. הקיסר הרומי מרקוס אורליוס ביחד עם חתנו ויועצו הצבאי טיבריוס קלאודיוס פומפיאנוס, חצו את הדנובה במטרה להרחיק את הפולשים. שני הצבאות התנגשו בקרבת היישוב קרנונטום באזור פאנוניה עילית, כיום הכפר פטרונל-קרנונטום (Petronell-Carnuntum), כ-30 ק"מ ממזרח לווינה. במקום שכנה מפקדת הלגיון ה-14. הצבא הרומי היה חסר ניסיון ובלתי מצויד. תוצאות הקרב היו הרות אסון עבור הרומים. לאחר הקרב הקשה נמנו כ-20,000 הרוגים בקרב הכוחות הרומים, ואילו השבטים הגרמאנים, המעודדים מתוצאות הקרב, המשיכו בתנועה דרומה, והטילו מצור על אקוויליה ואופיטרגיום (Opitergium) שלחוף הים האדריאטי בצפון מזרח איטליה של ימינו. הייתה זו התבוסה הקשה ביותר של הרומים בקרבות המאה השנייה לספירה.
קיים רק מקור היסטורי אחד המתאר את הקרב ותוצאותיו, והוא בספרו הסאטירי של לוקיאנוס מסאמוסאטה-"אלכסנדר", אודות אלכסנדר מאבונוטקוס, מיסטיקן ואורקל יווני. תוצאות הקרב המתוארות על ידי לוקיאנוס אינן מקובלות על היסטוריונים המודרניים שכן הן אינן נתמכות בממצאים היסטוריים אובייקטיבים אחרים כגון תיאורים של היסטוריונים בלתי תלויים בני התקופה, וממצאים ארכאולוגיים ואפיגרפים. למרות זאת קיימת הסכמה בין החוקרים כי קרב זה אכן התרחש.
קרב קרנונטום ותוצאותיו היוו אירוע בעל משמעות רבה בהגותו של הפולקיסט האוסטרי הלאומני גידו פון ליסט, כחלק מגיבוש הזהות הלאומית הפאן גרמאנית שפיתח והטיף לה. כחלק מפעילותו לחיזוק התודעה הלאומנית המתבססת על המורשת של העמים הגרמאנים הקדומים, ערך ב-24 ביוני 1875 טקס פגאני בחורבות מבנה של שער ניצחון מפואר מן התקופה הרומית באתר, ובו חגג מלאת 1500 שנה לניצחון הגרמאני, על ידי הדלקת מדורה וקבורה של 8 בקבוקי יין במבנה של צלב הקרס.
ריגל אקדמי

עלילה

כולם מכירים את סיפורי האגדות ואת גיבוריהם, אבל רק מעטים יודעים מה עלה בגורלם אחרי שהתבגרו. כדי לוודא שגם הדורות הבאים יכירו את מורשת האגדות, הגיבורים החליטו להקים בית ספר מיוחד – תיכון ריגל. מי באמת יכול לדעת עד כמה דומים הצאצאים לאבותיהם המפורסמים ועד כמה הם יוכלו וירצו ללכת בעקבותיהם. גיבורת הסדרה היא רוז – נערה רגילה לגמרי, שאוהבת שני דברים יותר מכל דבר אחר בחיים: סיפורי אגדות ונעליים. היא מופתעת לגמרי לגלות שזכתה להתקבל לתיכון ריגל כלא אחרת מאשר נכדתה של סינדרלה, מנהלת בית הספר. סינדרלה מכניסה אותה לעולם קסום של אגדות, דרקונים ונסיכות. רוז סינדרלה, נץ שלגייה, טראוויס חיה, ג'וי לה-פרוג ואסטוריה רפונזל הם התלמידים החדשים בתיכון ריגל שעומדים לגלות את סיפור האגדה האישי שלהם.
עודד אברמסקי

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1940 למינה ופרופ' שמואל אברמסקי. ב-1958 סיים לימודים במגמה ההומניסטית-יהודית בתיכון ליד האוניברסיטה. בשנת 1969 סיים לימודי רפואה באוניברסיטה העברית והדסה. הוא התמחה בנוירולוגיה בביה"ח האוניברסיטאי הדסה עין כרם (1973-1969) והשתלם בנוירואימונולוגיה במחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע (1974-1973) ובמחלקה הנוירולוגית באוניברסיטת פנסילבניה (1978-1976).
במסגרת שירותו הצבאי במילואים שימש קצין רפואה אוגדתי בדרגת סגן-אלוף במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש משנה לראש המחקר והפיתוח במפא"ת ומפקד פרויקט "אדם בקרב" בדרגת אלוף-משנה.
אברמסקי ערך מחקרים חשובים בתחום המחקר והטיפול במחלות אוטואימוניות של מערכת העצבים. בהם במחלת מיאסתניה גרביס (MG) ביחד עם פרופ' שרה פוקס, וכן מחקר על ההשפעות של היריון במחלות אוטואימוניות כגון טרשת נפוצה ודלקת מפרקים, יחד עם פרופ' תלמה ברנר.
אברמסקי נבחר כנשיא כבוד של החברה הישראלית לנוירואימונולוגיה. הוא חבר כבוד בחברה האמריקאית לנוירולוגיה (ANA), חבר חוץ במכון האמריקאי לרפואה (IOM) של האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ועמית כבוד בקולג' המלכותי לרופאים בבריטניה.
בשנת 2007 התקיים בהדסה כינוס בינלאומי להבעת הערכה לפועלו, בכינוס הודיעה חברת Biogen Idec כי היא מקימה את הקתדרה ע"ש פרופ' אברמסקי בהדסה.
בספטמבר 2007 מונה לתפקיד יושב ראש המולמו"פ ממנו התפטר ביוני 2010, במחאה על חוסר הנכונות להסדיר מעמד עצמאי לוועדה.
בשנת 2009 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אברמסקי פרסם ארבעה ספרים ולמעלה מ-300 פרסומים מחקריים.

משפחתו

בשנת 1960 נישא אברמסקי להניה קליגמן, פסלת. נפטרה ב-31 בדצמבר 2009, ביום הולדתה השבעים. לעודד והניה אברמסקי ארבעה ילדים.
גרדה טנברג

גרדה טנברג (בנורווגית: Gerda Tanberg;‏ 9 בספטמבר 1903 - 16 במאי 1984) הייתה חסידת אומות העולם שהצילה במלחמת העולם השנייה כ-12 ילדים יהודים ממוות בידי הנאצים. גרדה הצטרפה לכוחות נורווגיה במלחמתם נגד הפלישה הנאצית. אחרי שהיא אירחה והגנה על הילדים מבית היתומים, היא פגעה בקצין גרמני ונשפטה לחיות אך לעבוד בחווה בגרמניה.
שרדה בזכות ובעזרת נכדה הנורווגי רגנוולד טנברג (בנוורווגית Rungwald Tanberg).

הפעילות בתקופת המלחמה

בתקופת השואה, הורים אוסטרים שבקשו להציל את ילדיהם מאימת השלטון הנאצי, שלחו את ילדיהם לנורווגיה למחנות קיץ ולאחר מכן, כשמצב יהודי המדינה הורע, הילדים היהודים שהו בבית יתומים באוסלו עד יעבור זעם.
21 ילדים כאלו נשלחו לבית יתומים באוסלו. תחילה הם השתכנו בקוטג' שהיה בידי הקהילה היהודית מחוץ לגבולות העיר, בבארום (Baerum). לאחר מכן הם בילו כמה חודשים אצל משפחות מאמצות. לבסוף הילדים הועברו להתגורר בבית יתומים שהוכשר ליעודו החדש ממבנה תעשייה שהיה בבעלות הקהילה היהודית בהולברג סטייג' (Hallberg stage).
13 ילדים נשארו באוסלו בבית היתומים לאורך המלחמה, עד שהקהילה הצליחה להבריחם לשווייץ. יתר הילדים הושבו להוריהם.
חבורה המורכבת מחמש ילדות וברט גרונפלד דיווחו: "נסענו במכונית של ניק. נינה חיכתה עם הקבוצה הבאה. בעלה של נינה, ניק, קיבל באמצעות עבודתו הקצאה של דלק למכוניתה. נסענו לוילה מחוץ לאוסלו, הכתובת היא וסלקרוקן 1. גרדה טנברג החזיקה דירה בקומה השנייה של הבית. ניק הוריד אותנו ונסע חזרה לאסוף את הבנים המבוגרים יותר. היינו אצל גרדה עד שהיינו חייבים לברוח שוב".
בחזקתה של גרדה הייתה דירת שני חדרים והילדים נשארו לרוב בחדר אחד. קבוצה אחת נשארה עם גרדה לשבוע אחד וקבוצה אחרת לשבועיים.

הכרה כחסידת אומות עולם

הוכרה ב-2006 על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם בטקס שהתקיים באוסלו שבנורווגיה.
מסחתי

מֶסחֶתי (בגאורגית: მესხეთი) הוא אזור הררי ופרובינציה לשעבר של דרום מערב גאורגיה. השבטים הגאורגים הקדומים משקי-Meshki (מאוחר יותר מוסח-Moskh, והמוסיניקים, היו ילידי האזור הזה, שזוהו, בידי חלק מהמחברים כ-מושקי (Muški) מאסיה הקטנה, מהמאה ה-12 לפנה"ס, על פי מקורות אשוריים. רוב האוכלוסייה המסחתים הגאורגים כיום הם צאצאי שבטים אלו. המוסיניקים היו ממציאי המטלורגיה. במיליניום השני - המאה הרביעית לפנה"ס, מסחתי הייתה חלק מהממלכה הגאורגית דיאוחי (დიაოხი). המאה ה-4 לפנה"ס - המאה ה-6, חלק מממלכת איבריה. בין מאה העשירית ועד למאה ה-15, האזור היה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת. במאה ה-16 מסחתי נכבשה וסופחה לאימפריה העות'מאנית. בשנים 1829-1917 האזור היה חלק מפרובינציית טביליסי. בשנים 1918-1921 חלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, ובשנים 1921-1990 חלק ממחוז גאורגיה בברית המועצות. משנת 1990 מסחתי הפכה לפרובינציה בגאורגיה בשם סאמצחה-ג'אוואחתי.
כיסא אליהו

כיסא אליהו (מכונה לעיתים כיסא של אליהו) הוא כיסא מיוחד אותו מכינים לעריכת ברית מילה, שלפי המסורת משמש את אליהו הנביא המשתתף בכל ברית מילה. מנהגים וסגולות שונות נקשרו בעניין הכנת הכסא.

מקורות

בהלכות ברית מילה שבשולחן ערוך נכתב: "נוהגין לעשות כיסא לאליהו שנקרא מלאך הברית, וכשמניחו יאמר בפיו שהוא כיסא אליהו" (שולחן ערוך, יורה דעה, סימן רס"ה, סעיף י"א.) מקורו של המנהג בספר פרקי דרבי אליעזר, שם מסופר כי אליהו הנביא התלונן לפני האלהים כי עם ישראל עזב את בריתו:
"קַנֹּא קִנֵּאתִי לה' אֱלֹהֵי צְבָאוֹת כִּי עָזְבוּ בְרִיתְךָ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל." (ספר מלכים א, יט, 10)
אמר לו על כך אלהים: "חייך (-לשון שבועה) שאין ישראל עושין ברית מילה עד שאתה רואה בעיניך". ומסיים בפרקי דרבי אליעזר: "מכאן התקינו חכמים שיהיו עושים מושב כבוד למלאך הברית". סיפור מדרש זה מובא גם בספר הזוהר.

מנהגים

נהוג להכין כיסא מיוחד ומפואר. במקומות שאין כיסא מיוחד, ניתן להשתמש בכל כסא.
יש שנוהגים להכין שני כיסאות - כיסא אחד לאליהו הנביא וכיסא שני לסנדק. מקור מנהג זה הוא מדברי הזוהר שכתב "להכין כיסא אחר". לעומתם יש הנוהגים על-פי ספרי קבלה, שהסנדק יושב על הכיסא של אליהו.
יש הנוהגים פשרה בין שני המנהגים, ומכינים כיסא גדול ורחב הנראה כמו שני כיסאות, ועליו יושב הסנדק.
כאשר מניחים את התינוק על כיסא של אליהו מכריזים: "זה הכיסא של אליהו הנביא זכור לטוב", וזאת לפי דברי ספר הזוהר שאם לא מכריזים אליהו לא מגיע. מקובל להוסיף תפילה "לישועתך קיויתי ה'. סיברתי לישועתך ה' ומצוותיך עשיתי. אליהו מלאך הברית הנה שלך לפניך, עמוד על ימיני וסומכני. שׂיברתי לישועתך ה'. שש אנוכי על אמרתך כמוצא שלל רב. שלום רב לאוהבי תורתך ואין למו מכשול. אשרי תבחר ותקרב ישכון חצריך נשׂבעה בטוב ביתך קְדוש היכלך".
מנהגים שונים כרוכים במיקום הכסא. יש הנוהגים להניחו במזרח החדר בו נערכת הברית מפני כבוד השכינה שבמזרח, ויש המניחים אותו בצפון, כדוגמת מזבח העולה שעמד, לפי אחת הדעות, בצפון העזרה.

מסורת

הנחת הילד על כיסא של אליהו נחשבת לסגולה, וכתבו בספרים כי יש לכוון כי מוסר הוא את הילד לאליהו.] מקובל כי הכיבוד "הנחה על כיסא אליהו" הוא שני במעלה אחרי כיבוד הסנדק, וכמו הסנדק ואבי הבן, גם המניח על כיסא אליהו מתעטף בטלית.]
יש שנהגו סגולה, להניח בקבוק שתייה תחת כיסא של אליהו בזמן הברית, ולהשקות לעקרה כסגולה להיפקד. אחרים נהגו סגולה זו לאשה בהריון, כסגולה ללידה קלה.]
נהגו להשאיר את כיסא אליהו במקום הברית, שלשה ימים אחרי הברית, כסגולה לרפואת הילד.
ישנם מקומות שנהגו סגולה להכין ולהביא את כיסא אליהו למקום הברית. ויש שאף הבטיחו כי "המכין כיסא לאליהו בקדושה וטהרה ומזמינו בפיו, יזכה לראות פניו ואי איהו לא חזי מזליה שברקיע חזי (=ואם הוא לא רואה מזלו שברקיע רואה)".
נייתן אקרמן

ביוגרפיה

אקרמן נולד בבסרביה, אז באימפריה הרוסית, לרוקח דוד אקרמן ואשתו ברטה, לבית גרינברג. המשפחה היגרה לניו יורק כשהיה בן 4. הוא סיים את תואר הדוקטורט ברפואה באוניברסיטת קולומביה ב-1933.
אקרמן עבד כמתמחה בבית החולים מונטיפיורי בניו יורק, ובהמשך הצטרף לצוות הפסיכיאטרים בקליניקת מנינגר בטופיקה שבקנזס. ב-1937 קיבל את תפקיד הפסיכיאטר הראשי בקליניקת ההדרכה מנינגר לילדים, ובמקביל עבד כפסיכיאטר ראשי במוסדות יהודיים בניו יורק, במרכזי מחקר, ובמהלך מלחמת העולם השנייה גם כפסיכיאטר בצלב האדום.
בשנות ה-40 לימד כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה, וכן כמרצה אורח באוניברסיטאות אחרות בארצות הברית.
בנוסף לעיסוקו המרכזי בגישות טיפוליות, התעניין אקרמן גם בשורשי האנטישמיות, וכתב ב-1950 עם מרי יהודה את הספר "אנטישמיות והפרעה רגשית, פרשנות פסיכואנליטית", בו ניתח את התופעה והציע פתרונות אפשריים.
אקרמן נישא ב-1937 לגוונדולין היל, ונולדו להם שתי בנות.

העיסוק בטיפול משפחתי

בשנות ה-30 החל אקרמן להתעניין בטיפול משפחתי, תפיסה טיפולית חדשה שצמחה בארצות הברית באותם ימים, ובאופן בו ניתן לשלב אותה בטיפול פסיכואנליטי קלאסי. ב-1938 פרסם מאמר ראשון בנושא זה, "אחדות המשפחה", ובהמשך פרסם עשרות מאמרים נוספים, ביניהם "אבחון משפחתי: גישה לילד טרום-בית-ספר", "פסיכודינמיקות של חיי משפחה", "טיפול משפחתי: רעיונות ושיטות", "טיפול במשפחה הבעייתית", ועוד. הוא אף ייסד מאוחר יותר, ב-1962, את כתב העת הראשון והמוביל עד היום בתחום, "Family Process" (תהליך משפחתי), בשיתוף עם דון ג'קסון.
ב-1957 פתח אקרמן את אחת הקליניקות הראשונות לטיפול משפחתי, "הקליניקה לבריאות נפשית משפחתית" של שירותי המשפחה היהודיים בניו יורק. ב-1960 ייסד גם את "מכון המשפחה", שנקרא אחרי מותו "מכון אקרמן". המכון נחשב עד היום לאחד המובילים בעולם בטיפול משפחתי ובהכשרת סטודנטים לעיסוק בתחום זה.
אקרמן כיהן במספר תפקידים מרכזיים בתחום הפסיכיאטריה בארצות הברית, ביניהם נשיא האגודה לרפואה פסיכואנליטית (בשנים 1957-1959), חבר באקדמיה לפסיכיאטריה של הילד, בחברה האמריקאית לפסיכופתולוגיה, באקדמיה לרפואה בניו יורק, ועוד.
הדיוויזיה ה-22 (ורמאכט)

הדיוויזיה המוטסת ה-22

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בברמן, והועמדה תחת פיקוד וילהלם קייטל, שהוחלף ב-1 באוקטובר 1935 על ידי אדולף שטראוס. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בחזית המערבית, במסגרת הארמייה החמישית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה בהולנד באזור האג, ומטרתה הייתה לשבות את וילהלמינה, מלכת הולנד ולכפות עליה כניעה. אולם הצבא ההולנדי באזור זה שקיבל התראה התקיף קשות את הכוחות התוקפים, שבה 1000 גרמנים שהושטו לבריטניה כשבויי מלחמה וכיתר את הדיוויזיה ה-22. מפקד הדיוויזיה הנס פון שפונק נפצע קשה בקרב, אך הצליח לפרוץ את הכיתור ולהתחבר עם כוחות השריון הגרמניים.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה בגזרה הדרומית כחלק מהארמייה ה-11, ואף השתתפה במצור על סבסטופול. באוגוסט 1942 נשלחה הדיוויזיה לכרתים, ובאוקטובר 1944 הועברה ליוון. בנובמבר 1944 נשלחה הדיוויזיה לסרביה, ובינואר 1945 הועברה לקרואטיה.

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-22

ב-22 במרץ 1945 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-22. הדיוויזיה לחמה בקרבות בשטיריה ובאוסטריה, וב-11 במאי 1945 נכנעו רוב לוחמיה לצבא היוגוסלבי, ומיעוטם לכוחות הצבא הבריטי.
קורפוס הפאנצר ה-39 (ורמאכט)

הקמת הקורפוס

הקורפוס הוקם ב-1 בפברואר 1940 בשם "הקורפוס ה-39", והועמד תחת פיקוד גאורג-הנס ריינהרדט, ופעילותו המבצעית הראשונה הייתה במסגרת קבוצת ארמיות A במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.

המערכה על צרפת

בתחילת המערכה על צרפת היה הקורפוס בעתודה, ורק ב-12 במאי 1940 הוכנס הקורפוס לפעולה כחלק מהארמייה ה-18 בפיקודו של גאורג פון קיכלר. הקורפוס שכלל את דיוויזיית הפאנצר ה-9 ואת הדיוויזיה ה-254, נועד לסייע בכיבוש מבצר הולנד. בשלב זה עדיין היה רוב הצבא ההולנדי שלם, וארבע הערים העיקריות של "מבצר הולנד" טרם נכבשו. על מנת לאלץ את ההולנדים להיכנע, הפציצו הגרמנים את רוטרדם ב-14 במאי. לעיר נגרם נזק חמור. מרכז העיר הושמד, מאות נהרגו, וכ-80,000 איש איבדו את בתיהם. ממשלת הולנד חששה כי המשך ההתנגדות עלול לגרום לכך, שערים הולנדיות נוספות יסבלו מגורל דומה. לכן היא הסכימה להיכנע ב-15 במאי, והצבא ההולנדי חדל לשמש גורם בהמשך המערכה. המלכה וילהלמינה יצאה לגלות, והקימה ממשלה גולה בבריטניה. הצבא ההולנדי במושבות המשיך להילחם, וכוח הולנדי קטן המשיך להלחם במשך שלושה ימים נוספים, כשהוא מתבצר באזור זיילנד, עד שהוכנע אף הוא.
לאחר כניעת הולנד הועבר הקורפוס להתארגנות מחדש, וב-1 ביוני הוכפף ל"קבוצת הפאנצר גודריאן". הקורפוס פעל ב"מבצע אדום" בגזרה המזרחית, וכבש את בלפור בסמיכות לגבול השווייצרי, שם נפגש עם כוחות מהארמייה השביעית בפיקוד גנרל פרידריך דולמן, ובכך כותרה כל קבוצת הארמיות השלישית הצרפתית (שכללה את הארמיות השנייה, השלישית, החמישית, והשמינית), שב-22 ביוני נכנעה כולה כגוף אחד.
לאחר המערכה על צרפת הוקצה הקורפוס לצורך כיבוש גיברלטר, אך עקב סירובו של פרנקו להשתתף במבצע, המבצע בוטל והקורפוס הועבר לפרוסיה המזרחית.

מבצע ברברוסה

בתחילת מבצע ברברוסה היה הקורפוס חלק מארמיית הפאנצר השלישית בפיקוד הרמן הות, והשתתף בקרב סמולנסק. ב-16 באוגוסט 1941 הועבר הקורפוס לסייע בכיבוש לנינגרד תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-11 בנובמבר 1941 מונה הנס-יירגן פון ארנים למפקד הקורפוס, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.

1942 - 1945

ב-9 ביולי 1942 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, והועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-1 בדצמבר 1942 מונה רוברט מרטינק למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך קרב רז'ב השני. ב-14 בנובמבר 1943 מונה קרל פיכלר למפקד הקורפוס, וב-18 באפריל 1944 חזר מרטינק לפקד על הקורפוס, ופיקד עליו בתחילת מבצע בגרטיון. ב-28 ביוני 1944 נהרג מרטינק, וב-29 ביוני 1944 מונה דיטריך פון זאוקן למפקד הקורפוס, שהיה חלק מהארמייה הרביעית ובהמשך חלק מהארמייה התשיעית ומארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך אוגוסט 1944 הצליח פון זאוקן לבלום את התקדמות הרוסים לפני ורשה. בהמשך לחם הקורפוס באזור קורלנד, וב-15 באוקטובר 1944 מונה קרל דקר למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך הקרב על הבליטה. לאחר מכן לחם הקורפוס בפרוסיה המזרחית ובמרכז גרמניה, וב-21 באפריל 1945 מונה קרל ארנדט למפקד הקורפוס, שפיקד עליו עד סוף המלחמה.
לוקיוס קאיקיליוס מטלוס

לוּקיוּס קָאיקִיליוּס מֶטֶלוּס (בלטינית: Lucius Caecilius Metellus), קונסול בשנים 251 ו-247 לפנה"ס, היה מצביא רומאי שנלחם נגד הקרתגים במלחמה הפונית הראשונה, בן למשפחת קאיקיליוס מטלוס. השגו החשוב ביותר היה הניצחון שנחל בקרב פנורמוס על צבא קרתגי בפיקוד עזרובעל בן חָנוֹ (יוני 250 לפנה"ס).

הקונסולאט הראשון וקרב פנורמוס

מטלוס נבחר לקונסולאט בשנת 251 לפנה"ס יחד עם גאיוס פוריוס פאקיליוס (Gaius Furius Pacilius), והשניים נשלחו לסיקיליה להמשך המלחמה בקרתגים. כהונתם עברה ללא אירועים מיוחדים, שכן שני הצדדים נמנעו מקרבות הכרעה. בקיץ 250 לפנה"ס שב פוריוס לאיטליה עם חייליו, ומטלוס נשאר בפנורמוס עם שני הלגיונות הנותרים. עזרובעל, המצביא הקרתגי, החליט לנצל זאת וניסה למשוך את מטלוס לקרב. אלא שמטלוס לא התפתה להילחם במישור בשל יתרון הקרתגים במספר חייליהם ובפילי המלחמה שלהם. הוא הצליח בתחבולות להשיא את עזרובעל להילחם קרוב לחומות העיר, בעמדה שהייתה לו לחיסרון. ניצחון הרומאים היה שלם, וכתוצאה ממנו נערכו לפלישה מחודשת לאפריקה. בשובו לרומא התכבד מטלוס בתהלוכת ניצחון, בה הוצגו לראשונה בתולדות העיר גם פילי מלחמה שנתפסו מידי האויבים.

מגיסטר אקוויטום וקונסול בפעם השנייה

בשנת 249 לפנה"ס נבחר מטלוס למגיסטר אקוויטום, סגנו של הדיקטטור לצורך עריכת בחירות לקונסולים חדשים (dictator comitiorum habendorum causa). באותו זמן נמצאו שני הקונסולים היוצאים, פובליוס קלאודיוס פולכר ולוקיוס יוניוס פולוס, בסיקיליה ולא יכלו להגיע לרומא לניהול הבחירות בעצמם. לדיקטטור נבחר אולוס אטיליוס קאלאטינוס.
שנתיים אחר-כך, ב-247 לפנה"ס, נבחר בפעם השנייה לקונסול. עמיתו לכהונה היה נומריוס פאביוס בוטאו (Numerius Fabius Buteo). השניים נמנעו מכניסה לקרב הכרעה עם חמילקרת ברקא וחייליו, והעדיפו לנהל התנגשויות חלקיות. פיקודו של מטלוס בסיקיליה הסתיים אפוא ללא השגים מיוחדים.

פונטיפקס מקסימוס

מטלוס נשא במשרה הדתית הבכירה ביותר ברומא משך עשרים ושתיים שנים, מ-243 לפנה"ס ועד מותו ב-221 לפנה"ס. ב-241 לפנה"ס, על פי המסופר, פרצה שריפה במקדש וסטה, בו נשמר הפאלאדיום (Palladium), הפסל המקודש המגן על העיר. מטלוס שם את נפשו בכפו והצליח להציל את הפסל, אך נפגע מן הלהבות והתעוור. העם הרומי העניק לו בשל כך כבוד מיוחד, והתיר לו להגיע אל הסנאט במרכבתו, פריבילגיה שאיש לא זכה לה לפניו. תמצית נאום ההספד שנשא בנו של מטלוס בהלווייתו, המעלה על נס את השגי אביו ומידותיו, השתמרה אצל פליניוס.
מפרץ היל

גילוי ומיפוי המפרץ

המפרץ מופה באופן חלקי על ידי היחידה ההידרוגרפית של האדמירליות של הממלכה המאוחדת, בין השנים 1951–1952.

מקור השם

שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרץ נקרא על שמו של לנארד סי. היל (Leonard C. Hill), שהשתתף במשלחות המחקר דיסקברי, כיהן כקצין בספינת המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי בינואר – פברואר 1931 ובספינת המחקר המלכותית דיסקברי II בין השנים 1931 - 1939.
בובי ג'ו מורו

ביוגרפיה

מורו נולד בהרלינגן, טקסס וגדל בחווה בסן בניטו, טקסס לפני שנהיה אצן, מורו שיחק כדורגל במדי בית הספר התיכון סן בניטו. מורו גם היה אצן באוניברסיטת אבילן כריסטיאן וחבר מועדון הגברים Frater Sodalis. 
באליפות איחוד האתלטים החובבים ב-1955 זכה מורו בריצת 100 יארד. שנה לאחר מכן הוא זכה בדאבל ספרינט (sprint double) באליפות הקולג'ים הלאומית והגן על תואר איחוד האתלטים החובבים שלו.

אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה מורו ב-3 מדליות זהב. בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.62 שניות, לפני ת'ן בייקר חברו לנבחרת (10.77 שניות) והק הוגן מאוסטרליה (10.77 שניות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 10.52 שניות, בריצת 200 מטר כשהשווה את שיא העולם של 20.6 שניות, לפני אנדרו סטנפילד (20.7 שניות) ובייקר (20.9 שניות) שניהם שיאני העולם מארצות הברית ובריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם בייקר, לימון קינג ואירה מורצ'ינסון בשיא עולם חדש של 39.5 שניות, לפני ברית המועצות (39.8 שניות) וגרמניה (40.3 שניות).
מורו המשיך להצליח ברמה הלאומית אחרי האולימפיאדה, אולם הוא פרש ב-1958 ועבד בתור חוואי ונגר. 
זמן קצר לפני אולימפיאדת רומא (1960) חזר מורו להתאמן וניסה להיכנס לנבחרת ארצות הברית, אך כשל במבחנים האמריקאים.

הנצחה

באוקטובר 2006 בית הספר התיכון סן בניטו קרא לאולם הספורט החדש שלו, בן 11,000 המושבים "היכל הספורט בובי מורו" ‏ (Bobby Morrow Stadium).
אנטוניו טמפסטה

חייו

אנטוניו נולד בפירנצה, איטליה. במהלך לימודיו הוא צייר במגוון סגנונות, והושפע גם מסגנון המנייריזם וה-counter -Maniera. הוא למד באקדמיה ללימודי הציור (ה-Accademia delle Arti del Disegno) ב-1576.
תחילה היה תלמידו של סנטי דה-טיטו (Sati di Tito) ולאחר מכן למד אצל הצייר הפלמי Giovanni Stradano. היה חלק מקבוצה גדולה של אמנים שעבדו תחת פיקוחו של ג'ורג'ו וזארי וציירו במשך 10 שנים את ציורי הקיר והתקרה של פאלאצו וקיו בפירנצה. 
לאחר מכן הוא פנה לרומא, שם חבר לאמנים נוספים מהולנד. 
יצירותיו ידועות בנושאי לחימה, פרשים וגם ציורים נוף נרחבים.

לאחר המעבר לרומא

האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר הזמין את טמפסטה יחד עם הצייר הפלמי Matthijs Bril לצייר בציורי נוף את "תהלוכה העברת שרידי גרגוריוס מנזיאנזוס" (1572) בלוג'יה הנמצאת בקומה השלישית של ארמון האפיפיור. 
בין השנים 1578-1583 הוא צייר מספר ציורי פרסקו בVilla Lante הנמצאת בBagnaia, וגם שיתף פעולה בפרסקו המקשטים את וילה ד'אסטה שבטיבולי. כמו כן הוא צייר מספר סצנות קרב עבור בית מדיצ'י.
בין השנים 1583-1585 טמפסטה הוזמן על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר לצייר מספר פרסקו בכניסה ולאורך הקירות של כנסיית Santo Stefano Rotondo ברומא, בין הנושאים שצוירו "טבח החפים מפשע" וה-Seven Sorrows of the Virgin, מוטיב שלא היה נפוץ באיטליה באותו זמן, והושפע מהצייר ההולנדי ברנרד ואן אורלי.
יצירותיו של טמפסה משופעות בטבע וחיות, צייד וסצנות קרב, נמצאות גם בPalazzo Giustiniani ו-Palazzo Rospigliosi ברומא.
חיים יהודה רבינוביץ

ביוגרפיה

נולד בירושלים, לשמואל בן-ציון ולמירל לבית ברגמן, שהיה גזבר כולל חב"ד בארץ ישראל. בגיל שש שנים התייתם מאביו. בבחרותו למד בישיבת עץ חיים, שם למד עם הרב שמואל יעקב קאהן, האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק. לאחר מכן, עבר לישיבת חב"ד תורת אמת, עד לשנת תשכ"ה, אז נסע ללמוד במרכז חב"ד העולמי - 770 בניו יורק. בסוף שנת תשכ"ו חזר לארץ בהוראת הרבי מחב"ד, על מנת לשהות עם משפחתו במצב הביטחוני הקשה ששרר בארץ.
התגייס לצה"ל ושירת ברבנות הצבאית. נשא את חנקה יוטא למשפחת קאופמן. בהוראת הרבי החל ללמוד דיינות, בכולל מיוחד של הרב הראשי לישראל הרב איסר יהודה אונטרמן בתל אביב.
בשנת תשל"ד הוסמך לדיינות, וכעבור כמה שנים נתמנה לדיין בתל אביב, ולאחר מכן לאב בית דין תל אביב. בהמשך עבר לשמש כאב בית הדין הרבני בירושלים. בבד לבד עם עבודתו בבית הדין נתמנה בתשע"א במינוי זמני לחבר בית הדין הגדול בהוראת שר המשפטים יעקב נאמן והרשל"צ הרב שלמה משה עמאר, תפקיד אותו מילא עד שנת תשע"ד, עם הגיעו לגיל שבעים, פרש לגמלאות.

פעילות ציבורית

בבחירות לכנסת השתים עשרה היה מראשי המערכה החב"דית לבחירת אגודת ישראל.
לאור קשריו עם שמעון פרס, מונה לחבר "ארגון הגג של מוסדות חב"ד בארץ הקודש", על מנת שיעזור בניהול המגעים להקמת הממשלה ב-1990.
בחנוכה תש"ן נסע לברית המועצות עם משלחת מטעם הרבנות הראשית על מנת לסייע ליהדות במדינה.
ב-2013 נפתחה נגדו חקירה משטרתית בחשד להתנהלות פסולה והפרת אמונים.