google/wiki40b huggingface dataset:
פיוג'י

כחלק ממדינת האפיפיור

מן המאה ה-16 ועד המאה ה-19 פיוג'י הייתה חלק ממדינת האפיפיור. בניגוד לערים אחרות, לעיר היה מקור הכנסה, מכירת המים המיוחדים, ולכן היא הוענקה למשפחות אצילים בתמורה לשירותים שנתנו לאפיפיור. האצילים לא עברו לגור בעיר, אך דאגו כי הנציגים שלהם יגבו מתושבי העיר את ההכנסות המגיעות להם. המעמד העליון שלא גר בעיר, החליט לצפות את חומות העיר מימי הביניים בציורים, דוגמת אלה המצויים ברומא. בימינו ישנה מגמה להסיר ציורים אלה ולהחזיר לחומות את המראה המקורי].

תיירות המרפא

משנת 1911 יזמה העיר את קידומה של תיירות המרפא. כחלק מהקידום נחנכו מעינות "פונטה בוניפאצ'ו השמיני" (Fonte Bonifacio VIII) על שם האפיפיור בוניפקיוס שפרסם את סגולות הריפוי שלהם שהומלצו לו על ידי הרופא הקטלאני ארנאלדו מוויאנובה. כן נפתח מלון יוקרתי בשם "Il Grande Albergo Palazzo della Fonte" שהפך להיות משכן המשפחה המלכותית האיטלקית של אותם הימים, משפחת המלך ויטוריו אמנואלה השני. בשנת 1916 נחנכה מסילת הברזל בין העיר לבין רומא שחדלה לפעול, מסיבות כלכליות, בשנת 1982.

הבריגדה היהודית בימי מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה בעלות הברית הפכו את בית המלון לבית חולים, כאשר נבלמה התקדמותם בשל הקמת קו גוסטב - אחד ממערכות ההגנה של הצבא הגרמני במרכז איטליה כחלק מקו החורף. הבריגדה היהודית הגיעה לעיר, לאחר שבאוקטובר 1944, עגנה בנמל טאראנטו באיטליה, על מנת להשתתף בכיבוש איטליה יחד עם כוחות בעלות הברית. גדודי הבריגדה עלו צפונה והגיעו למחנה אימונים בפיוג'י.
הרב משה דב קספר, רב צבאי בבריגדה סיפר כי "היה מפתיע לראות באיזה מהירות הסתדרו האנשים והפכו את העיירה למוצב קדמי של ארץ ישראל". הנוכחות היהודית בעיר נודעה מרחוק על ידי השלטים בעברית ובאנגלית אשר הוצבו על ידי יחידת המשטרה הצבאית של הבריגדה, וכן בשל מגן דוד מוזהב על רקע כחול-לבן שהיה לסמל היחידה והושם בשלטיה. נוסף על כך, הדגל היהודי התנוסס בכל רחבי המחנה ואף למכוניות הבריגדה ניתנו כינויים עבריים כגון תל אביב, שרה ומטולה (שהייתה מכוניתו של הבריגדיר). יחידות צבא בעלות הברית שהיו בסביבה היו מודעות היטב לנוכחות הארץ-ישראלית.
חברי הבריגדה נכנסו למשטר חמור של אימונים לקראת יציאה לחזית. האימונים באיטליה היו שונים מהאימונים שהחיילים היהודים עברו בארבעת השנים הקודמות. באותן השנים נשלל מהם, מנימוקים פוליטיים אימונים בכלי נשק קרביים. כאן הם רוכזו במטרה להיות חלק מצבא העומד להתמודד בקרב נגד הגרמנים והמטרה הייתה להכשיר את החיילים ככל שיידרש. אימוני החיילים כללו מסעות הליכה, מטווחי ירי, הכרת דרך השימוש במקלעים, פצצות מרגמות ותותחי 25 ליטראות, אימונים בתפעול מערכות הקשר ופענוח צפנים.
אחד האירועים הבולטים של החיים התרבותיים של הבריגדה היה ביקורה של להקת "מעין זה" הארץ-ישראלית. הלהקה, שהייתה מורכבת מחיילים וחיילות מהיחידות בא"י, ביצעה קונצרט בעיר.
פרסום פקודות היום בשפה העברית, השימוש בשפה גם לצורכי תרגול, הוצאת כתבי עת ועיתונים, שמירת השבת והחגים הלאומיים - יצרו אווירה שעוררה את הגאווה הלאומית. לאחר שלושה וחצי חודשים היו מוכנים לקרבות והצטרפו לארמייה השמינית של הצבא הבריטי להמשך כיבוש צפון איטליה. בתקופת האימונים נהרג מפגיעת מוקש סמוך לפיוג'י אחד מחברי הבריגדה.
קרולין בליס

ביוגרפיה

קרולין בליס היא נכדתו של המלחין סר ארתור בליס. היא למדה בבית הספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק. היא ידועה ביותר בשל גילום דמותה של מיס מניפני בסרטי ג'יימס בונד בהם כיכב טימותי דלטון. בהיותה בת 26 היא החליפה את לואיס מקסוול, (ששיחקה את התפקיד במשך 24 שנה) בסרטים 007 באזור מסוכן ורישיון להרוג, בו הופעתה הייתה קצרה יותר. סמנתה בונד ירשה אותה בתפקיד, החל מהסרט גולדן איי משנת 1995, לצידו של פירס ברוסנן. בליס היא השחקנית הצעירה ביותר ששיחקה את מיס מניפני.
בורובץ

אתר הסקי בורובץ

בורובץ הוא אתר הסקי השני בגודלו בבולגריה, אחרי בנסקו, והוותיק מבין אתרי הסקי. גובהו המקסימלי 2,550 מ' והוא יורד לגובה 1,350 מ'. כיום יש בו 19 מסלולי סקי, באורך כולל של 58 ק"מ.
האתר זוכה לתנופת פיתוח מאסיבית. נבנים בו בתי מלון ענקיים והוא צפוי לעבור הרחבה בשנים הקרובות. 
גולשי סקי רבים, המחפשים מחיר זול, מגיעים לאתר ממדינות אירופה וגם מישראל.
פיונה אוקס

ביוגרפיה

אוקס היא לוחמת אש בגמלאות המתגוררת באסקס, אנגליה ומנהלת את המקלט 'Tower Hill Stables' בו כ-400 חיות משק וחיות מחמד. בגיל שלוש, אימצה אורח חיים צמחוני, ובגיל שש, אימצה אורח חיים טבעוני. לדבריה, היא מקדישה את חייה לפעילות עבור בעלי החיים, והיא החלה לרוץ בשנת 2000 כדי לקדם אורח חיים טבעוני ולהמחיש יכולות אתלטיות המבוססות על תזונה טבעונית. בריצותיה, אוקס נוהגת ללבוש חולצות עם מסרים טבעוניים, ובאחת הריצות אף רצה מחופשת לפרה.

ריצה למרחקים ארוכים

בשנת 2000, אוקס השתתפה לראשונה בריצת מרתון, ובה זכתה במקום הראשון. נכון לשנת 2017, השתתפה במעל 50 ריצות מרתון וזכתה במקום הראשון ב-11 מתוכן. תוצאת השיא של אוקס בריצת מרתון עומדת על זמן של 2:38. בשנת 2013, השתתפה במרתון הקוטב הצפוני  בטמפרטורה של 28- מעלות צלזיוס, הגיעה למקום הראשון בקטגוריית הנשים ובמקום השלישי מבין כלל המשתתפים. את המרתון סיימה עם תוצאת זמן של 4:53 ובכך שברה שיא מהירות של נשים ב-45 דקות. באותה השנה, השתתפה במרתון הקרח באנטארקטיקה, סיימה אותו במקום הראשן עם תוצאת זמן של 4:20:02, ובכך שברה שיא מהירות של נשים. בשנת 2014, אוקס רצה בשבעה מרתונים במשך שבעה ימים עוקבים, סיימה במקום הראשון בקטגוריית נשים (בפער של 26 דקות מהרצה שהגיעה למקום השני) ובמקום השמיני מבין כלל המשתתפים.
ריינהולד רריכט

ריינהולד רֵריכט (בגרמנית: Reinhold Röhricht;‏ 18 בנובמבר 1842, בּוּנצלאוּ, פרובינציית שלזיה, פרוסיה – 2 במאי 1905, ברלין, גרמניה) היה היסטוריון גרמני, ביבליוגרף וחוקר מסעי הצלב והגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל.

קורות חייו ופועלו

ריינהולד רֵריכט למד במדרשה תאולוגית בברלין וקיבל ב-1866 את תעודת המוסמך (גר'). עיקר עיסוקו היה חקר מסעי הצלב וממלכות הצלבנים במזרח. הוא פִרסם מספר רב של עבודות על תולדות הצלבנים ועל הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ-ישראל, שבהן הונחו היסודות למחקר החדיש בתחום זה. למרות הישגיו המדעיים, רֵריכט לא הגיע לתפקיד אוניברסיטאי והתפרנס מהוראת היסטוריה, עברית, לטינית ויוונית בבתי-ספר תיכוניים בעיר ברלין.
 רֵריכט נודע בשני מפעלים ביבליוגרפיים המהווים כלי עזר בחקר ההיסטוריה של ארץ ישראל ובחקר ממלכת ירושלים הצלבנית.
הראשון – Bibliotheca geographica Palaestinae – הוא קטלוג חסר תקדים בהיקפו, המרכז נתונים ביבליוגרפיים של כתבי נוסעים וצליינים שביקרו בארץ ישראל מאז שנת 333 לספירת הנוצרים ועד 1878 (השנה שבה חתם רֵריכט את מפעלו זה) על מהדורותיהם ותרגומיהם. הקטלוג ערוך בסדר כרונולוגי ומתייחס ל-3,515 נוסעים, רובם אנשי המערב הנוצרי. נוסף על כך יש בקטלוג של רֵריכט התייחסות ל-747 מפות שיש להן שייכות לארץ ישראל, ובמיוחד מפות מימי הביניים. הספר ראה אור בברלין ב-1890. דוד עמירן, איש האוניברסיטה העברית, פרסם ב-1963 את המהדורה המשופרת, הכוללת את התוספות שרֵריכט ואחרים הפיקו בשנים 1891–1893; מהדורה זו הודפסה שוב ב-1989.
מפעלו השני – Regesta Regni Hierosolymitani – הוא אוסף תקצירי תעודות רשמיות ומכתבים של ממלכת ירושלים הצלבנית מן השנים 1097 עד 1291, מהם שנכתבו בארץ ישראל ומהם שנשלחו מאירופה. עד שקובצו, תומצתו בלטינית ופורסמו על ידי רֵריכט, היו מסמכים אלה מפוזרים בעשרות ספרים שונים. אוסף התעודות הזה ראה אור באינסברוק, אוסטריה, בשנת 1893. ב-1904, שנה לפני מותו, פרסם רֵריכט ספר נלווה, 'אדיטמנטום', המכיל תקצירי מסמכים נוספים שהגיעו לידיעתו אחרי חתימת הפרסום מ-1893. מפעלו זה של רֵריכט זוכה למהדורה מעודכנת, מורחבת מאוד, ממוחשבת ומקוונת, שבה תמציות המסמכים נמסרות באנגלית. המיזם נערך בראשות ההיסטוריון הבריטי ג'ונתן ריילי-סמית'  (מת ב-2016) ובהשתתפות חוקרים מובילים של התקופה הצלבנית, ובהם הישראלים ב"ז קדר, רוני אלנבלום ואיריס שגריר.
ספר דניאל

זמנו של הספר

ספר דניאל עוסק בתקופה שמגלות יהויכין מלך יהודה בידי נבוכדנצר, שמונה עשרה שנים מכיבוש יהויקים לפני חורבן בית המקדש הראשון, עד לימי דריווש השני מלך פרס ומדי, כלומר תחילת ימי הבית השני. התלמוד מייחס את חיבורו של הספר לאנשי כנסת הגדולה, כלומר לתחילת תקופת בית שני.
הספר מכיל התייחסות למאורעות היסטוריים הן מתקופתו של דניאל עצמו, בעיקר ביחס לנבוכדנצר, והן חזיונות נבואיים עתידיים העוסקים בשקיעת האימפריה הפרסית ועליית הממלכות היווניות (הדיאדוכים).
בקריאה ביקורתית של פרקי החזונות של ספר דניאל ניתן למצוא בספר רמיזות רבות לשלטון ההלניסטי בארץ ישראל, כלומר לאלכסנדר מוקדון שכבש את ארץ ישראל מן הפרסים ולממשיכיו ממלכות תלמי וסלאוקוס. דמות מפתח בחזונות היא אנטיוכוס הרביעי אפיפאנס המכונה בספר דניאל "מלך הצפון". רבים מחזונות דניאל מתארים את מלחמתו של אנטיוכוס בממלכת תלמי ואת הגזרות שהטיל על קיום מצוות היהדות בשנים שלפני מרד החשמונאים.
רמזים על אחרית הימים בספר דניאל עשויים ללמד על תאריך חתימתו המשוער. כך נאמר במקום אחד כי "עַד עֶרֶב בֹּקֶר אַלְפַּיִם וּשְׁלֹשׁ מֵאוֹת וְנִצְדַּק קֹדֶשׁ", וההשערה היא שמדובר על 1150 יום בהם יעמוד המקדש מחולל, כלומר עד חודש כסלו ג'תקצ"ז (165 לפנה"ס).
בסוף הספר חוזה דניאל: "וּמֵעֵת הוּסַר הַתָּמִיד וְלָתֵת שִׁקּוּץ שֹׁמֵם יָמִים אֶלֶף מָאתַיִם וְתִשְׁעִים"; ולבסוף הוא מתקן שוב את התאריך: ""אַשְׁרֵי הַמְחַכֶּה וְיַגִּיעַ לְיָמִים אֶלֶף שְׁלֹשׁ מֵאוֹת שְׁלֹשִׁים וַחֲמִשָּׁה"".
אף על פי שספר דניאל נחתם בסביבות מרד החשמונאים שזורות בו אגדות קדומות יותר. רעיונות של שמירת מצוות מתוך סכנה ותפילה שלוש פעמים ביום לכיוון ירושלים מופיעים בו לראשונה במקורות יהודיים.

תפילת נבונאיד

במגילות קומראן נמצא ספר דניאל בגרסה מעט שונה, בה נמצאת תפילת נבונאיד. בחפירות הארכאולוגיות שנעשו בשנת 1956 בקומראן, נמצאה במערה מס' 4 קטע מגילה בשפה הארמית המכיל תפילה של המלך נבני מבבל המזוהה על ידי החוקרים כנבונאיד. על פי התפילה נבונאיד היה נגוע בשחין ולכן גלה לתימן. הוא פגש שם יהודי מבני גלות יהודה שהציע לו להתפלל לאלוהים, ובעקבות כך אלוהים כיפר לו על חטאיו והוא נתרפא. השערת החוקרים היא שאותו איש יהודי הוא דניאל.
Systems Tool Kit

Systems Tool Kit (בעבר Satellite Tool Kit; מוכרת בדרך כלל בקיצור STK) היא חבילת תוכנות מפיתוח חברת Analytical Graphics Inc. מארצות הברית, המאפשרת תכנון וביצוע סימולציות דינמיות מורכבות של אירועים מהעולם האמיתי. במקור פותחה תוכנת STK לשם תכנון משימות לוויינים, הדמיית מסלולים ושיגורים לחלל, אולם ברבות השנים התווספו יישומים רבים מאוד, במיוחד בתחום הביטחוני. התוכנה מאפשרת הצגת תרחישים יבשתיים, ימיים, אוויריים וחלליים, כמו גם אינטראקציות מורכבות בין הסביבות הללו.
התוכנה הפכה להיות כלי מרכזי לתכנון וניהול משימות חלל, והיא נמצאת בשימוש סוכנויות חלל רבות, ובהן סוכנות החלל האמריקנית נאס"א, סוכנות החלל האירופית, הרוסית, הצרפתית ואחרות. התוכנה מהווה כלי עיקרי לתכנון משימות חלל בחברות רבות העוסקות בבניית לוויינים, חלליות ומשגרים חלליים.

מגבלות ייצוא ומכירה

התוכנה הבסיסית ניתנת לשימוש ביכולות מופחתות לכל קונה. אולם, רכישה, התקנה ושימוש ביישומים הביטחוניים המתקדמים (דוגמת הגנה מפני טילים, לוחמת חלל ולוחמה אלקטרונית) דורשים אישור של מחלקת המדינה בארצות הברית, שכן על התוכנה הוחלו מגבלות הסחר בנשק ITAR. רכיבים מסוימים של התוכנה אינם נמכרים למדינות מחוץ לארצות הברית, ובמקרים בהם נמכרים חלקים שבפיקוח, על המדינה הרוכשת להתחייב בפני ארצות הברית על מטרות השימוש בתוכנה וכן על אי מכירתה לגורם אחר.
ישראל אדלר (חזן)

ביוגרפיה

ישראל אדלר נולד בתל אביב כבן זקוניו של החזן חיים אדלר שכיהן באותן שנים כחזן בית הכנסת הגדול תל אביב, ולאמו שושנה לבית הלפגוט (דודתו של החזן יצחק מאיר הלפגוט). בילדותו התחנך אדלר בתלמוד תורה של חסידות בעלזא בעיר. את הקריירה המוזיקלית שלו החל בשלב זה, כשהיה מופיע עם אביו בקונצרטים ובאירועים, כך גם שר לצידו בתפילות שבת והחג. יחד הופיעו האב והבן אדלר באירועים מרכזיים של היהדות החרדית כמו מעמד סיום לימוד הרמב"ם היומי וכן בהכתרתו של הרב ישראל מאיר לאו כרב העיר.
בשנת 1989 עבר עם משפחתו לטורונטו שבקנדה שם התמנה אביו לחזן בית הכנסת 'בית אברהם יוסף' בשכונת טורנהיל. גם בטורונטו הופיע לצד אביו בקונצרטים ובמעמדי התפילות.
בתקופת הבחרות, נטל פסק זמן מהשירה. חזר לארץ והתקבל ללימודים בישיבות גור: ישיבה קטנה 'אמרי אמת' בבני ברק ולאחרי בישיבת אור שמחה שבחיפה.
לאחר נישואיו עם אשתו לבית וינגוט, עבר להתגורר בירושלים, כאן פרץ בקריירה עצמאית. אדלר בורך בכמה תכונות מרכזיות. בראשם קול טנור לירי דק ומבריק ונוסח חזני מבית אביו. במסגרת זו הוא מכהן כחזן בימים נוראים וחגים.
לאחר סבב הופעות בכמה חתונות, גילה אדלר יכולת חריזה מפתיעה. הוא מסוגל לחרוז תכנים מורכבים כמעט ללא הכנה. הוא רתם את היכולת הזו והחל לשמש כגראמער במעמדי מצווה טאנץ בחתונות חסידיות. בתחום זה אדלר נחשב לאחד הגראמערים הבולטים בתעשייה. הוא מוזמן לחרוז ולשיר בחתונות של רבנים ואדמו"רים כמו גור, בעלזא, צאנז, תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק, קרלין ועוד. בשנת 2016 התפרסם בתקשורת תיעוד משמחת שבע ברכות לבתו של אריה דרעי שבה השתתף גם ראש הממשלה בנימין נתניהו. מיד אחרי נאומו של נתניהו אדלר חזר על תוכנו בחריזה.
בשנת 2016 הוציא אדלר את אלבומו הראשון "אורות" ובו להיטים ממיטב היוצרים החרדים וגם יצירות גראמען ביידיש שכתב אדלר. האלבום זכה להצלחה בציבור החרדי וכמה משיריו כמו "תינוקות של בית רבן" "אורות" ו"ותיק" שהוא מבצע בדואט משותף עם אביו חיים, הפכו לשלאגרים במגזר. כך גם פורסם סיפורו של השיר האידישאי "מיין קינד", אותו כתב אדלר בעקבות מפגש אקראי עם יהודי שהתרחק מיהדותו ושב לכור מחצבתו ימים ספורים לפני פטירתו הפתאומית.
אדלר מופיע על גבי במות באירועים מובילים ומרכזיים של המגזר החרדי, כמו אירועי סיום הש"ס, ומעמדים ציבוריים אחרים ושמחות בחצרות אדמורי"ם. ב־2017 הוציא סינגל: "צמאה נפשי", יצירה חסידית מרגשת לחנו של האדמו"ר מתולדות אהרן, שבאופן חד פעמי איפשר לזמר חיצוני להוציא את השיר ולפרסמו.
ב-2018 הוציא סינגל של דואט עם המלחין והיוצר החרדי פנחס (פינקי) ובר "מאך שויון לעכטיג". שחלקו חרוזים ביידיש אותם כתב אדלר, הסינגל היה שיר הנושא באלבום יוקרתי "לעכטיג" שחולק בעשרות אלפי עותקים במהדורת חג של המודיע באנגלית בפסח תשע"ח.
מוראן-סולנייה M.S. 406

היסטוריה

ב-1934 החל פיתוח של המטוס להזמנת חיל האוויר הצרפתי, והוא כונה M.S. 405. בשנים שלאחר מכן פותח ושופר הדגם הבסיסי, עד לדגם המוכר כ-M.S. 406. המטוס היה מטוס הקרב החד כנפי הצרפתי הראשון בעל תא-טייס סגור לגמרי.
ייצורו של המטוס החל ב-1938 על ידי מפעל המטוסים הצרפתי מוראן-סולנייה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה המטוס מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר הצרפתי. בניגוד למטוס הדבואטין D.520 החדיש יותר, שנכנס לשירות ב-1940 היה ה-M.S. 406 נחות לעומת מטוס הקרב העיקרי של הגרמנים, ה-מסרשמיט Bf 109. ה-M.S. 406 הצליח להתמודד עם המשימות שהוטלו על חיל האוויר הצרפתי בתקופת המלחמה המדומה, אך במהלך המערכה על צרפת הושמדו כ-400 מטוסים מסוג זה, רבים מהם בקרבות אוויר. בתקופת צרפת של וישי ותחת הכיבוש הגרמני המשיך שכלולו של המטוס, ונוצרו דגמים נוספים אך אלו לא הוכנסו לשימוש. בחילות האוויר של שוודיה ופינלנד שקלטו את המטוס, נערכו שיפורים ונוצרו דגמים מקומיים ומשופרים שהצליחו להתגבר על מקצת הבעיות שבדגם המקורי.
בתחילת המערכה על צרפת סופקה לחיל האוויר הצרפתי ההזמנה המקורית של 1,000 מטוסים במלואה, וכן סופקו מספר עשרות מטוסים לפינלנד ולטורקיה.
חלק מן המטוסים שנפלו בידי הגרמנים שימשו את הלופטוואפה כמטוסי אימון, וחלק סופקו על ידי הגרמנים למדינות כפינלנד, איטליה וקרואטיה. שווייץ וטורקיה רכשו אף הן מטוסים מסוג זה. פינלנד השתמשה במטוסים אלו ובפיתוחים מקומיים שלהם במהלך מלחמת החורף כנגד ברית המועצות בהצלחה רבה.
המטוס שימש את חיל האוויר של צרפת של וישי, והשתתף בקרבות המערכה בסוריה ובלבנון ובקרב על מדגסקר כנגד כוחות בעלות הברית, ובמלחמה כנגד תאילנד בשנים 1940–1941.
סוסיתא (להקה)

סוסיתא הוא שמה של להקת רוק מתקדם ישראלית, המשלבת מוזיקה עממית-עברית עם רוק מתקדם במסורת של להקות ישראליות משנות השבעים כששת וקצת אחרת. היא נוסדה בשנת 2003 על ידי חברים מבית הספר למוזיקה רימון. בראשית 2005 יצא אלבומם הראשון והיחיד עד עתה: סוסיתא ובסוף אותה שנה הם חדלו מלהופיע אחרי ארבע שנות הופעה. בשלהי שנת 2009 חזרה הלהקה להופיע.
נמל התעופה קופנהגן קסטרופ

היסטוריה

נמל התעופה נפתח לתנועה ב-20 באפריל 1925. בעת פתיחתו היה בו מסלול אחד מדשא, והוא היה אחד משדות התעופה הציבורים הראשונים.
בשנת 1932 נחתו והמריאו בשדה כ-6,000 מטוסים. בין השנים 1936-1939 נבנה הטרמינל הראשון בתכנונו של האדריכל הדני וילהלם לוריטזן (Vilhelm Lauritzen), והיה אחד המבנים הבולטים בסגנון הפונקציונליזם.
בשנת 1941 נבנה המסלול הראשון מאספלט. בשנת 1946 החלה חברת התעופה סקנדינביאן איירליינס להשתמש בשדה כבסיסה הראשי, והנמל דורג במקום השלישי בגודלו באירופה.
בשנת 1948 נחתו והמריאו בנמל כ-150 מטוסים ביום, ובשנת 1950 עברו בנמל 378,000 נוסעים.
בשנת 1954 החלה SAS להפעיל טיסות מנמל התעופה ללוס אנג'לס. בשנת 1956 עברו בנמל למעלה ממיליון נוסעים. בשנת 1960 הורחב הנמל כדי שיוכל לקלוט את מטוסי הסילון, ונבנו מגדל הפיקוח וטרמינל 2 שתוכנן אף הוא על ידי וילהלם לוריטזן.
בתחילת שנות השבעים נבנה המסלול השלישי (04R/22L) שיכל לקלוט את מטוס הבואינג 747. בשנת 1982 נחנך מסוף המטענים.
בשנת 1991 הופרט הנמל חלקית. בשנת 1998 נפתח טרמינל 3, באותה השנה עברו בנמל כ-17,000,000 נוסעים.
בשנת 1999 נבנתה תחנת רכבת מקומית בשדה, שהורחבה עם פתיחתו של גשר ארסונד בשנת 2000 גם לשוודיה.
ב-2007 נחנכה תחנת הרכבת התחתית, המקשרת את נמל התעופה למטרו קופנהגן. בשנת 2010 רכשה החברה האוסטרלית "MAp Airports"‏ 30.8% ממניות הנמל.

חברות תעופה ויעדים

נמל התעופה משמש כבסיס לחברות "סקנדינביאן איירליינס", "נורוויג'ן אייר שאטל", "סטאר אייר", "ג'טיים", "TUIfly נורדיק" ו"תומאס קוק איירליינס" (סקנדינביה).
בנמל התעופה פועלות יותר מ-70 חברות תעופה המפעילות טיסות לכ-180 יעדים בסקנדינביה, אסיה, אפריקה וצפון אמריקה. כמו כן פועלות בנמל גם 7 חברות מטענים.
"נורוויג'ן אייר שאטל" מפעילה טיסות שבועיות, ישירות וסדירות בין נמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה קופנהגן קסטרופ.
עד מרץ 2016, גם חברת סקנדינביאן איירליינס הפעילה טיסות שבועיות, ישירות וסדירות בין נמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה קופנהגן קסטרופ .
פרויקט סטיב

פרויקט סטיב הוא רשימה של מדענים בעלי השם הפרטי "סטיב" (והטיותיו-סטיבן, סטפן וכדומה), ש"תומכים באבולוציה". הפרויקט נוצר על ידי המרכז הלאומי לחינוך מדעי כפארודיה על עצומות בריאתניות כגון "מחלוקת מדעית עם דרוויניזם". השם "סטיב" נבחר כמחווה לסטיבן ג'יי גולד. מספר המדענים ברשימה, נכון ל-2019, הוא 1,441. מכיוון שלאחוז אחד מהאמריקאים קוראים סטיבן, המספר משקף בערך 100,000 מדענים שתומכים באבולוציה.

נוסח העצומה

אבולוציה היא עיקרון חיוני, המאחד של כל מדעי הביולוגיה. ראיות מדעיות תומכות באופן מכריע ברעיון שכל היצורים החיים חולקים אב קדמון משותף.  אמנם יש ויכוחים לגיטימיים על דפוסי ותהליכי האבולוציה, אך אין ספק מדעי רציני כי האבולוציה התרחשה או כי הברירה הטבעית היא מנגנון מרכזי בהתרחשותה. אין זה ראוי מבחינה מדעית ובלתי אחראי מבחינה פדגוגית שפסבדו מדע הבריאתנות, כולל אך לא רק "התכנון התבוני", ייכנס לתכנית הלימודים של בתי הספר הציבוריים למדע של האומה שלנו.

תגובות

ויליאם דמבסקי ממכון דיסקברי, שעל העצומה שלו הנקראת "מחלוקת מדעית עם דרוויניזם" חתמו, נכון ל-2007, שמונה אנשים בשם "סטיב", אמר כי:
אם פרויקט סטיב נועד להראות כי הרוב הניכר של הקהילה המדעית מקבלים את התפיסה הנטורליסטית של האבולוציה, אז המרכז הלאומי לחינוך מדעי (NCSE) יכל לחסוך את האנרגיות (שהשקיע בפרויקט), כי העובדה הזו מעולם לא הוטלה בספק. השאלה המעניינת יותר הייתה האם מדענים רציניים כלשהם דוחים את התפיסה הנטורליסטית של האבולוציה.
חדף זעיר

מאפיינים

החדף הזעיר פעיל בלילה וביום, כאשר ביום הוא נע במנהרות בסבך צמחייה. משקלו 2.1-1.4 גרם; אורך גופו 42–51 מילימטרים; ואורך זנבו 23–32 מילימטרים. אורך הזנב מהווה יותר ממחצית אורך הגוף בדרך כלל.
בית הגידול האופייני לחדף הזעיר הוא אזור השפלה והעמקים, באקלים חמים יחסית, בעיקר בתוך צמחייה סבוכה. הוא אינו מצוי בהרים, מפני שטמפרטורת הסביבה הנמוכה אינה מאפשרת לו לאזן את חום גופו - הוא אינו יכול לשרוד בטמפרטורה הנמוכה מ-10 מעלות צלזיוס.
תחום תפוצתו של החדף הזעיר משתרע בין דרום אירופה ועד סין ואפריקה (מלבד הסהרה). הוא נפוץ בכל ארץ ישראל, על אף שהוא נדיר יותר מההחדף המצוי.
בשל ממדי גופו הזעירים, החדף הזעיר זקוק לכמויות אדירות של מזון - הוא צורך למעלה ממשקל גופו מדי יום. זאת בעיקר על מנת להגביר את רמת המטבוליזם בגופו. חילוף החומרים הגבוה מוביל ליצירת אנרגיית חום רבה, המפצה על התקררות גופו המהירה בשל היחס הגבוה מאוד בין שטח פנים לנפח בהשוואה ליצורים הומאותרמיים אחרים.
בשונה מקצב לבם של בני אדם שפועם 72 פעמים בדקה, קצב הלב של החדף הזעיר פועם כ-1,500 פעמים בדקה, או 25 פעמים בשנייה.
ברינס (מדינה)

היסטוריה

האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו אנשי משלחות בפיקודם של ניקולאוס פדרמן (Nikolaus Federmann) וגאורג פון שפייר (Georg von Speyer) בשנות ה-30 של המאה ה-16 שנשלחו על ידי משפחת ולזר (Welser), משפחת סוחרים גרמנית ששלטה באותו זמן בשטחים בצפון-מערב ונצואלה. המשלחות לא הצליחו לכבוש את האזור מידי הילידים וגם לאחר שהשליטה בשטחי משפחת ולזר הועברה לספרד האזור עדיין לא נכבש. האזור נכבש סופית בשנות ה-70 של המאה ה-16. הספרדים המשיכו לשלוט באזור עד המאה ה-19.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית ברינס.
ב-1864, לאחר המלחמה הפדרלית, ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת ברינס, אך היא שרדה זמן קצר וכעבור שנים אחדות היא אוחדה עם מדינת אפורה למדינת סמורה, שנקראה על שמו של אסקיאל סמורה, ממנהיגי הפדרליסטים במלחמה הפדרלית. בהמשך צורפו למדינה גם מדינות קוחדס ופורטוגסה. בתחילת המאה ה-20 סמורה החלה להתפרק וכעת ברינס הייתה טריטוריה פדרלית בשם סמורה בתוך מדינת אפורה.
ב-1937 סמורה הפכה למדינה דה פקטו, אבל באופן רשמי היא עדיין הייתה טריטוריה באפורה. ב-1955 המדינה הפכה לנפרדת לחלוטין מאפורה ושמה חזר להיות ברינס.

כלכלה

כלכלת ברינס מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, דורה, תירס וקפה, תיירות והפקת נפט וגז טבעי.
בנימין אלקובי

בנימין אלקובי (נולד 21 במאי 1961) הוא משורר ועורך ישראלי.

ביוגרפיה

בנימין אלקובי נולד בעיר טטואן שבצפון מרוקו, הנחשב בתקופה הקולוניאלית כ"מרוקו הספרדית". ככזה שפת-האם שלו היא ספרדית, בנוסף לשפות עברית, אנגלית וצרפתית. בגיל 7 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. התגורר עם שני אחיו אצל אמו הגרושה והוריה באשקלון. שם למד בבית-הספר היסודי ובבית-הספר התיכון העיוני "תגר"(שעם השנים נסגר). בהיותו בעל מחלת עצמות מולדת ונדירה שוחרר מן השירות הצבאי. בגיל 20 עבר לחיות בבאר-שבע כדי ללמוד ולסיים את לימודי תואר ראשון בספרות עברית ובפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון. ב-1987 חזר להתגורר עם אביו בקריית ים, שם חי עד 2012. במקביל עבד כמורה, תחילה מטעם משרד החינוך ומאוחר יותר במגזר הפרטי. בשנים 1996–1999 השלים את השכלתו האקדמית, סיים תואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה. ב-2012, בהיותו כמעט בן 51, נישא להילה, צעירה ממנו ב-13 שנה, אף היא מורה. אז עברו להתגורר בשכונת נוה שאנן שבחיפה.
את ספר השירה הראשון שלו הוציא אלקובי לאור בשנת 1983, בהיותו בסך-הכול בן 22. מאז ועד 2016 הוציא לאור עוד 8 ספרי שירה. ב-1999 התקבל כחבר באגודת הסופרים העבריים, ומאז הפך לחלק מקהילת הספר בכלל, ומקהילת הספר בחיפה בפרט.
את ספרו הראשון, "קם מאפרו", ערך איתמר יעוז-קסט, שממנו אלקובי למד את דרכי השירה. משורר נוסף שאלקובי התקרב אליו והפך לרבו היה נתן יונתן, שאף ערך את ספרו השני "ארכיאובסקורה". הכיר מקרוב את המשורר נתן זך, שהיה אף מורו בלימודי התואר השני. בעיני אלקובי זך הוא מקור ההשפעה העיקרי של שירתו.
משנת 2000 אלקובי הוא חבר אקו"ם, ומ-2006 חבר באיגוד כללי של סופרים בישראל. היה חבר בוועד אגודת הסופרים העברים בסניף חיפה והצפון. ב-2002 זכה בפרס "קרן תרבות חיפה" על ספרו הרביעי "באמצע החיים". שימש כעורך לשוני וכמגיה בכתב העת "צפון" שבעריכת פרופ' אבידוב ליפסקר (2004). ערך ספרי משוררים מקומיים ופרסומי שירה בחוצות; זכה לביקורת אוהדת מאת יצחק לאור, פרופ' אדיר כהן והמשורר והמבקר אילן ברקוביץ'. ב-2010 הופק סרט עליו ועל יצירתו.
בתחילת יולי 2002 עורר אלקובי מהומה רבה, כשהתפרץ מיציע הקהל אל הצגה שהוצגה בתיאטרון חיפה, והביע מחאה קולנית כנגד השתתפותו של השחקן השנוי במחלוקת ג'וליאנו מר. לאחר שנים הסביר אלקובי בשירו את התנהגותו הפרובוקטיבית כדחף תת-מודע ולא רצוני מצדו, שבא להתריע ולמנוע מראש כביכול את מותו הטרגי של מר כעבור מספר שנים.
אלקובי פרסם משיריו ומסיפוריו בבמות ספרותיות רבות, מהן: בכתבי העת אפיריון, עכשיו, קשת החדשה, עיתון 77, במדור התרבות של ידיעות אחרונות, ובתחנת הרדיו של קול ישראל.

על שירתו

שירת אלקובי היא שירה מתבוננת, מחשבתית, אקזיסטנציאליסטית, נוגעת בחריפות הקיום ובסכסוך הנפש, שואפת אל המימד הרוחני, אל התובנה הפילוסופית של פני הדברים. הוא חוקר ללא הרף את סביבתו, את זולתו ואת עצמו; משליך מן העולם אל עצמו ולהפך. רובדי השפה והתרבות בשירי אלקובי מגיעים מן העברית העתיקה, התלמודית וזו של ימי הביניים ועד השירה העברית החדשה ואף החדישה מצד אחד, ומצד שני אלקובי מתכתב עם סופריה והוגיה של התרבות המערבית, כגון: ז'אן-פול סארטר, סרן קירקגור, סמואל בקט, פרנץ קפקא, נתן זך ודוד אבידן.
זו שירה הגותית, דיבורית, שאיננה פוסחת על המיזוג העדין שבין רגש ושכל; שירה אירונית ודיאלקטית, ששואפת לבנות את השלמות הרעיונית, דווקא מתוך הסתירה המתמדת. הרעיון המרכזי בשירת אלקובי הוא כי מתוך הדקונסטרוקציה והמבוכה ניתן לחתור אל איזושהי אמת, וכפי שהתבטא רבי נחמן מברסלב: רק דרך השבר ניתן לנסות ולהגיע אל השלם.
מנחם עינן

שירותו בצה"ל

עינן התגייס לצה"ל בשנת 1957 ושירת בנח"ל, בגולני ובחיל השריון השתחרר וחזר לקיבוצו. אחרי שלוש שנים חזר לשירות קבע, במלחמת ששת הימים לחם בקרב אום-כתף. במלחמת ההתשה שימש עינן כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני. בשנת 1974 מונה למפקד חטיבה 609. בשנת 1975 מונה למפקד חטיבה 459 ובשנת 1977 למפקד חטיבה 401. בשנת 1978 מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל. בשנת 1981 מונה למפקד עוצבת הפלדה, ובתפקידו זה הכין אותה לתפקידה במלחמת לבנון הראשונה. עינן עמד בראש האוגדה בלחימתה בגזרה המרכזית במלחמת לבנון. ב-1983 שימש נציג צה"ל בשיחות בין ישראל ללבנון. ביוני 1983 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התכנון. ביוני 1985 יצא ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ושימש עמית מחקר במכון ראנד. ביוני 1986 מונה לראש אגף האפסנאות. בשנת 1989 מונה לעוזר הרמטכ"ל. בשנת 1989 פרש מצה"ל.

אזרחות

לאחר שיחרורו החזיק בתפקידים שונים, ביניהם: מנכ"ל המשביר לצרכן, יושב ראש חברת גרנית הכרמל, יושב ראש טמבור ומנכ"ל של חברות נדל"ן נוספות.
בשנים 1992-2011 כיהן כמנכ"ל קבוצת עזריאלי ובין השאר הוביל את הנפקתה בשנת 2010. בשנת 2011 עבר לכהן כמשנה ליו"ר החברה. בספטמבר 2014 הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו עד יוני 2015. 
בשנת 2006 מונה עינן כחבר בוועדת וינוגרד.
עינן מתגורר בכוכב יאיר, נשוי ואב לשלושה. בוגר תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב ובית הספר הגבוה למלחמה בצרפת.