google/wiki40b huggingface dataset:
תמאש דארני

ביוגרפיה

דארני נולד בבודפשט, הונגריה. אביו, פועל במפעל פלדה שלח אותו ללמוד לשחות בגיל 6. מאוחר יותר הוא הצטרף למועדון המרכזי לספורט בהדרכת המאמן המצליח תמאש סצ'י. בשנת 1982 הוא נפגע בפניו על ידי כדור שלג ונזקק לארבעה ניתוחים בלייזר על מנת לחבר את הרשתית שלו ולהציל את ראייתו. למרות זאת ראייתו בעין שמאל ניפגעה והיא קיימת ב-50%.

קריירה בינלאומית בשחייה

תחילת הקריירה הבינלאומית שלו החלה בסופיה, בולגריה באליפות אירופה בשחייה בשנת 1985 שם זכה לראשונה בשתי מדליות זהב במשחים ל-200 מטר ו-400 מטר מעורב אישי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 דארני זכה בשתי מדליות זהב במשחי מעורב אישי. ב-200 מטר מעורב אישי הוא קבע תוצאה של 2:01.57 דקות לפני שיאן העולם השחיין הקנדי אלכס באומן ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי הוא קבע תוצאה של 4:18.98 דקות לפני השחיין הרוסי ואדים יארושצ'וק והשיאן העולמי אלכס באומן.
שנה מאוחר יותר בשנת 1987 במסגרת אליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת הוא שוב ניצח בשני משחי מעורב אישי, והפעם לראשונה שבר את השיאים העולמיים. 2:00.56 דקות ב-200 מטר מעורב אישי ו-4:15.42 דקות ב-400 מטר מעורב אישי.
באולימפיאדת סיאול (1988) דארני המשיך להוכיח עליונות במשחי מעורב אישי כשזכה בשתי מדליות זהב ובשני שיאי עולם. ב-200 מטר מעורב אישי קבע תוצאה של 2:00.17 דקות וב-400 מטר מעורב אישי תוצאה של 4:14.75 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון, גרמניה בשנת 1989 הוא המשיך במסורת המדהימה שלו וזכה בשלוש מדליות זהב. בשני משחי מעורב אישי, 200 מטר מעורב אישי-2:01.03 דקות, 400 מטר מעורב אישי-4:15.25 דקות וב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:58.87 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' אוסטרליה בשנת 1991 הוא זכה שוב בשני משחי מעורב אישי בתוצאות נפלאות של שיאי עולם חדשים. ב-200 מטר מעורב אישי היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מתחת לגבול 2 דקות וקבע תוצאה של 1:59.36 דקות וב-400 מטר מעורב אישי תוצאה של 4:12.36 דקות. הוא השתתף גם במשחה ל-200 מטר פרפר וזכה במדליית הארד בתוצאה של 1:58.25 אחרי השחיינים מלווין סטיוארט האמריקאי (1:55.69 דקות) והגרמני מייקל גרוס (1:56.78 דקות).
דארני המשיך להפגין יכולת מרשימה ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) וזכה שוב בשתי מדליות זהב במשחי מעורב אישי. הוא היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שניצח בשתי אולימפיאדות רצופות, משחים אלו. ב-200 מטר מעורב אישי קבע זמן של 2:00.76 דקות וב-400 מטר מעורב אישי תוצאה של 4:14.23 דקות, שיא אולימפי חדש.
הקריירה שלו הסתיימה במדליית זהב נוספת באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 ב-400 מטר מעורב אישי.
דארני ללא ספק יזכר כאחד השחיינים הטובים ביותר בכל הזמנים בגלל יכולתו המופלאה בשחיית מעורב  אישי, שליטה בכל ארבעת הסגנונות וכן לאורך זמן שליטה של 7 שנים מ-1985 ועד 1992.
עוזי גל

ביוגרפיה

גל נולד בשם גוטהארד גלאס (Gotthard Glas) בויימאר שבגרמניה, לאמן וצייר יהודי, אריך (לימים ערי) גלאס (Erich Glas), ולאשתו, ממוצא גרמני, מילֵה (Miele). המשפחה גרה במינכן, וביתם היה מלא בכלי נשק עתיקים, באקדחים, ובשיריוני אבירים. בשנות ילדותו של גל, התגרשו אביו ואמו, והוא עבר לחסותה של אמו. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, נשלח גל, יחד עם כל תלמידי בית הספר היהודי שבו למד, לאנגליה, ואילו אביו עלה לארץ ישראל עם משפחתו החדשה. בשנת 1936, עלה לארץ ישראל והצטרף לאב המשפחה שהתיישב בקיבוץ יגור. גל למד בנשר, ואחר כך בבית הספר הטכני בקיבוץ.
כשהיה בן 15, פיתח עוזי גל קשת שהייתה יכולה לירות חיצים באופן אוטומטי. ב-1942 הוא הצטרף לפלמ"ח, ושירת בתפקידים שונים הקשורים בכלי נשק, והתנסה בפיתוח אמצעי לחימה וחריטת חלקי כלי נשק. בשנת 1943 נתפס על ידי הבריטים כשעל גופו חלקי כלי נשק, ונדון לשבע שנות מאסר (שקוצרו אחר כך לשש). הוא נשלח לכלא עכו, וביולי 1946, לאחר שזכה בחנינה, חזר לקיבוץ יגור ושב לעיסוקו - תכנון ופיתוח כלי נשק. במלחמת השחרור לקח חלק בכיבוש שפרעם ובקרבות באזור תרשיחא.
בקיץ 1949, עוזיאל גל (סגן באותה עת) הצטרף לקורס קציני חי"ר. ב-20 באוקטובר 1949, כתב מכתב לסא"ל מאיר זורע, מפקד בית הספר לקצינים, ולאורך 30 עמודים רשם תיאור של תת-מקלע מתוצרת ביתית. מאיר זורע, בתורו, שלח מכתב אל ראש מה"ד, חיים לסקוב, ובו שיבח את תת-המקלע לאחר שבדקו באופן אישי. בעקבות מכתב זה הוחלט להעסיק את גל בתע"ש.
לאחר מספר שנים, נמסר ה"עוזי" הראשון לצה"ל. כלי הנשק הוצג במצעד יום העצמאות של שנת 1955. הוא נכנס לשימוש בחטיבת הצנחנים, ושימש אותה בהצלחה במבצע קדש. שמו של העוזי יצא למרחוק, והצלחתו וחדשנותו העמידו את גל בשורה אחת עם גדולי מפתחי הנשק הקל במאה ה-20, ובראשם מיכאיל קלשניקוב. כלי הנשק נקרא על שמו של עוזי גל, אף על פי שהתנגד לכך בתחילה. הוא נתן הסכמתו מכיוון שהממונים עליו סברו כי הדבר יקל על שיווקו ברחבי העולם.
בשנת 1955 הוענק לגל צל"ש הרמטכ"ל "על כושר המצאה צבאי", ובשנת 1958 הוענק לו פרס ביטחון ישראל על ידי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון. גל היה הראשון לזכות בפרס זה.
לאחר פיתוח העוזי, המשיך גל לעסוק בתכנון ובאפיון כלי נשק קלים, והיה חלק מצוות שאפיין רובה סער חדש לצה"ל. הרוס"ר החדש נקרא "גל", שוב על שמו של עוזי גל, שנבדק על ידי חיל החימוש. הגל נועד להיות הנשק העיקרי של החיל הרגלים הישראלי בצה"ל, אבל התעשייה הצבאית ניהלה מסע שתדלנות מסיבי כדי שצה"ל יזמין את הגרסה הישראלית של הקלשניקוב, ה"גליל". בסופו של דבר, נגנז למעשה פרויקט ה"גל", ונותרו ממנו רק מעט אבות טיפוס. 
חלק מהדו"חות שכתב גל בשעתו משמשים את צה"ל עד היום.
בשנת 1976 פרש גל מצה"ל, ועבר עם משפחתו להתגורר בפילדלפיה, כדי שבתו, תמר, תוכל לקבל טיפול רפואי לגידול ממנו סבלה. שם עסק בהתאמת העוזי לשוק האמריקאי. ב-1995 פיתח את הרוגר MP9, תת-מקלע שהיה מעין "עוזי משופר", אך נשק זה לא זכה להצלחה מסחרית.
הוא המשיך לתכנן כלי נשק, ועל פיתוחו האחרון, אקדח חדשני, עבד עד יומו האחרון.
עוזיאל גל נפטר בפילדלפיה ממחלת הסרטן, ונקבר בקיבוץ יגור סמוך לאשתו, אהובה, שנפטרה כ-4 שנים לפניו, ולבתו תמר שנפטרה מגידול בשנת 1984. הוא הותיר אחריו את בנו, עדו.
אחמד אל-בלאד'רי

אחמד אל-בלאד'רי (ערבית: أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري; ?-892) היה היסטוריון מוסלמי ממוצא פרסי שפעל במאה התשיעית בחצרו של הח'ליף העבאסי אל-מתוכל הראשון שבבגדאד. 
עבודותיו משמשות כבסיס למחקר היסטורי בתולדות האימפריה המוסלמית. נפטר בשנת 892 כתוצאה מאכילת צמח הבלדור ומכאן שמו.
דבר לא ידוע על ילדותו וחייו של אל-בלאד'רי. פרסומו בא לו מספר ההיסטוריה שכתב, יצירה מונומנטלית בשם פתוח אלבלדאן (فتوح البلدان, בעברית: "ספר כיבוש הארצות"), שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. 
 ספר נוסף - עץ היוחסין של האצולה (أنساب الأشراف - אנסאב אל-אשראף) נכתב לפני מותו ומכיל 40 כרכים. עבודות אלו שימשו בסיס לכתבים מאוחרים יותר של היסטוריונים מוסלמיים. כגון אבן ח'לדון.
לואיס קומפורט טיפאני

קורות חיים

טיפאני היה בנם של הרייט אוליביה יאנג ושל צ'ארלס לואיס טיפאני, מייסד חברת טיפאני ושות'. טיפאני למד באקדמיה הצבאית איגלסווד שבפרת' אמבי במדינת ניו ג'רזי, ולמד אמנות תחת ג'ורג' אינס וסמיואל קולמן בניו יורק, ומאוחר יותר תחת לאון ביילי בפריז.
טיפאני נשא לאישה את מרי וולדברידג' גודארד (1850 - 1884) ב-15 במאי 1872, ונולדו להם מרי וודברידג' טיפני (1873 - 1963), צ'ארלס לואיס טיפני הראשון (1874 - נפטר בשנת לידתו), צ'ארלס לואיס טיפני השני (1878 - 1947), והילדה גודארד טיפני (1879 - 1908) לאחר מותה של רעייתו, נשא טיפני את לואיז ווקמן נוקס (1851 - 1904) לאישה, ב-9 בנובמבר 1886, ונולדו להם לואיס קומפורט טיפני הבן (1887 - 1974), ג'וליה דפורסט טיפני (1887 - 1973), אני אוליביה טיפני (1888 - 1892), ודורותי טרימבל טיפני (1891 - 1979).
טיפני החל את דרכו האמנותית כצייר אולם החל להתעניין באמנות בזכוכית בשנת 1875 ועבד במספר בתי מלאכה בברוקלין בין 1875 - 1878. בשנת 1879 הקים עם קנדאס וילר, סמיואל קולמן ולוקווד דה פורסט את "לואיס קומפורט טיפני ושות', אמנים אמריקאים", בסיוע כספי של אביו.
השותפות התפרקה בשנת 1885 בשל רצונו של טיפני להתמקד בתחום הזכוכית, וטיפני הקים חברה חדשה ב-1 בדצמבר 1885, שנודעה לימים (בשנת 1902) כ"סטודיו טיפני".
בתחילת עבודתו בתחום הויטראז' השתמש טיפני בצנצנות רגילות, בשל הפגמים שנמצאו בזכוכית. בהמשך, החל טיפני ליצור את הזכוכית בה השתמש בעצמו, על מנת ליצור את המרקמים השונים בזכוכית.
בשנת 1893 הקים טיפני מפעל חדש בשם "חברת הזכוכית סטאורברידג'" (Stourbridge Glass Company) שבהמשך שינתה שמה ל-"Tiffany Glass Furnaces". באותה שנה החל ליצור בשיטת "פאווריל" - מונח שהומצא על ידי טיפני לתאר את שיטת עבודתו ויצירותיו הוצגו בתערוכה העולמית של שיקגו (1893). קפלה שתוכננה על ידי טיפני והוצגה ביריד נרכשה על ידי תורם בשלמותה והותקנה בקתדרלת סנט ג'ון האלוהי בניו יורק.
טיפני החל לייצר את מנורותיו הידועות בשנת 1895. יצירותיו זכו להצלחה רבה, וטיפני העסיק למעלה מ-300 עובדים במפעלו. מנורותיו של טיפאני עוצבו בידי קלרה דריסקול, שניהלה צוות של 35 נשים שנודעו בשם ״נערות טיפאני״. עבודתה וחשיבותה של דריסקול והנערות נחשפו רק ב-2007, בעקבות גילוי מכתבים אישיים שכתבה דריסקול.
במקביל לעבודתו במפעל יצר טיפני יצירות רבות עבור ביתו שנקרא בית לורלטון (שבאוייסטר ביי במדינת ניו יורק). הבית כלל 84 חדרים, והושלם בשנת 1905. בשל הטיפול הלקוי בקפלה שייצר, העביר אותה טיפני לביתו בשנת 1916.
יצירותיו של טיפני מוצגים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, במוזיאון צ'ארלס הוסמר מורס לאמנות אמריקאית (בו מוצגת כיום הקפלה) ובמוזיאונים רבים אחרים.
טיפני היה חבר אגודת האמנים האמריקאים מאז שנת 1877, חבר האקדמיה האמריקאית הלאומית לעיצוב מאז 1880 וכן חבר באגודת ציירי צבעי המים האמריקאית, חבר הסוסייטה דה בוז-אר ואביר ליגיון הכבוד מאז 1900.
טיפני נפטר ב-17 בינואר 1933 ונקבר בבית הקברות גרין-ווד שבברוקלין.
התניה קלאסית

התניה קלאסית (או התניה פבלובית, או רספונדנטית) היא תהליך שבו גירוי נייטרלי שלא עורר תגובה מסוימת בעבר, מעורר בפרט את התגובה, לאחר שהופיע פעמים רבות בסמיכות לגירוי שמעורר את התגובה באופן טבעי. 
כתוצאה מתהליך ההתניה גירוי נייטרלי יכול להוביל לתגובה רפלקסיבית, שלא הוביל אליה בעבר. התניה קלאסית היא אחד מהמושגים המרכזיים בביהביוריזם ובניתוח ההתנהגות. הוא נטבע על ידי הפיזיולוג הרוסי איוואן פטרוביץ' פבלוב, בעקבות מחקרים שביצע.

המחקרים של איוואן פבלוב

איוואן פבלוב גילה באופן מקרי את תהליך ההתניה הקלאסית במחקריו בפיזיולוגיה של כלבים, בעשור האחרון של המאה ה-19. ידוע כי כל כלב נוהג, כתגובה, לרייר כאשר מוגש לו מזון. פבלוב גילה כי כלביו נהגו לרייר עוד כשהופיע בדלת החדר. הוא הסיק כי במוחם נוצר קשר בין הופעתו לבין המזון שיקבלו, אף אם לא הגיש להם אותו. בעקבות עובדה זו ערך פבלוב ניסויים בכלביו, בשלושה שלבים: בשלב הראשון ניתן מזון לכלבים ונמדדה כמות הריר שהוציאו מפיהם. המזון הוא גירוי בלתי מותנה, והריור היא תגובה בלתי מותנית. 
בשלב השני פבלוב השמיע צלצול פעמון ורק לאחר מכן הגיש לכלבים את מזונם. פבלוב חזר מספר פעמים על שלב זה. בשלב השלישי השמיע את הפעמון לבדו, ולא הגיש מזון לאחר מכן. עצם השמעת הפעמון לבדו גרמה לכלבים לרייר. במילים אחרות, הפעמון אשר היווה גירוי מותנה אשר בא לפני גירוי בלתי מותנה, המזון, הביא לתגובה בלתי מותנית, הריור. בסוף הניסוי הפעמון עצמו, הגירוי המותנה, הביא לתגובה מותנית, הריור. 
המזון הוא גירוי בלתי מותנה – מיום היוולדו מזיל הכלב ריר למראהו, ולכן הריור גם הוא תגובה בלתי מותנית (מולדת, מקורה בפילוגנטיקה).
פבלוב התנה את הכלב להגיב לצלצול הפעמון, כפי שהגיב להופעת המזון – יצר קשר בין גירוי בלתי מותנה (המזון) לגירוי מותנה (הפעמון).

שפה חדשה

במהלך המחקרים של פבלוב והקולגות שלו, הם נתקלו בקשיים רבים כאשר ניסו לדון אחד עם השני על תוצאות המחקרים שלהם. פבלוב הבין שהבעיה היא בגלל שהם השתמשו במושגים יומיומיים כדי לתאר תהליכים פיזיולוגים והתנהגותיים. הם הגיעו למסקנה שהם מפסיקים להשתמש במילים כגון: הכלב "הבין", "רצה", "חשק" וכו'. פבלוב והקולגות שלו עברו להשתמש בשפה אובייקטיבית עם המושגים החדשים שפותחו, ואף קבעו שיינתן קנס למי שישתמש במילים עממיות בתוך קירות המעבדה. (פבלוב, 1916). מאז ימיו של פבלוב לשפה הטכנית של ההתנהגות הייתה משמעות רבה במחקר המדעי. כיום בניתוח ההתנהגות היישומי ישנו דגש רב לשימוש בשפה אופרטיבית לתיאור התנהגות. השפה המודרנית של ניתוח ההתנהגות נמנעת משימוש במושגים הקשורים לתהליכיים תודעתיים, מנטאליים, ואף נוירולוגיים (למרות שפבלוב השתמש רבות במושגים הקשורים למערכת העצבים עקב היותו פיזיולוג, אך מדע ההתנהגות, שמבוסס חלקית על מחקריו טוען שתחום המחקר שלו אינו תהליכים נוירולוגיים, אלא התנהגותיים). בתור דוגמאות למילים שמדעני ההתנהגות נמנעים משימוש בהם למטרות מדעיות אפשר להציג את המילים הבאות:"רצון", "אסוציאציה", "צורך", "יצר", "למידה", וכדומה. (אף על פי שהמושג "למידה" נראה לעיתים קרובות בתחום ההתנהגות, מושג זה לא נחשב כטכני).
אוטואמנציפציה!

מהדורות ותרגומים

החוברת, שבמקור ראתה אור בגרמנית (Autoemanzipation: Mahnruf an seine Stammesgenossen von einem russischen Juden), הופיעה בהמשך בכ-90 מהדורות וב-22 שפות, בהן רוסית, עברית, יידיש, פולנית, אנגלית, בולגרית, איטלקית, הולנדית, רומנית, ספרדית, לדינו, הונגרית, צרפתית, סרבו-קרואטית, דנית, שוודית, צ'כית, פורטוגזית, ערבית ופרסית. תרגום ראשון לרוסית הופיע בשבועון היהודי-רוסי "ראזסווייט" בסנקט פטרבורג כבר בשנת 1882. תרגום ליידיש, מאת מנדלי מוכר ספרים ('אויטאָעמאַנציפּאַציען, אָדער: אַ סגולה צו די יודישע צָרות'), יצא לאור באודסה בשנת 1884.
שמנצ'יק

רקע

נוטון צפה בסרט "לאכול בגדול" בזמן שעבד על פרויקט העוסק בדעות קדומות כנגד אנשים שמנים. נוטון העיד כי במהלך הצפייה בסרט "לאכול בגדול" נתגלו לו פערים בהגיון של הסרט והוא החליט ליצור סרט תגובה. מספר יוצרי סרטים התנסו בדיאטת מקדונלד'ס ותיעדו את תהליך ההרזיה שלהם, אך לדעתו הסרטים הללו לא היו מצחיקים. נוטון אף חיקה מספר סצנות מסרטו של ספורלוק והציג אותן בצורה סוריאליסטית ומגוחכת.

פוסט הפקה

ב-2014 הוציא נוטון לאור DVD של גרסת הבמאי לסרט, המכיל חלק שהורד מן הסרט המקורי, עדכונים במדע התזונה מאז שהסרט צולם ופירוט התזונה של משפחתו של נוטון.
שניידר אלקטריק

שניידר אלקטריק (בצרפתית: Schneider Electric) הוא תאגיד בינלאומי למוצרים בתחום ייצור, הולכה ובקרת מערכות אספקת חשמל שמקורו ומרכזו בצרפת. נכון ל-2018 יש לחברה מחזור שנתי של כ- 25 מיליארד דולר והיא מעסיקה כ-170,000 עובדים ברחבי העולם.

היסטוריה

החברה נוסדה ב-1836 על ידי האחים אז'ן ואדולף שניידר בעיר קרוזו (Le Creusot) בשם "שניידר ושות'" (Schneider et Cie) ועסקה בייצור מנועים חשמליים וקטרי רכבת. באותה עת הייתה חלק מתאגיד וסטינגהאוס. החברה נודעה בהתמחות עולמית בייצור פטישי קיטור ופטיש הקיטור הענק שייצרה ב-1877 הפך לסמלה של העיר קרוזו.
לקראת מלחמת העולם הראשונה עסקה החברה בייצור תותחים, תותחי רכבת, תותחים ימיים ואף טנק (שניידר CA1, שהיה הטנק הצרפתי הראשון). לאחר המלחמה לא חזרה לעסקי הנשק ופנתה לפיתוח מוצרים בתחום הנדסת חשמל ותעשיית פלדה. בין היתר עסקה בשנים אלה בפיתוח הרכבת התחתית של פריז. החברה, שנקראה "קבוצת שניידר" המשיכה במסלול זה עד 1980.
משנת 1981 מתמקד התאגיד, שנקרא שניידר אלקטריק, בציוד אוטומציה ובקרה וציוד לאבטחת מערכות חשמל. התאגיד רכש חברות משלימות מצרפת ומחוצה לה וכך פיתח קו מוצרים מתקדם והשיג הובלה עולמית בתחומים אלה.
לחברה מרכזי פיתוח בגרנובל, צרפת; במונטריי, מקסיקו; בנגלור, הודו ובשנחאי, סין. לחברה יש גם סניף ישראלי לציוד מיתוג.
ג'ינה ריימונדו

ביוגרפיה

ריימונדו נולדה וגדלה בסמיתפילד, עיירה קטנה במטרופולין פרובידנס שברוד איילנד. היא בת למשפחה ממוצא איטלקי בת שלושה ילדים. היא סיימה את לימודיה באקדמיית לה סל , והייתה בן הנשים הראשונות שהורשו ללמוד במוסד קתולי זה. בהמשך סיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד ב-1993, ולאחר מכן זכתה במלגת רודז היוקרתית ולמדה סוציולוגיה באוניברסיטת אוקספורד. בשובה לארצות הברית למדה משפטים באוניברסיטת ייל, שם קיבלה תואר ג'וריס דוקטור (J.D) בשנת 1998.
ריימונדו החלה את הקריירה שלה כפקידה משפטית המתמחה אצל שופט פדרלי במחוז המזרחי של ניו יורק, ולאחר מכן שירתה בתפקיד בכיר בפירמת השקעות הון סיכון, ובהמשך ייסדה חברה כזו משלה. בשנים 2011–2015 שירתה כגזברית רוד איילנד, תחת המושל לינקולן צ'ייפי.
בבחירות למושל רוד איילנד בנובמבר 2014, גברה ריימונדו על שני יריבים; רפובליקני וחבר במפלגת המרכז "מודרייט". היא נכנסה לתפקידה ב-6 בינואר 2015.
ריימונדו נשואה ואם לשני ילדים. היא מתגוררת בפרובידנס.
ראנצ'י

גאוגרפיה

שטחו של המטרופולין של ראנצ'י הוא כ-111 קמ"ר וגובהה הממוצע של העיר הוא 620 מטר מעל פני הים. העיר נמצאת בחלקה הדרומי של רמת צ'וטה נאגפור. סביבתה של העיר משופעת באתרי טבע ואחד מכינויי העיר הוא "עיר מפלי המים".

אקלים

העיר בנויה על גבעות וסביבה יער טרופי עבות, שני גורמים אלה תורמים לאקלימה הסובטרופי המתון של העיר. בעונת הקיץ נעות הטמפרטורות בעיר בין 20 ל-37 מעלות ובתקופת החורף בין 3 ל-22 מעלות. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,530 מ"מ. בין החודשים יוני-ספטמבר כמות הגשמים היא כ-1,100 מ"מ.
הודות לאקלים הנוח יחסית, שימשה ראנצ'י כבירת הקיץ של ביהאר בתקופת השלטון הבריטי וכמקום מפלט מהחום למשפחות הבריטיות ולהודים עשירים. אם כי ה"היל סטיישן" של האזור הייתה מחנה מק-קלוסקי (McCluskieganj).

דמוגרפיה

במפקד האוכלוסין שנערך בהודו בשנת 2001 נמנו בעיר ראנצ'י 846,454 תושבים. גברים היוו 53% מאוכלוסיית העיר. רמת האוריינות בעיר היא 74%, גבוהה יותר מן הממוצע הלאומי של 59.9%. רמת האוריינות בקרב גברים היא 80% ובקרב נשים 68%. 13% מכלל אוכלוסיית העיר היא מתחת לגיל 6.
על פי הערכות, נכון לשנת 2008, אוכלוסיית העיר מונה כ-1,300,000 תושבים. עם הכרזת עצמאותה של ג'הרקאנד היה גל של הגירה אל העיר. הפיכתה של ראנצ'י לבירת המדינה יצרה משרות רבות בשירות הציבורי, בשירותי בנקאות, וחברות מסחריות. אוכלוסיית העיר מגוונת ותושביה באים מכל אזורי המדינה.

תחבורה

העיר נחצית על ידי שני כבישים מהירים לאומיים (NH-23 ו-33) וכביש מהיר נוסף (NH-75) יוצא מן העיר. להבדיל מערים גדולות אחרות, בראנצ'י לא קיים שירות אוטובוסים עירוני והנוסעים בעיר שוכרים שירותי מוניות או ריקשה ממונעת. בעיר תחנת אוטובוס מרכזית לשירות בינעירוני.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שופר שירות הרכבות אל העיר והיום יוצאות מן העיר רכבות אל כל עריה המרכזיות של הודו. בעיר ארבע תחנות רכבת גדולות. שדה התעופה של העיר ממוקם כ-7 ק"מ מדרום למרכז העיר. מן שדה מתקיימות טיסות פנים-ארציות סדירות אל עריה הגדולות של הודו.
האוקיינוס הדרומי

ההצעה

המהדורה השנייה של ספר גבולות האוקיינוסים והימים של הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי (Limits of Oceans and Seas) משנת 1937 הציעה להגדיר את המים סביב אנטארקטיקה בתור אוקיינוס נפרד. ההצעה הזאת הורדה מהמהדורה השלישית של הספר שיצאה בשנת 1953, בשל הקושי להגדיר את הגבול הצפוני של האוקיינוס הזה. הניסיון להגדיר באמצעות הבדלים באקלים בין האזורים השונים בעייתי מכיוון שאזורי האקלים זזים בעונות השונות.
ההצעה הועלתה שוב בשנת 1999 בסקר בקרב שישים ושמונה המדינות החברות בארגון. עשרים ושמונה נענו להצעה. כל המדינות שענו מלבד ארגנטינה תמכו בהצעה העקרונית. השם "האוקיינוס הדרומי" קיבל שמונה עשר קולות; ההצעה האחרת לשם הייתה "האוקיינוס האנטארקטי". ארבע עשרה מדינות הציעו להגדיר את קו הרוחב ה-60 בתור הגבול הצפוני של האוקיינוס ואילו המדינות האחרות הציעו הגדרות אחרות - בקווי רוחב אחרים או לפי מאפיינים גאוגרפיים. ההצעה עשויה להיכלל במהדורה עתידית של ספר גבולות האוקיינוסים והימים, אך עד אז היא איננה מאושררת.
מפות שיוצאות לאור באוסטרליה מציגות את האזור הימי דרומית לאוסטרליה וניו זילנד בתור האוקיינוס הדרומי. במפות שיוצאות לאור במדינות רבות אחרות האוקיינוס הזה אינו מסומן כלל.

גאוגרפיה

אם הגבול של האוקיינוס הדרומי מוגדר בתור המים בין קו הרוחב הדרומי 60 לבין חופי אנטארקטיקה, אזי שטחו הכולל הוא 20,327,000 קמ"ר והוא מקיף 17,968 ק"מ של חופי אנטארקטיקה וזורם בו זרם מקיף הקוטב האנטארקטי.

אקלים

טמפרטורת המים נעה בין 2- ל-10 מעלות צלזיוס. הפרשי הטמפרטורות בין מדפי הקרח המקיפים את אנטארקטיקה לבין המים החמים יותר מחוללים סופות ציקלוניות לאורך החופים. בחורף חלקים גדולים מהאוקיינוס קופאים.

קרקעית האוקיינוס

עומקו של האוקיינוס בין 4,000 ל-5,000 מטרים. מדף היבשת האנטארקטי צר ביותר ועמוק - ומגיע ל-400–800 מטרים.
הזרם המקיף את אנטארקטיקה זורם ממערב למזרח. זרם זה מעביר 130 מיליון מטרים מעוקבים של מים מדי שנייה.
שיא העומק הוא בבקע סנדוויץ' הדרומי - שעומקו בקצהו הדרומי - 7,235 מטרים מתחת לפני הים.
גבעת הקיבוצים

גבעת הקיבוצים היא אתר התיישבות ארעי, שפעל בשנים 1932–1948. האתר נמצא מדרום-מזרח לנס ציונה, בין נס ציונה לבין רחובות, ליד תחנת הרכבת של רחובות ופארק המדע. גבעת הקיבוצים הייתה "גבעת המתנה". גרעינים, בוגרי מפעל ההכשרות לקיבוצים, בטרם עלו על הקרקע במקום הקבע שהוקצה להם, או הצטרפו ליישובים קיימים אחרים, "המתינו" על קרקע שהקצתה להם הסוכנות היהודית. למרות הדמיון בייעוד המקום, אין מדובר בגבעת הקיבוצים שישבה כארבעה ק"מ צפונית מערבית לה, בצפון מערב נס ציונה, ונקראה גבעת מיכאל.
תחילה ישבו על הגבעה קבוצת גורדוניה ג' מפולין, שהצטרפה לדגניה ב' וקבוצה אחרת שהצטרפה לרמת דוד. כן שהו במקום חברי קבוצת "ניר חיים" גורדוניה מבסרביה שעברו לקריית ביאליק כדי להאבק על עבודה עברית בנמל חיפה וב-1943 הקימו את ניר עם. 
בשנת 1936 שכנו בגבעה שלושה קיבוצים: גורדוניה במעלה שחבריו עלו לנחלת יצחק בהרי ירושלים וב-1938 הקימו את מעלה החמישה, קבוצת אחוה מגליציה וקיבוץ השומר הצעיר "לשחרור" שהקים בסוף 1941 את רמת השופט. בשנת 1940 נותרו במקום שני קיבוצים: קיבוץ לשחרור של השומר הצעיר ו"שרשים" של הציונים הכלליים.
בשנים 1948-1945 שהו בגבעה חברי קיבוץ הצופים א' שעבדו במכון איילון ולאחר מכן הקימו את מעגן מיכאל. 
בין היתר ישבו באתר זה הגרעינים שהקימו או הצטרפו לקיבוצים רמת יוחנן, עין השופט, בית אלפא, תל יצחק ויד מרדכי.  
בשנים 1948-1945 פעל באתר זה מכון איילון, מפעל לייצור תחמושת של תעש וארגון ההגנה. מפעל סודי זה פעל מתחת לאדמה, בתקופת השלטון הבריטי. את מכון איילון הפעילו חברי קבוצת הצופים א', הכשרת רגבים של הנוער העובד והלומד ואנשי תע"ש, בהנהלתו של פסח איילון. ב-29 בפברואר 1948 פוצץ הלח"י רכבת חיילים בריטית ליד הגבעה וחברי הקיבוץ במקום יצאו לסייע בטיפול בפצועים. 
במקום קיים מוזיאון המספר את סיפור מורשת מכון איילון, מתקיימות פעילויות חינוכיות ערכיות לילדים, בני נוער, חילים ומחנכים.
ברונו לנדסברג

ביוגרפיה

נולד למשה ואווה בצ'רנוביץ. אביו, שהיה סוחר ויבואן, נפטר ממחלת ריאות כשברונו היה בן שנתיים וחצי, והותיר אחריו רכוש שאפשר לאימו אווה לגדל אותו ואת אחיו הצעיר גניו. בגיל 14 עבר עמם לבוקרשט. ב-1940,  ברח עם אחיו מאימת הנאצים  מזרחה חזרה לצ'רנוביץ. שם הכיר את רעיה ונישא לה. ביוני 1941 נמלט עמה לברית המועצות, תחילה לסראטוב, בה למד באוניברסיטה ספרות, היסטוריה וכלכלה; ולאחר מכן לבוכרה, שם נולד להם הבן אלכס.
ב-1944, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, חזר לבוקרשט וסיים את לימודיו. הוא התברג במערכת הקומוניסטית שהתגבשה ברומניה, וקיבל אות הצטיינות על השתתפותו כחבר המחתרת הקומוניסטית במאבק האנטי-פשיסטי. תרגם מספר יצירות מרוסית לרומנית. הוא עבד בעיריית בוקרשט, ובמקביל עבד בעסקי הטקסטיל של חותנו והקים מפעל טקסטיל קטן, אך הוא הולאם על ידי המדינה. 
ב-3 במרץ 1952 עלה עם אשתו ובנו לישראל. תחילה התיישבו בקבוצת שילר, ולנדסברג עבד במטע הבננות, שיחק בתיאטרון המקומי וארגן במקום ריקודים סלוניים. לאחר מכן עברו בני המשפחה לתל אביב. לנדסברג החל את הקריירה כעוזר מחסנאי במכון המחקר של רפאל (נקרא אז "חיל המדע"). הוא התקדם לתפקיד קצין קישור בין אגף האספקה לצה"ל. 
לאחר שלוש שנים עזב את משרד הביטחון והחל לעסוק בעולם חומרי הניקוי כשעבד כמנהל מכירות בחברה ליצור חומרי ניקוי "קדימה כימיקלים קורפוריישן", שלימים הפכה לחברת "קלין". ב-1958 מישכן את ביתו, שיעבד את רכושו וקיבל חוזה כמפיץ של החברה, לאחר שהסתכסכה עם המפיץ הקודם. הוא רכש קו חלוקה והקים את "החברה הדרומית לשיווק" ובכך הפך משכיר לעצמאי. 
בשלבים הראשונים העסק נקלע לקשיי נזילות, אך לנדסברג התפרנס גם מהרצאות בנושאי שיווק וניהול מכירות במסגרת המרכז הישראלי לניהול. בעקבותיהן זכה במלגה בת חמישה חודשים להתמחות בשיווק בינלאומי באוניברסיטת הרווארד. ב-1961 חזר מארצות הברית והקים מפעל בבת ים, בו ייצר עם קבוצה קטנה של עובדים מוצר לניקוי אסלות, ובהמשך כדורי נפטלין ומטהר אוויר. ב-1963 קיבלה החברה זיכיון להפצת מוצרי "סקוטש ברייט" של חברת 3M, שזכו לפופולריות גבוהה בישראל.
ב-1965 נרשמה חברת "סנו", וזכתה בהדרגה להצלחה רבה בתחום מוצרי הניקוי. ב-1982 היא הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1987 זכה לנדסברג בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה.
לנדסברג היה חבר המועצה הציבורית של יוזמת ז'נבה. היה ידוע כתומך נדיב בתרבות בישראל. בין השאר תרם לתיאטרון יידישפיל ולאופרה הישראלית החדשה. ב-1984 הקים עם חנן זוז ושלום רונלי-ריקליס את התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה. בנוסף היה שחקן טניס חובב וחבר מועצת הכבוד של מרכזי הטניס בישראל.
ב-2011 חלה בלימפומה.
דבר מספר שפות, בהן צרפתית, גרמנית ועברית.

חיים פרטיים

במשך השנים שילב לנדסברג כמה מצאצאיו בחברה. בנו הבכור אלכס משמש כסגן היו"ר, ועד ראשית 2011 שימש כמנכ"ל. הבת אווה כיהנה אף היא בהנהלה. הנכדה איה, בתה של אווה, ממונה על פיתוח הייצוא, והנכד יובל, בנו של אלכס, החליף את אביו כמנכ"ל, כאשר עד קבלת מינוי זה שימש סמנכ"ל שיווק. תמר, בִתו של אלכס, משמשת כאחראית לפיתוח. התגורר ברמת אביב.
כל העיר שלנו

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי דולב רם ופן חזות והופק על ידי יעקב למאי. השיר הוא שיר ים-תיכוני, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ. יוסי חרסונסקי הפנה כלפי השיר ביקורת מעורבת, תוך שהוא העניק לו שני כוכבי זהב מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי עוזי ג'ורג' ונדב אליהו, ופורסם בערוץ היוטיוב של פאר טסי ב-6 ביוני 2016. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את בן זקן מתקשרת לטסי, תוך שהוא במכוניתו והיא בביתה. בהמשך השניים נפגשים.
נכון למרץ 2019, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-18 מיליון צפיות.
שנת בשז

שנת בשז היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בשז היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה בשבת (ז). שנה מסוג בשז היא שנה מעוברת ויש בה 385 ימים שהם 55 שבועות שלמים. השנה שלפני שנת בשז היא תמיד שנת הכז.
שנת בשז נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של תשרי בשנה מעוברת הוא בין יום א' שעה 20 ו 491 חלקים (14:27 לערך) ליום שני בשעה 18 (12:00 בצהריים). שנת בשז אחראית לכ-4.72% מהשנים בלוח העברי. לאחרונה הייתה שנת בשז בה'תשנ"ב, ה'תשע"ו וה'תשע"ט (השנה שעברה). שנת בשז הבאה היא ה'תת"ג.