רותם קובנר

ביוגרפיה

רותם קובנר נולד במכמורת ועשה את שנות חייו הראשונות בקיבוץ מעיין צבי. לאחר מכן עבר עם משפחתו לחיפה, שם גדל ולמד בבית הספר הריאלי. לאחר גיוסו סיים קורס חובלים בחיל הים ושרת כסגן מפקד סטי"ל וכמפקד קורס בבית הספר לפיקוד ימי. 
קובנר עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון בחוגים ללימודי מזרח אסיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. עם סיום התואר בהצטיינות זכה במלגת חילופי סטודנטים ויצא ללימודים באוניברסיטה החופשית בברלין. משם המשיך ליפן עם מלגה של משרד החינוך היפני, שם שהה שש שנים ולמד לתואר שני ושלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטת צוקובה שבעיר המדע צוקובה. במהלך התקופה עבד גם כפסיכולוג בבית חולים פסיכיאטרי וכיזם ומפתח של תכנה ללימוד מערכת כתב הקנג'י בשפה היפנית. סיים דוקטורט ב-1995 והמשיך לפוסט-דוקטורט במרכז ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת סטנפורד ופוסט-דוקטורט שני במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. התחיל ללמד באוניברסיטת חיפה ב-1998 כמרצה בכיר וקודם לפרופסור חבר ב-2004. ב-2013 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. הקים את החוג ללימודי אסיה ב-2002 ועמד בראשו עד 2008. קובנר שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת ואסדה שבטוקיו ובאוניברסיטת ז'נבה ומשמש כחבר מערכת במספר כתבי עת בינלאומיים.
קובנר נשוי, הם מתגוררים בקריית טבעון ולהם שלוש בנות ובן.

תחומי מחקריו

מחקריו של רותם קובנר עוסקים בשלושה תחומים: האחד הוא התפתחות התפישה הגזעית במערב כלפי יפן והתגובה היפנית כלפיה החל מסוף המאה ה-19, השני הוא ההתנהגות הצבאית במלחמות המודרניות של יפן ובמיוחד במלחמת רוסיה-יפן, והנושא השלישי הוא יחס היפנים ליהודים בעת המודרנית.

התגובה היפנית לתפישת הגזע המערבית

נושא זה הוא בעל חשיבות מיוחדת לא רק משום שיפן הייתה האומה שהצליחה יותר מכל אומה אחרת, מחוץ לאירופה וארצות הברית, בתהליך המודרניזציה, אלא משום שהיא הייתה האומה האסייאתית היחידה שהפכה עוד בשלהי המאה ה-19 למעצמה אזורית ובהמשך למעצמה עולמית תוך שמוש בטכנולוגיה מערבית. בד בבד, יפן הייתה גם האומה שהטמיעה באופן הקיצוני ביותר תפישות גזע מערביות הן ביחס לעמים אחרים אותם כבשה והן באופן בו ראו היפנים את עצמם. קובנר גורס שלנושא הגזע יש תפקיד משמעותי בתולדותיה והתפתחותה של יפן המודרנית, וניתן לזהות אותו לא רק בסכסוכים התכופים בהם הייתה מעורבת עד 1945 אלא אף בתפיסה העצמית של היפנים כיום. פתיחת יפן התרחשה בשעה שתחושת העליונות הגזעית במערב התקרבה לשיאה. היפנים הטמיעו את המדרג הגזעי שהיה מקובל במערב אך היו גם נחושים לשפר את מיקומם הלאומי והגזעי באופנים שונים. הדרך המרכזית הייתה שיפור מעמדה הבינלאומי של יפן באמצעות קדמה טכנולוגית ותרבותית והתפשטות אימפריאלית. עם זאת, יפנים רבים מצאו עניין גם בשינוי פיזי שאמור היה להתגשם באמצעות נישואים עם נשים מערביות, תזונה משופרת עם דגש על בשר וחלב, שינוי של ביגוד ותסרוקת, ואף ניתוחים פלסטיים ואסתטיים (כבר ב-1896 פתח רופא יפני את הניתוח הראשון להכפלת הקמט בעפעף כך שידמה לזה הנפוץ במערב).
קובנר החל את עבודתו בנושא בניסיון לברר את דימוי הגוף היפני ולזהות את מקורותיו. בשורה של מחקרים בקרב צעירים יפנים הוא זיהה דימוי גוף נמוך יחסית לארצות אחרות באסיה ובמערב, הנובע, בין השאר, מאימוץ אידיאלים גופניים הקרובים יותר למקובל במערב מאשר ביפן וכן מחרדה בין-אישית וקשיי תקשורת הנעוצים באישיות ובחברה היפנית.
בשלב מאוחר יותר, פתח קובנר במחקר היסטורי בניסיון למפות את תהליך הטמעת האידיאלים הגופנים והגזעיים שהיפנים עברו מאז המאה ה-19 ולבחון את חשיבותו והשפעתו על יחסי יפן עם העולם.

קובנר גורס שהקבוצה הדומה ביותר ליפנים בהטמעה של תפישה שלילית של קבוצת יחסות ושל התמודדות עם שינוי ושל נטייה להצטיינות, היא יהדות גרמניה בתקופה שמאז תהליך האמנסיפציה ועד השואה.

התפתחות התפישה הגזעית באירופה כלפי יפן

התפישה הגזעית באירופה כלפי יפן היוותה את הבסיס לתגובה המקומית מאז פתיחתה הכפויה של המדינה ב-1854. במחקריו החלוציים בנושא קובנר מצא שעד המאה ה-18 תארו מבקרים אירופאים את היפנים כלבני עור וכמעט שלא שתו לבם להבדלים הגופניים בהם אנו מבחינים כיום. ראשית השינוי בתפישה הגזעית כלפי יפן, יחד עם מזרח אסיה וסין בראשה, התרחש לדעתו במאה ה-18.

הוא מתחיל למעשה בחלוקה הטקסונומית של הבוטנאי השוודי קארולוס ליניאוס אשר סיווג את האסייאתים כבעלי עור צהבהב ובעלי תכונות הנחותות במובלע משל אירופאים, ונמשך בראיה של אנתרופולוגים ופילוסופים כפרידריך בלומנבך ועמנואל קאנט את האסייתים כגזע נחות הנמצא בנסיגה. במאה ה-19 סייעו תורות פופולריות כגון פיזיונומיה, פרנולוגיה וקרניולוגיה, לקיבוע האסייאתים כגזע שני במדרג, הרחק מתחת לאירופאים, אם כי הייתה זו תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין שנתנה את האישוש המדעי החשוב ביותר לאלה שהסבירו את העליונות המערבית באותה תקופה. 
קובנר טוען שהתפתחות התפיסה הגזעית כלפי יפן תורמת לא רק להבנת שורשי התגובה היפנית למערב בעת המודרנית והמאבק הגזעי שיפן וארצות הברית נהלו במהלך מלחמת העולם השנייה, אלא גם להבנת התפתחותו הכללית של רעיון הגזע ותולדות הגזענות באירופה. בשעה שמרבית החוקרים של נושא הגזע מתמקדים ביחס לאפריקאים ובעבדות ובמקביל בהתפתחות האנטישמיות באירופה, המקרה היפני מלמד שגם עמים שלא נכבשו על ידי כוחות אירופאים, שרמתם הטכנולוגית והתרבותית הייתה גבוהה יחסית ותופעת העבדות בהם הייתה שולית, עברו במאה ה-18 תהליך של שנמוך והחלו להתפס כנחותים. הסיבה לכך, קובנר גורס, הייתה התפתחותה של מערכת טקסונומית שיטתית ותפיסה חדשה של זהות אירופאית המבוססת על תחושת עליונות צבאית ותרבותית.

יחס יפן למערב ואסיה על רקע מלחמת רוסיה-יפן

מלחמת רוסיה-יפן מהווה נקודת מפנה בהיסטוריה המודרנית של יפן מכיוון שלראשונה הצליחה מדינה זו להתמודד בהצלחה בזירה הצבאית עם מעצמה אירופאית כרוסיה הצארית. לאחריה פתחה יפן במעורבות הולכת וגוברת ביבשת אסיה והחלה להחליף את המשיכה התרבותית החזקה למערב בניסיון מחודש להגדרת זהות ייחודית. 

עם זאת, ניתן לראות במלחמה עצמה נקודת שיא ברצון היפני להתפש כחלק מהמערב ולהטמיע את ערכיו. קובנר הקדיש למלחמה זו חלק ניכר ממחקריו תוך התייחסות מיוחדת להתנהגות היפנית בזמן לוחמה. הדימוי המלחמתי של יפן הרווח במערב הוא של אומה אכזרית שהתייחסה בצורה משפילה כלפי שבויים בריטים ואמריקאיים במלחמת העולם השנייה. ואמנם, באותה עת ראתה המדינה היפנית בנפילה בשבי אות קלון והתייחסה בצורה שלילית לחיילי היריב שנפלו בשבי. במלחמת רוסיה-יפן, לעומת זאת, קובנר מצא שהיחס היפני לשבויים רוסים היה חיובי ביותר. שיעור התמותה שלהם היה נמוך מאוד, מחנות השבויים היו פתוחים ולא מעט שבויים אף בחרו להשאר ביפן עם סיום המלחמה. יחס זה נבע מרצונה של יפן להתפס כאומה נאורה בעיני מדינות המערב שהציפו את הזירה בעתונאים ומשקיפים צבאיים. 
במחקר נוסף וראשוני בנושא, תוך שמוש בדוגמה היפנית, קובנר בדק מהם הגורמים ליחס לשבויים במלחמה. הוא זיהה שהיחס לשבויים לאורך כל מלחמותיה של יפן בעת המודרנית היה תלוי בעיקר בשלושה גורמים. הראשון היה זהות האויב, כלומר האם הוא היה מערבי או אסיאני, והגורם השני היה זהות קבוצת ההתייחסות של יפן באותו סכסוך. קובנר מצא שכאשר השבויים היו מערביים וקבוצת ההתייחסות הייתה מערבית, כמו במקרה של מלחמת רוסיה-יפן, היחס לשבויים היה חיובי ושעור תמותתם נמוך. ומנגד, כאשר השבויים היו סיניים וקבוצת ההתייחסות פסקה להיות המערב, הרי היחס היה שלילי ביותר ומעשי הטבח תכופים, כפי שאירע במהלך מלחמת סין-יפן השנייה ובעיקר בטבח ננג'ינג הידוע לשמצה בשלהי 1937. הגורם השלישי הוא דפוסים ומסורות מקומיים כלפי שבויים. קובנר טוען שביפן המודרנית דפוסים אלה השתנו תכופות בהתאם לצרכים הלאומיים. לצורך מלחמה מקומית וסיוע מערבי, המדינה היפנית ידעה לכפות על חייליה התנהגות אבירית, ולצורך מלחמה טוטלית, היא גייסה את מושג הבושידו וכפתה לעיתים על חייליה לחימה עד מוות.

יפן והיהודים

בתוך מערכת היחסים הבעייתית בין יפן והמערב בעת המודרנית, יש ליהודים מקום שולי אך מרתק. ניתן לזהות ביפן במקביל פן של אנטישמיות ופן של פילושמיות, חרף העובדה שאין בה כמעט אף אחד מהמאפיינים של המדינות שבהן צמחה האנטישמיות המודרנית: לא רק שמספר היהודים בה זעום והם אינם ניתנים לזיהוי, אלא שאין בה מסורת של התנגדות דתית ליהדות, ואין היא מצויה בסכסוך עם ישראל. אף על פי כן, במאה ה-20 חוותה יפן שני גלים של כתיבה אנטישמית: הראשון בתקופת מלחמת העולם השנייה והשני בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. במהלך הגל השני נהגו חנויות הספרים הגדולות ביפן להציג מדף ספרים על יהודים ששלבו הערצה מהולה בחשש כלפיהם. היהודים נחשבים כבעלי כוח קיצוני ויכולות אינטלקטואליות יוצאות דופן ומצד שני היהודים נתפשים כמקור לצרות העולמיות בכלל ושל יפן בפרט.
ב-1995 ערך קובנר את המחקר המשמעותי הראשון בנושא יחס היפנים ליהודים. בעבר היו הרבה מאוד תאוריות לגבי הדימוי של יהודים והמניעים לדימוי הזה, אך הן לא נבדקו אמפירית. קובנר העביר שאלונים וערך ראיונות בקרב למעלה מ-600 יפנים וניסה לזהות מה הדימוי שלהם של יהודים ומה הקשר בין חשיפה ליהודים, לדימויים שלהם. תוצאות המחקר הראו שדימוי היהודים היה חיובי, הם נתפשו כאנשים יצירתיים, בעלי אישיות חזקה, אבל גם כעם בלתי יציב ומסוגר. מבין חמש קבוצות שונות אליהן היפנים הושוו, ראו הנבדקים היפנים את היהודים כקבוצה הדומה ביותר ליפנים. המחקר הדגים שככל שהנבדקים ידעו יותר על יהודים כך היה להם דימוי חיובי יותר לגביהם. מתוצאות המחקר הסיק קובנר שהספרות האנטישמית שהופיעה ביפן באותה תקופה, רובה ככולה ספרות זולה לאנשי עסקים שבשנות ה-90 המוקדמות ניסו להבין את המשבר הכלכלי שיפן נכנסה אליו, התבססה על דימויים אירופאיים מסורתיים, ניזונה מהנתק הגדל באותה תקופה מארצות הברית, ונעזרה ברצון לכסף קל מצד מחברים זריזים.
ביפן קיימת גם תופעה של הכחשת שואה, למרות שיפן עצמה לא הייתה מעורבת בשואת יהודי אירופה ומספר יפנים, המפורסם שבהם הוא צ'יאונה סוגיהרה, אף נטלו חלק במאמץ לסייע ליהודים בתקופה זו. מחקר נוסף שערך קובנר ניסה להסביר את קיומה של תופעת הכחשת השואה ביפן כעימות פנימי וחיצוני עם ביקורת הולכת וגוברת על מעשי טבח שיפן עצמה ביצעה באסיה בתקופה בה התרחשה השואה באירופה. קובנר גורס שלשיטתם של מכחישי שואה יפנים, אם אירוע רב-ממדים כשואה לא התקיים, על אחת כמה וכמה מאורע קצר טווח ומתוכנן פחות כמו טבח ננג'ינג.