google/wiki40b huggingface dataset:
הגימנסיון העברי במריאמפולה

הכנות ליסוד בית הספר

ביוזמתם של ציונים כלליים וצעירי ציון הוקם ועד מכונן להקמת בית הספר. בין יוזמי הקמת הגימנסיון בלטו משה דוד היימן, שבביתו הוחלט על הקמת בית ספר והיה הגזבר הראשון, הרב אברהם דב פופל, הרב הראשי של מריאמפולה, שהיה יו"ר מועצת ההורים ויצחק קפלן, שבביתו התקיימו ישיבות יוזמי הגימנסיון. 

שנים עשר חברי הוועד המכונן, התחלקו שווה בשווה בין שתי מפלגות  אלה. תפקידו של הוועד המכונן היה להכין תשתית להקמת בית ספר, כלומר: הכנת צוות מחנכים וכלים להקמת בית ספר. בשנת 1918 הסמיך הוועד את שמואל גן, יליד מריאמפולה, שלמד במדינה אחרת, לחפש צוות חינוכי. גן נפגש בברלין בדצמבר 2018 עם ד"ר מקס מאיר, עורך העיתון "יידישע רונדשאו" וביקש ממנו לחפש מועמד לניהול בית הספר ומורים למקצועות הכלליים. לאחר שכמה מועמדים, שהוצעו על ידי ד"ר מאיר סרבו, הוצע לו לנהל את בית הספר והוא השיב בחיוב. ד"ר מאיר פגש את ד"ר אברהם לוינהרץ במשרדי ההסתדרות הציונית בברלין וצרף אותו. שניהם נסעו ביחד עם שמואל גן למריאמפולה בינואר 1919 ובעזרת הוועד המכונן, יסדו את בית הספר.

לאחר ייסוד בית הספר

ב-10 בספטמבר 1919 קיבל הגימנסיון אישור רשמי ממיניסטריון ההשכלה הליטאי. על פי האישור, נכלל הגימנסיון ברשימת בתי הספר התיכוניים, הנתונים לפיקוחו של המיניסטריון. בחודשיים הראשונים לאחר קבלת האישור, קיבל הגימנסיון תמיכה כספית מהממשלה הליטאית. בגלל האישור על פיקוח ממשלתי תעודת הבגרות, שקיבלו הבוגרים, הייתה תעודה מוכרת, שאפשרה להם להתקבל לאוניברסיטאות בליטא ובמדינות אחרות באירופה. ב-15 השנים הראשונות התקיימו הלימודים בבניין שהיה מועדן קצינים בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה. הבניין שופץ לצורך התאמתו לבית ספר.

הכיבוש הסובייטי וסופו של הגימנסיון

בשנת 1934 עבר הגימנסיון לבניין חדש, שנבנה עבור מושב זקנים. בבניין זה התקיימו הלימודים עד לסגירת בית הספר.
בשנת 1935 עבר הגימנסיון למבנה חדש ברחוב קסטוצ'ו (Kęstučio). ב-15 ביוני 1940 פלשו הרוסים לליטא וסגרו את הגימנסיון. זה אירע בדיוק לאחר סיום בחינות סוף השנה. הרוסים סגרו את הגימנסיון. חלק מהמורים נשלחו ללמד בבתי ספר ליטאים. מורים אחרים נשלחו לעבוד בחנויות. עד סגירת סית הספר למדו בו 19 מחזורים ובהם יותר מ-400 בוגרים.

התפיסה החינוכית ומימושה

התפיסה החינוכית של בית הספר שילבה בין יהדות, ציונות, חינוך הומני וחינוך למדעים. בהודעה שנשלחה למיניסטריון להשכלה הליטאי על יסוד בית הספר נאמר כי "מטרת בית הספר זה היא לתת לתלמידיו השכלה הומניסטית כללית, תוך שימת לב להקניית יסודות התרבות העברית". 
 בית הספר לימד את כל המקצועות בעברית, בעקבות המודל של גימנסיה הרצליה. בבית הספר הייתה ספריה בה היו ספרים בעברית. בהיעדר ספרי הוראה בעברית, הכינו המורים בעצמם ספרי לימוד במקצועות אותם לימדו. ספרי הלימוד נקראו "קונספטים". 

לאחר הקמת בית הספר הועתק המודל שיושם בו לבתי ספר תיכון דומים בערים ועיירות אחרות בליטא במקומות אחרים, כגון: וירבלים, וילקובישקי, שבלי, פוניבז', קובנה, וילקומיר.

כעבור שנתיים הוכר הגימנסיון רשמית כראשון מסוגו על ידי משרד החינוך של ליטא.

בוגרים רבים היגרו לארץ ישראל בעקבות החינוך הלאומי-ציוני שקיבלו בבית הספר. לאחר פרסום הצהרת בלפור, החליטה קבוצה של 16 תלמידים לעזוב את הלימודים לפני סיומם, לעבור להכשרה חלוצית בחקלאות ולעלות לארץ ישראל.
אמין אל הינדי

אמין אל הינדי (1940 - 17 באוגוסט 2010) היה ראש המודיעין של הרשות הפלסטינית, היה ממנהיגי ארגון ספטמבר השחור ואחד החשודים במעורבות בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בה נהרגו 11 ספורטאים ומאמנים ישראלים.
אל הינדי נולד בעזה בשנת 1940 למשפחה שעל פי שם משפחתה, שורשיה בהודו], וכנער צעיר היה מראשוני הפעילים בארגון הפת"ח שהקים יאסר ערפאת בשנת 1950.
בשנת 1971 היה בין מייסדי הארגון ספטמבר השחור שהוקם על מנת לנקום את גירוש הארגונים הפלסטינים מירדן ובתפקיד זה היה בין המתכננים של הרצח באולימפיאדת מינכן.
בשנת 1990 בעקבות הסכמי אוסלו התירה לו ישראל לחזור לגדה המערבית, ברמאללה הוא היה פקיד בכיר ברשות הפלסטינית ושימש כמפקד המודיעין והביטחון הכללי הפלסטיני עד לשנת 2005, בתפקיד זה היה בקשרים עם מפקדים בצה"ל ובשב"כ.
ב-17 באוגוסט 2010 מת אל הינדי בירדן ממחלת הסרטן, הלוויתו נערכה ברמאללה ולאחר מכן הועברה גופתו לרצועת עזה שם נקבר.
רבעון לכלכלה

רבעון לכלכלה הוא כתב עת מדעי ישראלי לנושאי כלכלה, שהחל דרכו ככתב עת כלכלי פובליציסטי. הרבעון יוצא לאור על ידי "אורים" הוצאה לאור, לאחר שבמשך שנים רבות יצא לאור בהוצאת "עם עובד".

היסטוריה

כתב העת החל לצאת לאור בשנת 1953. מייסדיו היו השל פרומקין, אברהם זברסקי, יהודה חורין, חיים הלפרין ויוסף רונן. שלושה מהמייסדים (פרומקין, זברסקי וחורין) היו מוותיקי המשק ההסתדרותי וחברים במוסדות מפא"י, והייתה להם מחויבות לאידאולוגיה של תנועת העבודה. מפעלי חברת העובדים פרסמו מודעות בכתב העת ורכשו עותקים רבים ממנו, ובכך תרמו לביסוס הכלכלי שלו.
בגיליון הראשון של כתב העת נאמר: "כתב עת זה נועד לשמש ביטאון קבוע לקידום המחשבה הכלכלית ולבירור בעיות יסוד של המעשה המשקי בישראל". עוד הוסיפו המייסדים: "הרבעון לכלכלה ישאף לסייע לקורא בהערכה נכונה של ההתרחשויות, ושל התפתחות המדיניות הכלכלית על כל גילוייה - על הישגיה העצומים של מדינת ישראל ועל נפתולי דרכה כאחד. נעסוק לא רק בהלכות, אלא גם בהמחשת התוכניות ובמימושן, ובמידת הצורך והאפשר, גם בהתוויית דרכים לתיקונים ולשיפורים בביצוע."
מייסדי כתב העת ראו בו כתב עת כלכלי פובליציסטי, הפונה לציבור הרחב, אם כי ברמה גבוהה מזו שבעיתונות היומית. בהתאם לכך הופיעו בו מאמרים מאת שר האוצר, נגיד בנק ישראל, פקידים בכירים במשרדי הממשלה, בבנק ישראל ובמשק ההסתדרותי. כן פורסמו בו מאמרים מאת חוקרי כלכלה, וחלקם של אלה הלך וגדל. בכתב העת התפרסמו גם מאמרי אורחים מארצות אחרות.
בשנת 1957 זכה כתב העת בפרס רוטשילד.
בשנת 1963 כתב אפרים קליימן מאמר ביקורת על ספרו של הלל דן, "בדרך לא סלולה: הגדת סולל בונה". במאמר נכללה ביקורת על המשק ההסתדרותי, ולכן מערכת הרבעון סירבה לפרסמו. רק לאחר איום של חוקרי כלכלה שלא יכתבו יותר לרבעון, נאותה המערכת לפרסם את מאמרו של קליימן, ולצדו מאמר תגובה של יוסף רונן (בגיליון 42-41, 1964).
השל פרומקין ויוסף רונן היו עורכי הרבעון בשנותיו הראשונות. בשנת 1974, לאחר פטירתו של פרומקין, מונה יצחק טאוב לעורך הרבעון.
בשנת 1969 צורפו למערכת הרבעון הפרופסורים לכלכלה חיים בן שחר ואיתן ברגלס, אך הפיכתו לכתב עת אקדמי התרחשה באופן הדרגתי במהלך שנות ה-80 ובמחצית הראשונה של שנות ה-90. מהלך זה כלל הפעלת ביקורת עמיתים על המאמרים, הוספת תקצירים באנגלית, והגדלת חלקם של חוקרי הכלכלה בקרב הכותבים. בשנת 1993 הוקמה מערכת חדשה, ובה ייצוג בולט לאנשי האקדמיה, ואסף רזין, פרופסור לכלכלה שהיה חבר מערכת הרבעון משנת 1979, מונה לעורך לצדו של יצחק טאוב. "האגודה הישראלית לכלכלה" השתתפה אף היא בהוצאת הרבעון.
העורך הנוכחי של "רבעון לכלכלה" הוא אפרים צדקה.
מידע מסווג

מידע מסווג הוא מידע שנקבע על ידי בעליו ככזה שאין לגלותו לציבור, משום שחשיפתו עלולה לפגוע בארגון שהמידע בבעלותו. הסיווג מהווה חלק מפעילות ביטחון מידע של הארגון. סיווג מידע נפוץ בארגונים ביטחוניים, כגון צבא, בהם המניע העיקרי לסיווג הוא הגנה מפני פגיעה בביטחון המדינה. הסיווג מקובל גם בארגונים עסקיים, בהם שמור מידע המהווה סוד מסחרי, או שיש להגן עליו מסיבות אחרות (למשל, לשם הגנת הפרטיות).
איסוף מידע סודי וניתוחו הם מטרותיהם העיקרית של ארגוני מודיעין, המשתמשים לצורכי השגתה בשלל אמצעים ושיטות. הצבא וגורמי ביטחון אחרים, בעיקר אלה העוסקים בסיכול ריגול, משקיעים מאמץ רב בהתגוננות מפני ביון.
חשיפתו של מידע צבאי מסווג, ובפרט מסירתו בזדון לאויב, נחשבים בישראל לעבירה פלילית שהעונש בגינה עשוי להיות חמור ביותר, עד כדי עונש מוות.

מידוּר

אמצעי לאבטחתו של מידע מסווג הוא המידוּר - הגבלת הגישה למידע זה רק למי שידיעת המידע חיונית לתפקודו של בעל המידע בארגון. המידור חל ישירות על המידע (המחזיק במידע נדרש שלא למסור אותו לאחר), ועל אזורים פיזיים בהם הוא ממוקם ("אתרים ביטחוניים מסווגים"; דוגמה: הכור הגרעיני בדימונה הוא אחד האתרים המסווגים ביותר במדינת ישראל, אך גם אחד מהידועים ביותר). הגישה לאזור כזה מוגבלת אך ורק לאדם בעל סיווג ביטחוני מתאים ומספק, אשר ניתנים לו ההיתרים המתאימים להיחשף למידע. בגופים העוסקים במידע מסווג, הגבלת גישה קיימת גם בתוך מתקן המשמש גוף זה - לא כל מי שרשאי להיכנס למתקן מסוים רשאי להיכנס לכל אחד מחדריו; כל אחד מעובדי המתקן רשאי להיכנס אך ורק לתחום אשר הוגדר לו מראש. הגבלת הגישה של אדם מסוים לאזורים הממודרים השונים במתחם, מתבצעת באמצעות אמצעי זיהוי שונים (כרטיס מגנטי, קוד סודי, זיהוי ביומטרי ועוד). 
מידור מתקיים גם במערכות מידע המאחסנות מידע מסווג. לכל אחד מהזכאים להשתמש במערכת מידע כלשהי, נקבעים היתרים שונים: באיזה מידע רשאי גורם כלכלי כלשהו (עובד חברה, מנהל, רואה חשבון, גורמי צד שלישי הקשורים לחברה, ואשר מקבלים התרים מתאימים) לעיין, איזה מידע הוא רשאי לשנות, באילו מכלי המערכת הוא רשאי להשתמש וכדומה. לצורך מימוש זכויותיו והעלאת רמת ההגנה על נגישות המידע הרגיש (העשוי להיות מנוצל לרעה על ידי מי מהגורמים אשר צוינו לעיל), על המשתמש להזדהות בפני המערכת, לרוב באמצעות אותם אמצעי זיהוי אשר צוינו לעיל.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי

הוועד היהודי האנטי-פשיסטי (רוסית: Еврейский антифашистский комитет, ЕАК), ארגון יהודי סובייטי שהוקם באמצע מלחמת העולם השנייה על מנת לסייע לברית המועצות במלחמה נגד גרמניה הנאצית.

תולדות הארגון

הוועד הוקם בשנת 1942 ביוזמת המשטרה החשאית הסובייטית (נ.ק.ו.ד.-ק.ג.ב.) ומי שעמד בראשה אז, לברנטי בריה. הוא הוקם בעיר סמרה (קויבישב), לאחר שהממשלה הסובייטית העבירה את מקום מושבה מזרחה. בראש הוועד עמד השחקן ובמאי התיאטרון שלמה מיכאלס, ומזכיר הוועד היה העיתונאי שכנא אפשטיין. בין חברי הוועד היה גם לא-יהודי - הפיזיקאי הרוסי הנודע פיוטר קאפיצה (לימים חתן פרס נובל).
ליוזמת הקמת הוועד חברו יהודים בכירים במשטר הסובייטי, וכן אנשי רוח יהודים. מטרת הוועד הייתה לקדם את ענייניה של ברית המועצות בעת המלחמה. הכוונה הייתה לעשות זאת דרך יהדות ארצות הברית ובהשפעתה. בכך קיוו יוזמי הוועד להשיג סיוע מלחמתי ופיננסי חשוב לניהול המלחמה בגרמניה הנאצית.
עסקנים יהודים נאמני המשטר יצרו קשר עם נציגויות זרות בסמרה, ודרכן הגיעו אל הממשל באנגליה ובארצות הברית. הוועד היהודי האנטי-פשיסטי ארגן כמה נסיעות של שליחיו למערב, כדי שישפיעו על קובעי המדיניות שם. כוונתם הייתה לעורר תנועה גדולה של יהודי המערב למתן עזרה לברית המועצות. הוועד עבר למוסקבה בשנת 1943 והפך למרכז חשוב של תרבות היידיש בברית המועצות בעת המלחמה.
הוועד הצליח לגייס כספים מהקהילות היהודיות במערב לטובת הצבא האדום: כ-16 מיליון דולרים גויסו בארצות הברית, כ-15 מיליון - בבריטניה וקנדה, כ-1 מיליון במקסיקו ואפילו כ-750 אלף דולר מהיישוב היהודי בארץ ישראל.
הוועד הציע, בין היתר, להקים לגיון יהודי אמריקאי מיוחד, שיוכשר למשימות צבאיות, שיפעל בחזית הרוסית-גרמנית ויסייע למערכה נגד הגרמנים. הוועד ארגן, בין השאר, משלחת הצלה אווירית, ושלח מטוס מיוחד, בשנת 1943, לחלץ את המשורר אברהם סוצקבר משטחי הפרטיזנים שבבלארוס, מעשה ללא תקדים במלחמת העולם השנייה.
במהלך שנות פעילותו (1942‏-1948) הוציא הוועד גם עיתון ביידיש - "אייניקייט" ("אחדות" ביידיש).
לקראת סיום המלחמה ולאחריה עסקו רבים מחברי הוועד באיסוף מידע על שואת העם היהודי באירופה תחת הכיבוש הנאצי. העדויות עובדו על ידי שני עיתונאים יהודים, איליה אהרנבורג ווסילי גרוסמן, לספר שנקרא "רצח עם" (הספר נודע בכינויו "הספר השחור"). הספר (ביידיש) ראה אור בארצות הברית וברומניה בשנת 1946. הוא לא הודפס בברית המועצות בעיקר בשל התנגדות הצנזורה לאזכור שיתוף הפעולה של האוכלוסייה המקומית בברית המועצות (בעיקר אוקראינים) בהשמדת היהודים. הספר הוצא לאור ברוסית בירושלים בשנת 1980. עותק שלו בכתב יד נשמר במוזיאון יד ושם בירושלים.
עם תום המלחמה המשיך הוועד לפעול, אך בשנת 1948, עם תחילת הרדיפות נגד אנשי התרבות היהודית, פוזר הוועד בטענה שהפך למרכז של "תעמולה אנטי-סובייטית". יושב ראש הוועד נרצח על ידי אנשי המשטרה החשאית הסובייטית בתאונת דרכים מבוימת בשנת 1948. בשנת 1949 נעצרו חלק מחברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. הם הואשמו באי נאמנות לשלטון, בניהול תעמולה אנטי-קומוניסטית וגם בקשירת קשר ליצירת רפובליקה יהודית בחצי האי קרים, בניסיון "לקרוע" את האזור הזה מברית המועצות.
ב-12 באוגוסט 1952 הוצאו 13 מחברי הוועד להורג, במה שנודע כ"הוצאתם להורג של הרוגי המלכות בברית המועצות (או כ"ליל המשוררים הרצוחים)".
לאחר מות סטלין בשנת 1953 שוחררו כל חברי הוועד שהיו אסורים בבתי הכלא. שמם של חברי הוועד שנשפטו בשנים 1949 - 1952 טוהר בשנת 1956.
העמק המרכזי של צ'ילה

העמק המרכזי של צ'ילה הוא אזור המשתרע בין רכס החוף הצ'יליאני והרי האנדים. בהגדרתו הרחבה ביותר, זו הגאולוגית, נמשך העמק המרכזי מסנטיאגו דה צ'ילה בצפון למצר אופקי (Ofqui) בדרום. יש הנוהגים להחשיב את נהר הביוביו כגבולו הדרומי של העמק, וזאת מסיבות היסטוריות שמקורן במלחמת האראוקו וגבול התפשטות האימפריה הספרדית בתקופה הקולוניאלית. אחרים רואים בעיר פוארטו מונט את גבולו הדרומי של העמק, שכן מנקודה זו ודרומה נמצא העמק מתחת לפני הים.

גאוגרפיה ואקלים

רובו של העמק המרכזי הוא אדמה פורייה ומרכזה החקלאי של צ'ילה. בחלקו הצפוני שורר אקלים ים תיכוני, וככל שמדרימים במורד העמק יורדת הטמפרטורה וכמות המשקעים עולה. החורפים קלים ואילו הקייצים חמים בצורה מתונה ויבשים, בדרך כלל.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בסנטיאגו היא 14° צלזיוס ופעולתו הממתנת של האוקיינוס השקט מונעת משינויים דרסטיים בטמפרטורה. כאשר יורד שלג בעמק, הוא מחזיק מעמד מספר שעות בלבד.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בסנטיאגו היא 33 סנטימטרים, בעוד שבוולפראיסו (Valparaíso), הנמצאת באותו קו רוחב אך מחוץ לעמק המרכזי, הממוצע השנתי הוא של 38 סנטימטרים. כמות המשקעים עולה ככל שמדרימים לאורכו של העמק, ובעיר קונספסיון שבדרומו עומד הממוצע השנתי על 132 סנטימטרים.

דמוגרפיה וכלכלה

מבחינה היסטורית היה צפונו של העמק המרכזי (בין נהר הביוביו לעיר סנטיאגו) לב ליבה של הארץ וריכוז האוכלוסין הגדול בה. כלכלת האזור מאופיינת בגיוון וענפיה החזקים נשענים על משאבים טבעיים, כגון כריית נחושת, כריתת עצים, חקלאות, ייצור יינות, ומרבית הסקטור התעשייתי.
הערים המרכזיות בעמק, מצפון לדרום, הן סנטיאגו דה צ'ילה, פואנטה אלטו (Puente Alto), רנקגואה (Rancagua), קוריקו (Curicó), טלקה (Talca), לינארס (Linares), צ'ייאן (Chillán), קונספסיון (Concepción), לוס אנחלס (Los Ángeles), טמוקו (Temuco), אוסורנו (Osorno), ופוארטו מונט.
יחסי הרפובליקה של קונגו–צ'ילה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של קונגו לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-1 ביוני 1972.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות ברפובליקה של קונגו נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן. גם אזרחי הרפובליקה של קונגו שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
צ'ה בום-קון

קריירת משחק

אחד מהטובים שבכדורגלני יבשת אסיה בכל הזמנים, בום-קון זכור בקרב אוהדי נבחרת ישראל בשנות השבעים ואף בקרב שחקניה, ממספר משחקים בין נבחרות קוריאה וישראל, במוקדמות גביע העולם. שחקן הנבחרת הישראלית גידי דמתי אמר ל"הארץ" כי: "כולנו הכרנו רק שם אחד, צ'ה בום קון. כל התרגולים היו על השחקן הזה, שהיה גבוה, מהיר עם משחק ראש מצוין ובעיטות איומות בשתי הרגליים".
אף שקוריאה הדרומית של בום-קון מנעה מישראל את ההעפלה למונדיאל 1978, היא גם לא הגיעה לשם בעצמה. בשנים שלאחר מכן לא שותף במשחקי הנבחרת, לאחר שעבר לשחק בגרמניה בגיל 27. לאחר פחות משנה במדי דרמשטדט, הוא עבר לשחק באיינטרכט פרנקפורט וזכה עימה בגביע אופ"א. לאחר מספר שנים עבר לבאייר לברקוזן וגם עימה זכה באותו מפעל אירופי. באותה תקופה היה בום-קון אחד מהכוכבים הגדולים בבונדסליגה; כשפרש ב-1989, עמדו לזכותו 98 שערים ב-308 הופעות בליגה הגרמנית הבכירה - יותר מכל שחקן זר אחר לפניו.
במובן מסוים הקדימה ההצלחה של בום-קון את זמנה. הכדורגל בארצו לא היה מפותח דיו אז. הליגה המקצוענית הקוריאנית (K-League) נוסדה רק ב-1983; הנבחרת הלאומית העפילה לראשונה מזה שלושים ושתיים שנה למונדיאל רק ב-1986. במקסיקו 1986 שיחק אמנם בום-קון עם הנבחרת, לאחר שנעדר ממנה שמונה שנים. אולם את הפריחה שבאה אחר כך, שהתבטאה בשש הופעות רצופות נוספות במונדיאל, החמיץ כשחקן, אף שהיה לו בה חלק כמאמן.

קריירת אימון

עם שובו לקוריאה פנה לעסוק בפיתוח הכדורגל בה. הוא הקים רשת של בתי ספר לכדורגל ואימן את קבוצת אולסן יונדאי הוראנג-אי מהליגה הקוריאנית, במשך שלוש שנים (1991–1994). ב-1997 מונה למאמן הנבחרת הלאומית, אותה הצעיד להעפלה למונדיאל 1998 בצרפת, ולהדחה נוספת מהטורניר כבר בשלב הבתים הראשון. לאחר התבוסה הכואבת 5-0 להולנד של חוס הידינק, פוטר מתפקידו. אז האשים בתקשורת את ההתאחדות הקוריאנית על שלא הציעו בונוסים ראויים, והוסיף על כך את הטענה שתוצאות משחקי הכדורגל המקצועני בקוריאה נקבעות מראש. ההתאחדות הקוריאנית הטילה עליו עונש מיידי של הרחקה לחמש שנים. הוא עזב את קוריאה עם אשתו. הידינק החליף אותו בתפקיד מאמן נבחרת קוריאה הדרומית, ובהמשך הוביל אותה להישג הגדול (מקום רביעי) במונדיאל 2002, אותו אירחה.
לאחר שאימן במשך כשנה וחצי את קבוצה שנג'ן פינגאן מהליגה הסינית וזכה באליפות, חזר לקוריאה ועבד כפרשן בטלוויזיה שם. ב-2003 שב לליגה הקוריאנית כמאמנה של סוואן סמסונג בלו-וינגס, עימה זכה באליפות ב-2004.
בנו, צ'ה דו-רי, שיחק כמו אביו לפניו, בליגה הגרמנית ובנבחרת קוריאה הדרומית.
ג'יימס מייסון (שחמטאי)

חייו

מייסון אומץ כילד ולא ידוע שם משפחתו אליה נולד. הוא קיבל את שמו לאחר שמשפחתו המאמצת היגרה לארצות הברית בשנת 1861. בארצות הברית למד שחמט וקיבל עבודתו בעיתון ניו יורק הראלד.
מייסון הטביע את חותמו על עולם השחמט בשנת 1876, עת ניצח בתחרות הקונגרס האמריקאי הרביעי בפילדלפיה.
וניצח את הנרי בירד בדו-קרב בתוצאה 13-6.
בשנת 1878 עבר מייסון לאנגליה. תוצאותיו הטובות ביותר בתחרויות היו מקום שלישי בתחרות חזקה מאוד בווינה בשנת 1882, שם ניצח בין השאר את מקס וייס, את לואיס פאולסן, את ג'ורג' הנרי מקנזי, את שמעון אברמוביץ וינוור את וינסנז חרובי, ואת מיכאל צ'יגורין. הוא הגיע למקום שלישי בנירנברג בשנת 1883 וחלוקת מקום שני בתחרות המבורג 1885. בשנת 1895 הגיע למקום ה-12 עם 9.5/21 בתחרות חזקה של הייסטינגס.
ניצח את אדולף אנדרסן בתחרות פריז 1878, את ג'וזף הנרי בלקבורן בתחרות סימפסון 1881, את מיכאל צ'יגורין בתחרות הקונגרס הגרמני 1881 ואת ג'ורג' הנרי מקנזי בתחרות לונדון 1882.
מייסון כתב מספר ספרי שחמט, הפופולריים בהם היו: "עקרונות השחמט בתאוריה ובמעשה" משנת 1894, "אמנות השחמט" משנת 1895, "פתיחות בשחמט" משנת 1897 ו"שחמט חברתי" משנת 1900.
מארק דייטון

ביוגרפיה

דייטון נולד במינאפוליס, לגוונדלון לבית ברנדט וברוס. הוא נינו של איש העסקים ג'ורג' דייטון , מייסה של מחקלה בחברת "דייטון" שלבסוף הפכה לתאגיד הענק טרגט . הוא למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת ייל וסיימו ב-1969. בעת לימודיו, חווה תאונה שעה ששיחק הוקי קרח בנבחרת האוניברסיטה, כשמגע עם הקרח הוביל לשיסוף גרונו. בהמשך החל לעבוד כמורה בלואר איסט סייד שבניו יורק, עד שנת 1971, וכסמנכ"ל הממונה על עניינים כלכליים בחברת שירות ציבורי בבוסטון שבמסצ'וסטס, עד 1975.
בשנים 1975–1976 עבד כעוזר חקיקתי לסנאטור מטעם מינסוטה דאז, וולטר מונדייל, טרם היבחרו לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות בנובמבר 1976. בהמשך שירת כעוזר למושל מינסוטה הדמוקרט, רודי פרפיץ'. הוא גם נבחר לעמוד בראש המחלקות לפיתוח כלכלי ופיתוח אנרגטי במשרד המושל. ב-1990 נבחר למבקר הכללי של מינסוטה, תפקיד בו החזיק עד שנת 1995.
תחילה התמודד דייטון לסנאט ב-1982, אך הפסיד לסנאטור הרפובליקני המכהן דייוויד דרנברגר. לבסוף התמודד שוב ב-2000, והביס את הסאנטור הרפובליקני המכהן רוד גראמס. הוא מימן בעצמו את עלות קמפיין הבחירה שלו, שעמדה בסך 12 מיליון דולר. בעת כהונתו בסנאט הצביע נגד הרשאה לפתיחת מלחמת עיראק וקידם מספר יוזמות חקיקתיות. ב-2006 בחר שלא להתמודד על כהונה נוספת בסנאט, בנימוק כי חווה מפח נפש מוושינגטון די. סי. ומהצורך בגיוס כספים.
בינואר 2009 הכריז דייטון על כוונתו להתמודד למשרת מושל מינסוטה. לבסוף גבר על יריבו הרפובליקני לאחר בחירות צמודות. בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה כמושל. יוזמותיו החקיקתיים המרכזיים בעת כהונתו כמושל הם אישור נישואים חד-מיניים במינסוטה, ובניית אצטדיון חדש עבור המינסוטה ויקינגס מליגת ה-NFL, הנקרא "U.S. Bank Stadium" .
דייטון גרוש בשנית ואב לשניים מנישואיו הראשונים.
סנטה קטרינה

היסטוריה

התיישבות אירופית החלה בהתיישבות הספרדית באי סנטה קטרינה ב-1542. הפורטוגזים לקחו פיקוד ב-1675. הפיקוד על סנטה קטרינה התבסס ב-1738. מהגרים אירופים רבים, בעיקר מגרמניה, התחילו להגיע בתחילת המאה ה-19. מהגרים מאיטליה, מפולין, מרוסיה, מאוקראינה, מיפן ומחלקים אחרים של אירופה הגיעו מאוחר יותר. במרץ 2004 נפגעה המדינה מההוריקן הראשון שנרשם אי פעם באזור הדרום אטלנטי.

גאוגרפיה

לאורך קו החוף האטלנטי שבמדינה יש חופים, איים, מפרצים ומפרצונים רבים. מרכז המדינה מכוסה ביער של ארוקאריה צרת עלים, בדרום מערב - ערבה, ובמזרח ובמערב, רצועות של יער.
סנטה קטרינה נחשבת למדינה הקרה בברזיל. היא גם אחת מהמדינות הספורות בברזיל שיורד בהן לפעמים שלג במהלך החורף, בגלל שהיא באזור הררי. באמצע שנת 1990, במשך חורף קשה, ירד שלג בגובה שני מטר באזורי הכפר במדינה, שווה ערך לכמות השלג שיורדת בחורף ברוסיה ובקנדה.
בקרבת עיירה איטפואה נמצא שמורת טבע גדולה המהווה אטרקציה תיירותית משמעותית.

כלכלה

המגזר התעשייתי הוא המרכזי במדינה, ואחריו ישנם מגזר השירותים והחקלאות.

דמוגרפיה

לפי IBGE, מתגוררים במדינה 6,091,000 תושבים. 83% מהאוכלוסייה מתגוררים בערים. 86.96% מהתושבים הם לבנים, 9.98% ממוצא מעורב, 2.63% שחורים, 0.25% אסייתים ו-0.09% אמריקאים.
דעוה

דעוה ברשות הפלסטינית

חמאס הוא הארגון הפלסטיני בעל מערך הדעוה המסועף ביותר, מאחר שפת"ח הוא ארגון לא-אסלאמי והג'יהאד האסלאמי הוא ארגון שאינו מתמקד ב"הכשרת לבבות", אלא במאבק נגד ישראל. רבים מן הכספים הנתרמים לחמאס משמשים למטרות הדעוה. ישראל מנסה לסכל העברות כספים אלו, כיוון שהטמעת האידאולוגיה של חמאס בקרב הציבור הפלסטיני מסוכנת לא פחות מפעילות הטרור של חמאס.
ג'ון האבליצ'ק

ביוגרפיה

האבליצ'ק נולד באוהיו והחל את הקריירה שלו באוניברסיטת המדינה של אוהיו, וביחד עם ג'רי לוקאס (שחקן NBA לעתיד) זכה באליפות המכללות ב-1960. ב-1962 נבחר בדראפט על ידי בוסטון סלטיקס בבחירה השביעית. עם הסלטיקס זכה האבליצ'ק ב-8 אליפויות, ב-1965 חטף כדור בשניות האחרונות של גמר המזרח נגד פילדלפיה 76' והבטיח את ניצחון הקבוצה, תיאור החטיפה על ידי שדר הבית של הסלטיקס נכנס להיסטוריה של הכדורסל האמריקאי. האבליצ'ק פרש מכדורסל ב-1978, באותה שנה גופיה עם המספר 17 אותו נשא נתלתה בתקרת הבוסטון גארדן והוחלט שאף שחקן בבוסטון סלטיקס לא ילבש עוד את מספרו. ב-1984 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל. ב-2014 בחר בו עיתון הארץ לשחקן הכדורסל הלבן השלישי הטוב ביותר אי פעם.
בשנים האחרונות לחייו התמודד עם מחלקת הפרקינסון. האבליצ'ק נפטר ב-25 באפריל 2019, בביתו שבג'ופיטר, פלורידה.
גלאי גובה מכ"מי

גלאי גובה מכ"מי הוא סוג של מכ"ם דו ממדי שמודד גובה של מטרות.
גלאי גובה מכ"מים היו מובחנים בשל צורת האנטנה שלהן - האנטנות היו גבוהות, אך צרות. כיוון שצורת האלומה הנוצרת היא פונקציה של צורת האנטנה, אלומת גלאי הגובה הייתה שטוחה ורחבה אופקית (כלומר לא טובה במציאת אזימוט למטרה), אבל דקה מאוד אנכית, ובכך מאפשרת מדידה מדויקת מאוד של זווית ההגבהה, ולאחר מכן גובה (בעזרת הטווח).
מכ"מים תלת ממדיים מודרניים מוצאים גם אזימוט וגם הגבהה, ובכך הפכו את גלאי הגובה המכ"מיים למיושנים מאוד.
אגם אטיטלן

גאוגרפיה

אגם אטיטלן נחשב לאגם העמוק ביותר במרכז אמריקה - עומק מוערך ל-340 מטר, רוחבו 10 ק"מ ואורכו 18 ק"מ. האגם מוקף מדרונות תלולים ומדרום לו שוכנים שלושה הרי געש - אטיטלן (Atitlán), סן פדרו (San Pedro) וטולימן (Tolimán).
את האגם מקיפים מספר כפרים, שיושביהם בני מספר שבטים שכולם הם צאצאים של בני המאיה. הכפר סנטיאגו אטיטלן (Santiago Atitlán) הוא הגדול בכפרים המקיפים את האגם. כפרים נוספים הם: סולולה, פנאחצ'ל (Panajachel), סן פדרו לה לגונה (San Pedro la Laguna), סן מרקוס לה לגונה (San Marcos la Laguna), סן לוקאס טולימן (San Lucas Tolimán) ועוד.
גשמים עזים שירדו כתוצאה מסופת ההוריקן סטן, באוקטובר 2005, גרמו לנזקים כבדים בגואטמלה, ובמיוחד נפגע אזור אגם אטיטלן. מפולת בכפר פנבאח גרמה למותם של 1,400 בני אדם והותירה 5,000 תושבים חסרי בית.
האגם נחשב לאחד האגמים היפים בעולם והוא אחד היעדים התיירותיים הפופולריים ביותר בגואטמלה.
היסטוריה אקולוגית
האזור סביב אגם אטיטלן הוכרז כפארק לאומי בשנת 1955. גואטמלה חיפשה דרך להוציא את האגם מאנונימיותו העולמית כדי להגדיל את התיירות לאזור וכך למנף את הכלכלה המקומית.  חברת התעופה פאן אמריקן וורלד איירווייז, הציעה לעשות זאת על ידי הבאת דגים החביבים על דייגים, אל האגם. כך הובאו אל האגם, בשנת 1958, דגי הבס השחור. הבס התמקם במהירות במושבו החדש והחל לכלות את הזנים המקומיים. הבס גרם לחיסולם של יותר משני שלישים מהדגה המקומית באגם ואף תרם להכחדתו של הטבלן הענק, עוף מים נדיר שחי באזור אגם אטיטלן בלבד.
מאפיין ייחודי של אקלים המקום, מכונה בשם "צ'וקומיל" (Xocomil), שמשמעותו בשפה הקצ'קאלית  "הרוח הנושאת הלאה את החטא". רוח זו אופיינית לשעות הבוקר ואחר הצהריים סביב האגם ומעריכים כי היא נוצרת מהמפגש בין רוחות חמות מהאוקיינוס השקט, לבין רוחות קרות יותר מהצפון.
שינוי (תהליך)

שינוי מתייחס להבדלים שחלים על מצב עולם מסוים בנקודות זמן שונות. מדובר בתהליך שבו עצם עובר ממצב מסוים למצב אחר.

מאפייני השינוי

השינוי הוא לעיתים נקודתי - מעבר בין שני מצבים מובחנים היטב, כגון הדלקת נורה, ולעיתים הוא תהליך המתמשך על פני זמן רב, תוך מעבר הדרגתי על פני רצף של מצבים, כגון החיים, שהם רצף של שינויים מהלידה עד המוות.
השינוי הוא לעיתים מחזורי, כמו התחלפות עונות השנה, ולעיתים הוא חד-כיווני או בעל קצב שאינו נצפה מראש.
יש להבחין בין שינוי פנימי, שהוא שינוי בעצם עצמו, לבין שינוי חיצוני, שהוא שינוי במעמדו של העצם עקב שינוי בסביבתו. כאשר הצבע ברמזור מתחלף מאדום לירוק, זהו שינוי פנימי, המתרחש ברמזור עצמו. כאשר הוריו של אדם נפטרים והוא הופך ליתום, זהו שינוי חיצוני, משום שלא חל שינוי באדם עצמו, אך בכל זאת השתנה מעמדו.

חיזוי השינוי

חיזוי השינוי נמצא בלבו של המסחר בבורסות למיניהן: מסחר בניירות ערך, מסחר במטבע זר ומסחר בסחורות עתידיות. התחזית לגבי השינוי הצפוי במחירו של המוצר הנסחר הוא שמשמפיע על ההחלטה לקנותו או למוכרו. 
חיזוי מסלול מעופה של רקטה ששוגרה, שהוא למעשה חישוב השינוי במיקומה עד לפגיעתה במטרתה, הוא הבסיס למערכות ירוט כדוגמת "כיפת ברזל".

התנגדות לשינוי אישי וחברתי

ניסיון לשינוי בפעילות אנושית נתקל פעמים רבות בהתנגדות. תפיסת עולם שמהותה התנגדות לשינוי חברתי קרויה שמרנות. בקרב החרדים רווח הביטוי שטבע החת"ם סופר: "חדש אסור מן התורה", ובא לשלול חידוש או שינוי במנהגים דתיים ביהדות או באורחות החיים בכלל, וזאת למרות הזמנים המשתנים. התנגדות אלימה לשינוי מאפיינת את הלודיטים - קבוצה של פועלים אנגלים בתחילת המאה ה-19 שמחו – לעיתים על ידי הריסת מכונות – נגד השינויים שגרמה המהפכה התעשייתית, שינויים שהם חשבו שמאיימים על פרנסתם.