פשאוור

היסטוריה

פשאוור ממוקמת באזור שנשלט בעבר על ידי שבטים ממקור הודו-איראני. האזור היה חלק מממלכת גנדהארה העתיקה החל מהמאה ה-6 לפני הספירה והיה קשור לתרבות עמק האינדוס ולמלכויות שהיו באזור אפגניסטן כמו באקטריה. על פי ההיסטוריון טרטיוס צ'נדלר (Tertius Chandler), מנתה אוכלוסיית העיר ב-100 לפני הספירה כ-120,000 נפש והייתה העיר השביעית בגודלה בעולם באותה עת.
בתקופות שונות נשלטה ממלכת גנדהארה על ידי אימפריות חיצוניות. במאה ה-6 לפני הספירה כבש כורש את האזור וכלל אותו בממלכה האחמנית וב-327 לפני הספירה נכבש האזור על ידי אלכסנדר מוקדון ונשלט על ידי ההלנים עד 305 לפני הספירה, בה העביר יורשו של אלכסנדר, סלאוקוס הראשון את האזור לשליטת האימפריה המאורית בראשות צ'נדרגופטה מאוריה.
באמצע המאה ה-2 לפני הספירה נשלט האזור על ידי המלך היווני-באקטרי, אאוקרטידס ועל ידי יורשיו, מלכי באקטריה, ששלטו באזור פקיסטן הקדומה וצפון הודו. אחריהם שלטו במקום מלכים פרתיים והודו-פרתיים שהמפורסם בהם היה גונדופרס. הוא ויורשיו שלטו באזור עד אמצע המאה ה-1 לספירה, אז נכבש האזור על ידי קוג'ולה קאדיפיסס, שליט אימפריית קושאן.
תחת שלטונו של המלך הקושאני קנישקה הראשון, ששלט החל מ-127 לספירה (ואולי אף כמה שנים לפני כן) הפכה פשאוור לבירתה המזרחית של גנדהארה. היא אף הפכה למרכז לימודי בודהיסטי. קנישקה בנה בפשאוור את המגדל שנחשב אז כגבוה בעולם - סטופה ענקית שנועדה למשכן לשרידים של בודהה. על פי עדויות נוסעים מאותה תקופה התנשאה הסטופה לגובה של כ-120 מטרים ותוארה כסטופה הגדולה והמרשימה ביותר מכל הסטופות הקיימות. היא נהרסה מפגיעת ברק ושופצה מספר פעמים וקיימת עדות משנת 634 לספירה כי עדיין עמדה אז על תילה.
בתקופה כלשהי באלף הראשון לספירה, החלה להופיע באזור הקבוצה האתנית המרכיבה היום את מירב אוכלוסיית פשאוור - הפתאנים. הם הגיעו מהרי סולאימן  שבדרום מערב פקיסטן. עוד לפני תום האלף הראשון הגיעו לאזור ערבים ועמים טורקיים מוסלמים. הפתאנים החלו להתאסלם בסמוך לסוף האלף הראשון לספירה בעקבות התפשטותה של האימפריה הערבית מחוראסאן (אפגניסטן הקדומה). מייסד האימפריה המוגולית, באבור, הקים במקומה הנוכחי של העיר מבצר ונכדו, אכבר קרא ב-1530 לעיר בשמה הנוכחי. הוא חיזק את ביצורי העיר ובאותן שנים היא התפתחה בצורה משמעותית כשהגיעו אליה אנשי ממשל, חיילים, סוחרים, אנשי מדע, מורים ותאולוגים מוסלמיים שהגיעו לסולטנות דלהי ומצאו את מקומם בפשאוור.
באמצע המאה ה-16 הפך הכובש הפתאני שר שאה סורי  הפך את השגשוג בפשאוור לפריחה של ממש כשסלל את "דרך שהי" שחיברה בין דלהי וקאבול ועברה במעבר ח'יבר ובפשאוור. כינויה של העיר "עיר הפרחים" נולד בזמן שלטון המוגולים כתוצאה מנטיעת גנים רבים שצורתם הועתקה ממערב פרס. לאחר שקיעתה של האימפריה המוגולית במאה ה-18 נשלטה העיר על ידי הפרסים בראשותו של השאה נאדר .
ב-1747 צורפה העיר למחוז הפתאני שבאימפריה הדוראנית  אותה יסד אחמד שאה דוראני. ב-1834 פלשו הסיקים לפשאוור וכבשו אותה מידי אפגניסטן. המושל הסיקי אוויטבייל (Avitabile) הקים חומת לבני בוץ סביב העיר. פשאוור חזרה לשלטון אפגני אחרי מותו של השליט הסיקי רנג'יט סינג . מ-1849 עבר האזור לשליטת האימפריה הבריטית והיה נתון בו עד הקמת פקיסטן ב-1947. בזמן השלטון הבריטי נבנתה חומת לבנים על בסיס החומה הסיקית וחלקים נרחבים ממנה קיימים עד היום.
ב-1973 נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-275,000 נפש. במפקד האוכלוסין שנערך ב-1982 נמנו בעיר 566,248 נפש.
בעיר אירעו מעשי טרור רבים בעשורים הראשונים של המאה ה-21, בהן נאבקה תנועת הטליבן בממשלת פקיסטן. בין הבולטים במעשים אלו היה טבח התלמידים ב-15 בדצמבר 2014 בו נהרגו לפחות 145 אנשים, מורים ותלמידים על ידי טרוריסטים מארגון הטליבן.

דמוגרפיה

האוכלוסייה בפשאוור מתחלקת לאוכלוסיית העירונית, שעמדה ב-1998 על 982,816 נפש (48.68%) ולאוכלוסיית הפרברים והכפרים שמסביב לעיר שעמדה ב-1998 על 1,036,000 נפש (51.32%).  קצב גידול האוכלוסין היה אז 3.29% בשנה ולפי התפתחות קצב הגידול באוכלוסייה, העומד נכון ל-2009 על 3.56% גידול לשנה, מוערכת אוכלוסיית העיר ב-2009 ב-1,390,874 נפש.
אוכלוסיית העיר מכילה שתי קבוצות אתניות עיקריות: הפתאנים מהווים את הרוב וקבוצת ההינדקוואנים  - קבוצה אתנית הודו-איראנית המהווה את קבוצת המיעוט. בנוסף, קיימות אוכלוסיות, בגודל של מספר אלפים לכל אחת, של טג'יקים, חאזארים, אוזבקים, פרסים, פאנג'בים, אנשי שבט צ'יטרל וצוענים.
מעל ל-99% מאוכלוסיית פשאוור היא מוסלמית. למרות האופי המוסלמי הברור של פשאוור המודרנית, בעברה היא הייתה בית לקהילות דתיות קטנות שונות כגון יהודים אפגניים, זורואסטרים, בהאים, הינדים וסיקים. חלוקת הודו הבריטית להודו ולפקיסטן ב-1947 והקמת מדינת ישראל ב-1948 הביאו להעלמותן של הקהילות היהודיות, ההינדית והסיקית מפשאוור. עם זאת, קיימות עדיין בעיר קהילות קטנות של נוצרים, זורואסטרים ובהאים.

תרבות

פשאוור היא מרכז לתרבות הפשטו ולאמנותה. עם הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979 וזרם מיליוני הפליטים האפגניים שחצו את הגבול לפקיסטן, הפכה פשאוור מרכז למוזיקאים ואמנים אפגניים. כמו כן, משמשת העיר כמרכז תרבותי למוזיקה ולקולנוע פתאניים, כמו גם למוזיקה דארית של האפגנים הטאג'יקיים.
מאז הבחירות לפרלמנט הפקיסטני ב-2002 ויסוד הקואליציה השלטת, הוטלו מגבלות על נגינה פומבית של מוזיקה ועל השמעת מוזיקה מוקלטת במקומות ציבוריים. למרות מגבלות אלו הפכה פשאוור למוקד של פעילות מחתרתית תרבותית משגשגת. קיים  גם שגשוג בהוצאת ספרים חדשים בשפה הפרסית. מדובר בעיקר בספרות שיעית איסלאמית המרוכזת בבאזאר קיסה חוואני המופעל בעיקר על ידי פתאנים שיעיים.

תחבורה

נמל התעופה הבינלאומי פשאוור, הנמצא ממערב לעיר, משרת כנמל תעופה ראשי את העיר ואת פרובינציית ח'ייבר פח'טונח'ווה. בנמל התעופה נוחתים כל חברות התעופה הפקיסטניות וחברות תעופה בינלאומיות, כמו נתיבי האוויר של האמירויות ושל קטאר המקיימים טיסות סדירות למפרץ וטיסות המשך ליעדים באירופה.
פשאוור מחוברת לכביש המרכזי של פקיסטן כמו גם לכביש קארקוראם דרכו היא מחוברת לכל עריה הגדולות של פקיסטן ובכללן: קראצ'י, לאהור, איסלאמאבד, רוולפינדי, פייסלאבד ומולטן. הכבישים הללו גם מחברים לאפגניסטן דרך מעבר ח'ייבר ולסין דרך מעבר חונג'ראב. 
מעבר ח'ייבר משמש כמעבר עיקרי למעבר סחורות ונוסעים בין פקיסטן ואפגניסטן. התנועה בתוך העיר כוללת מלבד שימוש באוטובוסים, במוניות ובריקשות ממונעות, גם אמצעי תעבורה מסורתיים כמו סוסים ועגלות.
תחנת הרכבת של פשאוור מופעלת על ידי "Pakistan Railways", חברת הרכבות הגדולה בפקיסטן ורשת מסילות הברזל המקומית מקושרת לכל חלקי פקיסטן וגם לאפגניסטן.

תיירות

לפשאוור היסטוריה ארוכה והיא כוללת אתרים תיירות רבים בעלי עניין. עם זאת, השפעתו הנרחבת ושלטונו בפועל של הארגון האיסלאמי הקיצוני, הטליבאן, הפכה את העיר ואת האזורים שסביב לה למסוכנים עבור תיירים ובמיוחד לתיירים מארצות המערב.
אתרים בולטים בפשאוור: באזאר קיסה חוואני  העתיק המשתרע על רחוב ארוך, מבצר בלה היסאר העתיק  ומסגד מוהבאט חאן .