בית הכנסת נוישוץ

בית התפילה, היכל הקודש נוֹישוֹץ (ברומנית: Templul Neuschotz, "היכל נוישאץ"), שנקרא גם בית הכנסת בית יעקב (Beth-Iacob), היה בית כנסת המשכן הראשון של היהודים הרפורמים ביאשי, הראשון מסוגו בחבל מולדובה.
אבן הפינה של בית הכנסת הונחה ב-25 במאי 1865. בניין בית הכנסת, שנבנה לפי דוגמה של בית כנסת וינאי, נחנך ביום 15 בספטמבר על ידי הרב והדרשן האורתודוקסי המודרני הרפורמיסט אליעזר אליהו איגל, שהובא במיוחד מצ'רנוביץ. בית התפילה - היכל הקודש - בית הכנסת "בית יעקב" שימש את האליטה של יהדות יאשי עד שהופצץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
יעקב נוישוץ, שהיה מפרנסי יהדות יאשי, אדם עשיר ובעל בתים ביאשי, בעל אזרחות אוסטרו-הונגרית, ביקש להקים בעירו בית כנסת משכילי שיפעל לפי דוגמת בתי הכנסת המודרניים של תקופתו במרחב הגרמני. בתכנון בית הכנסת נלקח בחשבון עוגב, והוא הותקן כבר במבנה המקורי.
לפני שהורחב היו בבית הכנסת 84 מושבים שנועדו לגברים וביציע עוד 50 מושבים שנועדו לנשים. יעקב נוישוץ, שדאג לכל הוצאות בית הכנסת, מינה הנהלה ובה שבעה מנכבדי יהדות יאשי, א' וכסלר (A. Wecsler), ד"ר לנדסברג (Dr. Landsberg), ב' כהנא (B. Kahane), ס' רייכלר (S. Reichler), ב' רפפורט (B. Rapaport), ס' גולדנטל (S. Goldenthal) והוא עצמו. לאחר מותו של יעקב נוישוץ מונו מנהלי בית הכנסת על ידי אלמנתו, אדלאידה, שגם המשיכה במימון הוצאות בית הכנסת והרחבתו.
יהדות יאשי מימנה מהכנסות הגאבלה את מוסדות הדת של העיר ושילמה את מחיית הרבנים ובני משפחותיהם, פרט להוצאות היכל נוישאץ. הוצאות ההיכל שולמו מכיסי המתפללים, אף על פי שמתפללים אלה היו בין משלמי מס גאבלה, הקהילה לא השתתפה בהוצאות היכלם. משנת 1869 היה אנטואן לוי הדרשן של היכל נוישוץ ומשכורתו שולמה גם היא על ידי מתפללי בית הכנסת. כעבור זמן מה פנה אנטואן לוי לקהילה וביקש העלאה בשכרו או שיאלץ לעזוב. קהילת ההיכל פנתה לוועד יהדות יאשי וביקשה השתתפות שלו בשכר הדרשן ובתמורה הבטיחה שאנטואן לוי ילמד בבתי הספר של הקהילה. תחילה רוב ראשי הוועד נטו להסכים, אך בהמשך קמה התנגדות גדולה, גם להשתתפות הכספית וגם לאפשרות שלוי ילמד את ילדי הקהילה - המתנגדים ראו בלוי מי שעלול להעביר את ילדיהם מדתם.
ב-1880 וב-1913 נערכו שיפוצים נרחבים בבית הכנסת, וב-1935 נערכה הרחבה שלו, כדי שיכיל כמות גדולה יותר של מתפללים.
בטבלה של עיריית יאשי, שבה צוינו בתי הכנסת, שהתקיימו ביאשי בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20, נכתב שהיכל נוישוץ נחשב לבית הכנסת הראשי ובחגים ואירועים מרכזים הטקס מנוהל על ידי הרב הראשי של יאשי.

ביקורו של קרול הראשון

אף על פי שלא היה מבתי הכנסת הגדולים של יהדות רומניה, קהל המתפללים שלו, שהיו האליטה של יהדות יאשי, הקנה לו חשיבות מיוחדת, ולכן ביום 19 ביוני 1867, בעקבות הזמנה של הקהילה היהודית, ביקר בבית הכנסת קרול הראשון, מלך רומניה, שבעת ביקורו עדיין לא הוכתר למלך, אלא רק לדומניטור, בשנה שקדמה לביקורו.
הביקור סוקר בהרחבה בעיתונות התקופה, שתיארה את קבלת הפנים, את שירת הילדים והילדות הלבושים בלבן בבית הכנסת בשפה הרומנית, את הנאום שנישא לכבוד השליט, את המלבושים החגיגיים ואת התקהלות האוכלוסייה היהודית לאורך המסלול עד הכניסה לבית הכנסת.
גם לאחר הביקור, במהלך השנים, בית הכנסת שימש גם כמקום בו נערכו מפגני הזדהות עם השלטון ומפעליו וטקסי הודיה. לדוגמה, בעיתון Liberalul מיאשי מתואר טקס שנערך ביום 10 במאי 1886, לרגל מלאת 20 שנה לעליית קרול הראשון לשלטון:
"...לאחר הטקס הקדוש, הרב הדרשן המקומי, שמואל דוד טאובר (Şmuel David Tauber), שמוצאו מטרנופול נשא דרשה בשפה הגרמנית בנושא החובה לאהוב את המולדת ולכבד את השליט. החזן הוניגמן (Honigmann) נשא תפילה בשפה הרומנית ובסוף המקהלה השמיעה את ההמנון הלאומי."

מותו של יעקב נוישוץ, המייסד

יעקב נוישוץ, מייסד בית הכנסת והנושא בהוצאותיו, נפטר ב-25 באוגוסט 1888, בחווילתו, Mon Repos, שברובע קופואו, ביאשי. למחרת הוצגה גופתו באחד הסלונים של ארמונו (הארמון מהווה כעת מוזאון המוקדש לסופר מיכאיל סדוביאנו) כשהיא מקושטת בפרחים וקהל גדול מאוד עבר על פניו. ביום ראשון, 28 באוגוסט, הועמדה הגופה בשערי בית הכנסת נוישוץ. הקבורה נערכה בבית העלמין היהודי, פקוראר, (Păcurari) ובין המספידים היו הרב הדרשן שמואל דוד טאובר (טויבער), ראשי הציבור, כולל התובע הכללי, שהיה מידידיו. העיתון Curierul (השליח) המקומי הופיע למחרת במסגרת שחורה ועם תיאור מעשי הצדקה שלו.

הרבנים והמטיפים

בין המכהנים בבית הכנסת נוישוץ נמנה מתתיהו שמחה רבנר (Matitiahu Rabener), מי שהיה מנהל בית היתומים, שייסד ומימן נוישוץ, ובנוסף לכך שימש גם כדרשן בבית הכנסת נוישוץ.
בבית הכנסת כיהנו רבנים ודרשנים דוגמת אנטואן לוי האלזסי, החל מ-1869, ויעקב נימירובר, מי שעתיד היה להיות הרב הראשי של יהדות רומניה, אך זו הייתה משרתו הראשונה כרב וכדרשן והוא החל בה ב-1896. הרב נימירובר נתקל בראשית הפעילות שלו ביאשי בעוינות של החוגים היהודים האורתודוקסים והמסורתיים, שראו בו סוג של רב רפורמי.

לקריאה נוספת

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: עודף הבהרות בגוף הטקסט ודו-שיח שמקומו בדף השיחה, ציטוטים ללא ציון המקור.
Baruch Tercatin, Lucian Herşcovici - Prezenţe rabinice in perimetrul românesc, Hasefer, Bucureşti, 2008 (ברומנית)
(ברוך טרקטין, לוציאן הרשקוביץ' - נוכחויות רבניות במרחב הרומני, הספר, בוקרשט 2008)