ז'אן-קלוד יונקר

ביוגרפיה

יונקר נולד ברנדג' שבמערב לוקסמבורג ואת רוב ילדותו בילה בבלוו. אביו לחם במלחמת העולם השנייה בוורמאכט, עסק בפלדה והיה חבר של האגודה הנוצרית לעסקים. יונקר למד בקליירפורטיין שבבלגיה. בסביבות 1974 הצטרף כחבר במפלגה הנוצרית-הסוציאליסטית העממית. יונקר פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת שטרסבורג וסיים את התואר השני ב-1979. על אף שהושבע למועצת עורכי הדין של לוקסמבורג ב-1980, מעולם לא עבד כעורך דין.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, עם שובו ללוקסמבורג, הקנו לו יכולותיו הרטוריות קידום, עת מונה לשמש מזכיר פרלמנטרי (חבר פרלמנט אשר מסייע לבעל תפקיד בכיר יותר של שר, במילוי חובותיו). כחבר במפלגה הנוצרית-סוציאליסטית העממית נבחר לבית המחוקקים של לוקסמבורג ב-1984 ומונה מיד לתפקיד שר העבודה בקבינט של ראש הממשלה ז'אק סָנטֶר. מהלך זה הוביל לכך שיונקר מוּנה מספר פעמים לתפקיד יושב הראש של ישיבות מועצת האיחוד האירופי, בהן לראשונה התגלתה תמיכתו בעמדות פרו-אירופיות (פרו-אירופיאניזם היא קטגוריה המוחלת על אדם, מפלגה או ארגון, התומכים ברעיון של אינטגרציה אירופית, בעיקר באמצעות האיחוד האירופי). 
זמן קצר לפני הבחירות הכלליות שנערכו בלוקסמבורג ב-1989, נפצע יונקר בצורה חמורה בתאונת דרכים, ובמשך שבועיים היה שרוי במצב של תרדמת. עם זאת, יונקר התאושש בזמן כדי לחזור לכהן בבית המחוקקים, כשהוא קוטף את משרת שר האוצר, לצד המשך כהונתו כשר העבודה. משרת שר האוצר נתפשֹת באופן מסורתי כטקס מעבר בדרך לתפקיד ראש הממשלה, וקידומו לתפקיד הבכיר מכולם נראה בשלב זה בלתי נמנע, כאשר פרשנים פוליטיים הסיקו כי סנטר מטפח את יונקר כיורשו.
יונקר נבחר לראשות ממשלת לוקסמבורג ב-20 בינואר 1995. מטרותיו הראשונות כראש הממשלה היו להתמקד בכללי הפלטפורמה הכלכלית העולמית ולשפר את הפרופיל הבינלאומי של לוקסמבורג, יעדים שחייבו ביקורים רבים בחו"ל. מאז 1995 נבחר שלוש פעמים. הפעם האחרונה הייתה ב-7 ביוני 2009. בעת עזיבתו את תפקיד ראש ממשלת לוקסמבורג היה יונקר ראש הממשלה שכיהן בפרק הזמן הארוך ביותר מכל מדינות האיחוד האירופי, ואחד המנהיגים הנבחרים הוותיקים ביותר בתפקידם בכל דמוקרטיה שהיא בעולם.
יונקר כיהן כנשיא היורוגרופ, קבוצת שרי האוצר של גוש האירו, הקבוצה השולטת על האירו, מאז ייסודה כמשרה חצי קבועה ב-2005 ועד פרישתו מתפקיד זה ב-2013. יונקר כיהן כשר האוצר של לוקמבורג בשנים 1989–2009 ומונה לראש הממשלה כשסנטר מונה לנשיא הנציבות האירופית ב-1995. בתוקף תפקידו כראש ממשלה הוא כיהן שתי קדנציות של שישה חודשים כל אחת כנשיא המועצה האירופית, בשנים 1997 ו-2005. עד לשנת 2013 הוא היה יושב ראש "יורוגרוף" עד שהוחלף כל ידי ירון דייסלבלום.
ב-7 במרץ 2014 נבחר בקונגרס של מפלגת העם האירופי למועמד המפלגה לנשיאות הנציבות האירופית בבחירות שעתידות היו להיערך בין 22 ל-25 במאי 2014. ב-15 ביולי נבחר לנשיא הנציבות האירופית. לצד שפת אמו, לוקסמבורגית, הוא דובר גם צרפתית, גרמנית ואנגלית.

כראש ממשלה

כהונתו הראשונה של יונקר כראש ממשלה התמקדה בכינון פלטפורמה כלכלית של יחסים בינלאומיים בילטרליים, על מנת לשפר את הפרופיל של לוקסמבורג בחו"ל, וכללה מספר ביקורים רשמיים בחו"ל. במהלך ביקור אחד כזה, בדבלין בדצמבר 1996, תיווך בהצלחה בין קאנצלר גרמניה דאז, הלמוט קוהל, לבין נשיא צרפת דאז, ז'אק שיראק, במחלוקת שעסקה במדיניות הכלכלית והמוניטרית שיונקר עצמו הנהיג באיחוד האירופי. העיתונות הצמידה לו את הכינוי "Hero of Dublin" על כך שהשיג הסכם שנראה לא סביר בין השניים.
1997 הביאה את הנשיאות התורנית של המועצה האירופית ללוקסמבורג, לראשונה בתקופת ממשלו של יונקר. יונקר דגל בקידום אינטגרציה חברתית באירופה בד בבד עם "תהליך לוקסמבורג" לצורך קידום מדיניות אירופית משותפת נגד אבטלה. יונקר גם יזם את ה-"Euro 11", קבוצה לא-רשמית של שרי האוצר האירופיים העוסקת בעניינים כלכליים ומוניטריים הנוגעים לאידיאלים של האיחוד האירופי. כהוקרה על כל היוזמות הללו זכה ב-1998 בפרס ה-Vision for Europe Award, פרס המוענק כהוקרה על הישגים יוצאי דופן בקידום אירופה אל העתיד. 
בבחירות 1999 זכה בכהונה נוספת כראש הממשלה, אם כי הקואליציה עם מפלגת העובדים הסוציאליסטית נשברה לטובת קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית. לאחר בחירות 2004 הפכה שוב מפלגת העובדים הסוציאליסטית למפלגה השנייה בגודלה, ויונקר כונן איתה קואליציה פעם נוספת. זמן קצר לאחר בחירתו מחדש, מצא עצמו יונקר מוסר מידע מוטעה בפסגת האיחוד האירופי אודות מצבו של ראש הרשות הפלסטינית דאז, יאסר ערפאת. יונקר הודיע בטעות על מותו בטרם עת, בטרם חזר בו בטענה שמדובר באי-הבנה. 
בראשית 2005 ירש כהונה שנייה כנשיא המועצה האירופית, תפקיד שכיהן בו גם במחצית השנייה של 1997. זמן קצר לאחר תום כהונתו התקיים בלוקסמבורג משאל עם על אישור החוקה האירופית, ויונקר סיכן את הקריירה שלו למען הצלחת המשאל, תוך שהוא מבטיח להתפטר אם המשאל ייכשל. בסופו של דבר היה שיעור התומכים באישור החוקה 56.5%, כשאחוז ההצבעה היה 88%. נאמנותו הנמשכת לאידיאלים האירופיים הביאה לזכייתו ב-2006 בפרס Charlemagne Prize ("פרס קרל הגדול"), אחד הפרסים היוקרתיים ביותר באירופה.
ב-2009 גינה יונקר את הסרת החרם על הבישוף השנוי במחלוקת, ריצ'רד ויליאמסון, חבר אגודת הקדוש פיוס העשירי.
ב-2013 הגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, עקב שערוריית ריגול, לפיה איפשר לסוכנות הביון של המדינה (SREL, Service de Renseignement de l'Etat) לרגל נגד אזרחים ומדינאים בכירים בלוקסמבורג. ב-4 בדצמבר אותה השנה נפרד סופית מתפקידו זה.
כנשיא הנציבות האירופאית
יונקר נכנס לתפקידו ביולי 2014 אחרי תהליך בחירות ארוך ומורכב. מייד עם כניסתו לתפקיד התמודד יונקר עם Luxembourg Leaks מסמכים אשר חשפו את הפיכת לוקסמבורג למקלט מס עבור תאגידים וחבורת זרות.
בתקופת כהונתו הגיעו יחסי בריטניה והאיחוד האירופאי לשפל חסר תקדים ששיאם באו לידי ביטוי בתוצאות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי לפיהם תמכו רוב המצביעים ביציאה מהאיחוד האירופי.
יונקר נצפה בפסגת נאטו שהתקיימה ב-13.07.18 כאשר הוא בגילופין מנהיגי האיחוד שהבחינו בכך סייעו לו ללכת ואחזו בו כדי שלא יאבד שיווי משקל מול המצלמות.