שיחות עם קפקא

הרקע לכתיבת הזכרונות

אביו של גוסאב יאנוך, החליט לבדוק מדוע חשבונות החשמל שנשלחים לביתו, גבוהים במיוחד. לאחר שגילה כי האור בחדרו של בנו דולק בלילות, הוא מצא בחדר מחברת שירים שעל כריכתה מתנוסס השם גוסטב. לאחר קריאתם, הוא הדפיסם והראה אותם לקפקא, אותו הכיר במקום עבודתם המשותף במחלקה המשפטית של המוסד לביטוח עובדים מפני תאונות עבודה בפראג. לאחר שקפקא קרא את השירים, הוא ביקש מהאב שיציג בפניו את בנו. גוסטב יאנוך כתב כי המשפט הראשון שקפקא אמר לו בפגישתם הראשונה שנערכה בחודש מרץ 1920: "אינך צריך להתבייש בפני, גם לי יש חשבון חשמל גדול". כך החלה להתרקם ידידות בין גוסטב יאנוך הצעיר לבין קפקא שהיה אז בגיל 36. מאותו יום ואילך הרבו השניים להיפגש ולשוחח במשרדו של קפקא, או תוך כדי טיולים רגליים ברחבי העיר פראג. את הזכרונות מהמפגשים הללו, תעד גוסטב יאנוך ביומניו ורק כ- 30 שנה מאוחר יותר הם קובצו, נערכו ויצאו לאור.

הרקע לעריכת הזכרונות כספר

בשנת 1924, הלכו לעולמם בזה אחר זה, אביו של יאנוך וקפקא ומאז לפי דברי יאנוך "התמוטט עלי אופק הרגש והרוח של נעורי". שנתיים מאוחר יותר, פנה אליו יוזף פלוריאן - בעל הוצאת הספרים דוברה דילו, עבורה תרגם גוסטב יאנוך 6 סיפורים מתוך הספר הרופא הכפרי – וביקש ממנו לערוך את זכרונותיו שכתב על קפקא. גוסטב יאנוך מסר לידיו את כתב היד הצ'כי והגרמני שערך, אך רשימות אלה נגנזו לפי עדותו של יאנוך, בשל התרחקותו מיוזף פלוריאן. מאז חלה הידרדרות נוספת במצבו הנפשי והפיזי של גוסטב יאנוך, כפי שתיאר זאת בכתב בשנת 1947: "לאחר אותו זמן החלו בחיי שנים ארוכות של נדודים חסרי מנוח, שהוליכוני אל הסבל של מלחמת העולם השנייה ואל המבוכה ואי השקט של ההווה".
באותם זמנים פנו אליו חברו הקומפוזיטור ג'ורג' ואזובק ואשתו יוהאנה ובקשו ממנו לפרסם את רשימותיו. הם טענו כי הרשימות הללו אינן שייכות רק לו וכי כעד המחזיק בידו מפתח להבנת אישיותו של קפקא, אסור לו להמשיך ולהסתיר אותן.
זמן קצר לאחר מכן, הואשם יאנוך שהיה חבר בתקופת מלחמת העולם השנייה בתנועת ההתנגדות, במעשי שחיתות על ידי פקידים של המשטר הישן, ונכלא במשך 13 חודשים בבית הסוהר פאנקראנץ. 
את התקופה הזו הוא תיאר כאימת מוות, רדיפות, רעב בהמי, זוהמה וקור: "אותה ממלכת צללים מדמדמת של קפקא, נעשתה לי חווית יומיום אישית, רגילה לחלוטין... גם היום הוא מופיע בכל נקודת מפנה בחיי... נזכר אני מה שאמר לי פעם: 'יש ושנים ארוכות צריכות לחלוף עד שהאוזן בשלה לסיפור מסוים, אולם האנשים – וביניהם ההורים שלנו ובכלל כל אשר אנו אוהבים ויראים – חייבים למות, על מנת שנוכל להבין אותם כראוי'". הבנה זו הייתה נקודת מפנה בהחלטתו להוציא את הספר לאור. לאחר שחרורו נוכח זיכויו המוחלט מההאשמות נגדו, הוא חיפש את רשימותיו שהיו מפוזרות בביתו ואצל ידידים. בסופו של דבר הוא מצא עותקים מהנוסח הצ'כי והגרמני של כתב היד, אותו מסר בזמנו לפלוריאן והחל לנפות חלק מהרשימות ולערכן מחדש. את הרשימות הוא הגיש בשם 'קפקא אמר לי', אך הן שונו על ידי המוציאים לאור, לשמו הנוכחי כיום.

מהדורה מורחבת

רק לאחר שהספר שיחות עם קפקא פורסם לראשונה בשנת 1951, ערך גוסטב יאנוך זכרונות נוספים מפגישותיו עם קפקא. זכרונות אלה, נוספו למהדורה האנגלית בתרגומו של Goronwy Reese, שיצאה לאור בניו-יורק בשנת 1971 על ידי הוצאת הספרים New Direction Publications Corporation. במהדורה זו נכללו גם דברי פתיחה מאת המתרגם, הקדמה מאת מכס ברוד ודבריו של גוסטב יאנוך אודות רשימותיו והכרותו עם קפקא.

קפקא אמר לי

במהלך פגישותיהם של קפקא וגוסטב יאנוך, פרש קפקא בפני יאנוך את תפיסת עולמו והתובנות שלו לגבי נושאים שונים. הנושאים עלו כבדרך אגב בשעה שיאנוך הציג בפניו ספרים או עיתונים שונים שקרא ובעת שחלפו במהלך טיוליהם ליד בתי הקפה והתיאטראות של פראג ובשכונות החדשות שנבנו על הריסות הרובע היהודי. בהערותיו של קפקא השתרבבו הומור, סרקאזם וביקורת נוקבת  כלפי סופרים, משוררים ורוח התקופה. גוסטב יאנוך ציין ברשימותיו כי קפקא מעולם לא התאמץ להיראות מבריק או מבדח. כל מה שאמר, "נשמע פשוט, מובן מאליו וטבעי".

על היהודים

כאשר חיפש יאנוך את אולם האסיפות של אגודת הפועלים היהודית 'פועלי ציון', אמרו לו אנשים מהסביבה, כי "אנשים מהוגנים אינם מתרועעים עם יהודים". כשסיפר זאת לקפקא, הסביר הלה ליאנוך כי הציונות היא הסיבה להתעצמות האנטישמיות: "התעוררות התודעה של היהודים נתפסת כשלילת הסביבה. מתוך כך נוצרים רגשות נחיתות, שמפרקים אותם בנקל לפרצי שנאה". הוא השווה את ההתקוממות של דתן ואבירם כנגד משה, ל"התקוממות האנושות כנגד ההתעלות אל האנושי וצלילתה לתהום האפלה של תורת הגזע". "מכים את היהודי והורגים את האדם". אולי זו הסיבה ש"אנחנו היהודים נולדים כבר זקנים". 
"קפקא טען כי "ליהודים ולגרמנים יש הרבה מן המשותף, הם שאפתנים, יעילים, חרוצים ושנואים בתכלית על ידי האחרים. יהודים וגרמנים הם מנודים". הבנת היהודים לדעתו של קפקא היא מכשול, כיוון שדרכו של אדם היא לשעבד את הזולת כשאינו מכירו, באופן הזה מצפונו אינו מציק לו. "לכן אין איש מכיר את תולדות היהודים" . 
כאשר קפקא ויאנוך חלפו ברחובות הרחבים של פראג החדשה, העיר קפקא  "אנו מהלכים ברחובות הרחבים של העיר החדשה, אך צעדינו ומבטינו אינם בטוחים... עיר היהודים הישנה החולה שבתוכנו, היא הרבה יותר מוחשית מאשר העיר החדשה ההיגיינית, הסובבת אותנו". כתושב יהודי של פראג, אמר קפקא כי כיהודי, הוא חולם לעלות לארץ ישראל. "היהודים אינם יכולים להסתפק עוד בהיסטוריה". אם ישראל היא בשביל היהודים מטרה חיונית, הרי שצ'כוסלובקיה, היא רק נקודת מוצא עבור הצ'כים. על אסופות סיפורים של יהודי מזרח אירופה, כגון י"ל פרץ ושלום אש, אמר שהם מציגים סיפורי עם כי "היהדות אינה רק עניין של אמונה, אלא בראש ובראשונה עניין של אורח חיים, של קהילה שדפוסיה נקבעים על ידי האמונה".

על משלח ידו

על עבודתו במשרד התלונן קפקא, כי זוהי עבודת כפיה וכי הוא מתגעגע לעבודת כפיים, אך בשל מצבו הבריאותי, אין הוא יכול לעשות זאת. "עבודה אינטלקטואלית עוקרת את האדם מן הקהיליה האנושית, ולעומת זאת מלאכת כפיים, מוליכה אותו אל הבריות... תמיד תוקפים אותי יסורי מצפון על שאני מניח לחיים שלי לטבוע בתוך פרנסה של משהו".

על מוזיקה ואמנות

"המוזיקה מגבירה את חיי החושים. ואילו השירה, לעומתה, מדבירה אותם, וגורמת לעילויים...את השירה משנים החיים, זה לפעמים עוד יותר גרוע".  "האמנות לאמן היא סבל שמכוחו הוא משתחרר בשביל סבל חדש", הוא השווה את האמן לציפור תימהונית בתוך כלוב הקיום שלה, כמוה אמר: "אני ציפור בלתי אפשרית לחלוטין, אני קאק, אני קפקא".

על ציוריו

העטיפה הקדמית והאחורית של הספר שיחות עם קפקא במהדורה העברית, מאוירת ברישומיו של קפקא, והאותיות של שם הספר הן פרי המצאתו.
בשיחותיו עם יאנוך הביע קפקא מדי פעם את רצונו לדעת לצייר ואת אכזבתו מהתוצאות: "מאוד הייתי רוצה לדעת לצייר. למעשה, אני חוזר שוב ושוב ומנסה, אך אין תוצאות. זהו כתב תמונות אישי לחלוטין. כעבור זמן מסוים, אני עצמי איני יכול לגלות את פירושו". את האיורים שלו הוא כינה שרבוטים ואידיוגרמות ונוכח עיניו של יאנוך, הוא היה משליך אותם ככדורי נייר לפח האשפה. הוא הסביר כי לפיגורות שהוא מצייר אין פרופורציות נכונות ואופק משלהם וכי הפרספקטיבה שהוא כה מתאמץ ללכוד, מונחת מחוץ לנייר. "כשהאסקימוסים רוצים להצית אש על פיסת מקל, הם מציירים כמה פסים עבים עליה וכך גם הוא עושה, אבל הדמויות שלו אינן מציתות אש, כי הוא לא משתמש כנראה בחומרים הנכונים, אולי העיפרון שלו הוא זה שנטול כוח ואולי זה פשוט הוא עצמו", שנמצא עדיין במדבר המצרי ללא יכולת לחצות את הים האדום.

על ביתו

יאנוך שאל את קפקא לאחר שחזר מביקור בכפר: "שוב בבית?", וקפקא ענה: "בבית? אני גר אצל הורי. זה הכול. יש לי חדר כאן משלי, אך זו אינה מולדת, אלא רק מקום מקלט, שבו אני יכול להסתיר את אי השקט הפנימי שלי, ולהתמכר לו ביתר שאת". באחד מן הטיולים המשותפים, הראה קפקא ליאנוך את החנות ואת ביתו של אביו. "אם כן עשיר אתה" אמר יאנוך. קפקא עיקם את פיו וענה: "ומהו עושר? לאחד, אפילו חולצה ישנה היא עושר, אחר עני גם אם הוא בעל עשרה מיליונים".

על אביו של יאנוך

כשגוסטב יאנוך סיפר לקפקא כי אביו גזר מתוך עיתון את השירים של אלטנברג ושמר אותם, אמר קפקא: " תמיד אהבתי את אביך. במבט ראשון הוא נראה כל כך קריר ומפוכח, סבורים כי אינו אלא פקיד רציני וחרוץ, אך כשמכירים אותו מקרוב, מגלים מתחת לפני השטח המטעים, מעיין של אנושיות מחממת". ובהזדמנות אחרת אמר: "אביך מפתיעני ברבגוניות שלו. לגביו הדברים הם כל כך מוחשיים. הכול כה קרוב ונהיר לו. הוא בוודאי אדם מאמין בעומק נשמתו, כי אחרת לא היה עולה בידו להתקרב כל כך אל הדברים".  כאשר יאנוך סיפר בדרך היתול על עבודת הנגרות והמסגרות של אביו, אמר קפקא: "אתה צוחק, כיוון שאתה מצטער על כי אינך יכול להשתתף במלאכת הנגרות והמסגרות יחד עם אביך. הצחוק שלך? אלה הן דמעות שלא נבכו".

מילות סיום

"ב-14 במאי 1924 נטש אבי את החיים מרצונו החופשי. עשרים ואחד ימים מאוחר יותר ב-3 ביוני הלך קפקא לעולמו. עשרים ואחד ימים מאוחר יותר... עשרים ואחד ימים... עשרים ואחד... זה היה מניין שנותי, כאשר התמוטט עלי אופק הרגש והרוח של נעורי".