בישולי גויים

מאכלים שאינם כלולים באיסור

בתלמוד מובאות שתי מימרות בשם האמורא רב, כאשר כל מימרא נשנתה בבית מדרש אחר. בסורא הביאו שהאמורא רב שמואל בר רב יצחק אמר בשם רב: "כל הנאכל כמות שהוא חי – אין בו משום בישולי גוי". כלומר: כל מאכל שנוהגים לאוכלו גם ללא בישול  – מותר לאכילה גם אם נתבשל על ידי גוי. בפומבדיתא הביאו שאמר: "כל שאינו נאכל על שולחן מלכים ללפת בו את הפת – אין בו משום בישולי גוי". כלומר: כל מאכל שאנשים חשובים ומכובדים אינם נוהגים לאוכלו  – מותר לאכילה גם אם נתבשל על ידי גוי.
רוב הראשונים קבעו שהלכה כשתי המימרות הללו להקל, ולכן כל מאכל שנאכל חי או שאינו עולה על שולחן מלכים – אין בו משום בישולי גויים. הרמב"ם הסביר את טעם הדבר, שמאכלים שאינם עולים על שולחן מלכים – אינם חשובים, ואין אדם מזמין את חברו כדי לאכול עמו מהם, ולכן אין חשש שאכילת מאכלים אלו שנתבשלו על ידי הגוי – תביא לידי חיתון עמו. גם דבר שנאכל כשהוא חי הותר מטעם זה, שאין כל כך חשיבות למאכל זה, ואין אדם מזמין את חברו לאכול עמו ממנו.

דבר הנאכל כשהוא חי

דברים שלא נהוג לאוכלם כשהוא חיים, כגון בשר וביצים, אורז ומיני דגן – אסורים באכילה אם נתבשלו על ידי גוי. דברים שנהוג לאוכלם כשהם חיים, כגון תפוחים ושזיפים, שנתבשלו על ידי גוי – מותרים. מעמדו של המאכל אינו נקבע על ידי כל אדם ואדם, אלא לפי מנהג האכילה המקובל באותו מקום. תבשיל שיש בו תערובת של דבר הנאכל חי ודבר שאינו נאכל חי – דינו נקבע על פי העיקר; אם העיקר הוא מדבר שנאכל חי – הוא מותר, ואם העיקר הוא דבר שאינו נאכל חי - הוא אסור. אם הדבר שנאכל חי והדבר שאינו נאכל חי שווים בכמותם ("מחצה על מחצה") – התערובת מותרת, כיון שאיסור בישולי עכו"ם הוא איסור קל.

ברשות ישראל

יש שכתבו שכאשר הגוי מבשל בביתו של היהודי – אין בתבשיל איסור, משום שבאופן זה אין לחוש ליחסי חיתון; אולם רבנו תם חלק על דעה זו, מטעם לא פלוג (לא חילקו חכמים בגזירתם) או כי גם בבית הישראל ישנו חשש חיתון, וקדמו רבנו גרשום, וכך נתקבל להלכה. עם זאת, יש הסוברים שניתן לסמוך על דעה זו בדיעבד.
מחלוקת נוספת דומה היא לגבי בישולי עבדים ושפחות נכריים המשרתים בביתם של ישראלים. לדעת הרמב"ן, מאחר שעבדים ושפחות מבשלים בעל כרחם, אין כאן חשש לקירוב הדעת. שרק בישול שנעשה מרצון טוב והתנדבות יוצר רגשי חיבה וקירוב דעת. לעומתו, רוב הראשונים סוברים שלא חילקו חכמים בגזירתם, וכל בישול של נכרי אסור.
סיוג נוסף לגזירה מופיע בשו"ת מהריט"ץ, לפיו כאשר הנכרי מבשל בסיטונאות, שלא עבור ישראלי מסוים, לא נוצר קירוב הדעת בינו ובין הישראל שקונה לאחר מכן את התבשיל, ולא גזרו בזה חכמים. ובדומה להיתר 'פת פלטר' בגזירת פת גויים. מנגד, הברכי יוסף, ואחריו רוב האחרונים, לא קיבלו היתר זה, משום שקולא זו נאמרה דווקא בפת, שהיא 'חיי נפש', אך לא ביחס לבישולי גויים.

בישול על ידי גוי ויהודי

כאשר חלק מהבישול נעשה על ידי יהודי, כגון שהיהודי ערבב את התבשיל בעת בישולו, או שהיהודי הניח את התבשיל על האש – התבשיל מותר, גם אם כל שאר הבישול נעשה על ידי הגוי. במקרה שהיהודי רק הדליק את האש, ואילו הגוי הניח את התבשיל על האש ועסק בבישול עד סיומו. לדעת ראשוני ספרד, ובעקבותיהם השולחן ערוך – הדלקת האש אינה מספיקה, והתבשיל אסור (וכך נוהגים הספרדים) ואילו ראשוני אשכנז, ובעקבותיהם הרמ"א, מקלים וסוברים שהתבשיל מותר. 
לשאלה זו השלכות במתן כשרות לבתי מזון בזמננו, שכן בבתי מזון רבים (אף בישראל, וכל שכן במקומות אחרים), עובדי המטבח אינם יהודים. בדרך כלל, בבתי מזון הנתונים תחת השגחה מהודרת יש משגיח בכל שעות העבודה, והוא מניח את המאכלים על האש, כדעת השולחן ערוך. לעומת זאת בהכשרים רגילים נוהגים להסתמך על הדעה המקילה – לפיה די בהדלקת האש על ידי יהודי. כמה מפוסקי זמננו הורו שניתן לתת הכשר לבית מזון שהבישול בו נעשה על ידי גויים, ורק הדלקת האש נעשית על ידי יהודי, אף שחלק מהאוכלים והקונים הם בני עדות המזרח, המחויבים לפסיקתו המחמירה של השולחן ערוך, וזאת משום שבמקרה זה ניתן לצרף שיקולים נוספים להיתר, כמו הדעה שדבר שהתבשל על ידי גוי בבית ישראל – מותר (ראו לעיל).

דין הכלים

כלים שגוי בישל בהם – נאסרים בשימוש, כמו כלים שבישלו בהם איסורים אחרים, עד שיוכשרו על ידי הגעלה. עם זאת, הקלו בהכשרת כלים שנאסרו על ידי בישולי גויים (משום שמדובר באיסור שאין לו יסוד בתורה שבכתב) – אם גוי בישל בכלי חרס, ניתן להכשירם על ידי עריכת הגעלה שלש פעמים, למרות שבאיסורים אחרים לא ניתן להכשיר כלי חרס.