מרים ברטוב

ביוגרפיה

ברטוב נולדה בקיץ 1914 בעיר המבורג שבצפון גרמניה. בילדותה מתה עליה אמה, והיא התחנכה בבית סביה בבירה בברלין. ברטוב הצטיינה בציור מגיל צעיר, ולמדה בגימנסיה ריאלית ולאחר מכן באקדמיה לאמנות. עוד בילדותה הגיעה להכרה ציונית והייתה פעילה בתנועת "החלוץ." בשנת 1935, על רקע עליית הנאצים לשלטון, היגרה משפחתה לארגנטינה, אך היא החליטה לעלות לארץ ישראל, ועלתה בשנת 1936. בארץ הצטרפה לגרעין של הקיבוץ המאוחד בשם "קיבוץ מחר" ששכן ברמתיים, ובשנת 1942 התיישב בגברעם. ברטוב הייתה חברת הקיבוץ במשך עשרות שנים. בהמשך עברה לבאר שבע, ולבסוף התיישבה בנתניה. בקיבוץ עסקה, בין היתר, בייצור צעצועים שעיצבה בעצמה.
בשנת 1949 החליטה לכתוב סיפור לילדים, על פי סיפור שסיפרה לילדיה, לאחר שעיצבה בובות בד בדמויות הסיפור. היא פנתה אל שחקן תיאטרון "האהל" יהודה גבאי, שכתב על פי הנחייתה את הסיפור "עֲליקָמָא הקטן", העוסק בכושי באפריקה. את הסיפור איירה ברטוב במגזרות נייר בצבעים אדום, לבן ושחור. הצלחת הספר הביאה לכתיבת ספרים רבים נוספים, ולאיור ספרים של כותבים אחרים. כן איירה לעיתונים "דבר" ו"משמר לילדים". גם בספרים שאיירה, כתבה לעיתים קרובות את הסיפורים, והגישה אותם כשהם מאוירים למספרים ולחורזי החרוזים, כך שחלקה ביצירה היה גדול מאיור גרידא.
בשנת 1986 זכתה מידי נשיא המדינה חיים הרצוג על מפעל חייה באיור ספרי ילדים בפרס בן-יצחק, המוענק על ידי מוזיאון ישראל למאייר המצטיין לספרי ילדים.
ברטוב עבדה בקיבוץ במשך שישה ימים, וציירה, כתחביב, ביום השביעי. ציוריה הוצגו בתערוכות, וזכו להכרה אמנותית. ברטוב ציירה בטכניקות שונות, לרבות ציור על זכוכית וחיתוך עץ.
בשנת 1949 הציגה ציור זכוכית בתערוכה "הקיבוץ במאבק ובמערכה" של הקיבוץ המאוחד בבית סרני שבגבעת ברנר,
וב-1951 הציגה ב"תערוכת אמני ישראל" במוזיאון תל אביב.
בשנת 1955 הציגה בתערוכת אמני ההתיישבות העובדת במשכן לאמנות בעין חרוד,
ב-1958 בתערוכת אמני הקיבוץ בנען,
וב-1960 הציגה בבית האמנים בירושלים תערוכה שזכתה לביקורות מחמיאות.
בשנת 1961 הציגה בגלריה "אטליי" בתל אביב תערוכה מציוריה, שכללה גם ציורים על זכוכית, וגם איורי מגזרות נייר לספרי ילדים.
בשנת 1968 זכתה בפרס ראשון ב"תערוכת יום העצמאות של ציירי הנגב".
ב-1970 הציגה בגלריה "אנגל" תערוכת ציורי שמן.
ב-1972 הציגה במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע.
ברטוב הייתה אם לשלושה: 
פרופ' אלישע ברטוב (אופתלמולוג, מנהל מחלקת עיניים במרכז הרפואי וולפסון ופרופסור חבר קליני לאופתלמולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, חבר נשיאות המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל), חנה כץ ושולי כץ (מוותיקי קיבוץ גברעם; נהרגה מפגיעת קסאם ב-2008), וסבתא לנכדים.
בשנותיה האחרונות המשיכה להתגורר בביתה בנתניה עד לאשפוז בו נפטרה.
נפטרה בקיץ 2012, בסמוך למלאת לה 98.

עליקמא הקטן

אחד האהובים שבספריה של ברטוב הוא הספר "עֲליקָמָא הקטן". הספר מספר את סיפורו של הילד עליקמא שהוא כושי מאפריקה, ואמו שמה סמבינה. הספר פותח במילים: "ראו ילדים כאן עומד עליקמא / עליז ושמח יודעים אתם למה? / ראשית הוא כושון / ושנית שחרחרון / ושלישית הוא יודע לרכב על פילון."
כאשר פורסם הספר בשנת 1949 לא נראה היה כי למילים אלו משמעות שלילית מיוחדת, אך עם חלוף השנים הפכה המילה "כושי" ואף "כושון" לטעונה במשמעויות שליליות, וחרוזים אלו לא נראו תמימים כפי שנכתבו. בשנת 2007 פסק בית משפט השלום בירושלים בתביעת לשון הרע של מאבטח ממוצא אתיופי, שבשעת מריבה קרא לו נהג אגד "כושי", והביא את הספר "עליקמא" כדוגמה לשינוי השלילי שחל במשמעות המילה "כושי" משנות הארבעים, בהן נחשב הכינוי לחיובי, ועד לשנת 2007.
בשנת 1999 החליט אגף הנוער במוזיאון ישראל להוציא מהדורה מחודשת לספר, וברטוב החליטה לשנות את מילות הפתיחה של הספר כך שלא יכללו את המילים "כושון" ו"שחרחרון", וכתבה כי "ראשית, יש לו אבא / שנית, יש לו אמא / ושלישית יש לו פיל שקוראים לו במבימא". ברטוב עצמה הסבירה כי לדעתה ספרה אך קירב את הילדים לדמותו של עליקמא השחרחר, ולא הייתה לה כל כוונה גזענית.