google/wiki40b huggingface dataset:
דוגה

היסטוריה

דיודורוס סיקולוס מזכיר את דוגה כבר בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, ולפי ממצאים ארכאולוגים בנקרופוליס שנתגלו בצפון האתר, היא נוסדה לפני המאה ה-5 לפנה"ס. כאשר המלך הנומידי מסיניסה כבש את האזור, הוא הפך את העיר לאחת מבירותיו. העיר שגשגה בתקופת יורשיו, ופיתחה תרבות פונית-לובית. כאשר יוליוס קיסר הביס את יובה הראשון, מלך נומידיה בקרב טפסוס בשנת 46 לפנה"ס, הוא סיפח את מזרח נומידיה לפרובינקיה אפריקה נובה ודוגה הפכה לעיר רומית. החל הימי אוגוסטוס ועד סוף המאה ה-1 התגוררו בעיר שתי קבוצות אוכלוסייה נבדלות זו מזו, האוכלוסייה המקומית אשר חייתה לפי המערכת המסורתית המקומית, והאוכלוסייה הרומית שהייתה כפופה לקולוניה של קרתגו וחייתה בהתאם לאורח החיים הרומי. מחד שמרה העיר על המתאר העירוני הנומידי, אך בה בעת הוקמו בה מבנים מונומנטליים רומיים. אף שהעיר הייתה קטנה, אפילו במושגי הזמן, ואוכלוסייתה לא חרגה מעולם מכ-5,000 תושבים, היא שגשגה בשל העורף החקלאי הפורה שלה, במיוחד במהלך המאה ה-2 וה-3. עם זאת, דוגה לא נחשבה לעיר חשובה, ואף ששיגשגה והוקמו בה מבני ציבור מרשימים, היא נותרה בגדר עיר שוק שולית. בשנת 205 הוענק לדוגה מעמד של מוניקיפיום, וב-261 זכתה למעמדה של קולוניה, המעמד הגבוה ביותר ליישוב מסוגה. באותה עת הייתה למקום מושבו של בישוף והמשיכה ושגשגה גם במהלך המאה ה-4. במאה ה-5 החלה העיר לשקוע, ובתקופה הביזנטית, בין השנים 533–698, הייתה יישוב שולי. בתקופה זו הוקמה חומה סביב הפורום ומקדש סטורנוס, יונו ומינרווה הסמוך. בתקופה המוסלמית המשיך והתקיים יישוב כלשהו באתר, ואף הוקם בו מסגד פשוט במאה ה-14, אך המידע על דוגה מתקופה זו מועט.

המאוזולאום הלובי-פוני

המאוזולאום הלובי-פוני בדרום העיר הוא אחד המבנים הבולטים באתר. הוא נבנה כמשכן לשרידיו של הנסיך הנומידי אטבאן, והוא מתוארך לסוף המאה ה-3 לפנה"ס או לתחילת המאה ה-2 לפנה"ס. המאוזוליאום הוא המבנה המונומנטלי היחיד ששרד בתוניסיה מהתקופה הפונית. מעל הבסיס העשוי משש מדרגות ניצבת קומה רבועה ומעליה שלוש מדרגות נוספות. מעל לאלה שוכנת קומה נוספת שבכל אחד מצדדיה תבליטים בצורת שני עמודים יוניים, ועמודים נוספים בפינות. שלוש מדרגות נוספות מסתיימות בקומה שלישית ומעוטרת, שמעליה כיפה בצורת פירמידה. בכל אחד מצדדי הכיפה נראית דמות מכונפת, וגובהו הכולל של המבנה מגיע ל-21 מטר.

הפורום והמקדשים

הפורום הרבוע והקטן מוקף באכסדרה של עמודי שיש, והחומה הביזאנטית המאוחרת חוצה אותו. לצידו שוכן מקדש סטורנוס, יונו ומינרווה. בקדמת המקדש ניצבת שורה של שישה עמודים קורינתיים, ומתחתיו קריפטה שייתכן ושימשה ככנסייה בתקופה מאוחרת יותר. מקדש סטורנוס נמצא בחלק הנומידי המוקדם של העיר, והוא הוקם באתר בו שכן קודם לכן מקדש לבעל. 
מקדש יונו השמימית הוא המרשים שבמקדשי העיר. הוא נבנה בשנת 230 לערך והוא שוכן במרכזה של חצר בצורת חצי מעגל.

אתרים אחרים

בתיאטרון הקטן מקום ל-3,500 צופים, ולמרות גודלו הצנוע, יש לזכור כי שימש עיר שבה התגוררות לכל היותר 5,000 תושבים. שער הניצחון לסוורינוס נבנה ככל הנראה כדי לציין את העלתה של העיר למעמד של מוניקיפיום בתקופתו. שער זה נמצא במצב מדורדר למדי, אך השער האחר המוקדש לקיסר אלכסנדר סוורוס השתמר במצב טוב. מרחצאות העיר הוקמו במאה ה-3 ושופצו במאה ה-4. במקום נמצא פסיפס של הקיקלופים, אך הוא שמור במוזיאון בתוניס.
פופוקטפטל

פעילות געשית

פופו הוא הר הגעש הפעיל הגבוה ביותר בחצי הכדור הצפוני. התפרצות משמעותית שאירעה בשנת 1947 החלה מחזור פעילות הנמשך עד היום. ביום 21 בדצמבר 1994 ההר המטיר גז ואפר שנישאו למרחק של 25 ק"מ עם כיוון הרוח. בעקבות ההתפרצות פונו תושבי הכפרים הסמוכים להר ומדענים החלו לנטר אחר פעילות ההר. ביום 30 באפריל 1996 נהרגו חמישה מטפסי הרים על שפת לוע ההר בהתפרצות פתאומית. בדצמבר 2000 פונו עשרות אלפי תושבים מן האזור לאחר שמדענים הזהירו מפני התפרצות נוספת קרובה. ביום 29 בינואר 2001, התפרץ ההר בעצמה שלא נראתה כמוה במקום, מזה אלפי שנים. זרם פירוקלסטי ירד במורד ההר לאורך 8 ק"מ וגרם להמסת הקרחון על מורדותיו.

התפרצותו ב-2012

פרק נוסף של פעילות החל ב-19 באפריל 2012 כאשר החלו להיפלט מההר גושי סלע לוהטים, אדי מים ואפר געשי – 15 פעמים במהלך אותה יממה. פעילותו של ההר נמשכה תוך התרוממות של עמודי התפרצות שהגיעו עד לגובה של 2 ק"מ, שהמטירו אפר געשי עד למרחק של 23 ק"מ. רצף אירועים זה – הדומה בקנה המידה שלו לזה שהחל בדצמבר 2000 – עשוי לעודד את השלטונות לפתוח בפינוי סביבתו הקרובה של הר הגעש.

סביבת ההר

פופו נמצא רק שבעים ק"מ מדרום-מזרח למקסיקו סיטי, וממנה ניתן לראות את פסגתו בימים שבהם הראות טובה (אולם אלה נדירים בעיר זו שבה זיהום אוויר קשה). ההר שוכן 40 ק"מ ממערב לעיר פואבלה (בת מיליון וחצי תושבים), ותושביה יכולים לצפות על ההר והקרחון היורד ממנו, כמעט בכל עונות השנה. הכובשים הספרדים טיפסו לראשונה לפסגת ההר במשלחת בראשות דיאגו דה אודז, בשנת 1519. המנזרים שנבנו במאה השש-עשרה על מורדות ההר הוכרזו כאתר מורשת עולמית.

האגדה על פופוקטפטל ואיצטקיהואטל

במיתולוגיה אצטקית פופוקטפטל היה לוחם שאהב את איצטקיהואטל. אביה של איצטקיהואטל שלח אותו לקרב בווחאקה (אזור במקסיקו), והבטיח כי יוכל לשאת את בתו לאישה לכשישוב (דבר שאביה של איצטקיהואטל הניח כי לא יקרה). לאיצטקיהואטל נאמר כי אהובה מת וכאשר שמעה זאת, מתה מצער. כאשר שב מן הקרב ושמע על גורל אהובתו, אף פופוקטפטל מת מצער. האלים כיסו אותם בשלג והפכו אותם להרים. הר איצטקיהואטל נקרא "האישה הנמה" כיוון שצלליתו דומה לדמות אישה השוכבת על גבה. פופוקטפטל, לעומת זאת, ממטיר אש על הארץ בזעם אדיר על אבדן אהובתו.
סיפור שונה מסופר על ידי תושבי טטלסינגו מורלס, דוברי נהואטל. לפי סיפור זה איצטקיהואטל הייתה אשתו של פופו, אבל נבדו דה טולוקה (ההר הרביעי בגובהו במקסיקו) רצה אותה ולכן הוא ופופו זרקו אבנים האחד על משנהו. כך נוצר רכס הרי הרוקי של יבשת צפון אמריקה וטבעת האש החוצה את מקסיקו. לבסוף, פופו בהתקף זעם, זרק על נברו דה טולוקה גוש קרח ענק וערף את ראשו. זו הסיבה שפסגתו של נברו דה טולוקה שטוחה, עם כתפיים רחבות וללא ראש. נראה שאגדה זו משמרת זיכרון של התפרצויות עצומות של פופו.
יחסי הונגריה–סלובניה

היסטוריה

היחסים שבין הונגריה לסלובניה כוננו ב-16 בינואר 1992 מיד לאחר עצמאותה של סלובניה מיוגוסלביה.
ב-7 במרץ 2001 ביקר ראש ממשלת סלובניה יאנז דרנובשק בהונגריה במסגרת ביקור רשמי. ב-8 במאי 2001 ביקר שר החוץ הסלובני ד"ר דימיטרי רופל  בהונגריה וב-16 במאי התרחש טקס חניכת קו הרכבת ההונגרי-סלובני על גבול שתי המדינות, בעיירה הודוש  שנמצאת בקרבת מקום. הטקס נעשה בהשתתפות שני ראשי הממשלה של שתי המדינות. ב-1 ביוני 2001 ביקר הנשיא ההונגרי פרנץ מאדל בסלובניה.
שתי המדינות חתמו על למעלה מ-70 הסכמים בילטרליים.
בחינת רישוי ברפואה

בחינת הרישוי ברפואה היא בחינת ההסמכה הרשמית בישראל לכל רופא שסיים לימודי רפואה מחוץ למדינת ישראל, בעל דיפלומה מוכרת, ואשר לא סיים סטאז' (שנת עבודה מעשית בסבבים) בארץ בה למד.
הצלחה בבחינה היא חלק מההליך לקבלת רישיון לעסוק ברפואה במדינת ישראל יחד עם שנת סטאז' במוסד מוכר.
בחינת הרישוי ברפואה (נקראת גם הבחינה לקראת סטאז' או הבחינה הממשלתית ברפואה) נערכת פעמיים בשנה על ידי המועצה המדעית שהוא גוף בהסתדרות הרפואית.
הבחינה היא בחינה מקצועית המורכבת ממספר חלקים.
בחינת הרישוי ברפואה נחשבת לאחת הבחינות המחמירות והקשות ביותר למעבר בישראל. אחוזי המעבר נעים בין מספר אחוזים בודד ל-30% לערך.
לבחינה קדמו מחאות רבות של בוגרי רפואה בחו"ל.

מטרה

לבחינה שלוש מטרות: לבדוק את רמת הידע ויישום הידע של הנבחנים. לאתר את הנבחנים שרמת הידע ויישום הידע שלהם אינו מגיע למינימום הנדרש. ליצור רמת הערכה אחידה, בסטנדרט המתבקש.

מבנה

הבחינה נערכת אחת לחצי שנה, (מועד פברואר-מרץ ומועד ספטמבר-אוקטובר). בדרך כלל ניגשים לבחינה בערך 600-800 רופאים בוגרי אוניברסיטאות בחו"ל. הבחינה מורכבת מ-220 שאלות רבות-ברירה (אמריקאי) ב-5 נושאים: רפואה פנימית (50 שאלות), רפואת ילדים (50 שאלות), כירורגיה (50 שאלות), רפואת נשים ומיילדות (35 שאלות) ופסיכיאטריה (35 שאלות). הבחינה מחולקת לשני חלקים כאשר לכל חלק מוקדשים שעתיים וחצי וביניהן הפסקה.

מחאת בוגרי חו"ל

בשיאה של שביתת הרופאים בישראל (2011), התקיים מבחן רישוי שעורר כהרגלו הדים רבים-בעקבות הבחינה שנערכה, הוחלט לראשונה לקיים מבחן חוזר (3 מועדים בשנה במקום 2).
המבחן החוזר, היה המבחן הקשה ביותר שנערך להסמכה כלשהי בתחומי מדינת ישראל, ומתוך 600 רופאים עברו אותו 3 רופאים בלבד.
הדבר עורר והצית מחדש הדי מחאה שהגיעו למנכ"ל משרד הבריאות, הפרופ' רוני גמזו, שמינה ועדה. מסקנתה העיקרית הייתה כי יש להתיר לסטודנטים הלומדים רפואה בחו"ל לוותר על הבחינה הישראלית הקשה ולאפשר להם לעבור את הבחינה האמריקאית לקבלת רישיון לעיסוק ברפואה בארצות הברית. הבחינה, המכונה USMLE, שנחשבת לקשה ביותר, מבוצעת בשלושה שלבים, כשחלקה ניתן לביצוע בישראל וחלקה בארצות הברית בלבד.
ב-2013, שני נציגיהם של 400 רופאים צעירים שלמדו באירופה וממתינים לבחינה בישראל, פנו לשרת הבריאות בבקשה לבטל את הבחינה, במה שיהפוך למחאה הגדולה ביותר כנגד אופייה של בחינת הרישוי. לטענתם, אין טעם בכך שבעוד במדינות האיחוד האירופי הם יכולים להתחיל לעבוד כבר עכשיו, בישראל הם נדרשים עוד לעבור בחינת רישוי, הנחשבת לקשה ביותר. בוגרי חו"ל שסיימו לימודיהם במדינות האיחוד הארופאי דרשו לקבל את רישיונם האירופאי (כשווה ערך לפטור שמקבלים בוגרי צרפת ואנגליה). מחאתם עוררה גלים רבים וגל פרסומים באשר לתוכן הבחינה ומדוע בכלל היא נערכת במתכונתה הנוכחית. תוצאות מחאה זאת, גרמו להכרה ב-USMLE (ללא החלק השלישי שנדרשים לבצע בארצות הברית), כתחליף לבחינת הרישוי הישראלית. הליך זה הפך את השגת הרישיון לנוח יותר בעבור בוגרי חו"ל אשר יכולים לבצע את הבחינה בטרם שבו לארץ בתום לימודיהם.
שלמה גלוברזון

ביוגרפיה

נולד ב-1941 בקריית חשמל, שכונה בקריית חיים, בן זקונים לציפורה ומנחם גלוברזון. אביו שהיה בין מקימי תחנת הכוח רוטנברג, נפטר בגיל צעיר כששלמה היה בן 6. אמו, ציפורה גלוברזון, עבדה כפקידה בחברת חשמל. שלמה הוא האח הצעיר לשני אחיו: פרופ' אריה גלוברזון וד"ר דב גלוברזון.
לאחר מות אביו עברה המשפחה להתגורר בחיפה. שלמה למד בבית הספר המקצועי בסמ"ת והיה פעיל מאוד בשבט "משוטטי בכרמל" של תנועת הצופים. הוא התגייס, יחד עם הגרעין שלו, לנח"ל, שם היה בהכשרה בקיבוץ חצרים, שירת בגדוד 50, עבר קורס מכונות חקלאיות, ושימש כמדריך שליח.
את לימודי הנדסת המכונות לתואר ראשון סיים בטכניון, שם גם סיים את התואר השני בהנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 1970 נסעו שלמה ורעייתו ד"ר תמר גלוברזון, ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בדרכם לשם טיילו כתרמילאים במשך מספר חודשים בטורקיה, איראן, הודו והפיליפינים.
שלמה ותמר הביאו לעולם שלושה ילדים שרון, ענת ויונתן. בשנת 1988 נפטרה תמר. החל משנת 1991 הוא חולק את חייו עם שותפתו לחיים, תא"ל במיל' ישראלה אורון.
לאורך השנים הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, ברזיל, צ'ילה, קפריסין ותאילנד.
עם חזרתו  ארצה, לאחר לימודי הדוקטורט, הצטרף כחבר סגל  לפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, בה פיתח והוביל את תחום ניהול התפעול,  ובמקביל יזם וניהל  את הקמת מנפ"ט (המרכז לניהול פרויקטים וטכנולוגיה) במסגרת לה"ב (לימודי הכשרה בניהול). כמוביל את תחום ניהול הפרויקטים בישראל, שימש נשיא ה PMI  - העמותה לניהול פרויקטים בישראל (1999-2001).  הוא כתב את ספרי הייסוד בתחומים של ניהול התפעול והייצור וניהול פרויקטים. ספריו, משמשים עד היום בסיס ללימודים של תחומים אילו, בארץ ובחו"ל. לאחר פרישתו לגמלאות, שימש במהלך שנתיים כראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול במכללת עזריאלי להנדסה בירושלים. מאז שנת 2014 הוא מכהן כדיקן בית הספר להנדסה במרכז האקדמי רופין.
יוסף לכמן

פרופ' יוסף לכמן, Joseph Lachmann, (1882–1961) היה רופא ישראלי, פרופסור לרפואת אף אוזן גרון, ייסד וניהל את מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הדסה בירושלים.

ביוגרפיה

לכמן נולד ללואיז ונחמן בשנת 1882 בזנין, פוזן, גרמניה, למשפחה יהודית אורתודוקסית. לאחר שסיים בית ספר תיכון בברלין התקבל לבית הספר לרפואה בלייפציג. בשנת 1907 סיים את לימודי הרפואה. בשנים 1909-1910 התמחה ברפואת אף אוזן גרון בווינה אצל הפרופסורים אלכסנדר, קייארי, באראני, ונוימן.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה הגרמנית כקצין רפואה, נפצע ועוטר ב"צלב הברזל" דרגה ראשונה. לאחר המלחמה עבד בבית החולים היהודי "מואביט". הוא עסק בעבודה קלינית ובמחקר.
ב-1931 התאלמן ובשנת 1932 נישא בשנית לואלרי קטלר לבית לאזרפלד. לכמן אימץ את בנותיה רות וחווה.
בשנת 1933 עלה לארץ-ישראל עם משפחתו. לכמן ומשפחתו התגוררו בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן בשכונת רחביה בירושלים. לכמן עבד כרופא אף אוזן גרון בקופת חולים כללית, ובמקביל בבית החולים הדסה.
בשנת 1937 ייסד את מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הדסה וניהל אותה. במקביל עסק במחקר, פרסם עשרות עבודות ומונה לפרופסור ברפואת אף אוזן גרון.
לכמן השתתף ב"ספר האנטומיה והפיזיולוגיה" מאת ד"ר אלחנן רבינוביץ, בכתיבת הפרק בנושא "האוזן",
לכמן נפטר בשנת 1961.
בין תלמידיו: פרופ' מקס אלטמן.

משפחתו

אחיו הוא פרופ' צבי אבידב.
בתו המאומצת רות דייוויס הייתה עובדת סוציאלית בכירה (נפטרה ב-1964), על שמה "הפרס השנתי לעבודה סוציאלית ע"ש רות לכמן-דייוויס ז"ל". בעלה, ג'ו יוסף דייוויס, היה עיתונאי בכיר בעיתונאות הממשלתית לאחר קום המדינה.
חותנו, בעלה של בתו המאומצת חווה, הוא פרופ' אנדרה דה-פריס, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970). ילדיהם: אילן דה-פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ומנהל הערוץ הראשון; דוד דה פריס, פרופסור לפסיכולוגיה בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב; ותמר דה-פריס וינטר, צורפת ומרצה באקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.
משה לנגוצקי

משה (מוֹסיָה) לנגוֹצקי (6 באוגוסט 1901 – 16 ביוני 1986‬) היה ראשון חלוצי ים המלח.

קורות חיים

משה לנגוצקי נולד בצ'יטה שבמזרח סיביר לזוג כורי זהב. סבו של אביו, יוסף לנגוצקי, הוגלה על ידי המשטר הצארי לסיביר מאומן שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) 80 שנה קודם לכן. 
בהיותו בן 17, במהלך המהפכה הרוסית (1917) וטרם סיום לימודיו בבית הספר התיכון, גויס לצבא הלבן בסיביר. בדרכו לארץ נדד כשנתיים במונגוליה ובמנצ'וריה. ב-1921 הגיע לארץ ישראל, השתתף בייבוש ביצות כבארה, עבד כפועל בניין בתל אביב וכחקלאי בעין חרוד, ואף היה פועל ראשי במשקו של משה נובומייסקי, ממקימי חברת אשלג ארץ-ישראלית, בגדרה.
ב-4 באפריל 1925, היום הראשון למניין שנות תעשיות ים המלח, ירד לנגוצקי, לפי בקשת נובומייסקי, לחופו הצפוני של ים המלח. שנתיים וחצי פעל באזור לבדו, ערך תצפיות, סקרים וניסויי הפקה ראשונים של אשלג וברום ממי הימה. עד להקמתה של חברת האשלג הארץ-ישראלית וקבלת הזיכיון ב-1 בינואר 1930 ניהל לנגוצקי את אתר הניסויים, שאליו הצטרפה חבורת חלוצים. עם הקמת החברה ניצח על מלאכת בניית בריכות האידוי, שאיבת מי הימה אל הבריכות, ארגון התחבורה היבשתית ותפעול הציוד המכני הכבד של החברה. עד תום מלחמת העצמאות הקים וניהל את מחלקת הים של החברה, שהפעילה כלי שיט בין המפעל שבצפון הימה לבין המפעל הדרומי שבסדום; באותן שנים היה זה הקשר התחבורתי היחיד בין חלקי המפעל.
משה לנגוצקי היה מפקדה הראשון של ההגנה באזור. הוא היה יד ימינו של נובומייסקי במיזמים מיוחדים – שאיבה ממפלסים עמוקים של הימה; סקרים מקדימים להקמת סניף המפעל בסדום; הקמת מערכת להעברת מים מתוקים לסדום ממעיינות א-צאפי שבעבר הירדן באמצעות צינור ימי; בדיקת היתכנות תובלה בין ים המלח לבית שאן בצפון ולעקבה בדרום. משהסתיימה מלחמת העצמאות, שבה חרב המפעל בצפון, ולאחר שפונו כל עובדי חברת האשלג שהיו נתונים במהלך המלחמה במצור של שבעה חודשים בסדום, נשאר לנגוצקי במקום יחד עם קומץ נאמנים לשמור ולתחזק את המפעל שבסדום.
עם הקמת חברת מפעלי ים המלח, יורשתה של חברת האשלג הארץ ישראלית, ביוני 1952, הצטרף אליה לנגוצקי. במפעלי ים המלח ניהל את מחלקת הציוד המכני הכבד עד צאתו לגמלאות ב-1969, בתום פעילות רצופה של 44 שנים בצפונו של ים המלח ובדרומו. 
ב-1962 זכה לנגוצקי בפרס העבודה של ההסתדרות על דבקותו, מסירותו והצטיינותו בעבודה בים המלח. ב-1985 הוכתר לאזרח כבוד של המועצה האזורית תמר.
משה לנגוצקי נפטר ב-1986, בגיל 85, ונקבר בקיבוץ עין גדי אל מול ים המלח.
בנו של משה, יוסי לנגוצקי, הוא גאולוג, אלוף-משנה במילואים, בעל עיטור המופת, חתן שני פרסי ביטחון ישראל ואבי תגליות הגז של שדות תמר ודלית בים התיכון. ביוזמתו של בנו, בשיתוף חברת מפעלי ים המלח והמרכז למחקר ופיתוח בים המלח של המועצות האזוריות תמר ומגילות, יצאו לאור עד 2013 שבעה כרכים בסדרת "מלח הארץ – יד לחלוצי ים המלח משה נובומייסקי ומשה לנגוצקי".
דוד אבולעפיה

דוד אבולעפיה (י"ב בסיוון ה'תרנ"ג, 27 במאי 1893 - טבת ה'תשי"ג, 4 בינואר 1953) היה עורך דין ואיש ציבור ביישוב היהודי בארץ ישראל, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים.

קורות חיים

אבולעפיה נולד לפורטונה לבית בן חביב (צאצאית הרב יעקב בן חביב מחבר הספר עין יעקב) ולאליהו אבולעפיה בגליפולי שבאימפריה העות'מאנית. למד בבית ספר אליאנס ובבית ספר תיכון ממשלתי, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת איסטנבול והוסמך לעריכת דין. במהלך לימודיו היה סגן יושב ראש אגודת הסטודנטים היהודים ומאוחר יותר המשיך לפעול כחבר הפדרציה הציונית בטורקיה וכסגן יושב ראש אגודה לגמילות חסדים באיסטנבול. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האימפריה העות'מאנית, ושימש שליש, בין היתר תחת פיקודו של איסמט פאשה. בגין שירותו הצבאי הוענקו לו מדליות מלחמה מטעם טורקיה ואוסטריה וצלב הברזל מטעם גרמניה.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל ועסק בעריכת דין. בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם רשימת "התושב". פעילותו הציבורית הקיפה עיסוקים רבים לאורך השנים, בהיותו חבר ועדת הביטחון היישובית, סגן נשיא הקהילה היהודית בירושלים ובין השנים 1938–1947 נשיא ועד העדה הספרדית בעיר. אבולעפיה נבחר בראשות רשימת "תומכי ז'בוטינסקי מבני עדות המזרח" לחבר אספת הנבחרים השלישית, ונבחר להנהלת הוועד הלאומי. בשנת 1938 לקח חלק במשא ומתן למניעת גירוש יהודים נתיני טורקיה תושבי האי רודוס על ידי השלטון האיטלקי. מלבד זאת שימש נשיא הנהלת בית החולים משגב לדך, חבר מועצת עיזבון בליליוס, גזבר האיחוד העולמי הספרדי ונשיא לשכת הבונים החופשיים "ירושלים".
פעילותו הפוליטית נמשכה כחבר מועצת העירייה בירושלים (משנת 1939). במלחמת העצמאות היה חבר ועדת המצב העירונית ואחראי החרמות. לאחר מכן עמד בראש ועדת הכספים העירונית ועמד בראש בית הדין של מחוז ירושלים לשכירות דירות ובתי עסק.
אבולעפיה נפטר בשנת 1953.

משפחתו

אבולעפיה היה נשוי למתילדה, בתו של ישעיה בכר שמואל. רופא הנשים ד"ר ישעיה אבולעפיה הוא בנו. השחקנית רומי אבולעפיה היא נינתו.
טויוהיקו קאגאווה

ביוגרפיה

קאגאווה נולד בקובה, יפן, לאיש עסקים ופילגשו. שני הוריו מתו בצעירותו. הוא נשלח ללמוד בבית הספר, שם למד אצל שני מסיונרים אמריקאים, ד"ר הארי וו. מאיירס וצ'ארלס א. לוגן, דרכם למד את השפה האנגלית. הוא המיר את דתו לנצרות לאחר שהשתתף בכיתת תנ"ך בצעירותו, צעד זה הוביל לכך שמשפחתו המורחבת התנכרה לו. בלימודיו הגבוהים למד בטוקיו פרסביטריאן קולג' (Tokyo Presbyterian College) ומאוחר יותר נרשם לסמינר התאולוגי של קובה (Kobe Theological Seminary). משנת 1914 ועד 1916 למד בסמינר התאולוגי של פרינסטון (Princeton Theological Seminary). בנוסף ללימודי התאולוגיה למד גם אמבריולוגיה, גנטיקה, אנטומיה השוואתית ופליאונטולוגיה.

אקטיביזם

בשנת 1909 עבר קאגאווה להתגורר בשכונת עוני בקובה במטרה לפעול שם כמסיונר, עובד סוציאלי וסוציולוג. בשנת 1914 נסע לארצות הברית מתוך מטרה ללמוד על דרכים להילחם בעוני. בשנת 1916 פרסם מחקרים בפסיכולוגיה של העוני ועסק בהיבטים שונים הקשורים של העוני שלא היו ידועים למעמד הביניים היפני. בין הנושאים שעסק בהם הייתה זנות לא חוקית (כלומר, זנות שהייתה מעבר לזנות החוקית שהייתה קיימת ביפן) נישואים לא רשמיים וכן בתופעה בה אנשים קיבלו כסף עבור טיפול בילדים ולאחר מכן הרגו אותם. 
קאגאווה  נעצר ביפן בשנת 1921 ולאחר מכן שוב בשנת 1922 על חלקו בפעילות אקטיביסטית במהלך שביתות. בעודו בכלא כתב את הרומנים "לחצות את קו המוות" ו"לירות בשמש". הראשון היה תיאור אוטוביוגרפי למחצה של הזמן ששהה בקרב עניי קובה. לאחר שחרורו סייע קאגאווה בארגון עבודות סעד בטוקיו, לאחר רעידת האדמה הגדולה של קאנטו בשנת 1923. בשנת 1925 עסק בהשגת זכות הצבעה אוניברסלית לגברים. 
הוא הקים בשנת 1928 את הפדרציה היפנית של העבודה ואת הליגה הלאומית נגד המלחמה. במהלך תקופה זו המשיך לעסוק בהטפה בקרב עניי יפן, לקרוא להענקת זכות בחירה לנשים ולמדיניות חוץ של שלום. בין השנים 1926-1934 התמקד בעבודה האוונגליסטית שלו דרך תנועת מלכות האלוהים.
בשנת 1940 התנצל קאגאווה בפני הרפובליקה הסינית על הכיבוש היפני בסין. בעקבות צעד זה נעצר. לאחר שחרורו חזר לארצות הברית בניסיון עקר למנוע מלחמה בין ארצות הברית ליפן. בהמשך חזר ליפן שם המשיך את ניסיונותיו להשגת זכות בחירה לנשים. לאחר כניעת יפן שימש קאגאווה כיועץ לממשלת המעבר היפנית. 
במהלך חייו כתב קאגאווה למעלה מ-150 ספרים. הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות בשנים 1949 ו-1948 ולפרס נובל לשלום בשנים 1954 ו-1955.

מחלתו ומותו

באוסקה, מרץ 1955 חלה קאגאווה בלבו, ובעקבות כך נשאר במיטתו במשך שבועיים. הוא המשיך לכתוב, להטיף ולפקח על פרויקטים שונים בהם עסק ולארח אורחים, למרות חששותיהם של בני משפחתו ומקרביו. במהלך השנים החמיר מצבו של קאגאווה, והוא אושפז שוב במשך שלושה חודשים בשנת 1959, בבית החולים סנט לוק בטקמאצו. בריאותו השתפרה בהדרגה באמצע אפריל, אלא שאז התדרדר שוב מצבו. ב-23 באפריל היה מחוסר הכרה למשך כמה שעות, ואז התעורר וחייך לאשתו ולסובבים. מילותיו הארונות היו "אנא עשו כמיטב יכולתכם לשלום העולם ולכנסייה ביפן".
גיור האדומים

גיור האדומים היה תהליך ייהודם של בני העם האדומי בתקופת ממלכת החשמונאים.
בשנת 125 לפנה"ס השלים המלך החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון את מלחמתו באדומים, כבש את נחלתם וגייר אותם. קיימת מחלוקת בקרב חוקרים האם התבצע גיור זה בכוח או שמא היה זה תהליך שנבע מרצון.

רקע

בימי בית שני (או כבר בסוף ימי בית ראשון) היגרו האדומים לדרום הר חברון הריק מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה. בתקופה ההלניסטית עברו האדומים, כמו כל העמים באזור, תהליך של התייוונות. המעמד הגבוה באדום דיבר יוונית ואימץ אל חיקו את התרבות היוונית. תחת שלטון מצרים התלמיית התקיימה בדרום יהודה יחידה מנהלית שנקראה "אִידוּמיאָה".
זמן מה התעוררו חיכוכים בין תושביה החדשים של דרום יהודה לבין היהודים הוותיקים, הצבא הסלאוקי הסתייע בהם בדיכוי מרד החשמונאים, ויהודה המכבי אף נלחם בהם. בשנת 129 לפנה"ס, בעקבות המלחמה של אנטיוכוס השביעי נגד הפרתים או לאחר מותו במסע זה, יצא יוחנן הורקנוס למסע כיבושים גדול בארץ ישראל שבמהלכו כבש גם את אידומיאה.

הפולמוס על הגיור הכפוי

בעבר שלטה במחקר הדעה הרווחת שגיור האדומים אכן נעשה בכפייה. כיום ישנם היסטוריונים הסוברים שהאדומים התגיירו מרצונם לאחר הכיבוש החשמונאי, והם מבססים את דעותיהם על הטיעונים הבאים: ראשית, המקורות מהם שאב יוספוס את עדותיו נגועים בשנאת בית חשמונאי, דברי פטולומיאוס (שהם מהעדויות המוקדמות) הם דוגמה מובהקת לעמדה העוינת ולמגמת התעמולה האנטי יהודית שרווחו בספרות ההלניסטית. דווקא מסטראבון, שהביע שנאה גלויה לבית חשמונאי, היה מצופה שיזכיר עניין זה, ועניין זה מעלה ספק אם אכן התבצע גיור בכפייה. שנית, האדומים והיטורים היו נוודים וספגו תרבויות רבות מרצונם. הממצאים הארכאולוגים מלמדים על בליל תרבויות: הלניזם, יהדות, ותרבות אדומית הדומה לתרבות הכנענית הקדומה. שלישית, סביר להניח שלא היה צורך לכפות את ברית המילה, אלא רק לחדש מנהג קדום. האדומים, כמו רבים מעמי הלבנט, היו מלים את עצמם מדורי דורות. רביעית, גיור כפוי נוגד לגמרי את המקובל במסורת היהודית, חמישית, ישנן דוגמאות של גיור מרצון, כמו של משפחת המלוכה בחדייב.
כנגד עמדה זו, יש הטוענים כי הגיור אכן נעשה בכפייה, מהטיעונים הבאים: ראשית, כל הדוגמאות על גיור מרצון מאוחרות לתקופה החשמונאית, הגיור בחדייב עורר התנגדות בקרב העם ומדובר היה רק על בני המלוכה. שנית, ישנן דוגמאות נוספות לכפיית מילה וגיור ובכך כבר החלו מתתיהו הכהן ואנשיו, שכתוב שהביסו את הפושעים והחוטאים ומלו בכוח את הילדים הלא נימולים. תאודוטוס, באפוס על שכם, מזכיר ביצירתו מילה בכפייה ויוספוס מספר על מפקד רומי (מטיליוס) בתחילתו של המרד הגדול, שחייו ניצלו לאחר שהבטיח לשוביו הקנאים שיתייהד ויעבור ברית מילה. שלישית, יוספוס התגאה במוצאו החשמונאי, ולכן אין זה סביר שיכתוב דבר רק כדי להשחיר את מוצאו ולמצוא חן בעיני הרומים. פעמים רבות הוא מאיר באור חיובי את היהודים כדי למצוא חן, אבל אינו עושה הפוך. רביעית, ההלכה האוסרת גיור בכפייה התגבשה אחרי בית שני, כאשר בתקופת בית שני לא היה הדבר מוסכם. חמישית, יחסי עוינות שררו בין אדומים ליהודים עוד מימי שיבת ציון ועד הדור הראשון של החשמונאים, ולפיכך אין לצפות שתזנח האוכלוסייה את מנהגיה ותעבור באופן חופשי ורציני לאמץ את הדת היריבה.
אסף יגורי

חייו

אסף פרובר נולד בקיבוץ יגור לנח ועדה פרובר, ממייסדי המשק. למד בבית-הספר היסודי והתיכון בקיבוצו. אחרי הקמת מדינת ישראל החליפה כל המשפחה את שם המשפחה ל"יגורי". התגייס לצה"ל ב-1950 והשתחרר בדרגת סגן-משנה. בשירות המילואים שירת כמפקד פלוגה, מפקד יחידת סיור, סמג"ד ומפקד גדוד. באזרחות עבד כגזבר קיבוץ יגור, ממונה על המסחר ברשות הנמלים, ממונה על פיתוח התיירות בסיני מטעם החברה הממשלתית לתיירות, מנהל החברות חפציבה והחברה לכפרי נופש ומלונאות של משפחת יונה.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד שריון במילואים שלחם בסיני (גדוד 113 של חטיבה 217). ב-8 באוקטובר 1973 השתתף גדודו במתקפת הנגד הכושלת של אוגדה 162. גדוד 113 נכנס לשטח הריגה בין שתי חטיבות החי"ר המצריות שבקו הראשון ובין החטיבה הממוכנת שהייתה בקו השני. בתוך דקות מפתיחת האש על ידי הכוחות המצריים ספג גדוד 113 32 הרוגים ו-18 טנקים הושמדו. הטנק של יגורי נפגע, וכאשר הוא ואנשי צוותו מצאו מסתור במכתש של פגז הם נשבו. יגורי נודע כשבוי הבכיר ביותר של צה"ל במלחמה זו, מכוחות היבשה (הטייס סגן-אלוף אבי לניר נפל בשבי הסורי), והמצרים התגאו בשבייתו. לאחר 46 ימי שבי שוחרר במסגרת חילופי שבויים. אסף יגורי היה הבכיר מבין השבויים הישראלים ששידרו בקול הרע"ם מקהיר. מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי טען שיגורי נלקח לביקור בקהילה היהודית במצרים ואמר שהתעמולה הישראלית על יחס גרוע כלפי היהודים במצרים הייתה שקרית. בשובו לישראל נמתחה עליו ביקורת בציבור על כי כקצין בדרגתו הסכים לשדר ברדיו המצרי]. את זכרונותיו מהמלחמה והשבי פרסם בשנת 1978 בספר "לחיות איתם, כולם שלי".
לאחר שובו מהשבי השתתף בעצרת למען השבויים בסוריה ובאפריל היה בין מייסדי ארגון של שבויי צה"ל.
לאחר המלחמה מונה למפקד אגד תחזוקה באוגדה 440 ובמאי 1977, בעקבות בחירתו לכנסת שחייבה את פרישתו משירות מילואים, הוקדמה העלאתו בדרגה לדרגת אלוף-משנה. בשנת 1982 שירת במילואים במלחמת לבנון הראשונה.
בדצמבר 1976, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, פרש ממפלגת העבודה והצטרף לתנועת "המרכז החופשי", ויחד אתה הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). יגורי נבחר למקום העשירי ברשימת ד"ש לכנסת, על פי הערכות הודות לתמיכה רחבה בקרב הדרוזים. בספטמבר 1977 יגורי היה ממחייבי הכניסה של ד"ש לממשלה של מנחם בגין, אולם בינואר 1978 חבר ליוצאי מפלגת שינוי באיום לפרישה מד"ש. ביוני 1978 הקים עם עקיבא נוף סיעה ניצית בד"ש.
הוא היה חבר בוועדת הכלכלה, ועמד בראש ועדה שבחנה את עלות רכישת ואחזקת רכב בישראל. הוועדה המליצה להוריד את המיסים על רכבים ולהעלות את המיסוי על הדלק. כן היה חבר בוועדת העלייה והקליטה, ועמד בראש ועדת משנה להשבת יורדים.
לקראת פילוג ד"ש, שבוצע ב-14 בספטמבר 1978, עלה שמו של יגורי כמי שעשוי ללכת עם מאיר עמית. אולם לאחר שעמית הגיע להסכם עם מפלגת שינוי, בחר שלא להצטרף לשתי הסיעות שהתפלגו, אלא להקים סיעת יחיד בשם "יעד". ביולי 1979 הקים את תנועת יעד שנלוותה לסיעה. בין חברי התנועה מנה יגורי את זאב שחם. רץ ברשימה עצמאית לבחירות לכנסת העשירית, אך לא נבחר.
בשנת 1982 יצא לאור רומן פרי עטו, "פגישה ברוח".