google/wiki40b huggingface dataset:
אור זרוע

ספר אור זרוע הוא ספר הלכתי שנכתב על ידי רבי יצחק בן משה מהעיר וינה שבאוסטריה. הספר נכתב במאה ה-13 והודפס לראשונה במאה ה-19. הספר מכיל פסקי הלכה, פירושים ותשובות לפי נושאים, באופן דומה לסידור המסכתות.
שמו של הספר נלקח מהפסוק בספר תהלים (פרק צ"ז, פסוק י"א) "אור זרע לצדיק ולישרי לב שמחה", שמסופי התיבות שלו הסיק רבי יצחק שיש לכתוב את שמו של רבי עקיבא עם האות ה בסופו (כלומר, עקיבה), ומתוך שמחתו על גילוי זה, קרא לספרו על שם הפסוק.

אור-זרוע הקצר

ספר אור זרוע המצוי בימינו הוא קיצור מהחיבור המקורי, שהיה גדול יותר. בנוסף, בנו של כותב הספר, ר' חיים בן ר' יצחק, קיצר עוד יותר את הספר שכתב אביו, והוא מוכר בשם "אור זרוע הקצר", או (בהוצאות חדשות יותר) "סימני אור זרוע".
בזכות העיבוד ועבודת הקיצור שעשה לספרו של אביו, זכה הבן לכינוי "ר' חיים אור זרוע".

מעמדו של הספר

הספר מצוטט ומובא במקומות רבים בפוסקים שאחריו. חשיבותו נובעת בין השאר מהיותו מקור חשוב מאד לצורות אחרות של תורת בעלי התוספות וחכמי אשכנז, בנוסף על כך שהוא מקפיד מאד להיות "מוסר שמועה" יותר ממה שהוא משתדל לחדש; כך, אופיינית לו האמירה] "לולי דמסתפינא הייתי אומר", כשמשמעות הדברים, כשמסקנתו היא להימנע מחידושו בשל אותו פחד מחריגה מדברי קודמיו.
הספרים שמצטטים אותו במידה רבה מהאחרים הם "ספר המרדכי" וה"הגהות אשר"י", ומשם צוטט גם ב"בית-יוסף", ומה"בית-יוסף" צוטט והובא בכל שאר הפוסקים.
יש לציין, שעיקר הציטוטים בראשונים הוא דווקא מהספר 'אור זרוע הקצר' של ר' חיים בנו.

מהדורות

הספר יצא לאור לראשונה בין השנים תרכ"ב (1862) - תר"נ (1890), כאשר שני החלקים הראשונים נדפסו בז'יטומיר, מתוך כתבי יד מאמשטרדם (המקור נמצא בספריית רוזנטליאנה), ושני החלקים האחרים נדפסו בירושלים, על פי כתבי יד מהמוזיאון הבריטי. חלק א' כולל את החיבור על סדר זרעים, סדר נשים, סדר קדשים וסדר טהרות. חלק ב' כולל את החיבור על סדר מועד. חלק ג' כולל את החיבור למסכת בבא קמא, מסכת בבא מציעא ומסכת בבא בתרא. חלק ד' כולל את החיבור על מסכת סנהדרין ומסכת עבודה זרה. בראש החלק הראשון נדפסו גם פלפולים על סדר אותיות האלפבית העברי.
אור זרוע על מסכת שבועות יצא לאור לראשונה בברסלאו בשנת תרע"א (1911), בתוך המאסף "תפארת ישראל" לכבודו של ישראל לוי, בתוספת הערות מאת אהרן פריימאנן. באותה שנה יצא גם תדפיס של ה"אור זרוע" למסכת שבועות כשהוא כרוך בנפרד.
בשנת תש"ג (1943) יצאו לאור "שו"ת אור זרוע", הכוללות שאלות ותשובות מאת ה"אור זרוע" ומהר"ם מרוטנבורג, על פי כתב יד הנמצא בספריית אוניברסיטת אוקספורד, עם הגהות, הערות וביאורים מאת יצחק זאב כהנא.
בשנים שלאחר מכן נדפס הספר בדפוס צילום, שהוא העתק מהמהדורות הקודמות.
שני כרכים של הספר, על שבת ועירובין, ועל מועדים וזרעים, נדפסו במהדורה מחודשת בהוצאת המכון התורני שעל ידי ישיבת אור עציון בשיתוף עם מכון ירושלים; אחר כך מכון ירושלים השלים את עריכת הספר כולו, בשלשה כרכים, כשהוא כולל בתוכו - במקביל ל"אור זרוע" עצמו - גם את "סימני אור זרוע".
בהמשך הוציא המכון התורני אור עציון שני כרכים נוספים על נשים במהדורה עצמאית מורחבת, ובכוונתו להוציא לאור כרכים נוספים.
בזיליקת הלב הקדוש (פריז)

בזיליקת הלב הקדוש, הידועה גם בשמה הצרפתי "סַקְרֵה קר" (בצרפתית: La basilique du Sacré-Cœur), היא מבנה דתי בולט בפריז, הממוקם על גבעת מונמארטר. 
בבזיליקת הלב הקדוש מבקרים למעלה מעשרה מיליון מבקרים מדי שנה (נכון ל-2006), עובדה הממקמת את האתר כאנדרטה השנייה במספר המבקרים בה, אחרי קתדרלת נוטרדאם שבפריז.

מקור הבנייה

מאז ומתמיד היה מונמארטר מקום של סגידה: הדרואידים הגאלים ראו בו אתר קדוש; הרומאים הקדישו בו מקדשים למרס ולמרקוריוס; כנסיית פייר הקדוש (מונמארטר), הכנסייה העתיקה ביותר בפריז, נבנתה למנזר המלכותי של מונמארטר במאה ה-12 על ידי המלך לואי השישי ואשתו אדל דו סבוואה; ולבסוף הסקרה קֹר, שנבנתה בסוף המאה ה-19.
בזיליקת הלב הקדוש, המכונה גם "הנדר הלאומי" (בצרפתית: le Vœu national), ממוקמת בפסגת הגבעה של מונמארטר בעמדה דומיננטית ונישאת מעל העיר פריז. בנייתה הייתה מעוגנת בחוק שנקבע על ידי האספה הלאומית ב-23 ביולי 1873 לאחר התבוסה של 1871 למען "תיקון פשעי הקומונרדים (אנשי תנועת ההתקוממות של קומונת פריז; מבנה המילה: קומונה+סיומת גנאי)", וכן בשביל לפאר את הזיכרון של מספר רב של אזרחים צרפתיים שאיבדו את חייהם בזמן מלחמת צרפת פרוסיה (פרנקו-פרוסית). האדריכל פול אבדי (מת ב-1884) שזכה בתחרות לבנייתהּ.
אבן הפינה הוצבה ב-16 ביוני 1875, והכנסייה נבנתה בשיתוף ישיר עם הממשלה של הרפובליקה השלישית לחגיגת תחילת המשטר החדש, שחוקי היסוד שלו נקבעו באותה השנה. הבזיליקה מומנה על ידי מספר רב של צרפתים במסגרת מגבית לאומית.
אך בנייתה לא הסתיימה עד לשנת 1914 והוקדשה רק ב-1919, לאחר סוף מלחמת העולם הראשונה.

אדריכלות

הבזיליקה בנויה בצורת צלב יווני, מקושטת בארבע כיפות. הכיפה המרכזית, בגובה של 83 מטרים, עולה מעבר לכיפת צריח (cupola), העומדת על סדרה של עמודים.
ההשראה לסגנון האקלקטי של הבזיליקה (Éclectisme) שאובה מן האדריכלות הרומית, האדריכלות הביזנטית, ובייחוד מקתדרלת סן-פרון דו פריגו (Saint-Front de Périgueux), והשפיעה על האדריכליות הדתית של המאה ה-20 כבזיליקה סן-תרז דוֹ ליזיוֹ, לדוגמה.
מבחינת הפְנים, הגג של האפסיס מעוטר באמנות פסיפס הגדולה בצרפת, מכסה שטח פנים של 475 מטרים מרובעים. נהגה על ידי לוק-אוליבר מרסון והוצא לפועל ב-1900 עד 1922 על ידי סדנאות היצירה של גילבר-מרטין, מייצגת את הלב הקדוש של ישו מואדרת על ידי הכנסייה הקתולית וצרפת. בבסיסה חקוק משפט בלטינית שמשמעותו: "בלב המאוד קדוש של ישו, צרפת קנאית (להוטה אחר הדת), חוטאת, ומכירת תודה".
מגדל ענק מרובע הכולא בתוכו את הפעמון הגדול ביותר בצרפת. קודש בשם הסבוירד הוא הוקם באונוסי ב-1895 על ידי האחים פקרד. מידותיו: שלושה מטרים קוטרו ומשקלו 188,835 ק"ג. באשר לתמיכה שלו, היא שוקלת 7,380 ק"ג. ענבלו שוקל 1,200 ק"ג. הפעמון הוצע לבזיליקה מטעם ארבעה נאמנים מן העיר סבוואה, והגיע לגבעה ב-16 באוקטובר 1895, מה שנהיה אירוע פריזאי.
המערה התת-קרקעית, הקריפטה, החולקת את מיקום הכנסייה, היא אחת ממוקדי העניין של הבזיליקה.
רוי מאסי

קריירה

רוי מאסי החל לשחק כדורגל ב-1964. הוא שיחק כחלוץ מרכזי בקבוצות רוטרהאם יונייטד (עד 1967), לייטון אוריינט (בשנים 1967–1969), שם הבקיע 13 שערים, ובקולצ'סטר יונייטד (11 שערים). ב-1971 פרש מכדורגל עקב פציעה בברך.
לאחר פרישתו התמנה למאמן ולמנהל האקדמיה למצוינות של מועדון הכדורגל נוריץ' סיטי, וב-1999 התמנה למנהל האקדמיה של ארסנל. מאסי שימש כמנהל האקדמיה של ארסנל במשך 16 שנים, שם פעל בשיתוף פעולה עם ליאם בריידי וארסן ונגר לפיתוח הכישרונות הצעירים של מועדון הכדורגל של ארסנל.
במהלך תפקידו כמנהל האקדמיה, הוא הכשיר את השחקנים סטיוארט טיילור , סטיב סידוול, ניקולאס בנטלי ואחרים.
כיום (2017) מאסי משמש סקאוט של אברטון.
רוי מאסי גדל במשפחה של כדורגלנים. סבו, ג'יימס מאסי, היה שוער בקבוצות דנצ'סטר רוברס ושפילד ונסדיי בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
הדבי

היסטוריה

הדבי הייתה העיר הנורדית הגדולה ביותר בעידן הוויקינגי, ובמשך שנים הייתה היישוב העתיק ביותר בדנמרק, עד אשר עברה לשליטת גרמניה. כיום העיר ריבֶּה (גרמנית: Ripen) בדנמרק, אשר נוסדה במאה ה-9, היא היישוב העתיק ביותר בממלכה זו.
העיר הגרמנית שלֶזְוויג נוסדה אחרי הדבי, בצידו השני של השליי. עיר זו היא שנתנה את שמה לדוכסות על שמה נקרא המחוז המודרני. על פי הרישומים העתיקים, בין הדבי ושלזויג חיברו שני גשרים. עם חורבנה של הדבי בשנת 1066, תושביה נטשו את המקום.
הדבי מוזכרת לראשונה על ידי איינהרד מזכירו האישי של קרל הגדול, בכרוניקה משנת 804. עם זאת, ההנחה היא כי העיר נוסדה כשלושה עשורים קודם לכן. בשנת 808, הרס המלך הדני גודפרד (דנית: Godfred) מרכז של סחר בעבדים בשם רריק (Reric), על חוף הים הבלטי (במזרח), ועל פי הכרוניקות הפרנקיות, הוא העביר את הסוחרים מרריק להדבי.
העיר עצמה הוקפה בביצורים בשלושת צדדיה הפונים אל היבשה (צפון, דרום ומערב). לקראת היפוך המאה ה-9, החלקים הדרומיים והצפוניים של העיר נעזבו, ותושביה עבור לגור קרוב יותר למרכז. במקביל, חוזקה החומה המערבית של העיר.
הסיבות העיקריות להצלחתה של הדבי כמרכז מסחרי היו גם קרבתה לנהרות אשר חיברו בין הים הצפוני לבין הים הבלטי, וסייעו לסחר בין הסקנדינבים לבין עצמם, אך גם בשל היותר מרכז המקשר בין סוחרי הממלכה הפרנקית לבין הסקנדינבים. שיא פריחתה הכלכלית של העיר הגיעה לקראת סוף האלף הראשון לספירת הנוצרים, אז הצליחו הוויקינגים להביא את מושבותיהם עד לקצה המזרחי של אמריקה הצפונית (ל'אנס או מדוז, היום בקנדה).
למרות פריחתה הכלכלית, תוחלת החיים בהדבי הייתה נמוכה למדי. ברוב המקרים, תושבי העיר לא זכו להגיע לגיל 30, ובמקרה הטוב – 40, ושנות חייהם האחרונות לוו בסבל רב עקב נכויות שונות. רחובות העיר היו צרים למדי, וגם הבתים היו קטנים וצפופים. עם זאת, נקודת אור אחת כן הייתה בהדבי: נשים זכו בה ליותר זכויות מהמקובל בתקופה זו.

תיאור העיר בימי הביניים

הנוסע היהודי האנדלוסי, אברהם בן יעקב, סיפק במהלך המאה ה-10 עדות מעניינת על הדבי. בתור איש קורדובה, עיר חשובה ועשירה בהרבה מהדבי, הוא תיאר את העיר כך:
"[...] הדבי היא עיר גדולה מאד, בקצהו של העולם, קרוב לאוקיאנוס. רוב תושביה סוגדים לסיריוס, למעט מיעוט נוצרים, להם יש כנסייה במקום. [...] העיר חסרה בטובין ובעושר. האנשים מתקיימים בעיקר מדגים, המצויים בשפע. תינוקות מושלכים לים מסיבות כלכליות. זכות הגירושין שמורה לנשים. [...] בנוסף, מעולם לא שמעתי שירה כה דוחה כמו אצל האנשים האלה, שהיא יותר כמו רעש הנובע מהגרון, הדומה לנביחת כלב, רק שהיא (השירה) יותר חייתית. [...]"
העיר נבזזה על ידי המלך הנורווגי הראלד הרדרדה בשנת 1050, בעקבות סכסוך שלו עם מלך דנמרק. הוא העלה את העיר באש על ידי שליחת אוניות בוערות אל עבר הנמל. שרידים של אוניות אלו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור. סנורי סטורלוסון, המשורר האיסלנדי, תיאר את ביזת העיר כך:
"בוערת מזעם הייתה הדבי, מקצה לקצה
גבוה מעלה עלו הלהבות מהבתים כאשר, בטרם שחר, עמדתי על
מעוז חמוש"
שש עשרה שנים לאחר מכן, העיר שוב נבזזה, הפעם על ידי סלאבים מהמזרח. בעקבות הביזה, העיר ננטשה אט-אט, כאשר תושביה עוברים את הגשרים מעל השליי אל עבר שלזויג.
Tales from Topographic Oceans

רשימת שירים

כל השירים נכתבו על ידי ג'ון אנדרסון וסטיב האו. כל הלחנים הולחנו על ידי אנדרסון/האו/כריס סקווייר/ריק וויקמן/אלן וייט
קוזבאס קמרובו (כדורעף)

היסטוריה

המועדון הוקם באביב 2008 ביוזמת חברת ההחזקות "איגוד העסקים הסיבירי". היוזמה זכתה לתמיכת מושל מחוז קמרובו, אמאן טולייב, ופדרציית הכדורעף הרוסית. לנשיא המועדון מונה המשנה למושל המחוז ולנטין מזיקין.
בשנת 2010 המועדון העפיל לליגת העל הרוסית בכדורעף ומאז התבסס כאחד ממועדוני הכדורעף הטובים במדינה. 
במאי 2019 זכה לראשונה בתולדותיו באליפות ליגת העל הרוסית בכדורעף, לאחר שגבר על זניט קאזאן בסדרת משחקי הגמר.
בילי וסט

ביוגרפיה

וסט נולד ב-16 באפריל 1952 בדטרויט, מישיגן. משפחתו היא ממוצא אירי.
אברם שפירא

אברם בוריסוביץ' (ברקוביץ') שפירא (ברוסית: Абрам Борисович (Беркович) Шапиро; 1890–1966) היה בלשן סובייטי ממוצא יהודי, חוקר השפה הרוסית המודרנית.

קורות חיים

בשנת 1914 סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה. בשנים 1929–1931 עבד שם בפקולטה לפילולוגיה. בשנות מלחמת העולם השנייה עבד כפרופסור במכון הפדגוגי במוסקבה. קיבל את עיטור הדגל האדום לעובד ומדליה על עבודה מצטיינת בשנות המלחמה.
בשנת 1949 חזר לפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה ועבד שם בתור פרופסור עד שנת 1958.
שפירא עסק בשאלות של פיסוק וכתיב. שימש חבר בוועדה הממשלתית של ברית המועצות לכתיב תקני (של רוסית), ויושב ראש ועדת המונחים של הוועד הבינלאומי הסלאבי.
היה חלוץ בתיאור התחביר של שפה הדיבור הרוסית.
חיבר ספרי לימוד שונים והיה אחד מהיוצרים של המדריך לכתיב הרוסי. ביחד עם סרגיי אוז'גוב, מבכירי המילונאים של השפה הרוסית, יצר את מילון הכתיב התקני של השפה הרוסית (מוסקבה, 1958), ומדריך לפיסוק התקני (פורסם לאחר מותו ב־1974).
בנוסף לעבודה מדעית שימש עורך ספרותי של הוצאה מחודשת של כתבי אלכסנדר הרצן ומקסים גורקי.
סולומון גרנדי

מילות שיר הערש "סולומון גרנדי"

"סולומון גרנדי, נולד ביום שני, הוטבל ביום שלישי, התחתן ביום רביעי, חלה ביום חמישי, מצבו החמיר ביום שישי, מת ביום שבת, נקבר ביום ראשון, זהו סופו של סולומון גרנדי".
רימונים הוצאה לאור

רקע

ההוצאה הוקמה בשנת 2004 על ידי יעל שכנאי, עורכת ספרות ולשון ומתרגמת.
רימונים הוצאה לאור החלה את דרכה כהוצאה לאור המתמחה בספרות מתורגמת מספרדית ומקָטָלָאנִית.
ההוצאה מתמחה כיום בספרי ילדים ונוער, בספרות קלאסית מתורגמת, בספרי עיון והדרכה ובשירה.
אחת מהמטרות המרכזיות של רימונים הוצאה לאור היא התמקדות בספרות ילדים ונוער. המטרה של ההוצאה היא להעשיר את המגוון בתחום ספרות ילדים ונוער בישראל ולהשפיע על קהל הקוראים הצעירים בעברית החל מהגיל הרך. בחירת הספרים עצמם היא מגוונת ונעשית על מנת להביא להרחבת הנושאים השונים בהם עוסקים הספרים על מנת לקדם חינוך לתרבות ולקריאה בעברית, לרכישת מיומנויות חיים דרך הקריאה בספרות מתורגמת ומקורית ועוד.
בתחום ספרות העיון וההדרכה, רואים אור בהוצאת רימונים ספרים שונים במגוון תחומי הניהול, החינוך והאמנות. כמו כן ברימונים גם סדרה רומנטית שנקראת סדרת "פנדורה".
בנוסף להוצאה לאור, רימונים מעניקה שירותים פרטניים למבקשים להוציא לאור ספרים בהפקה עצמית, דוגמת ספרי משפחה או ספרי הנצחה, שירותי לקטורה, ליווי ספרותי והדרכה לסופרים במהלך הכתיבה.
ארתור כהן

קורות חייו

אביו מרקוס כהן היה עורך דין ונוטריון, מומחה במשפט בינלאומי ובמשפט עברי וממקורביו ועוזריו של הראי"ה קוק. הוא הציל מתוך מושבו בשווייץ הרבה יהודים בשואה על ידי נתינת צרטיפיקאטים ודרכונים זרים. הוא עלה בשנת 1948 לישראל לאחר שהוזמן על ידי משרד המשפטים לשמש כיועץ. האם רוזה (לבית גלבסקי) הייתה משוררת ומחברת מילים למופעי הקברט האגדי קורנישון, כמו כן היא תרגמה שירים רבים מעברית לגרמנית. סבו, הרב אשר מיכאל (ארתור) כהן, שעל שמו נקרא, היה בין השנים 1885–1926 הרב הראשי הראשון של יהודי בזל. הוא התיידד בזמנו עם בנימין זאב הרצל, הזמין אותו לערוך את הקונגרס הציוני הראשון בעירו ואף אירח אותו בבית הכנסת.
ארתור כהן גדל והתחנך בבזל, שם החל גם הוא בלימודי משפט בינלאומי. בצעירותו התמסר לעבודה עיתונאית. בין השאר עבד בתחנת הרדיו "Echo der Zeit" (גרמנית: "הד הזמן"). מאוחר יותר היה כתב של העיתון הישראלי הארץ בשווייץ. מכתיבה עיתונאית הוא הגיע לכתיבת תסריטים, ומשם להפקת סרטים. מתחילת שנות ה-60 ועד ימינו הוא הפיק קרוב לשלושים סרטים. הוא ידוע כמפיק שמעורב מאוד בסרטיו מן הכתיבה ועד לעריכה, והוא משקיע זמן רב בפיתוח תסריטיו לפני שהוא ניגש לצילומם.
ארתור כהן נשוי לנעמי לבית שפירא, בתו של חותם מגילת העצמאות משה חיים שפירא אשר שימש כשר בממשלות ישראל רבות. לזוג שלושה ילדים, שני הבנים שירתו בצה"ל. כהן הוא יהודי ציוני שומר מצוות שמחלק את זמנו בין בזל, לוס אנג'לס וירושלים.

פעילותו הקולנועית

ארתור כהן זכה עבור שישה מסרטיו בפרס האוסקר: שלושה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, ושלושה בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר. כמו כן הוא זכה בפרסים רבים נוספים. סרטיו הידועים ביותר הם "הגן של פינצי קונטיני" (1970), בבימויו של ויטוריו דה סיקה, על פי ספרו של ג'ורג'ו באסאני, על גורלה של משפחה יהודית חילונית בשואה באיטליה; "יום אחד בספטמבר" (1999), סרט תיעודי על רצח הספורטאים הישראלים באולימפיידת מינכן ב-1972, בבימויו של קווין מקדונלד; ו"כשהנערים שרים" (2004) של הבמאי כריסטוף בארטייה. ארתור כהן גם הפיק שני סרטים של הבמאי הברזילאי וולטר סאלס: "תחנה מרכזית ברזיל" (1998) ו"מאחורי השמש" (2001).
מארק ורה

מארק ורה (בצרפתית: Marc Veyrat; נולד ב-8 במאי 1950) הוא שף צרפתי.

ביוגרפיה

מארק ורה נולד באנסי וגדל באלפים הצרפתים. היה רועה צאן בכפרו ההררי מאניגו, מזרחה מאגם אנסי, כן שימש כמדריך סקי. בישל להנאתו לרעיו ובגיל שלושים הפך זאת למקצוע. ורה האוטודידקט לא למד בשום בית ספר ולא עשה סטאז' אצל אף שף. החל דרכו בביסטרו קטן, ב-1985 עבר לאנסי, משם עבר לוורייה די לאר שעל אגם אנסי ופתח את מסעדת Auberge de l'Eridan, שנקראה לאחר מכן La Maison de Marc Veyrat. ב-1986 זכה לכוכב ראשון במדריך מישלן, ב-1987 כוכב שני. מדריך הגו מיו העניק לו 19.5 נקודות ואת התואר "טבח השנה" בשנת 1990. ב-1996 הוענק לו הכוכב השלישי.
באמצע שנות התשעים בא אל סיפה של פשיטת רגל בשל אחוזי ריבית גבוהים על הלוואות ענק שלקח להגדלת מסעדתו ולבניית מלון הרלה א שאטו שלו המפואר שלו, אך עובדיו נחלצו לעזרתו, התארגנו והלוו לו מכספם הדל והוא אף הצליח להגיע להסדר עם הבנקים ולפרוש את תשלומיו והוא אף פתח מסעדה שנייה במג'ב Ferme de mon Pere שזכתה אף היא בשלושה כוכבים מהמישלן ונהיה לטבח השני אחרי אלן דיקאס שבבעלותו שתי מסעדות בנות שלושה כוכבי מישלן כל אחת, אך בעוד ששתי מסעדותיו של דיקאס פתוחות לכל אורך השנה, מסעדותיו של ורה הן עונתיות כל אחת פתוחה חצי אחר מהשנה, בשנת 2006 מכר את מסעדת Ferme de mon Pere (שעקב כך מיד נושלה על ידי המישלן מכל כוכביה) ונותר עם מסעדה אחת של שלושה כוכבים. 
ורה הוא אשף בישול בצמחים. משתמש בצמחים ובעשבים נדירים על מנת להדהים את לקוחותיו וליצור טעמים שלא נודעו כמותם בעבר כמו מוס חזזית ומוס שוקולד עם סוג נדיר של קורנית. הוא התחתן עם בעלת משרד ליחסי ציבור והשתמש בכישוריה לבנות מסע תעמולה אפקטיבי מאוד לעצמו. הוא בעל אישיות צבעונית וכובע איכרים שחור מדולדל התלוי על ראשו ולא מש ממנו במסעדה או מחוצה לה. ופרסם את עצמו כאומן הבישול הטבעי, בעודו לועג ופוטר את כל המטבח הצרפתי הקלאסי כדבר שאבד עליו הכלח.
למרות הדימוי שיצר ורה על עצמו הרי שמישל בראס קדם לו בהרבה בלהטטנות הצמחים. ורה אף הושפע עמוקות מפראן אדריה בשלן המעבדה הקטלוני. הוא מגיש הרבה מתבשיליו בצורה נוזלית ולא מוצקה, מזריק מרכיבים במזרק לתוך מרכיבים אחרים, לעיתים מציג רטבים צורת קוביות קרח ומשתמש בצלחות המעוצבות בצורה משונה. נותן ללקוחותיו לשתות דרך קשיות אורגניות או מבחנות מעבדה, שם שבבי קרח יבש בתחתית הכוס על מנת ליצור עשן דמוי נחשול עננים.
מסעדתו של ורה היא בין היקרות בצרפת המגיעים לכאלף דולרים לזוג בארוחת הערב, אך למרות זאת הוא מלא כל לילה ורשימת ההמתנה היא בת חודשיים עד ארבעה חודשים.
במרץ 2003 התחוללה סערה במטבח העילי הצרפתי כשורה היה השף הראשון מאז ומעולם שמדריך הגו מיו העניק לו 20/20 נקודות, עד אז לא הוענק כבוד זה אפילו לגדולים מכולם כמו פרדי ז'ירארדה, ז'ואל רובישון ואלן שאפל. המדריכים הקודמים הגבילו את הציון למקסימום 19.5/20, רוב מבקרי המסעדות סבורים שלמרות גדולתו של ורה אין הדבר ראוי.
בפברואר 2009 הודיע ורה כי הוא מתכוון לסגור את מסעדתו.
בין תלמידיו הבולטים ניתן למנות את אדואר לובה.
התפרצות האיגנימבריט של אמצע השלישון

התפרצות האיגנימבריט של אמצע השלישון (באנגלית: Mid-Tertiary ignimbrite flare-up) הייתה תקופה דרמטית של התפרצויות געשיות באמצע עידן הקנוזואיקון, בערך לפני 40 עד 25 מיליון שנים, שמרכזה במערב ארצות הברית. ניתן לחזות בתוצאה של התפרצויות אלו בדמות שכבות של איגנימבריט, סלע פירוקלסטי שנוצרו בהתפרצויות.

סקירה

במהלך התקופה התחוללו מספר רב של התפרצויות. הנפח הכולל שנפלט בהתפרצויות מוערך ב-500,000 קילומטרים מעוקבים של טוף שמקורו באפר געשי ו-5,000,000 קילומטרים מעוקבים של לבה עתירת סיליקה או בהרכב בינוני. כמות זו שוות ערך למשטחי הבזלת הנרחבים הגדולים ביותר שמקורם בהתפרצויות שאינן מתפוצצות. לשם השוואה, בהתפרצות הגדולה של הר הגעש סנט הלנס במדינת וושינגטון ב-1980 נפלטו מההר כקילומטר מעוקב של חומרים געשיים. ההתפרצות הגדולה ביותר בתקופה של התפרצות האיגנימבריט הייתה בטוף קניון פיש (Fish Canyon tuff), בדרום-מערב קולורדו. בהתפרצות זו בלבד נפלטו כ-5,000 קילומטרים מעוקבים. שלושת המרכזים הגעשיים המרכזיים בהתפרצות האיגנימבריט הם השדה הגעשי מרכז נבדה (Central Nevada volcanic field) במרכז נבדה, השדה הגעשי פסגת אינדיאן (Indian Peak volcanic field) במזרח נבדה/מערב יוטה והשדה הגעשי סן חואן (San Juan volcanic field) בקולורדו.

גורם

החוקרים חלוקים בדעתם מה גרם לגעשיות בתקופה זו והועלו כמה השערות שחלקן נסתרו באמצעות מודלים. אחת ההשערות היא שהכוח הטקטוני היה הכיפוף שחל בלוח הנוחת במהלך הפחתה. במהלך האורוגנזה הלרמידית נחת לוח פרלון בזווית שטוחה מאוד מתחת ללוח הצפון-אמריקאי. כשהתהליך נפסק נחשף טריז מעטפת, והתוצאה התפרצות. הפרטים הספציפיים של חשיפה זו, כולל חלונות אפשריים או התמוטטות הלוח הטקטוני, יכולים להסביר מגמות געשיות ספציפיות בתקופה זו.
Am Sklavenmarkt

תקציר העלילה

פאשא יושב על מחצלת הפרוסה מעל הדשא, בקדמתו של אוהל עגול, מעשן מנרגילה, מוכן לקנות כמה שפחות חדשות. משרתו קורא למוכר ולשני עוזריו, אשר מביאים עמם ארבע נערות עטופות בבורנוס (Burnous).
הנערה ראשונה מופשטת לגמרי ונשלחת לאוהל; השנייה מופשטת מחולצתה ונשלחת גם היא פנימה. סוחר העבדים ועוזרו כופים על הנערה השלישית להתפשט וגם היא נשלחת אל תוך האוהל. הרביעית, צעירה מקודמותיה, מסולקת אחרי שנחשפים שדיה הקטנים וחוזרת עם העוזרים. לאחר משא ומתן על המחיר סוחר העבדים הולך ופאשא נכנס למאהל עם עוזרו.
ג'יימס הוד

אוניברסיטת אלבמה

ב-11 ביוני 1963, במעשה הפגנתי טקסי, התייצב ואלאס בחזית אודיטוריום פוסטר של האוניברסיטה. מלון והוד, בלוויית סגן התובע הכללי של ארצות הברית ניקולאס קצנבאך ושיירה של שלוש מכונית עמוסות מרשלים פדרליים, הגיעו אל קמפוס אוניברסיטת אלבמה כדי להירשם ללימודים. בשטח הקמפוס, חוסם את הכניסה אל אודיטוריום פוסטר, המתין להם המושל ואלאס, מכותר בקבוצה של שוטרי מדינה.. מלון והוד חיכו במכונית כשסגן התובע הכללי קצנבאך וקבוצה קטנה של מרשלים פדרליים פנו אל ואלאס בדרישה לפנות את הכניסה ולאפשר למלון והוד להיכנס בצו בית המשפט של המדינה. לא זאת בלבד שואלאס סירב להוראה, הוא אף שיסע את דברי קצנבאך; לנוכח הקהל הרב של צוותי תקשורת שהקיפו, נשא ואלאס נאום קצר, סמלי, בנוגע לריבונות המדינה, בטענה ש"הפלישה הלא-רצויה, לא-מוצדקת ומגובה בכוח אל קמפוס אוניברסיטת אלבמה ... בתוקף כוחו של הממשל המרכזי, מהווה דוגמה מפחידה לדיכוי הזכויות, זכויות היתר והריבונות של מדינה זו מצד פקידי הממשל הפדרלי."
משנוכחו לדעת, שוואלאס איננו מוכן לפנות את הדרך, קרא קצנבאך לעזרת הנשיא ג'ון פ. קנדי, הנשיא קנדי הכפיף בהמשך אותו יום את המשמר הלאומי של אלבמה לממשל הפדרלי, ומכאן לפיקודו של הנשיא, במקום לזה של מושל אלבמה. מאה אנשי משמר ליוו את מלון והוד ממעונותיהם חזרה לאולם, שם סר ואלאס הצידה לבקשת גנרל הנרי ו. גראהם. מלון והוד נכנסו אז לבניין, אם כי בדלת אחרת. עם כניסתם לבניין, התקבלו מלון והוד בתשואות מפתיעות מתלמידי האוניברסיטה, ומלון התקבלה לאוניברסיטה כתלמידת שנה ב'.

השנים הבאות

הוד עזב את האוניברסיטה אחרי חודשיים בלבד אבל חזר ב-1995 להתחיל בלימודים לקראת קבלת דוקטורט. ב-17 במאי 1997 קיבל הוד את תואר הדוקטור בלימודים בין-תחומיים.
ב-1997, התכוון ואלאס להעניק להוד את תואר הדוקטור, אבל בגלל מחלה לא יכול היה להגיע לטקס. הוד עצמו השתכנע בכנותו של ואלאס לאחר אותה פגישה, כפי שכתב בחילופי דברים בעקבות סרט תיעודי על ואלאס, "להבעיר את היערות". הוד נכח בהלווייתו של ואלאס ב-1998 והפציר באחרים לסלוח לוואלאס כפי שעשה הוא עצמו, כשם שוואלאס התנצל בפומבי על מעשיו.
הוד קיבל גם תואר ראשון מאוניברסיטת ויין במישיגן ותואר שני מאוניברסיטת מישיגן. לאחר זאת עבר לוויסקונסין, שם עבד בקולג' הטכני של אזור מדיסון במשך 26 שנים. הוא פרש בשנת 2002 כיושב ראש השירותים לביטחון הציבור, ממונה על הכשרת שוטרים ולוחמי אש. לאחר זאת חזר לגדסדן, אלבמה, עיר הולדתו, שם מת בביתו בגיל 70.
שב"י

שב"י - "שחרור בעלי חיים ישראל" היא עמותה ישראלית הפועלת לקידום ההכרה בזכויות בעלי-החיים ולשינוי היחס כלפיהם. העמותה נוסדה בשנת 2005 על ידי מספר פעילים שפרשו מעמותת אנונימוס עקב מחלוקות על דרכי הפעולה. לפי עקרונות העמותה, לבעלי החיים, מתוקף היותם יצורים המסוגלים לחוש, יש זכויות בסיסיות שאסור להפר, כמו הזכות לחיות והזכות לחיות ללא שעבוד וסבל. לפיכך, טבעונות היא בסיס הכרחי להגשמת רעיון זה.

פעילות

פעילות העמותה מתרכזת בהגברת מודעות הציבור לתנאי הגידול של בעלי חיים במשקים המתועשים, בתעשיית הביגוד ובתעשיית הבידור על מנת להוביל לשינוי בתפיסה המוסרית כלפיהם, ולהימנעות מצריכת מוצרים ושירותים הכרוכים בסבל בעלי חיים. פעולות העמותה כוללות הפעלת דוכני הסברה ברחבי הארץ, הרצאות בבתי ספר, הפגנות ומיצגים. בספטמבר 2011, השיקה עמותת שב"י את האתר 'מבשלים מחוץ לקופסה' - תוכנית בישול אינטרנטית ללא מזון מן החי. בשנים 2013–2014, הפיקה בשיתוף עמותת אנונימוס את מיצג 'היום הבינלאומי להזדהות עם חיות המשקים', אותו כונן פעיל זכויות בעלי החיים, אלכס הרשאפט, בשנת 1983. הפעילות בעמותה נעשית בהתנדבות מלאה מתוך הזדהות אידאולוגית עם רעיונות העמותה.
בדיקת השערות

בסטטיסטיקה, בדיקת השערות הוא הליך המשתמש בנתוני מדגם כדי להחליט אם לדחות או לא לדחות השערה נתונה.
הבדיקה מכריעה בין שתי השערות לגבי ההתפלגות ממנה נלקח המדגם: השערת האפס (), שהיא לרוב ההשערה השמרנית אותה מנסים לדחות, והשערה אלטרנטיבית
(). לרוב, ההשערה האלטרנטיבית  מגדירה את קיום התופעה אותה מנסים לאשש.

בדיקת השערות מול אמידה ביסיאנית

טעות נפוצה היא לנסות לגזור מהתוצאות של בדיקת השערות את ההסתברות לכך שההשערה שנבדקה נכונה. 
בבדיקת השערות קלאסית אין מניחים הסתברות כלשהי מראש על קיום ההשערה הנבדקת (הסתברות אפריורית),
לכן אי אפשר גם לחשב את ההסתברות שהיא נכונה לאחר התבוננות בנתונים (הסתברות אפוסטריורית).
במקום זה מסתפקים בחישוב ההסתברות של הנתונים בהינתן ההשערה (נראות), ולמעשה מחשבים את אזור הקבלה קרי ההסתברות לקבל את השערת האפס או לדחותה.
בשיטת האמידה הביסיאנית כן מניחים הסתברות אפריורית. לאחר איסוף הנתונים אפשר לחשב את ההסתברות לנכונותה של ההשערה הנבדקת.
וירג'יניה רומטי

ביוגרפיה

רומטי סיימה בהצטיינות את בית הספר להנדסה ומדע יישומי באוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-1979, וקיבלה תואר ראשון במדעי המחשב והנדסת חשמל. היא התקבלה לעבודה במכון ג'נרל מוטורס. בשנת 1981 הצטרפה ל-IBM כמהנדסת מערכות בסניף דטרויט. ב-1991 הצטרפה לקבוצת הייעוץ של IBM.
בשנת 2002 הובילה את רכישת חברת הייעוץ העסקי הגדולה "ייעוץ פרייסווטרהאוסקופרס" (PricewaterhouseCoopers consulting) על ידי IBM, תמורת 3.5 מיליארד דולר. ב-2009 מונתה לסגנית נשיא בכירה ומנהלת קבוצת המכירות, השיווק והאסטרטגיה של IBM. רומטי מזוהה עם פיתוח אסטרטגיית הצמיחה של IBM על ידי הכנסת החברה לעסקי מחשוב ענן ואנליטיקה. היא גם הובילה את הכנת ווטסון (Watson), המחשב ששיחק וניצח בשעשועון הטלוויזיה Jeopardy! (מלך הטריוויה), לשימושים עסקיים. ב-25 באוקטובר 2011, הכריזה חברת IBM על רומטי כמנכ"לית וכנשיאה הבאה של החברה, עם פרישתו של סם פאלמיסנו מתפקיד המנכ"ל. החל מ-1 באוקטובר 2012, החליפה את פאלמיסנו גם בתפקיד יו"ר IBM.
מינויה של רומטי יהווה את הפעם הראשונה שבה אישה ממונה למנכ"לית בחברת IBM. לגבי קידומה אמר פאלמיסנו: "ג'יני קיבלה את זה בגלל שזה מגיע לה... זה לא קשור במאומה למדיניות חברתית מתקדמת".
רומטי נמנית עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן שבה למדה. כמו כן היא נמצאת במועצת המנהלים של "מרכז הסרטן ע"ש סלואן קטרינג (Sloan-Kettering)" ובוועדת "גביע דמינג" (Deming Cup's) בבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת קולומביה, אשר מוקיר אנשים על מצוינות תפעולית. היא כיהנה גם במועצת המנהלים של חברת הביטוח AIG בשנים 2009-2006.