google/wiki40b huggingface dataset:
סימנס

סימנס (Siemens) היא יחידת SI של מוליכות חשמלית. היחידה קרויה על שם הממציא הגרמני ורנר פון סימנס ומסומנת באות S גדולה.
הסימנס היא יחידת המידה של מוליכות חשמלית, שהיא ההופכי של התנגדות חשמלית. לכן, סימנס אחד מוגדר כהופכי של אוהם, יחידת ההתנגדות: .
עבור רכיב בעל מוליכות של 1 סימנס, הזרם דרכו יגדל ב-1 אמפר כתוצאה מהגדלת המתח הנופל עליו ב-1 וולט.
שם נפוץ אחר ליחידת המוליכות הוא "מהוא" (mho; מבוטא "מוֹ"), שהוא היפוך האותיות של המילה אוהם (ohm). המהוא מסומן באות אומגה הפוכה: . סימון זה מונע בלבול שעלול להיווצר בין S גדולה המסמלת סימנס לבין s קטנה המסמלת את היחידה שנייה. שתי היחידות שקולות, כלומר .
באלקטרוניקה ובתורת החשמל נעשה שימוש נרחב יותר בהתנגדות מאשר במוליכות, וכתוצאה מכך השימוש ביחידת הסימנס נפוץ פחות מאשר באוהם.
פלאואן

היסטוריה

פלאואן נוסדה בשנת 1112 על ידי מהגרים ממוצא סלבי. בשנת 1244 קיבלה פלאואן הכרה כעיר וסופחה לנסיכות בוהמיה. בשנת 1466 עברה לנסיכות סקסוניה.
העיר החלה לגדול ולפרוח בסוף המאה ה-19 כאשר נוסדה בה תעשיית טקסטיל. בתחילת המאה ה-20 התרכזה התעשייה ביצור בדי תחרה, והפכה לאחד המרכזים הגדולים בעולם לתעשייה זאת. בתחילת המאה ה-20 הגיעה העיר לשיא פריחתה. העיר קלטה מהגרים רבים מהאזורים הכפריים שבאו לעבוד במפעלי התעשייה ובשנת 1920 אוכלוסיית העיר מנתה כ-128 אלף תושבים. בשנות השלושים של המאה ה-20 העיר הפכה לאחד המרכזים הראשונים להתפשטות התנועה הנאצית בגרמניה. במלחמת העולם השנייה נפגעה העיר קשות מההפצצות. 
בתום מלחמת העולם השנייה נשארה פלאואן באזור הכיבוש הרוסי, סמוך לגבול עם מערב גרמניה. היותה עיר גבול פגע קשות בהתפתחות העיר ושיקומה.

הקהילה היהודית

הקהילה היהודית בפלאואן הורכבה בעיקר מיהודים ילידי גרמניה ומיהודים יוצאי פולין שהגיעו לעיר כדי למצוא בה עבודה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הקהילה היהודית גדלה והגיעה לכ-15 אלף איש, בתחילת שנות ה-30. כמעט כל יהודי העיר גורשו ועזבו אותה בשנות ה-30 המאוחרות, לאחר עליית הנאציזם, חלקם לארצות הברית וחלקם לישראל.
מלון אקסלסיור

מלון אקסצלזיור (Hotel Excelsior) היה בית מלון שפעל בברלין בראשית המאה ה-20. 
המלון היה ממוקם ברחוב קניגרץ (Königgrätzer Straße) מס' 112 - 113 בסמוך לכיכר אסקאנישר פלאץ (Askanischer Platz) ברובע קרויצברג, והיה אחד המלונות הגדולים והמפוארים באירופה. המלון נהרס בהפצצות בעלות הברית בשלהי מלחמת העולם השנייה.

היסטוריה

המלון תוכנן על ידי האדריכל אוטו רניג (אשר תכנן את מלון אספלנדה - שגורלו היה דומה לגורל מלון זה). המלון הוקם למול תחנת הרכבת אנהאלט הסמוכה, בשל מספר הנוסעים הרב שהגיע לתחנה זו. הקמת המלון נמשכה שנתיים, והמלון פתח את שעריו ב-2 באפריל 1908. באותה עת היו במלון 200 חדרים, אולם בשל הצלחתו נבנה אגף נוסף בין השנים 1912–1913 ומספר החדרים הוכפל.
הכפלת גודלו של המלון ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומיעוט המבקרים במלון במזמן המלחמה הביאה את המלון לסף פשיטת רגל.
ישנה סברה לפיה ב-11 בנובמבר 1918 נפגשו במלון קארל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג והקימו בו את "ליגת ספרטקוס".
בשנת 1919 נרכש המלון על ידי איש העסקים קורט אלשנר ( Curt Elschner), אשר שיפץ את המלון והפך אותו לאחד המלונות הגדולים והמפוארים באירופה. בתום שיפוץ המלון שיזם אלזכנר, שטחי המלון הגיעו ל-7,500 מ"ר. במלון הותקנו מערכות מים חמים וחימום באמצעות גז, והותקנו מטבחים חדשים ומערכות חשמל במבנה. בין השנים 1925–1926 הורחב המלון בתכנונם של האדריכלים היינדריך ומיכל (Heidenreich und Michel). בין השנים 1927–1928 הורחב המלון בשנית בתכנון האדריכל יוהאן אמיל שאודט אשר בנה במרתפי המלון ספא בשטח של 1,800 מ"ר. המלון עוטר בשיש ובעיטורים על ידי האמן הברלינאי קארל לאנגהאמר.
בשנת 1929 נבנתה מנהרה המקשרת את המלון לתחנת הרכבת שמעברו השני של הרחוב. עלות הקמת מנהרה זו, שאורכה היה 80 מטרים, רוחבה 3 מטרים וגובהה 3 מטרים הגיע ל-1.2 מיליון מארקים.
אורחי המלון יכלו להיכנס למלון מבלי לחצות את הרחוב, ודוכן מכירת כרטיסים בתוך המלון איפשר לאורחים לרכוש כרטיסים עוד בטרם עזיבת המלון והגעה ישירות לקרון הרכבת.
בסיום השיפוצים וההרחבות היו במלון 600 חדרים, 250 חדרי רחצה, 9 מסעדות, ספריה, וכן פעלו במלון חייטים, אופים וקצבים רבים. המלון החזיק 200 עיתונים יומיים מרחבי העולם עבור אורחיו.
המלון אמנם לא היה ידוע כמו מלון אדלון או מלון אספלנדה, אולם באותה עת היה הגדול במלונות אירופה.
בראשית שנות ה-30 שאפה המפלגה הנאצית להפוך את המלון לבסיסה בברלין. אלשנר דחה את ההצעה, ואדולף היטלר נאלץ לבסס את משכנו בברלין במלון קייזרהוף שבכיכר וילהלם. המפלגה הנאצית לא שכחה דחייה זו, והטילה חרם על המלון. מאוחר יותר, דרשה המפלגה הנאצית כי יוסרו עיטורי "אולם המחשבה החופשית" של המלון (Saal des freien Denkens). באולם זה היו ויטראז'ים עליהם הופיע פילוספים יהודים ויווניים. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון דרשה המפלגה כי דיוקנים אלה יוסרו, ואלה הוחלפו בדיוקנאות של ראשי המפלגה הנאצית.
בראשית מלחמת העולם השנייה נמלט אלשנר מגרמניה, והמלון הולאם, ושימש את חיילי צבא גרמניה הנאצית.
באפריל 1945 נהרס המלון בהפצצות בעלות הברית. בשנת 1954 נהרסו שרידי המלון ובשנת 1960 נהרסו שרידי תחנת הרכבת. לא ידוע אם המנהרה נהרסה.
בין השנים 1967–1972 הוקם באתר המלון מבנה מגורים, חנויות ומשרדים ובו 500 דירות מגורים בתכנון קבוצת האדריכלים ג. קרבס, סובוטקה ומילר (G. Krebs and Sobotka & Müller ).

אזכורים תרבותיים

המלון היווה השראה לרומן "Menschen im Hotel" (תורגם בשם "גרנד הוטל") מאת הסופרת האוסטרית ויקי באום, אשר בעצמו היווה השראה לסרט זוכה האוסקר "גרנד הוטל".
ארמיית האוויר ה-12

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-15 באוגוסט 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות במזרח הרחוק הסובייטי. מטה הארמייה היה ממוקם בעיר צ'יטה. במהלך קיץ 1945 היא קיבלה תגבור מיחידות שהגיעו מחזית הלחימה עם גרמניה הנאצית. באוגוסט 1945 היא החלה את השתתפותה במבצע סערת אוגוסט.  
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 5000 טיסות. 
לאחר סיום הלחימה היא חזרה לבסיסיה והייתה קיימת עד לשנת 1998 תחת שמות שונות.
רפי אוסמו

קריירה

נולד לארמנד אוסמו, יליד מצרים, ולרחל, ילידת סוריה. החל את דרכו בענף הכדורגל במחזור הראשון של בית הספר לכדורגל של מכבי חיפה, אך שיחק במקביל כדורסל בקבוצת הפועל גבעת נשר ורק לקראת סוף לימודי התיכון בחר להתמקד בכדורגל. את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה ערך בעונת 1979/1980 כשזו שיחקה בליגה הארצית, אז הליגה השנייה, תחת הדרכתו של המאמן מרדכי שפיגלר. בראשית הקריירה שיחק בתפקיד הקשר האחורי אולם בהמשך הוסב לתפקיד הבלם.
אוסמו היה שותף לאליפות הראשונה של מכבי חיפה בעונת 1983/1984 תחת הדרכתו של המאמן שלמה שרף ושיחק במשחק ההכתרה נגד מכבי רמת עמידר. אוסמו זכה במדי הקבוצה באליפות גם בעונה הבאה, 1984/1985, וכמעט שזכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות, זכייה שנמנעה בשל הפסדה של חיפה להפועל תל אביב במחזור האחרון לעונת 1985/1986. כמו כן, אוסמו שיחק בשנים אלו בשורות מכבי חיפה במסגרת גביע האינטרטוטו.
בשנת 1986 זומן על ידי יוסף מרימוביץ' לסגל נבחרת ישראל ובמדיה ערך שתי הופעות בלבד, נגד נבחרת סקוטלנד ונגד נבחרת ארגנטינה.
לאחר סכסוך שהתגלע בין אוסמו לבין שרף במשחק גמר גביע המדינה ב-1987 הושאל אוסמו ליריבה העירונית הפועל חיפה ששיחקה בזמנו בליגה השנייה. אוסמו שיחק בקבוצה עד שנת 1990 ולקראת עונת 1990/1991 שב למכבי חיפה. בעונה זו נע בין ההרכב לספסל המחליפים אך היה שותף מלא לזכייה בדאבל. במהלך עונת 1991/1992 שב לשחק בליגה השנייה כשהושאל בשנית להפועל חיפה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל.

לאחר הפרישה

לאחר הפרישה, הצטרף אוסמו למחלקת הנוער של מכבי חיפה ואימן בה קבוצות ילדים ונוער במשך מספר שנים, ואימן בין היתר את אמיר אדרי וערן לוי. במקביל לקריירת המשחק החל אוסמו לעבוד במאיר חברה למכוניות ומשאיות שבה הוא משמש כמנהל סוכנות בחיפה. החברה נמצאת בבעלותו של יעקב שחר, נשיא מכבי חיפה, ובשל קרבתו לנשיא המועדון שמר לאורך השנים על קשר רציף עם המועדון ואף הוזכר מספר פעמים כמועמד להתמנות לתפקיד מקצועי בו. בשנת 2008 קיבל את אות יקיר אגודת מכבי חיפה. בשנת 2014 השתתף בטקס הפרידה מאצטדיון קריית אליעזר לפני משחק הליגה האחרון ששוחק בו יחד עם חבריו לסגל הקבוצה שזכה באליפות הראשונה בתולדות מכבי חיפה.
החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 שימש אוסמו כפרשן כדורגל בפלטפורמות שונות כשהעיקריות שבהן מחלקת הספורט של רדיו חיפה והתוכנית "שירים ושערים" ברשת ב' של קול ישראל.
אוסמו תמך במועמדתו של אבי בינמו לראשות עיריית נשר וכיהן כחבר מועצת העיר מטעם סיעתו של בינמו בין השנים 2008–2013.
ביוני 2016 מונה למנהל קבוצת מכבי חיפה.
זיכרון הדהודי

זיכרון הדהודי (או זיכרון אקואי) הוא זיכרון חושי המתייחס לחוש השמיעה. מקור השם מהמילה הד (=אקו ביוונית). הזיכרון ההדהודי מכיל למשך זמן קצר את המידע הנקלט באוזניים מהסביבה‏, כך שבהמשך הוא יוכל לעבור לזיכרון לטווח קצר וזיכרון לטווח ארוך.
הזיכרון האקואי דועך במשך זמן איטי יותר מהזיכרון האיקוני. דבר זה מסייע בתפיסה של גירויים קוליים. זאת משום שהם לרוב מופיעים לזמן קצר יותר מהגירויים החזותיים ונוטים להתחלף במהרה בגירויים קוליים אחרים. לדוגמה, כמו שקורה בזמן דיבור. כך ניתנת למערכות עיבוד המידע שהות נוספת לעבד גירויים אלו‏.
מנחם זיבצנר

מנחם זיבצנר (נקרא גם: מנחם זיבצינר ובאנגלית: Menachem Zibziner; נולד ב-12 ביולי 1964) הוא גיטריסט, מלחין, ומפיק מוזיקלי.

ביוגרפיה

מנחם זיבצנר נולד וגדל בחיפה שם צמח ופעל בסצנת הרוק והבלוז של שנות השמונים, בגיל 19 עבר לתל אביב ומאז יצר והשתתף בהרכבים רבים ועם אמנים ידועים בארץ ובחו״ל כגון להקת הג'אז "מינואט", גלעד עצמון, אלברט בגר, קנווד דנרד, ג'יי רודריגז, קבוצת טררם, קרן מלכה ורבים אחרים. זיבצנר נטל חלק על הבמה ומאחוריה במספר גדול של מופעים פסטיבלים ואירועי תרבות והיה שותף ליצירה והוצאה של מספר אלבומים בתחומי יצירה שונים.
ב-1988 הקים זיבצנר יחד עם חבריו את רביעיית הג׳אז "מינואט", שבה היה חבר עד שנת 2000. זיבצינר הקליט עם הרביעייה ארבעה אלבומים והשתתף איתה במופעים רבים ובפסטיבלים בישראל ובארצות אחרות. התקליט הראשון של ההרכב ״ריקוד ראשון״, נמכר באופן חסר תקדים באלפי עותקים ועדיין נחשב כתקליט הג׳אז הישראלי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בשנות ה-2000 עסק מנחם ביצירה והפקה של מוזיקה אלקטרונית-אקוסטית, השתתף במספר פרויקטים והרכבים המשלבים הלחנה עיבוד והופעות חיות כגון ההרכבים "פאקה" ו "Compulsive Disorder״ (אמביינט וD&B אקוסטי), "טררם" (הרכב כלי הקשה/מולטימדיה) ועוד. בנוסף עסק בנגינה והפקה מוזיקלית של מספר הצגות לתיאטרון, הלחין וערך מוזיקה מקורית למופע "מלמעלה" ולמופע "אדום" של סאלי אן פרינדלנד שעלו בסוזן דלל במסגרת פסטיבל "מחול לוהט".
מנחם עסק גם בעבודת אולפן הכוללת הקלטות, מיקסים ומאסטרינג בין היתר באולפן אישי בביתו. 
זיבצנר נשוי ואב לארבעה ילדים, יזם ותיק בתחום ההיי-טק בו הוא עוסק למחייתו, בנוסף הוא רוכב פעיל ועיתונאי בתחום אופני שטח במגזינים כגון ״אופניים״, ״MBA Israel״ ו״We:ride״.
וולטר פיסטון

חייו

פיסטון נולד ברוקלנד, מיין. בשנת 1905 עברה משפחתו לבוסטון. לאחר לימודי מכונאות ואחר אמנות, שינה את הכיוון למוזיקה והתפרנס תקופה מסוימת בנגינה בכינור ובפסנתר בתזמורות ריקודים. במלחמת העולם הראשונה שירת כנגן בתזמורת כלי נשיפה, לאחר שלמד בכוחות עצמו ותוך זמן קצר לנגן בסקסופון. במהלך שירותו בתזמורת הצבאית, למד לנגן גם בכלי נשיפה אחרים.
פיסטון התקבל להרווארד בשנת 1920, שם למד קונטרפונקט אצל ארצ'יבלד דייוויסון, קאנון ופוגה אצל קליפורד היילמן, הרמוניה למתקדמים אצל אדוארד בלנטיין והלחנה ותולדות המוזיקה אצל אדוארד ברלינגיים היל. פיסטון עבד לעיתים קרובות כעוזר לכמה מן הפרופסורים למוזיקה בהרווארד וניצח על תזמורת הסטודנטים.
ב-1920 נשא פיסטון לאישה את הציירת קתרין נסון (1892 - 1976), שהייתה גם היא סטודנטית בבית הספר לאמנויות. הם נשארו נשואים עד מותה בפברואר 1976, חודשים ספורים לפני מותו הוא.
לאחר סיום לימודיו בהרווארד בהצטיינות יתרה, קיבל פיסטון גמלת פיין ללימודים בחו"ל הוא בחר לנסוע לפריז, שם התגורר מ-1924 עד 1926. בבית הספר הלאומי למוזיקה בפריז למד פיסטון הלחנה וקונטרפונקט אצל נדיה בולאנז'ה, הלחנה אצל פול דיקא וכינור אצל ג'ורג'ה אנסקו. יצירתו "שלושה קטעים לחליל, קלרנית ובסון" מ-1925 הייתה הפרטיטורה הראשונה שפרסם.
פיסטון לימד בהרווארד מ-1926 עד פרישתו ב-1960. בין תלמידיו היו סמיואל אדלר, לרוי אנדרסון, ארתור ברגר, ליאונרד ברנשטיין, אליוט קרטר, ג'ון הרביסון ועוד.  בשנת 1937 כתב פיסטון את הסימפוניה הראשונה שלו וניצח על ביצוע הבכורה עם התזמורת הסימפונית של בוסטון ב-8 באפריל 1938.
יצירת המחול היחידה של פיסטון, "החלילן המופלא", נכתבה לתזמורת הטיילת של בוסטון, שניגנה אותה בביצוע בכורה בניצוח ארתור פידלר ב-30 בכמאי 1938. הרקדנים היו הנס ויינר ולהקתו. זמן קצר לאחר זאת ערך פיסטון סוויטה קונצרטית, שכללה "מבחר ממיטב הקטעים של הבלט." בביצוע הבכורה של הגרסה הזאת ניצח פריץ ריינר על תזמורת פיטסבורג ב-22 בנובמבר 1940. ליאונרד סלטקין ותזמורת סנט לואיס כללו את הסוויטה בתקליטור של RCA ויקטור משנת 1991, שהיו בו "שלושה רישומים מניו אינגלנד" של פיסטון והסימפוניה השישית שלו.
פיסטון למד את שיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג ועשה שימוש בהיבטים שלה כבר בסונאטה לחליל ופסנתר משנת 1930 ובסימפוניה הראשונה (1937). יצירתו הראשונה שנכתבה כולה בשיטת שנים-עשר הטונים הייתה "תרגיל כרומטי על השם באך" לעוגב (1940), שיש בה בכל זאת תחושה לא ברורה של סולם. פיסטון המשיך אומנם להשתמש ביסודות של שנים-עשר טונים לכל אורך הקריירה שלו, אך נוכחותם בולטת הרבה יותר בסימפוניה השמינית (1965) וביצירות שנכתבו אחריה: הווריאציות לצ'לו ותזמורת (1966), קונצ'רטו לקלרנית (1967), "ריצ'רקארה לתזמורת", פנטזיה לכינור ותזמורת (1970) וקונצ'רטו לחליל (1971).
ב-1943 הזמינה קרן אליס מ. דיטסון מאוניברסיטת קולומביה את הסימפוניה  השנייה של פיסטון, שנוגנה בהשמעת בכורה על ידי התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית ב-5 במרץ 1944 וזכתה בפרס חוג מבקרי המוזיקה של ניו יורק. הסימפוניה הבאה שלו, השלישית, זיכתה אותו בפרס פוליצר, וכמוה גם הסימפוניה השביעית. הקונצ'רטו שלו לוויולה ורביעיית מיתרים מס' 5 קיבלו גם הם את פרס חוג המבקרים.
פיסטון כתב ארבעה ספרים על ההיבטים הטכניים של תאוריית המוזיקה, שנחשבים לקלאסיקה, כל אחד בתחומו: "עקרונות האנאליזה ההרמונית", "קונטרפונקט", "תזמור" ו"הרמוניה". הספר האחרון זכה לארבע הוצאות בתקופת חייו של פיסטון ותורגם לשפות אחדות ועודנו נחשב (בשינויים ועריכות של מארק דה-ווטו) בשנת 2009 לספר לימוד תקני בהרמוניה.
וולטר פיסטון מת בביתו בבלמונט, מאסצ'וסטס ב-12 בנובמבר 1976.
היורשים

עלילת הסרט

הסרט עוקב אחר מאט קינג, עורך דין מהוואי, המשמש נאמן מטעם משפחתו המורחבת, על שטח רחב היקף באי קאואיי. את השטח ירשה המשפחה כתוצאה מנישואי נסיכה מקומית עם מיסיונר לפני מספר דורות ונותרו עוד 7 שנים לפני שהנאמנות עליו תפקע. יחד עם דודניו הרבים, מתחבט קינג בשאלה האם ולמי למכור את השטח בעסקה שעשויה להפוך את כולם לעשירים, אך פיתוח השטח יפגע בנוף הבתולי ובאורח החיים המקומי.
במקביל, אליזבת', אשתו של קינג, מאושפזת בבית חולים כשהיא בתרדמת לאחר פגיעת ראש כתוצאה מנפילה מסירת מרוץ. הרופאים מודיעים לקינג שימיה ספורים מאחר שהיא חתומה על הוראה שלא להחזיקה תלויה במכשירי החייאה. לקינג שתי בנות איתן מתקשה להסתדר: סקוטי בת ה-10, בעלת הפרעות התנהגות ואלכס בת ה-17 ששוהה בפנימיה וסובלת מהתמכרות לסמים. אלכס מגלה לאביה כי אמה בגדה בו עם גבר אחר וזו הסיבה שבחרה לנתק עמה קשר. נסער, רץ מאט אל בית זוג מידידי המשפחה, שהסתירו ממנו את הרומן, הם מספרים לו כי הגבר עמו התרועעה הוא בריאן ספיר, שאליזבת׳ הייתה מאוהבת בו והתכוונה להתגרש ממאט.
מאט מכנס את ידידי המשפחה, מודיע להם על מצבה הסופני של אליזבת' ומפציר בהם לבקר אותה לפני מותה. בשיחה עם אלכס מספר לה שהחליט להודיע גם לבריאן ובעקבות כך יוצאים הוא ושתי בנותיו, יחד עם החבר של אלכס סיד, למסע במהלכו הם מבקרים בשטח העומד למכירה, ומעלים זיכרונות. בחוף הים נתקל מאט בבריאן, הוא עוקב אחריו, מגלה שהוא נשוי ואב לילדים, ומתגורר בבית השייך לקרוב משפחתו של מאט, הדודן יו. יו מספר למאט שבריאן, מתווך נדל"ן, עשוי להרוויח סכום גבוה אם עסקת מכירת השטח תצא לפועל.
מאט ואלכס מתעמתים עם בריאן ומספרים לו על התאונה, מאט מציין כי הוא רוצה לתת לבריאן הזדמנות לבקר את אליזבת' בבית החולים לפני שתמות. בשיחה ביניהם הוא מגלה שהרגשות הם חד צדדים ושבריאן לא אהב את אליזבת' ולא התכוון להיפרד ממשפחתו עבורה.
בהצבעת המשפחה המורחבת על מכירת השטח הם מחליטים לאשר את עסקת המכירה, אך רגע לפני החתימה על המסמכים, מאט מסרב לחתום עליהם למרות איומי קרובי משפחתו. הוא מציין שהמשפחה קשורה להוואי ולאדמה ושהוא רוצה להמשיך ולשמור אותה במשפחה.
לאחר מותה של רעייתו מפזרים מאט, אלכס וסקוטי את אפרה בים ובסצנת הסיום מתיישבים יחדיו בספה מול הטלוויזיה, אוכלים במשותף גלידה, כמשפחה מאוחדת.

הפקת הסרט

צילומי הסרט החלו במרץ 2010 ובוצעו ברובם בהונולולו ובמפרץ הנאליי באי קאואיי. את הסרט מלווה פסקול המורכב ברובו ממוזיקת הוואי.
הסרט הוקרן לראשונה בספטמבר 2011 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובהקרנה מסחרית בארצות הברית בנובמבר 2011.

תגובות לסרט

הסרט זכה לביקורות אוהדות מציבור המבקרים, באתר Rotten Tomatoes המרכז את דיווחי המבקרים מארצות הברית דווח כי הממוצע לו זכה הסרט עמד על 89% ומצד קהל הצופים על 79%. טוד מקארת'י מהמגזין The Hollywood Reporter, ציין כי זהו סרטו הטוב ביותר של פיין, הוא שיבח את משחקו של קלוני ושהסרט ימשוך קהלים מכל הסוגים, פיטר טרוורס מהרולינג סטון ציין כי זוהי הופעתו הטובה ביותר בקריירה של קלוני, וסיכם שאם הצופה מעוניין בסרט להתחבר אליו, הרי שהיורשים הוא קרוב למושלם מבחינה זו. איי. או. סקוט מהניו יורק טיימס כתב כי לקרוא לסרט מושלם יהיה מעין עלבון לאי-המושלמות האנושית שהסרט מייצג. מבקר הקולנוע יאיר רווה רשם ש"זה אחד הסרטים עם התסריטים הכי נפלאים שנתקלתי בהם הרבה מאוד זמן".
בקופות רשם הסרט הכנסות של כ-83 מיליון דולר בארצות הברית ו-95 מיליון נוספים ברחבי העולם.
Fuego

רקע

השיר "Fuego" שאיתו נשלחה אלני הוצע במקור לזמרת הלנה פפאריזו (זוכת אירוויזיון 2005) והזמרת גם הקליטה את השיר אך החליטה לבסוף לא לייצג את קפריסין באירוויזיון 2018 והשיר הועבר לזמרת אלני.
בית הודו

בית הודו (בפורטוגזית: Casa da Índia) היה מוסד אשר ניהל את מסחר האימפריה הפורטוגזית מעבר לים (בעיקר במאה ה-16). מקבילו הספרדי היה ה-"Casa de Contratación" (בעברית: "בית המסחר" או "הבית לניהול חוזים").
בית הודו נוסד בליסבון בשנת 1500 (או ב-1501). האזכור הידוע הראשון של מוסד זה היה במכתב מלכותי משנת 1501. עם זאת, ייתכן כי ירש את מקומם של מוסדות דומים קודמים באימפריה הפורטוגזית, ביניהם "בית גינאה", "בית גינאה ואלמינה" או "בית אלמינה" (בפורטוגזית: Casa da Guiné, Casa de Guiné e Mina או Casa da Mina). על כן, תאריך זה הוא שרירותי, וניתן להתייחס אליו כאל המועד בו שונה שם המוסד ולא כאל יום היווסדו בפועל של גוף פיננסי זה. משרדי "קאזה דה אינדיה" היו ממוקמים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון. המשרדים נהרסו לחלוטין בעת רעידת האדמה שהתרחשה בליסבון בשנת 1755.
בית הודו החזיק במונופול מלכותי בסחר בפלפל, בציפורן ובקינמון והטיל מס בגובה שלושים אחוז על רווחי הסחר בפריטים אחרים. במשך כשלושים שנה, מ-1503 עד 1535, גרמו הפורטוגזים לצמצום משמעותי במסחר הונציאני במזרח הים התיכון. החל מ-1510, שלשל לכיסו בית המלוכה הפורטוגזי מיליון ריאל פורטוגזי מהמסחר בתבלינים בלבד, על בסיס שנתי. בשל כך, כינה מלך צרפת פרנסואה הראשון את מלך פורטוגל מנואל הראשון בשם "le roi épicier", כלומר, "המלך החנווני".    
ב-1506, כ-65% מהכנסות המדינה הגיעו ממיסים שהוטלו על פעילות מסחרית מעבר לים. לקראת אמצע המאה החלו ההכנסות להצטמצם בשל העלות הגבוהה של שמירת הנוכחות הצבאית במרוקו וכן בשל בזבזנות מבית. בנוסף, לא השכילה פורטוגל לפתח תשתית איתנה דיה בממלכה על מנת לתמוך בפעילות זו, אלא נסמכה יתר על המידה על זרים שסיפקו שרותי עזר למיזמי המסחר שלהם, וכך בוזבז חלק ניכר מסך ההכנסות. ב-1549, המרכז המסחרי הפורטוגזי באנטוורפן פשט את הרגל ונסגר. בשנות החמישים של המאה ה-16, נכסי הכתר היו פזורים יתר על המידה ומידת התלות בהון-חוץ הלכה והחמירה עד שבסביבות 1560 לא הספיקו הכנסות בית הודו לכיסוי הוצאותיו. במילותיו של גארט מטינגלי - "בית המלוכה הפורטוגזי הפך לבעליו של מרכול סיטונאי בתהליכי פשיטת-רגל".
בבית הודו הופקה מפה סודית שכונתה "התקן המלכותי" (Padrão Real), אליו הועתקו בצורה מרוכזת כל מפות הספינות ששורטטו במהלך שיט. לספרדים הייתה מפה מקבילה, ה"Padrón Real".  
ב-1709 הדגים הכומר הישועי ברתולומאו דה גוזמאו (דה גוזמאו הוא אחת הדמויות בספרו של סרמגו דברי ימי המנזר) את עקרונות העילוי של בלוני אוויר חם והצליח לגרום לבלון כדורי לרחף בתוככי מבנה בית הודו. מאוחר יותר, הוא נמלט מפורטוגל לספרד, מאימת האשמה של האינקוויזיציה הפורטוגזית במעשי קוסמות.
ריבית פריים

גובה ריבית הפריים

במרבית מדינות העולם נקבעת ריבית הפריים בפועל, כנגזרת של הריבית הנקבעת על ידי הבנק המרכזי, דוגמת בנק ישראל או הבנק הפדרלי של ארצות הברית, על בסיס שיעור הריבית שהוא קובע בהלוואותיו לבנקים וגופים פיננסים גדולים אחרים.

ריבית הפריים בישראל

עקרונית, כל בנק בישראל קובע את ריבית הפריים עבור עצמו, בהתחשב בריבית בנק ישראל.
ריבית בנק ישראל היא ריבית הנקבעת בידי מחיר עדיף (אינדיקטיבי) ברמת המאקרו כלכלה, כלומר הריבית שנגבית מבנקים בידי בנק ישראל או בידי בנק אחר. גובה ריבית זו משקף את עלות הכסף בהלוואות חסרות סיכון, ונקבע על-פי אמצע המרווח שבין: הריבית שגובה בנק ישראל על הכספים שהוא מלווה לבנקים, לבין הריבית שהוא משלם על פיקדונות הבנקים בבנק ישראל.
ריבית הפריים היא ריבית הנקבעת בידי מחיר עדיף ברמת המיקרו כלכלה. ריבית הפריים נקבעת על פי אמצע המרווח שבין ריבית בנק ישראל לבין הריבית שגובה הבנק בהלוואות לגורמים פרטיים. ריבית הפריים תלויה גם היא בריבית שגובה בנק ישראל על הכספים שהוא מלווה, שכן לעיתים הבנק נאלץ להזדקק לנזילות מהבנק המרכזי, ועליו להביא בחשבון את עלות גיוס ההון מבנק ישראל. הלכה למעשה (ראה גם גרף למטה), ריבית הפריים = ריבית בנק ישראל + 1.5%. (לדוגמא, במאי 2019: ריבית בנק ישראל היא 0.25% וריבית הפריים היא 1.75%)

פרסום הריבית ושינוי ריבית הפריים בישראל

בהיעדר אירועים כלכליים דרסטיים הדורשים התערבות מידית, פרסום הריבית של בנק ישראל מתבצע פעם אחת לחודש, ביום שני האחרון של כל חודש קלנדרי ב-16:00. על סמך ריבית זו נקבע ריבית הפריים שנכנסת לתוקפה אחרי שני ימי עסקים, כלומר, ביום חמישי. עם זאת, מאחר שריבית הפריים תלויה בערכו של ריבית בנק ישראל, היא יכולה להשתנות בהתאם לפרסומים חדשים של בנק ישראל.
ב-24 בנובמבר 2008 הודיע נגיד בנק ישראל, פרופ' סטנלי פישר, כי החל מחודש דצמבר 2008 תעמוד ריבית בנק ישראל על 2.5%, שיעור הריבית הנמוך ביותר בתולדות המדינה באותה עת. כתוצאה מכך עמדה ריבית הפריים על 4%. מאז בוצעו כמה הפחתות נוספות בריבית בנק ישראל, וכתוצאה מכך ירדה ריבית הפריים לשפלים חדשים :
רוגאטיצה

היסטוריה

האזכור הראשון בכתובים ליישוב במקום הוא מ-1425, עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) במסגרתה הובסו העות'מאנים, השתלטה האימפריה האוסטרו-הונגרית דה פקטו על אזור בוסניה וב-1908 סיפחה אותו דה יורה. ב-1908 חוברה רוגאטיצה לקו מסילת הברזל. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה רוגאטיצה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר אזור בוסניה לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. בשלהי 1944 שוחררה העיירה על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ובהמשך נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה וכחלק ממנו פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה, נכבשה רוגאטיצה על ידי צבא רפובליקת סרפסקה ובוצע טיהור אתני של מוסלמים.
לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה ועברה תהליכי שיקום ותיעוש מהירים.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית ספרדית קמה ברוגאטיצה בשלהי המאה ה-19. ב-1879 התגוררו בעיירה 6 יהודים. ב-1900 הוקם בית עלמין יהודי על מורדות גבעה בפרברי העיר. ב-1928 הוקם בית כנסת לקהילה. ב-1931 התגוררו ברוגאטיצה 57 יהודים וב-1931 מנתה הקהילה 47 נפשות. ראש הקהילה היה שלמה פאפו. לקהילה זו השתייכו בנוסף, מספר מצומצם של משפחות שהתגוררו בכפרים: זֶ'פָּה, ופְּרָאצָ'ה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו ברוגאטיצה 44 יהודים. עם כיבוש יוגוסלביה והעברת האזור לחזקת האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ואיש לא ניצל. ליד הכפר פּוֹדְרוֹמָאנִיָה הוקמה ב-1973 אנדרטה לזכר 25 יהודים מרוגאטיצה שהוצאו שם להורג. ככל הנראה חלקם השתייכו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
ב-1973 הוקמה בבית העלמין היהודי אנדרטה להנצחת הקהילה. נכון ל-1999 עמד חרב מבנה בית הכנסת בשטח העיירה. נכון ל-2009 עמד בית העלמין על תילו. אותרו בו 26 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית, בלאדינו ובסרבו-קרואטית. הוא לא היה מתוחזק ונגרמו בו נזקים רבים.
יסכה

יִסְכָּה, היא דמות מקראית, בתו של הרן ואחות מילכה אשת נחור. שמה מוזכר פעם אחת בתנ"ך:
וַיִּקַּח אַבְרָם וְנָחוֹר לָהֶם נָשִׁים שֵׁם אֵשֶׁת אַבְרָם שָׂרָי וְשֵׁם אֵשֶׁת נָחוֹר מִלְכָּה בַּת הָרָן אֲבִי מִלְכָּה וַאֲבִי יִסְכָּה.
— ספר בראשית, פרק י"א, פסוק כ"ט

מקור שמה

יסכה הוא שם יחידאי במקרא. בגמרא מובאים שני הסברים לשם "יסכה" המפרשים את השם כשורש ס-כ-ה (שמשמעו התבוננות) "יסכה... שסוכה ברוח הקודש ושהכל סוכין ביופיה. רש"י מביא פירוש  נוסף "יסכה לשון נסיכות".
יש חוקרים מאוחרים המשערים כי שמה הוא מהשורש נ-ס-כ, שפירושו הריח אשר נודף מהשמן.

זיהוי יסכה עם שרה

יסכה נזכרת פעם אחת במקרא, והכתוב אינו שב ומזכיר את שמה. בתלמוד הבבלי וכן בתרגום יונתן בן עוזיאל מזהים את יסכה עם שרה. גם יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים מזהה את יסכה עם שרה.
חוקר המקרא יונתן גרוסמן מציין כי הכתוב אינו מציין קשר משפחתי בין שרה ליסכה, ולכן הוא משער שיסכה נישאה לאיש אשר אינו ממשפחת נחור וסיפור זה אינו מוזכר במקרא. ייתכן כי מטרת איזכור יסכה היא ליצור תבנית משפחתית למילכה אחותה ותוך כדי כך המחבר המקראי יוצר בין שרה למילכה השוואה. למילכה משפחה מרובת נפשות ואין איזכור להורי שרה ולמשפחתה.

יסכה בתרבות

ג'סיקה (יסכה) הוא שמה של אחת מדמויות המחזה הסוחר מוונציה מאת ויליאם שייקספיר.