מזרח ירושלים

גאוגרפיה

בשפה היומיומית, מתייחס המונח "מזרח ירושלים" בעיקר לשכונות הערביות במזרח העיר. מיד אחרי הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו הממשלה דאז בהתאם לסעיף 11ב לפקודת סדרי השלטון והמשפט. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי, ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו.
על פי ההגדרה הפוליטית של "מזרח ירושלים", היא כוללת לא רק את השכונות הערביות במזרח העיר, אלא את כל השטחים שסיפחה ישראל ב-1967 לתחום המוניציפלי של ירושלים ממזרח, מדרום ומצפון לעיר ובכלל זה העיר העתיקה, הר הזיתים, הר הצופים שמחוץ למובלעת הר הצופים, אזור סילואן (כפר השילוח), ואדי ג'וז, ג'בל מוכאבר, א-טור, שראפת, חלק מבית צפאפא, חלק מאבו דיס, שועפאט, בית חנינא ואזור עטרות וקלנדיה בצפון ירושלים, וכן השכונות היהודיות שנבנו בשטחים אלה לאחר מלחמת ששת הימים, כגון רמות, גילה, נווה יעקב, תלפיות מזרח (המכונה "ארמון הנציב"), חומת שמואל, פסגת זאב ועוד.
בעיר העתיקה נמצאים אתרים הקדושים לשלוש הדתות המונותאיסטיות: הר הבית הקדוש ליהודים, למוסלמים (כיום בנויים עליו מסגד אל-אקצה וכיפת הסלע, והוא מנוהל על ידי הווקף המוסלמי), הכותל המערבי הקדוש ליהודים, כנסיית הקבר וויה דולורוזה הקדושים לנוצרים.
עתיד מזרח ירושלים הוא נדבך משמעותי ביותר במחלוקת על עתידה של העיר ירושלים כולה, והוא מהווה חלק משמעותי בסכסוך הישראלי-פלסטיני.

לפני קום המדינה


מאז אמצע המאה ה-19, מרבית תושבי מזרח ירושלים היו יהודים. בראשית המאה ה-20, התרכזו מרבית תושביה היהודיים של ירושלים, בעיר העתיקה. רובם התגוררו ברובע היהודי, אך חלקם גרו באזורים אחרים בהם חצר ראנד, וחצר גליציה שברובע המוסלמי וכפר השילוח שבמורדות הר הזיתים. בעקבות מאורעות תרפ"ט ועוד יותר בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ברחו מרבית היהודים מבתיהם במזרח ירושלים, והמעטים שנשארו- כ-1700 איש, התרכזו אך ורק ברובע היהודי. בתיהם של הבורחים נשדדו ונבזזו על ידי התושבים הערבים. הטיהור האתני של מזרח ירושלים מיהודים, הושלם במהלך מלחמת השחרור. הצבא הירדני כבש את כל הרובע היהודי ואסר את התושבים. את חלקם הוא לקח בשבי ואת חלקם גירש לשטח שבשליטה ישראלית במערב העיר, כך שאף יהודי לא נותר במזרח ירושלים.

יחסם של הירדנים לנוצרים

השלטון הירדני התיר לנוצרים להמשיך להתגורר במזרח ירושלים וכן התיר להם גישה למקומות הקדושים להם, אך הצר את צעדיהם בדרכים רבות. בשנת 1953 אסר השלטון הירדני על הנוצרים לרכוש אדמות בסמוך למקומות הקדושים ומאוחר יותר, הרחיב את האיסור לכל שטח ירושלים. בשנת 1955, סופחו כל בתי הספר במזרח ירושלים למשרד החינוך הירדני. צעד זה חייב את בתי הספר הנוצריים לקיים את הלימודים בשפה הערבית בלבד, לקיים לימודי קוראן ולהעביר את יום החופשה השבועי, מיום ראשון ליום שישי- בהתאם לנוהג המוסלמי. צעדים אלו ואחרים, גרמו לכך שמספר הנוצרים במזרח ירושלים, ירד תוך 19 שנים מ-25,000 ל-12,600.

אוכלוסין

במזרח ירושלים התגוררו ב-2012 497,640 תושבים (כ-61% מאוכלוסיית העיר) מהם כ-288,631 (58%) ערבים-מוסלמים, כ-194,079 (39%) יהודים, וכ-11,445 (2.3%) ערבים-נוצרים. לאחר מלחמת ששת הימים, והחלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים, הוענק לערבים במזרח העיר שהיו בה בעת מפקד אוכלוסין שהתקיים ביוני 1967, מעמד של תושבי קבע בישראל, והם נושאים תעודות זהות כחולות. עם זאת, מתוקף היותם תושבי קבע זכאים ערביי מזרח ירושלים לקבל אזרחות ישראלית (בכפוף לשיקול דעת שר הפנים), בהתאם לחוק האזרחות המחייב מספר תנאים, ביניהם הצהרת נאמנות, אי החזקת אזרחות זרה וידיעה בסיסית של השפה העברית. רוב ערביי מזרח ירושלים אינם מבקשים אזרחות ישראלית.
על פי תקנות הכניסה לישראל (1974) מעמד תושב קבע בישראל, בשונה מאזרחות ישראלית, אינו נצחי ותושב ששהה מחוץ לישראל מעל 7 שנים או קיבל אזרחות זרה מאבד את מעמדו כתושב קבע ואת זכותו להיכנס לישראל. מאז שנת 1995 מקפיד משרד הפנים על ביצוע נוהל של שלילת מעמד תושבות מאלו שעזבו את ישראל, גם כלפי תושבי מזרח ירושלים. בשנת 2008 ביצע משרד הפנים בדיקה יזומה של שהות בירושלים ושלל את מעמד תושב הקבע מ-4577 פלסטינים מזרח-ירושלמים אשר בדיקות המשרד מצאו שהם עזבו את ישראל לפני מעל 7 שנים. במזרח ירושלים מתגוררים גם ערבים רבים שהגרו אליה מיהודה ושומרון, לאחר שנת 1967. בשנת 1988 החליטה ממשלת ישראל שאדם שיכול להוכיח שהוא מתגורר בירושלים לפחות מאז סוף שנת 1972 יוכל להמשיך להתגורר בירושלים באותו בית. בשנת 2007, בעקבות הקמת גדר ההפרדה שמנעה תנועה חופשית בין מזרח ירושלים ויהודה ושומרון, החליטה הממשלה לאפשר לתושבי יהודה ושומרון אשר התגוררו בירושלים לפחות מאז 1987, לבקש אשרת שהייה זמנית בירושלים שתאפשר להם תנועה בין ירושלים ויהודה ושומרון, ללא הענקת מעמד של תושב קבע. אשרות זמניות כאלו ניתנות על בסיס פרטני.
בסקר שנערך בסוף שנת 2010 ייחסו 67%–69% מהנשאלים חשיבות רבה לזהותם הערבית, הירושלמית והפלסטינית, וכמעט אותו שיעור של נסקרים ייחסו חשיבות רבה להיותם בעלי תעודת זהות כחולה. כ-39% אמרו שאם תינתן בידיהם הבחירה הם יעדיפו להיות אזרחי ישראל לעומת 31% שיעדיפו להיות אזרחי מדינה פלסטינית.
באוכלוסייה הערבית של מזרח ירושלים יש אחוז גבוה יותר של נכים, מזה שבחלקי העיר האחרים. כשמונה אחוזים מהתושבים הם בעלי לקות. אולם, מסיבות מגוונות, נגישות הבנייה בשכונות ערביות אלה ירודה מזו שבשאר חלקי העיר והדבר מסב לאוכלוסייה נזק. נגישות הבנייה הלקויה היא גורם משמעותי בנשירת תלמידים ערבים נכים, ממזרח ירושלים, ממערכת החינוך הכללית והמיוחדת.

שכונות

כל הנתונים להלן נכונים לשנת 2016:

אוטובוסים ומיניבוסים בשכונות הערביות

עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בקוי התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח העיר. עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קוים בלתי סדירים או סדרים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים. בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברה מאוחדת (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה, "חברת הנסיעות המאוחדת") ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון. יחד עם נציגי האוכלוסייה תוכננו ונקבעו מסלולים קבועים. כן נקבעו מספרי קווים ותדירות (גבוהה יחסית) וניתנו זיכיונות הפעלה לפי מכרז. החברה מפעילה צי של מיניבוסים שנרכשו בסיוע משרד התחבורה. המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוס ערבי". המחירים מסובסדים ונקבעים לפי חוק.
מרכז ההפעלה הוא התחנה המרכזית של מזרח ירושלים שלה שני מסופים סמוכים: האחד ברחוב סולטאן סולימאן, ממזרח לגן הקבר, בין שער שכם ושער הפרחים המיועד בעיקר לקווים הבין-עירוניים, והשני בדרך שכם ממערב לגן הקבר המשמש את הקווים העירוניים. בנוסף פרושות ברחבי מזרח העיר עשרות תחנות אוטובוס תקניות, חלקן משותפות עם קווי "אגד". הקווים נוסעים בעיקר בכבישים העירוניים והכפריים של מזרח ירושלים, אך גם בדרך חברון וכביש מספר 1 (דרך בר לב) וכן בשכונות "קו תפר" כמו גבעה הצרפתית ותלפיות מזרח. הקווים נחשבים לנוחים ויעילים ורוב תושבי האזור מעדיפים אותם על פני תחבורה פרטית, שנתח השימוש בה ירד מאד. גם ציבור קטן של יהודים משתמש בתחבורה ציבורית זו, בעיקר בשבת ותיירים בעלי תקציב נמוך.

הרכבת הקלה

מסלול הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים עובר בתוכן של כמה שכונות ערביות במזרח העיר, מוזן גם מקווי האוטובוס של חברת האוטובוסים המזרח-ירושלמית ומשרת את תושבי השכונות היהודיות והערביות כאחת. על-פי התכנון גם מסלולי הקווים הבאים (הכחול והירוק) עתידים לשרת שכונות ערביות נוספות. ביולי 2014 לאחר מהומות בשכונות הערביות שהובילו לפגיעה בתשתית ובקרונות של הרכבת הקלה שונה לזמן קצר מסלול הקו האדום, אך כעבור כמה שבועות היא שבה למסלולה.