google/wiki40b huggingface dataset:
אלקווס

מטרות הארגון

בין המטרות המוצהרות של אלקווס הוא אתגור של ממסדים דכאניים, בין אם הם פטריארכליים, קפיטליסטים, או קולוניאליסטים. בנוסף לעיסוק במטרות למען קהילת הלהט"ב הפלסטינית וזכויותיה, הארגון מתמקד גם בזכויות נשים וילדים, ובנושאים הקשורים לאי-שוויון כלכלי ומעמדי.

ייסוד הארגון

אלקווס הוא הארגון הפלסטיני הרשמי הראשון למען זכויות להט"ב. הארגון נוסד בשנת 2001 כחלק מפרויקט אוטונומי במסגרת הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות. לאחר מספר שנים של התארגנות משפטית, הוא הוכר כמלכ"ר ב-2006.  
פירוש שם הארגון הוא "הקשת" בדומה לקשת הצבעונית בדגל הגאווה.

פעילות

מקימי אלקווס מזדהים כפלסטינים מישראל ומן השטחים, ופעילי העמותה פועלים במגוון ערים, כולל רמאללה, חיפה, ירושלים ויפו, בכוונה להתנגד, לדבריהם, "לגבולות המוטלים על ידי הפרדה צבאית שיטתית ושליטה על הקהילות שלנו". 
אלקווס חוברת לארגונים אחרים העוסקים בזכויות אדם וזכויות האזרח, מכיוון שקהילת הלהט"ב הפלסטינית היא מבוזרת וחבריה בעלי דרגות שונות של זכויות וחופש התניידות, והמטרה של העמותה כוללת שיפור במצב החברה הפלסטינית בכללה. 
במסגרת זו, קיימה אלקווס מחקר בשיתוף פעולה עם מספר ארגוני זכויות אדם הפועלים בגדה המערבית, כדי לחקור את הגישה כלפי זהויות מיניות ומגדריות שונות, ספציפית בקרב פעילים למען צדק חברתי, זכויות אדם וזכויות להט"ב, כיוון שהנושא נחשב לטאבו בחברה הפלסטינית.
פרויקט נוסף שערך הארגון היה מחקר שמטרתו למצוא אלטרנטיבות למודל המערבי לגבי זהויות מיניות ומגדריות - מודל בו ההתמקדות היא בנראות וביציאה מהארון, שתי פרקטיקות שאינן מציאותיות לפלסטינים רבים - כדי לייצר פתרונות שיתאימו לתרבות ולערכים של החברה הפלסטינית.
העמותה גם עושה פעילות הסברה, כמו הקמפיין שיצא ב-2013, "מיניות מזמרת" (ע'ני ען א'תעריף غنّي عن التعريف), שהשתמש במוזיקה כדי לעורר דיון על מיניות בחברה הפלסטינית.
בנוסף, העמותה מציעה שירותים טיפוליים, סדנאות לפעילות פוליטית ומנהיגות, וקבוצות דיון בנושאי מיניות ומגדר. היא גם פועלת במישור החברתי, ומציעה ל מסיבות ואירועים אחרים, כדי לספק לחברי הקהילה מרחב בטוח להכיר ולהתרועע בו.
טובה גמליאל

מחקריה

גמליאל הגישה את עבודת המוסמך במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997, בנושא: "זיקנה לפי צו האופנה - אסטרטגיות של זהות א-זיקנתית בדיור מוגן". את עבודת הדוקטורט הגישה באותה מחלקה בשנת 2001 בנושא: "חווית הקרבה למוות: מחקר אנתרופולוגי בקרב זקנים בבית אבות", בהנחיית חיים חזן, סשה ויטמן וחוה גולנדר. 
הרצאותיה ומחקריה עוסקים בהיבטים הקיומיים של התרבות, בזיקה שבין רגשות וביצועים תרבותיים ובסוגיית הזהות בזקנה. גמליאל מרבה לעסוק באנתרופולוגיה קיומית, ובמחקריה על זקנה ועל תרבות אבל היא מבקשת להציב את המצב האנושי במרכז הדיון הפנומנולוגי-תרבותי. ספרה "סוף הסיפור: משמעות, זהות, זיקנה" מתאר את "תרבות מוות" של דיירי בית אבות, ומזמין את הקורא למסע במחוזות שבהם תודעת הסוף אינה ניתנת עוד להדחקה. בניגוד לציפייה החברתית מראה גמליאל כי תרבותם של דיירי בית האבות אינה מבטאת תבוסתנות וחידלון. התרבות שהם בונים היא רבת פנים, ומפתיעה בגילוייה החיוביים. סמליה ומשמעויותיה המעמיקים אצורים בדבריהם ובמעשיהם של זקנים, היכולים לשמש לנו כמראה. המחברת מתארת את חיי היומיום בבית הזקנים על אורותיהם וצלליהם ומנסה להבין מה נותן משמעות לחייהם, לסבלם ולמותם של בני אדם.
ספרה "יומני זהרה" הוא רומן אנתרופולוגי המשלב כתיבה מחקרית לצד טקסט ספרותי, ומבקש לחבר בין תאוריות באנתרופולוגיה חברתית לצד סיפור על אישה. הספר מספר על שתי אנתרופולוגיות, האחת ורדה, דוקטורנטית בראשית דרכה, והשנייה זהרה אנתרופולוגית שנפטרה והותירה אחריה יומנים המתעדים את קורות חייה האישיים והמקצועיים. במהלך הספר מתחקה ורדה אחר סיפור חייה של זהרה בסיועו של דניאל, מו"ל בהוצאת ספרים פרטית ודרך שלוש הדמויות הללו מלבנת סוגיות באנתרופולוגיה עכשווית ומעוררת נקודות מבט על דרכו של מסע מחקר אנתרופולוגי.
מכתבים לצופיה

עלילה

נילי כהן היא ילדה בראשית שנות העשרה, בת יחידה ליעקב ולפורטונה (מזל) כהן, אשר עוברת אל העיר עקב עבודתו של אביה. נילי מתקשה להתרגל למעבר, ולכן מתחילה לכתוב מכתבים לבת-דודה צופיה. לפני שעברה דירה, נילי הייתה שכנה של צופיה ומשפחתה: דודה משה ודודתה מרגלית, וילדיהם צופיה, חווה, ואריק. נילי לא מצליחה להשתלב בבית הספר, היא נכשלת בלימודים ונדחית חברתית בידי שאר הכיתה. היא סובלת מהשמנת יתר, ששמה אותה ללעג בפני שאר חברי הכיתה, וגם תהליך ההתבגרות המינית מערים קשיים נוספים. כדי לנסות להתגבר על הקשיים הלימודיים, הוריה של נילי מגייסים תלמיד תיכון, ירון, כמורה פרטי. כמו כן, נילי מתנדבת להיות חונכת של ילדה מבית-הספר היסודי, דלית.
שלומית, ילדה חדשה בכיתה, נעשית חברה עם נילי. אולם, חברות זו נפסקת לאחר ששלומית רומזת שנילי היא ילדה מאומצת, מה שמעורר אצל נילי תהיות רבות. במקביל, צופיה מגלה לנילי שאמה מתה בגיל צעיר, ואילו אשתו הנוכחית של משה אביה, מרגלית, היא אמה החורגת. צופיה אומרת שאמה החורגת מתאכזרת אליה ואל אחותה חווה, ואילו רק לבנה הביולוגי, אריק, מתנהגת כיאות. לאחר שתחקרה את פורטונה בנושא, נילי מבינה כי היא אכן מאומצת. לאחר גילויים נוספים, מתברר כי אמה הביולוגית של נילי, מרים, הייתה נשואה למשה, מי שנילי חשבה שהוא דודה, והוא למעשה אביה, וצופיה וחווה אינן אלא אחיותיה.
נילי מרזה בהדרגה, והולכת ונעשית מקובלת בין חברי הכיתה. היא מוזמנת למסיבות ערב, ולאחר מכן אחד מילדי הכיתה, אלי, נעשה חבר שלה. אולם, חברות זו עולה על שרטון לאחר שנילי לא הגיעה לטיול השנתי של הכיתה, במהלכה אלי נעשה חבר של יעל. גם לאחר שמנסה אלי להתקרב בחזרה אל נילי, היא מסרבת. ירון, המורה הפרטי של נילי, דווקא מעודד מכך.
באותו זמן, משה מנסה לזכות באהבתה של נילי, מאחר שנודע לה שהיא למעשה בתו, אך היא ממאנת ומעדיפה את יעקב ופורטונה על פניו. בהדרגה, נילי מרככת את יחסיה אל אביה הביולוגי, והוא אף קונה לה במתנה תליון יקר. אולם, לאחר זמן קצר מת משה מהתקף לב. ביתו של משה נמכר, ומרגלית עוברת עם בנה אל דירה בעיר. צופיה מתחנת עם בחיר ליבה מודי ועוברת לקיבוץ. חווה עוברת לביתם של יעקב ופורטונה, אך נותרת מצולקת נפשית מאובדן אביה. הסיפור מסתיים בלבטיה של נילי בין חברה לשעבר אלי, ובין חיזוריו של ירון, שזה עתה התגייס לצבא.
הספר כתוב בצורה של סדרת מכתבים בגוף ראשון, הממוענים מנילי אל צופיה.
רוברט קר

ביוגרפיה

קר נולד באניסקילן, מחוז פרמנה שבצפון אירלנד. בגיל 5 משפחתו היגרה לקנדה והתיישבה בהמילטון, אונטריו. הוא עבד ככבאי ובזמנו החופשי התאמן בריצה.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) לא הצליח קר לעלות לשלב הגמר בשלוש הריצות בהן השתתף וסיים במקום שביעי בריצת 60 מטר, במקום שמיני בריצת 100 מטר ובמקום חמישי בריצת 200 מטר.
בשנת 1908 נסע קר לבריטניה וזכה באליפות בריטניה באתלטיקה בריצות ל-100 ול-200 יארד והוכיח שהוא מוכן היטב לאולימפיאדה.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון (1908) זכה קר להיות האתלט המועדף על המארחים, מאחר שנחשב לאתלט המייצג את האימפריה הבריטית. במשחקים עצמם זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.6 שניות, לפני רוברט קלוגן (22.6 שניות) ונייט קרטמל (22.7 שניות) שניהם מארצות הברית. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 22.2 שניות. ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות, אחרי רג'י ווקר מדרום אפריקה שקבע שיא אולימפי חדש של 10.8 שניות וג'יימס רקטור מארצות הברית (10.9 שניות).
במלחמת העולם הראשונה שימש קר כקצין במספר גדודים במסגרת חיל המשלוח הקנדי.
לאחר שפרש מספורט תחרותי שימש קר כמאמן אתלטיקה ומאמן קבוצות כדורגל בהמילטון, עיר מגוריו. הוא חבר בוועד האולימפי הקנדי וכן היה מעורב בארגון משחקי חבר העמים הבריטי הראשונים שנערכו בהמילטון בשנת 1930.
בשנת 1963 נפטר קר בעיר מגוריו ועל שמו קרוי אחד מהפארקים העירוניים.
סדרת המשחתות Type 45

מבנה

המשחתת בנויה סביב מערכת ההגנה האווירית (PAAMS (Sea Viper  באמצעות ה-SAMPSON AESA  והרדארים ארוכי הטווח S1850M . שלוש המשחתות הראשונות הורכבו על ידי פתרונות הצי של BAE Systems מ"בלוקים" טרומיים שנבנו במספנות שונות. השלושה הנותרים נבנו על ידי BAE מערכות  ימית - ספינות ימיות.
נוסף על כך המשחתת בעלת יכולת חמקנות ברמה בינונית. ובעלת מערכות גילוי רבות.

היסטוריה

הספינה הראשונה HMS Daring הושקה ב-1 בפברואר 2006 והוכנסה לשירות ב-23 ביולי 2009.
קלונימוס זאב ויסוצקי

קורות חיים

ויסוצקי נולד בעיירה זאגר בליטא (אז באימפריה הרוסית), בן להורים עניים. הוא קיבל חינוך מסורתי, והתפרנס תחילה ממסחר בתבואה.
למד בישיבת וולוז'ין והתקרב גם לרבי ישראל מסלנט, מחולל תנועת המוסר. בשנת 1849 ייסד במוסקבה את חברת 'תה ויסוצקי'. עשה הון רב בעסקיו, וכונה "מלך התה של רוסיה". בשנת 1903 הוא שלט ב-35% משוק התה ברוסיה. הוא קיבל תואר "אזרח כבוד של מוסקבה" ו"סַפָּק חצר הצאר".
לצד עסקיו הנרחבים, השקיע הרבה מזמנו וכספו לתמיכה במוסדות יהודיים ובעיקר בסופרים ואנשי רוח יהודיים.
היה קשור ביותר לאחד העם, ולכבודו ייסד ותמך בירחון 'השילוח'. אחד העם, שערך את העיתון, גם ניהל את הסניף הלונדוני של חברת תה ויסוצקי בשנים 1907-1921.
בשנת 1884 השתתף בוועידת קטוביץ ונבחר לחבר בהנהלה.
ב-1885 ביקר בארץ ישראל וקרא להתיישבות יהודים בערים הערביות. בביקור זה פנחס מאירי שירתו. בעקבות זאת החלו יהודים להתיישב בלוד, בשכם ובעזה.
בצוואתו הנחיל ויסוצקי את חלקו בחברת תה ויסוצקי בסך מיליון רובל למטרות צדקה.
בהשתדלותו של אחד העם שהיה אחד מהאפוטרופסים על העיזבון, הוחלט ב-1908 להקדיש 100,000 רובל ממנו לייסוד הטכניון העברי בחיפה.
צומת ג'ונגל

תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר קבוצת חיות בגלגלים אשר בכל פרק מלמדים את הצופים בבית על אכפתיות כלפיי הסביבה בעזרת הרפתקאות ושירים.
אודרה וודז'יסלאב

הופעות באירופה

המועדון אשר הוקם בשנת 1922, הוא אחד הוותיקים בפולין בפרט ובאירופה בכלל. הקבוצה ערכה את הופעתה הראשונה באירופה בגביע האינטרטוטו בעונת 1997. אז, כאשר המפעל החל בשלב הבתים המקדים, פגשה הקבוצה בשלב הבתים באולימפיק ליון מצרפת, ראפיד בוקרשט מרומניה, אוסטריה וינה מאוסטריה וז'ילינה מסלובקיה. לאחר ניצחון על אוסטריה וינה, תיקו עם ז'ילינה והפסדים לליון ובוקרשט הקבוצה סיימה במקום השלישי בשלב הבתים וכיוון שרק הקבוצה הראשונה בבית עלתה לשלב הבא, הודחה המפעל בשלב זה.
בעונת 1997/98 שיחקה הקבוצה במוקדמות גביע אופ"א, אז פגשה בשלב המוקדם הראשון בקבוצת פודבה ממקדוניה וניצחה אותה בסיכום המשחקים.  בשלב המוקדם השני פגשה הקבוצה בקבוצת רוטור וולגוגרד מרוסיה והפסידה לה בשני המשחקים ולכן הודחה גם הפעם מהמפעל.  הקבוצה חזרה לאירופה בגביע האינטרטוטו בעונת 2003, כאשר פגשה בסיבוב הראשון בקבוצת שמרוק רוברס מאירלנד אך הפסידה לה בשני המשחקים והודחה מהמפעל.
נכון ל-2008, ההופעה האחרונה של הקבוצה באירופה הייתה בגביע האינטרטוטו בעונת 2004, אז הוגרלה בסיבוב הראשון מול קבוצת דינמו מינסק מבלארוס אך הפסידה לה בסיכום המשחקים והודחה גם הפעם מהמפעל.
פרנץ גרילפרצר

חייו

גרילפרצר למד משפטים. אחרי גמר לימודיו בשנת 1811 הוא עבד כמורה ופקיד, עד שלבסוף קיבל משרה במשרד האוצר, שם עבד עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1856. שנים רבות היה מאורס לקתרינה פרוליך, מבלי לשאת אותה לאישה. הוא ערך נסיעות לאיטליה, גרמניה, פריז, אתונה וקונסטנטינופול

יצירתו

ביצירתו הושפע גרילפרצר הן מהמהפכה הצרפתית והן מהיוזפיזיזם על שם קיסר יוזף, סוג של אבסולוטיזם נאור. אך מחזהו הראשון עדיין מושפע מהרומנטיקה, והוא סוג של טרגדיית גורל. במחזה "ספפו" הוא כבר פיתח את סגנונו האישי. ב"גלי הים והאהבה" הוא עסק במיתוס של הרו ולאנדרוס. שני המחזות הם מהחשובים ביותר ביצירתו.
חלק מיצירותיו צונזרו, למרות שנאמנותו לאוסטריה הייתה מעל לכל ספק.

התייחסות אליו ביצירות אחרות

הרומן "העולם על פי גארפ" עוסק בין היתר בו וביחסו לווינה.
יחסי ישראל–כווית

היסטוריה

מאז הכריזה על עצמאותה - לא הכירה כווית בישראל. כווית פועלת נגד ישראל במישורים דיפלומטיים, דוגמת האו"ם. אחת הפעמים, שבהן פעלה נגד ישראל במישורים אלו, הייתה כאשר ביקשה על ידי נציגה להרחיק את ישראל ממסגרות הכדורגל הרשמיות באסיה. בקשה זו התקבלה ברוב של 17 נגד 13, ו-6 נמנעים, ובכך ישראל הורחקה מהמסגרות הרשמיות באסיה. במישור הצבאי, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 שלחה כווית כוח עזר להילחם בישראל, כאשר לבסוף נהרגו כ-20 מחיילי הכוח של כווית. במלחמת יום הכיפורים שלחה שוב כווית כוח שילחם לצד מצרים וסוריה. במלחמה זו נהרגו כ-40 מאנשיהם.
בשנת 2008 קראו חברי פרלמנט מכווית לפתוח בדו-שיח מול ישראל ולכונן איתה יחסים דיפלומטיים.
ביולי 2016, כתב איש התקשורת הכוויתי יוסוף עבד אל כארים אל זינקאווי טור ובו קרא לארצות ערב להכיר בישראל.
משפחת מאעלוף

משפחת מאעלוף (באנגלית: Maloof) היא משפחה אמריקאית ממוצא לבנוני, בעלת מספר עסקים גדולים בתחומים שונים במערב ארצות הברית, בהם קבוצת הכדורסל סקרמנטו קינגס, ובית המלון והקזינו "פאלמס" בלאס וגאס.

ספורט

משפחת מאעלוף רכשה את קבוצת הכדורסל סקרמנטו קינגס המשחקת בליגת ה-NBA, באמצע שנות ה-90. גם אולם האימונים של הקבוצה, ARCO Arena, שייך למשפחה. בנוסף, קבוצת סקרמנטו מונארכס המשחקת בליגת הנשים המקצוענית WNBA, שייכת גם היא למשפחה.
ב-2008 ארגנו ג'ו וגאווין מאעלוף את תחרות הסקייטבורדינג "Maloof Money Cup", בעלת הפרס הגבוה של 500 אלף דולר למנצחים. התחרות שודרה בטלוויזיה בכל רחבי ארצות הברית בערוץ CBS.

לאס וגאס

בשנת 1994 רכשה המשפחה את הקזינו "פיאסטה" בלאס וגאס שבנבדה, ב-8 מיליון דולר; בשנת 2000 נמכר המלון ב-186 מיליון דולר. הכסף הושקע מחדש בבניית קזינו ומלון "פאלמס" (The Palms). הבניין הראשון של המלון נפתח בשנת 2001, וב-2005 נחנך הבניין השני, המכונה "מגדל הפנטזיה", בעלות של 600 מיליון דולר. בעלי המלון ג'ורג' מאעלוף הבן, אוהד כדורסל ותיק, בנה במלון סוויטה הכוללת אולם כדורסל גדול בגובה שתי קומות, שנחשב לאולם היחיד בעולם הבנוי בתוך סוויטת מלון. מאעלוף שיווק את המלון ומשך ידוענים צעירים רבים לבילויים והופעות במלון, בהם פריס הילטון, מריה קארי, קיילי מינוג, ליידי גאגא ועוד. 
ב-2008 נחנך המגדל השלישי, "פאלמס פלייס", הכולל סוויטות עבור ידוענים ובעלי הון, רובן נמכרו למגורים והשאר מושכרות לאורחי המלון. כיום שווי המלון כולו מוערך בכמיליארד דולר.

בידור

בבעלות המשפחה חברת הפקות בשם "Maloof Productions", המפיקה תוכניות טלוויזיה כגון תוכניות הריאליטי "Bullrun", המשודרת מ-2007 ו-"Living Lohan" ששודרה ב-2008; וכן מחלקת הפקת סרטים שהפיקה את סרט האימה "Feast" ב-2005.
ב-2007 הקימה משפחת מאעלוף גם את חברת המוזיקה "Maloof Music", שפועלת בשיתוף עם חברת התקליטים "Interscope". החברה מפיקה את תקליטיהם של זמרים כגון אלי לוהן, רב תיאורי ולהקת הינדר.

השקעות נוספות

למשפחת מאעלוף יש זכויות הפצה בלעדיות של מותגי בירות נודעים כגון מילר, קורונה, רד בול, הייניקן וגינס ברחבי ניו מקסיקו. בנוסף, המשפחה היא בעלת אחוז נכבד ממניות הבנק ולס פארגו, שכולל כ-6,600 סניפים ו-48 מיליון לקוחות בארצות הברית.
דאבק

דַאבֶּק (בערבית: دابق; נקרא גם "דאביק", על פי כתיב שמו באותיות לטיניות: Dabiq) הוא מגזין אינטרנטי המשמש את המדינה האסלאמית לגיוס מחבלים ולהפצת משנתם: שליטה אסלאמית עולמית וג'יהאד סוני נגד מטרות מערביות וכן נגד פלגים יריבים באסלאם, בעיקר שיעים.
המהדורה הראשונה של המגזין יצאה ביולי 2014 במספר שפות, כולל אנגלית. שמו של המגזין נלקח מהעיר דאבק  שבצפון סוריה, המוזכרת בכתובים אסלאמיים ביחס לאחרית הימים (אסכטולוגיה אסלאמית) ומלחמה כוללת נגד כופרים. על פי המסורת המוסלמית, זהו המקום בו ייפגשו צבאות האסלאם והנצרות למערכה רבתית.
באוקטובר 2014 יצא המגזין עם עמוד שער שעליו תמונה של כיבוש אסלאמי של הוותיקן, עם דגל המדינה האסלאמית המונף מעל האובליסק המצרי בכיכר פטרוס.
Luka (שיר)

תוכן השיר

השיר עוסק בנושא התעללות בילדים. עם יציאת השיר סיפרה וגה בטלוויזיה בשוודיה על העומד מאחורי השיר:
"לפני מספר שנים ראיתי קבוצה של ילדים ששיחקה ממול לבניין בו גרתי. אחד מהילדים ששמו היה לוקה היה נראה שונה מיתר הילדים. אני זוכרת את שמו ואת פניו, אך לא ידעתי עליו יותר והוא נראה מנותק מן הילדים האחרים ששיחקו איתו. השתמשתי בדמות שלו בשיר שכתבתי. בשיר הילד הוא ילד שסבל מהתעללות, אך אינני חושב שפרט זה היה נכון לגביו. אני חושבת שהוא פשוט היה שונה".

וידאו קליפ

הווידאו קליפ לשיר בוים על ידי מייקל פטרסון וקנדיס רקינג'. הקליפ צולם במשך שלושה ימים בעיר ניו יורק. הילד קרבון שיחק את הילד בקליפ.

במצעדי הפזמונים

השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100 והוא השיר שהגיע למקום הגבוה ביותר של וגה בארצות הברית. השיר הגיע למקום הראשון בפולין, למקום השני בשוודיה ושהה בין עשרת הגדולים באוסטריה, קנדה, ניו זילנד ודרום אפריקה.
דומיניק היינץ

קריירת מועדונים

היינץ גדל במחלקות הנוער של קייזרסלאוטרן, עד שהחל לשחק בקבוצה הבכירה של המועדון בעונת 2011/12. את הבכורה ערך במחזור האחרון של אותה עונה במשחק בו נכנס כמחליף, כאשר קייזרסלאוטרן הפסידה להאנובר 96 וירדה אל הבונדסליגה השנייה. היינץ תפס מקום קבוע בקבוצה בעונות הבאות, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה בחזרה אל הבונדסליגה. 
בעונת 2015-2016, עבר לשחק בפ.צ. קלן מהבונדסליגה, בה חתם עד יוני 2019. את שערו הראשון בקבוצה הבקיע בנגיחה בספטמבר 2015 בהפסד 6-2 לאיינטרכט פרנקפורט. בעונת 2017/18 ירד היינץ עם קלן לבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2018 חתם היינץ בפרייבורג מהבונדסליגה.

קריירה בינלאומית

היינץ שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, אך נכון לינואר 2016, טרם זומן לנבחרת גרמניה הבוגרת, ומשחק בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21.
לחמניית גבינה

בברזיל

"פאו ד'י קייז'ו" (pão de queijo; מילולית: לחם גבינה) הוא מרכיב טיפוסי במטבח הברזילאי, במיוחד במדינות מינאס ז'ראיס וגויאס. מקורו של המאכל אינו ודאי, ומניחים כי תחילתו במאה ה-18, למרות שהוא הפך לנפוץ במיוחד לאחר שנות ה-50 של המאה ה-20. כיום פאו ד'י קייז'ו מהווה פריט נפוץ בארוחת הבוקר, לצד כוס קפה. בשנים האחרונות ניתן אף לקנותו בצורת בצק קפוא להכנה ביתית.
הודות למסורת הארוכה של אפיית הפאו ד'י קייז'ו במדינת מינאס ז'ראיס ותעשיית מוצרי החלב שלה, ובמיוחד גבינות מינאס, ידועה המדינה בברזיל כמקור לפאו ד'י קייז'ו מעולה בטעמו ואיכותו. מוניטין זה מהווה גם מקור גאווה מקומית עבור "מינירוס" (בני המדינה) רבים.

באמריקה הספרדית

באזור התפוצה של שפת הגוארני נפוצות לחמניות הגבינה ביותר תחת השמות chipá, chipa, chipacito ולעיתים chipa'í. מגמות הגירה בתוך החרוט הדרומי החל ממחצית המאה ה-20 הביאו להרחבת תפוצת הצ'יפה גם לצפון מזרח ארגנטינה, וכיום זהו מאכל נפוץ גם במטרופולין הגדול של בואנוס איירס, קורדובה, רוסריו וכדומה. הצ'יפה נמכר, לרוב, בשקיות נייר בצידי הרחוב, ומהווה חטיף פופולרי בזמן של חגיגות עממיות ודתיות.
בצפון ארגנטינה ובבוליביה קיים מאכל דומה הקרוי "קוניאפה" (cuñapé), הדומה לצ'יפה במרכיביו, אך שונה בממדיו הגדולים יותר. באקוודור ניתן למצוא את ה"מוצ'ינס דה יוקה" (muchines de yuca) ובקולומביה את ה"בוליטאס דה יוקה" (bolitas de yuca). 
בפראגוואי נפוץ וריאנט של הצ'יפה הנקרה "צ'יפה גדולה" (chipa guasu או chipá guazú), האפוי מקמח תירס, ואשר מהווה מרכיב פופולרי בימי שישי, ובמהלך ימי התענית, שכן אינו מכיל בשר.
עמי מעייני

קורות חייו

עמי מעייני נולד ברמת גן. בסביבות שנת 1938 עבר עם הוריו למעונות עובדים ח' בצפון תל אביב, שאביו, יהודה מעיני, מהנדס במקצועו, סייע להקים.
הוא למד מוזיקה באקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים וסיים בגיל 17 בלבד. היה תלמידו של פאול בן-חיים.
מעייני היה בין מייסדי תזמורת הגדנ"ע, שאותה ניהל ועליה ניצח בשנים 1953–1957 ולאחר מכן בשנים 1970–1973.
לאחר מכן סיים תואר ראשון באדריכלות בטכניון.
ייסד ב-1956 את תזמורת הנוער של עיריית תל אביב, והיה מנצחה עד 1960, במקביל ניצח על תזמורת הקונסרבטוריון של חיפה ועל תזמורת הטכניון.
יצירתו, "דיברטימנטו למיתרים", בוצעה ב-1960, עוד בזמן לימודיו בטכניון, על ידי תזמורת רשות השידור בניצוח גאורג זינגר. באותה שנה הלחין גם את הקונצ'רטו לנבל ותזמורת. על יצירתו זו זכה בפרס אנגל לשנת 1963.
סיים תואר שני בבניין ערים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק וכן במוזיקה אלקטרונית. סיים לימודי תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. עבודת הגמר לתואר עסקה ב"הפילוסופיה של המוזיקה - עיון בתאוריות האסתטיות של הגל, שופנהאואר, ואגנר וניטשה".
מעייני למד נגינה בכינור, בויולה, בחצוצרה ויותר מאוחר גם בעוגב. כמו כן היה תלמידם של איתן לוסטיג לניצוח ופאול בן-חיים לתורת המוזיקה. ובמקביל השתלם במוזיקה אלקטרונית אצל ולדימיר אוסצ'בסקי.
לאחר שובו לישראל עסק באדרכילות, תחילה אצל יצחק פרלשטיין ומאוחר יותר אצל אריה שרון. בין השאר תיכנן ועיצב את אולם "קלרמונט" באקדמיה למוזיקה בתל אביב ואת בניין האקדמיה בירושלים בגבעת רם.
בשנת 1971 החליט להפסיק את עבודתו כאדריכל והחליט להקדיש את זמנו למוזיקה.
בשנות ה-80 היה היושב ראש של איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
מאז 1980 כיהן כפרופסור לקומפוזיציה, לתורת המוזיקה ולפילוסופיה באקדמיות למוזיקה של תל אביב ושל ירושלים. בין השנים 1994–1998, ושוב משנת 2000 עד 2004 כיהן כמנהל האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
אחותו של עמי מעייני היא הנבלנית רות מעייני. בתה סיון מעייני-זליקוב היא כנרת בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מעייני נפטר ב-17 בפברואר 2019.
חצי האי בר

גילוי חצי האי

חצי האי מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה בינואר 1947.

מקור השם

שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
האי נקרא על שם אניית צי ארצות הברית בר (USS Bear), שהייתה ספינת הדגל של חיל האוויר של ארצות הברית, וממנה בוצעו שלוש טיסות סיור בפברואר 1940 בהן התגלו חוף וולגרין והאי ת'רסטון. הספינה גם שימשה כספינת הדגל של ריצ'רד ביירד.
פרד בראון

קריירה

בראון נולד וגדל במילווקי, ויסקונסין, ארצות הברית. הוא שיחק במדי תיכון לינקולן בעיר בו למד ואף שימש כקפטן הקבוצה בשנת 1967. יכולת הקליעה שלו מרחוק זיכתה אותו בכינוי דאון-טאון פרדי (Downtown Freddie), כינוי שהמשיך ללות אותו לאורך כל הקריירה. בשנתו האחרונה באוניברסיטת איווה קלע ממוצע של 27.6 נקודות למשחק. הוא נבחר על ידי קבוצת קנטקי קלוניאלס בדראפט של ליגת ה-ABA ובמקום השישי על ידי סיאטל סופרסוניקס בדראפט ה-NBA בשנת 1971.
בעונת הרוקי שותף רק ב-33 משחקים בהם קלע ממוצע של 4.2 נקודות. בעקבות הטרייד ששלח את לני וילקינס לקליבלנד קאבלירס בעונת 1972/73 עלה מספר הדקות שקיבל ובשתי העונות הבאות קלע ממוצע של 13.5 ו-16.5 נקודות, בהתאמה. הטרייד ששלח את דיק סניידר לקליבלנד בעונת 1974/75 שיפר שוב את מעמדו והוא הפך לרכז המוביל בקבוצה והעלה את ממוצעי הנקודות שלו ל-21 נקודות למשחק. בעונת 1975/76 נבחר למשחק האולסטאר.
בראון המשיך להיות הרכז הפותח גם בתחילת עונת 1977/78, אך לאחר מינויו של לני וילקינס למאמן הוא העדיף לצרף לקבוצה את גאס ויליאמס ודניס ג'ונסון ובראון חזר לשחק כשחקן מחליף. בעונת 1978/79 היה קפטן הקבוצה, באותה שנה זכתה הקבוצה באליפות היחידה בתולדותיה.
בסיום עונת 1983/84 פרש ממשחק פעיל. בנובמבר 1986 נתלתה גופייתו בתקרת האולם והמספר 32, איתו שיחק לאורך הקריירה הוצא לגמלאות.
בראון הוא אחד הפעילים הבולטים להחזרת הסופרסוניקס לעיר לאחר מעבר הקבוצה לאוקלהומה ושינוי שמה.
מרים קרולי

מרים קרולי (3 במאי 1925 - 17 בפברואר 1994) הייתה מעצבת גרפית, פסלת וציירת. היא עיצבה כרזות, בולים ישראליים רבים, מדליות ומטבעות.

קורות חייה

מרים רחל קלוגר נולדה ללאו אריה קלוגר, מהנדס מטלורגי ואויגניה לבית נויברגר בווינה שבאוסטריה. היא למדה בילדותה ריקוד ורצתה להפוך לרקדנית. עלתה ארצה עם משפחתה לחיפה בשנת 1939. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים למדה במשך ארבע שנים גרפיקה, רישום ועיצוב בסטודיו של אהרן מייזלמן.
בשנת 1944 נישאה בחיפה לאריק ולטר קרולי, מהנדס במקצועו ולימים בעל בית יציקה.
את הקריירה האמנותית החלה כגרפיקאית. בשנת 1950 נבחר עיצובה לסמל העיר עכו. סמל נמל חיפה (המופיע על בול ישראלי משנת 1969) גם הוא פרי עיצובה. היא עיצבה כ-30 בולים עבור השירות הבולאי, בהם סדרת עליית הנוער, בולי מועדים לשמחה תשט"ז, תשי"ז ותשי"ח, וכן מספר בולים לגאנה ולקפריסין.
כמו כן עיצבה כרזות לימי העצמאות ולתערוכות פרחים וספורט בינלאומיות.
בשנת 1958 עיצבה את "מטבע העשור" בערך נקוב של 5 לירות, המטבע הראשון העשוי כסף שהנפיקה המדינה במלאת עשר שנים לקיומה.
מטבעות נוספים שעיצבה היו מטבע יום העצמאות (מאה שנה להולדת הרצל), תש"ך, 1960, מטבע חנוכה בערך של לירה אחת (פני המטבע, 1960) ומטבע "ויצמן" (פני המטבע) 1963.
קרולי עיצבה גם מדליות, בהן מדליה לכבוד הקמת המרכז הרפואי הדסה (1960), מדליה לציון שיגור הרקטה "שביט 2" (1962), מדלית הצליינים מכסף ומזהב (1964), ומדליות לציון פסטיבל ישראל (1962-1965).
תחומים נוספים בהם עסקה בעיצוב היו חרסינה שימושית עבור חברת "נעמן", אריזות, וכריכות ספרים.
במהלך פעילותה כפסלת ערכה 13 תערוכות יחיד והשתתפה ביותר מ-40 תערוכות קבוצתיות בישראל, בגרמניה, ביפן ובארצות הברית. בשנים 1982–1983 יצרה סדרת כריות עשויות שיש, שעקבות אדם מוטבעים בהן. כריות השיש הוצבו בשנת 1998 בתערוכת "פיסול ישראלי 1948 – 1998: סימני דרך" בגן הפסלים במוזיאון הפתוח בתפן.
בשנת 1965 החלה לעסוק בפיסול. בעבודות הפיסול השתמשה בחומרי גלם מגוונים כגון זכוכית אקרילית, פלדת אל-חלד, שיש ובזלת. ב-1975 הוצב תבליט שלה בתחנת הרכבת חיפה בת גלים. תבליט נוסף נמצא על הקיר החיצוני בממגורות דגון.
בשנת 1980 הוענק על ידי עיריית חיפה לקרולי פרס הרמן שטרוק על פסלה עשוי הברונזה "צדף".

חיים אישיים

קרולי התגוררה בחיפה עד מותה. בשנת 1994, בשל העובדה שבעלה סבל ממחלה סופנית, התאבדו בני הזוג בביתם בבליעת כדורי שינה. בני הזוג היו חברים בעמותת ליל"ך. הם הותירו אחריהם בת ובן משותפים.
יבגני ווצ'טיץ'

חייו

יבגני ווצ'טיץ' נולד בדנייפרופטרובסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) לאב ממוצא סרבי. לאחר מספר שנים המשפחה עברה לרוסטוב על דון. כבר בילדות התגלה לילד כישרון לציור. הוא למד בבית הספר לאמנויות ברוסטוב על דון וסיים אותה בשנת 1930. בשנים 1931-1933 ווצ'טיץ' השתלם בלנינגרד. כבר בשנת 1937 הוא הציג בתערוכה בפריז את פסלו "קלימנט וורושילוב על הסוס" וזכה במדלית זהב. בשנת 1935 הוא עבר למוסקבה והשתתף בניית בנייני ציבור לרבות הבניין החדש של הספרייה הממלכתית של רוסיה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ווצ'טיץ' התנדב לצבא והשתתף קרבות. הוא קודם בדרגת קצונה ובשנת 1943 השתחרר עקב פציעה. הוא חזר למוסקבה והמשיך את התמחותו בפיסול. 
ווצ'טיץ' היה בין מייצבי הסגנון של קלסיציזם סטליניסטי. הוא עשה סדרה של פסלי ולדימיר לנין, יוסיף סטלין מדינאים ומפקדי צבא סובייטיים. 
ווצ'טיץ' נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.