המושבה הגרמנית (חיפה)

היסטוריה

הטמפלרים, אגודה שנוסדה בגרמניה בשנת 1861 בראשותו של התאולוג הפרוטסטנטי כריסטוף הופמן, הגיעו לארץ ישראל מתוך אמונה כי באמצעות התיישבות בארץ הקודש יצליחו להביא לגאולת העולם ולביאתו השנייה של ישו.
קבוצת הטמפלרים שהגיעה לחיפה שבע שנים אחר כך, הבינה את הפוטנציאל של העיר הקטנה, ואת המעגן שהחל להיבנות במפרץ חיפה באותה עת. המעגן איפשר הבאת חומרי גלם לבניית המושבה מאירופה וייצוא ממנה לאירופה.
הטמפלרים תכננו את המושבה שבנו בדקדקנות, והחלו לבנות ולפתח אותה בפרט ואת העיר חיפה בכלל, באמצעות הקמת תעשייה מקומית חלוצית ותוך שימוש בכרכרות להובלת סחורות ונוסעים (קודם להגעת הטמפלרים לארץ נעשה המעבר בין ערי הארץ בשיירות). הטמפלרים ייסדו קווי נוסעים של תחבורה ציבורית ליפו, לעכו ולנצרת, ובכך איפשרו למעשה לראשונה מעבר מסודר של דואר בין הערים. הכרכרות היו עגלות שחלקיהן יובאו מאמריקה והורכבו במושבה הגרמנית. הן היו דו-מושביות ומוצלות, ונרתמו לשלושה סוסים. במשך הזמן נרכשו הכרכרות על ידי תושבים ערבים מחיפה, שקראו להן "חנאטיר" והפעילו את שירות ההסעה מכיכר חמרה.
בתחילת דרכם ניסו הטמפלרים להתפרנס מהחקלאות, כפי שעשו בגרמניה, תוך שימוש בשיטות חקלאיות אירופאיות מודרניות. כחלק מהעיסוק בחקלאות הם בנו טחנות רוח, אחת מהן, טחנת הרוח הטמפלרית, מחוץ לגבולות המושבה. לאחר זמן התברר להם כי החקלאים המקומיים הערביים, שקינאו בשיטותיהם החקלאיות, החדשניות לאותה תקופה, נהגו לגנוב ולהרוס את יבוליהם ואף להצית את שדותיהם. הטמפלרים נטשו את החקלאות והחלו לעסוק בתעשייה ובתיירות, בנו בתי מלון מודרניים ובתי מלאכה מכניים וכן בית חרושת לייצור סבון משמן זית.
המושבה הטמפלרית הייתה למעשה עיירה גרמנית מודרנית – ישות יוצאת דופן בתוך סביבה שהייתה אזור שומם יחסית בקצה האימפריה העות'מאנית. העיר חיפה של אותה עת הייתה עיירה קטנה מוקפת חומה. במושבה היה רופא - מהיחידים בכל האזור, וכן מהנדס בניין, יחיד באזור.
המושבה שגשגה והתרחבה, ובסוף ימי השלטון הטורקי כללה כ-750 תושבים, כ-100 בתי מגורים ועשרות מבני משק.
כמו ביתר מושבותיהם, גם הטמפלרים בחיפה תמכו בגרמניה במלחמת העולם הראשונה וסבלו מתבוסתה ומכיבוש הארץ על ידי הגנרל אלנבי. בעקבות הכיבוש הבריטי השתנה יחסם של הטמפלרים לשלטונות המקומיים, ובשנות ה-30 תמכו חלק מתושבי המושבה בגרמניה הנאצית. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הועברו התושבים למחנות הסגר, ובשנת 1944 גורשו מהארץ והוחלפו ביהודים מהונגריה.
עם היעלמותם של חברי הקהילה, הפכו בתי המושבה לאזור תעשייה נטוש בשולי מרכז העיר. מספר יוזמות של אבא חושי, ראש העירייה, לשפץ את המושבה הגרמנית לא צלחו.
המושבה שוקמה רק בשנות ה-90, במסגרת פרויקט הקמת גני המרכז הבהאי העולמי, וכיום מהווים בתיה, ששוחזרו בחלקם, מוקד בילויים ותיירות, לצד שימושים חדשים אחרים. שדרות דוד בן-גוריון, שחוצות את השכונה, קיבלו את מרבית ההשקעה העירונית של מפנה המאה ה-21. נתיבי הנסיעה הוצרו, על מנת להרחיב את המדרכות, וביניהם נסלל נתיב לתחבורה ציבורית. תיירים רבים נעמדים על הפס הצר של אי-התנועה על מנת לצלם את המראה המרשים של הגנים ומקדש הבאב, והמושבה היא חלק בלתי נפרד מסיורים מודרכים של קבוצות המגיעות לעיר. הבתים המשוחזרים משני עברי השדרה משכו אליהם מיד בתי עסק, כבתי קפה וברים, רובם המכריע בבעלות ערבים. קהל מבקרים מגיע בהמוניו אל הרובע העירוני התוסס והמתחדש, הן מהמשכונות החיפאיות וסביבתן ומהארץ כולה. יותר מכל מקום אחר בחיפה, ולמעשה בישראל, שדרות בן-גוריון הן היום לב תרבות הפנאי, החברה, היצירה וההגירה הפנימית של צעירי המגזר הערבי.
ב-2004 הועברה האקדמיה לעיצוב ויצו ממשכנה הוותיק בהדר עליון למבנה שפינתה העירייה במושבה הגרמנית. בכך הייתה מכללה זו למוסד האקדמי העברי הראשון שקם בעיר התחתית, ונוכחותם של הסטודנטים באזור, שאחדים מהם עברו להתגורר ברחובות סמוכים, הייתה המנוע לדחיפת קמפוס הנמל שהוקם במהלך אותו עשור מעט מזרחה משם.

חוף הרחצה

הטמפלרים הביאו איתם מגרמניה תרבות ספורט וכחלק ממנה הכשירו למרגלות השכונה פיסת חוף לרחצה בים. לחוף, שנקרא "החוף הגרמני" (בערבית אל-בונד אל-אלמאני) הותרה כניסה רק ללובשי בגד ים מלא (גם גברים נדרשו להסתיר את פלג גופם העליון) והותרה בו רחצה מעורבת.
כאשר ביקר הקייזר וילהלם השני ב-1898 בארץ ישראל, הקימה הקהילה הטמפלרית מזח בחוף, על פי תכנונו של האדריכל גוטליב שומאכר, ואליו נקשרה הסירה שהביאה את הקייזר מאונייתו בהגיעו לארץ.
עם תום הביקור נזנח המזח היות שבחיפה היו כבר שני מזחים פעילים, והחוף שב לשמש כחוף רחצה עד שהחלה בנייתו של נמל חיפה בתחילת שנות ה-30. כתוצאה מבניית הנמל נאלצו הטמפלרים להעתיק את חוף הרחצה שלהם ל"חוף השקט" בבת גלים.

מבנה המושבה

המושבה הגרמנית הייתה הדוגמה הראשונה של תכנון אורבני בארץ ישראל. מבנה המושבה תוכנן מראש, כאשר במרכזה הרחוב הראשי - שדרות הכרמל, כיום שדרות בן-גוריון, רחוב זה נמתח מצפון לדרום, כשבקצהו הצפוני היה המעגן (כיום, מבנה ממגורות דגון). הרחוב תוכנן ברוחב של לא פחות מ-30 מטר, ומשני צדיו נסללו שני רחובות מקבילים צרים (כיום: רחוב הגנים ורחוב מאיר רוטנברג), ורחובות אנכיים - ממערב למזרח - חצו אותם (דרך יפו ורחוב אלנבי).
בקצה הדרומי של המושבה, על צלע הר הכרמל, גדלו כרמי המושבה, ומכאן שם הרחוב החוצה אותם – רחוב הגפן. כרמים אלה השתרעו הלאה במעלה ההר, במקום שבו נמצאים כיום הגנים הבהאיים.
בית העם הטמפלרי, וכן בית הספר של המושבה (כיום: מוזיאון העיר חיפה), שכנו בחלקו הצפון-מזרחי של הרחוב, ומזרחה להם שכן מכון הרדג.
המושבה כך שסביב כל מבנה מגורים הייתה גינת נוי, ולאורך הרחוב נשתלו עצים במטרה להצל על העוברים והשבים.
המבנים הראשונים נבנו בסגנון טמפלרי אופייני. בתקופת המנדט הבריטי החלה ניכרת השפעת הסגנון הבינלאומי על הבנייה הטמפלרית.