הטירה

העלילה

כשהגיע ק. הייתה שעת ערב מאוחרת. שלג עמוק כיסה את פני הכפר. הר הטירה לא נראה כלל לעין, ערפל וחשיכה סבוהו, אף הבהוב רפה של אור לא רימז על מקום הטירה הגדולה. שעה ארוכה עמד ק. על גשר העץ המוליך מדרך המלך אל הכפר, והיה נועץ עיניו בריקנות המדומה למעלה. אחר כך הלך לתור לו מקום לינה.
— הטירה / פרנץ קפקא, בתרגומו של שמעון זנדבנק
כך מתחיל קפקא את ספרו, ומשדר מיד את התחושות שמלוות את הקורא לאורך כל העלילה. לילה אפל, שלג עמוק שמכסה על פני הכל, חוסר שקיפות, ריקנות מדומה וחיפוש מתמיד אחר ההתמצאות במרחב הכללי.
ק. הגיע לכפר שנשלט על ידי ביורוקרטיה מסתורית הממוקמת אי שם בטירה שעל הגבעה. כאשר הוא מחפש מחסה בפונדק הכפר הוא מציג את עצמו כמודד קרקעות שהוזמן על ידי השלטונות. אנשי הכפר מודיעים לו שאיש הקשר הרשמי שלו הוא אדם בשם קלם, אשר מודיע לו שידווח על בואו לראש העיר. ראש העיר מצדו מודיע לק. שההזמנה לבואו יצאה אליו בעקבות טעות ביורוקרטית, ומציע לו משרה חלופית של עוזר למורה בבית הספר. ק. מנסה ליצור קשר עם קלם, אך מסתבר שבניסיונותיו אלו הוא עובר על איסורים שלא מתקבלים בברכה על ידי תושבי הכפר.
הטירה ועובדיה נתפסים במעמד גבוה מאוד בעיני הכפריים, על אף שאין הם ממש מתמצאים במהות תפקידיהם. פעולות השלטון אינן מוסברות מעולם, והתושבים נותנים להן פירושים משלהם במונולוגים ארוכים חסרי פשר ומלאים סתירות פנימיות.
הטירה נחשבת כמבצרה העליון של הבירוקרטיה המכילה עבודה של ניירת חסרת פגם, כאשר מלכתחילה הובילה טעות בניירת לזימונו המוטעה של ק. אל הכפר. ק. גם עד לכך שפקיד משמיד מסמך שמיועד לנמען שאין הוא מזהה אותו.
תושבי הטירה נתפסים בעיני כל כאנשים מבוגרים העוסקים בעבודות בעלות פונקציות פקידותיות. מלבד שתי חריגות, אין הם מזדהים או מוכרים. יש להם אמנם מזכירה או שתיים שבאות אל הכפר, אך אין הן יוצרות אינטראקציה עם אנשי הכפר, אלא בהקשר של מה שנתפס כשירותי ליווי.

שמות סמליים

לצורך הבנת היצירה, טוען גרשון שקד, יש להבין את הסמליות שמוענקת לשמות מובילים בה. שם הספר, שתורגם לעברית "הטירה" אינו מוסר את דו-המשמעות במקור - Das Schloß, שהוא גם טירה וגם מנעול. דהיינו, זהו גם מקום מגורים של מעמד עילי, וגם מקום שנעול בפני מי שחפץ לבוא או להתקרב אליו.
שם הגיבור ק. זהה גם לשם הגיבור של "המשפט" של קפקא, והוא מבטא את קיצור שמו, מה שמעניק למסופר נופך אוטוביוגרפי; "הדמות הראשית ק. קרובה למחבר, והיא החצנה של האגו האינטימי שלו, המטביע עליה את חותם שמו — ק' (k); אבל היא גם מסומנת כאות בלבד, כאילו אינה דמות אנושית כלל אלא פיגורה במחזה מוסר של ימי הביניים כ"כל אדם".
גם שם ה"יריב" של ק., קלאם, מתחיל באות ק'. המילה Klamm בגרמנית פירושה: צר, לח וקפוא מקור, ובהשאלה גיא מסולע וצר. האות התחילית המשותפת לשניהם מרמזת על כך שאין הוא רק יריבו העיקרי, של הגיבור, איש בעל דמות מחניקה וקרה הדומה לתהום חלקה, אלא שבעת ובעונה אחת, ק. גם נצמד אליה בחרדה, משום שאיננו מודע למגבלותיו שלו.

על הספר

השאלה המחלחלת בכלל יצירותיו של קפקא, ובייחוד ב"הטירה" וב"המשפט" היא: מי הוא השופט? מאין קיבל את סמכותו, והאם ניתן בכלל להתמודד עם פסיקותיו.
הרקע שנותן קפקא לעלילה הוא אווירה קודרת וחורפית בכפר קטן בעל מחנק פרוביציאלי, שבו כל התושבים יודעים הכל על כולם ומעורבים בכל דבר. החברה והשלטון המסתורי חודרים לרשות היחיד של הפרט ולופתים אותו. התחושה ששלטת בספר, של שאלות הנותרות ללא תשובה, תואמת, לדעת שקד, את המהות הקיומית והחברתית האופיינית לחברה הביורוקרטית. כל הסמכויות הן תמיד בידיו של הבירוקרט, והוא זה שאמור לספק את התשובות, אך בחברה כזו הלקוח איננו צודק והריבוא הוא נותן השירות. כל התפתחות בעלילה, בעצם, מובילה לאכזבה, וכתוצאה מכך, עובר ק. התעללויות ונותר אך ורק עם תחושות של השפלה ותסכולים. ק. הוא בעצם סוג של איוב המודרני, שנוחתות עליו מכות קשות בזו אחר זו, אך אין הוא מודע דיו כדי לזעוק את שאלת ה"צדיק ורע לו, רשע וטוב לו".
לדעת אודי מנדלסון מסכם הפתיח של הרומן את הרעיון העיקרי של הספר כולו; ק. עומד במפתנו של המרחב, שהעלילה מתרחשת בו, נועץ מבטו בריקנות המדומה שלמעלה. הוא מחפש את הטירה המסתורית והנעלמת כאיזו ישות פיזית שמסתתרת בערפל. ק. בעצם מחפש את זהותו האישית במרחב, וחיפוש אובססיבי זה יופיע בכל הספר; בניסיונותיו חסרי התוחלת להשיג את אישורה של הטירה לזהותו ולתפקיד שהוטל עליו למלא בכפר.
גיטה אבינור רואה קשר ברור בין הביוגרפיה של קפקא ובין כתביו. הוא הרגיש רוב חייו תחושה של ניכור ותלישות; בן לאב סמכותי ועריץ, יהודי בחברה צ'כית שכתב בגרמנית, פקיד במשך שנים שעבד בחברת ביטוח גדולה. תחושה זו עוברת כחוט השני ב"הטירה". קפקא לא סיים את כתיבת הספר, אך הוא סיפר למכס ברוד, ידידו הטוב, שבסופו של דבר תשלח הטירה אישור מוגבל לשהותו של מודד הקרקעות בכפר, אבל יהיה זה רק לאחר שק. כבר נפטר מאפיסת כוחות.
פליקס וולטש נועץ את מקור הסמכות הבלתי-מעורערת של אותו כוח כל יכול עריץ ומתנשא באביו של קפקא, ובמאבק התמידי שבינו ובין בנו.
במקרהו של קפקא ניתנה לנו [...] תמונה ברורה וגם לא מסולפת של האב הזה ויחסו לבנו. לפי התיאור הזה היה האב, עם כל החיות שבו ושקידתו ודאגתו לשלומה החומרי של משפחתו, אדם אנוכי שנהג עריצות בסובבים אותו, שהיה מוצא פורקן לעצמו בפרץ של גידופים, שריחם על עצמו תמיד, נהג בעובדיו שלא כשורה, לא נתן את דעתו על תכונותיהם המיוחדות של ילדיו, ובכלל לא הייתה לו זיקה של ממש אליהם. את פרנץ בנו הרך והעדין, הביישן וטהור המידות, השפיל השפלה יתרה. אף על פי כן לא כפר קפקא מעולם בסמכותו של אביו; עד שנתו האחרונה לא יכול להשתחרר מהשפעתו; בעיניו היה האב — פשוט מעצם היותו מולידו — כוח גבוה יותר. ואף על פי שראה את מגרעותיו בעיניים פקוחות, היה האב בעיניו בחינת גורל שאין מנוס ממנו. אין תמה אפוא שמתוך ההשלך של דמות גורלית זו שבחייו למישור הטרנסצנדנציה, נתקבל תיאור זה של הרשויות העל–אנושיות, שליקוייהן גדולים לא פחות מכוחן, ואין כנגדן ניצחון ואין מהן מנוס.
— ברוך פליקס וולטש, 'פרנץ קפקא: דתיות והומור בחייו וביצירתו', עמ' 71
חיזוק להצמדות המבקרים לביוגרפיה של קפקא ניתן להתקבל מהעובדה ש"הטירה" נכתבה מלכתחילה כרומן בגוף ראשון יחיד, אך בהמשך, שינה קפקא את לשון הגיבור לגוף שלישי, כדי להרחיק את עדותו.

עיבוד למחזה

בשנת 1976 כתב מקס ברוד מחזה על פי "הטירה" של קפקא. המחזה הוצג בתיאטרון "הבימה" בבימויו של יוסי יזרעאלי.