צבי קורץ

ביוגרפיה

נולד בז'שוב שבגליציה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית; כיום בפולין) לרבקה ואליעזר, מצאצאי רבי פנחס מקוריץ. למד בבית המדרש לרבנים בווינה, שם הוסמך לרבנות, ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, וקיבל תואר דוקטור במדעי המזרח. בשנת ה'תרפ"ז נשא את גיטה בת יעקב אריה צווינגל (נפטרה בתל אביב בה'תשמ"ט), ונולדו להם שני ילדים, לילי ואריה (ליאו).

כרב בסלוניקי

בשנת 1933 התמנה לרבה הראשי של יהדות סלוניקי, לאחר שהפלג המודרני בהנהגת הקהילה לחץ למינוי רב בעל הכשרה אקדמית, והחליף את ממלא-מקום הרב, חיים חביב, שהיה רב נערץ, בן לשושלת רבנים בסלוניקי. היהודים המסורתיים בקהילה ראו ברב חביב (שתפקידו הרשמי היה עתה "סגן-הרב"), את מנהיגם הרוחני, וברב קורץ ראו מעין "רב מטעם". הוא פעל לעריכת שינויים במבנה הקהילה ובארגון מחדש של נכסיה, דבר שיצר קרע בקהילה שהוביל לעימותים חריפים ואף לניסיונות כושלים להדחתו, בעוד הרב קורץ זוכה לתמיכת ממשלתו של יואניס מטאקסס. 
שיאו של החיכוך היה בסדרת מאמרים חריפים נגדו שפרסם העיתונאי הסוציאליסט יצחק פלורנטין מעל דפי עיתון "אל טיימפו" במהלך שנת 1936. הרב קורץ תבע את פלורנטין, אך האחרון זוכה. למרות זיכויו, לאחר כשנה חדל העיתון להתקיים, בשל לחציו של הרב קורץ על הנהלת הקהילה שלא לפרסם בו מודעות. גם העסקן הציוני אברהם רקנטי פרסם מאמר חריף כנגדו באותה השנה בעיתון "איל מיסאז'ירו", בו תקף את חוסר פעילותו של הרב קורץ בתחומי חינוך עברי, מורשת וציונות. גם תמיכתו בקרן תל חי של הציונים הרוויזיוניסטים עוררה ביקורת כנגדו מעל דפי העיתון "לארינסאנסיה ז'ודיאה" של ההסתדרות הציונית ביוון.   
הוא ניסה לקדם הקמת בית מדרש להכשרת רבנים בעיר, ללא הצלחה.

במלחמת העולם השנייה ובשואה

לאחר כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית נעצר הרב קורץ ב-17 במאי 1941, בהיותו באתונה, באשמת תעמולה אנטי-נאצית. הוא הוגלה למאסר בווינה, שם שהה כשמונה חודשים, עד לינואר 1942.
באישור משטרת הביטחון, הוא שב למשרתו בסלוניקי. ב-11 בדצמבר מונה למשרת ראש הקהילה (יודנראט), בשל תפקידו הדתי ובשל שליטתו בשפה הגרמנית. בנאום שנשא באותו הזמן בפני עובדי הקהילה, אמר שבגרמניה אין מחסור במזון, וכראיה לדבריו אמר: "מוטב שתסתכלו עלי, האין פני טובים אחרי שחזרתי ממחנה ריכוז בווינה?".
בפברואר אותה שנה, הגיעו לסלוניקי אנשי האס דה בראשות דיטר ויסליצני ואלויס ברונר, ועידכנו את הרב קורץ על חוקי נירנברג. עמדתו הייתה שיש לציית לחוקים אלו, מתוך תקווה כי אם היהודים יעמדו בהם, לא יאונה להם כל רע, והוא הטיף לכך. הוא אמר לבני הקהילה, כי בגטאות העיר תוקם אוטונומיה מוניציפלית יהודית, ופעל יחד עם ועד הקהילה לכינון אוטונומיה זו. הוא העביר לידי האס דה רשימות של רכוש היהודים וחשבונות הבנק שלהם (ואף התיר לכתוב רשימות אלו בשבת). כשהגיעה השמועה שהיהודים הולכים להישלח למחנות, החתים את בני הקהילה על התחייבות לשלם חצי מכל נכסיהם ככופר נפש, אך השלטון בברלין סרב. ב-14 במרץ כינס את כל היהודים בבית הכנסת כדי לשלחם לקרקוב. הרב קורץ דרש בפני הנוכחים: "הקהילה הגדולה בקרקוב תדאג לכם, כל אחד מכם ימצא תעסוקה לפי טעמו, כשרונו, ידיעותיו וניסיונו בחיים". עם התגברות השילוחים, גברה התסיסה כנגדו בקרב היהודים הנשארים. לאחר שדיבר בכינוס של היהודים על כך שהברירה היחידה שנותרה היא להתאזר בסבלנות, ולקוות לעתיד טוב יותר בפולין, החל ההמון להתנפל עליו, עד שהשוטרים פינו אותו מהמקום.
באפריל 1943, נפגש עם ראש ממשלת הבובות יואניס ראליס  בבקשה להגלות את שארית יהודי סלוניקי לאחד האיים היווניים, ולא לפולין, ללא הועיל. כעונש על בקשתו, נעצר ב-10 באפריל והועבר משני תפקידיו. ספרייתו העשירה, בת כ-1000 כרכים, הועלתה באש. ב-2 באוגוסט הועלה עם משפחתו ואחרוני יהודי סלוניקי על הרכבת למחנה ברגן-בלזן, שם עבד עבודת פרך. הוא לקה בטיפוס הבטן, ונשלח לטרזיינשטט ברכבת שנודעה בתור "הרכבת האבודה", אך מת בדרך בעיירה טרוביץ  שבמדינת ברנדנבורג, ב-3 ביוני 1945, ונקבר בבית הקברות היהודי שהוקם בעיר.