כריסטופר היצ'נס

ביוגרפיה

היצ'נס נולד בפורטסמות'. אביו שירת כקצין בחיל הים המלכותי ובהמשך עבד כמנהל חשבונות. אמו התעקשה שילמד בבתי ספר פרטיים למרות שמעמדם הכלכלי לא היה גבוה. מגיל צעיר מאוד התעניין והתמצא בפוליטיקה.
היצ'נס גדל באנגליה ולמד פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. הושפע מג'ורג' אורוול ותומאס פיין, עליהם גם כתב ביוגרפיות. ביוגרפיה נוספת כתב על תומאס ג'פרסון. הוא הצטרף למפלגת הלייבור, אך סולק ממנה ב-1967, בעקבות תמיכתו של ראש הממשלה הרולד וילסון במלחמת וייטנאם. היצ'נס היה באותה עת טרוצקיסט. בשנות השבעים עבד כעיתונאי בניו סטייטסמן, ותקף בחריפות את הנרי קיסינג'ר (תוך שהוא מאשים אותו ברצח עם), את מלחמת וייטנאם ואת הכנסייה הקתולית.
הוריו התגרשו, ובשנת 1973 התאבדה אמו באתונה שביוון עם בן זוגה. לאחר שהגיע ליוון, הוא גילה עניין במדינה, החל לדווח ממנה, ואף הוציא את ספרו הראשון שעסק בקפריסין. לאחר מות אביו ב-1987, גילה שאמו הסתירה מאביו וממנו שהייתה יהודיה.
ב-1981 היגר לארצות הברית. שם פרסם מאמרי דעה וביקורת ספרות במגזינים שונים, בהם סלייט, The Atlantic ו-Vanity Fair. בספטמבר 2008 היה לעמית מחקר במכון הובר. הוא היה משתתף חשוב בתוכניות אירוח בטלוויזיה וברדיו והפך למרצה מבוקש. בשנת 2005 נבחר על ידי כתבי העת פוריין פוליסי ופרוספקט לאינטלקטואל החמישי בחשיבותו בעולם.
עם השנים, דעותיו של היצ'נס השתנו. על אף שנשאר מרקסיסט, החל להיות יותר ביקורתי כלפי האסלאם הרדיקלי ולהפנות זאת למרכז החשיבה הפוליטית שלו, במיוחד לאחר פרשת הפתווה על ידידו סלמאן רושדי. על אף ביקורתו כלפי האסלאם, תמך בלאומיות הפלסטינית והצהיר שהציונות הייתה טעות אפילו אם לא היה קיים העם הפלסטיני. הוא טען שבמקום לתמוך בציונות, על היהודים לסייע בקידום חילון וביצוע רפורמות בקהילות שלהם וש"אלא אם כן אתה דתי, מה לעזאזל יש לך לחפש באזור ירושלים המורחבת מלכתחילה?". כמו כן הצהיר שלו היה הדבר אפשרי היה מריץ אחורה את הקלטת על מנת למנוע מהרצל להשמיע את הדמגוגיה השקרית בדבר היותה של ארץ ישראל "ארץ ללא עם, לעם ללא ארץ" (אמירה שהשמיע למעשה ישראל זנגוויל). מאידך, תקף את סטפן וולט וג'ון מירשהיימר על ספרם "הלובי הישראלי ומדיניות ארצות הברית" כשהוא טוען נגדם שהתאוריה שלהם "חלקית מטעה וחלקית מבחילה". בנוסף, האשים את חמאס באנטישמיות ולאחר מותו של יאסר ערפאת כינה אותו "רוצח", "מושחת", "דיקטטור" ו"אופורטוניסט".
היצ'נס תמך במלחמת עיראק והוסיף לתמוך בה זמן רב לאחר שהיא נזנחה על ידי רוב תומכיה. בערוב ימיו נחשב לאחד מחברי ה"נִצים הליברלים", קבוצה של אנשי שמאל אשר בניגוד לאנשי שמאל מסורתיים מתנגדים לעמדות אנטי אמריקניות (נצים ליברליים אחרים הם נורמן גראס, ניק כהן ופול ברמן).
בשנת 2010, פרסם היצ'נס אוטוביוגרפיה אינטלקטואלית בשם "היטץ'-22" (משחק מילים באנגלית על "מלכוד 22"). כן השתתף בשנה זו בפולמוס פומבי עם ראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר.
ב-15 בדצמבר 2011 נפטר מסיבוכים של דלקת ריאות שנגרמו כתוצאה ממחלת סרטן הוושט ממנה סבל.
להיצ'נס שני ילדים מאשתו הראשונה ומנישואיו השניים הוא אב לבת.

תערו של היצ'נס

תערו של היצ'נס הוא תער אפיסטמולוגי שטוען שנטל ההוכחה בדיון הוא על מי ששוטח את הטענה. אם הצד הנושא בנטל לא מימש את חובת ההוכחה שעליו, טענתו לא מבוססת והצד השני לא צריך להתווכח איתה. השם, שמטרתו ככל הנראה להשמע כמו עקרון תערו של אוקאם, הומצא על ידי היצ'נס שכתב בשנת 2003: "מה שניתן לטעון ללא הוכחות ניתן גם להפריך ללא ראיות". תערו של היצ'נס הוא למעשה תרגום של משפט לטיני, בו עשו שימוש רב מאז תחילת המאה ה־19, אך העיבוד של היצ'נס לאנגלית הפך את המשפט למוכר יותר במאה ה־21.

גינוי האם תרזה

האם תרזה הייתה נזירה אלבנית שפעלה בכלכותה שבהודו, לכאורה על מנת לסייע ליתומים. היצ'נס טען שהיא רמאית, ולמעשה הייתה תומכת נלהבת בקידום העוני. היא האמינה שעוני הוא מתנה מאלוהים ושהסבל מאציל בני אדם, אך לטענת היצ'נס לא יישמה את אמונותיה על עצמה; היא לקחה מיליוני דולרים מתורמים שונים ברחבי העולם ובכללם משפחת דובליה מהאיטי וממגוון של עשירים מושחתים ברחבי העולם, ובכסף השתמשה כדי לבנות מאות מנזרים על שמה שיהללו אותה ואת פועלה. בכסף לא נעשה שימוש לטובת עניי הודו, לא נבנו בתי ספר מקצועיים, בתי חולים או מוסדות למיגור העוני.
אחרי מותה של תרזה דיווחה אישה מבנגל כי היא הניחה את תמונת הנזירה המנוחה על גידול סרטני ממנו סבלה והגידול נעלם. בהמשך הוכרזה תרזה כמבורכת על ידי האפיפיור. היצ'נס גינה את ההכרזה, אותה תיאר כעידוד לרפואה אלילית ושרלטנית כתחליף לרפואה המערבית המבוססת על הוכחות מדעיות.