ליאורה ויניק

ילדות ונעורים

בתקופת לימודיה בבית הספר "לדוגמה" התוודעה אל החלילית ואל המורה אפרים מרכוס. בילדותה ובנערותה הרבתה לשמוע מוזיקה קלאסית. ב"בית הפועל" בתל אביב פגשה את מנצח "תזמורת הנוער הפועל", יחזקאל זיסקינד, ואת המוזיקאי אילן מוכיח, שהציע לה לנגן בקלרינט. 
ליאורה החלה במשטר לימודים ואימונים ובמהרה צורפה לתזמורת, כנגנית קלרינט, בת יחידה בין 40 בנים. בהמשך למדה לנגן בעוד כלי נשיפה: סקסופון, חצוצרה, טרומבון וחליל, כל זאת בנוסף לחליליות. במהלך חייה למדה ונגנה גם בצ'לו ובבסון. 
ליאורה נטלה חלק באירועים של תזמורת הנוער של "הפועל" בתל אביב ובמחנות מוזיקליים לבני נוער. בתנועת הנוער הרקידה את חבריה בנגינת אקורדיון. היא המשיכה ללמוד נגינה בקלרינט אצל גיורא פיידמן והצטרפה לתזמורת עובדי עיריית תל אביב בניצוחו של לסלו רוט.

לימודים

בשנת 1968 החלה ללמוד הוראה בסמינר לוינסקי. בשנת 1970 עברה ללמוד במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב. בשנת 1975 החלה ליאורה ללמוד באוניברסיטת תל אביב, באקדמיה למוזיקה ללימודי תואר ראשון בנגינה בחליליות אצל המורה לחלילית שלמה תדהר ובנוסף למדה בחוג למקרא. 
ליאורה סיימה את לימודי התואר הראשון במוזיקה ובמקרא בשנת 1979. במהלך לימודיה באוניברסיטה השתלמה גם אצל המנצח יצחק גרציאני בניצוח תזמורות כלי נשיפה. בשנים 1986 עד 1989 למדה לתואר "אמן" בהולנד אצל אמנית החליליות מריון פרברוכן. במהלך לימודים אלה התמחתה ליאורה במוזיקה עתיקה מתקופות הרנסאנס והבארוק.

הוראה והדרכה

החל משנת 1970 נכנסה ליאורה למערכת החינוך כמורה ומחנכת כיתה, אך בעיקר לימדה מוזיקה. לאחר סיום לימודיה האקדמאים, לימדה ליאורה במכללות סמינר הקיבוצים, לווינסקי ותלפיות. נושאי הלימוד היו הוראת חלילית ותולדות הזמר העברי. ליאורה מארגנת ערבי זמר בעלי תכנים מגוונים ופעילה בתחום הזמר העברי בפרויקט זמרשת, פרויקט חירום להצלת הזמר העברי המוקדם.
במשך 13 שנים לימדה ליאורה נגינה בחליליות תלמידים צעירים משכונת נוה אליעזר בדרום תל אביב. לעבודה זו השלכות רבות על תלמידיה, אשר בחרו במוזיקה כמקצוע לחיים. ביניהם בולטת נטע היבשר.
במשך 15 שנים הייתה ליאורה היוזמת, המדריכה והמנהלת המוזיקלית של אנסמבל החליליות בבית הלוחם בתל אביב, בית הממלא תפקיד חשוב בשיקומם של נכי צה"ל ובני משפחותיהם.
מאז ועד היום משתתפת ליאורה במסגרות התנדבותיות שונות, בהן חברות בוועדת המוזיקה של סל התרבות הארצי. בנוסף תורמת ליאורה קונצרטים רבים לפעילותו השוטפת של בית מלינוב ברמת השרון, האחראי על פעילות תרבות הפנאי לגמלאי רמת השרון. ליאורה עומדת גם בראש קבוצת גמלאים שוחרי מוזיקה קלאסית, המנויים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית. במסגרת זו היא מעשירה ומרחיבה את הידע המוזיקלי שלהם.
ליאורה עוסקת במשך שנים רבות בהדרכת קבוצות נגינה, בהשתלמויות ובמסגרות אחרות, כמו תכנון, ניהול והדרכה בהשתלמויות קיץ ארציות למורים למוזיקה של משרד החינוך; תכנון, ניהול והדרכת השתלמויות למורים למוזיקה של עיריית תל אביב; הדרכת כיתות אמן לנגנים נבחרים; תכנון, ניהול והדרכת סדנאות נגינה בנושאי אינטרפרטציה שונים.
היא משמשת בוחנת בבחינות בגרות למוזיקה מטעם משרד החינוך.
ליאורה ויניק היא מורה לנגינה יחידנית לתלמידים נבחרים לקראת בחינות בגרות וקבלת פרסים ומלגות ומדריכה בימי נגינה מרוכזים של ארגון "ינשוף" – מועדון ישראלי לנגני כלי נשיפה.
כמו כן, היא עוסקת בהדרכת נגני Broken Consort : נגני כלים עתיקים - כלי קשת וכלי נשיפה.
בין מאות תלמידיה, רבים עוסקים בהוראת הנגינה בחליליות.
גל העלייה הגדול מברית המועצות ב-1990 הביא עמו מורים רבים למוזיקה, אשר לא הכירו את החלילית. בהיותה מורה במכללת תלפיות, לימדה אותם ליאורה נגינה נכונה בחלילית ודרכי הוראה בבתי הספר היסודיים. עם סיום לימודיהם ליוותה אותם ליאורה במסגרת "שנת ההתאמה" במימון משרד החינוך ומשרד הקליטה. 
גם בפרויקט בית הספר המנגן בפתח-תקווה, בניהולו של אלי אלון, לימדה ליאורה בשעות אחר הצהרים קבוצה גדולה של 
מורים למוזיקה, עולים מברית המועצות, ותמכה בהם במהלך השיעורים בזמן הלימודים.

משפחה

בשנת 1970 נישאה לצביקה ויניק, טייס חיל האוויר, סא"ל (מיל'), בן המושב תל עדשים. הם מתגוררים ברמת השרון ולהם שלושה ילדים, שני בנים ובת. 
במלחמת יום הכיפורים – ב-22 באוקטובר 1973 נפל אחיו של צביקה, רס"ן שמריהו ויניק, מפקד סיירת גולני, בקרב על החרמון. לאחר נפילתו זכה בעיטור המופת. אחד משלושת ילדיהם של ליאורה וצביקה נקרא שמר לזכרו. 
בת הזקונים, שירה, נקראת על שם אחותה של ליאורה, שיה רונן, מוזיקאית וממייסדות הטלוויזיה החינוכית אשר נהרגה בתאונת דרכים בצרפת בשנת 1975.