תפיסת המוות בגיל הרך

שלבי תפיסת המוות מתוך תפיסת העולם הקוגניטיבית התפתחותית

לפי הנמקתו של פיאג'ה, יכולת התפיסה וההנמקה של ילד לגבי מוות משתנה באופן איכותי עם הגיל, כאשר הבנת הילדים את המוות מתחילה להופיע בין הגילאים 6–7, ואינה מתגבשת סופית עד רכישת והפנמת מושג הסיבתיות המתרחש לטענתו בסביבות גיל 10. אולם, ישנם מחקרים ממסורת זאת, המציעים כי כבר לילדים בגילאי 3.5 ישנה הבנה חלקית של רעיונות ומושגי יסוד משניים על מוות, אשר רוכשים הבנה מתוחכמת למדי כבר בגיל 5.
בספרות המחקרית העוסקת בהתפתחות הקוגניטיבית, ישנה הסכמה כללית על ארבעה שלבים התפתחותיים הקשורים להבנת מושג המוות. ארבעה שלבים אלו מאופיינים על פי ארבעה מושגים בסיסיים של תפיסת המוות אצל ילדים: אי הפיכות המוות, סופיות המוות, סיבתיות המוות, והכרחיות המוות. ארבעת מרכיבים אלה מתייחסים לשלב ההתפתחותי של הילד בזמן בו המוות התרחש, כאשר ההבנה על איך בנויה תפיסת המוות אצל ילד עוזרת לאדם הבוגר (ההורה או המטפל) לדעת כיצד לגשת אל הילד ולהגיב ברגישות למה שהוא עשוי להרגיש ולחוות.

שלב רביעי ואחרון

מגיל 9 והילך, הילד מגיע להבנה מלאה של שני תתי המושגים האחרונים: סיבתיות והכרחיות המוות, כאשר הוא כבר מסוגל לתפוס את החוקיות שבדבר ואת רעיון האוניברסליות, המתייחס לכך שהמוות חל על כולם. ישנם חוקרים, פיאג'ה ביניהם, הטוענים כי השלב הרביעי והאחרון מתרחש אפילו בגילאים מאוחרים יותר של 10–11 לערך, בהם הילד מצויד בכישורים האינטלקטואליים להבנה הלוגית של חיים ומוות, הכוללים הבשלה של מושגי כמות, סיבתיות, זמן, ומרחק.

שלב ראשון: קבלת עובדת המוות

שלב קבלת עובדת המוות: כולל בתוכו הן קבלה קוגניטיבית והן קבלה רגשית של המוות, המורכב מהבנת תתי מושגים של סופיות המוות ואי הפיכותו, אשר מהווים בסיס להתחלת ההתאבלות, כמו גם הבסיס להתחלת שיקום הילד. הפנמתם של תתי מושגים אלה הכרחיים על מנת לעבור לשלב הבא של תהליך ההתאבלות, שמשמעותו קבלה ועיבוד הרגשות העולים מהפרידה הנצחית מהמת, ולאחר מכן השיקום עצמו הכולל ארגון מחדש של מערכות אישיות וקשרים חברתיים, וכן גם הרגלי חיים חדשים. ללא הפנמת תת-המושג אי הפיכות המוות, לא יוכל הילד לארגן מחדש את חייו ולהשתקם.

שלב שני: עיבוד האבל

שלב עיבוד האבל מגיע כאשר הילד מבין שהמת לא ישוב, דרך חוויה מתמשכת של חוסר נוכחותו של המת בחייו, וחוסר שובו לאורך זמן. בשלב זה באים לידי ביטוי אצל הילד התבטאויות והתנהגויות של רגשות עזים הנובעים מהאבדון הקשה הכוללות צער עמוק, כאב, כעס ואשמה שיכולה להיות מופנית כלפי הסביבה, כלפי המת וכלפי הילד עצמו. ישנה חשיבות רבה לתת מקום לילד לבטא את רגשותיו ולעבדם יחד עם מבוגר, מאחר שרגשות עזים אלה עשויים להיות קשים מנשוא בשביל הילד. לכן, התערבותו של אדם מבוגר העוזר לו לארגנם חשובה כל כך. הבנתם של תתי המושגים: סופיות ואי הפיכות משמעותיים בשלב זה לשחרור הילד מעיסוק ודאגה המופנים כלפי המת. באותה מידה, שאלות קונקרטיות לגבי המוות (למשל: האם המת סובל מכאב פיזי או רגשי), יאפשרו לילד להתפנות קצת יותר לכאב ולצער של עצמו כחלק מתהליך התאבלותו. תהליך ההתנתקות הרגשית של הילד מהמת מאפשר לו לבנות את עולמו מחדש ללא נוכחות המת, וליצור קשרים חדשים עם אנשים חדשים. שני תתי מושגים נוספים חשובים בשלב שני זה של עיבוד האבל הם סיבתיות והכרחיות המוות: הבנת מושג הסיבתיות תעזור לילד להבין את הגורמים הביולוגיים האובייקטיבים למוות, בתקווה למזער עד כמה שניתן את רגשות האשמה שעשויים להופיע, ומושג הכרחיות המוות חשוב במיוחד לקראת סיום השלב הנוכחי, שעוזר לילד להגיע להשלמה עם המצב הבלתי נמנע.

שלב שלישי: הסתגלות למציאות החדשה

זהו השלב בו הילד מקבל את המציאות החדשה, ומנסה למצוא את מקומו בה ללא נוכחותו של המת בחייו. באופן הדרגתי נוצר לילד דימוי עצמי חדש, בו הוא מתמודד עם מצבים חדשים בחייו בכוחות עצמו ובעזרת מבוגר, ללא נוכחותו של הנפטר, דבר המהווה שינוי משמעותי שעלול לעורר חששות רבים. כמו כן, בשלב זה מתרחשת בנייה מחודשת ומציאותית של חיי הילד, יחד עם התחושה שיש אנשים בעולם שאפשר להיעזר בהם.

דרכי התמודדות

ישנה הסכמה כללית שאפילו ילדים צעירים מאוד מנסים להבין מוות, ושלמבוגרים תפקיד חשוב במתן עזרה ותמיכה לילדים בהבנת הנושא. עזרה זאת יכולה להתאפשר באמצעות תקשורת כנה עם הילד בדרכים מותאמות גיל, המאופיינת בהקשבה זהירה, המעודדת ביטוי מחשבותיהם ורגשותיהם של הילדים העולים מתוך השיחה. קלינאים שמים דגש על חשיבות השיח של הורה עם ילדו על נושא המוות, מתוך ניסיונם כי הימנעות מהנושא עלולה להוות מכשול עבור הילד בתהליך האבל.

תפיסות אלטרנטיביות למוות בגיל הרך בהקשר דתי ותרבותי

מספר מחקרים הראו כי הבנת ילדים את המוות כוללת לעיתים קרובות נרטיבים המכילים תתי מושגים ורעיונות דתיים ורוחניים של המשכיות רוחנית לא גשמית במוות. קיימת השערה כי ייתכן שילדים אשר גדלו במסורת דתית או רוחנית כל שהיא, גיבשו לעצמם תפיסת מוות, אשר מושפעת ממכלול השקפות, מסרים וטקסים דתיים, הנוכחים בחייהם.
רעיון מעניין שקשור להתמקדות זאת במודלים אלטרנטיביים של תפיסת מוות, היא שילדים ומבוגרים יכולים לשלב סוגים שונים של הסברים כדי להבין אירוע שהתרחש סביבם. מודלים מרובים אלה מאגדים יחד את תפיסת העולם הביולוגית עם תפיסת העולם הדתית או תפיסת עולם מאגית אחרת. נראה כי הספרות על התפתחות הילד כמעט ואינה כוללת הסברים על אילו תפיסות עולם ילדים צעירים פוגשים או נתקלים בסביבתם, בחיי היום יום. ייתכן כי השמטה זאת נובעת מהרעיון שההשפעות של תרבות ודת הם תוצר-לוואי של הארכיטקטורה הקוגניטיבית הבסיסית יותר המעצבת אותם. אולם, ישנם חוקרים המציעים כי תפיסות עולם מרובות אלו הן אלה המעצבות תפיסות של מוות בקרב ילדים צעירים, דרך המחשתם בהקשרים של סוציאליזציה, כמו התערות חברתית, ושהרבה מההבנה המוקדמת של מוות יכולה להיות מוערכת טוב יותר על ידי ההבנה שילדים חשופים למגוון של תפיסות עולם על מוות.
ישנה הסכמה כללית בקרב קלינאים שעובדים עם ילדים ומשפחות באבל, כי הרקע התרבותי צריך להילקח בחשבון בהערכת תגובת הילדים למותו של אדם קרוב בצורה רגישה לגילם ולתרבותם. ילדים לומדים על המוות דרך אינטראקציה עם הוריהם או אנשים בוגרים משמעותיים אחרים בחייהם, אשר מחזיקים באמונות ספציפיות או תאוריות עממיות בקשר למוות, ולגבי איך ילדים צריכים לתפוס ולתקשר עם סביבתם לגבי מוות. תפיסות עממיות של הורים מעוצבות ובאות לידי ביטוי דרך ספרי הורים, מגזינים, אתרים באינטרנט, תוכניות טלוויזיה, עצות מרופאי ילדים או מורים, שיחות אינפורמטיביות עם הורים אחרים ועוד.

אובדן הורה בגיל הרך

הקשר בין הורה לילד הוא קשר משמעותי, המהווה מקור בסיסי לביטחון הילד בשנים הראשונות לחייו. לקשר זה ישנה השפעה על הילד לאורך כל חייו. פרידה מהורה בילדות מוקדמת היא אירוע טראומתי המייצר צער מיידי, ויכול לגרום להתפתחות הפרעות פסיכיאטריות בהמשך החיים. בהתמודדותו של ילד עם מות הורה, הילד מאבד לא רק דמות התקשרות, דמות ראשית ומשמעותית בחייו של הילד המטפחת אותו הן מבחינה פיזית והן מבחינה רגשית, אלא גם מאבד מערכת יחסים משמעותית לאורך החיים. בנוסף, מוות של הורה בגיל הרך ממזער את מקור ההגנה והטיפוח בחייו של הילד, וישנם גם מצבים בהם מות הורה עשוי להאיץ קיפוח חברתי כלכלי במקרה בו אותו ההורה היה המפרנס העיקרי של המשפחה. כמו כן, מותו של הורה יכול להוביל לאובדניים שניוניים משמעותיים נוספים הנוכחים בחיי הילד במצבים בהם הילד נאלץ לעזוב את סביבתו המוכרת מכורח המציאות, כמו למשל פרידה מהבית המוכר, מהמסגרת החינוכית, או כל דבר אחר המשנה את שיגרתו של הילד באופן משמעותי. שינויים אלה עשויים להתרחש מייד לאחר מות ההורה, בזמן שהילד עדיין מנסה לעכל ולהתמודד עם הפרידה ממנו.

השפעת אובדן הורה בגיל הרך בטווח הקצר ולטווח הארוך

ישנם גורמים רבים המשפיעים על דרכו של הילד להגיב למות הורה כגון: גיל הילד, אופי/סוג המחלה, מין ההורה, מערכת היחסים עם ההורה, חווית המוות (למשל מוות מפתיע), סוג המוות, תגובת ההורה השני, סביבת המשפחה (למשל גודל המשפחה), רמת הלכידות המשפחתית או הקהילתית, סגנון השכול, סטטוס סוציו-אקונומי והיכולת לספק תמיכה.

השפעה לטווח הקצר

לפי האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, מותו של אדם חשוב בחיי הילד הוא מהאירועים המלחיצים ביותר שילד יכול לחוות, והוא עלול לפגוע בצורה משמעותית בהתפתחות אישיותו של הילד, כאשר ילדים מתחת לגיל 5 הם הפגיעים ביותר. אחד מהגורמים שתורמים לפגיעות בקרב ילדים צעירים, הוא החוסר בכישורים שפתיים המקשים עליהם לבטא את רגשותיהם באמצעות שפה. מבחינה רגשית, אובדן הורה יכול להחוות אצל הילד כתחושה עזה של חוסר, כיוון שהילד ראה את ההורה שלו חלק מעצמו, וכתוצאה מכך לתחושה של עצמי לא שלם. תחושה עצמית לא שלמה זאת עשויה להתחזק בהשוואתו לילדים אחרים ולעורר בקרבו רגשי נחיתות, קנאה ומלנכוליה. כמו כן עשויות להתפתח אצל הילד התנהגויות בעלות קווים דיכאוניים, המעוררים דימוי עצמי נמוך ונטייה להימנע מאחריות.

השפעה לטווח הארוך

מוות הורה בילדות נחשב לאירוע טראומתי המייצר לא רק צער מיידי, אלא גם נטייה לפגיעות מוקדמת להגיב בדיכאון כאשר מתמודדים עם אובדן או דחייה בחיים הבוגרים. מחקרי אורך המתמקדים בתהליך השכול בשנתיים הראשונות אחרי מות ההורה, רואים בשנתיים שלאחר מות ההורה תקופה משמעותית, כאשר שכול לא פתור בתקופה זאת יכול להיקשר בעתיד לבעיות פסיכיאטריות, דיכאון, מחלות כרוניות ותגובות קליניות מתמשכות כגון אשמה. בנוסף עשויה להיות הפרעה משמעותית בביטחון העצמי, בביצועי בית הספר וביחסים בין אישיים המדווחים כקשורים למות הורה. שכול הורה בגיל הרך עשוי להשפיע על הבריאות הפיזית בהמשך החיים המתבטא במחלות הקשורות ללחץ נפשי. מחקרים שהתמקדו באנשים שחוו אובדן הורה בילדות, מצאו עלייה בהפרשת קורטיזול (הורמון המופרש בזמן חרדה) לעומת קבוצת ביקורת של נבדקים אשר לא חוו אובדן בגיל הרך. נהוג לייחס את ההבדל בין שתי הקבוצות להבדלים בהתפתחות של ציר ההיפותלמוס-היפופיזה-אדרנל (HPA). ציר ה-HPA אחראי, בין השאר, על וויסות התגובה של הגוף ללחץ, כאשר בסופו מתרחשת הפרשה של קורטיזול. ציר זה מתפתח אצל ילדים בצורה תקינה כאשר חשיפתם ללחץ נחשבת למתונה. לעומת זאת, חשיפה ללחץ מוגבר בילדות, כדוגמת חווית אובדן הורה, יוצרת שינויים בציר ה-HPA ועשויה להעלות את הסיכון להתפתחות הפרעות פסיכיאטריות בהמשך החיים.