google/wiki40b huggingface dataset:
הילמן אימפ

הילמן אימפ (hillman imp; מכוּנה שדון‬) היא מכונית מיני בריטית שיוצרה בבריטניה על ידי "רוטאס" (Rootes) משנת 1963–1976. יוצרו כ-500,000 יחידות. בשנת 1964 נבחרה במקום השלישי למכונית השנה באירופה.
דגם ההילמן הסקי אשר יוצר בין השנים 1967-1979 בתצורת סטיישן, התבסס על דגם ה"הילמן אימפ".
מנועי מכונית הספורט Ginetta G15 מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ הבריטית Ginetta Cars   אשר יוצרו בין השנים 1968–1974 נלקחו מדגמי "הילמן אימפ" (ברישיון).

יצרנית הרכב "הילמן"

הילמן נוסדה בשנת 1907, ליד קובנטרי, אנגליה. לפני 1907 החברה בנתה אופניים. חברת הילמן החדשה שנשלטה על ידי Rootes נרכשה על ידי האמבר ב -1928. האחים Rootes הגיעו לאחזקה של שישים אחוז של האמבר בשנת 1932, שליטה אשר נשמרה עד 1967, כאשר קרייזלר קנה את Rootes וקנה את ארבעים האחוזים של בעלי המניות בהאמבר. הסמל המסחרי המשיך לשמש תחת קרייזלר עד שנת 1976.
מתלי  ה-"הילמן אימפ" הורכבו ברישיון בדגם המכונית החשמלית אנפילד 8000 שיוצרה בשנת 1973.
אמיל קלפרון

שנותיו הראשונות

נולד בפריז למריה אגתה גוד וקלאוד קלפרון שהיה סוחר. הוא למד במכללת ז'ואיאי (Juilly), לפני שעבר ללמוד במוסדות הגבוהים אקול פוליטכניק ואקול דס מיינס (École des Mines).  נשא לאישה את מלני וסאר, בתו של המהנדס פייר דומיניק באזיין (Pierre-Dominique Bazaine).

עבודתו

קלפרון פיתח דרך אלגנטית להצגת ממצאים בתרמודינמיקה, ותיאר לראשונה את מעגל קרנו כעקום סגור בדיאגרמה של לחץ כפונקציה של נפח.
קלפרון פיתח את הרעיון של תהליך הפיך ואף קבע את "עקרון קרנו", המוכר כיום כחוק השני של התרמודינמיקה.
קלפרון גם גזר את קשר קלאוזיוס - קלפרון, המאפיין את מעבר הפאזה בין שתי פאזות שונות של חומר.
ריכרד פון שטריגל

ביוגרפיה

פון  שטריגל נולד במוראביה (היום חלק מצ'כיה). הוא למד באוניברסיטת וינה והצטרף בגיל צעיר מאוד לסמינר הפרטי של אויגן פון בוהם-באוורק, שהניב דור שלם של כלכלנים מובילים, כמו באואר, בוכארין, מיזס, אוטו נויראת ושומפטר.
אחרי מלחמת העולם הראשונה זכה בשנת 1923 לפרופסורה, אך בניגוד לרוב עמיתיו מהאסכולה האוסטרית נאלץ למצוא את פרנסתו מחוץ לאקדמיה והפך לפקיד בכיר בחברת ביטוח. כישוריו כמרצה שיטתי ובהיר, עם זאת, הקנו לו השפעה רבה על הדור הצעיר של כלכלנים שבקע מאוניברסיטת וינה אחרי מלחמת העולם הראשונה, ושטריגל הפך לדמות מעצבת עבור בני הדור השני של הכלכלנים הוינאים כמו האייק, הארבלר, מאכלופ, מורגנשטרן ואחרים. 
שטריגל טען כי יש ללמוד את התאוריה הכלכלית כדבר לעצמו, בלי לעסוק במחקרי שטח אמפיריים, ויש להשתמש בתאוריה כדי להסביר תופעות כלכליות ולהשתמש בה להכוונת הפעולה הפוליטית. דעות אלו היו חריגות בשנות העשרים והשלושים, בהן שלטה בגרמניה ובאוסטריה התפישה של "האסכולה ההיסטורית" שטענה כי אין חוקים כלכליים תקפים תמיד אלא רק כללים היפים למצבים מסוימים ולכן אין טעם בחקר חוקים כלליים ויש לעסוק במחקרים מעשיים של חברות, מנהל, ערים, וכדומה. 
עבודתו החשובה ביותר של שטריגל הייתה "הון וייצור" משנת 1934. שטריגל ביקש בה להתמודד עם הסיבות לשפל הכלכלי הגדול במערב בשנות השלושים. בהשפעת ג'בונס ובוהם-באוורק ניתח שטריגל בצורה בהירה וחדה את השפעת הרחבת ההון בזירה המקרו-כלכלית, כשהוא מפתח את הגישה האוסטרית לנושא לכלל תאוריה כוללת ושלמה. 
כרבים אחרים באסכולה האוסטרית, וכמו האסכולה בכללה, שקעו עבודותיו של שטריגל בשכחה בשנות השלושים. אחרי איחודן של גרמניה ואוסטריה (ה"אנשלוס") בשנת 1938 בחר שטריגל להשאר בווינה, בין השאר בגלל בריאותו המתדרדרת. עם מותו בגיל 51 בשנת 1942 נמחה הסיכוי האחרון לבנות מחדש את האסכולה האוסטרית בווינה ונחתם למעשה תפקידה של האסכולה ככוח עצמאי באוסטריה וגרמניה בתקופה אחרי מלחמת העולם השנייה.
אל טחין

היסטוריה

בנייתה של אל-טחין החלה במאה ה-1 והגיעה לשיאה בסוף התקופה הקלאסית, סביב 600-900 לספירה. ניתן למצוא במבני העיר מתקופה זו השפעה של טאוטיווקאן. הבנייה נמשכה עד המאה ה-13, אז נכבשה העיר ונשרפה. לאחר מכן, יושבה העיר על ידי אוכלוסייה דלה יותר עד המאה ה-16, עת נכבשה בידי הכיבוש הספרדי.

גילוי האתר

בשנת 1785 ביקר המהנדס דייגו רואיז באתר שהיה מכוסה כולו בצמחייה, ופרסם את התיאור הראשון שלו. בתחילת המאה ה-19 ביקרו באתר גילרמו דופיי, אלכסנדר פון הומבולדט וקרלוס נבל, שפירסמו נתונים נוספים. החפירה הארכאולוגית הראשונה באתר נערכה על ידי חוזה גארסיה בין השנים 1943 ל-1963. משנות ה-80 ערך המכון המקסיקני לאנתרופולוגיה והיסטוריה פעולות שימור באתר.
סרוקומלה

תולדות היישוב

סרוקומלה נזכר מהמאה ה-16 ככפר בבעלות אצולה, ובשנת 1573 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בשנת 1760 נבנתה בכפר כנסייה. בשנת 1815 נכלל היישוב בתחום פולין הקונגרסאית, ובשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.

יהודי סרוקומלה

יהודים התיישבו בכפר בראשית המאה ה-19, ובתחילת המאה ה-20 התקיימה במקום קהילה יהודית קטנה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ישבו בכפר כ-200 יהודים, חלקם פליטים.
ביום כיפור תש"ג, 22 בספטמבר 1942, ריכזו שוטרים גרמנים את בין 200 ל-300 היהודים שנמצאו בכפר בכיכר השוק בו, ורצחו אותם בקבוצות של עשרים איש בחורשה סמוכה, בטבח שנמשך 11 שעות. בד בבד ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים ביישוב. יהודים בודדים מהכפר הצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה, ולחבור ליחידת פרטיזנים יהודים, בפיקודו של דוד ויינשטיין.
נעשה ונשמע (ארגון)

נעשה ונשמע - המרכז ללימודי היהדות היה ארגון ישראלי בתחום ההסברה היהודית והחזרה בתשובה שפעל בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80.

היסטוריה

ארגון "נעשה ונשמע" נוסד בתל אביב על ידי מוסדות ישיבת אור שמח בירושלים ביוזמתם של מספר אנשי הסברה יהודית ופעילים בתנועת התשובה, ובראשם מנחם גרילק. פעילות הארגון נעשתה מתוך דירה שכורה בשדרות רוטשילד שבמרכז תל אביב, ומשכה אליה רבים מתושבי העיר, בעיקר מקרב האוכלוסייה הצעירה והמשכילה, ובהם גם ידוענים.
הפעילות כללה שיעורים מגוונים בכל תחומי היהדות וברמות השונות: פרשת השבוע, נ"ך, הלכה, ספרות המוסר ומחשבת ישראל, וכן שיעורי עיון בתלמוד למתחילים ולמתקדמים. כמו כן ניתנו הרצאות מפי מרצים מהצוות הקבוע של "נעשה ונשמע" ומרצים אורחים. 
אחת הפעילויות המרכזיות והאינטנסיביות של "נעשה ונשמע" היו ימי עיון שנערכו במקום עבור קבוצות רבות-משתתפים. בין המשתתפים: יחידות צבאיות ותלמידי תיכון מגוש דן.  
לצד שיעורים, הרצאות וימי עיון ניתנו הכוונה וייעוץ אישי על ידי אנשי "נעשה ונשמע", רבנים ואנשי מקצוע. 
בין המרצים ומוסרי השיעורים: הרב אריה וינברג (לימים ראש ישיבת לב בנים), הרב משה פרנק (לימים יושב-ראש דגל התורה בירושלים), משה גרילק, שמואל חסידה (עורכי "דע את יהדותך"), יעקב שנפלד (בנו של משה שנפלד), מרדכי ארנון, הרב חיים זוננפלד, רבה של נווה אביבים. בין המרצים האורחים: הרב חיים פרידלנדר והרב אפרים צמל. 
בין החוזרים בתשובה המפורסמים שיצאו מ"נעשה ונשמע": אורי זוהר, האסטרופיזיקאי ד"ר נסים וידאל.
אלכסנדר טאראנובסקי

תחילת הקריירה

טאראנובסקי נולד למשפחת איכרים קשי יום באזור מחוז וולגוגרד של ימינו וב-15 באוקטובר 1907 סיים את המכללה הצבאית בטביליסי במגמת גאודזיה. ב-18 במרץ 1908 נשלח לביצוע מדידות טופוגרפיות באזור המפרץ הפיני ושפך הנייבה. מאפריל 1909 לימד גאודזיה באקדמיה הצבאית בטביליסי ובשלהי אותה שנה הוצב שוב בגזרה הפינית ומונה לפקד על פרישת רשת טריאנגולציה באזור. ב-14 בינואר 1910 מונה לתפקיד שדה, כקצין רגלים בחטיבה ה-1 בפינלנד. ב-6 באוקטובר 1912 הועבר לתפקיד מטה במפקדת הצבא במיקולאייב וב-14 באפריל 1913 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד גדוד בחטיבת הגרנדירים השנייה.

מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת טאראנובסקי בתפקידי מטה בחטיבתו. בשלהי 1916 הועברה החטיבה ה-2 ביחד עם החטיבה ה-4 בפיקודו של מיור-גנרל לאונטייב לסלוניקי ושם הרכיבו כוח משותף עליו הופקד מיכאיל דיטריכס. ביולי 1917 צורפו שתי חטיבות נוספות לכוח הרוסי וביחד הן הרכיבו אוגדה לא אורגנית. בעת הזו כיהן טאראנובסקי כראש מטה החטיבה ולפי מרבית המקורות שהה ברוסיה.
ב-2 ביוני 1917 הועלה טאראנובסקי לדרגת מיור גנרל. לאחר מהפכת פברואר, נקרא מיכאיל דיטריכס בבהילות למטה הכללי הרוסי, ביולי מונה טאראנובסקי רשמית למחליפו, אך רק באוקטובר הגיע מרוסיה לחזית והחל את תפקידו בפועל. באוגדה הרוסית שמנתה 18,000 לוחמים החלו בעיות משמעת פנימיות ועימותים קשים בין חיילים לקצינים ובין תומכי מהפכת אוקטובר ומתנגדיה. בינואר 1918 פורק מרבית הכוח הרוסי בחזית המקדונית מנשקו, חלק מהחיילים נכלאו, כמה עשרות מתנדבים צורפו לשורות הכוח הסרבי והגנרל טאראנובסקי חזר למולדתו, שוחרר מצבא האימפריה והתנדב לשורות הצבא האדום.

שלהי הקריירה ואחריתו

באביב 1918 מונה לראש מטה האוגדה ה-1 ה"עבר קווקזית" ולחם במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. בין ה-20 באוקטובר ל-2 בנובמבר 1920 כיהן כראש מטה הארמייה ה-3 של הצבא האדום בחזית הפולנית ובהמשך כיהן בצוות המשא ומתן הרוסי לגיבוש תנאי הסכם ריגה. במהלך 1921 כיהן כמפקד האוגדה ה-17 וה-4, אך בשלהי אותה שנה הורחק מתפקידי שדה ומונה לראש מחלקת הקרטוגרפיה באזור ארכנגלסק. ב-21 בדצמבר 1930 נעצר טאראנובסקי על ידי סוכני המשטרה החשאיתבמסגרת טיהור האביב(רו') שביצע יוסיף סטלין בצבא האדום ומטרתו הייתה להוציא משורותיו את כל הקצינים ששירתו בצבא האימפריה הרוסית.
טאראנובסקי הועמד לדין וכפר באשמה, אך נידון ל-3 שנות מאסר ונשלח לגולאג בקוטלס. עם שחרורו, התיישב בעיר ארכנגלסק ועבד ברשות המקומית כמנהל המחלקה לגאודזיה ורישום מפות. טאראנובסקי נעצר מספר פעמים בידי סוכני המשטרה החשאית בעוון חתרנות וב-30 בדצמבר 1937 הועמד לדין באשמת בגידה. ב-8 באוקטובר 1938 הוצא טאראנובסקי להורג על ידי כיתת יורים. ב-15 בספטמבר 1989 טיהר משרד ההגנה הסובייטי את שמו של טאראנובסקי וקבע כי הוצא להורג שלא בצדק.
טום גוגליוטה

מכללות

גוגליוטה נולד וגדל בעיר האנטינגטון שבניו יורק. בין השנים 1988–1992 למד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית ושיחק בנבחרת הכדורסל שלה. את קריירת המכללות החל כשחקן ספסל זניח, כשקלע 2.7 נקודות בממוצע למשחק בעונת הפרשמן שלו, ובשלוש העונות הבאות השתפר בהדרגה, עד שבעונת 1991/1992 רשם ממוצעים של 22.5 נקודות ו-9.8 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית העונה של מחוז החוף האטלנטי (First team All-ACC).

קריירה מקצועית

גוגליוטה נבחר על ידי קבוצת וושינגטון בולטס בבחירה השישית של דראפט ה-NBA לשנת 1992. כבר בעונת הרוקי שלו הפך לשחקן חמישייה בקבוצה הצעירה, כשהעמיד ממוצעים של 14.7 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. לאחר 2 וחצי עונות בוושינגטון נשלח גוגליוטה בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, יחד עם 3 בחירות דראפט, בתמורה לכוכב הצעיר כריס ובר. במהלך אותה עונה, 1994/1995, הועבר בטרייד נוסף למינסוטה טימברוולבס עבור דונייל מרשל.
ב-3 וחצי עונותיו במינסוטה הפך לחלק משלד הקבוצה, לצד קווין גארנט וסטפון מרבורי, והציג ממוצעים של 18.2 נקודות, 8.5 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק לאורך התקופה. בעונת 1996/1997 קלע שיא קריירה של 20.6 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר בפעם היחידה בקריירה.
במהלך עונת 1997/1998 נפצע בברכו, נאלץ להחמיץ את 41 המשחקים האחרונים של העונה, ושוחרר מהטימברוולבס בסיומה. על אף פציעתו, חתם לקראת העונה הבאה בפיניקס סאנס על חוזה ל-6 עונות עבור כ-60 מיליון דולר. בשנת 1999 השתתף בטורניר אליפות אמריקה בכדורסל כחבר נבחרת ארצות הברית, לצד חברו לקבוצה ג'ייסון קיד. לאורך האליפות קלע גוגליוטה 5.4 נקודות למשחק, ועזר לנבחרתו לזכות במדליית הזהב. ב-5 וחצי עונותיו בפיניקס הרבה גוגליוטה להיפצע ותפוקתו צנחה ל-9.1 נקודות בממוצע למשחק.
בשתי עונותיו האחרונות שיחק עבור יוטה ג'אז, בוסטון סלטיקס ואטלנטה הוקס כשחקן ספסל שולי יחסית, ובסיום עונת 2004/2005 פרש ממשחק, בגיל 35. לאורך 13 עונותיו ב-NBA השתתף גוגליוטה ב-12 משחקי פלייאוף בלבד, ומעולם לא שיחק בסיבוב הפלייאוף השני.
מסב כדורי

מסב כדורי (מכונה גם קוּגֶלָגֶר). הוא מסב הגלגול הנפוץ ביותר, הנושא את העומס על גבי כדוריות פלדה קשה. תפקידו להקטין את החיכוך והשחיקה בין ציר מסתובב לבין חלק המכונה הנושא את הציר. מסב כדורי מתאים למגוון רחב של שימושים וקל לייצרו בדיוק רב.
המסב בנוי משתי טבעות פלדה קשה בעלות מסילה פנימית חצי עגולה. בין שתי הטבעות מפרידים כדורי פלדה מוקשית, הנעים בתוך המסילות. כלוב (cage) העשוי משני חלקים שומר על הכדורים במרחקים שווים זה מזה בתוך המסילות. על פי רוב הטבעת הפנימית מושחלת בכוח או בחום על הציר ונעה יחד אתו, בעוד הטבעת החיצונית מוכנסת בכוח לתוך בית המסב ואינה מסתובבת כלל, אך קיים גם מצב הפוך.
יכולת העמיסה של מסבים כדוריים קטנה משל מסבים גליליים, משום שהמגע שלהם נקודתי, אך לעומת זאת הם מסוגלים לפעול במהירויות גבוהות יותר, מאחר שהחיכוך בהם קטן יותר. מסבים כדוריים יכולים גם לשאת עומס צירי בנוסף לעומס האנכי.
מסבים כדוריים נמצאים במכונות ובמנועים מכל הסוגים, בגלגלים של גלגשת ושל מכוניות, בדלתות הזזה כבדות, בגלגלי אופניים, בצעצוע הספינר ועוד.
כדי להשתמש במסבים למהירוית גבוהות מאוד (24,000 סל"ד ויותר) משתמשים בכלוב (cage) שעשוי מחומר ספוגי שבו מוספג השמן שמשמש לשימון המסב ומשתחרר בקצב איטי עקב חימום השמן בזמן הסיבוב ,מכיוון ששמן במצב חופשי על הכדוריות ייזרק בגלל הכוח הצנטריפוגלי שמתפתח בזמן סיבוב במהירויות גבוהות.
משה דוד גיסר

משה דוד גִיסֶר (בכתיב יידי: גיסער; בספרדית: Moshe David Guiser;‏ 1893, ראדום, פולין - 19 באפריל 1952, סנטיאגו, צ'ילה) היה משורר, עיתונאי, סופר, מבקר ועורך יידי.

ביוגרפיה

משה דוד גיסר נולד בשנת 1893 בעיר ראדום שבפולין במשפחה יהודית ענייה של נפחים ויוצקי ברזל. בגיל צעיר הוכרח להפסיק את לימודיו ולסייע לאביו בעבודת הנפחות שלו. המשפחה נדדה בערי פולין השונות, לודז', ורשה וקונסק, וגיסר הצעיר עבד עבודה פיזית קשה וסבל חרפת רעב.
במלחמת העולם הראשונה גויס בכפייה על ידי הגרמנים, ונשלח לעבודה בבית יציקה בגרמניה, בקלן, לסייע למאמץ המלחמתי הגרמני. שם החל להתעניין בספרות גרמנית, ושם גם החל לכתוב את שיריו הראשונים, שכתבם על קרעי נייר מזדמנים. אחדים משירים אלה היו ראשית פרסומו בעיתונות היידיש. שירו הראשון התפרסם בשנת 1919 בביטאון פועלי ציון בווינה, "דער אידישער ארבייטער".
בשנת 1921 עבר לעיר ורשה, ושם הצטרף לחבורה הספרותית היידית "כאליאסטרע" ('כנופיה'). שיריו הותירו רושם רב על הקוראים.
בשנת 1924 היגר גיסר לארגנטינה, השתקע בבואנוס איירס, והיה מורה בבתי ספר יהודיים. במקביל המשיך בעבודתו הספרותית, והיה עורך ואף מוציא לאור של עיתוני ילדים ביידיש. הוא פרסם ספרי שירה, שירי ילדים ופרוזה. מארגנטינה שלח את שיריו לכל במות היידיש הגדולות בצפון אמריקה ובאירופה. הוא עסק גם בביקורת, ועל מאמרי הביקורת שלו נהג לחתום בשם עט דוד בנדר. שיריו וסיפוריו, שסיפרו על מולדתו בפולין, אך גם על הנופים החדשים שפגש בארגנטינה, זכו לאהדת הקוראים, ולחיבת הילדים.
בשנת 1933 היגר גיסר שוב, הפעם לסנטיאגו בירת צ'ילה. הוא הפך למו"ל ולמדפיס, והוציא לאור את ספרי שירתו וסיפוריו, ערך והוציא כתבי עת ביידיש, ופרסם גם מכתבי אחרים. כמוציא לאור, הוא נכשל: כתבי העת שהוציא היו קצרי ימים, והוא חזר לכתיבת שירה וסיפורת. כן היה פעיל מרכזי בחיי התרבות של הקהילה היהודית שם, וערך את העיתון "דאס אידישע ווארט". בשנת 1950, כשנתיים לפני מותו, ערך ביקור ממושך בקהילות היהודיות של קנדה וארצות הברית, וזכה שם לקהל מאזינים גדול ואוהד. מבחר מיצירותיו יצא לאור כבר לאחר מותו, בשנת 1953.
משה דוד גיסר נפטר ממחלה קשה באביב 1952, בגיל 59. כמה חודשים לאחר מכן עלו לישראל אלמנתו ליובה וילדיו.
בחודש מאי 2012 הפקיד בנו, אורי גיסר, את ארכיונו בספרייה הלאומית. הארכיון כולל כתבי יד של יצירותיו (בעיקר שיריו), התכתבות עם סופרי יידיש ואישים שונים בנוגע לפעילותו הספרותית והציבורית, גזרי עתונים ובהם מאמרים מאת המשורר ועל אודותיו, וכן כמה תצלומים.
פאריסוב

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1444, ובשנת 1538 הוענקו לו זכויות עיר. זכויות אלה ניטלו מהיישוב בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר.

יהודי פאריסוב

במאה ה-19 נוסדה בכפר חסידות פוריסוב.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,900 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב פליטים יהודים רבים. ב-17 בספטמבר 1939 נכנסו ליישוב הגרמנים, וגייסו את יהודיו לעבודות כפייה.
בנובמבר 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו פרצה בהמשך מגפת טיפוס הבהרות. על יושבי הגטו הוטל לשלם תשלומי כופר, ובאביב 1942 נרצחו בו מספר יהודים, ובהם חלק מחברי היודנרט. בקיץ 1942 הובאו לגטו שביישוב יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-27 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס ושוטרים ומכבי אש פולנים, ושילחו את כ-3,500 היהודים שנותרו בו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה נרצחו במקום 39 מיושבי הגטו.
בתי סיידוף

היסטוריה

המבנה הראשי במקום הוקם בשנת 1911 על ידי יצחק סיידוף, יהודי אמיד מבוכרה, כמתחם מגורים ומסחר לאורך דרך יפו.  
המבנה נבנה כמבנה דו-קומתי טורי בסגנון שכונות חצר כאשר החזית שפונה לרחוב יפו היא מסחרית ומתעקלת לפי תוואי הדרך ושתי זרועות נוספות נשלחות אל מאחרי המבנה. שני פתחי כניסה בחזית רחוב יפו מובילים לחצר הפנימית שבה נכרו שני בורות מים וגרם מדרגות מתוכה מוביל אל מרפסת לאורך הקומה העליונה שדרכה נכנסו לבתים. 
עם השנים הוזנח המתחם ומצבו הדרדר, רוב החנויות בחזיתו שימשו כבתי מלאכה ובחצרו הוקמו בתי מלאכה, מחסנים ומבנים מאולתרים מחומרי בנייה ירודים. גם כמה מהדירות במתחם הפכו עם השנים למחסנים ומשרדים. 
על הווי החיים בשכונה סיפרו בזיכרונותיהם הסופרים והמשוררים הרצל ובלפור חקק, שגדלו בשכונה עד גיל 12: 
באותן שנים בשנות החמישים כולם היו עניים. בשכונה גרו רק בני עדות המזרח וספרדים. השכונה הייתה מקום מגורים למשפחות עניות. בשום בית לא היה מקרר או תנור. האמבטיה שלנו הייתה פיילה (גיגית). את שיעורי הבית הכנו על אדן החלון, כיוון שלא היה לנו שולחן כתיבה, ובלילה היה הבית כולו חסום במיטות (במשך היום היו המיטות מקופלות , כמובן). גרנו כולנו: זוג הורים, ארבעה אחים ושתי אחיות בדירת חדר. במרכז החדר היה שולחן אחד והוא שימש לכל הצרכים: גם שולחן בישול עבור אמא, גם שולחן אוכל משפחתי, ולפעמים גם שולחן משחקים וכתיבה. בבוקר היה מגיע החלבן ומוזג לאמא לסירים את החלב, לפי המידה שרצינו. אחר כך היה רושם בעיפרון קופי בפנקס, ואמא שילמה בהקפה בסוף החודש. כך היו מגיעים לשכונה בעלי מקצוע שונים: משחיז הסכינים, מלבין הכלים (וייסן קסלאך), הזגג, מנפץ הכותנה וכיוצא בזה.
לאחר מגעים שנמשכו כמה שנים הצליחו יורשי משפחת סיידוף, בעלי הנכסים במתחם, להגיע להסכמות וגיבשו תוכנית לשיקום המבנה ובניית גורד שחקים בחצרו. בשנת 2008 החלו העבודות במתחם, המבנה המרכזי שומר ושופץ מן היסוד תוך החלפת הדלתות, החלונות, הגג, שימור ושחזור פרטי ברזל ובניית קומת גג (שלא בולטת משטח הגג המקורי). קומת הקרקע משמשת לחנויות, בתי קפה ובית כנסת והקומות שמעליה משמשות למגורים. בחלקו המערבי של המבנה פועל מרכז ביתא ירושלים.
בחצר המבנה הוקם גורד שחקים בן 24 קומות בתכנון האדריכל זאב שיינברג. הדירות במתחם, שנבנו כדירות יוקרה, נמכרו ברובם לתושבי חוץ. בשאר שטח החצר הוכשרה רחבה מרוצפת, ניטעו עצים והוקמה מזרקה.
הת'ר לוקליר

ביוגרפיה

לוקליר נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של ויליאם רוברט ודיאן לוקליר. היא הצעירה מבין ארבעה אחים.
בעת לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, לוקליר עבדה כדוגמנית והשתתפה בפרסומות.

קריירה

ההופעה הראשונה שלה על המסך הייתה בראשית 1980 עם תפקידים קטנים בסדרות צ'יפס ורוברט 240. ב-1981, הבמאי אהרון ספלינג ליהק אותה לסדרה שושלת, בה הופיעה לוקליר עד ירידתה מהמסכים ב-1989. בשנת 1993 היא השתתפה בתפקיד אורח בסדרה מלרוז פלייס, ועם הזמן נהייתה שחקנית קבועה בסדרה עד לביטולה ב-1999. לאורך הקריירה שלה היא השתתפה במספר הפקות הטלוויזיה של אהרון ספלינג החל מ"שושלת" ו"מלרוז פלייס" ועד ל"טי. ג'יי הוקר", "ספינת האהבה" ו"המלון".
לאחר ביטול מלרוז פלייס היא השתתפה בקומדיית המצבים "ספין סיטי" עד לסיומה בשנת 2002, והייתה מועמדת על תפקידה בסדרה פעמיים לפרס גלובוס הזהב בקטגוריה "השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה בטלוויזיה". בשנת 2002 היא השתתפה בתפקיד אורח מספר פעמים בסדרה סקראבס. בשנת 2004 היא ביצעה תפקיד אורח בסיטקום "שני גברים וחצי", וכיכבה בסדרת הדרמה "לקס" בNBC. בשנת 2005 היא הופיעה בסרט הקומדיה "הגבר המושלם", ובאותה שנה היא שיחקה בסדרה בוסטון ליגל. בשנת 2007 שיחקה בסרט הדרמה "משחק החיים" לצד טום סייזמור. בנובמבר 2009 לוקליר הצטרפה לקאסט של סדרת הספין אוף של מלרוז פלייס בעלת אותו השם. היא הופיעה כמעט בכל פרק בסדרה בתפקיד הידוע שלה סתור אמנדה וודוורד. למרות הופעתה של לוקליר יחד עם שחקנים שונים מהסדרה המקורית, הסדרה לא זכתה להצלחה ובוטלה לאחר עונה אחת בלבד.

חיים אישיים

לוקליר הייתה נשואה למתופף טומי לי מלהקת מוטלי קרו, שנישא מאוחר יותר לפמלה אנדרסון, ממאי 1986 עד אוגוסט 1993. שנה לאחר גירושיהם, היא נישאה לריצ'י סמבורה, גיטריסט להקת הרוק בון ג'ובי. בשנת 1997 נולדה בתם היחידה, אווה. בפברואר 2006 לוקליר הגישה בקשת גירושים מסמבורה והשניים התגרשו באופן סופי ב-2007. באותה שנה היא החלה מערכת יחסים עם השחקן ג'ק וגנר ששיחק לצדה במלרוז פלייס.
צבי איילון

ביוגרפיה

איילון נולד באימפריה הרוסית בקיץ 1911, בנם של אסתר ומאיר לשצ'ינר. קיבל חינוך מסורתי בעירו. בשנת 1923, בהיותו נער צעיר, עלה לארץ ישראל. למד בבית הספר הריאלי בחיפה ובבית הספר החקלאי מקווה ישראל.
בגיל 16 הצטרף לארגון 'ההגנה'. במאורעות תרפ"ט (1929) היה מפקד מחלקה, ובמהלכם נפצע.
שירת מ-1936 במנגנון הקבע של 'ההגנה' במחוז חיפה, ומילא תפקידי פיקוד והדרכה במחוז, ולאחר-מכן בגליל הצפון (שם היה קצין תכנון). ב-1943 הדריך בקורס הקצינים של ארגון 'ההגנה' בג'וערה. ב-1944 מונה למפקד גליל הצפון. בהמשך היה קצין מטה בכיר במטכ"ל. היה שותף לגיבוש רעיון חיל השדה (חי"ש) ותורת-הלחימה של 'הגנה התקפתית'. ערב פרוץ מלחמת העצמאות שימש כקצין תכנון במטכ"ל. בינואר 1948 מונה לתפקיד סגן הרמטכ"ל, ועם הקמת צה"ל במאי אותה שנה המשיך בתפקידו, בדרגת אלוף. במקביל לתפקידו כסגן הרמטכ"ל היה מפקד חזית ג' (היום פיקוד המרכז), שפיקדה על הכוחות שנלחמו בירושלים ובסביבתה. 
בגלל מחלתו של הרמטכ"ל יעקב דורי הוא תיפקד זמן מה כרמטכ"ל בפועל. בתפקידו זה חתם על צווי מעצר של נאשמי אלטלנה וכן על צו המעצר של טוביאנסקי. 
לאחר המלחמה הוא היה אחראי על קיום מצעד צה"ל ביולי 1949, שהתקיים לאחר כישלון המצעד שלא צעד ביום העצמאות. 
ב-1952 מונה לראש אג"א (אגף אפסנאות, היום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה – אט"ל), וב-1954 מונה למפקד פיקוד המרכז, תפקיד אותו מילא עד פברואר 1956, עת יצא ללימודים בארצות הברית. באוגוסט 1957 מונה לראש אגף בינוי ונכסים במשרד הביטחון, ביולי 1958 מונה על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון לסמנכ"ל משרד הביטחון לעניינים כלכליים, וב-1959 מונה לעמוד בראש משלחת משרד הביטחון בבריטניה. ב-1964 היה לשגריר ישראל ברומניה, וב-1965 פרש מהשירות הצבאי. מנובמבר 1966 שימש מנהל אגף הרישוי במשרד התחבורה וכמבקר עיריית תל אביב. בשנת 1968 היה שותף להקמת המועצה לישראל יפה.
בשנת 1931 נשא את רחל כצנלסון (נפטרה באביב 1970), והיה אב לשניים: דליה ובועז.
פרוטו-פמיניזם

יוון העתיקה

אפלטון בספרו "המדינה" מגדיר את תפקיד הנשים בעיניו:
האם כלבים מחולקים ל"הוא" ו"היא" בציד ובשמירה ובשאר מטלותיהם ככלבים? או שמא אנו סומכים על הכלבים לבדם בשמירת הצאן ומשאירים את הכלבות בבית בעקבות הרעיון כי גידול והנקת גוריהם היא מטלה גדולה דיה עבורן?
— המדינה, ספר חמישי
במדינתו האידיאלית של אפלטון, הנשים והגברים נושאים בזכויות ובמטלות שוות, כשההבדל היחיד בעיניו הוא ההבדל הפיזי ביניהם, כשהגברים חזקים יותר מן הנשים.

ימי הביניים והרנסאנס

לפרוטו-פמיניזם בימי הביניים חשיבות רבה, בעיקר בגלל השפעתו העקיפה והישירה על הפמיניזם המודרני. בין השאר ניתן למנות את הסופרת מארי דה פרנס בת המאה ה-12, המשוררת הונציאנית קריסטין דה פיזאן בת המאה ה-14 מחברת הספר עיר הגבירות, קתרין מאראגון והפילוסוף בן חצרה חואן לואיס ויוס שטען לזכות הנשים להשכלה, כמו גם רודולף אגריקולה בן התקופה.

המאה ה-17

מארי דה גורנה, חברתו ועורכתו של מישל דה מונטן, פרסמה ב-1622 את חיבורה "שוויון בין גברים לבין נשים" וב-1626 את "תרעומת הנשים", שני חיבורים פמיניסטיים. פרנסואה פולה דה לה-בארה (François Poullain de la Barre) פרסם ב-1673 את ספרו "De l'égalité des deux sexes" ("לשיוויונם של שני המינים"). 
לאחר פרסום פמפלט מיזוגיני בשם "The arraignment of lewd, idle, froward, and unconstant women" ("כתב האישום של נשים זנותיות, עצלות, קשות-לב ובלתי ממושמעות") פרסמה נערה צעירה בשם רייצ'ל ספט, ביתו של כומר מקומי, מאמר נגדי. המאמר הכתוב היטב, טען לשוויונם של הנשים לעומת הגברים, ונכתב היטב תוך הפגנת ידע נרחב ורטוריקה מעולה. בנוסף לדעה הייחודית שהוצגה במאמר, באופן נדיר נכתב המאמר תחת שמה האמיתי של הכותבת, ולא תחת פסבדונים.
מעט מאוחר יותר, במחצית השנייה של המאה ה-17 פעלה וכתבה מרי אסטל, שני ספריה הידועים ביותר: "A Serious Proposal to the Ladies, for the Advancement of Their True and Greatest Interest" (הצעה רצינית לגברות, לקידום האינטרס האמיתי והעליון שלהן) (1694) ו-"A Serious Proposal, Part II" (הצעה רצינית, חלק שני) (1697). בספריה היא פורשת את משנתה בדבר מתן חינוך לנשים, דבר שבתקופתה נחשב כצעד נועז. מעט קודם לה, המלומדת ההולנדית-גרמנית אנה מריה ון שורמן פרסמה אף היא ספר בו קראה לחינוך לנשים.
האבסינת

תיאור היצירה

בציור מתוארות שתי דמויות – גבר ואישה. האישה יושבת במרכז התמונה, והגבר יושב לשמאלה ומביט שמאלה – אל מחוץ לתמונה. האישה בוהה קדימה, מבטה אינו ממוקד בדבר ולפניה כוס ובה נוזל ירוק של משקה האבסינת.
היצירה באה לבטא את הניכור והבדידות החברתית שנפוצה בפריז הגדלה והולכת באותה תקופה.
האישה היא השחקנית אלן אנדרה, והגבר הוא הצייר והפסל מרסלן דבוטן – שתי דמויות בוהמייניות ידועות באותה עת. בית הקפה שבו יושבים השניים הוא קפה דה לה נובל אתנה שבפריז, ששימש מקום מפגש מקובל לאמנים.
הקומפוזיציה של הציור משקפת את השפעת הצילום על האמנות המודרנית בקיטוע של הקומפוזיציה ובנקודת המבט של הצייר. הדמויות ממוקמות בשולי הפורמט ואת החלל המרכזי של הציור תופש תיאור השולחנות הריקים של בית הקפה, המסודרים בזווית היוצרת עומק פרספקטיבי בחלל.

ביקורת

כשהוצגה לראשונה בשנת 1876, זכתה היצירה לביקורות שליליות ביותר. המבקרים כינו את היצירה "מכוערת" ו"מעוררת דחייה" והיא לא הוצגה שוב עד שנת 1892, עת הוסרה מהתצוגה בשל קריאות הבוז של הצופים. בין השאר תקפו המבקרים את התמונה בשל מה שנראה כ"חוסר איזון" – הדמויות אינן במרכז התמונה או בחזיתה, והדמות הימנית "חתוכה".
בפעם השלישית הוצגה היצירה בשנת 1893 באנגליה, שם עוררה שיח ציבורי ער. רבים ראו בה מסר בלתי מוסרי בשל תיאור דמויות "מנוונות", משולי החברה; בעיני רבים אימתה התמונה את חשדם של הוויקטוריאנים כלפי האמנות בצרפת וכלפי הצרפתים בכלל. מאידך, רבים אחרים ראו בה מעין תמרור אזהרה מפני הידרדרות מוסרית, ועל כן הותרה הצגתה. הסופר ג'ורג' מור אמר על הדמות הנשית בתמונה "איזו זנזונת!" והוסיף, "זה אינו סיפור נעים, אבל הוא מהווה לקח".