google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ק למברט

קריירה

למברט היה חלוץ מרכזי חסון, ובתחילת דרכו הוא נדחה על ידי שפילד ונסדיי לאחר משחק מבחן, ולפיכך החל את הקריירה שלו ברותרהאם קאונטי ב-1922. בתוך זמן קצר הוא עבר ללידס יונייטד, אך בשלוש עונותיו באלנד רואד לא זכה להצלחה רבה. הוא התפרסם לאחר שהחל להבקיע שערים רבים במדי המועדון דונקסטר רוברס, אליו הצטרף בינואר 1925. למברט משך את תשומת לבו של הרברט צ'פמן, מאמנו של המועדון האדרספילד טאון ממערב יורקשייר; כאשר צ'פמן התמנה לתפקיד המאמן של ארסנל הוא היה זקוק לחלוץ מרכזי טוב, וביוני 1926 החליט להחתים את למברט תמורת 2,000£.
משחקו הראשון של למברט בארסנל היה נגד בולטון וונדררס ב-6 בספטמבר 1926, אך בעונתו הראשונה בארסנל הוא מיעט לשחק והבקיע שער אחד בלבד; לאחר מכן הוא היה מחליפו של ג'ימי בריין במשך מספר עונות. פריצתו של למברט התרחשה לבסוף בעונת 1929/1930; בסיועו של הפליימייקר אלכס ג'יימס הוא הצליח להבקיע 18 שערים ב-20 משחקים בלבד, כולל השער הראשון בניצחון של ארסנל על האדרספילד טאון בגמר גביע ה-FA של 1930, שהקנה למועדון את תוארו המשמעותי הראשון.
עונתו הבאה (1930/1931) של למברט הייתה עוד יותר מוצלחת, והוא הבקיע 38 שערים ב-34 משחקי ליגה (שיא מועדון שמאוחר יותר נשבר על ידי טד דרייק), כולל שבע פעמים שלושער; באותה עונה הצליח המועדון לזכות באליפות הראשונה בתולדותיו. למברט המשיך לשחק בארסנל מספר שנים נוספות, והבקיע שערים רבים; באחד המשחקים נגד שפילד יונייטד, שהסתיים בניצחון 9 - 2 לטובת ארסנל, הוא הבקיע חמישה שערים וקבע שיא הבקעות לשחקן של ארסנל במשחק בית; הוא סייע לארסנל להעפיל בפעם השלישית לגמר גביע ה-FA, אך משחק זה הסתיים בהפסד של ארסנל לניוקאסל יונייטד. בעונה שלאחר מכן זכה המועדון באליפות כאשר למברט מבקיע 14 שערים ב-12 משחקי ליגה.
למברט כבר היה בן 30 והשתתף בפחות משחקים (ארני קולמן הוביל את התקפת ארסנל לאורך רוב עונת 1932/1933), והוא הודח מההרכב סופית בעקבות החתמתו של ג'ימי דאן בספטמבר 1933; משחקו האחרון בארסנל היה נגד וסט ברומיץ' אלביון ב-13 בספטמבר 1933, והוא הועבר לפולהאם באוקטובר שלאחר מכן. למברט השתתף ב-161 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 109 שערים. למרות יחס השערים למשחק הגבוה של למברט הוא מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה.
למברט שיחק בפולהאם במשך שתי עונות ופרש מכדורגל ב-1935. ב-1936 הוא החל לאמן את מועדון הכדורגל מרגייט, שבאותה תקופה היה "מועדון בת" של ארסנל, וחזר לארסנל כמאמן קבוצת המילואים ב-1938. הוא מת בתאונת דרכים שהתרחשה ברובע אנפילד שבלונדון ב-7 בדצמבר 1940.
רדאמס

היסטוריה

העיר קמה על שרידיה של העיר הברברית הקדומה קידמה (Cydamae) או קידמוס (Cydamus), אשר הייתה לבת בריתה של האימפריה הרומית בשנת 19 לפנה"ס, אך באתר לא נותרו בתים מהתקופה הברברית הפרהיסטורית או מהתקופה הרומית. במאה ה-6 ולאחר שמיסיונרים ביזנטים התיישבו במקום, הייתה העיר למקום מושבו של בישוף. במאה ה-7 נכבשה רדאמס בידי הערבים והאוכלוסייה התאסלמה. בין המאה ה-8 והמאה ה-10 השתייכה האוכלוסייה לכת האיבאדיה. 
העיר תפקדה באופן עצמאי למדי ועד למאה ה-19 הייתה אתר חשוב לאורך דרכי המסחר שחצו את הסהרה. אף שכיבוש לוב בידי האימפריה האיטלקית החל ב-1911 רק שנתיים לאחר מכן החלו האיטלקים להתקדם אל פנים הארץ, ורק בשנת 1924 התבסס השלטון האיטלקי בעיר. ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה רדאמס בידי צבא צרפת החופשית במהלך מסע צבא צרפת החופשית בפזאן בשנת 1943, והייתה לחלק מלוב העצמאית בשנת 1956. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו בתי העיר להתפשט אל מחוץ לחומותיה, בעיקר לכיוון דרום ודרום-מערב.

האתר

העיר העתיקה בנויה כעיגול שקוטרו כ-1,750 מטר. קירות הבתים החיצוניים משמשים גם כחומותיה החיצוניות של העיר כולה. העיר העתיקה חולקה לשבעה רבעים, שכל אחד מהם שימש את אחד משבעת השבטים הברברים שהתגוררו בעיר. שבטים אלה השתייכו לשתי קבוצות עיקריות - איית ואליד ואיית וזיטן, ובכל רובע הייתה רחבה ציבורית ששימשה לעריכת פסטיבלים ואירועים. 
בתי העיר הם בעלי שתי קומות לפחות, ורחובותיה הם למעשה ארקדות ארוכות המשמשות כמעברים מקורים ומוגנים מפני החום ופגעי מזג האוויר. הגישה לבתים היא מארקדות אלה, ולעיתים שקועה קומת הקרקע מתחת למפלס הרחוב. בקומה הקרקע של הבתים נמצאים אזורי אחסון ומגורים וגרם מדרגות מוביל אל הקומה השנייה, שבה אזור מגורים נוסף. בקומה השנייה מרפסות המאפשרות גם הן תנועה בין הבתים, ולמעשה ישנם בעיר שני מפלסי תנועה - התחתון מקורה והעליון תחת כיפת השמיים. מאפיין ייחודי של שני מפלסים אלה הוא שבאופן מסורתי השתמשו גברים במפלס התחתון, בעוד שהעליון היה שמור לנשים.
שניים וחצי השבטים

שניים וחצי השבטים הוא כינוי כולל לשבטים ראובן, גד וחצי שבט המנשה, שעל פי המקרא התיישבו בעבר הירדן המזרחי.
כאשר הגיעו בני ישראל לעבר הירדן המזרחי עם משה רבנו, לפני הכניסה לארץ ישראל, בקשו בני ראובן ובני גד להישאר בעבר הירדן המזרחי כי להם היה צאן רב שהם מצאו לו מקומות מרעה רבים בצד המזרחי של הירדן.
בתחילה כעס עליהם משה רבנו, שהרי בקשתם עלולה לגרום לבני ישראל לפחד להיכנס לארץ ישראל. לבסוף אפשר להם משה להישאר בעבר הירדן, והתנה עם אותם שבטים שאם הם ירצו להתיישב במקום זה עליהם לעזור קודם לאחיהם, שאר השבטים, לכבוש את נחלותיהם, כאשר הם יהיו החלוצים במלחמה, ורק אז יוכלו לחזור לנחלותיהם. השבטים הסכימו כי ישאירו את הנשים, הילדים והמרעה בצד המזרחי של הירדן והגברים יעברו עם שאר השבטים ויסיעו בידם לכבוש את ארץ ישראל. בנוסף, משה גם מצרף אליהם חצי משבט מנשה.
בימי יהושע מילאו שני השבטים וחצי את חלקם ונלחמו עם ישראל 7 שנים רצופות, וחיכו אחר כך עוד 7 שנים נוספות עד שבני ישראל חילקו את נחלותיהם. רק לאחר מכן יהושע שיבח אותם על קיום חלקם בעסקה והתיר להם לשוב אל נחלותיהם שבעבר הירדן המזרחי, אל נשותיהם ואל ילדיהם. בדרכם לביתם הקימו  השבטים מזבח גדול בצידו המערבי של הירדן, בארץ כנען. בני ישראל זעמו עליהם ויצאו עליהם למלחמה. אנשי שניים וחצי השבטים הסבירו להם את בניית המזבח בכך שבניהם יגדלו בצד השני של הירדן ולכן שאר העם עשוי לחשוב כי הם אינם בני אותו העם כמו בני ישראל שישבו בצד המערבי. לשם כך הקימו את המזבח, כדי להזכיר לעם ישראל שבמערב כי הם כולם בני עם אחד.

חלוקה גאוגרפית

בדרום התיישב שבט ראובן, במרכז התיישב שבט גד עד נחל יבוק ומצפון לנחל יבוק התיישב חצי משבט מנשה. בדרום גבל בהם מואב, במזרח גבלו בהם מדין ועמון ובצפון גבלו בהם לחלופין ארם ואשור.
מתיאורי המקרא וממצבת מישע, בה נאמר "ואיש גד ישב בעטרות מעולם" אף על פי שזה אזור שאמור להיות של שבט ראובן, עולה כי גבולות השבטים היטשטשו עם הזמן, ובמיוחד בני שבט גד התפשטו ונכנסו לגבול ראובן.

התנחלות שבט ראובן לאור הממצאים הארכאולוגיים

בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא' בירדן, חשף הארכאולוג הקנדי פרופסור לארי הר (LARRY G. HERR), מקבץ של יישובים קטנים שקמו בדרום עבר הירדן המזרחי, בסוף המאה ה-13, תחילת המאה ה-12 לפני הספירה. 
היישובים כללו מאפיינים ייחודיים, שלא היו קיימים באזור הזה לפני כן, ואשר אפיינו גם את התרבות החומרית של ההתיישבות בגב ההר מצפון לירושלים (שילה, שכם, הר עיבל). פרופסור הר העריך כי מדובר בהתנחלות משפחות שבט ראובן בעבר הירדן המזרחי.
רפאל סולובייצ'יק

ברוך רפאל יהושע סולובייצ'יק (תרפ"ד, 1924 - ג' בתשרי תשנ"ו, ספטמבר 1995) היה בנו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק ועסקן ציבור חרדי. מייסד הוועדה הציבורית להגנת כבוד האדם שפעלה נגד ניתוחי מתים בישראל.

חייו

נולד בבריסק, לרב העיר, הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. בשנת תש"א עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בירושלים. בשנת תשי"ז נישא לשיינדל, בת הרב יששכר דוב פרנקל. בתם היחידה נשואה לרב נתנאל פרץ מאירסון, ראש ישיבת חכמת התורה.
ייסד את "הוועדה הציבורית להגנת כבוד האדם" שנאבקה בניתוחי המתים בישראל. בין פעיליה: הרבנים דוד שמידל, ידידיה ויינר, יהושע לפידות, ישראל מאיר יוטקובסקי ושלמה שטנצל. במשך עשרות שנים ארגן מדי ליל תשעה באב "עצרת קינה" בכיכר השבת בירושלים, שהנואם הראשי בה היה הרב אריה שכטר.
נפטר בג' בתשרי תשנ"ו, ונקבר בהר המנוחות.

לקריאה נוספת

B.C. Glaberson, The life and times of Reb Rephoel Soloveitchik of Brisk, Feldheim
מסה קריטית

תכנון נשק

עד לרגע שבו נחוץ הפיצוץ, חייב להישמר נשק גרעיני במצב תת-קריטי. במקרה של פצצת אורניום, ניתן לקיים את הדבר על ידי אחזקת הדלק במספר חלקים נפרדים, שכל אחד מהם קטן מהגודל הקריטי. ליצירת הפיצוץ, מתערבבים תכולות מכלי האורניום במהירות. בליטל בוי, פצצת האטום הראשונה, הדבר הושג באמצעות ירי של צילינדר אורניום פתוח לתוך גליל אורניום קטן יותר (נשק מסוג "אקדח", או "שיטת התותח").
הפרדת תאים אינה משמשת לפצצות פלוטוניום. במקום זאת מוחזק הפלוטוניום ככדור חלול. הפיצוץ מושג על ידי מטען המקיף את הכדור החלול, המעלה את הצפיפות הכוללת ומקטין את נפח החריר כדי ליצור תנאים קריטיים לתגובה. זהו נשק מסוג קריסה כלפי פנים.
וסילי פוקירב

חייו

פוקירב נולד במחוז טולה שבאימפריה הרוסית למשפחת איכרים. הוא התקבל ללמוד אצל צייר איקונות במחוז מוהילב, ומשם הגיע לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שבו למד בשנים 1847–1858. מחנכו היה הפרופסור והאמן סרגיי זריאנקו. בבית ספר זה הצטיין פוקירב בציור, ולאחר הצגת תמונותיו, קיבל בשנת 1850 רישיון ללמד ציור בגימנסיות. ב־1855 נהיה תת-אמן, וב־1858 קיבל תואר אמן חופשי. לאחר שהציג דיוקן בשם "הבחורה" בשנת 1860, התקבל לאקדמיה כאמן חזותי בתחום ההיסטוריה והדיוקנאות.
בשנים 1861–1873 לימד פוקירב ציור בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות שבו למד בעצמו. בשנת 1863 התפרסמה תמונתו "חתונה בין לא שווים" (1862), שהעניקה לו תואר פרופסור. בתמונה מתואר טקס נישואין, שבו בחורה צעירה ובתולה נישאת כנגד רצונה לאיש מבוגר ועשיר. פוקירב הכניס את עצמו לתמונה כדמות בקצה הימני-עליון. התמונה בוחנת את חיי האצולה הרוסית ומעמד האישה באימפריה.
ב־1869 הכין פוקירב קורס לאמנות יחד עם אלכסי סאווראסוב. בשנת 1973 הוא חלה ונאלץ לעזוב את האקדמיה. לאחר עזיבתו חי פוקירב בעוני, ולמרות שחבריו למקצוע הצליחו להשיג עבורו פנסיה, מת האמן בעוני בשנת 1890. הוא נקבר בבית העלמין וגנקוב במוסקבה.
ציוריו של פוקירב, כולל "חתונה בין לא-שווים", מוצגים בגלריית טרטיאקוב, במוזיאונים נוספים ובכנסיות, כולל איקונות רבות שיצר במהלך חייו.
חוות קפלת הערבה

היסטוריה

הראשונים שהחזיקו בחווה החל מאמצע המאה ה-19 היו כנראה מהגרים גרמנים שהתיישבו במקום. במהלך המאה ה-20 צאציהם הקימו במקום משק חקלאי ומתחם מגורים.
בשנת 1999, זמן קצר לאחר שמכר את קבוצת הבייסבול שלו טקסס ריינג'רס, וזמן לא רב לפני התמודדות לנשיאות בבחירות בשנת 2000, החווה נרכשה על ידי ג'ורג' ווקר בוש בעלות של 1.3 מיליון דולר. בחודשים הבאים הרס בוש חלק מהמשק החקלאי ומתחם המגורים, ובמקומו בנה אחוזה קטנה, בית הארחה, מנחת למסוק ומוסך לכלי רכב.
בתקופת כהונתו של בוש כנשיא הוא נהג להעביר זמן רב בתחומי החווה, דבר אשר הקנה לה את הכינוי "הבית הלבן המערבי" (Western White House). כאשר היה בוש בחווה, הוא נהג בדרך כלל להופיע בצורה פחות רשמית ומחייבת, כשהוא לרוב מוותר על החליפה. בין שאר שימושיה, החווה שימשה לא פעם את משפחת בוש לאירועים משפחתיים. כך למשל בשנת 2008, נערכה במקום חתונתה של ג'נה בוש, בתו הבכורה של ג'ורג' ווקר בוש.

תיאור

גודלה של החווה הוא 6.4 קמ"ר. בחלקה המערבי של החווה משתרע חורש עצי אלון, ובחלקה המזרחי נמצא אגם מלאכותי בגודל של כ-11 דונם. עם הקמתו של האגם הובאו אליו כ-30,000 דגים. בזמנו החופשי, נהג בוש לדוג במקום דגים יחד עם בני משפחתו.
במרכז החווה ניצבת אחוזה חד קומתית המשמשת כבית המגורים של בוש, בעיקר בימי הקיץ. היא כוללת שמונה חדרים לרבות ארבעה חדרי שינה, מטבח וסלון, כאשר את המבנה כולו מקיפה מרפסת חיצונית פתוחה. מבנים נוספים בשטח החווה הם בית הארחה קטן, מוסך לכלי רכב, האנגר לאחסון מסוק, ובריכת שחייה.
וסילקוב

תולדות היישוב

ראשיתה של וסילקוב במאות ה-13 וה-14, ובמאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1567 נבנתה בעיירה כנסייה ראשונה.

יהודי וסילקוב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-950 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד.
ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי ביזה והתעללות פומביים ביהודי היישוב. לאחר מספר ימים הועברה העיירה לשליטה סובייטית, בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב, ובתקופה זו הגיעו למקום פליטים יהודים ממערב פולין, עד שמספר יהודי היישוב הגיע לכ-1,200 איש.
לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, ב-27 ביוני 1941, שבו לעיירה הגרמנים, והטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו וסילקוב   שהוקם בה, אשר מעת לעת אירעו בו מעשי שוד ורצח של יהודים בידי שוטרים מקומיים. יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה קשות.
ב-2 בנובמבר 1942 רוכזו יהודי הגטו בקסרקטין, וב-19 בנובמבר שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
סיקריקון

במשנה, בתוספתא, ובתלמוד הוזכרו בכמה הקשרים סִיקְרִיקוֹן וסִיקָרִין. "סיקריקונים" אלו היו גויים גזלנים וחמסנים שניצלו את המצב המדיני המעורער של היהודים בארץ יהודה שכלל גזרות שמד (בהם גם גזירות אדריאנוס) ושדדו קרקעות מהיהודים בכוח הזרוע, תוך איומים על חיי הנגזל. מלכתחילה הייתה הפקעת הקרקעות כעונש על המקיימים את מצוות ברית מילה, כחלק מאיסור סירוס שהיווה עבירת חוק (מלבד עונש מוות או גלות שהיו צפויים למפר החוק), בהמשך הורחבה הענישה אף על סיבות אחרות, כמו אי תשלום מסי קרקע.

אטימולוגיה

מקור המילה הוא מיוונית: sikarios) σικαριος) ובלטינית: sicarius - רוצח (על שם ה-sica - מין חרב קצרה או פגיון), והמילה "סיקריקון" היא צורה יוונית שנגזרה מהמילה הלטינית, ופירושה: העניינים הנוגעים במעשי רוצחים ושודדים. רש"י בפירושו על התלמוד מוצא נוטריקון לכינוי זה במילים "שׂא קרקע". לעומת זאת, פרופ' שמואל צבי מרגליות, לאחר שמציין כמה שיטות בביאור המונח ומקורו, מסיק כי ה"סיקריקון" מתייחס לפעולת העברת בעלות קרקע שלא כדין, ומשם השתלשלה המילה לשמש את תואר הגזלן עצמו ואת "דין סיקריקון", אך יצחק משה אלבוגן ופרופ' יהודה ליב אשר גולאק ערערו במקצת על קביעה זו.

סיקריים וסיקריקון

ה"סיקריקון" היה מאוחר מקבוצת הסיקריקים שבזמן חורבן הבית. זו האחרונה, ככל הנראה, נקראה מאוחר יותר בהשאלה בכינוי גנאי זה, מחמת בריונותם השלילית ומעשי השוד שלהם (בהתאם לכך אף נקראו אצל יוסף בן מתתיהו גם "שודדים", בתלמוד: "בריונים", וביוסיפון: "פריצים"), או על שם החרב (ביוונית: סיקה) שנהגו להטמין בבגדיהם לשימוש אלים במאבקיהם הפוליטיים.
הראל לוי

קריירה


לוי נולד בקיבוץ נחשונים. 
בשנת 2000 כשהוא עוד לא בן 22 הצליח להעפיל לדירוג הטופ 100 לאחר שבטורניר קנדה מאסטרס עלה לגמר כשהוא מנצח בדרך שחקנים מהשורה הראשונה כמו סבסטיאן גרוג'ן הצרפתי ויירי נובאק הצ'כי ובגמר נוצח על ידי מראט סאפין הרוסי, שהיה אז המדורג ראשון בעולם. בכך הפך לישראלי החמישי שהצליח להגיע להישג הרישום בין 100 השחקנים הטובים בעולם.
בשנת 2001 הוא הגיע לדירוג השיא שלו, 30, לאחר שהגיע עד לגמר טורניר נוטינגהאם. במהלך משחק חצי הגמר נגד אנדי רודיק נפל, נפגע במפרק הירך וקרע את הסחוס. מאז הפציעה התקשה לשחזר את יכולתו אך בשנת 2004 חזר שוב למאיה הראשונה. 
לוי הוכיח עצמו גם כשחקן זוגות מעולה. באליפות וימבלדון 2007 התחרה ברבע גמר טורניר הזוגות כשהוא בן 29.
לוי המשיך את תקופתו הטובה לאחר כשלושה שבועות כשזכה בטורניר הצ'לנג'ר במנצ'סטר.
ב-1 בדצמבר 2007 זכה בטורניר הפיוצ'ר ע"ש אייזנברג ברמת השרון ובכך סיים שנה בה התקדם מאוד בדירוג ה-ATP, והגיע למקום ה-165 בעולם.
ב-18 במאי 2008 זכה לוי ושותפו האמריקאי ג'ים תומאס בטורניר הזוגות בסן רמו, איטליה. בעקבות כך עלה לדירוג שיא בסבב הזוגות - מקום 71 בעולם.
ב-26 ביולי 2009 זכה הראל בטורניר לקסינגטון שבצפון אמריקה לאחר ניצחון 4-6 6-4 2-6 על אלכס קוזנצוב.
במשחקו הראשון בשנת 2010 ניצח לוי בטורניר בריסביין. היה זה ניצחונו הראשון של לוי בטורניר ATP מאז פציעתו בשנת 2004.
בטורניר יוהנסבורג שבדרום אפריקה העפיל לוי יחד עם שותפו, הסלובקי קארול בק, לגמר הזוגות אך נכנעו במשחק על התואר 2:6, 6:3, 10:5 מול רוהאן בופאנה מהודו והישאם אל קורשי מפקיסטן.
ב-12 בפברואר 2003, ניצח לוי את המדורג ראשון פיט סמפרס, בטורניר ויניה דל מאר, צילה וזכה בטורניר 
ב-27 בפברואר 2011 הודיע לוי על פרישתו מטניס מקצועני.

גביע דייוויס

באפריל 2008 חזר לסגל נבחרת ישראל בגביע דייוויס לאחר היעדרות של כשלוש שנים כמחבט מספר 2, במשחק נגד נבחרת שוודיה. ב-8 במרץ 2009 הוביל את הנבחרת למעמד רבע הגמר, לאחר ניצחון במפגש החמישי והמכריע עם שוודיה בבית העליון. ב-10 ביולי 2009 לוי ניצח את איגור אנדרייב (שדורג 24 בעולם בדירוג ה-ATP) ואת איגור קוניצין (מדורג 35 בדירוג ה-ATP), במסגרת רבע גמר גביע דייוויס. בסיום המפגש נצחה ישראל את רוסיה בתוצאה 1-4, ועלתה לחצי הגמר לראשונה בתולדותיה.
באוקטובר 2017 מונה לקפטן נבחרת גביע דייוויס של ישראל.
אבל כרמים

אָבֵל כְּרָמִים היא עיר בקרבת רבת-עמון הנזכרת בסיפור יפתח הגלעדי אשר רדף אחרי העמונים. בתרגום יונתן: "מישר כרמיא".

עדויות מהעבר

אוסביוס מציין שאבל כרמים נמצאת ששה מילים מרבת עמון, ומציין שבקרבתה יש נהר גדול. הירונימוס ציין את אבל כרמים כנמצאת שבעה מילין מרבת עמון וציין שיש גפנים רבים סביבו.

זיהוי העיר

לפי שמה נרמז שאבל כרמים הייתה באזור של גידול רב של גפנים. 
רוב החוקרים סוברים שאבל כרמים הייתה על הגבול בין ארץ בני עמון לבין נחלת ישראל בדרום הגלעד בתחום נחלת שבט גד. זיהוי אחד ממקם את אבל כרמים עם נַאעוּר, שכן באזור זה קיימים גידולי גפנים עד היום. זיהוי אחר ממקם את אבל כרמים בח'רבת א-סוק בדרך המובילה בין רבת עמון לחשבון, באזור נחל חשבון, על סמך הקרבה שציין אוסביוס לנהר. 
אחרים משערים שאבל כרמים היא אבל מחולה. לדעת יהוסף שוורץ בספרו תבואות הארץ, זיהוי זה אינו נכון. לשיטתו אבל כרמים היא אבל ערב הנזכרת במסכת פסחים דף ע"ב עמוד א'.
אדן פון הורבאט

צעירותו וחינוכו

הורבאט נולד ברייקה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בקרואטיה. הוא היה בנם הצעיר של הדיפלומט האוסטרו-הונגרי ד"ר אדמונד (אדן) יוזף הורבאט ושל מריה לולו הרמינה הורבאט לבית פרהנל (Prehnal), משפחה אוסטרו-הונגרית של אנשי צבא.
ב-1902 עברה המשפחה לבלגרד, ומשם ב-1908 לבודפשט, שם למד הורבאט תחילה בביתו עם מורה פרטי בשפה ההונגרית. ב-1909 קיבל אביו תואר אצולה - לשם משפחתו נוספה התחילית "פון" (von) בגרמנית והסופית-h בהונגרית - והוצב במינכן, אולם אדן נותר בבודפשט, ונשלח להמשך לימודיו לפנימיה הקתולית Rákóczianum. ב-1913 הצטרף לבסוף להוריו, והחל לראשונה ללמוד בשפה הגרמנית. הוא עקר עם משפחתו לברטיסלאבה, בהמשך שוב לבודפשט, ולבסוף, כאשר הוריו חזרו למינכן, נותר בווינה תחת חסותו של דודו יוזף פרהנל. בווינה המשיך את חוק לימודיו בבית ספר פרטי, וב-1919 קיבל את תעודת הבגרות. עוד באותה שנה הצטרף להוריו ב-Murnau am Staffelsee שליד מינכן, והחל בלימודי פסיכולוגיה, ספרות, תיאטרון ואמנות באוניברסיטת מינכן, שאת ספסליה חבש עד שנת הלימודים 1921/22.

בגרותו

הורבאט החל לכתוב בשנת 1920, עוד כשהיה סטודנט. הוא עזב את האוניברסיטה בראשית 1922 - בלי שהשלים את חוק לימודיו - ועבר לברלין. מאוחר יותר התגורר בזלצבורג וב-Murnau am Staffelsee בבוואריה עילית. ב-1931 זכה לצידו של אריק רגר בפרס קלייסט. ב-1933, בראשית ימי שלטון הנאצים בגרמניה, עקר לווינה.
בעקבות האנשלוס ב-1938, היגר הורבאט לפריז. הוא נהרג כתוצאה מפגיעתו של עץ, שנפל בשדרות שאנז אליזה מול תיאטרון Marigny בזמן סופת רעמים. אדן פון הורבאט נקבר בבית הקברות Saint-Ouen בצפונה של פריז. ב-1988, שנת החמישים למותו, הועברו שרידי גופתו לווינה, ונקברו מחדש בבית הקברות Heiligenstädter Friedhof.

יצירתו

עבודתו של הורבאט עסקה בעיקר בתרבות פופולרית, בפוליטיקה ובהיסטוריה. הוא ניסה להתריע מפני הפשיזם וסכנותיו. בין יצירותיו הידועות ביותר נמנה הרומן Jugend ohne Gott‏ (Youth Without God). ברומן מתוארים הנעורים בגרמניה הנאצית מנקודת ראותו של מורה ממורמר, שבתחילה היה בעצמו אופורטוניסט, ומאוחר יותר עומד חסר אונים אל מול התעמולה הנאצית הגזענית והמיליטריסטית בה נשטפים תלמידיו יחד עם האוכלוסייה כולה. לבסוף מאבד המורה את עבודתו, אולם שומר על זהותו.
המלחין הבריטי מייקל טיפט השתמש בשם הרומן של הורבאט "בן זמננו" Ein Kind unserer Zeit ‏(A Child of Our Time) בכותרת האורטוריה שלו (1941-1939), אותה הלחין במהלך מלחמת העולם השנייה.
מחזהו של הורבאט "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה" ראה אור בשנת 1987 בהוצאת המרכז הישראלי לדרמה שליד "בית צבי". מחזהו "קזימיר וקרולינה" יצא לאור בהוצאת מודן.
דוד יצחק שפירא

ביוגרפיה

נולד בתל אביב, לרב משה שמואל שפירא ולציפורה בת הרב אהרן ווינשטיין, ראש ישיבת בית יוסף בתל אביב (חתנו של הרב דוד יצחק מגן שעל שמו נקרא). בילדותו עקרו לבני ברק שם למד בתלמוד תורה תשב"ר ולאחר מכן בישיבת פוניבז' לצעירים אצל הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. אחר כך למד אצל אביו ואצל המשגיח הרב שלמה וולבה בישיבת באר יעקב. במשך שנה למד בישיבת בריסק אצל הרב יוסף דב סולובייצ'יק. תקופה מסוימת למד בישיבת פוניבז' אצל ידידו הקרוב של אביו מישיבת לומז'ה, הרב שמואל רוזובסקי.
לאחר נישואיו בשנת תשל"ג לרחל לאה בת הרב משה מאיר פראג ראש כולל שומרי החומות (חתן הרב חיים יהודה לייב אוירבך) החל ללמד בישיבת באר יעקב. 
עם פטירת אביו בחודש אייר תשס"ו מונה תחתיו לראשות הישיבה וכחבר בנשיאות מפעל הש"ס העולמי.

משפחתו

בנו בכורו הרב שמעון שפירא עומד לימינו בישיבת באר יעקב חתנו של הרב יוסף מאיר ברונפלד מבני ברק.
 בנו השני הוא הרב אריה שפירא ראש ישיבת שערי שמועות בבית חלקיה, חתנו של הרב ברוך דב ליכטשטיין ראש ישיבת קמניץ בירושלים.
בנו הרב אהרן שפירא, חתנו של הרב דוד דבליצקי בן הרב שריה דבליצקי מבני ברק. 
חתנו הרב אליעזר דומב, ראש כולל זיכרון משה מאיר במודיעין עילית. בן הרב דב דומב אב"ד בתל אביב ורב בית הכנסת בית יהודה בבני ברק.
 חתנו הרב יהודה קסטנר, משמש  כר"מ בישיבה בשיעור ב' בישיבת באר יעקב. בן הרב לוי צבי קסטנר מחיפה.
יחזקאל קמחי

יחזקאל קמחי (17 בדצמבר 1918 – 9 במאי 1994) היה צייר ישראלי, חתן פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול לשנת 1964. חבר קיבוץ יקום משנת 1949.

ביוגרפיה

קמחי נולד בשם יחזקאל מוצ'ניק בסטולין שבפולין בשנת 1918. למד בסמינר למורים בוורשה ובמכון הגבוה ללימודי אמנות וציור בעיר בשנים 1935–1939, והציג לראשונה בתערוכת ציירים יהודים צעירים ב-1937. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה הנאצית לפולין, חזר לעיירת מולדתו, ובמשך שנתיים (1939–1941) היה מורה בבית הספר של רשת רשת "תרבות". קמחי נמלט אל השטח הסובייטי, וב-1941 גויס לצבא האדום, ובמקביל עבד כצייר בבית חולים צבאי. בתום המלחמה חזר לפולין, והצטרף לקבוצת הכשרה של תנועת "השומר הצעיר" בלודז' במטרה להגיע לארץ ישראל. ב-1946 ארגן בלודז', יחד עם אחיו התאום צבי, תערוכה בנושא "השואה והתקומה", והשתתף בתערוכת אמנים יהודים.
ב-1947 עלה לארץ במסגרת עלייה ב', באונייה "עליה", שפרצה את ההסגר הבריטי, והצטרף לקיבוץ מסילות בעמק בית שאן. ב-1949 עבר לקיבוץ יקום, ובו היה חבר עד יום מותו. בשנים 1949–1950 השתלם בקורסים אצל מרסל ינקו, יוחנן סימון ויוסף זריצקי.
בשנת 1950 התחיל לעבוד כצייר בהוצאת "ספריית פועלים". במסגרת עבודתו ב"ספריית פועלים" אייר ספרים רבים, בהם "אני וטלי מארץ הלמה" לאברהם שלונסקי, "ניסים ונפלאות" ללאה גולדברג, "כולם ביחד" למשה שמיר, וכן ציורים לאלבום "אילת", איורים וכתב היד "למגילת רות", כתב היד ל"מגילת אסתר", ספרי שירה של נתן יונתן, עלי אלון, משה דור, ספרות מתורגמת ואחרים. 
השתתף בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד החל משנת 1950. בשנת 1964 זכה בפרס דיזנגוף לציור ופיסול על ציור השמן שלו "דממה וקול".
נפטר בקיבוץ יקום ב-9 במאי 1994  לאחר מחלה קשה. מאז מותו נמצאות עבודותיו בארכיון הקיבוץ.
קרן גנדיר

קרן גנדיר היא קרן משפחתית ישראלית שהוקמה ב-2004 על ידי יהודית יובל רקנאטי ובני משפחתה. הקרן היא חלק מקבוצת גנדיר ומתמקדת בשלושה נושאים: צעירים, תנועות נוער בישראל ובארגון שיתופים.

פעילות הקרן

קרן גנדיר הוקמה בשנת 2004 על ידי יהודית יובל רקאנטי ובני משפחתה. השם גנדיר מורכב מהאותיות הראשונות של שמות בני המשפחה: גילי, נעה, דריה, יהודית ורולי.
בתחום הצעירים (גלאי 18 עד 30), הקרן תומכת במרכזי הצעירים בישראל, בקואלציות שונות של ארגוני צעירים בתחומים שונים (למשל, פורום ארגוני השירות האזרחי, פורות ארגוני נערות בסיכון ועוד) עד 2014 תמכה במטה מרכזי הצעירים שפעל תחת ג'וינט ישראל. עד 2012 תמכה קרן גנדיר בתנועות הנוער בפריפריה החברתית והגיאורפית של ישראל. הקרן שותפה ליוזמות רבות בתחום הצעירים, בתחום פיתוח החברה האזרחית בישראל, הקרן תומכת בארגון שיתופים.
מתוך הכרות עמוקה עם אוכלוסיית הצעירים בישראל, זיהתה קרן גנדיר אוכלוסיות צעירים המתקשות להשתלב בחברה הישראלית בגלל העדר מסגרת המקבילה לשירות צבאי או לאומי. הקרן הקימה יחד עם מספר קרנות פילנתרופיות ומשרדי ממשלה את קרן הזדמנות במטרה לתמוך במיזמים המקדמים את שילובם של צעירות וצעירים שאין להם מסגרת אחרי התיכון במסגרת השירות האזרחי, זאת מתוך תפיסת השירות האזרחי כפלטפורמה חשובה ומרכזית המסייעת לצעירים אשר אינם מתגייסים לצבא להשתלב במסלול נורמטיבי כאזרחים תורמים ומועילים.
הקרן מעודדת את פיתוח הידע בתחום הצעירים באמצעות תמיכה במחקר אקדמי, גיבוש ניירות עמדה, פיתוח מודלים לעבודה עם צעירים, הנגשת מידע לצעירים לגבי זכויותיהם והשירותים העומדים לרשותם באמצעות פורטל צעירים באתר "כל זכות".
בשנת הלימודים האקדמית 2016–2017 פתחה קרן גנדיר תוכנית ללימודי תעודה בנושא צעירים בשיתוף המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
ד"ר רונית עמית היא מנכ"לית הקרן מיום הקמתה.