google/wiki40b huggingface dataset:
שמות של אהבה

עלילה

באהיה בן-מחמוד היא בתם של אשת שמאל רדיקלית צרפתייה ואב מוסלמי אלג'יראי שרבים מבני משפחתו נהרגו מידי השלטונות הצרפתים במלחמת העצמאות של אלג'יריה. בילדותה סבלה מהתעללות מינית מצד מורה לפסנתר. היא נוהגת לשכב עם גברים בעלי דעות ימניות כדי להעביר אותם לשמאל. לפי מיטב מסורת ילדי הפרחים היא אומרת: עדיפה האהבה על המלחמה, וכך היא מגדירה את העצמה כ"זונה פוליטית". 
לעומתה ארתור מרטין הוא וטרינר, פקיד במשרד הבריאות, מבוגר ממנה בהרבה, בן לאם יהודיה ניצולת שואה שהוריה נרצחו באושוויץ ולאורך השנים הדחיקה את זהותה, ואב ששירת כחייל באלג'יריה ועובד בכור גרעיני. על אף הפערים הגדולים השניים מתאהבים, נפרדים וחוזרים לחיות יחדיו. לבנם הם בוחרים לקרוא צ'אנג מרטן בן-מחמוד. 
בסרט משתתף (בתפקיד עצמו) הפוליטיקאי הנערץ על ארתור, ראש ממשלת צרפת לשעבר, ליונל ז'וספן.
זרים על שפת האגם

תקציר העלילה

במהלך הקיץ, על שפת אגם מבודד, המוקף גבעות ויערות באזור הכפרי של דרום צרפת, נפגשים מספר גברים, בעיקר נודיסטים והומוסקסואלים, הבאים להתרחץ ולהשתזף בעירום. החורשה הסמוכה לחוף היא מקום שבו מתקיימים מפגשים מיניים חולפים באווירה מופקרת. בכל יום, פרנק (פייר דלאדונשאן) מניח את המגבת שלו על חוף הים הסלעי הלבן, שבו הוא לומד להכיר את אנרי (פטריק ד'אסומסאו), שאשתו עזבה אותו זה עתה, וגם את מישל (כריסטוף פאו), גבר נאה שהוא מיידית נמשך אליו.
לא חולף זמן רב, ופרנק מגלה כי מישל הוא רוצח, כאשר ערב אחד, בעודו משקיף אל האגם מתוך החורשה, הוא מבחין במישל מטביע באגם את פסקל, בן-זוגו באותה העת. פרנק, שעדיין שבוי תחת קסמו של מישל, מחליט לשמור את מה שראה בסוד, והופך לשותפו לפשע של הגבר בו הוא חושק. פרנק נכנע לחיזוריו של מישל, ומתאהב בו בלהט, כשהוא כל הזמן ממשיך להסתיר את הפחד שלו מהרגע שבו המאהב שלו יבין שהוא יודע את שעשה.
יומיים לאחר מכן, גופתו של פסקל מתגלה ומזוהה. נסיבות מותו החשודות מביאות למקום מפקח משטרה (ז'רום שאפאט), שחוקר את פרנק ואת מישל. פרנק ממשיך להגן על מישל באומרו שהוא לא ראה שום דבר יוצא דופן בערב בו התרחשה הטביעה. בעוד המפקח ממשיך בבירוריו, מערכת היחסים בין פרנק לבין מישל מתקדמת, על אף תסכולו של פרנק מכך שמישל מסרב לפגוש אותו בכל מקום אחר, פרט לחוף האגם. אנרי, שאיתו פרנק מנהל מערכת יחסים אפלטונית לחלוטין עד כה, מגלה הבנה אינטואיטיבית אודות אירועי הימים החולפים, ומזהיר את פרנק: "(אם הייתי) בנעליים שלך, הייתי מאוד מבוהל!". פרנק פוחד, אך כאשר המאהב הפסיכופתי שלו מגיע אל החוף במהלך השיחה ביניהם, פרנק עוזב את אנרי לבדו, הולך לאורך החוף ומתיישב בסמוך למישל.
מאוחר יותר, כאשר פרנק הולך לשחות, אנרי ניגש אל מישל ואומר לו שהוא משוכנע שהטביעה האחרונה לא הייתה תאונה, שהוא הבין שמישל הוא הרוצח וכי מפקח המשטרה יגלה את זהות הרוצח במוקדם או במאוחר. אנרי קם, באומרו כי הוא הולך לטייל בחורשה. כשהוא נכנס לחורשה, הוא שולח מבט לאחור לעברו של מישל.
פרנק, אשר עדיין שוחה להנאתו באגם, מסתובב ומביט לכיוון החוף, ומבחין כי גם מישל וגם אנרי אינם שם עוד. במקומות אחרים על החוף - שוממים גם הם מכל אדם. הרגשה רעה מתגברת בקרבו של פרנק, אשר שוחה בחזרה לחוף וממהר אל תוך החורשה. הוא מבחין במישל יוצא מאחורי שיח גדול, וכאשר הוא מגיע בעצמו למקום, הוא מוצא שם את אנרי, מכוסה דם וגוסס, לאחר שמישל שיסף את גרונו. פרנק מוריד את חולצתו, ומנסה לעצור את הדימום, אבל מבין מאנרי שזה כבר מאוחר מדי. לאחר מותו של אנרי, פרנק המבועת בורח אל תוך החורשה, על מנת להסתתר. מישל עוקב אחריו, ופוגש באופן מקרי בחוקר המשטרה, אותו הוא דוקר בבטנו באמצעות סכין.
עם רדת החשיכה, פרנק נותר שפוף במחבואו, מאחורי שיח גדול, משם הוא מבחין במישל, הולך הלוך ושוב, מרחק של מטרים ספורים ממנו, מחפש אחריו וקורא לו להראות את עצמו, באומרו שהוא צריך אותו, זקוק לאהבתו, ושהוא רוצה לבלות איתו במשך לילה שלם. לבסוף, מישל נכנס אל עומק החורשה על מנת לחפש אחר פרנק, ונדמה כי הסכנה חלפה לה. אולם אז, פרנק קם לבסוף ממקום מחבואו, ומתחיל לקרוא לאהובו בשמו, ללא כל תגובה. הוא מחכה בחושך, מתגבר על הפחד, מביט אל תוך החורשה, אל עבר הדממה.
ועידת קטוביץ

ועידת קטוביץ הייתה ועידה שהתכנסה ב-6 בנובמבר 1884 בעיר קטוביץ שבחבל שלזיה בגרמניה (כיום בפולין), ביוזמתם של הד"ר יהודה לייב פינסקר והרב שמואל מוהליבר. בוועידה, שנערכה בלשכת "קונקורדיה" של בני ברית בעיר, השתתפו 36 נציגים של חובבי ציון מרוסיה, מרומניה, משלזיה, מגרמניה ומצרפת, ובהם ראשי חיבת ציון: קלונימוס זאב ויסוצקי, משה לייב ליליינבלום, שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר), אלכסנדר צדרבוים, אחד העם ודוד גורדון. נשיא הכבוד של הוועידה היה הרב שמואל מוהליבר והניהול המעשי הוטל על פינסקר, שנאם את נאום הפתיחה ונאום הנעילה.
מארגני הוועידה חששו לפרסם את מטרת הוועידה מאחר שהפעילות הציונית ברוסיה הייתה אסורה על-פי חוק, ולכן הוסוותה הוועידה כמסיבת יובל לרגל יום הולדתו המאה של השר משה מונטיפיורי. מטרתה האמיתית של הוועידה הייתה לנסות ולפתור את בעיות הארגון של תנועת "חובבי ציון" ולמצוא דרך לסייע להתיישבות בארץ ישראל. כמו כן הכינוס הניח את היסוד לתחילתה של פעילות לאומית מאורגנת.
בפתח הוועידה הטעים פינסקר כי מצבם של היהודים ישתנה "רק על ידי שינוי מקום ואורחות חיים". פינסקר ציין כי רק רכישת שטח פעולה חדש לעבודת האדמה בארץ ישראל עשויה לפתור את הבעיה היהודית. דיוני הוועידה התנהלו באווירה חגיגית, מתוך תחושה היסטורית של פתיחת תקופה חדשה בחיי העם היהודי.

משתתפי הוועידה

ישובים (מימין לשמאל): יעקב דייכס (חארקוב); ד"ר ישראל מיכל רבינוביץ (פריז); אלכסנדר הלוי צדרבוים (ארז) (סנקט פטרבורג); ר' דוד פרידמן (קרלין); ד"ר יהודה לייב פינסקר (אודסה); ר' שמואל מוהליבר (ביאליסטוק); דוד גורדון (ליק, אז בפרוסיה); לייב קליבאנסקי (קובנה); זאב קלונימוס ויסוצקי (מוסקבה).

עומדים מלפנים (מימין לשמאל): אץ לבינגר (קטוביץ); לייבוש דודיסון (ורשה); קלמן ואלרויך (לונדון); זאב-וולף לונץ (ריגה); ד"ר ב' דרובינוביץ (רוסטוב על הדון); לייב שליט (ריגה); עו"ד ישראל יאסינובסקי (ורשה); ד"ר יוסף חזנוביץ (ביאליסטוק); שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר) (ורשה).

עומדים מאחור (מימין לשמאל): כתריאל-צבי (ירקין, פולטאבה); פנחס פינס (רוז'ינוי); בנימין ריטנברג (ורשה); מוריץ מוזס (קטוביץ; היו"ר-המייסד של לשכת בני ברית בעיר); זליג פרייטאל (קטוביץ); ברוך פריידנברג (ביאליסטוק); ש' פרידלנדר (קטוביץ).

עוד שנטלו חלק בוועידה, אך אינם מופיעים בתמונה: זרח ברנט (לונדון); משה בראמסון (קובנה); ד"ר קרפל ליפה (יאשי); יהודה לייב קלישר (טורון); נ' שיינמן (מזריץ').

יצאו לוועידה אך לא הגיעו: ר' אברהם חנהל'ס (מינסק); המגיד ר' יעקב יוסף (וילנה); הרב ליפמן רבינוביץ (קרייצבורג); הרב יצחק יעקב ריינס (לידא).
הד"ר פינסקר הציג את יעדי "חובבי ציון" ותוכניתם בנאומו שכלל בין השאר את התובנה כי "עמדת היהודים החברתית בארצות שבהן הם יושבים צפופים בהמוניהם, והמצוקה העמוקה הנובעת ממנה הביאו לידי הכרה, שאפשר לשנותה לטובה רק אם אפשר לסול מסילה חדשה ולפתוח מקצוע (דרך, נתיב) חדש לפעולת עמנו".
מדיסון פטיס

חיים אישיים

פטיס נולדה בארלינגטון, טקסס לסטיבן ומישל פטיס. הוא ממוצא אפרו אמריקאי ואמה ממוצא אירי, צרפתי ואיטלקי. לפטיס אח המבוגר ממנה. 
פטיס התחילה את הקריירה שלה כדוגמנית פרסומות והחלה לשחק בגיל 5. מגיל 10 החלה ללכת לשיעורי מחול.
ZiS-30

היסטוריה

ZiS-30 היה אחד מהכלים המשוריינים אשר תוכננו ויוצרו בדחיפות על ידי התעשייה הסובייטית כתגובה לפלישה הגרמנית של 1941. הכלי נוצר על ידי משרד התכנון של וואסלי גרבין, על ידי הרכבת תותח נגד טנקים על מרכב של טרקטור משוריין קומסומולץ. השילוב הוכיח את עצמו מוצלח, אך עקב בעיות בזמינות המרכבים והתותחים, עמד ייצור הכלים על כמאה יחידות בלבד. הוא היה מיוצר במפעל בעיר גורקי ובסך הכל נבנו כ-100 יחידות.
יוז'ף סן

חייו

סן סיים לימודי משפטים ולאחר מכן היה לארכיבאי של העיר פשט. כינויו היה פילידור ההונגרי. בשנת 1836 ניצח את לואי שארל דה לה בורדונה בתוצאה 12-13 ללא תיקו אם כי לה בורדונה נתן לו בכל המשחקים יתרון של רגלי ושני מסעים. 
בשנת 1839 ייסד סן את מועדון השחמט של בודפשט Pesti Sakk-kör. באותה שנה הפסיד בדו-קרב לקארל מאיה +2 -3 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). 
בין השנים 1842 ו-1846 הוביל סן קבוצת שחקני שחמט בהתכתבות שניצחה קבוצה מקבילה מפריז בתוצאה 2-0. הקבוצה ההונגרית הציגה חידוש תאורטי שמאז נקרא ההגנה ההונגרית 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רה7. 
דיכוי המהפכה ההונגרית בשנת 1848 הביא לאיסור מוחלט של פעילות במועדונים כלשהם, כולל מועדוני שחמט. האיסור היה בתוקף עד לשנת 1864. 
סן הגיע למקום החמישי בתחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בלונדון, בשנת 1851. בשנת 1852 סיים בתיקו דו-קרב מול ארנסט פלקבר +9 -9 =2 בווינה. בשנת 1853 הפסיד דו-קרב לדניאל הארוויץ +1 -3 =1 בלונדון.
רשיד ח'אלידי

ביוגרפיה

ח'אלידי נולד בניו יורק לדיפלומט הערבי איסמעיל ח'אלידי, אחיו של חוסיין אל-ח'אלידי, אשר היה ראש עיריית ירושלים וראש ממשלת ירדן. אביו, אשר נולד בירושלים והחזיק באזרחות סעודית, עבד באומות המאוחדות בניו יורק. אמו של ח'אלידי הייתה אמריקאית ממוצא לבנוני ועבדה כמעצבת פנים.
בשנת 1970 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל. בשנת 1974 סיים דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד. בין השנים 1976-1982 לימד באוניברסיטה האמריקנית בביירות ושימש כעמית מחקר במכון ללימודים פלסטינים בביירות.
שימש כנשיא האגודה הצפון אמריקאית ללימודי המזרח התיכון.
נשירים

המונח נשירים (באנגלית: Deciduous) בדרך כלל מתייחס לעצים ולשיחים המשירים את עליהם בתקופות מסוימות בשנה, בדרך כלל בסתיו, וגם להשרה של חלקים אחרים בצמח, כגון, עלי כותרת אחרי פריחה או פירות אחרי הבשלה. בעצם מדובר על נשירת מה שכבר לא נצרך מהצמח באופן טבעי. מונח זה מתייחס גם לתופעה דומה אצל בעלי החיים, כמו קרניים נשירות (קרני האייליים) או שיניים נשירות (שיני חלב) אצל חלק מהיונקים, כולל בני אדם.

בוטניקה

בבוטניקה ובהורטיקולטורה, צמחים נשירים, כולל עצים, שיחים ועשבים רב-שנתיים, הם אלו שמאבדים את כל עליהם במשך תקופה. תופעה זו נקראת "שלכת" . לעיתים התקופה חסרת העלים של צמחים היא בחורף, בדרך כלל באזורי אקלים ממוזג ואקלים קוטבי. בחלקים אחרים בעולם שבהם האקלים טרופי, סובטרופי, או צחיח, צמחים משירים את עליהם בתקופה היבשה השונה ממקום למקום בהתאם לגשם.
יוצאי הדופן הם ירוקי-העד, בהם העלים מושרים בהדרגה ולא בבת אחת כך שנראה שהם נותרים ירוקים במשך כל השנה. יש גם צמחי ביניים, חצי-נשירים, בהם העלים הישנים מושרים לקראת תחילת צמיחה חדשה, או בכיוון ההפוך, חצי-ירוקי עד, שמשמרים חלק מעליהם במשך תקופות היובש או החורף ומשירים את יתר עליהם לפני תקופת הצמיחה החדשה. בחלק מהעצים בעיקר בזני אלון העלים שנותרים על העץ למשך החורף מתייבשים ונופלים באביב עם תחילת הצמיחה של עלים חדשים.
צמחים נשירים רבים פורחים בתקופה חסרת העלים שלהם, תופעה זו מגבירה את יעילות ההאבקה. חוסר העלים מקל על הרוח לשאת אבקנים, ומקל על חרקים למצוא את הפרחים. אך בשיטה זו יש גם חסרונות, לדוגמה, הפרחים עלולים להיפגע מקרה, או באזורים הצחיחים לצרוך יותר מים. מנגד ללא עלים יש פחות סיכון של הישברות של ענפים או של הגזע, וכן צמחים מסוגלים להפחית את אובדן המים שלהם בשל חוסר זמינות המים בימות החורף הקרים.
צ'סלב קישצ'ק

ביוגרפיה

צ'סלב קישצ'ק נולד למשפחת איכרים. בשנת 1943 הוא נשלח על ידי שלטונות הכיבוש הנאצי לעבודות בווינה. עד לשנת 1945 הוא עבד במסילת רכבת. לאחר כיבוש העיר על ידי הצבא האדום הוא חזר לשטח פולין והתגייס לצבא. בשנת 1946 צ'סלב קישצ'ק נשלח ללונדון ופעל להחזרת חיילים של צבא אנדרס למולדת. בשנת 1947 קישצ'ק חזר לפולין והחל שרות במודיעין צבאי.
בשנת 1957 צ'סלב קישצ'ק סיים אקדמיה צבאית ובשנת 1972 מונה לראש המודיעין הצבאי וסגן ראש המטה הכללי.
ב-31 ביולי 1981 הוא מונה לשר הפנים ובסוף שנה זו התמנה לחבר בוועדה צבאית להצלה לאומית. בתקופה זו במדינה הונהג ממשל צבאי ובהיותו שר הפנים קישצ'ק היה אחראי על הפעילות נגד ארגון סולידריות וארגוני אופוזיציה אחרים. ב-17 בספטמבר 1986 הוא הכריז על שחרור 225 אנשי אופוזיציה וזה היה הצעד הראשון לתחילת הדיאלוג בין השלטון הקומוניסטי לבין מתנגדי המשטר. בהמשך הוא היה בין יוזמי דיאלוג פתוח עם נציגי האופוזיציה. בתחילת 1989 הוא היה בין אנשי המשטר שדרשו מהנהגה המפלגה הקומוניסטית להמשיך בדיונים עם מתנגדי המשטר.
ב-2 באוגוסט 1989 קישצ'ק מונה לראש הממשלה על ידי וויצ'ך ירוזלסקי. המועמדות אושרה בפרלמנט הפולני, אך הוא לא הצליח להרכיב את הממשלה. ב-19 באוגוסט תדאוש מזובצקי מונה לראש הממשלה וצ'סלב קישצ'ק המשיך לכהן בתפקיד שר הפנים וסגן ראש הממשלה. ביולי 1990 הוא עזב את הממשלה ולא כיהן באף תפקיד ציבורי מאז.
קישצ'ק נפטר בשנת 2015, הממשל סירב לתת לו מקום בבית הקברות הצבאי פובונזקי ואף נציג הממשלה לא היה בטקס.

משפטים

בשנת 2007 שימון ניימייץ יזם פתיחת חקירה נגד צ'סלב קישצ'ק על חלקו ב"מבצע היאצינט" נגד קהילת להט"ב בשנות ה-80 של המאה ה-20. בפברואר 2008 הוחלט שבמצע היה חוקי לאור המצב החוקתי באותה תקופה.
בשנת 2009 הוא נמצא אשם בפיטורי שוטר בשנת 1985 רק משום שביתו עברה טקס דתי.
בשנת 2012 הוא נמצא אשם בחברות בקבוצה שהנהיגה משטר צבאי במדינה ללא סמכות.
אלויס הראשון, נסיך ליכטנשטיין

ביוגרפיה

אלויס נולד ב-14 במאי 1759 בווינה, לפרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין וללאופולדינה, רוזנת שטרנברג, בתם של פרנץ פיליפ, רוזן שטרנברג ולאופולדינה, רוזנת שטארהמברג. בצעירותו התגייס אלויס לצבא הקיסרי, אולם בשל בריאותו הלקויה הוא פרש עד מהרה מהצבא.
בשנת 1781 מת אביו פרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין, ואלויס עלה לשלטון במקומו. אלויס התעניין בייעור, ומשום כך הורה על נטיעת עצים רבים בנחלותיו. בנוסף אלויס תמך בכריית הברזל מנחלותיו באזור אולומואוץ במורביה, וכן טיפח מאוד את הפארק בלדניצה-ואלטיצה. אלויס הזמין את האדריכל יוזף הארדמוט לבנות לו ארמון חדש, וכן הרחיב את ספריית ליכטנשטיין באמצעות רכישה של אוספי ספרים מלאים.
במהלך שלטונו, בוצעה בליכטנשטיין ההוצאה להורג האחרונה בהיסטוריה שלה, כאשר ראשה של ברברה ארני נערף באשן על גניבה.
ב-15 בנובמבר 1783 התחתן אלויס בפלדסברג עם קרולינה, רוזנת מאנדרשייד-בלנקנהיים, בתם של יוהאן וילהלם, רוזן מאנדרשייד-בלנקנהיים ויוהנה מקסימיליאנה, רוזנת לימבורג-שטירום, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-24 במרץ 1805 מת אלויס בווינה, ואחיו יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
המיוחדת

עלילת הסדרה

בפרק הפותח את הסדרה מגויס חוקר השב"כ לשעבר, מיקי רוסו, על ידי ראש אגף החקירות במשטרה, ניצב עומר קאלו, לעבוד כחלק מצוות חקירה מיוחד שעוסק בפענוח תיקי רצח מסובכים. במהלך חקירת רצח מסיקה, יוצאת היחידה, ובראשה מפקדה, חובב כנעני, לוחם ומפקד בסיירת מטכ"ל בעברו, לחקור תיק חטיפה ורצח. עורך דין פלילי בשם ירמי הלפרין, נורה למוות לעיני בתו, ורעייתו כנרת הלפרין, עובדת בכירה במכון הביולוגי בנס ציונה, נחטפה. במהלך החקירה מתוודע מיקי רוסו לאופיים של היחידה המיוחדת ואנשיה, האחראים לחקר תיקים מתוקשרים. בפרק נחשפת העובדה כי חובב כנעני היה מעורב במבצע צבאי שבמהלכו נהרג חברו ליחידה, הוא טוען כי הצל"ש שקיבל במהלך המבצע לא הגיע לו.
במהלך העלילה היחידה חוקרת את ד"ר רפאלי, הנחשד ברצח גרושתו, במהלך החקירה הוא מתברר כאדם קר רוח שמצליח לערער מאיזון את חוקריו, בכך שחושף את סיפור חייה של תמי נוימן ומערער אותה. בניסיון לאלץ אותו להודות ברצח רעייתו, חברי היחידה עוקבים אחר ילדיו ומצלמים אותם, אלא שהדבר לא נוחל הצלחה רבה אלא מעורר את זעמו של ד"ר רפאלי שאינו משתף פעולה עם החוקרים. מאוחר יותר באותו הערב - חובב כנעני מתאבד במפתיע בירייה.
קח סיכון

קח סיכון היה שעשועון טלוויזיה ששודר בערוץ 1 בין השנים 1988–1990. בעונתו הראשונה, הנחה את השעשועון אבי קושניר. בעונה השנייה, שונה שם השעשועון ל"קח סיכוי" והונחה בידי חני נחמיאס.

מהלך התוכנית

בשעשועון התחרו שני זוגות מתמודדים בחידות ומשימות.
כל זוג נשאל בתורו שאלה, שאם היה יודע את התשובה עליה, היה מקבל נקודות. אם לא היה יודע את התשובה, על אחד המתמודדים באותו זוג היה לומר את המשפט "קח סיכון" (בעונה השנייה, "קח סיכוי") והשאלה הייתה עוברת לזוג השני. אם גם הזוג השני לא היה יודע את התשובה, הייתה השאלה חוזרת שוב לזוג הראשון ואם לא היה מוסר תשובה לשאלה, היה עליו לבצע משימה. כשאחד הזוגות היה מוסר תשובה לא נכונה, היה הזוג השני מקבל את הנקודות.
בסיום התוכנית, הזוג שצבר פחות נקודות, היה מודח מהמשחק וזכה בפרס ניחומים (בעונה הראשונה עמד הפרס של 50 ש״ח), ואילו הזוג שצבר יותר נקודות, היה עולה לשלב "משימת הגמר", בו היה עליו לבצע מספר משימות תוך דקה אחת. אם היה עומד באתגר, היה זוכה ב-200 ש"ח, ואם היה נכשל, לא היה זוכה בפרס כספי כלשהו (כך היה באופן רשמי, אך בפועל הזוג המנצח שנכשל במשימת הגמר קיבל אף הוא 50 ש״ח).
ג'קספטיקאיי

חייו האישיים

שון נולד בעיירה את'לון שבאירלנד.
הוא היה מתופף לשעבר של להקת רוק כבד אינדית בשם "מורם אל הקרקע - Raised to the Ground" שהיו פעילים בזמן שהיה בקולג'.
אחד האחים הגדולים שלו,מלקולם מקלאקלין הוא סופר.
בשנות ה-2000 המאוחרות, הוא סיים את לימודיו בתיכון עם תואר מוזיקה וטכנולוגיה בנוסף תואר של מלונאות.
סביב תחילת שנת 2010, מקלאקלין נשר מהמכללה לאחר שנתיים, אבל לאחר פגישה עם אדם באתר Interpals, הוא החליט ללכת ללמוד אנגלית.
הוא סיים את הקולג' סביב 2014, אותה שנה בה הערוץ שלו הגיע למיליון משתמשים רשומים. 
שון כרגע נמצא במערכת יחסים עם Wiishu, יוטיוברית ואמנית. הם ביחד יותר משנה.

קריירת היוטיוב

שון הצטרף לראשונה ליוטיוב ב-24 בפברואר 2007, בשם Jacksepticeye.
הוא החל ליצור סרטוני "בואו נשחק" של Far Cry 3 ו-Dark Souls. הסרטונים הישנים ביותר שלו נחשבים ל"רגועים" באופן משמעותי מהסרטונים החדשים שלו, וזאת הסיבה שהוא מחשיב את עצמו ל"פרשן משחקי הווידאו האנרגטי ביותר ביוטיוב".
הוא קיבל את הכינוי "ג'ק" בעיקר מאמו, ולאחר מכן מחבר, שהיה קורא לו כך כשהיה צעיר. אותו חבר החל לקרוא לו "ג'ק עין מזוהמת", לאחר שנחתך בעין בטעות ממשקפיים של חבר בתאונה שקרתה כאשר הם שיחקו כדורגל. לדבריו, הפצע דימם במשך די הרבה זמן והזדהם אחרי כמה שבועות, ומכאן השם "ג'ק עין מזוהמת".
לשון יש סדרות משחקים שונות, כשבדרך כלל כל פרק מרווח בכ-3–5 ימים אחד מהשני. לאחרונה החל לארח בסרטוניו חברים מיוטיוב כמו מארקיפלייר ופיודיפאי. בשנת 2015 הקליט קולות דיבוב לדמותו שלו בשביל משחק המחשב והפלאפון- "PewDiePie: The Legend of the BroFist" של כוכב היוטיוב פיודיפאי יחד עם יוטיוברים אחרים כמו מארקיפלייר וסינמונטוסטקן. לשון יש שתי סדרות תמידיות. אחת מתוך שתי הסדרות היא "קורא את תגובותיכם" שבו הוא קורא את תגובות המשתמשים מרשתות חברתיות שונות ועונה להם. הסדרה השנייה היא ולוגים, שבהם הוא בדרך כלל מדבר על חייו האישיים, או על אקטואליה הקשורה לערוץ. רוב הסרטונים כוללים שפה בוטה.
הערוץ החל לגדול לראשונה בספטמבר 2013, ועד היום גדל בצורה מהירה למדי.
דורית פורת

דורית פורת (נולדה ב-1944) הייתה חברה בנבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים ובהתעמלות אומנותית בין השנים 1962 – 1968 והיא המקימה והכוראוגרפית של להקת גלים במחול.

ביוגרפיה

פורת היא מקיבוץ אפיקים, ובוגרת הוראת החינוך הגופני במכון וינגייט וסמינר אורנים. היא ייצגה את ישראל באליפויות עולם ותחרויות בינלאומיות, ביניהן: הגימנסטרדה העולמית בווינה (1964) ואליפות העולם בדורטמונד שבגרמניה (1966). בשנת 1967, במסגרת אירועי ספורט הפועלים בווינה זכתה עם נבחרת ישראל בשתי מדליות: זהב קבוצתי וכסף אישי במכשיר הקורה.
לאחר סיום לימודיה, עסקה בהוראת החינוך הגופני בבתי ספר בעמק הירדן (תיכון ויסודי) ובהדרכה פדגוגית בסמינר למורים באוהלו.
בשנת 1970 פנתה פורת לריקוד וכוריאוגרפיה, הקימה את להקת גלים במחול, והיא המנהלת האמנותית והכוריאוגרפית של הלהקה עד היום.
פורת מונתה כמפיקה וכוריאוגרפית בארבעה מופעי פתיחה המוניים של כינוסי הפועל: בשנת 1979 בכינוס הפועל ה-11 והגדול בכינוסים, בשנת 1983 בכינוס הפועל ה-12 בסימן 60 שנות קיומה של התארגנות "הפועל", בשנת 1987 בכינוס הפועל ה-13 ובשנת 1991 בכינוס הפועל ה-14.
בנוסף לניהול הלהקה, בשנים 2001–2014 פורת ניהלה את המרכז למחול של המועצה האזורית עמק הירדן שנתן חסותו ללהקה.
מספטמבר 2014, הפכה הלהקה לעצמאית, וחזרה לפעול כיזמות פרטית בביתה הראשון בקיבוץ אפיקים.
בדצמבר 2016 הוענק לפורת עיטור הכבוד "לאיש כפועלו" על ידי ועדת העיטורים של מרכז הפועל, וזאת לציון שירות מיוחד המאדיר את שמו של הפועל.
בספטמבר 2018 הוענק לפורת פרס עמק הירדן לשנת תשע"ח על תרומתה לאזור. על התעודה שניתנה לפורת כתוב: "פרס המועצה האזורית עמק הירדן ניתן לה – על תרומתה להנחלת יסודות המחול לגווניו וסוגיו השונים למאות רקדניות ורקדנים בעמק הירדן וברחבי הארץ. על היותה פורצת דרך ויוצרת בקנה מידה בינלאומי, על הקמת להקת 'גלים במחול' אשר ייצגה את ישראל ברחבי העולם כולו, על ניהול והובלה של המרכז למחול בעמק הירדן במשך 14 שנים והפיכתו למוסד תרבותי מוביל ומעורר השראה; גוף אשר חינך את בוגריו לאהבת המחול וחשף את אנשי עמק הירדן אל אחד מתחומי היצירה האסתטיים והמוקפדים ביותר".
יער חרובית

יער חרובית הוא יער נטוע של קק"ל, הקרוי על שם עצי החרוב שבו. היער נמצא דרומית לכביש 383 בין כפר מנחם לגפן בחבל עדולם, שטחו כ-8,000 דונם, והוא משתרע בין גבהים של 110 עד 180 מטרים מעל פני הים. קצהו הדרומי של היער גובל בנחל האלה ומעבר לו נמצא תל צפית, שיש המשערים שהוא גת הקדומה. דרומית-מערבית ליער נמצאת תחנת "צפית", תחנת כוח חדשה של חברת החשמל.
ביער עצי אורן, אקליפטוס, שקד וחרוב. בין החורשות נטועים עצי פרי, ובשטח היער טראסות חקלאיות נטושות, ואתרים היסטוריים כגון חורבת שימרה וחורבת דמדומית. 
ביער חרובית הוכשרו דרכי נגישות לנכים. בקצה הצפון-מערבי של היער (סמוך לפניה מכביש 383) נמצא "פארק הלוחם" ששטחו 300 דונם, ובו מתקנים ושבילי טיול נגישים עם כיסא גלגלים. מצפון ליער שוכן אתר הנצחה קטן לחללי חיל התקשוב. היער חביב על רוכבי אופניים ובו שבילי אופניים וסינגלים באורך כולל של כ-13 ק"מ. שנים רבות עורכת תנועת הצופים את אחד ממחנות הקיץ שלה ביער חרובית. 
היער היה אחד משלושת מרכזי הייעור הגדולים של הקק"ל בשנים 1955-‏1959 והועסקו בו רבים מיושבי מעברת חרובית.

דרך חרובית

בכניסה ליער חרובית מכביש 383 יש שתי כניסות ל"דרך חרובית". ביער יש שביל מעגלי באורך 9 ק"מ העובר בין השבילים המסומנים בצבעים אדום, ירוק וכחול. השביל מתאים לריצה ולרכיבה באופניים. אחרי הכניסה ליער מכביש 383 יש שולחנות פיקניק וחניון.
דמטריוס (בן פיליפוס)

דמטריוס (ביוונית: Δημήτριος‏; ? - 181 לפנה"ס) היה נסיך מוקדוני מהשושלת האנטיגונידית. בנו של פיליפוס החמישי, מלך מוקדון.

ביוגרפיה

על תחילת דרכו ידוע מעט מאוד. בשנת 197 לפנה"ס, לאחר סיום המלחמה המוקדונית השנייה בהפסד מוקדוני, נאלץ אביו, כחלק מהסכמי השלום עם הרפובליקה הרומית, לשלוח אותו לרומא כבן ערובה. בשנת 188 לפנה"ס, בשל תמיכתו של פיליפוס ברומא במהלך מלחמת אנטיוכוס, שוחרר דמטריוס מהשבי. ארבע שנים לאחר מכן, שלח פיליפוס את דמטריוס לרומא, כדי לייצג את העמדה המוקדונית מול משלחות שונות מיוון, שטענו נגד מוקדון. בשל השנים הרבות שעשה דמטריוס בשבי הרומאי, עמדתו במשא ומתן הייתה כנועה ומתרפסת. הרומאים סברו שאחרי השלטון הקשה של פיליפוס, יוכל דמטריוס הכנוע להיות שליט נוח למדי. דמטריוס חזר למוקדון עמוס בהבטחות ורמיזות מצד הרומאים, שהותירו אותו מבולבל ומשתעשע בתקוות. המצביא הרומאי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס אף נפגש עמו ביחידות, והצהיר במפורש שרומא מעוניינת בו כמלך. עם זאת, ידוע היה לכל שפיליפוס מעדיף את בנו הבכור פרסאוס, שבניגוד לדמטריוס נודע כתוקפן וקשה עורף. פיליפוס אף נתן מעין הצהרה פומבית להעדפותיו, כאשר ייסד בתראקיה עיר חדשה וקרא לה על שם פרסאוס.
דמטריוס החל לקוות ברצינות שיירש את הכתר, ועל פי העדויות בילה יותר זמן במחיצת השגרירים הרומאים מאשר במחיצת אביו. המוני העם במוקדון, שמאסו במלחמות הרבות של פיליפוס, תמכו בסתר בדמטריוס, וכך גם רבים בחצר המלוכה ובצבא. בשנת 182 לפנה"ס, במהלך טקס ה"היטהרות" השנתי, הציע אי מי לערוך קרב מדומה בין החיילים תומכי דמטריוס לחיילים תומכי פרסאוס. ה"קרב" הסתיים ב"ניצחון" תומכי דמטריוס, אולם ללא נפגעים. אלא שהלהיטות שבה לחמו תומכי דמטריוס, הבהירה לפרסאוס שחלק משמעותי של הצבא תומך באחיו. הוא העלה את קובלנותיו בפני פיליפוס, ואף טען שדמטריוס ניסה לרוצחו. פיליפוס ניסה לפייס בין האחים, והתכחש לתקרית כולה. אולם העמדת הפנים לא יכלה להימשך לאורך זמן, והרומאים הבהירו היטב שרק הודות לדמטריוס, פיליפוס עדיין מולך.
באביב של השנה הבאה, יצא פיליפוס למסע צבאי גדול צפונה. בניסיון להימנע מחיכוך בין בניו, לקח עמו פיליפוס למסע רק את פרסאוס, ואת דמטריוס השאיר בבית. על פי חלק מהמקורות, דמטריוס ניסה להנהיג קשר בהיעדרו של אביו, אולם הדבר אינו ודאי. כך או כך, ידוע שדמטריוס אינו חש עוד בטוח במוקדון. הוא ניסה לברוח לרומא, אולם תוכניתו נתגלתה, ופיליפוס העניש אותו בכך שהשליך לכלא את אחד מידידיו. פיליפוס חש שבנו הגדיש את הסאה, והוכיח אותו קשות באופן אישי, תוך שהוא מבהיר לו בצורה חד משמעית שהוא מועיד את המלוכה לפרסאוס. בשנת 180 לפנה"ס, התנקשו תומכי פרסאוס בדמטריוס. לא ברור אם פיליפוס לקח חלק פעיל במעשה, אולם ככל הנראה הוא ידע מכך ונתן הסכמה בשתיקה. 
פיליפוס נפטר בשנת 179 לפנה"ס, ופרסאוס ירש את כיסאו.
כנסיית קתרינה הקדושה

היסטוריה

במאה ה-12 הוקם באתר מנזר הצלבני, ובשלב כלשהו, לפני המאה ה-15, נבנתה קפלה קטנה במקום בו שכן אולם המפגשים של המנזר. ב-1882 הוחלפה הקפלה בכנסייה הנוכחית, שנבנתה בסגנון ההתחייה הגותית. הקמת המבנה מומנה בכספי תרומות שנתנו לשם כך על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית. בד בבד עם בניית הכנסייה הוקמה לצידה אכסניית צליינים (Casa Nova), שבה שוכנים, בין היתר, גם משרדי הרובע הלטיני בבית לחם. הקלויסטר של המנזר הקדום לא נהרס, והכניסה אל הכנסייה נעשית דרכו. בשנת 1949 שופץ הקלויסטר בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי. עד שנת 1999 עוטר פנים הכנסייה בגלגלים שסימלו את גלגל השבירה עליו התייסרה קתרינה הקדושה. לקראת שנת 2000 וביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל, שופצה הכנסייה והגלגלים הוסרו. בנוסף, המבנה הורחב מזרחה, מעבר למזבח המרכזי. בשנת 2002 הותקן בכנסייה אורגן חדש שנפגע מפגיעת פגז צה"לי במהלך האינתיפדה השנייה.

הכנסייה

הכניסה אל הכנסייה היא דרך הקלויסטר שבצידה המערבי. במרכזו של הקלויסטר ניצב פסלו של הירונימוס הניצב על-גבי עמוד. מעל דלת הכניסה לכנסייה מופיעה כתובת בלטינית לאמור: "SANCTAE CATHERINAE VIRGINI ET MARTIRI DICATUM" ("מוקדש לקתרינה הקדושה, הבתולה והמרטירית"), ומעליה ניצב פסל מרים. 
הכנסייה מלבנית ובנויה בצורת בזיליקה, ולה שלוש ספינות. תקרתה מעוצבת בדמות קמרון צולב, וקשתותיו המוזהבות נישאות על-גבי פילסטרים עטורי כותרות קורינתיות. בכותל המזרחי של הכנסייה, מעל האורגן, קבוע ויטראז' גדול, המתאר את לידת ישו. מעבר המשמש רק בעת אירועים דתיים מיוחדים, דוגמת חג המולד, מקשר בין הכנסייה למערת המולד, וגרם מדרגות מוביל מהכנסייה אל מערות הקבורה התת-קרקעיות שמתחת למתחם. במזבח הצד הימני מוצג פסל ישו התינוק עשוי עץ, כשהוא נח על מצע קש. פסל זה מועבר בחג המולד אל המזבח המרכזי.