google/wiki40b huggingface dataset:
דוד רזניק

קורות חיים

רזניק נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל בשנת 1924, בן לברוך ורחל (מלמד). שם למד אדריכלות ובמקביל עבד במשרדו של האדריכל הנודע אוסקר נימאייר.
בשנת 1949 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ עין השופט. לאחר שנתיים, שבהן עבד במשתלת הקיבוץ, עבר רזניק לתל אביב-יפו וחזר לעבוד כאדריכל, במסגרת משרדו של האדריכל זאב רכטר. לאחר שקיבל הצעת שותפות מהאדריכל היינץ ראו, קיבל בתמיכתו של רכטר את ההחלטה לעבור להשתקע בירושלים. במשך שלוש שנים היה שותפו של ראו. ב-1958 פתח משרד עצמאי בירושלים, כשאחת העבודות הראשונות שביצע הייתה ביתן העולה החדש בתערוכת העשור. לימים הצטרף למשרד זה בנו, ברוך רזניק. מאוחר יותר, לימד רזניק גם בטכניון ובבצלאל.
רזניק התגורר בירושלים, במתחם מגורים "לב רחביה" שנבנה על פי תכנונו ב-1995.
נטמן בהר המנוחות.
תקיפת אי הארנבות

תקיפת אי הארנבות בידי כוחות של חיל האוויר וחיל הים של צה"ל נערכה ביוני 1984, בעקבות מידע מודיעיני על פעילות מחבלים באי.
האי אל-נחל (קרוי גם אל-אראניב, ומכאן מוכר בעברית בשם "אי הארנבות") הוא השני בגודלו בין האיים הסמוכים לעיר אל-מינה שבצפון לבנון, ושוכן כשמונה ק"מ מצפון-מערב לטריפולי. 
ביוני 1984 הגיע לצה"ל מידע מודיעיני לפיו שוהים באי מחבלים המתאמנים לקראת פיגוע בישראל. בצה"ל נשקלו שלוש דרכי תקיפה: באמצעות שייטת 13, באמצעות הפצצה אווירית והפגזה באמצעות סטי"לים. הוחלט על הפצצה אווירית, אך גם חיל הים נערך לחלופות שבאחריותו. הצוללת אח"י תנין נשלחה לתצפית על האי, וגילתה בו כתשעה מחבלים, עמדות מקלע כבד ותותח נ"מ, וכן סירה מהירה שהביאה לאי ציוד ותחמושת. האי הופצץ על ידי רביעיית סקייהוק ורביעיית פנטום. בהפצצה נהרגו מחבלים אחדים ונפצעו אחרים. לאחר ההפצצה דיווחה הצוללת על אנשים שהתרכזו בדרום האי, ואלה הופגזו על ידי הסטי"ל אח"י רשף, בפיקודו של רס"ן עמי שגב. בהמשך הצטרפו אליה אח"י מולדת ואח"י קשת, בפיקודו של מפקד שייטת ספינות הטילים באח"י מולדת, שאליו הצטרף מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג. על כוחות שייטת 13 באזור פיקד מפקד השייטת, אל"ם ידידיה יערי. 
בהיתקלות בין "סנונית" של שייטת 13 לסירת מחבלים נפגעו שניים-שלושה מחבלים ונפלו למים, ומחבל אחד נותר בסירה. יערי ולוחם נוסף נפצעו קל. אח"י רשף הופנתה לתקיפת הסירה, ולאחר חילופי אש עם המחבל שבה, שבהם נפצעו קל שלושה מימאי הסטי"ל, טובעה הסירה והמחבל שבה נהרג.
שקד (יישוב)

היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1981 על ידי משקי חרות בית"ר. שמו נקבע לפי עצי השקד הנפוצים באזור. היישוב מאופיין כבעל ציביון חילוני. 
הגישה ליישוב מכביש 65 (נחל עירון), דרך כביש 6513 סמוך ליישוב קציר (או על 6535 דרך מי עמי) לכיוון מזרח ולכביש 6235. היישוב מצוי על רמה באזור הררי בגובה 436 מ' מעל פני הים. 
משקד ניתן לצפות אל השמורה הגדולה "יער ריחן" 2 ק"מ ממערב. פחות מק"מ צפונה לו שוכן היישוב חיננית. יישובים פלסטינים סמוכים הם טורה אל ע'רביה מדרום וערקה ונזלת זיד ממזרח. 
פועלים ביישוב מעון, שני גני ילדים, בריכת שחייה, מכולת, מקווה טהרה, שני בתי כנסת, מעו"ז של תנועת הנוער בית"ר ומספר עסקים זעירים. בצמוד למזרח היישוב מצוי אזור התעשייה שח"ק, ובית הספר היסודי "עומר".
היישוב נמצא בתחומי גדר ההפרדה.
אצטדיון ספרטק (ולדיקווקז)

היסטוריה

האצטדיון נבנה בשנים 1960—1962.
בשנים 1970—1991 קבוצת ספרטק אורדז'וניקידזה אירחה את משחקיה במסגרת הליגה הסובייטית.
בשנים 1994—1996 האצטדיון אירח משחקי הגביע הנשיאותי, במסגרתו התארחו באצטדיון קבוצות כמו ג'נואה, בואבישטה, אוביידו, מכלן, אתלטיקו מדריד, ואסקו דה גאמה, ולנסיה, אוזר ובוטאפולגו.
בשנת 2007 האצטדיון אירח את משחקיה של צסק"א מוסקבה במסגרת גביע אופ"א כשאירחה את מכבי חיפה ואת משחקה של צסק"א בגביע הרוסי נגד קריליה סובייטוב סמרה, שני המשחקים הסתיימו בשוויון מאופס.
בשנת 2010 נערך שיפוץ באצטדיון ובמסגרתו הוחלף משטח הדשא, הותקן לוח אלקטרוני חדש, מושבים ומערכות חימום ונחנך מרכז תקשורת. במרץ 2011 נשיא אלניה ולדיקווקז ואלרי גזאייב הודיע כי הקבוצה שוקלת לבנות אצטדיון כדורגל חדש בעל תכולה של 37,000 מושבים. ברם התוכניות נזנחו בהמשך עם הכרזת הקבוצה על פשיטת רגל ופירוקה בשנת 2014.
בשנת 2015 הקבוצה הוקמה מחדש ומאז שוב מארחת את משחקי הבית שלה באצטדיון.
תיקון קורווין

תיקון קורווין - הצעה לתיקון חוקת ארצות הברית, אשר באה לפתור את משבר הפרישה של שנת 1861 על ידי הגנה מפורשת על קיומה של העבדות בארצות הברית. ההצעה עברה בדוחק בקונגרס, אך לא אושרה על ידי המדינות. ארבע שנים לאחר שהוצע תיקון קורווין, אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית המנוגד לו בתוכנו ובמהותו.

נוסח ההצעה

החוקה לא תתוקן באופן שיסמיך את הקונגרס לבטל או להתערב במוסדות הפנימיים של מדינה מן המדינות, ובפרט באלה העוסקים באנשים העובדים או המשרתים בהתאם לחוקי כל מדינה מן המדינות
המקור באנגלית
No amendment of this Constitution, having for its object any interference within the States with the relations between their citizens and those described in second section of the first article of the Constitution as "all other persons", shall originate with any State that does not recognize that relation within its own limits, or shall be valid without the assent of every one of the States composing the Union
— Orville James Victor, The History, Civil, Political and Military, of the Southern Rebellion (NY: James D Torrey, 1861), I, 463

תולדות

בשנת 1861, עם היבחרו של אברהם לינקולן, שהתנגד לעבדות, לנשיאות ארצות הברית, החליטו מדינות העבדות שבדרום לפרוש מהאיחוד, שכן תושביהן חששו שלינקולן יבטל את העבדות שעליה נסמכה כלכלתם. במאמץ אחרון למנוע את הקרע בארצות הברית, הציע תומאס קורווין, ציר בית הנבחרים מאוהיו, את ההצעה הנ"ל, אשר באה להגן על העבדות ואשר הייתה העתק מדויק של הצעה דומה לסנאט, פרי-עטו של הרפובליקני מניו יורק ויליאם סיוארד. 
תומכיו של התיקון טענו, כי התיקון אינו יותר מאשר חזרה מפורשת על העקרונות שהובעו כבר בעברה הפוליטי של ארצות הברית, ובפרט בחוקה בגרסתה המקורית משנת 1787. לעומתם, האבוליציוניסטים הקיצוניים, כדוגמת פרדריק דאגלס, התנגדו לתיקון וטענו כי החוקה מעולם לא הגנה על קיום מוסד העבדות בארצות הברית. 
ב-28 בפברואר 1861 אישר בית הנבחרים ברוב צמוד את ההצעה, וכעבור יומיים היא אושרה על חודו של קול גם בסנאט. מדינות הדרום הפורשות (בתקופה ההיא, שבע במספר) התעלמו מההצעה. לאחר אישור הקונגרס ועם תמיכה הן מצד הנשיא היוצא ג'יימס ביוקנן והן מהנשיא הנכנס לינקולן, ההצעה עברה לידי המדינות השונות, לאישרור על ידי שלושה רבעים מתוכן. אולם, היחידות שאישרו אותה היו מדינות אוהיו, מרילנד ואילינוי, וברוב המדינות היא בכלל לא עלתה לדיון, ולכן לא אושרה. מבחינה טכנית, ההצעה עדיין עומדת לאשרור, שכן לא נקבע לה תאריך תפוגה, אך לאחר קבלת התיקון ה-13 לחוקה, הסיכוי שהיא תעבור הוא קלוש שבקלושים.

השפעות אפשריות

לו עבר, היה תיקון קורווין מעלה שאלה עקרונית בתחום מדע המדינה והמשפט החוקתי: האם מותר לחוקה במדינה דמוקרטית לאסור על שינויים מסוימים בתוך עצמה? בעניין זה ישנם הטוענים כי תיקון קורווין הוא אכן מקרה של סעיף מקובע (entrenched clause) ולכן, לו עבר, היה אוסר על אישרורו של התיקון ה-13 לחוקה, אשר ביטל את העבדות ואסר על המשך קיומה; לעומת זאת, אחרים אומרים שתיקון מאוחר יותר לחוקה יכול היה לבטל את תיקון קורווין, בדומה לכך שהתיקון ה-21 ביטל את התיקון ה-18.
אמיל סוטובסקי

סגנון משחק

סגנון המשחק של סוטובסקי נחשב לסגנון בלתי מתפשר. בשונה ממרבית רבי האמנים הנוהגים לשחק משחק "סולידי" בשאיפה ליצור יתרון קל, ולבנות אותו לאט לאורך המשחק, סוטובסקי נוהג לשחק וריאציות נועזות הכוללות הקרבת חומר, על מנת ליצור חוסר איזון משמעותי על הלוח, במטרה לנצח באמצעות יכולותיו הטקטיות יוצאות הדופן (באופן הדומה לאלוף העולם המנוח מיכאל טל). על כן תוצאותיו בטורנירים בינלאומיים הן בלתי יציבות.
סגנונו הבלתי מתפשר זכה לתשומת לב רבה בעולם השחמט. ניצחונו על דני גורמלי בטורניר גיברלטר בשנת 2005 זכה בפרס המשחק הטוב ביותר. וישוואנתן אנאנד, אלוף העולם לשעבר, הגדיר את המשחק כמשחק השחמט הטוב ביותר שראה מעולם.
לורטה לינץ'

ביוגרפיה

לינץ', בתם של כומר בפטיסטי וספרנית בבית ספר, נולדה בגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית. היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות באנגלית ולימודי ספרות אמריקאית מאוניברסיטת הרווארד ב-1981 ובוגרת לימודי משפטים מבית הספר הרווארד למשפטים ב-1984. עבדה כעורכת דין בפירמת עורכי הדין Cahill Gordon & Reindel בניו יורק. ב-1990 החלה לעבוד במחוז מזרח ניו יורק וב-1994 מונתה לראש המשרד בלונג איילנד. ב-1998 מונתה לסגנית תובעת מחוזית. במהלך כהונתה הייתה חברת צוות התביעה במשפטם של שוטרי משטרת ניו יורק שתקפו והתעללו מינית באבנר לוהימה, מהגר מהאיטי, הובילה להרשעתם של שניים מרוצחי הסטודנט יענקל רוזנבאום במהלך מהומות קראון הייטס והרשעתו של בכיר משפחת הפשע וינסנט גאנטי.
בשנת 1999 מונתה לתובעת הכללית של המחוז, תפקיד בו כיהנה עד 2001. לאחר מכן שימשה שותפה בפירמת עורכי הדין Hogan Lovells, בנוסף עבדה עבור בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה וכיהנה כחברת הנהלה בפדרל ריזרב של ניו יורק בשנים 2003 עד 2005.
ב-2010 מונתה לכהונה שנייה כתובעת הפדרלית של מחוז מזרח ניו יורק. בין הפרשות הבולטות בהן הייתה מעורבת היו ההחלטה להגיש כתב אישום נגד חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מייקל גרים באשמת הונאה, העלמת מס ועדות שקר והתביעה נגד וינסט אסרו מראשי הפשע המאורגן בניו יורק.
בנובמבר 2014 נבחרה לינץ' על ידי הנשיא ברק אובמה למחליפתו של אריק הולדר כתובעת הכללית של ארצות הברית. היא האישה האפריקאית-אמריקאית הראשונה לכהן בתפקיד זה. לאחר דחייה ממושכת של 5 חודשים, מינויה אושר בסנאט באפריל 2015, ברוב של 56 סנאטורים מול 43 מתנגדים. ב-27 באפריל 2015 הושבעה לתפקידה בידי סגן הנשיא ג'ו ביידן.
לינץ' נישאה לסטיבן הארגרוב ב-2007 והיא אם חורגת לשני ילדים.
חוק זכויות החולה

חוק זכויות החולה, התשנ"ו - 1996 הוא חוק ש"מטרתו לקבוע את זכויות האדם המבקש טיפול רפואי או המקבל טיפול רפואי ולהגן על כבודו ועל פרטיותו" (סעיף 1 לחוק). רוב עקרונות החוק יושמו עוד לפני חקיקתו, כנגזרות של חוק יסוד: כבוד האדם וחרותו.
ישראל ריף

ישראל ריף (תרל"א, 1871 - תש"ב, 1941) היה רבה של זאגר חדש בליטא.

תולדותיו

נולד בזאגר חדש, שבה כיהן כרב אביו הרב יהודה לייב ריף. למד בישיבת וולוז'ין. בשנת 1893 נלקח כחתן למירל, בתו של הרב רפאל שפירא ונכדתו של ראש הישיבה, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין ("הנצי"ב", שנפטר באותה שנה). הממליץ עליו היה חתנו האחר של הרב רפאל שפירא - הרב חיים סולובייצ'יק, שכיהן כראש ישיבה בישיבת וולוז'ין.
לאחר נישואיו כיהן כרב בעיירה קורשאן שבמחוז שאוול. לאחר פטירת אביו התנה לרבה של זאגר חדש, וכיהן בתפקידו עשרות שנים. בשנת 1919 נפטרה אשתו, בגיל 67. 
בשנת 1936 נבחר בנו, הרב יצחק זונדל, לרבה של זאגר ישן, על מקום חותנו הרב טודרוס הלוי לוקשצאן, רבה הקודם של זאגר ישן. כהונתו של הרב ישראל ריף כרבה של זאגר חדש לצד בנו שכיהן כרבה של זאגר ישן שמה קץ למחלוקת בין שתי הקהילות.
בימי מלחמת העולם השנייה הוקמו בזאגר גטו ומחנות עבודה, שבהם נכלאו כל יהודי הסביבה. הגרמנים ציוו על היהודים שיתעללו ברב ריף וישפילו אותו. הרב ריף ביקש מן היהודים שימלאו את הפקודה, אם בכך יהיה פתח להצילם. הרב ריף נספה עם חיסול הגטו בערב יום הכיפורים תש"ב. יחד איתו נספו אשתו ובנו הרב יצחק זונדל, רבה של זאגר ישן, והרב אריה משה ריף.
בתו של הרב ריף, חיה, הייתה אשת הרב יצחק רבינוביץ (בנו של הרב יחיאל מיכל רבינוביץ, בעל "אפיקי ים"), שכיהן כרבה של וולקוויסק. אף הם נספו בשואה.
בנו הרב נפתלי צבי יהודה ריף היגר יחד עם בן נוסף, חיים, לארצות הברית. שימש ברבנות וכיהן כסגן יו"ר אגודת הרבנים ומראשי ארגון עזרת תורה בארצות הברית.
מאיין

היסטוריה

מאיין הוא אחד מ-83 המחוזות שנוצרו במדינה ב-4 במרץ 1790 לאחר המהפכה הצרפתית, על ידי האספה המכוננת הלאומית. המטרה המקורית של חלוקת המחוזות הייתה ליצור מחוזות השווים אלו לאלו בגודלם, ולכן המחוז חולק לשניים.

גאוגרפיה

המחוז הוא חלק מחבל פיי דה לה לואר. מבחינה טופוגרפית, המחוז מגוון מאוד. רוב המחוז שטוח, אך יש בו גם אזורים הררים מאוד.

כלכלה

רוב הכלכלה המקומית מבוססת על חקלאות. 80% מהתושבים הם כפריים העוסקים במקצועות חקלאיים. ענף החקלאות הדומיננטי הוא גידול חיות המשק. רוב הקרקע במחוז באיכות ירודה, אך באזורים עם הקרקע האיכותית נהוג לגדל תירס, פשתן, פירות וגפנים. המחוז עשיר במשאבים מינרליים: ברזל, צפחה, פחם ואבני שיש, גיר וצור.
התעשייה המקומית כוללת ייצור בד פשתן, קנבס, סיידר וריהוט.
כריסטיאן גמבואה

קריירה

גמבואה החל את הקריירה שלו בקבוצת מוניסיפאל ליבריה מליגת העל של קוסטה ריקה, איתה זכה בקלאוסורה 2009. ב-2010 עבר לפרדריקסטד מליגת העל הנורווגית ושיחק בקבוצה שנה אחת בקיץ 2011 עבר לפ.צ. קופנהגן. בקופנהגן הוא שיחק בשני משחקים בלבד האחד בגביע והשני בליגה האירופית. הקיץ 2012 הוא הושאל לרוזנבורג ולאחר שנה חתם בה. ביולי 2014 חתם בוסט ברומיץ' אלביון. בקיץ 2016 חתם בסלטיק.
בקיץ 2019 חתם גמבואה על חוזה לשנתיים בבוכום מהבונדסליגה השנייה.
גמבואה שיחק בנבחרת קוסטה ריקה עד גיל 20 והשתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2009 בו הגיעה הנבחרת למקום הרביעי. גמבואה זומן לראשונה לנבחרת קוסטה ריקה בינואר 2010. הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
מוריץ האופטמן

חייו

האופטמן נולד בדרזדן. הוא למד נגינה בכינור אצל שוֹלץ, פסנתר אצל פראנץ לַנְסְקָה והלחנה אצל פרנצ'סקו מורלאקי (יריבו של קרל מריה פון ובר). האופטמן השלים את לימודיו ככנר ומלחין אצל לואי שפור, ועד 1821 מילא משרות שונות אצל משפחות פרטיות. כמו כן, למד מתמטיקה ואקוסטיקה.
האופטמן עבד תחילה כאדריכל לפני שנחל הצלחה כמוזיקאי. מקום חשוב בתפוקתו המוזיקלית המוקדמת תופסת הגרנד אופרה הטרגית "מתילדה". בשנת 1822 הצטרף לתזמורת של קאסל בהדרכת שפור. שם החל ללמד הלחנה ותאוריה של המוזיקה. בין תלמידיו היו פרדיננד דוויד, פרידריך בורגמילר, פרידריך קיל, ארנסט נאומן, אוסקר פאול, איזידור זייס ועוד.
בשנת 1842 התמנה האופטמן למנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשא בעבר יוהאן סבסטיאן באך. באותה שנה הוזמן על ידי פליקס מנדלסון לשמש פרופסור לתאוריית המוזיקה בקונסרבטוריון של לייפציג שאך זה נוסד. בתפקידו זה התגלה והתפתח כשרונו המיוחד להוראה, עובדה שמצאה אישור בקרב תלמידיו הנלהבים, שרבים מהם עשו להם שם בעולם המוזיקה.

יצירותיו

ביצירותיו של האופטמן בולטות הסימטריה והמיומנות יותר מכושר המצאה ספונטני. תפוקתו הווקאלית כוללת שתי מיסות, שירים למקהלה מעורבת (אופוס 32 ו-47) ומספר רב של שירים לקולות סולו.

כתיבה ועריכה

האופטמן היה חבר מייסד ועורך של הוצאת מכלול יצירות באך מטעם עמותת באך, שם ערך את שני הכרכים הראשונים של הקנטטות הכנסייתיות והמיסות הלותרניות.
הפילוסופיה המוזיקלית שלו מגולמת בספרו Die Natur der Harmonik und Metrik ("טבע ההרמוניה והמשקל"), 1853, שבו חתר לביאור של צורות מוזיקליות מבחינה פילוסופית. התאוריה שלו מתוארת כ"הגליאנית" והוא שם דגש על מושגי אחדות, ניגוד ואיחוד מחדש, שאותם הוא מוצא באקורדים, סולמות, יחסים בין סולמות ומשקל. הוא תפס אקורדים משולשים מינוריים ומז'וריים כמנוגדים זה לזה. תאוריה זו השפיעה על "דואליסטים הרמוניים", כגון הוגו ריימן. כמו כן צידד באינטונציה מדויקת וראה מהלכים אנהרמוניים כבלתי טבעיים. במובן זה, אפשר לראות בהאופטמן שמרן ביחס למגמות ההלחנה של תקופתו. הוא הפגין טעם לפרופורציה קלאסית, סדר צורני, בהירות משקלית והיגיון טונאלי. שלא כמגמות הרומנטיות של לגאטו מתמשך, גרס שכל פעמה ראשונה (כלומר, תנועה יורדת בניצוח - משתמעת או ממשית) דורשת הדגשה אוטומטית.
מוריץ האופטמן מת בלייפציג.
סאלח ג'בר

חייו

ג'בר, בן למשפחה שיעית מן המעמד הבינוני, עלה לעמדת השפעה פוליטית והתחבב על נורי סעיד שהיה המוציא והמביא בפוליטיקה העיראקית בתקופת שלטון השושלת ההאשמית בעיראק. בחודש מרץ 1947 החליף את סעיד בראשות הממשלה, לאחר מערכת בחירות, והיה השיעי הראשון שכיהן בתפקיד זה. הוא נחשב לרפורמיסט מתון, אך לבן טיפוחיו של סעיד, ולאיש המקובל על הבריטים שההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930 ותוצאות המלחמה האנגלו-עיראקית משנת 1941 העניקו להם מעמד מיוחד בעיראק.
עיקר פעלו של ג'בר היה במדיניות החוץ. ג'בר הוביל את מדינות הליגה הערבית בתקופה חשובה בה היה עליהן להתייחס להחלטת החלוקה בארגון האו"ם, ולהקמת מדינת ישראל, לקראת סיום המנדט הבריטי. בשלוש ועידות של הליגה, בחודשים ספטמבר עד דצמבר 1947, בעיירה סאופר שבלבנון, בעאליי שבלבנון, ובקהיר, הוביל ג'בר את הקו הקיצוני, דרש כי אם תתקבל הצעת החלוקה תיושם החלטה קודמת של הליגה שהתקבלה בעיר בלודאן ב-1946 ולפיה יחרימו מדינות ערב את ארצות הברית ובריטניה בחרם כלכלי ומדיני, והביא למינויו של הקצין העיראקי איסמעיל ספואת לראש "ועדה צבאית" שתפקידה לבחון את ההתנגדות הצבאית להקמת מדינת ישראל. 
באותה תקופה דובר על חידוש ההסכם בין בריטניה ועיראק. על אף שתוקף החוזה היה עד שנת 1957 חיפש ג'בר את ההזדמנות לשנותו ולשפר את התנאים שניתנו לעיראק במסגרתו. בינואר 1948 יצא לבריטניה, ושם, בעיר פורטסמות' חתם עם שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין על הסכם חדש. ההסכם העניק לעיראק מידה רבה יותר של עצמאות, אך הותיר את הנוכחות הצבאית הבריטית על אדמת עיראק, ואת חופש התנועה הבריטי בנהר שאט אל-ערב.
קבלת ההסכם נתקלה בהתנגדות חריפה מאוד של האופוזיציה, שלא הייתה מוכנה לקבל כל הסכם שיותיר נוכחות בריטית על אדמת עיראק. עם שובו של ג'בר לעיראק, נתקל במהומות של סטודנטים ותלמידי תיכון, המוחים על ההסכם. המהומות, המכונות "מהומות הו'תבה" סיכנו את המשטר, והיה צורך לדכא אותן באלימות שהביאה לעשרות הרוגים. העוצר ההאשמי, עבד אל-אילה נאלץ לנער חוצנו מג'בר ומההסכם שאליו הגיע באופן פומבי, על מנת לדכא את המהומות. ג'בר איבד את בסיס השליטה שלו, ולא יכול היה להמשיך לתפקד כראש ממשלה. ב-27 בינואר 1948 התפטר ג'בר, והוחלף במדינאי השיעי מוחמד א-סדר.
בשנת 1950 שימש ג'בר כשר הפנים העיראקי בממשלתו של תאופיק א-סוודי. במרץ 1950 הביא לחקיקת החוק שאיפשר את יציאת יהודי עיראק בצורה ליגאלית מן המדינה, ולמעשה נתן גושפנקא רשמית לעלייתם, המכונה מבצע עזרא ונחמיה שהתרחשה מזה מספר חודשים באופן בלתי ליגאלי ובקנה מידה גדול. החוק קצב מועד של שנה לכל יהודי שיסכים לצאת מעיראק, בתנאי שיסכים לוותר על רכושו. 
במהלך שנות ה-50 הוביל ג'בר מפלגה שיעית שנקראה "מפלגת העם הסוציאליסטית", והתמודדה מספר פעמים בבחירות לפרלמנט, כשהיא מייצגת את המיעוט השיעי, ועומדת לרוב באופוזיציה לממשלות השונות שהקים נורי סעיד.
ב-1957 מת ג'בר.
סרגיי אוברזצוב

סרגיי אוברזצוב (ברוסית: Серге́й Влади́мирович Образцо́в;‏ 5 ביולי 1901 – 8 במאי 1992) היה שחקן ובמאי תיאטרון בובות סובייטי.
הוא היה בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (1954), חתן פרס סטלין (1946), חתן פרס לנין (1984).

ביוגרפיה

סרגיי אוברזצוב נולד במוסקבה. אביו היה מהנדס בתחום רכבות. בשנים 1922–1931 אוברזצוב היה שחקן באחד התיאטראות של מוסקבה. במקביל החל משנת 1920 הוא היה מופיע עם בובות. בשנת 1931 הוא הקים תיאטרון בובות במוסקבה. משנת 1935 אוברזצוב החל ללמד.
הוא עבד בתיאטרון שייסד במשך 60 שנים וביים מעל 70 הצגות. בשנת 1946 הוא ביים הצגה "הקונצרט הלא רגיל" שמוצגת בתיאטרון עד היום. עם התיאטרון שלו הוא הופיע ב-350 ערים ברחבי ברית המועצות וב-90 ערים מחוצה לה. בנוסף לעבודה בתיאטרון הוא ביים מספר סרטים.
בשנת 1976 נבחר לנשיא ארגון שחקני תיאטרון בובות בינלאומי והיה בתפקיד זה עד לשנת 1984.
עבור עבודתו הוא קיבל 3 פעמים עיטר לנין (1967,1971,1981), תואר "גיבור העמל הסוציאליסטי (1971) ופעמיים עיטור הדגל האדום (1946, 1981).
אופרזצוב נפטר בשנת 1992 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
לאחר מותו הוקם קרן על שמו ותיאטרון בובות עתה נקרא "תיאטרון בובות על שם אוברזצוב". בבעלותו היה אוסף גדול של בובות מכל העולם. אוסף זה עתה מוצג במוזיאון ליד התיאטרון.
מקרו-כלכלה

התפתחות התאוריה המקרו-כלכלית

עד שנות ה-30 של המאה ה-20, מרבית הניתוחים הכלכליים התרכזו בתחום המיקרו-כלכלה, בתחום הפרטני, ולכלכלה ברמה המשקית התייחסו כמצרף של פרטים. בעקבות השפל הגדול שהאפיל על כלכלת התקופה, ולאחר פיתוח הרעיון הסטטיסטי של הכנסה לאומית ותוצר לאומי, החל תחום המקרו-כלכלה להתרחב. רעיונותיו של ג'ון מיינרד קיינס, אשר השתמש במודל של ביקוש מצרפי כדי להסביר את תנודות התפוקה והאבטלה, היוו השפעה חזקה במיוחד על פיתוח תחום זה. 
אחד האתגרים אשר עמדו בפני כלכלנים בתקופה זו היה לגשר בין המודלים של המיקרו-כלכלה ואלה של המקרו-כלכלה. מודלים של התנהגות מקרוכלכלית (כגון פונקציית התצרוכת), שהתבססו על המיקרו-כלכלה, פותחו על ידי כלכלני-מקרו בתחילת שנות ה-50. אחד הכלכלנים הבולטים הוא הכלכלן ההולנדי ג'אן טינברגן אשר פיתח מודל מקרוכלכלי לאומי מקיף ראשון מסוגו עבור הולנד. לאחר מלחמת העולם השנייה, יישם טינברגן את המודל על ארצות הברית ועל הממלכה המאוחדת. המודל המקרוכלכלי הגלובלי הראשון, פרויקט "LINK" של שותפות וורטון לחיזויים כלכליים, יוזם בתחילה על ידי לורנס קליין. על עבודה זו קיבל קליין פרס נובל לכלכלה בשנת 1980.
בשנות ה-70 העלו תאורטיקנים דוגמת רוברט לוקאס ספקות לגבי תקפותם של מודלים מקרוכלכליים קיינסיאנים, בטענה שהם לא התבססו על הנחות לגבי התנהגות כלכלית של פרטים. עקב הספק שנוצר, פותחה הכלכלה הנאו-קיינסיאנית אשר הציגה בכלליות מודלים מיקרוכלכליים על מנת לתמוך בפיתוח רעיון המקרו-כלכלה שלהם. עם זאת, ישנם קיינסיאנים המתנגדים לרעיון זה, על פיו יסודות המיקרו-כלכלה חיוניים, אם המודל שימושי בצורה אנליטית.
ליב ומאדי

עלילה

הסדרה מציגה שתי תאומות זהות: ליב, כוכבת טלוויזיה מפורסמת, שהתוכנית שלה סיימה את העונה, ומאדי, תלמידה מצטיינת וכדורסלנית מצליחה שהפופולריות שלה בעלייה, עד שליב חוזרת לתיכון שלהן בוויסקונסין. בנוסף, מה שמסבך את חייהן כנערות אפילו יותר, היא העובדה ששני ההורים שלהן עובדים בבית הספר - אימן היא הפסיכולוגית של בית הספר ובעונה השנייה מקודמת לתפקיד סגנית המנהלת, ואביהן הוא המורה לחינוך גופני ומאמן נבחרת הכדורסל.
בעונה השנייה מגלים שהבית של משפחת רוני מוחזק על ידי אחד מספרי הבישול של קארן, ובסוף העונה השלישית ג'ואי מוצא לו תחליף אך זה כושל וכל הבית קורס, ולכן הם עוברים לגור בקליפורניה בבית החוף של אחות של קארן, איפה שליב גרה בזמן שהייתה בהוליווד.
חגי מרדכי

קורות חייו

חגי מרדכי גדל במושב עולש שבשרון. בשנת 1983 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה. לאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר וסיים את שניהם כחניך מצטיין. בתפקידו הראשון כקצין שימש מרדכי כמפקד מחלקה בצנחנים בגדוד 202, ולאחר מכן כקמב"ץ הגדוד, כמפקד פלוגת מסלול וכמפקד פלוגת החוד בגדוד. בשנת 1992 מונה למפקד סיירת צנחנים ופיקד עליה במהלך הלחימה בלחימה בדרום לבנון, ובכלל זה במבצע דין וחשבון במהלכו פיקד על מארב בעומק דרום לבנון. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 202 של החטיבה. בדצמבר 1995 יצא מרדכי לחילוץ כוח מהגדוד שספג נפגעים במהלך קרב עם לוחמי חזבאללה, מרדכי נפגע בעצמו מכדורים שספג בידו וברגלו ונפצע באורח קשה. לאחר שלוש שנות שיקום חזר לפקד על גדוד 202 ובתפקידו הבא מונה למפקד יחידת אגוז.
בתחילת שנת 2000 מונה על ידי הרמטכ"ל שאול מופז לכהן כראש לשכתו, ובתום התקופה יצא ללימודים בארצות הברית. לאחר שדרור וינברג, מפקד חטיבת יהודה, נהרג בנובמבר 2002, בפיגוע בציר המתפללים בחברון, נקרא מרדכי לשוב ארצה ולמלא את תפקידו באופן מיידי ובדצמבר קיבל את הפיקוד על החטיבה.
זמן קצר לאחר היכנסו לתפקיד ארעה תקרית קשה של אש כוחותינו בגזרת החטיבה. כוח של יחידת מגלן ומסוק של צה"ל הרגו בשוגג קצין בחופשה ומאבטח נוסף ששהו בסמוך לפני חבר. בעת האירוע עקב מרדכי אחר התקרית בקשר והיה זה שאישר את הירי. לאחר התקרית החליט הרמטכ"ל משה יעלון, לקבל את המלצת אלוף פיקוד המרכז, משה קפלינסקי, ולא למנות את מרדכי למפקד חטיבת הצנחנים באותה השנה. לאחר קבלת ממצאי חקירת האירוע המליץ הפרקליט הצבאי הראשי על נקיטת צעדים פיקודים חמורים יותר כנגד מרדכי, ויעלון החליט על אי קידומו בדרגה עד שנת 2009 לפחות. מרדכי המשיך לכהן כמח"ט חברון והצליח להביא להישגים משמעותיים בגזרה. הצלחתו זו הביאה למינויו למפקד חטיבת הצנחנים ב-2005, תפקיד בו כיהן בזמן מלחמת לבנון השנייה. בין השאר פיקד מרדכי במלחמה על מארב חטיבתי בו הרגו הצנחנים 26 מחבלי חזבאללה בקרב בינת ג'בייל.
באוגוסט 2007 סיים את תפקידו ומונה למפקד המכללה לפיקוד טקטי בזרוע היבשה. במאי 2009 קודם מרדכי לדרגת תא"ל והחליף את אייל זמיר כמפקד עוצבת עמוד האש. כמו כן היה מרדכי מדריך ומרצה בקורס מפקדי חטיבות בצה"ל. באוקטובר 2011 מונה למפקד אוגדת איו"ש במקומו של ניצן אלון. כשבועיים לאחר היכנסו לתפקיד מפקד האוגדה אירעה תקרית של אש כוחותינו בגזרתה, כוח צה"ל שעמד במחסום על כביש 60 ירה ברכב ישראלי והרג את הרב דן מרצבך.
באוקטובר 2012 הוחלט כי ימונה לראש מטה זרוע היבשה. באפריל 2013 סיים את תפקידו כמפקד אוגדת איו"ש. לאחר מכן מונה לראש מטה זרוע היבשה וכיהן בתפקיד בין השנים 2013–2015.
לאחר שחרורו הקים עם אורן אבמן חברה בתחום הייעוץ (Avman & Hagai TMS). כיום בעלים של חברת trango-sys בשותפות עם איתן בן גד. 
מרדכי בעל תואר ראשון במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר המכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר שני מאוניברסיטת חיפה.