google/wiki40b huggingface dataset:
עלי דאי

ביוגרפיה

נולד בארדביל שבאיראן. הוא בעל תואר ראשון בהנדסת חומרים מאוניברסיטת שריף בטהרן.

קריירה כשחקן

דאי שיחק בגיל 19 בקבוצה המקומית בארדביל, ולאחר מכן עבר בין קבוצות מטהראן ושירת בצבא האיראני. הוא זכה להכרה בזכות יכולות גבוהות שגילה בהבקעת שערים במהלך משחקיו במסגרת מועדון "בנק טג'ראת" בטהרן בשנים 1990-1994. בעקבות יכולותיו צורף למועדון פרספוליס מליגת העל האיראנית.
לאחר הופעתו המרשימה במשחקי נבחרת איראן במסגרת גביע אסיה בכדורגל 1996, הוחתם על חוזה במועדון ארמיניה בילפלד מגרמניה, שעלתה באותה תקופה אל הבונדסליגה. לאחר עונה מוצלחת במדי הקבוצה ב-1997, הועבר אל מועדון הכדורגל המצליח באיירן מינכן, בו שיחק בעונת 1998-1999. עסקת ההעברה שלו, בסך ארבעה מיליון מארק גרמני, הייתה היקרה ביותר עד אז עבור כדורגלן מאסיה, ופתחה את הדרך להעברת שחקנים איראניים נוספים בהמשך אל הקבוצה. במהלך העונה בה שיחק בבאיירן מינכן, היה דאי לכדורגלן האיראני הראשון ששיחק בליגת האלופות.
לאחר שזכה למיעוט דקות משחק בבאיירן מינכן, בשל ריבוי השחקנים הזרים בקבוצה וכן בשל משחקי נבחרת איראן שבעקבותיהם נעדר ממשחקים רבים בליגה, עזב דאי את הקבוצה ועבר להרטה ברלין. גם שם שיחק דאי בליגת האלופות, בשנת 2000, והבקיע במסגרת זו שלושה שערים. 
ב-2001, לאחר שקיבל מספר הצעות ממועדונים ברחבי אירופה, העדיף לחזור לאסיה ולשחק בקבוצת "אל-שבאב" מאיחוד האמירויות הערביות. ב-2003 חזר למועדון "פרספוליס" בטהרן, וב-2004 עבר למועדון "סבא קו". במסגרת המועדון זכה בגביע חאזפי האיראני והשתתף במשחקי ליגת האלופות האסיאתית. לאחר הגעת מאמן חדש לקבוצה, ב-2006, העדיף לעבור למועדון סייפה. ב-2007, לאחר זכייתו עם הקבוצה באליפות ליגת העל האיראנית, הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.

קריירה כמאמן

כבר באוקטובר 2006 מונה דאי למאמן-שחקן בקבוצתו סייפה, לאחר עזיבתו הפתאומית של המאמן הגרמני ורנר לורנט. לאחר עונת האליפות ופרישתו ממשחק פעיל, המשיך דאי כמאמן הקבוצה, אך בעונת 2007-2008 הגיעה קבוצתו רק למקום ה-11 בליגת העל האיראנית. עם זאת, הקבוצה הצליחה במשחקיה במסגרת גביע אסיה בכדורגל 2007 והגיעה לרבע הגמר. 
ב-8 במרץ 2008 מונה דאי למאמן נבחרת איראן בכדורגל, ובחודשים הראשונים אימן אותה במקביל לאימון קבוצתו סייפה. במהלך 2008-2009 צבר מספר ניצחונות עם הנבחרת במסגרות בינלאומיות. אך לאחר שצבר מספר הפסדים ברציפות במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורגל, שהביאו לסיום דרכה של הקבוצה במפעל זה לשנת 2010, פוטר דאי מאימון הנבחרת. 
דאי עבר לאמן את קבוצת העבר שלו פרספוליס ב-28 בדצמבר 2009, וזכה עימה בגביע חאזפי ובמקום הרביעי בליגת העל. גם בעונת 2010-2011 זכתה הקבוצה בגביע חזאפי ובמקום הרביעי בליגת העל, אך הקבוצה הודחה בשלב מוקדם בליגת האלופות האסיאתית. למרות הביקורת הרבה על עבודתו, מונה דאי שוב בסוף העונה למאמן פרספוליס, אך הוא התפטר יום לאחר מכן. 
מ-14 ביולי 2011 מאמן דאי את הקבוצה ראה אהאן מליגת העל האיראנית.

חיים אישיים

ב-2005 נישא דאי לחברתו מלימודיו באוניברסיטת שריף. 
ב-2008 נפתח במימונו קומפלקס ספורט על שמו, בעיר הולדתו ארדביל.
ב-2008 הודיע על כתיבת אוטוביוגרפיה, אך היא עדיין לא פורסמה (נכון ל-2012).
ב-17 במרץ 2012 נפצע דאי בתאונת דרכים קשה, אך מצבו השתפר והוא חזר לאמן את קבוצתו ראה אהאן.
בוקה צ'יקה

היסטוריה

בוקה צ'יקה במקור נוסדה על ידי חואן באוטיסטה ויסיני בורגוס, אשר הקים במקום מטעי הסוכר בתחילת המאה העשרים. תור הזהב של בוקה צ'יקה היה בשנת 1950, כאשר הדיקטטור רפאל טרוחיו הזמין את בנייתו של מלון מודרני בשם "Hamaca" אשר לאחר מכן הפך למעין סמל. המלון התפרסם בכך שטרוחיו העניק שם מקלט מדיני לפולחנסיו בטיסטה, לאחר המהפכה הקובנית. המלון נסגר כמעט מיד לאחר שטרוחיו נהרג במאי 1961, והוא נשאר נטוש במשך יותר מעשרים שנה. המלון נפתח מחדש בתחילת 1990.

במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, משפחות מוכרות מהרפובליקה הדומיניקנית בנו מספר בתי קיץ לאורך החוף שהיה נגיש רק לבעלי תחבורה פרטית. אחרי 1970, החוף הפך יותר ויותר פופולרי והתחבורה הציבורית עזרה להפוך את בוקה צ'יקה לחוף עמוס מאוד. המקום כבר לא מבודד ושקט כפי שהיה בשנות ה-50 וה-60.

מאפיינים

המרחק קצר מעיר הבירה, המים הצלולים והחולות הלבנים הפכו את בוקה צ'יקה לאחד מאזורי החוף הצפופים של הרפובליקה הדומיניקנית, במיוחד בסופי שבוע ובחגים. אפשר ללכת בתוך המים כשהעומק בקושי משתנה, קו המים מגיע אל קו המותניים (או קצת יותר) כל הזמן. זה החוף הכי ידידותי למשפחה שמטיילת באזור. בבוקה צ'יקה יש שני איים קטנים, Los Pinos ו-La Matica, ושתי מרינות. יש במקום הרבה ברים, מסעדות, פיצה, דוכני מזכרות, דוכנים ומוזיקה רועשת כל היום.
בשנים האחרונות העיר הפכה להיות מוצפת תיירים מצפון אמריקה ואירופה, במיוחד במהלך החודשים דצמבר עד אפריל. בערב, בוקה צ'יקה הופכת לעיר מלאה במסיבות, ברים וזנות.

תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אוטו קורפס

קריירה מוקדמת

קורפס נולד ב-23 בנובמבר 1889 בוונצן. בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-66 (מגדבורג ה-3), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף השתתף בקרב לייז'. ב-25 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-18 בדצמבר 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בשנת 1920 פרש מהצבא, והחל ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בשנת 1923 סיים את לימודי הדוקטורט, ובשנת 1929 התחתן עם גודרון מרץ פון קירנהיים, בתו של הגנרל הרמן מרץ פון קירנהיים, ממנה נולדו לו שתי בנות.
בשנת 1935 הצטרף קורפס לוורמאכט, ושירת ברגימנט הרגלים ה-66. ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט, וב-1 בפברואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה לחם קורפס עם גדודו, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-13, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין. ב-5 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-518, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-295, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת אוברסט. ב-16 בנובמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-295, וב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור. קורפס לחם עם הדיוויזיה בקרב סטלינגרד, וב-31 בינואר 1943 נכנע עם שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום ונלקח בשבי.

שהותו בשבי

במהלך השהייה בשבי הוא הצטרף אל ליגת הקצינים הגרמנים והיה אחד החברים הפעילים בה, ובעקבות כך נשלחו בני משפחתו למחנה ריכוז על ידי הגסטפו.
גיסיו אלברכט מרץ פון קירנהיים  ווילהלם דיאקמן השתתפו בקשר ה-20 ביולי, והוצאו בעקבות כך להורג.

לאחר המלחמה

בשנת 1948 שוחרר קורפס מהשבי, ועבר להתגורר בפוטסדאם. הוא שימש כראש הארכיון הממלכתי של פוטסדאם (1948–1952) ומחלקת הארכיון במשרד הפנים (1949–1952), הוא יצר את היסודות של ארכיון המדינה בגרמניה המזרחית. הוא הפך לחבר פעיל של המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה, אולם השטאזי עדיין חשדו בו. בין השנים 1952 ל-1956 הוא כיהן כראש המחלקה ההיסטורית של משרד הפנים וסגן ראש המטה של אגף המבצעים של המשטרה, ומשנת 1958 עד מותו ב-24 באוגוסט 1964 הוא כיהן כיו"ר איגוד הקצינים לשעבר.
ניני (טלנובלה)

עלילה

עלילת הסדרה עוסקת בניני (נינה) גומס, נערה שנולדה בשגרירות לאחר שהוריה נטשו אותה עם סבה, הגנן של השגרירות. בהמשך הסדרה מוחלף השגריר, והשגריר החדש הוא תומאס פארקר, שמגיע עם ארבעת ילדיו המאומצים: סיסי (סיסיליה), מרטין, צ'ואו וצ'אמה, ואליהם הצטרפה העוזרת שלו, סלינה. בתחילת הסדרה מסתכסכת ניני עם השגריר, אך מצליחה להתחבר עם ילדיו.

בהמשך, כאשר סיסי נפצעת, ניני מצילה אותה ומארחת לה לחברה בבית החולים. ניני הייתה צריכה להתחפש לאדם אחר כדי שהשגריר לא יכעס עליה, ולפיכך המציאה דמות בדיונית בשם ניקולס סמפנו והציגה אותו כבן דודה מצדה האחר של המשפחה. תומאס ממנה את ניקולס לתפקיד נהג השגרירות, ובנוסף ניקולס הופך לחברו הטוב ואיש סודו של תומאס. כאשר ניני ותומאס מתאהבים, ניני מנשקת את תומאס והם מנהלים מערכת יחסים סודית, וכאשר לניני נודע הקשר של סלינה וסיסי נאלצת ניני להיפרד מתומאס, שלא הבין למה היא נפרדת ממנו. בהמשך הסדרה נוצרו זוגות רבים, כגון משולש האהבה של מרטין, לולה, וסופיה, אך האהבה של מרטין ולולה מנצחת ומרטין מציע ללולה נישואין. לניני היו הרבה מחזרים שגרמו לתומאס לקנא, מה שגרם לו להתאהב בניני יותר ויותר.
בהמשך הסדרה, הקשר בין ניני ותומאס ניהיה חזק כל כך שתומאס מציע נישואין לניני, אך באמצע החתונה מופיע ויקטור, אחיה של סלינה המגלה לכולם שניני היא ניקו ובכך חושף את סודה, אך תומאס מצליח לסלוח לניני ובכל זאת הם מתחתנים.
התפלגות בינומית

ההתפלגות הבינומית

ההתפלגות של משתנה בינומי  היא  עבור . הסימון  מתייחס למקדם הבינומי, שממנו קיבלה ההתפלגות את שמה.
אכן, ההסתברות להצליח בדיוק k פעמים בסדרה של n ניסויים שווה לסכום ההסתברויות של כל הסדרות האפשריות של תוצאות שבהן יש k הצלחות ו-(n-k) כשלונות. מכיוון שהניסויים בלתי תלויים, הסיכוי של סדרה מסוימת (כגון הצלחה-הצלחה-כישלון-כישלון-הצלחה) שווה למכפלה . לכן ההסתברות הכוללת שווה למספר הדרכים לבחור את k הניסויים המוצלחים מתוך n, שהוא המקדם הבינומי , כפול .

סכום ההסתברויות

כמו בכל התפלגות, סכום ההסתברויות לכל התוצאות האפשריות הוא 1. אפשר לסכם את ההסתברויות ישירות על ידי נוסחת הבינום: .

תוחלת ושונות

התוחלת של משתנה מקרי בינומי היא , והשונות שלו היא .

סכום של משתנים מקריים בינומיים

אם  וכן  הם שני משתנים מקריים בלתי תלויים, בעלי הסתברות זהה p
אז , ז.א סכומם של המ"מ הנ"ל גם כן מתפלג בינומי.

התפלגות ברנולי

התפלגות ברנולי היא מקרה פרטי של התפלגות בינומית כאשר  ונהוג לסמן . למעשה
ניתן לראות בכל התפלגות בינומית כסכום של  התפלגויות ברנולי שלכולן אותה הסתברות .

קירוב על ידי התפלגות פואסון

ניתן למצוא קירוב להתפלגות הבינומית עבור ערכי n גדולים מאוד וערכי p קטנים מאוד על ידי שימוש בהתפלגות פואסון עם פרמטר
.

קירוב על ידי התפלגות נורמלית

אם  גדול מספיק חוסר הסימטריה שבהתפלגות לא יהיה גדול, במקרה זה נוכל לקרב את ההתפלגות הבינומית על ידי
ההתפלגות הנורמלית .
כשמשתמשים בהתפלגות הנורמלית על מנת לקרב התפלגות בינומית, נהוג להשתמש בתיקון רציפות על מנת לשפר את איכות הקירוב.
אוטו קום

תחילת דרכו

קום נולד ב-1 בנובמבר 1909 כבנה של משפחת סוחרים בהמבורג שבקיסרות הגרמנית. הוא עבד בהוראה ולאחר מכן עסק בהדפסה מספר שנים. ב-1 בדצמבר 1931 הצטרף למפלגה הנאצית וב-1 באפריל התגייס לפלגות המערכתיות של האס אס (גוף שקדם לוואפן אס אס). ביולי 1935 הועלה לדרגת אובר-שארפיהרר, ובספטמבר 1936 הועלה לדרגת האופט-שארפיהרר. בדצמבר של אותה שנה הצטרף לרגימנט האס אס "גרמניה".

אחריתו

לאחר המלחמה הפך קום לאיש עסקים. הוא היה בין המייסדים, והראש הראשון של ארגון "HIAG", אשר הוקם בשנת 1951, וביקש לשקם את תדמיתו ואת מעמדו החוקי של הוואפן אס אס, וכן לדאוג לזכותם של ותיקיו לפנסיה. בשנת 1992 החליטה ממשלת מערב גרמניה שהארגון הוא ניאו נאצי ופירקה אותו. קום חי את שארית חייו בעיר אופנבורג עד מותו ב-23 במרץ 2004 בגיל 94.
מגדל

מגדל הוא מבנה גבוה משמעותית ביחס לשטח הבסיס שלו.

יתרונות אסטרטגיים

לאורך ההיסטוריה השימוש במגדלים לצורך השגת יתרון טקטי על אויבים הוא נפוץ. מגדלים כחלק ממערך ביצורים שימשו כנקודת תצפית טובה וכמקום טוב למקם כלי ירי. בתקופות עתיקות אף השתמשו במגדלים ניידים, הנקראים מגדלי מצור, שנגררו אל עבר חומות האויב ושימשו נקודת תצפית, בסיס לכלי ירי ובסיס להנחתת לוחמים על החומות הנצורות. גם כיום נעשה שימוש במגדלי תצפית בבסיסים צבאיים.

אנרגיה פוטנציאלית

גובהם הרב של מגדלים מעניק לגופים הנמצאים בראשם אנרגיה פוטנציאלית כבידתית גדולה. מגדל מאפשר לאדם לנצל את כוח הכבידה שמפעיל כדור הארץ על גופים כדי להפיל אותם מגובה רב ולהרוויח אנרגיה קינטית רבה. את העקרון הזה מנצלים מגדלי מים שבהם אוגרים מים בגובה רב כדי שיווצר לחץ שיזרים אותם בצנרת. כמו כן העקרון מנוצל במגדל החמצה שלרוב משמש לאגירת תבואה ובו התבואה תופסת את מלוא נפח המיכל הודות לכבידה. גם מגדלי קידוח משתמשים בגובה כדי לכוון מקדחות מגבוה אל האדמה.
העקרון מנוצל גם בענפי ספורט. בקפיצות סקי משתמשים במגדלים בראש מדרון כמשטח בסיס כדי להגדיל את שיפוע המדרון. בקפיצה למים קופצים לבריכה מפלטפורמה מוגבהת. גם מגדלים המשמשים לקפיצת בסיס מנצלים את אותו העקרון. גובה המגדל מאפשר לצונחים לחוות נפילה חופשית בעוצמה רבה.

גורדי שחקים

גורדי שחקים לרוב אינם נחשבים למגדלים, על אף שהם חולקים מאפיינים דומים. הם מנצלים את גובהם כדי להכיל נפח רב ביחס לשטח המועט שהם תופסים על פני הקרקע. גורדי שחקים משמשים בעיקר למגורים או כשטח משרדי.
שטפן ליינר

קריירת מועדונים

ליינר החל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית SV סקירשן. בשנת 2010 שיחק בקבוצה המשנית של רד בול זלצבורג. בעונת 2011/12 הושאל לגרודיג. בשנת 2012 חזר לזלצבורג שם שיחק בקבוצת הבת שלה, לייפרינג.
ב-1 ביולי 2015 הוחתם ליינר לחוזה לשלוש שנים בקבוצה הבוגרת של רד בול זלצבורג בסכום המשוער בכ-140 אלף אירו.
ב-19 ביוני 2019 חתם ליינר בבורוסיה מנשנגלדבך תמורת 12.5 מיליון אירו.

קריירה בינלאומית

את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך במשחק ידידות נגד נבחרת פינלנד ב-28 במרץ 2017, כשנכנס כמחליף בתחילת המחצית השנייה.

חיים אישיים

שטפן הוא הבן של לאו ליינר, ששיחק בקבוצת אוסטריה זלצבורג ובנבחרת אוסטריה.
צסי רוזנבליט

קורות חייה ופעילותה

צסי נולדה בברלין בבית יהודי-גרמני מתבולל, לאב משפטן ולאם שעסקה בהתנדבות בעבודה סוציאלית. בנעוריה גילתה עניין בהיסטוריה, ספרות ופילוסופיה, במיוחד בדת ובמחשבה היהודית, תוך גילוי קו מחשבה שונה ואף מתריס ממוריה בבית הספר. בהשראת אימה נמשכה צסי לעבודה סוציאלית והחלה ללמוד את המקצוע בעיר ברסלאו (Breslau) מבלי לסיים את לימודיה באופן פורמלי. האווירה האנטישמית ששררה לאחר מלחמת העולם הראשונה בשילוב כמיהה עזה לשייכות אתנית ולאומית כלשהי, הובילו אותה לנסוע בשנת 1923 לקונגרס הציוני ה-13 בקרסלבד, שם הכירה את בעלה, פליכס רוזנבליט (בן דודו של פנחס רוזן, לימים שר המשפטים הראשון). שנה לאחר מכן, ב-1924, היגרו בני הזוג לארץ ישראל. 
מאחר שחסרה תעודת הכשרה פורמלית בעבודה סוציאלית, התקשתה צסי למצוא עבודה בתחום, והחלה לעסוק בהתנדבות למען שילוב ילדים במסגרות חינוך קיימות בעיר חיפה. כבר אז הביעה הזדהות ואהדה כלפי האנשים להם סייעה, ונקטה בגישה שוויונית בגובה העיניים.
כך צברה ניסיון ומונתה לעמוד בראש סניף ירושלים של ארגון ויצ"ו, תחת השפעת גישתה הפלורליסטית של הנרייטה סאלד, אשר ביקשה להעניק עזרה סוציאלית אוניברסלית לכל אדם ללא קשר למוצא, מין ודת. לאחר ניסיון קצר שלא צלח לעבוד בארגון יוצאי גרמניה, הכרותה המוקדמת עם העובדת הסוציאלית סידי ורונסקי סייעה לה לסיים את לימודיה הפורמליים בבית הספר להכשרת עובדות סוציאליות בירושלים. כך, לאחר שנים של התנדבות בתחום, קיבלה בגיל ארבעים תעודת עובדת סוציאלית.
עבודתה הראשונה כאשת מקצוע הייתה בלשכה הסוציאלית בירושלים עם פליטים יהודים בעקבות המרד הערבי הגדול בסוף שנות ה-30.
אחרי קום המדינה נבחרה לייצג את ישראל בתוכנית מיוחדת של האו"ם באנגליה, ובעקבות כך הקימה את המרכזים הראשונים לשיקום מקצועי בישראל. בשנות ה-50 נבחרה על ידי משרד הסעד לנהל את הקורסים הראשונים לעובדות ועובדים סוציאליים יהודים וערבים בחיפה, ובעקבות מעברה לקיבוץ גניגר ייסדה את העבודה הסוציאלית בקיבוצים. צעד חדשני זה הצריך עקשנות ונחישות, מאחר שחברת הקיבוצים לא גילתה פתיחות לסיוע מסוג זה באותה עת: 'הצלחתי [...] בהכנסת רוח חדשה לכמה קיבוצים, רוח של סובלנות כלפי חבר סובל או כלפי בן אדם יוצא דופן'. מעבר לכך, המשיכה לפעול רבות למען זכויותיהן של אוכלוסיות עם מוגבלויות ולשילובן החברתי, ובשנת 1979 זכתה בפרס חזני ממשרד הרווחה בנימוק כי 'תרמה תרומה חשובה להנחת היסודות של פעולות השיקום המקצועי המודרניות בישראל [...] בחתירה מתמדת להבנה יותר טובה של בעיות הנכה, בפיתוח כלים משוכללים יותר להתייחסות לבעיותיו, בעשיית המערכת הבירוקרטית רגישה יותר לבעיות של האדם הזקוק לעזרה'.
בספרה האוטוביוגרפי מברלין עד גניגר: תולדות חיים מבטאת צסי רוזנבליט את מרדנותה במורשת אשר מבכרת הומוגניות חברתית על חשבון אינדיבידואליות ושונות וכן התנגדותה לנורמות המקצוע שמטוות גבול הפרדה נוקשה והיררכי בין אשת המקצוע, בעלת הידע המוחלט, ובין המטופל: "למדתי להעריך אותם (המטופלים), למדתי מהם מוסר השכל יותר ממה שיכולתי ללמוד באוניברסיטה, וקיבלתי מהם יותר משיכולתי להעניק להם".
גם סוגיות מגדריות מקבלות מקום חשוב בסיפורה, כאשר נאבקה על זכותה לנהל קריירה פעילה במקביל לחיי משפחה וגידול ילדים.
כל אלו מציירים את צסי רוזנבליט כאישה בעלת כוח רצון עז, עקשנות ומסירות לערכים בהם האמינה, ועל כן לא סתם בוחרת היא לחתום את ספרה בכך ש'היית נאמנה לעצמך'.
דליה בודינגר

ביוגרפיה

בודינגר החלה את הקריירה התקשורתית שלה בדובר צה"ל. בין השנים 1990–1993 הייתה בודינגר העורכת הראשית של החדשות בכבלים. ב-1993 נמנתה בודינגר על מקימי חברת החדשות של ערוץ 2 ושימשה עד 2003 בתפקיד מפיקה ראשית.
כעשור מאוחר יותר, הקימה את חברת החדשות של ערוץ 10 עם רם לנדס. במקביל עבדה בודינגר באותה תקופה בחברת נוגה תקשורת. שימשה מנכ"ל קודה תקשורת, חברת ההפקה שמאחורי "מחוברות", "מחוברים" ו"ילדי ראש הממשלה", והפיקה בנוסף את מהדורות החדשות האזוריות עבור הוט ו"יס".
את ניסיונה בתחום הדוברות וההסברה צברה בודינגר בתקופה בה שימשה מנהלת פרויקטים ברשות לפיתוח הגליל של המשרד לפיתוח הנגב והגליל.
משנת 2012 היא דוברת חברת החשמל.
בן זוגה הוא חבר הכנסת צבי האוזר.
מריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך

ביוגרפיה

מריה פרנצסקה נולדה ב-15 ביוני 1724 בשווצינגן שהשתייכה לדוכסות פפאלץ-צווייבריקן, ליוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך, ולאליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ. בשנת 1729 מת אביה יוזף קרל אמנואל אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך, ובשנת 1742 התחתנה אחותה אליזבת אוגוסטה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך עם בן דודם קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך, והוא עלה לשלטון בנסיכות הבוחר מפפאלץ לאחר מות סבה באותה שנה.
ב-6 בפברואר 1746 התחתנה מריה פרנצסקה עם פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, ממנו היו לה 5 ילדים. בשנת 1760 החלו היחסים ביניהם להתדרדר, ומריה פרנצסקה החלה לנהל רומן עם שחקן ממנהיים. מריה פרנצסקה נכנסה להריון, ובשל כך גורשה מהחצר. היא עברה לשטרסבורג שם ילדה בן, ובשל כך נעצרה והוחזקה בכמה מנזרים. לאחר מות בעלה בשנת 1767 הורשתה מריה פרנצסקה לחזור לזולצבאך, שם היא מתה ב-15 בנובמבר 1794. לאחר מותו של קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה בשנת 1799 ללא יורשים, עלה במקומו לשלטון בנה מקסימיליאן יוזף.
ברוך טגניה

ברוך טגניה (1944 - 27 בדצמבר 2010) היה פעיל מרכזי למען עליית ביתא ישראל.

ביוגרפיה

נולד ב-1944 בכפר ווזבה שבמחוז בגמדר שבאתיופיה וגדל אצל הוריי אמו. ב-1955 נבחר יחד עם עוד חמישה עשרה נערים על ידי יונה בוגלה והרב שמואל בארי ללמוד בכפר בתיה. זמן קצר לאחר מכאן נשלחה הקבוצה לאדיס אבבה להתארגנות ושם שהה אצל בן דודו, תדסה יעקב. כעבור חצי שנה נסעה הקבוצה לאסמרה בנסיעה שנמשכה שלושה ימים ובלוית תאמרת עמנואל. הקבוצה פגשה ברב בארי וטסה לאתונה ומשם לישראל. הקבוצה הגיעה לישראל באוקטובר 1956 ונשלחה לכפר בתיה. במהלך שהותה בכפר בתיה הקבוצה הוכשרה כדי לשמש מורים לקהילתם וזכתה למעקב של הנשיא, יצחק בן-צבי.
בהמשך הכשרתם הקבוצה התפצלה לשני בתי ספר תיכונים, האחת למדה בעיינות שברחובות והשנייה, שכללה את טגניה, בנווה עמיאל שבחיפה. בהמשך ביקש טגניה מראש מחלקת עליית הנוער, הלפרין, שהיה אמון עליו להמשיך להשכלה גבוהה, אך הוא סורב שכן הוא אמור לחזור לאתיופיה לשמש כמורה. טגניה שוכנע על ידי הלפרין להתמחות בחקלאות ונשלח לקיבוץ בית אלפא, שם אומץ בידי משפחתו של גדעון אילת. לאחר מכאן עזב טגניה את הקיבוץ ועבר לאשדוד, שם התפרנס כפועל בנמל. ב-1963 התבקש על ידי הסוכנות היהודית יחד עם שאר הקבוצה לחזור לאתיופיה. שבעה נערים מהקבוצה סירבו לחזור והשאר, שמונה נערים, חזרו לאתיופיה דרך איראן וקניה. כשהקבוצה הגיעה לאדיס אבבה הודיע לה בוגלה שהתוכנית החינוכית של הסוכנות בוטלה ולא ניתן להעסיקם כמורים לקהילתם. טגניה החל לעבוד לפרנסתו כמורה בבית ספר לחקלאות וטכנולוגיה בעיר ג'ימה שבמחוז קאפה.
ב-1967 הגיש בקשה לשגרירות הישראלית באתיופיה בדבר אשרת כניסה, אך נדחה. לאחר מכאן ביקש מהשגרירות למצוא לו תעסוקה בחברה ישראלית הפועלת במדינה, טגניה הופנה אל חברת עמירן שעסקה במיזמים חקלאיים, זו לא יכלה להעסיקו והפנתה אותו לארגון המזון והחקלאות של האמות המאוחדות שפעל באתיופיה ושבו עבדו לא מעט ישראלים, ואף מנהלו היה הישראלי גרשון לוי.
לאחר שנה שב טגניה לצפון אתיופיה המיושבת ביהודים, שם פעל בין השאר בהקמת חווה חקלאית שיתופית על גבול סודאן. 
בעקבות מלחמת האזרחים האתיופית ב-1974, נאלץ לברוח כפליט לסודאן ומשם לישראל דרך ניגריה. בחזרתו לארץ שירת בצה"ל ולאחר מכאן עבד בשירות המוסד. בשנת 1979 נישא לסוזאן מיגובסקי, יהודיה קנדית.

פעילותו למען העלייה

בשנת 1977 הוביל טגניה צעדת מחאה בירושלים בקריאה לסייע ליהדות אתיופיה. בעקבות הצעדה נפגש עם מנחם בגין והציג לו תוכנית לעליית יהודי אתיופיה דרך סודאן. ב-1979 הופיע בפני האספה הכללית של איחוד הקהילות היהודיות ובפני האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה. ב-1984 וב-1987 אירגן בישראל הפגנות נוספות למען יהדות אתיופיה. על אף שלא היה מעורב ישירות בארגון מבצע משה ומבצע שלמה, היה טגניה גורם חשוב בהעלאת המודעות בנושא יהדות אתיופיה בישראל ובקרב יהדות העולם.

בערוב ימיו

בשנותיו האחרונות חי טגניה בטורונטו, קנדה. בשנת 2005 סבל ממחלת כליות קשה - סיבוך של מחלת הסוכרת. בעקבות מחלתו נזקק להשתלה. חבריו ניהלו קמפיין לאיתור תורם ברחבי העולם ולבסוף מצאו תורם פוטנציאלי בשם שיי דאר מהודו. בית החולים המקומי בקנדה התנגד להשתלה ממניעים אתיים, בטענה כי סביר להניח שקיים הסדר רווחי בין טגניה לדאר. 
ב-2010 נפטר טגניה ממחלתו, בגיל 66. נטמן בבית העלמין בקריית עקרון.
טובורו

גאוגרפיה

טובורו ממוקמת כ-277 ק"מ מבירת המחוז גארואה וכ-575 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה ממוקמת כ-362 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה, כ-17 ק"מ מהגבול של קמרון עם צ'אד וכ-31 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית. צפונית לעיירה נמצא שדה תעופה.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (30 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,734 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (494 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

טובורו ממוקמת ליד הכביש הלאומי N13 והכביש D89.
וולטון ווקר

ביוגרפיה

ווקר נולד בטקסס. למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וסיים את לימודיו שם ב-1912. במלחמת העולם הראשונה לחם בצרפת ועוטר על לחימתו בעיטור כוכב הכסף.
בין מלחמות העולם מילא ווקר מספר תפקידי מטה ותפקידי פיקוד שונים ובשנות השלושים שימש כסגן מפקד חטיבת חיל רגלים. ערב מלחמת העולם השנייה שירת כקצין באגף התכנון של המטה הכללי האמריקאי. הוא ביקש להשתלב בתהליך הקמת הכוחות המשוריינים החדשים של ארצות הברית, קודם לדרגת בריגדיר גנרל וב-1942 היה למייג'ור גנרל. הוא פיקד על הדיוויזיה המשוריינת ה-3 ולאחר מכן על הקורפוס ה-20. בקיץ 1944 הגיע לצרפת והוביל את הקורפוס לקרב במסגרת יחידות הארמייה השלישית. הקורפוס, שהצטיין בתנועה מהירה, לחם בצרפת, בקרב על הבליטה ובפריצה לתוך גרמניה ובימי המלחמה האחרונים נכנס לאוסטריה. באפריל 1945 קודם ווקר לדרגת לוטננט גנרל.
לאחר המלחמה מונה למפקד הארמייה החמישית בארצות הברית וב-1948 היה למפקד הארמייה השמינית, אשר שימשה כעוצבת חיל המצב העיקרית של ארצות הברית ביפן הכבושה.

מלחמת קוריאה

זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950 נצטווה ווקר להעביר את הארמייה השמינית לקוריאה הדרומית ולהדוף את התקפת צבא קוריאה הצפונית שם. הארמייה נחתה בקוריאה כשלרשותה רק ארבע דיוויזיות קלות חימוש בעלות מוכנות קרבית מוגבלת, והייתה נתונה במהרה בקרבות כבדים ורבי אבידות. ווקר פיקד על הארמייה תוך חילוקי דעות רבים עם מפקדו הגנרל דגלס מקארתור.
על אף שהארמייה השמינית תוגברה בהמשך התברר לווקר כי המשימה להדוף את הצפון-קוריאנים חזרה אל קו רוחב 38 צפון (הגבול בין שתי הקוריאות) איננה מעשית. הוא ניהל את קרב ההגנה שאיפשר לכוחות האו"ם בקוריאה להקים ולבסס את מתחם ההגנה סביב העיר פוסן בדרומה של קוריאה, תוך הסטת כוחותיו במהירות מגזרה לגזרה תוך שימוש בקווים פנימיים.
לאחר נחיתת כוחות ארצות הברית המוצלחת באינצ'ון בספטמבר 1950 העביר ווקר את הארמייה שלו למתקפה צפונה, שהוא שם דגש על התקדמות מהירה ולאו דווקא על כיתור והשמדה של כוחות צפון קוריאנים. הארמייה חצתה את קו הרוחב 38 וחדרה לתוך קוריאה הצפונית ובאוקטובר 1950 קרבה אל הנהר יאלו, גבולה של קוריאה הצפונית עם סין. כאשר התערבה סין במלחמה פרצו כוחותיה לתוך פער בין הארמייה השמינית לבין הקורפוס ה-10 שממזרח לה, אשר ווקר היה בין האחראים להיווצרותו. הוא ניהל את קרב הנסיגה של הארמייה דרומה והחליט על דעת עצמו לסגת מפיונגיאנג ולהתייצב על קו הרוחב 38.
ב-23 בדצמבר 1950 נהרג ווקר כאשר ג'יפ הפיקוד שלו התנגש במשאית אזרחית מצפון לסיאול. לאחר מותו קודם לדרגת גנרל בעל ארבעה כוכבים. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. גנרל מת'יו רידג'וויי מונה במקומו למפקד הארמייה השמינית.
ווקר עוטר במהלך שירותו בעיטורים רבים, לרבות צלב השירות המצוין, מדליית השירות המצוין, כוכב הכסף, אות לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת וכוכב הארד.
צבא ארצות הברית קרא על שמו לטנק הקל M41 ווקר בולדוג.