אלי רוזיק

אלי רוזיק רוזן (1932 – ינואר 2017) היה פרופסור אמריטוס בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היה ראש החוג ודיקן הפקולטה לאמנויות.

רקע משפחתי

אלי רוזיק נולד בבאיה בלנקה, ארגנטינה, לבנימין וקטלינה רוזיק, בשנת 1932. הוריו היו מהגרים יהודים ממחוז ווהלין. הוריו היגרו לארגנטינה ב-1924. הם עסקו במסחר קמעונאי, ועלו ארצה ב-1954. רוזיק היה האח הצעיר לישראל ולרוזה.
רוזיק היה חבר בתנועת הנוער דרור החלוץ הצעיר. במסגרת התנועה המחיז וביים את הסיפור "חדווה ואני" מאת אהרן מגד. הוא עלה ארצה במחצית הראשונה של שנת 1953, עם גרעין של התנועה, שנשלח להשלמה לקיבוץ כפר סאלד. במשק זה עבד בתור רועה צאן. עזב את הקיבוץ בסוף שנת 1954, עבד למחייתו בחיפה ובתל אביב בעבודות שונות, והכין עצמו ללימודים אוניברסיטאיים.
היה נשוי ואב לשתי בנות, גלי (מאשתו הראשונה, שרה קמין) ומאיה (מאשתו עטרה לבית מינץ). הוא התגורר בירושלים, ישראל.

לימודים

רוזיק למד בבית הספר היסודי מס' 6 במאר דל פלאטה, ובבית הספר התיכון העיוני באותה העיר. קבל תעודת בגרות בשנת 1950.
הוא למד באוניברסיטה העברית בחוגים לספרות עברית וסוציולוגיה לקראת התואר ב.א., אותו קיבל בשנת 1964; ובחוג לספרות השוואתית לקראת התואר מ.א., אותו קיבל בשנת 1968. נושא התזה למ.א.: "הפואטיקה של פייר קורניי", בהדרכת פרופ' לאה גולדברג. רוזיק קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1974. נושא התזה: "היסודות הפיגורטיביים בדרמה הספרדית – לופה דה וגה, קלדרון דה לה ברקה ופדריקו גרסיה לורקה", בהדרכת פרופ' משה לזר. עבודה זאת סללה את הדרך לתורת הפיגורות הלא-מילוליות, שרוזיק גיבש בהמשך עבודתו המחקרית.
בשנת 1974 רוזיק נשלח על ידי הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב ללימודי פוסט-דוקטורט בלונדון, בה עבד ועסק במחקר בשלושה תיאטראות: ב-Shaw Theatre בהפקת "מקבת'" לשקספיר, ובבימויו של פיטר ג'יימס; בלהקה השייקספירית המלכותית בהפקת "שירת הברווז" (The Duck Song) לדויד מרסר (Mercer), ובבימויו של דויד ג'ונס; ובתיאטרון רויאל קורט בהפקת Life Class לדויד סטורי (Storey), ובבימויו של לינדסי אנדרסון. בהפקות אלה הוא חקר את התקשורת המילולית בין הבמאים לשחקנים וביטויים של דיאלוגים אלה במשחקם על הבמה. באותה שנה השתלם בלימודי שקספיר באוניברסיטת לונדון. שנה זאת הייתה מכרעת באשר לכיוון המחקר של רוזיק, ובעיקר בהתמקדותו בשאלת התיאטרון כמדיום לא-מילולי.
בשנה האקדמית 1980-81 ד"ר רוזיק יצא לשבתון ולמד במחלקות לבלשנות ופילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית. הוא השתלם בפילוסופיה של הלשון, במיוחד בתורת פעולות הדיבור (speech act theory) אצל פרופ' ג'ון סרל (Searle), ובבלשנות כללית אצל הפרופסורים ג'ורג' לייקוף וצ'ארלס פילמור (Fillmore). בשנה זאת רכש את הכלים הדרושים לפיתוח גישה מדעית למדיום התיאטרוני.
בשנת 1989-90 השתתף במחקר על מיומנויות משחק, בהדרכתו של פרופ' פטריס פאוויס (Patrice Pavis), באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן דני.

תפקידי הוראה וניהול

בין השנים 1958 ל-1973 לימד בבתי ספר תיכונים שונים, כולל הגימנסיה העברית רחביה; ניהל בית ספר תיכון דו-שנתי בנגב; וכן ניהל מיזם חינוכי-מחקרי בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, ירושלים, במשך שש שנים. נושא המחקר: פיתוח של אינטליגנציה בגיל בית הספר התיכון.
בשנים 1969-80 היה חבר בסגל ההוראה של החוג ללימודים ספרדיים ולטינו-אמריקאים באוניברסיטה העברית, ירושלים. בשנת 1974 הצטרף לסגל ההוראה של החוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 נתמנה למ"מ ראש החוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב; ובשנת 1979, עם קבלת הדרגה מרצה בכיר, נתמנה לראש חוג. 
בשנת 1990 הועלה לדרגת פרופסור חבר; ובשנת 1994 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנים 1994-6 כיהן בפעם שנייה כראש חוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1996–2000 כדקאן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב. בתוקף תפקידו זה גם שימש כחבר בסנאט של אוניברסיטת תל אביב ובוועדה המרכזת של האוניברסיטה. בשנת 2000 רוזיק יצא לגמלאות בדרגת פרופסור אמריטוס. וכן, באותה שנה שנת לימד סמסטר אחד באוניברסיטה הבינלאומית בוונציה.
בשנים 1983–1986 כיהן כנספח תרבות בשגרירות ישראל בלונדון לבריטניה הגדולה.
בשנים 1993–1999 שימש חבר בוועד המנהל של הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון (IFTR).
בשנת 1988 יזם את הקמת החברה הישראלית לחקר התיאטרון ושימש כנשיאה הראשון. בשנת 1991 יזם את הקמתה של קבוצת המחקר הבינלאומית לחקר הביצוע הבימתי כטקסט העיקרי של התיאטרון, במסגרת הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון (IFTR).
בשנים 1995–1998 היה חבר במועצה הלאומית לתרבות ואמנות.
משנת 2001 הוא שימש כחבר ההנהלה של תיאטרון החאן, ירושלים.

פעילות מחקרית

רוזיק מתמחה בתאוריה של התיאטרון והאמנויות, במיוחד, בתקשורת לא-מילולית באמנויות. במשך שנות המחקר של הוא קידם את התזות הבאות:
(א) מלבד היותו סוג של אמנות וסוג של מוסד תרבותי, התיאטרון הוא מדיום לא-מילולי, שניתן לקבוע את אופי ואוצר סימניו ואת כללי התחביר שלו;
(ב) מדיום התיאטרון הוא דימויי, המטביע את דימוייו בעיקר בשחקנים בשר ודם, והקובע את חד-משמעותם של היגדיו על יסוד תיווך הלשון;
(ג) המדיום התיאטרוני מקיים מבעים פיגורטיביים שונים, מטפוריים, סימבוליים ומטונימיים, המקובלים כאופייניים ללשון, אבל בדרך לא-מילולית;
(ד) השורשים של המדיום התיאטרוני טמונים בחשיבה הדימויית, שאפיינה את האדם הפרה-לשוני, וששרידיה מצויים בחלימה, בחלימה בהקיץ ובמשחקים הדמיוניים והציורים של הפעוטות בטרם השתלטו על הלשון;
(ה) הביצוע הבימתי הוא הטקסט העיקרי של התיאטרון והוא מושא המחקר המרכזי של תאוריית התיאטרון.
(ו) הביצוע הבימתי משקף צירוף של שני יסודות: יסוד בדיוני ויסוד המדיום;
(ז) כל אחד מיסודות אלה משקף מערכת כללים משל עצמו;
(ח) היסוד הבדיוני משקף צורת חשיבה מיוחדת, החשיבה הבדיונית, המאופיינת בחשיבה באמצעות עולמות בדיוניים, וגם היא פרה-לשונית מטיבה;
(ט) יסוד המדיום; גם יסוד זה מורכב על היכולת הפרה-לשונית של מוח האנושי ליצור דימויים המייצגים את העולם הממשי ולחשוב באמצעותם;
(י) המבנה של העולם הבדיוני הוא רב-רבדי, והוא כולל את הרבדים הבאים: המאניש, המיתי, העלילתי, התמים, האירוני, המודאלי, והאסתטי:
(יא) גם החוויה התיאטרונית משקפת מבנה מיוחד, הכולל את הרבדים האסתטי, המטפורי, והרטורי.
(יב) היווצרות המשמעות התיאטרונית מתקיימת באינטראקציה בין הטקסט השלם לבין הצופה;
(יג) בתחום זה תרומתו של הצופה אינה פחותה מזו של הטקסט;
(יד) הצופה מצופה להשלים את הטקסט מתוך המאגר האסוציאטיבי שלו, הוא מטענו התרבותי, וגם להפעיל את המנגנונים ההכרתיים והרגשיים הדרושים לחוויה התיאטרונית;
(טו) בחוויה התיאטרונית, העולם הבדיוני משמש כמטפורה בכוח של עולמו של הצופה בעת החוויה
(טז) מבחינה מחקרית, התרומה המצופה של הצופה (מה שמכונה הצופה המובלע) חשובה יותר ממה שעולה מתוך חקר הצופים הממשיים, כי על אלה פועלים גם תכנים לא-מודעים;
(יח) יש לפתח רטוריקה מיוחדת לתיאטרון;
(יט) יש לפתח אסתטיקה מיוחדת לתיאטרון;
(כ) בעבודותיו רוזיק גם הציע את היסודות לדיסציפלינות אלה.
במשך השנים רוזיק פרסם למעלה ממאה שלושים מאמרים מדעיים בכתבי עת באירופה ובארצות הברית; ולמעלה משלושים עבודות נוספות בכתבי עת אחרים. הוא פרסם את עבודותיו בתשע שפות: אנגלית, עברית, צרפתית,ספרדית, קטלונית, רוסית, פולנית, רומנית וגרמנית.
מלבד השתתפויות בעשרות רבות של כנסים בינלאומיים ברחבי העולם, הוא הוזמן ללמד באוניברסיטאות שונות: באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (גיטיס), מוסקבה, 1992; באוניברסיטת הלסינקי, 1993; באוניברסיטת סגד, הונגריה, 1996 ו-2002; באוניברסיטת קרקוב, פולין, 1997; באוניברסיטה החופשית של ברלין, 1997; באוניברסיטת בואנוס איירס, ארגנטינה, 1998; באוניברסיטת סיג'ו (Seijo), טוקיו, 2000; ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה, 2000. הוא פרסם 15 ספרים.

רשימת ספריו

1. המטאפורה בתיאטרון ובשירה. תל אביב: דביר, 1981.
2. שפת התיאטרון. תל אביב: דביר, 1991.‬
3. The Language of the Theatre. Glasgow: Theatre Studies Publications, 1992.
4. יסודות ניתוח המחזה. תל אביב: אור עם, 1992.
5. The Roots of Theatre - Rethinking Ritual and other Theories of Origin. Iowa City: University of Iowa Press, 2002.
6. Generating Theatre Meaning - A Theory and Methodology of Performance Analysis. Brighton, Portland: Sussex Academic Press, 2008.
7. Metaphoric Thinking - A Study in Nonverbal Metaphor in the Arts and its Archaic Roots. Faculty of the Arts, Tel Aviv University, 2008.
8. Fictional Thinking - A Poetics and Rhetoric of Fictional Creativity in Theatre. Brighton, Portland: Sussex Academic Press, 2009.
9. The Fictional Arts - A Theoretical Journey from Theatre to the Arts. Brighton, Portland, Toronto: Sussex Academic Press, 2011.
10. Comedy - A Critical Introduction. Brighton, Portland, Toronto: Sussex Academic Press, 2011.
11. Korzenie Teatru. A Polish version of No. 5, The Roots of Theatre. Trans. Michal Lachman. Warsaw: Wydawnictwo Nawkowe PWN, 2011.
12. אוריינות לא מילולית – החשיבה הדימויית. ירושלים: עמותת תללי"ם, 2013. מהדורה מקוונת
13. The Roots of Theatre. A recorded version of No. 5. The Society of Blind and Dyslexic Students in Israel (n.d.) 
14. Jewish Drama and Theatre - From Rabbinical Intolerance to SecularLiberalism. Brighton, Chicago, Toronto: Sussex Academic Press, 2013.
15. אוריינות לא מילולית – החשיבה הדימויית. גרסה מודפסת של מס. 12 ירושלים: עמותת תללי"ם, 2014.
16. Theatre Sciences – A Plea for a Multidisciplinary Approach to Theatre Studies. Brighton, Chicago, Toronto: Sussex Academic Press, 2014.
17. Las Raices del Teatro. A Spanish version of The Roots of Theatre. Trans. Ricardo Dubatti y Nora Lía Sormani. Buenos Aires: Colihue, 2014.

עבודות עריכה מדעית

בין היתר, רוזיק גם עסק בעריכת ספרים, כתבי עת מקצועיים וכדומה. עבודותיו העיקריות, הן:
1. Editor of Assaph - Studies in the Theatre, 1988-1999. Published No.4, 1988; No.5, 1989; No.6, 1990; No.7, 1991; No.8, 1992; No.9, 1993; No.10, 1994; No.11, 1995; No.12, 1996, No.13, 1997, No. 14, 1998. and No.15, 1999.
2. Guest editor - Theatre Research International: issue on Jewish and Israeli Theatre, Vol.13, 2, 1988.
3. Guest editor - Bamah: issue on the 500 Anniversary of the Expulsion of the Jews from Spain and the Jewish Theatre, No.127, 1992. 
4. Guest editor - Theatre Research International: issue on Performance Analysis; Vol. 22, 1, 1997.
5. גד קינר, פרדי רוקם ורוזיק (עורכים), הקאמרי: תיאטרון של זמן ומקום : עיונים בתולדות התיאטרון. אוניברסיטת תל אביב, 1999.
6. Chief editor of the Assaph Book Series, 1996-2000.
7. Joint guest editor - Journal of Dramatic Theory and Criticism: Special Section on Semiotic Analysis of Avant-Garde Performance; Vol. XXII, 2, 2008.