אתיופיה המשוחררת

רפורמה במס

ההתרחבות של סמכות מרכזית של פקידים מופקדים דרשה מס אמין ומבסס, במיוחד באזורים מבוססים כמו ברמות של אמהרה ותיגראי. עקב זאת במרץ 1942 מבלי להתייחס לבית הנבחרים המוחזר, החליט הקיסר על מערכת מיסים שחילקה כל אדמה לאחת משלוש קטגוריות: פורה, חצי פורה, ועני. היטל מתקן, תלוי בקטגוריה, הוטל על כל אחד מהגאשה (ארבעים הקטרים) של אדמה.
האצילים של גוג'ם, תיגראי, ובגמדר סירבו לקבל כל הגבלה על השליטה במערכת של קביעת האדמה ולחמו בהצלחה בממשלה. הקיסר הודה במפלה וביטל את חובת המס מפרובינציות אלו. כאשר בעלי בית במקומות אחרים מחו על מס, הקיסר פטר אותם גם כן. אך מס זה, באופן מסורתי נאסף על ידי בעלי בית, פשוט נעבר בלדיירים. ב-1951 בתגובה ללחץ נוסף מבעלי הבית, היילה סלאסי המשך והקטין את מס האדמה, קלטרת האיכר כפי שבעבר מאות, המשיכה להביא את כל המסים.

רפורמה בכנסייה

כמה רפורמה גם בוצעה בתוך הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. ביולי 1948 יזם היילה סלאסי צעדים להפרדת הכנסייה מהכנסייה הקופטית המצרית ולכן, ב-1956, במקום הפטריארך של אלכסנדריה, הוא הפקיד את תפקיד ראש הכנסייה האתיופית בידי האבאן, או פטריארך, של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית בידי אזרח אתיופי. לכן, לראשונה באלף שש מאות שנות נצרות האתיופית, אתיופי עמד בראש הכנסייה ולא הפטריארך ממצרים. הכנסייה האתיופית, אף על פי כן, המשיכה להכיר את בסמכותה של הכנסייה באלכסנדריה. בישוף חדש מונה לחבש והאתיופים יכלו לבחור את הפטריארך שלהם. אבאנה באסיליוס, הארכיבישוף האתיופי הראשון, הועלה למעמד של פטריארך ב-1959. השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הראו שינוי במערכת היחסים בין המדינה לכנסייה, הכנסייה נעשתה כפופה לחוקי המס, והכמורה איבדה את הזכות למנות פקידים של הכנסייה בבית המשפט.

שינויים מנהליים וחוקתיים

בנסיונותיו לבצע רפורמה, היילה סלאסי ציפה להתנגדות עיקשת של האצולה המחוזית, אריסים גדולים אחרים, ופקידי כנסייה וכל מי שהתכוון לטעון לכוחו לזכויות מיוחדות. ואכן, כמה מהאצילות המחוזית התנגדו לקיסר בגלל התביעות הארוכות המוחזקות שלהם לכתר. היילה סלאסי היה נאמן למציאות פוליטית והכיר בכך שכוחו הצבאי היה חלש ולכן, הוא יצטרך להתפשר עם האצילות והכנסייה האמהרית ותיגראינית. לכן הוא הפנה מאמצים כלפי קבוצות אחרות באימפריה. למשל, הוא לבסוף הרשה לאוטונומיה מתחת לאף שלאדיס אבבה לסולטנות אוסה. בדרך כלל, השינויים הפוליטיים היו מעטים ובוטלו בסימן הראשון של התנגדות רצינית.
הקיסר השתדל גם לחזק את הממשלה הלאומית. דור חדש של אתיופים מחונכים ומשכילים החלו להשתלב בממשלה של סלאסי. הקיסר הקים מערכת משפטית לאומית ומינה את השופטים. ב-1955 היילה סלאסי הכריז על חוקה מתוקנת. כנראה, חיפש לספק בסיס פורמלי למאמצים שלו למשוך את הנאמנות של המשכילים החדשים בכך להראות שיש חוק וחוקה.

חוקת 1955

חוקת 1955, כמו חוקת 1931 הקודמת, מתייחסת לדעה הבינלאומית. דעה זו הייתה במיוחד חשובה כאשר מדינות אפריקניות סמוכות השתחררו במהירות מהשלטון הקולוניאלי האירופאי, אתיופיה דרשה תביעות באופן חד משמעי לסיפוחה של אריתריאה לתוכה, בית הנבחרים והשלטון המנהלי הוקמו כבר ב 1952.
לבית נבחרים האתיופי לא היה חלק בכתיבת חוקת 1955 החדשה, שחוקה זו רחוקה מלהגביל את הקיסר, ומדגישה את המקורות הדתיים של הכוח הקיסרי והאריכה את מרכוז הכוח בידו. הסנאט נשאר בערפל ומונה על ידי הקיסר, אך הסגנים, לפחות באופן נומינלי, נבחרו. אף על פי כן, ההיעדרות של מפקד אוכלוסייה ואנאלפביתיות כוללת, והשליטה של אזורי הכפר על ידי האצילים אמרו שרובם של מועמדים שחיפשו בוחרים ב 1957 היו בעצם ונבחרו על ידי האליטה. אף על פי כן, תנאים בחוקה שהבטיחה חופשים אישיים, כוללים חופש של אספה, תנועה, ונאום, שעד עכשיו סולקו מהמציאויות של החיים האתיופיים.

המחוזות

הקיסר חיפש להשיג שליטה מעל הממשלות מקומיות על ידי שינוי האדמיניסטרציה המרכזית באדיס אבבה. ולכן אתיופיה חולקה ליחידות מנהליות שהיו המחוז (טאקלאי יזאץ), מהם היו ארבעה עשר באמצע 1960, שלכל אחת מהם היה מושל שמונה בידי הקיסר. כל מחוז נחלק שוב לתת מחוז (אווראג'אס), לנפות (וואראדאס), ותת נפה (מיקיטיל וואראדאס). אף על פי שהמבנה באופן חיצוני דמה למדינה מודרנית, ההשפעה שלו במידה רבה הייתה על ידי העובדה שהאצילים החזיקו בתפקידים החשובים. פקידים מחונכים וצעירים היו יותר מעוזרים למושלים כלליים.

ניסיון ההפיכה

מאמציו של היילה סלאסי להשיג שינוי מבלי לסכן את מעמדו וכוחו לא צלחו. ב-13 בדצמבר 1960, בזמן שהקיסר שהה בברזיל, החלה הפיכה בראשותם של שלוש קבוצות: המפקד של שומרי הראש הקיסרי מנגיסטו ניואי, ונאמניו, כמה מפקידי הביטחון שכללו את המפכ"ל, ואינטלקטואלים רבים אחרים שכללו את גירמאם ניואי, אחיו של מנגיסטו ניואי. 
ההפיכה הצליחה בבירה אדיס אבבה, וכשהמתקוממים אחזו ביורש העצר וביותר מעשרים שרי הקבינט ומנהיגי הממשלה האחרים. תמיכה של שומר הראש הקיסרי, חוט השדרה של המרד, הושג בלי להודיע לגברים המגויסים או אפילו לרוב הקצינים שהיו המטרה של פעולות המתקוממים. הכוונה המוכרזת של מנהיגי ההפיכה היה ההקמה של ממשלה שתשפר את המצב הסוציאלי והכלכלי, והייתה גם העמדה פוליטית של האוכלוסייה הכללית.
מנהיגי ההפיכה נכשלו בהשגת תמיכה פופולרית לפעולותיהם. אף על פי שהסטודנטים באוניברסיטאות היו בעד ההפיכה, הצבא ויחידות חיל האוויר נשארו נאמנים לקיסר, שחזר לבירה ב-17 בדצמבר. הפטריארך של הכנסייה, שהגדירה את המתקוממים כבוגדים אנטי-דתיים ולא נאמנים לקיסר, תמך בשומרי האמונים. חרף כישלון ההפיכה, היא גרמה למונרכיה לחשוף את חולשותיה ולגרום לקיטוב המסורתיים כנגד הכוחות המודרניים.

איומי פירוד

מחוץ לאמהרה ולתיגראי שהם לב המדינה, שני האזורים המציגים את הבעיות הכי עקביות לשליטים של אתיופיה היו אריתריאה שנכנסה לפדרציה תחת החלטת האו"ם בשנת 1952 והאזור הסומלי אוגדן שסופח סופית לאתיופיה ב 1948.

המהפכה המרקסיסטית

בתחילת 1974 אתיופיה נכנסה לתקופה של פעילות פוליטית וכלכלית ענפה, של שינויים סוציאליים, שהיו מלוות לעיתים קרובות באלימות רבה. עימות בין כוחות מודרניים מסורתיים פרץ והפך את המצב הכלכלי פוליטי וסוציאלי של המדינה האתיופית לבלתי יציב.

הגורמים למהפכה

ארבע עשרה שנותיו האחרונות של מלוכתו של היילה סלאסי העידה על גידול בהתנגדות לשלטון שלו. אחרי דיכוי המרד שנכשל ב 1960, הקיסר חיפש לטעון מחדש את הנאמנות של אוהדי ההפיכה על ידי רפורמות חדשות. במאמץ רב מענקי אדמה הוענקו לקציני צבא ומשטרה, למרות זאת תבנית עקבית כלכלית והתפתחות סוציאלית הופיעו.
ב 1966 יצאה תוכנית לעמת את הכוחות המסורתיים דרך הביצוע של מערכת מס מודרנית. מובן בהצעה, שדרשה הרשמה של כל אדמה, שמטרתה הייתה להשמיד את הכוח של האצילות. אבל כאשר הצעות מס מתקדמות הוגשו לבית הנבחרים בסוף 1960, הם ברובם נשללו על ידי החברים. בית נבחרים ייצר מס ביבול חקלאי בנובמבר ,1967 אבל בצורה רחבה שהייתה שונה מהצעת הממשלה. אף על פי כן, בגוג'ם התנגדו באופן עז וחריף, וכל הפרובינציה התמרדה. ב 1969 אחרי שנתיים של פעולה צבאית, הממשלה המרכזית הוציאה את החיילים שלה, הפסיקה אכיפה של המס, וביטלה כל פיגורים של מיסים חוזרים מ 1940.
מפלת הקיסר בגוג'אם עודדה התקוממויות על ידי בעלי קרקעות מחוזיים אחרים, אף על פי שלא באותו סולם. אבל חוקים מחדשים להרשמת ולשינוי של מערכות יחסים של דייר של בעל הבית הייתה התנגדות יותר חריפה מצד הסגנים והסנאט. ההצעות האלה היו בקונפליקט עד אמצע שנת 1970.
באותו הזמן הקיסר ציפה להתנגדות להשתנות, כוחות אחרים הפעילו ישירים או לחץ לא ישיר בעד רפורמה. בתחילת 1965 הפגנות סטודנטים התמקדו על הצורך לבצע רפורמת אדמה ולפנות להשחתה ועלייה במחירים. הפרעות איכרים, אף על פי שזה היה בסולם קטן, היו במיוחד מרובות בפרובינציות הדרומיות, איפה הממשלה הקיסרית באופן מסורתי פיצתה את התומכים שלו עם מענקי אדמה.
אף על פי שאיגודי עובדים התארגנו ב 1962 הממשלה הגבילה פעילויות התאחדות. ההתאחדות של איגודי העובדים האתיופיים (CELU) היו יותר מדי משועבדים לממשלה. בציפייה לעם כזה ריבוי של בעיות, הקיסר המזדקן עזב את העניינים הבייתיהם לטובת ראש ממשלתו, אקלילה האבט ווולד (שהתמנה ב 1961), ופינה את תשומת הלב שלו לענייני חוץ.

הרעב בוואלו

רעב בצפון מזרח אתיופיה, בעיקר בוואלו, ובכמה חלקים בתיגראי מוערכים בכ 200,000 מתים בין השנים 1972 – 1973. על אף שאזור זה מפורסם בתוצרת החקלאית המקומית שלו, עם חוסר אוכל וסיכון לבצורות, גרם לאחת מהאסונות ומהבצורות הגרועות ביותר בהיסטוריה האפריקנית. רבים בעולם טענו שהממשלה אינה עוזרת לאוכלוסייה מכיוון שמשתמשת בזה כנשק נגד האוכלוסייה המתקוממת המקומית, ניסיון להסתרת האמת על הרעב על ידי הממשלה הקיסרית תרם להתקוממות הפופולרית שהוליכה לנפילת הקיסר והעלייה של מנגיסטו היילה מריאם לשלטון.

ערב המהפכה

כישלון הממשלה לבצע רפורמות כלכליות פוליטיות משמעותיות במשך כל הארבעה עשר שנות שלטונה יחד עם העלייה באינפלציה, השחיתות, הרעב שהשפיע על כמה פרובינציות (במיוחד בוואלו ותיגראי) והוסתר מהקהילה הבינלאומית, ואי שביעות הרצון הגדולה של קבוצות אינטרס עירוניות סיפקה את הרקע למהפכה המרקסיסטית שהחלה להתפתח. הואיל והבסיס העירוני, של העילתה שקידם חופש ודמוקרטיה פרלמנטארית האי שקט שהתחיל בינואר של 1974 החל מתפשט לכיוון האוכלוסייה האזרחית הכללית בהתפרצות של אי שביעות רצון כללית בעם.
הצבא אתיופי ערב המהפכה התחלק למספר סייעות, הקיסר קידם את החלוקה הזאת על מנת למנוע מכל אדם או קבוצה שלא תצבור יותר מדי כוח. סיעות אלו כללו את שומרי הראש הקיסרי, שנבנו מחדש בגלל ההפיכה הכושלת ב 1960, זרוע היבשה (הכוח הקרקעי הלאומי של אתיופיה), שהיה מחולק בעצמו למספר רב של סיעות אך נשלט על ידי קבוצה של קצינים בכירים שהיו קשורים לקבוצת האנשים שנקראו "הגולים" (שם זה ניתן להם מכיוון שברחו עם הקיסר היילה סלאסי ב 1936 אחרי הפלישה האיטלקית, והזרוע האחרונה חיל האוויר. בוגרי האוניברסיטאות הצבאיים וקציני האוניברסיטאות יצרו גם קבוצה ברורה בהתנגדות.
תנאי הצבא היה לעיתים קרובות תת-תקני, עם אנשי צוות מגויסים לעיתים קרובות שקיבלו משכורות נמוכות ואוכל בלתי-מספיק והספקות פגם. אנשי צוות המגויסים וגם כמה בוגרי אוניברסיטה שבאו מהאזורים הכפריים, שסבלו בזמן זה מבצורת ארוכה ורעב חריף. התפיסה הכללית הייתה שהממשלה המרכזית סירבה בכוונה לעזור ברעב המתחולל בצפון המדינה. אי שביעות רצון הרבה ופופולרית של עניין זה, יצר אי שביעות רצון נפוצה בכלל רבים מן האוכלוסייה בעיקר בין שכבות הביניים, שרובו ותמכו בקיסר מאז סוף מלחמת העולם השנייה.

ההתקוממויות

המהפכה התחילה עם המרד של החטיבה הרביעית של הצבא בבנאגאל שהייתה ממוקמת בפרובינציה הדרומית של סידאמו ב-12 בינואר 1974. החיילים מחו על חוסר באוכל ומים, שהונהגו על ידי הקציני הזוטרים שלהם, הם מרדו ולקחו כבן הערובה קצין בכיר, וביקשו פיצוי מהקיסר. המבוי הסתום שבא לאחר-מכן קידם את ההתפשטות של האי שביעותה רצון ליחידות אחרות ברחבי הצבא, כולל אלו המוצבים באריתריאה. שם, האוגדה השנייה המוצבת באסמרה החלה למרוד, וכלא את מפקדיהם, והודיעו על התמיכה שלהם במורדים של החטיבה הרבעית בבנאגאל. חיל הקשר, בסימפתיה עם ההתקוממויות, שידר מידע על האירועים לשאר יחידות הצבא. בו בזמן, אי שביעות רצון כללית החלה לעלות בסימני התנגדות ברחבי הקיסרות האתיופית. התנגדות להעלת מחירי הדלק ותוכנית לימודים חדשה בבתי הספר, ומשכורות מורים נמוכים ונושאים נוספים, כל אלו החלו להתגבש עד לסוף חודש פברואר. מורים, עובדים, ולבסוף סטודנטים כל אלו דורש משכורות גבוהות יותר ותנאים יותר טובים של עבודה וחינוך גם סיבות אחרות נוספות, כמו רפורמת אדמה והקלת הרעב בצפון. כל אלו הקימו קבוצות חדשות שדרשו מערכת פוליטית חדשה. מהומות בבירה אדיס אבבה והמרד הצבאי הממושך גרמו לבסוף להתפטרות של ראש הממשלה אקלילה. אקילה הוחלף על ידי ראש ממשלה חדש ב-28 בפברואר אריסטוקרט משוואה, בשם אנדאלקאטצ'אוו מקונן מונה לתפקיד, והיה ראש הממשלה האחרון וכיהן עד ה 22 ביולי 1974.
ב-5 במרץ הממשלה הודיעה על שינוי בחוקת 1955 השינוי היה שבית הנבחרים יכתוב אותה מחדש. הממשלה החדשה קרוב לוודאי שיקפה את ההחלטה של היילה סלאסי להקטין את השינוי, הקבינט החדש, למשל, ייצג למעשה את כל האריסטוקרטיה האתיופית. הוועדה החוקתית השמרנית שקמה ב-21 במרץ לא כללה לא נציגים של הקבוצות המתקוממות. הממשלה החדשה לא הציגה רפורמות רציניות (אף על פי שהגדילה את המשכורת הצבאית לחיילים). דוחה שינויים לא פופולריים במערכת החינוך והתחיל את חזרת המחיר ושליטה באינפלציה. כתוצאה מכך אי שביעות הרצון החלה לדעוך עד שהתפרצה שוב.
מעט מאוד מהסייעות בצבא האתיופי שעדיין לא היו מרוצות מהממשלה החדשה החלו להתלונן שוב. אלה כלל את שומר הראש הקיסרי תחת הקצינים הישנים, קבוצה של "קיצוני" הקצינים הזוטרים, ומספר יותר גדול של חיילים בינונים וקציני משטרה החלו להתקבץ תחת אלוף-משנה אלאם זאווד טאסאמה, המפקד של החטיבה המוטסת שבסיסה באדיס אבבה. בחודש מרץ, אלאם זאווד נעשה ראש לא פורמלי, בעקבות זאת הוקמה וועדה שנקראה הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים (AFCC). עם האישור של ראש הממשלה החדש, אלאם זאווד נעצר עם מספר גדול של קצינים ממורמרים מחיל אוויר שבדרך כלל טענו לתמיכתם בממשלה של אנדאלקאטצ'אוו.