צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן

תכנון

מתחת לים הכספי שוכנים שדות נפט וגז טבעי מהגדולים בעולם, שעל פי הערכות שונות כוללות נפט בהיקף של 32–220 מיליארד חביות, אבל הפוטנציאל המלא הגלום בהם לא נוצל תחת שלטון ברית המועצות עקב מחסור בהשקעות וטכנולוגיה מודרנית. מצב זה השתנה עם התפרקות ברית המועצות ויסודן של מדינות עצמאיות לחופי הים הכספי, בשנת 1991. חברות הנפט המערביות ניצלו את ההזדמנות והחלו להשקיע בתעשיית הנפט המקומית.
מכיוון שלים הכספי אין מוצא לאוקיינוס, הובלת הנפט מהאזור אל הצרכנים היא משימה קשה. על פי המצב הגאופוליטי המקומי, ישנן שתי מדינות הממוקמות בצורה אידיאלית להובלת הנפט: רוסיה ואיראן. אבל מדינות אלו נחשבות בעולם המערבי כמדינות בלתי מהימנות לפרויקטים ארוכי טווח של הובלת נפט.
בעבר הובל הנפט מהים הכספי לים השחור בצינור נפט מאזרבייג'ן לעיר הנמל הגאורגית סופסה. הקיבולת של צינור זה מוגבלת ל-115,000 חביות ליום, ונקודתו הסופית בים השחור אינה נוחה להובלת נפט, בגלל הצורך של המיכליות לעבור במיצרי הבוספורוס והדרדנלים הרדודים שאינם מאפשרים מעבר של מכליות-על. בשנות ה-90 המאוחרות החלו דיונים בהנחת צינור חדש שיוביל נפט מהים הכספי, ונבחנו האפשרויות להובלת הנפט אל הים התיכון, המפרץ הפרסי, הים הצפוני והים הבלטי. רוסיה התעקשה שהצינור חייב לעבור בטריטוריה רוסית, ולאחר מכן סירבה להשתתף. הסביבה העסקית הרוסית, הבלתי מהימנה, הייתה אף היא בעייתית. צינור ישיר לאורך איראן, מהים הכספי למפרץ הפרסי הייתה האופציה הקצרה ביותר, אבל אירן נחשבה לפרטנר לא רצוי ממספר סיבות: הממשלה התאוקרטית שלה, עסוקה בהתמשכות תוכנית הגרעין שלה, וארצות הברית הטילה סנקציות על המשטר, שהגביל מאוד את ההשקעות המערביות במדינה.
הנתיבים היחידים שנותרו ללא מעבר באירן ורוסיה היה הובלת הנפט בצינור מאזרבייג'ן לחוף הים התיכון בטורקיה, דרך גאורגיה או ארמניה. החלופה הגאורגית נבחרה, למרות שהייתה ארוכה יותר, בגלל המתיחות בין ארמניה לאזרבייג'ן על נגורנו קרבאך והסכסוך האתני רב השנים בין ארמניה וטורקיה, מאז רצח העם הארמני.
ההחלטה להתקדם בהנחת צינור הנפט נתקבלה בפגישת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), באיסטנבול, ב-18 בנובמבר 1999. בתום המפגש פורסמה ההצהרת הכוונות לבנית צינור גז טרנס-כספי מטורקמניסטן לבאקו, צינור שנועד להעביר גז לטורקיה.

תרומת צינור הנפט למדינות שבהן הוא עובר

על פי המצופה, צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן יתרום תרומה משמעותית להתפתחות אספקת הנפט העולמית, עם קיבולת ממוצעת של 50 מיליון טון לשנה. הודות לפרויקט זה, שהשרה יציבות על האווירה והכלכלה, מצפה טורקיה להרוויח כ-300 מיליון דולר מדי שנה. כ-15,000 איש היו מועסקים במהלך בניית הצינור, שעלה מעל ל-3 מיליארד דולר. הפרויקט הציב רגל חשובה למסדרון האנרגיה בין מזרח למערב, כאשר טורקיה היא הנהנית העיקרית מבחינה גאופוליטית. ג'ייהאן תהפוך לשוק נפט בינלאומי חשוב ותקטין את תנועת המכליות בבוספורוס, דבר שיתרום לביטחון גדול יותר של איסטנבול.
גאורגיה אף היא קיבלה בברכה את ההתפתחות. צינור ה-BTC יתרום לא רק לכלכלת גאורגיה, אלא יתמוך גם בעצמאות גאורגיה מהשפעה רוסית. רוסיה עצמה הפכה למתנגדת חריפה של הצינור, והואשמה בניסיונות לחבל בצינור.
עם בניית צינור הנפט אזרבייג'ן הרוויחה קשר ישיר לשוקי האנרגיה הבינלאומיים. גם צינור הגז יבוא בעקבות ה-BTC. ליצוא הנפט והגז, תהיה השפעה חיובית גדולה על כלכלת אזרבייג'ן. הודות לצינורות אלו, מצפה אזרבייג'ן להיות המדינה העשירה ביותר מבין מדינות הקווקז. צינור הנפט יתרום גם כן לעצמאותה הפוליטית והכלכלית של אזרבייג'ן.

פוליטיקה

אף לפני השלמתו, השפיע צינור הנפט על הפוליטיקה העולמית של הגז. דרום הקווקז, נראתה בתחילה כחצר האחורית של רוסיה, והפכה כעת לאזור בעל משמעות אסטרטגית משמעותית ביחס לכוחות המשמעותיים האחרים. ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות הפכו כתוצאה מכך מעורבות מקרוב, יותר מאשר בעבר, בכל הנעשה במדינות שמהן מגיע הנפט. היו כאלה שמתחו ביקורת על מידת המעורבות, בטענה כי זה הוביל לתלות לא בריאה במנהיגים לא-דמוקרטיים. המדינות עצמן מנסות להשתמש במעורבות החיצונית כמשקל נגד לכלכלות רוסיה ואיראן, ודומיננטיות צבאית באזור. בין היתר נטען גם כי כחלק ממדיניות הנפט של ארצות הברית, היא פלשה לעיראק כדי לשמר את הדומיננטיות שלה בסביבה, תמכה בהתקפה הישראלית בלבנון במטרה להכין את הקרקע לצינור המשך, תת-ימי, שמתוכנן להיבנות בין טורקיה לישראל. מצד שני, נטען כי ההתנכלות הרוסית כנגד גאורגיה, המתבטאת בתמיכה בכוחות הבדלניים בגאורגיה (אבחזיה ודרום אוסטיה), השעיית היין הגאורגי ופעולות נוספות נובעות מרצונה לחבל בצינור הנפט שיתחרה בצינור שלה עצמה לאירופה (בין היתר נטען גם על פי החשיפה של העתון הרוסי קומרסנט, כי קיימת תוכנית רוסית לשדרג את תחנות השירות אותן היא מחזיקה מהתקופה הסובייטית בנמל טרטוס, ונמל לטקיה הסוריים. נמלים אלה הם בעלי חשיבות לסוריה ולרוסיה מאחר שהם ממוקמים מול ג'ייהאן).
תמיכת ארצות הברית בצינור הנפט נתפסת כפעילות אנטי רוסית. המונופול שהיה לרוסיה כמדינת מעבר גרם לעליית מחירים באירופה, והמונופול כספקית שהיה לה באזור מזרח רוסיה יצר לא פעם תלות פוליטית. לכן הפכו האמריקאים מחויבים לרפורמות במשק האנרגיה של נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקאשווילי. לעומת זאת, הגישה האירופאית רואה ברוסיה ספק אמין של אנרגיה.
צינור הנפט השפיע על הפוליטיקה במדינות הקווקז. המתנגדים היו מודאגים שענייני הצינור ינוהלו על ידי פקידים מושחתים, אזרבייג'ן החלה לייסד קרן הון ממלכתית של הנפט (SOFAZ), תוך מנדט מפורש להשתמש ברווחי המשאבים הלאומיים לתועלתם של הדורות הבאים, לחזק את התמיכה של מלווים בינלאומיים חשובים, לשפר את השקיפות והאחריות. בנוסף, אזרבייג'ן למפיקת הנפט הראשונה בעולם שהצטרפה ל-EITI (Extractive Industry Transparency Initiative), בהנהגה בריטית, שזכה לשבחים רבים, כולל מג'ורג' סורוס. אזרבייג'ן כבר הנפיקה את הדו"ח השני של EITI, כשהיא מקדימה את לוח הזמנים.
בגאורגיה, ראש הממשלה הקודם, אדוארד שוורדנדזה, אחד מאדריכלי ויוזמי הפרויקט, ראה את בניין צינור הנפט בשטח הגאורגי כערובה ודאית להתפתחות הכלכלה של גאורגיה וביטחון פוליטי ומקור ליציבות. לנקודת מבט זו, היה שותף גם הנשיא הנוכחי של גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי. "כל ההסכמים האסטרטגיים בגאורגיה, במיוחד ההסכם לצינור הנפט מהים הכספי, הם עניין של הישרדות למדינת הגאורגית." הוא אמר לכתבים ב-26 בנובמבר 2003.
דאגות נוספות שהטרידו את מובילי התוכנית הייתה האבטחה של צינור הנפט. הצינור עוקף את גבול ארמניה (אשר אזרבייג'ן טכנית עדיין בסטטוס של מלחמה עם ארמניה בעניין הבדלותם של תושבי הרוב הארמני של אזרבייג'ן, בנגורנו-קרבאך), עובר דרך גאורגיה (שיש לה עצמה שני קונפליקטים של אוכלוסיות בדלניות, בלתי פתורות), ועובר בגבול המחוז הכורדי של טורקיה (שגם לה היסטוריה ארוכה של מאבק גרילה מר בבדלנים). וזה עדיין דורש שמירה כדי למנוע חבלה, למרות שכמעט כל הצינור יהיה תת-קרקעי.
למרות שיש שהאמינו כי צינור הנפט ישנה את התלות של ארצות הברית ומדינות המערב בנפט המזרח תיכוני, זה לא קרה, ולמעשה זה שינה אך מעט. צינור הנפט יספק בסופו של דבר כאחוז אחד בלבד מהביקוש העולמי לנפט בשלב הראשון. עם זאת, צינור הנפט יעזור בגיוון האספקה העולמית של הנפט, ויבטיח אספקה במקרה של כישלון במקום אחר.
טורקיה מצידה שידרגה את ה"נדוניה" שלה בדיונים להצטרפותה לאיחוד האירופי. היא תהפוך למדינת מעבר מרכזית של אנרגיה.

איכות הסביבה

בניית צינור הנפט העלתה מספר סוגיות אקולוגיות. מהצד החיובי, אפשר לציין את העובדה כי היא חוסכת כ-350 משלוחי מכליות דלק לשנה, שעוברים בדרכם במיצרי הבוספרוס והדרדנלים הרגישים והגדושים.
צינור הנפט חוצה את קו פרשת המים של הפארק הלאומי של בורג'ומי (אף על פי שלא נכנס לשטח הפארק), אזור מעיין מים מינרליים ויופי טבעי משובח בגאורגיה. זה היה הנושא העיקרי לאופוזיציה העזה של פעילי איכות הסביבה בגאורגיה. גם קבורת הצינור בתוך האדמה הותירה צלקת עמוקה באדמה. "המערכה של באקו-ג'ייהאן" שבסיסה באוקספורד, טענה כי "כסף ציבורי לא צריך להיות מנוצל לסיבסוד בעיות סביבתיות וסוציאליות, שהם לחלוטין האינטרס של הסקטור הפרטי, אלא צריכים להיות מותנים בתרומה חיובית לכלכלה ולהתפתחות הסוציאלית של תושבי האזור." המארגנים נתמכו פרויקט זכויות האדם הכורדי (ארגון זכויות האדם הלא-פרטיזני היחיד, שדואג למצב זכויות האדם באזורי הכורדים), למרות שצינור הנפט לא עובר בשטחי הכורדים. גם תושבי נפת בורג'ומי חוששים להיפגע, היות שהמים המינרליים של הפארק הוא מוצר היצוא העיקרי של הנפה, וכל נזילה של צינור הנפט יהווה קטסטרופה לתעשיית המים המינרליים הבת קיימא. במקרה כזה, זה יהיה קשה עד בלתי אפשר להחזיר את הגלגל לאחור.
מותחי הביקורת על צינור הנפט טוענים כי האזור פעיל מבחינה סיסמית וסובל מרעידות אדמה תדירות. נתיב צינור הנפט עובר בשלוש נקודות רגישות סיסימית, באזרבייג'ן, ארבע בגאורגיה, ושבע בטורקיה. מהנדסי צינור הנפט דאגו למספר פתרונות טכניים כדי להקטין את רגישות הצינור לתזוזות קרקע.
למרות כל זאת, כמעט מחצית מנתיב צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן עובר באותם שטחים של צינור באקו-סופסה, שפעיל משנת 1999, ובעל רקורד בטוח. כאשר בעיות סביבתיות ואחרות היו בלתי נמנעות, טענו תומכיה כי התועלת מהצינור עולה בהרבה וכן כי טכנולוגיה משופרת ומקורות מימון נוספים יאפשרו מיזעור הנזקים.

זכויות האדם

פעילות ארגוני זכויות האדם מתחו ביקורת על הממשלות המערביות על ההתקדמות בתוכניות לבניית צינור הנפט, למרות הדיווחים על מצב זכויות האדם וזכויות האזרח, על פגיעה של משטרו אלייב. סרט דוקומנטרי צ'כי, "מוצא" ("זדרוג'") הדגיש את הפגיעה בזכויות האדם, כמו הפקעת מקרקעין שרירותית של שטחים שבהן עובר הצינור, ומתיחת ביקורת שהובילה את המדינה למעצרים.

צינור הנפט וישראל

מאז יוני 2006 רוכשת בז"ן נפט מאזרבייג'ן המגיע דרך הצינור למפרץ ג'ייהאן בדרום מזרח טורקיה ומשם במכליות לישראל. לפי תוכניות בז"ן יהווה הנפט האזרי בין 10%-5% מהנפט שבתי הזיקוק רוכשים. ישנה כוונה לייבא נפט באותה דרך גם מקזחסטן. משך ההובלה של הנפט מג'ייהאן לחיפה הוא כ-12 שעות, נמוך בהרבה מ-7 ימים שנדרשו להובלה מהים השחור דרך מיצרי הבוספורוס והדרדנלים.
בכינוס בינלאומי בישראל הועלתה האפשרות של שילוב הצינור עם מסדרון התשתיות וקו צינור אילת-אשקלון במסלול ממרכז אסיה למזרח התיכון, וממנו הלאה לשוקי העולם במזרח הרחוק, ובראשן סין.

צינור הנפט בראי הקולנוע

צינור הנפט BTC הוא המטרה המרכזית למזימה בסרט ג'יימס בונד, משנת 1999, "העולם אינו מספיק". אחת הדמויות המרכזיות בסרט היא אלקטרה קינג, היא אחראית לבניית צינור נפט בקווקז, מהים הכספי לחופי טורקיה שבים התיכון. היא נקראת מלכת הצינור. העובדות בסרט נבדלות אך במעט מהמציאות.
בשנת 2005 יצא סרט צרפתי חדש של הבמאית הגאורגית, נינו קירטדזה, בשם "מפלצת המים הזכים של הקווקז" (Un dragon dans les eaux pures du Caucase). על פי הסרט, בכפר קטן בגאורגיה נפוצה השמועה כי מגיעה להתגורר בכפר מפלצת ה-BTC, שתגזול את אדמתם, תקח את שדות המרעה שלהם, ותפגע במקורות המים שלהם. הסרט מעלה בעזרת העלילה את כל העניינים הקשורים הפוליטיקה העולמית, סכנות בריאותיות, שחיתות ממשלתית, האם יש סכנה שבן לאדן יתקוף את המפלצת, וגם גובה הפיצוי הכספי שיקבלו. זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב לשנת 2005 בתחרות האקדמיה האירופית לקולנוע, ובפרס הגרנד פרי בתחרות Nyon Visions du R'el שבניאון שווצריה.