google/wiki40b huggingface dataset:
לאה פורת-גור

ביוגרפיה

לאה פורת-גור נולדה בצ'רנוביץ, רומניה ועלתה לארץ-ישראל בשנת 1935. גדלה בירושלים ולמדה באוניברסיטה העברית. החלה לעבוד ברדיו ב-1943: כעורכת תוכניות לנוער וכקריינית ברשת הרדיו המנדטורית והמשיכה לעבוד ברדיו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל. ב-1951 התמנתה למפקחת קול ישראל בתל אביב וב-1955 התמנתה לסגנית מנהל התוכניות. ב-1961 התמנתה למנהלת התוכניות, עד לפרישתה ב-1968.
בשנים 1970-1968 כיהנה כקונסולית לענייני תרבות בארצות הברית. בין השנים 1970 ל-1980 כיהנה כמנהלת האגף לתרבות ולאמנות ויו"ר המועצה הציבורית לתרבות ואמנות במשרד החינוך והתרבות. פורת-גור הייתה יו"ר המועצה הציבורית הראשונה של להקת בת-שבע.
מדי שנה נערכת תחרות הפרס על שם לאה פורת-גור ללהקות חובבים באמנויות הבמה, מטעם מינהל התרבות במשרד התרבות והספורט, החברה למתנ"סים ומשפחת פורת-גור.
על שמה רחוב בבאר שבע ובירושלים.
וירוביטיצה

היסטוריה

היישוב מתועד לראשונה במסמכים מ-1234 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1552 נכבשה העיר על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1684, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת הבסבורג. בתקופת שלטונה של מריה תרזה דוכסית אוסטריה חלה בעיר תנופת פיתוח ובמקום הוחל בבניית מצודה, כחלק מביצורו של אזור הספר מול צבא האימפריה העות'מאנית. 
בהמשך, נשלטה העיר על ידי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בתקופה האוסטרו-הונגרית נכללה בשטחי ממלכת קרואטיה-סלבוניה אשר הייתה ישות אוטונומית בתוך שטחי האימפריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האזור בשטחי ממלכת יוגוסלביה. בראשית אפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נכללה וירוביטיצה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. במאי 1945, שוחררה העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ולאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בשטחי יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו באזור העיר קרבות בין צבא יוגוסלביה ובין כוחות הצבא הקרואטי. ב-17 בספטמבר 1991 נסוג הצבא היוגוסלבי מווירוביטיצה והיא עברה לשלטון קרואטי.

הקהילה היהודית

יהודים הגיעו לווירוביטיצה במחצית הראשונה של המאה ה-18 בעיקר מאזור טרנסדנוביה. קהילה מאורגנת קמה במחצית המאה ה-19.
ב-1830 הוקם בית עלמין לקהילה בסמיכות לכפר אנטונובאץ והיה בשימוש עד 1870. ב-1870 הוקם בית עלמין חדש בפאתי וירוביטיצה ואליו הועברו בהמשך חלק מהמצבות מבית העלמין הישן. בבית העלמין מצויות 181 מצבות. ב-1863 הוקם בית הכנסת הקהילתי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הותקפו בני הקהילה על ידי חיילי הקאדר הירוק שפרקו עול. בית הכנסת נשדד וניזוק וכך גם בתים וחנויות של בני הקהילה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 350 נפשות. לאחר הקמת מדינת קרואטיה העצמאית הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנה הריכוז טניה וממנו לאושוויץ ודכאו. לפחות 160 מבני הקהילה נרצחו במחנות ההשמדה. ב-1942 הוחרב מבנה בית הכנסת.
לאחר המלחמה שבו מספר משפחות לעיר. ב-1969 התגוררו בווירוביטיצה 34 יהודים. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה ניזוק בית העלמין, חלק מהקברים חוללו ומצבות נגנבו. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נערכו עבודות שיקום בבית העלמין.
ב-1996 התגוררו בעיר 16 יהודים, אך לא נרשמה פעילות קהילתית.
מבין בני הקהילה הנודעים ניתן לציין את המשורר והסופר מירוסלאב פלדמן ‏(1899 - 1976) ואת הפרטיזן, פולקובניק דרגן וולנר (1920 - 2006) אשר כיהן לאחר מלחמת העולם השנייה כיו"ר הקהילה היהודית בזאגרב.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר פִּיטוֹמָאצָ'ה. בית עלמין יהודי הוקם שם במחצית השנייה של המאה ה-19. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בפיטומאצ'ה 20 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. המצבות מבית העלמין היהודי נבזזו לשימוש משני. גם יהודי הכפר פוֹדְרָאבְסְקָה סֶסְבֶטֶה השתייכו לקהילת וירוביטיצה. קהילה נוסדה שם במהלך המאה ה-19 והוקם בית עלמין. הקהילה חרבה בשואה. נכון ל-2010, ניתן היה לאתר את בית העלמין בכפר. עם קהילת וירוביטיצה נמנו יהודי הכפר סוּחוֹפּוֹלְיֶה. קהילה נוסדה שם במאה ה-19 והוקם בית עלמין לקהילה. ב-1941 התגוררו בסוחופוליה 23 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. נכון ל-2000 עמד על תילו בית העלמין היהודי והיה מתוחזק. עוד השתייכו לקהילת וירוביטיצה מספר מצומצם של משפחות יהודיות מהכפרים: שְפִּישִיץ' בּוּקוֹבִיצָה, גְרָאדִינָה, בּודָאקוֹבָאץ, דֶטְקוֹבָאץ, גְרָאדָאץ,‏ נוֹבִי גְרָאדָאץ, וצָאבּוּנָה.
בית בורגזה

בית בורגזה (באיטלקית: Borghese) הוא משפחת אצולה ואפיפיורות איטלקית. מקור המשפחה בסיינה, שם היו בניה בעלי עמדות בשלטון המקומי מן המאה ה-13. ב-1541 עבר מרקנטניו בורגזה (Marcantonio) לרומא. בשנת 1605 נבחר בנו קמילו (Camillo) לאפיפיור פאולוס החמישי והמשפחה זכתה למעמד גבוה, לכוח פוליטי ולעושר רב. אחיינו של קמילו, הקרדינל שיפיונה בורגזה הקים ברומא את וילה בורגזה וצבר יצירות אמנות רבות. המשפחה הייתה ממנהיגות "האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ומשפחת קולונה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא, בעיקר לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870.

בית בורגזה ברומא

המשפחה זכתה לעמדות כוח עקב היותו של האפיפיור פאולוס החמישי נאמן מאד למשפחתו. הוא מינה את אחיו פרנצ'סקו (Francesco ;1556–1620) לדוכס ריניינו (Rignano), את אחיו ג'אמבטיסטה (Giambattista ;1554–1609) למושל רובע בורגו ברומא ונציב טירת סנטאנג'לו ואת בן-אחותו אורתנזיה, שיפיונה (אותו אימץ כבן) לקרדינל והעניק לו את תואר נסיך ויוורו (Vivero). הוא השתלט על אדמות רבות באזור הכפרי המקיף את רומא (הקמפנייה, Campagna) ובכך הפך את המשפחה לבעלת האדמות הגדולה באזור, בעלות שכללה מונופול על שירותים כגון הפעלת טחנות קמח ופונדקים. צעד נוסף שביצע האפיפיור להעלאת מעמדה של המשפחה היה יצירת מיתוס כביכול היא רומאית במקורה (למרות שרק דור קודם הגיעה לעיר), על ידי הוספת השם ROMANUS לחתימתו.
שיפיונה בורגזה, האחיין שירש למעשה את כסאו של קמילו כראש המשפחה, היה פטרון של האמנות וריכז אוסף אמנות גדול. האוסף כולל אמנות רומאית עתיקה ויצירות משל קאראווג'ו, טיציאן, רפאל, ברניני ואחרים. חלק ניכר מהאוסף מוצג בגלריה בורגזה, וילה הנמצאת בשטח גני וילה בורגזה שהקים שיפיונה.
מרקאנטוניו השני (Marcantonio II ;1598–1658), נסיך סולומנה, בנו של ג'אמבטיסטה, היה ראש המשפחה בדור השלישי. ב-1615 נשא לאשה את קמילה אורסיני ובכך הפך ליורש שני בתי האצולה הרומאיים העיקריים, בורגזה ואורסיני.
מרקאנטוניו הרביעי (Marcantonio IV ;1730–1800) היה סנטור של הרפובליקה הרומית (ישות מדינית שהתקיימה בין 1798 ל–1799 בחסות נפוליאון בונפרטה. בנו, קמילו פיליפו לודוויקו (Camillo Filippo Ludovico ;1775–1832) היה גנרל בצבאו של נפולאון וב-1803 נשא לאשה את אחותו של נפולאון פאולין ומונה לדוכס גואסטלה ומושל פיימונטה. הוא מכר חלק ניכר מאוסף האמנות העתיקה של המשפחה למוזיאון הלובר. גם בנו השני של מרקאנטוניו הרביעי, פרנצ'סקו בורגזה-אלדוברנדיני (Francesco Borghese-Aldobrandini ;1776–1839) היה גנרל בצבא נפולאון וירש את קמילו פיליפו לאחר מותו.
הנסיך שיפיונה בורגזה (Scipione Borghese ;1871–1927) היה תעשיין וחלוץ ספורט מרוץ מכוניות, במסגרת זו השתתף במירוץ "מפקין לפריז" בשנת 1907.
הנסיך יוניו ולריו בורגזה היה קצין ים באיטליה הפאשיסטית, פיתח את תורת הלחימה של הקומנדו הימי והקים את שייטת הקומנדו הימי הראשונה בעולם. גם לאחר כניעת איטליה המשיך לשתף פעולה עם גרמניה הנאצית. בשנת 1970, כמנהיג החזית הלאומית, הנהיג ניסיון הפיכה פשיסטי כושל.
חיה ויצמן-ליכטנשטיין

ביוגרפיה

ויצמן נולדה בעיירה מוטול, בפלך פינסק שבמערב האימפריה הרוסית), אחת משנים-עשר ילדיהם של רחל, בת מיכאל צ'מרינסקי ועוזר ויצמן, סוחר יערות ומחסידי סטולין.
בילדותה התחנכה ויצמן ב"חדר" יחד עם בנים, דבר שנחשב אז כמהפכני עבור בנות ומאוד לא מקובל. הוריה לא רצו להפלות את בתם, וביקשו ללמדה עברית וכן רוסית ומקצועות נוספים. ובשנת 1897 קיבלה תעודת הוראה מבית הספר הריאלי בפינסק והתקבלה כמורה בבית הספר לבנות בעיר.
ויצמן ייסדה יחד עם יוסף ברגמן, יהודה קרני ואחֶיה שמואל ומשה את אגודת "בנות ציון", שבה העבירו קורסים ללימוד עברית ולהרחבת ההשכלה בקרב היהודים.
בשנת 1902 נישאה לד"ר אברהם ליכטנשטיין. בימי הפרעות של שנת 1903 סייעה בהגנה העצמית היהודית בפינסק.
בשנת 1905 עזבה, בעקבות עבודתו של בעלה כמנהל חשבונות, לעיר ורשה. שם ייסדה את אגודת "התחיה" יחד עם ד"ר א' ברוך, אליעזר צוקרמן וד"ר הינדס. הם הקימו ספריה עברית ויידית, ומועדון לשיחות ופגישות. בנוסף, לקחה חלק בייסוד מקהלת "הזמיר", ששרה שירים בעברית ויידיש (ובין חבריה היה הסופר י"ל פרץ), ש"הבונד" נאבק בה בשל שמה העברי ואופיה הלאומי-ציוני.
בשנת 1907 נבחרה ויצמן כצירה בוועידת הלסינגפורס ולכתבת-קורספונדנטית מהוועידה עבור העיתון הנפוץ "בּירזֶ'ביה וידומוסטי" (Биржевыя Вѣдомости, בכתיב עכשווי: Биржевые Ведомости; 'ידיעות הבורסה'). בוועידה הוחלט על לחימה תחת הדגל הציוני עבור זכויות היהודים בגולה, בנוסף ללחימה הציונית.
בשנת 1909 עברה ויצמן לעיר וילנה. שם עבדה כמורה בבית הספר של "מפיצי השכלה", וייסדה יחד עם המחנכת הנודעת ורה קופרשטיין ואיש הבונד גריגורי קלודרמכר בית ספר עממי על שם קופרשטיין, עבור מעוטי היכולת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה ליקטרינוסלב, מאחר שלשם הועברה הגימנסיה שבה עבד בעלה. שם נבחרה ויצמן לחברה בעירייה ובקהילה מטעם הציונים, ופתחה גן ילדים עברי, שאת הרישיון עבורו קיבלה בתנאי ששעות לימודי העברית לא יעלו על שעות לימודי הרוסית.
בשנת 1917 נבחרה כצירה לוועידה הציונית בפטרוגרד. שם פגשה לראשונה את שושנה פרסיץ. באותה השנה שימשה כצירה בוועידת המורים העברים באודסה.
בשנת 1921 נבחרה כצירת יקטרינוסלב לקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבד. בנובמבר אותה השנה עלתה לארץ ישראל. תחילה התגוררה בחיפה, ולאחר מכן עברה לתל אביב.
בראשית שנת 1926 נפטר בעלה אברהם.
ויצמן הייתה ממייסדות "ויצו" הארצית, יחד עם חנה יפה, והייתה פעילה בה עד לאחר הוועידה השלישית בבזל בשנת 1929.
בשנת 1940 הצטרפה ל"בנות ברית" בתל אביב; תחילה שימשה כסגנית-הנשיאה, ובשנים 1942–1946 כיהנה כנשיאה.
בשנות פעילותה האחרונות עבדה כמורה לתפירה בסמינר לגננות ומורות ע"ש לוינסקי ובגימנסיה הרצליה.
בשנת תש"ח (1948) פרסמה ספר זיכרונות בשם "בצל קורתנו", המתאר את בית הוריה ואת סיפורו של אחיה, חיים ויצמן. בשנת תש"ג (1953) הוציאה ספר זיכרונות נוסף בשם "אל הגבול הנכסף".
ויצמן נפטרה בתל אביב בכ"ד בחשוון תש"ך, ונקברה בבית העלמין קריית שאול. היא הותירה אחריה בן, מיכאל - מהנדס בעיריית ירושלים ולאחר מכן מהנדס גשרים במע"צ, ובת, ישראלה - פסנתרנית ומורה בקונסרבטוריון רון שולמית ואשת השחקן מאיר מרגלית.
קוריגון

תחרות

PixId‏ ו-Attributor מספקים תמונה בעלי זכויות יוצרים עם דוחות תקופתיים על לקוחות פוטנציאליים אשר ייתכן שלא הבינו שהם בעצם צריכים לשלם כדי להשתמש בתמונה.
יאנה חודריקר-כנפו

ביוגרפיה

יאנה חודריקר נולדה בקייב שבאוקראינה הסובייטית. לאחר שסיימה את לימודי התיכון בהצטיינות בגיל 16 וזכתה במדליית זהב על הישגיה בלימודים, המשיכה ללמוד באוניברסיטת קייב במגמת כימיה. בגיל 18 עלתה לישראל ובאותה שנה, התקבלה ללימודי מדעי החיים באוניברסיטת תל אביב. כעבור שנתיים, בגיל 20, זכתה בתחרות מלכת היופי, וייצגה את ישראל ברחבי העולם. לאחר הזכייה, המשיכה חודריקר את לימודיה וסיימה בהצטיינות תואר ראשון במדעי החברה.
בשנת 1997 נבחרה לככב במסע פרסום עולמי עבור חברת התכשיטים "H. Stern" וייצגה את החברה בישראל ובעולם. בשנה זאת גם השתתפה בסרט הטלוויזיה הבלשי "מותה של רקדנית הדיסקו" בבימוי אמנון וינר, לצד שלמה בראבא.
בשנת 1999 שיתפה פעולה עם חברה-לחיים, הדוגמן לשעבר קובי כנפו, כלוביסטים למען מפלגת ישראל ביתנו של אביגדור ליברמן. המפלגה זכתה אז ב-4 מנדטים. בשנת 2000 נישאה לכנפו. שנתיים אחר כך החלה את עבודתה ברכבת ישראל כמנהלת שיווק ופרסום, עם התמחות במגזר העולים.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה ה2006) הוצבה במקום הרביעי במפלגת "חרות - התנועה הלאומית".
בשנת 2008 סיימה בהצטיינות תואר שני במדיניות ציבורית וגישור באוניברסיטת תל אביב. ב-2012 התחילה לכתוב בלוג באתר Xnet, בו היא מתמקדת בנושאי חינוך.
חודריקר-כנפו נשואה ואם לשלושה.
אנטון טומאן

אנטון טומאן (Anton Thumann;‏ 31 באוקטובר 1912 - 8 באוקטובר 1946) היה קצין נאצי בדרגת אובר-שטורמפיהרר ומפקח (בגרמנית Schutzhaftlagerführer) במספר מחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נעצר טומאן על ידי הצבא הבריטי והואשם בפשעים נגד האנושות. במשפט נוינגמה ב-1946 הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה בכלא בהמלין.

שנותיו הראשונות

טומאן נולד בחבל בוואריה בקיסרות הגרמנית בשנת 1912. בשנות השלושים הוא הצטרף לשורות המפלגה הנאצית (חבר מספר 1,726,633) ולשורות האס אס (חבר מספר 24,444). הוא שירת כשומר במחנה הריכוז דכאו החל משנת 1933. בשנת 1940 הועלה לדרגת מפקח-מחנה ("שוצהפטלגרפיהרר"). בתחילת אוגוסט 1940 הועבר למחנה גרוס-רוזן, שהיה באותה התקופה תת-מחנה של מחנה הריכוז זקסנהאוזן. בתחילת מאי 1941, טומאן נהיה למפקח מחנה גרוס-רוזן העצמאי, תחת פיקודו של ארתור רודל, והיה אחראי לרצח יהודים ושבויים רוסיים.

מיידנק

מאמצע פברואר 1943 עד למרץ 1944 שימש כמפקח מחנה ההשמדה מיידנק. בשל נטיותיו הסדיסטיות, השתתפותו בסלקציות, המתות בגז והוצאות להורג בירי - אסירי המחנה כינו אותו "התליין ממיידנק". לפי עדותו של יז'י קווייטקובסקי, שהיה כלוא במיידנק ממרץ 1943 עד יולי 1944, טומאן לבדו הוציא להורג אסירים ושבויי מלחמה סובייטים. טומאן היה מנהל מחלקת הענשה במחנה. בבעלותו היה רועה גרמני ששיסה באסירי המחנה.
במשך מספר שבועות, בין מרץ לאפריל 1944, טומאן נכח במחנה אושוויץ בירקנאו. כמו כן, הופיע במספר תמונות ממחנה המנוחה של אנשי האס אס, מחנה סולאהוט בקרבת אושוויץ, שהתגלה בשנת 2007. באחת מן התמונות טומאן ניצב ליד ריכרד בר, יוזף מנגלה, יוזף קרמר ורודולף הס.

נוינגמה

לאחר מכן שירת כמפקח במחנה הריכוז נוינגמה מאמצע אפריל 1944 עד לסוף אפריל 1945. לעיתים קרובות היה מלווה בכלב הציד שלו, והאסירים במחנה רעדו ממנו מפחד בשל השמועות על ההתעללות באסירים במחנות גרוס-רוזן ומיידנק. כאשר הבריטים התקרבו למחנה, האס אס החל בפינוי אסירי המחנה לספינות מאסר. במהלך פינוי המחנה, 58 גברים ו-13 נשים שהתמרדו במחנה הריכוז פוהלבוטל הובאו למחנה נוינגמה על מנת להוציאם להורג. טומאן לקח חלק ברציחתם; הם נתלו למוות בתא מעצר בין התאריכים 21 – 23 באפריל 1945. לאחר שחלק מהנידונים למוות המשיכו להתנגד, הוא זרק רימון יד לחלון התא. תחת פיקודו של טומאן ושל וילהלם דריימאן, 700 האסירים שנותרו במחנה נוינגמה אולצו להיפטר מגופות הנרצחים ולטשטש את עקבות המחנה. ב-30 באפריל 1945 האסירים נשלחו בצעדת מוות למקום מושבה של ממשלת פלנסבורג.
במהלך שירותו כקצין אס-אס זכה בשלוש מדליות, בהן "עיטור הזהב של המפלגה הנאצית" ו"מדליית האנשלוס".

משפט ומוות

בסוף המלחמה נעצר טומאן על ידי הכוחות הבריטיים שכבשו את גרמניה. הוא נשפט בפני בית דין צבאי בריטי ב"משפט נוינגמה" בהמבורג. הוא ו-13 נאשמים אחרים, בהם וילהלם דריימאן ומפקד מחנה נוינמגה מקס פאולי, נמצאו אשמים בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. בית הדין פסק את גזר הדין ב-18 במרץ 1946 ודן 11 מבין 14 הנאשמים למוות בתלייה ב-3 במאי 1946, בהם טומאן, דריימאן, ופאולי. ההוצאה להורג בוצעה על ידי התליין הבריטי אלברט פיירפוינט בכלא המלין ב-8 באוקטובר 1946.
מדרש הגדול

מדרש הגדול (מה"ג) הוא חיבור מדרשי מקיף על כל התורה, המכיל מדרשי הלכה ואגדה שנערך על ידי הרב דוד בן עמרם עדני מהעיר עדן שבתימן, שחי כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-14. החיבור נחשב כגולת הכותרת של יצירת יהדות תימן.
החיבור הוא ליקוט של מדרשים המופיעים בתלמודים, בספרי המדרשים הקדומים ובתרגומי התנ"ך. בחיבור מובאים גם פירושים משל הגאונים והראשונים (בעיקר הרמב"ם) וכן משל המחבר עצמו, כשכולם ערוכים ומשולבים עם מדרשי חז"ל כמקשה אחת. חלק מהחיבורים שמהם נלקטו המדרשים הם חיבורים שאבדו בינתיים או ששרדו בצורה מקוטעת כגון: מכילתא, ספרי זוטא, מדרש תנאים, ועוד מדרשים קדומים שאין להם זכר בספרות המדרשים הנפוצה. ייחודו של מדרש הגדול הוא בכך שאין הוא ליקוט גרידא, אלא במקומות רבים בנה המחבר סוגיות שלמות המורכבות ממובאות ומציטוטים ממקומות שונים. 
המדרש כתוב בלשון עברית בלבד והיא צחה מאוד, זאת בניגוד למקובל בתקופתו בתימן ובמזרח לשלב את השפה הערבית. אין בו מדעים ופילוסופיה, גם זאת בניגוד למקובל. לפני כל פרשה, מופיעות פתיחות פיוטיות מתחרזות, המושפעות מן הפיוט הארץ ישראלי הקדום. 
מדרש הגדול זכה לתפוצה רחבה בתימן ועשרות ואולי מאות כתבי יד של המדרש נמצאים כיום. ידועים שלושה פירושים שנתחברו בתימן על המדרש: ספר "המרגלית" שנתחבר בשנת 1580 והוא עוסק בפרשנות מילולית למדרש, ספר "סגולת ישראל" לרב ישראל הכהן מהמאה ה-17, פירושו מעמיק והוא מפרש את המדרש בכמה רבדים הכוללים קבלה ופילוסופיה, והפירוש השלישי הוא הגהות והערות של הרב יחיא בשירי בשולי מדרש הגדול שהעתיק, גם הוא מהמאה ה-17.
מהדורה מדעית של הספר הודפסה בהוצאת מוסד הרב קוק.
צ'רלי מקדרמוט

קריירה

בשנת 2004 שיחק בסרט האימה "הכפר", ושיחק בסדרה שלא האריכה ימים, "Windy Acres" בתפקיד ראשי של ג'ארלד. 
בשנת 2008 שיחק בסרט הדרמה זוכה הפרסים, "אגם קפוא" בתפקיד טי.ג'יי, בנה של ריי (מליסה לאו).
החל מ-2009 החל לגלם את אקסל הק בקומדיית המצבים "מקום טוב באמצע" ברשת ABC, אותו גילם למשך 9 עונות עד לסיום הסדרה ב-2018.
בשנת 2017 התארח בסדרת המדע הבדיוני "איש העתיד" של רשת Hulu, בהפקת סת' רוגן. בשנת 2018 שיחק בקומדיה "פתאום משפחה" לצד מארק וולברג ורוז ביירן.
באזרביטר

באזרביטר (באנגלית: Buzzerbeater) הוא משחק דפדפן שמטרתו ניהול קבוצת כדורסל. באזרביטר נוצר על ידי שחקני משחק הכדורגל און-ליין האטריק אשר רצו משחק ניהול דומה בנושא כדורסל. משרדי האתר נמצאים במדינת בוסטון שבארצות הברית.

מבנה המשחק

אל המשחק צריך להירשם כמו בכל משחק דפדפן. לאחר ההרשמה צריך להמתין 4 שעות עד ליצירת הקבוצה. את המשחק מתחילים עם 300000 כסף וירטואלי לביזבוזים ולקניית שחקנים. קבוצה חדשה מתחילה לרוב בליגה הרביעית, היא מחליפה קבוצה שכבר לא פעילה, זאת אומרת, מנוהלת על ידי שחקן ממוחשב, קבוצה הופכת ללא פעילה כאשר המנהל שלה לא נכנס לאתר 60 יום, קבוצה חדשה מתחילה רק עם שחקנים שמוצאם מהארץ שלה, השחקנים הם שחקנים ברמה נמוכה, והקבוצה תצטרך למכור חלק מהשחקנים, לפטר את חלקם, ולשפר את השחקנים הצעירים. ניתן לקנות שחקנים מרשימת ההעברות, ברשימת ההעברות ניתן להגביל ארבע תכונות משחק של שחקן, וכמו כן תכונות כמו גובה, גיל ופוטנציאל, וגם ניתן להגביל את מחיר השחקן והמשכורת שהוא דורש בכל שבוע.
לכל מדינה יש מספר ליגות (בהתאם למספר המשתמשים) ברמות שונות. הליגה מחולקת לשני בתים בני 8 קבוצות. לכל קבוצה 22 משחקים לא כולל הפלייאוף ומשחקי האול-סטאר. 4 הקבוצות מכל בית שמסיימות עם מספר הנקודות הגבוה ביותר עולות לפלייאוף, מקומות 6 ו 7 מתחרות על פלייאוף הירידה, מקומות 5 עורכים משחקי ידידות ומקומות 8 יורדות אוטומטית ליגה אך גם הן עורכות ביניהן משחקי ידידות, באמצע כל עונה 10 השחקנים הטובים מכל בית נבחרים להתמודד זה נגד זה במשחק האול-סטאר. בסוף כל עונה מתקיים הדראפט במתכונת דומה לזו של הדראפט של ה NBA. במשחק עליך לנהל את הקבוצה הן מצד הפיננסי והן מהצד התחרותי. בנוסף לליגה מתקיימים הגביע הלאומי שבו משתתפות כל הקבוצות מהמדינה, הגביע העולמי לנבחרות ולנבחרות צעירות וגביע האלופות.
בכל סוף עונה נערכות הבחירות לנבחרות הלאומיות. הבחירות דמוקרטיות ולכל שחקן מותר לבחור את המאמן שייצג את מדינתו. בכל שנה נערכת אליפות העולם במדינה כל שהיא (שנה אחת לנבחרות עד גיל 21 ובשנה שאחריה לנבחרות הלאומיות). בנוסף לכך באמצע העונה נערכות האליפויות היבשתיות.

באזרביטר בישראל

בישראל פועל המשחק מהעונה השנייה לקיומו. בישראל 1004 קבוצות פעילות (נכון ל-31 במרץ 2012) שמתחלקות ל-5 רמות של ליגות. לישראל גם נבחרת לאומית ונבחרת צעירה, הנבחרת הצעירה מצליחה מאוד, כמה פעמים דורגה במקום הראשון בעולם ונכון לעכשיו מדורגת במקום ה9 בעולם. הנבחרת הבוגרת במקום ה-36 מתוך 98 מדינות.
רון (סדרת טלוויזיה)

עלילה

רון (רון פלדמן) הוא רווק מובטל בן 33 החי לו בדירה מתפוררת, הסדרה עוסקת בניסיונותיו של רון להתקדם בחייו למרות כל הקשיים. רון מתאפיין כבחור עצלן, שפשוט לא עושה כלום עם החיים שלו. דרך מעלליו הסדרה מציגה את החיים היומיומיים בישראל בתקופה הנוכחית. במהלך הסדרה פוגש את ענת, בחורה משיעור נהיגה מונעת, והם נהפכים להיות חברים טובים.
קנה (נשק)

היסטוריה

הסינים, ממציאי אבק השריפה, השתמשו בקנים עשויים במבוק, שצורתו הטבעית היא כשל קנה. יצרנים אירופיים השתמשו תחילה בברזל חשיל (wrought iron). הסינים היו ראשוניים לייצר קני תותחים מברזל יציקה. ברונזה ונחושת היו חביבים על יצרני רובים, בזכות קלות עיבודם ועמידותם בפני חלודה. תותחים קדומים היו עבים מאוד יחסית לקוטרם הפנימי. פגמי ייצור בקנים מוקדמים גרמו להתפוצצותם בעת הירי, עקב חוסר יכולתם לעמוד בלחץ שהופעל עליהם.
מבצע קשת אווירי

רקע

בליל 14 במאי 1970 תקפו המצרים סירת דיג ישראלית, "אורית" בעת ששטה מול ימת ברדוויל, באמצעות מטח טילי ים-ים מדגם P-15 טרמיט (סטיקס) ששוגרו מספינות טילים מדגם קומאר. הסירה טובעה ושני דייגים ישראלים נהרגו. למחרת היום תקפו המצרים שוב וטיבעו בעזרת צוללנים שחדרו מאזור עקבה כלי שיט ישראלי שעגן במעגן הצבאי בנמל אילת.
ישראל החליטה להגיב על שתי התקיפות הרצופות על ידי פעולה נגד מתקן ימי של מצרים. המטרה שנבחרה הייתה נמל ראס בנאס, שבו עגנו כלי השיט העיקריים של חיל הים המצרי בים האדום שכללו את המשחתת אל קאהר מדגם Z, ושני סטי"לים מדגם קומאר, שתי נחתות טנקים וכלי שיט קטנים יותר. הוחלט לתקוף את הנמל בהפצצה של שמונה מטוסי F-4 פנטום. הנמל נמצא כ-450 קילומטרים דרומית לשארם א-שייח', על גבול הטווח המבצעי של מטוס הפנטום. בסמיכות לנמל היו שדות תעופה של חיל האוויר המצרי - אסואן ובדראן. המרחק של הנמל מישראל וקרבתו לשדות תעופה צבאיים חייב נקיטת אמצעי זהירות מיוחדים שיקטינו את הסיכון לצוותים באזור שיקשה על חיל האוויר הישראלי לשלוח אליו חילוץ.

המבצע

ב-16 במאי 1970, יום שבת בצהריים, המריאה רביעיית מטוסי פנטום מטייסת 201 בהובלת מפקד הטייסת, שמואל חץ ונווטו מנחם עיני ושני זוגות נוספים מטייסת 69 בהובלת אביהו בן נון, הזוג השני אותו הטיסו אביאם סלע ויאלו שביט היה מטוסים במוד צילום. המטוסים יצאו כשהם עמוסים בדלק במכלי דלק נתיקים ופצצות. המטוסים טסו לאורך החוף הסעודי בגובה רב ובמהירות חסכונית בדלק במבנה מכונס במשך שעתיים בדממת אלחוט מוחלטת. בשל המרחק הרב למטרה, המריאו גם שני זוגות מטוסי סקייהוק מטייסת 102 שפטרלו דרומית לשארם א-שייח' ושימשו לממסר קשר הרדיו עם המטוסים התוקפים ולהגנה על טייסי הפאנטומים אם ינטשו. בנוסף הובאו לשדה אופיר מטוס תדלוק אווירי מדגם סטרטוקרוזר, שני מטוסי נורד לחיפוש ניצולים ושני מסוקי יסעור.
לאחר שהגיעו המטוסים ליעד, התפצלו לזוגות כאשר זוג אחד מפציץ את כלי השיט בנמל ושני הזוגות האחרים מגנים עליו מלמעלה. בשל הסיכון בתקיפה ביעד מרוחק, שוחררו כל הפצצות ביעף יחיד וכל זוג שהפציץ נסק לעמדת ההגנה ופינה את מקומו לזוג שאחריו. מיד עם תחילת ההתקפה נפתחה אש נ"מ חזקה ומכוונת מהחוף ומכלי השיט עצמם. באחד המטוסים לא השתחרר מטען הפצצות ועל אף הסיכון הרב החליט טייסו לבצע יעף תקיפה שני שבו שיחרר את כל הפצצות. במהלך התקיפה יצאו המשחתת והסטי"ל המצרי מחוץ לנמל תוך ביצוע תמרוני התחמקות. רוב הפצצות שהוטלו פגעו במים בסמוך לכלי השיט ורק מקצתן פגעו ישירות בכלי השיט. למרות זאת, נגרם לכלי השיט נזק ניכר. המבצע הסתיים לאחר שלוש שעות ו-50 דקות בשובם של מטסי הפנטום לישראל.
כשעה לאחר שהופצצה טבעה המשחתת אל קאהר (מדגם Z) בסמוך לנמל. לאחר הקרב נותרה לחיל הים המצרי בים סוף משחתת אחת בלבד (מדגם סקורי). כלי שיט קטן אחד לפחות טובע גם הוא. כלי שיט נוספים נפגעו.

תוצאות המבצע

מטוסי חיל האוויר הישראלי לא נפגעו בתקיפה למרות אש הנ"מ הכבדה. משחתת מצרית דגם Z אל קאהר טובעה וסטי"ל מצרי דגם קומאר נפגע. הייתה זו אחת התקיפות הישראליות הארוכות המוצלחות במלחמת ההתשה.
המצרים שהופתעו מהתקיפה החליטו להציב סוללת טילי קרקע אוויר שיאיימו על גיחות ישראליות דרומיות. בתוך שבועות אחדים החלו בבניית בונקרים בגדה המערבית של הים האדום כ- 100 קילומטרים מדרום לשארם א-שייח.
יוחנן מזרחי

רבי יוחנן מזרחי, מגדולי רבני תימן בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17.

חייו

נראה כי שמו האמיתי היה רבי זכריא החלפוני, אך הוא כינה את שמו "יוחנן מזרחי", יוחנן כהודאה לה' על שחננו בבנים ונענה לתפילותיו, מזרחי כנראה על שם מקום מגוריו שנקרא "מדנח" שבארמית הוא מזרח.
חי בערים מדנח וגרמא, שניהם באזור העיר רדאע. באחד משירי ההודאה לה' על שזיכהו בבנים הוא מתפלל שיהיו תלמידי חכמים וכך הוא כותב:
לעולם יהיו גורסים לאנ"ך והגדות וכל הקונדריסים, ומתניתין ותוספות ורבא ותוספתא לחיבור הקרסים, מלומדים יהו תלמוד שנים אשר כולם בחכמתם בלוסים, ירושלימי ובבלי והרי"ף והרא"ש ופרש"י והרמב"ם יחוסים.

חיבורו

ר' יוחנן מזרחי חיבר פירוש הלכתי על המשנה והתלמוד, משערים שהיה זה חיבור על כל הש"ס (משנה ותלמוד), וממנו שרד רובו של החיבור. שם החיבור בכללותו נקרא "מזרחי".
עיקר החיבור מבוסס על הלכותיו של הרמב"ם במשנה תורה. יש מסכתות שכל פירוש המזרחי מבוסס על הרמב"ם ואף במסכתות ששילב בהן פוסקים נוספים, עדיין השפעתו של הרמב"ם היא המכרעת. מעבר למלאכת ההעתקה, רגיל המחבר לשנות בנוסח ההלכות לבאר בקצרה להחסיר ולהוסיף לאורך כל חיבורו.
יש דמיון מה במגמה בין המזרחי לבין "שלטי הגיבורים" הידוע, ואכן בחלק ניכר מחיבור המזרחי נחלק החיבור לשתי כותרות משנה הנקראות "שלטי הזהב" ו"טירת כסף". גדולי חכמי תימן במאה ה-17, רבי יחיא בשירי ורבי יצחק ונה מזכירים אותו בחיבוריהם, דבר המעיד על פרסומו ועל גדלותו בעיני בני דורו. גם גדול רבני תימן במאתיים השנים האחרונות, המהרי"ץ, מצטט את המזרחי בפסקיו, אך נראה כי לא ידע את שם המחבר.
בשנת ה'תשנ"ז, 1997, הוציא לאור בפעם הראשונה הד"ר משה גברא את פירוש המזרחי למסכתות ברכות ופסחים, אולם זהו רק חלק קטן מתוך חיבור רב היקף שעדיין נשאר בכתב יד.