google/wiki40b huggingface dataset:
רוני מארה

ביוגרפיה

מארה נולדה וגדלה בעיירה ברדפורד, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא, אירי, צרפתי-קנדי, גרמני ואיטלקי. אחותה הגדולה היא השחקנית קייט מארה.
אביה הוא טימותי כריסטופר מארה משמש כסקאוט בקבוצת "ניו יורק ג'איינטס" ואמה היא קת'לין מק'נולטי.
קרובת משפחתם של מייסד קבוצת פיטסבורג סטילרס ארתור רוני ושל מייסד קבוצת הניו יורק ג'איינטס טים מארה.
סבה וולינגטון מארה ודודה ג'ון מארה היו גם הם שותפים פעילים בבעלות הקבוצה.
מארה היא אחייניתו של השגריר הנוכחי של ארצות הברית באירלנד דניאל רוני.
למדה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון למשך שנה, ולאחר מכן עברה ללמוד ב"בית ספר האינדיבידואלי גאלטין" שבמסגרת אוניברסיטת ניו יורק שם למדה פסיכולוגיה ומדיניות סוציאלית וסיימה לימודיה בהצלחה בשנת 2010.
מארה התעניינה במשחק לראשונה כשנהגה לצפות במחזות מוזיקליים עם אמה ובסרטים של השחקנית הנערצת עלייה ג'ינה רולנדס. העובדה שאחותה קייט כבר פיתחה לעצמה קריירה משלה תרמה למוטיבציה שלה להפוך לשחקנית מקצועית.
מארה סירבה ללמוד משחק בילדותה ושיחקה ללא ניסיון מוקדם בתור תלמידה במספר סרטי סטודנטים.

קריירה

בשנת 2005, ביצעה את הופעת הבכורה שלה בתור ניצבת בסרט האימה "אגדה עירונית 3", לצד אחותה קייט ששיחקה בתפקיד הראשי.
השתתפה לאחר מכן בהופעות אורח בסדרות "שם קוד: המנקה" בתור רבקה המכורה לסמים, "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו-"ER".
בתחילת דרכה ב-2009 שיחקה בדרמות הנעורים "נער החלומות" ו"להעיז" ובקומדיות "צעיר חסר מנוח" בתור הסטודנטית הצרפתייה טאגרתי ו"העונה הזוכה" בתור וונדי שחקנית מנבחרת הכדורסל הבית ספרית.
בשנת 2010 שיחקה בהפקתו המחודשת של מייקל ביי לסרט האימה מהמצליחים ביותר של שנות ה-80 "סיוט ברחוב אלם" בתפקיד ננסי הולברוק המבוסס על דמותה של ננסי תומפסון. בהמשך השנה, היא התפרסמה בדרמה של דייוויד פינצ'ר "הרשת החברתית" בדמותה של אריקה אולברייט שלא יכולה להסתדר עם שאיפותיו של מייסד פייסבוק, מארק צוקרברג (ג'סי אייזנברג), ונפרדת ממנו.
בשנת 2011, לוהקה מארה לתפקיד ליסבת סלאנדר בגרסה האמריקאית של דייוויד פינצ'ר לרומן השוודי "נערה עם קעקוע דרקון". על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ולפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2013 שיחקה בסרטים: "נאהבים מחוץ לחוק", והדרמה הקומית "היא", ובסרט המתח "תופעות לוואי".
בשנת 2014, שיחקה בסרט הבריטי-ברזילאי "טראש".
בשנת 2015 זכתה מארה בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן על הופעתה בדרמה של טוד היינס "קרול", את הפרס בטקס חלקה מארה עם השחקנית והקולנוענית הצרפתייה עמנואל ברקו. באותה שנה שיחקה גם בסרט "פן" את דמותה של טייגר לילי.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "סארו - הדרך הביתה" המבוסס על סיפורו האמיתי של סארו ברירלי. בהמשך השנה שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "אונה" של הבמאי האוסטרלי בנדיקט אנדרוס. 
בשנת 2017 שיחקה בדרמה הרומנטית של הבמאי טרנס מאליק, "שיר לשיר", לצד נטלי פורטמן וראיין גוסלינג.

חיים אישיים

הייתה בזוגיות עם הבמאי האמריקאי צ'ארלי מקדוואל במשך כשש שנים. מאז 2016 נמצאת במערכת יחסים עם השחקן האמריקאי-יהודי חואקין פיניקס.
מתגוררת בשכונת לוס פליז בלוס אנג'לס.
מארה היא טבעונית.
נטסגין באגאבנדי

נטסגין באגאבנדי (במונגולית: Нацагийн Багабанди; נולד ב-22 באפריל 1950) היה נשיא מונגוליה בשנים 1997–2005, וחבר המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה (MPRM).

חייו האישיים

באגאבנדי נולד ב-1950 בסום (תת מחוז) יארו במחוז זבחאן. ב-1980 סיים את לימודיו במכון לטכנולוגיות מזון באודסה בברית המועצות. ב-1984 היה לבוגר האקדמיה למדעי החברה במוסקבה בלימודי תואר שני בפילוסופיה.

קריירה פוליטית

באגאבנדי היה יושב ראש הפרלמנט המונגולי ב-1992 למשך 4 שנים. ב-20 ביוני 1997 התמודד לנשיאות מול מועמד המפלגה הדמוקרטית של מונגוליה, וזכה ל-58.1% מהקולות. ב-2001 נבחר באגאבנדי לקדנציה נוספת. ב-22 במאי 2005 סיים את כהונתו, ובבחירות שנערכו נבחר להחליפו נמברין אנחבאיאר, לשעבר דובר החוראל הגדול.
שמואל רודנסקי

ביוגרפיה

שמואל רודנסקי נולד בסמורגון בשנת 1902. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1924. שיחק בתיאטרון הארץ ישראלי (התא"י) ולאחר מכן בתיאטרונים הסאטיריים הקומקום והמטאטא. בשנת 1948 התקבל לתיאטרון הבימה (לאחר ששנים רבות לא התקבל אליו) ובמשך עשרות שנים מילא בו תפקידים רבים.
בשנת 1965 הושאל רודנסקי מהבימה למלא את תפקיד טוביה החולב בהצגת "כנר על הגג" בהפקתו של גיורא גודיק, במקביל ולסירוגין עם בומבה צור שמילא את אותו התפקיד. רודנסקי זכה להצלחה גדולה בתפקיד זה והמשיך למלא אותו אחר כך בהופעות בגרמניה ובשווייץ.
משנות השישים ואילך הופיע רודנסקי ביחד עם שמואל סגל ושמוליק עצמון בהרכב בשם "שלושת השמוליקים", בהקראות מסיפורי שלום עליכם בעברית וביידיש. כמו כן זכור רודנסקי מן המערכון של אפרים קישון "בניין ההסתדרות" בו שיחק לצד סגל.
רודנסקי הרבה להופיע בסדרת תסכיתי הרדיו של קול ישראל "המסך עולה" בשנות החמישים והשישים. הוא התפרסם כנח שמחון בסדרת התסכיתים הפופולרית "משפחת שמחון", ששודרה בגלי צה"ל בשנות השישים. כל פרק נפתח בקולו העמוק השואל: "אין אוכל? בא דואר? נאוה בבית?", פתיחה שהפכה למותג של התקופה. בתסכית שיחקה את אשתו של רודנסקי השחקנית ניורה שיין שהייתה אשתו גם מחוץ לעולם התיאטרון. לשניים לא היו ילדים. רודנסקי קבע ביתו ברחוב רחל בתל אביב.
במקביל לקריירה שלו בתיאטרון פיתח רודנסקי גם קריירה קולנועית. כבר בשנת 1935 הופיע בסרט הקולנוע העברי "זאת היא הארץ". משנות ה-50 ואילך הופיע רודנסקי בסרטי קולנוע ישראליים רבים ובהם "מעשה במונית" משנת 1956, "שני קוני למל" (1966), "טוביה ושבע בנותיו" (1968), "כץ וקרסו" (1971) ו"מבצע יונתן" (1977). כן הופיע רודנסקי במספר סרטים לועזיים, בהם "תיק אודסה" מ-1974, לפי ספרו של פרדריק פורסיית, בו גילם את דמותו של שמעון ויזנטל. תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט הפולחן "אלכס חולה אהבה" מ-1986, בתור הרב של אלכס.
רודנסקי הוכתר כחתן פרס ישראל לתיאטרון בשנת 1984. בשנת 1982 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1986 לקה רודנסקי בהתקף לב ראשון. לאחר שהחלים ממנו החליט לחזור לבמה ביחד עם "שלושת השמוליקים" ולחדש את הצגתם על כתבי שלום עליכם.
בכתבת טלוויזיה שנעשתה עליו עם חזרתו לבמה אמר רודנסקי: "יש שחקנים שאומרים שחלומם הגדול הוא למות על הבמה, אני מעדיף לשחק על הבמה ולמות במיטה, בבית!"
בליל ה-18 ביולי 1989 לאחר שסיים להשתתף בהצגה שנערכה במרתפי תיאטרון הבימה ובשעה שעלה במדרגות התיאטרון לעבר האולם המרכזי לשם השתתפות בהצגה אחרת, לקה רודנסקי בהתקף לב שני, ובכך מצא את מותו בגיל 86.
הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.

בתרבות הפופולרית

בשיר הפופולרי "החופש בבית הבראה" מוזכר רודנסקי בשורה: "רודנסקי מציג כאן לא רע".
עמית ביר-כץ

קריירה

ביר-כץ החל לשחק כדורסל בכיתה ו' בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב. לאחר סיום לימודיו בתיכון קיווה לשחק במכללת סיינט ג'ונס מניו יורק, אך לא קיבל לכך אישור מצה"ל. תחת זאת, הצטרף בעונת 2007/2008 לקבוצת הפועל לב השרון מהליגה הלאומית. בסיום העונה ירדה לב השרון ליגה, וביר-כץ עבר לאליצור יבנה. לאחר עונה אחת, הצטרף למכבי הוד השרון, אף היא מהליגה הלאומית, ובמדיה שיחק במשך שתי עונות.
בעונת 2011/2012 הצטרף לראשונה לקבוצה מליגת העל, הפועל גלבוע גליל, בשורותיה שיחק במשך שתי עונות. בעונת 2013/2014 עבר למכבי אשדוד, וקלע 4 נקודות בממוצע למשחק. את עונת 2014/2015 פתח בקבוצת ז'לונה גורה מליגת העל הפולנית, אך עזב אותה תוך זמן קצר, והצטרף להפועל אילת.
ב-25 באוגוסט 2015 חתם לעונה אחת בעירוני נהריה ובמהלך העונה עבר להפועל חולון. בעונת 2016/2017 חזר לשחק בשורות הפועל גלבוע גליל.
ב-31 באוגוסט 2017 חתם לעונה אחת בהפועל אילת.
ב-26 בספטמבר 2018 חתם לעונה אחת בבני הרצליה
ב-8 במרץ 2019 חתם בהפועל תל אביב עד לסוף העונה.
ג'ו גומז

קריירה

הוא החל את הקריירה שלו בצ'רלטון אתלטיק בגיל 17 ושיחק עונה בכירה מלאה אחד לפני שנמכר לליברפול בשנת 2015. גומז מייצג את נבחרת אנגליה עד גיל 19 ושיחק בכל דקה של כל משחק, כאשר אנגליה זכתה ב -2014 באליפות אירופה עד גיל 17.

צ'רלטון אתלטיק

גומז נולד בקאטפורד שבלונדון, גומז סיים דרך קבוצת הנוער של צ'רלטון אתלטיק. גומז חתם בצ'רלטון אתלטיק בשנת 2014. את הופעת הבכורה הבכירה שלו התחילה ב4-0 גביע ליגת ניצחון על קולצ'סטר יונייטד ב-12 באוגוסט 2014, ששיחק 90 דקות המלאה בתפקיד הנכון. בשבוע שלאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 3-2 בבית נגד דרבי קאונטי באליפות. גומז המשיך לעשות 24 הופעות בעונה הראשונה שלו כולל 18 התחלות, הן בימין ובחזרה בעמדה המועדפת עליו של בלם מרכזי.

ליברפול

ב-20 ביוני 2015, ליברפול החתימה את גומז לחמש עונות תמורת 3.5 מיליון לירות שטרלינג.
נעמה שנדר

ביוגרפיה

שנדר נולדה בירושלים, בת לערן שנדר, לימים פרקליט המדינה, וגדלה במוצא עילית. שנדר למדה משחק ועיצוב בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים ובאקדמיה לאמנות ריטפלד באמסטרדם, שם התגוררה בין השנים 2005–2007. 
ב-2005 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "קרוב לבית", בו גילמה לוחמת משמר הגבול המשרתת במזרח ירושלים. הסרט זכה לתשבחות מצד המבקרים, זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים ואף השתתף בפסטיבל ברלין. בשנת 2007, לאחר שובה לישראל, הופיעה שנדר בהצגות הפרינג' "אמה צונץ" ו-'הלא מחונכים', בתיאטרון תמונע, "גרילה", בתיאטרון החאן, ו'חוזר חלילה ומג'נון' בתיאטרון המעבדה. היא עבדה בין היתר עם הבמאים: אריאל אפרים אשבל, נאוה פרנקל, עינת גנץ ובן בוכנבכר, לוי זיני ואוהב פלנץ.  שנדר הופיעה בתפקיד ראשי בטלנובלה "חשופים" בערוץ הוט 3, בה גילמה את דמותה של שירה מזור.
ב-2010 עבודה הראשונה, ׳תיאטרון מסך׳ כבמאית עלתה בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר וזכתה בפרס ראש העיר. ב-2012 עבודתה ׳ערימת ילידים׳ הוצגה בתיאטרון תמונע בתל אביב, וב-2013 עלתה עבודה ׳בית חינוך עיוורים׳ בירושלים כחלק מהפקות המקור של פסטיבל בבית, עונת התרבות הירושלמית.
שנדר משלבת בעבודותיה לעיתים קרובות מופיעים לא מקצועיים ועולמה האסתטי משלב בין המדיום התאטרוני לקולנועי.
כיום מתגוררת שנדר בלונדון ולומדת לתואר מתקדם (מאסטר) בקולג' המלכותי לאמנות.
היפרכיה

חייה

היפרכיה נולדה במרונאה שבתראקיה בערך ב-346 לפנה"ס. היא החליטה להפוך לפילוסופית ציניקנית בהשפעת אחיה מטרוקלס, שהיה תלמידו של אריסטו בליקיאון, ומאוחר יותר הפך לאחד מחסידיו של הציניקן קראטס מתבאי.
רוב הידע אודותיה מקורו באנקדוטות ובדבריהם של סופרים מאוחרים יותר. דיוגנס לארטיוס מספר שהיפרכיה, שהייתה תלמידתו של קראטס מתבאי, הזדהתה עם תורתו והעריצה את דרך חייו. היא הייתה כה להוטה להינשא לו עד כי איימה בהתאבדות אם לא יעלה הדבר בידה. אם כי קראטס היה מבוגר ממנה, היא דחתה צעירים בגילה שביקשו את ידה. הוריה ביקשו מקראטס לנסות להניאה מתוכניתה, וכאשר לא הצליח לשכנעה, זרק לרגליה את גלימתו ואמר לה: "הנה החתן והנה כל רכושו. החליטי בהתאם!" היא החליטה להינשא לו, להצטרף אליו בנדודיו ולהפוך לציניקנית.
הציניקנים מאסו במוסכמות החברתיות, ויתרו על כל רכושם, לבשו גלימה בלה וביקשו נדבות למחייתם. יש אומרים כי קראטס והיפרכיה קיימו יחסי מין מתחת לאכסדרת עמודים ציבורית. אנשים נדהמו ממעשה זה, אך הציניקנים למדו להתעלם ממבטיו של הזולת ולנהל את חייהם על פי העיקרון המוצהר של תורתם האומר שעל האדם "לחיות בהתאם לטבע".
דיוגנס לארטיוס מספר כי היפרכיה הלכה לסעוד עם ליסימכוס מלך תראקיה שקיים סימפוזיון בביתו. היא תקפה את הפילוסוף תאודורוס האתאיסט בטיעון הבא: "אם מותר לתאודורוס לעשות דבר מסוים, מותר גם להיפרכיה לעשות כך. ואם אין כל רע בדבר שתאודורוס סוטר לעצמו, מותר גם להיפרכיה לסטור לו." תאודורוס, שנותר ללא מענה, משך בגלימתה כדי להפשיטה, אך היא לא התביישה ולא נעלבה. ואז תאודורוס שאל: "מיהי האישה שנטשה את האריגה?" והיא השיבה: "זו אני. אך האם רע הדבר בעיניך שהחלטתי להקדיש את זמני לפילוסופיה, במקום לאבדו באריגה?"
היפרכיה כתבה מכתבים, מהתלות ומאמרים פילוסופיים, אולם מכל אלה לא שרד דבר.
מבוא חורון

היסטוריה

ב-9 מרץ 1969 הוחלט על הקמת קיבוץ של תנועת הנוער "עזרא" בין אדמות הכפרים הערביים בית נובא (אשר נהרס על ידי צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים), ובית סירא. עד אז ישב הגרעין המייסד כמה קילומטרים מערבה משם, במיקומו הנוכחי של היישוב מבוא מודיעים. ביום העצמאות 1969 נערך מסדר חגיגי של 900 חניכי "עזרא" וטקס עליה לקרקע על חורבות בית נובא בהשתתפות סגן שר החינוך והתרבות הרב קלמן כהנא. בנובמבר 1970 הוכרז על הקמת יישוב הקבע, אך הבנייה בפועל החלה רק במאי 1972.
בשנים הראשונות התעכב פיתוח היישוב מסיבות שונות, ביניהם: מחלוקת פוליטית על מיקמו המדויק של יישוב הקבע. הממשלה ביקשה שהוא יוקם בשטח ההפקר ולא על הגבעה בה היה ממוקם היישוב בית נובא. התנועה המיישבת פועלי אגודת ישראל ביקשה להמשיך ולהחזיק גם ביישוב מבוא מודיעים, כך שגרעין המייסדים היה צריך להתפרש על שני היישובים וסבל מקשיי פרנסה ותעסוקה. ב-1974 ננטש היישוב מבוא מודיעים וכל חברי הגרעין התרכזו במבוא חורון שהפך למושב שיתופי.
בסוף שנות ה-90 שונתה המסגרת השיתופית ובעקבות כך התאפשרה הרחבת היישוב באופן משמעותי. הגרעין המייסד של היישוב הוא גרעין יה"ב שכולו התגייס לצבא במסגרת הנח"ל בקיץ תשכ"ח, כשנה לאחר המלחמה. בנות הגרעין הגיעו ליישוב מודיעין (כיום "מבוא מודיעין"), והחלו בעבודות שונות במסגרת שנת השירות. החיילים הגיעו למודיעין לאחר הטירונות, שם הצטרפו לחברי גרעיני נח"ל קודמים, ולאחר שנה ומחצה (בחורף תש"ל), עלו ביחד על הקרקע בעמק איילון. בהמשך נתווספו אליהם גרעיני נח"ל נוספים בשם "מתנחלים" ו"שגב". מתוך חברי גרעין "שגב" התחתנו ונשארו ביישוב למעלה מעשר משפחות, שהיו לעמוד התווך של היישוב. לאחר מלחמת יום הכיפורים עלו המתיישבים למקום הנוכחי והשתכנו בבתי קבע שנבנו על ידי משרד השיכון והסוכנות היהודית.

תיאור

מבוא חורון הוא הוותיק ביותר בין יישובי מועצה האזורית מטה בנימין ואחד משני מושבים בלבד בתוך עשרות יישובים. ביישוב אוכלוסייה דתית לאומית המנהלת אורח חיים תורני. חלק קטן מהחברים עובדים בתוך היישוב ורובם עובדים מחוצה לו. רב היישוב הוא הרב יונה דברת, המכהן בתפקידו מאז שנותיו הראשונות של המושב. היישוב כיום מונה כ-400 משפחות.
ביישוב מתקיימות פעולות חסד רבות ובהן סניף יד שרה להשאלת ציוד רפואי. 
מאגר המים מסילת ציון של הקרן הקיימת לישראל ממוקם סמוך ליישוב.
מצפון ליישוב שוכנת "גבעת אבני חמשת המלכים".
הסדרה "תאג"ד" צולמה בשטחים הסובבים את המושב.

כלכלה

האגודה השיתופית מבוססת בעיקר על ענפי חקלאות שונים. ובמסגרת זו קיימים בו מגוון ענפים: כרם יין, גידולי שדה שלחין ופלחה, חוות סוסים, רפת חלב ובקר לבשר במרעה נרחב המשתרע בשטח המותחם על ידי עמק איילון, היישוב נטף במזרח, שער הגיא בדרום והישוב מכבים-רעות בצפון-מערב. שטחי המרעה משתרעים גם לתוך פארק קנדה. 
ב-1989 הוקם ביישוב מפעל המזון "מבושלת", המספקת שירותי הסעדה לשוק המוסדי, ועם לקוחותיה נמנים שירות בתי הסוהר וצה"ל. ביישוב ישנה ישיבה תיכונית בשם "נהורא", בית הספר היסודי "נטעים", וכן פועל בו הוסטל לפגועי נפש בשם "חסדי אנוש". בהוסטל נחנך ב-2018 בית כנסת קטן שמשחזר בית כנסת בעיירה ההולנדית טרבורג.
בשנת 1992 החליטה אספת חברי היישוב, עקב קשיים כלכליים אליהם נקלע היישוב, לשנות את תקנון היישוב כך שהתנהלותו תהיה על בסיס כלכלי טהור, דבר שבא לידי ביטוי בין היתר בכך שכל תושב רשאי לעבוד בכל מקום שירצה ורק החברים העובדים בפועל במושב יקבלו שכר. במסגרת רפורמה זו ובמקביל לה, הוחלט להקים אגודה שיתופית קהילתית שתאחד הן את המושב השיתופי המקורי והן את חברי היישוב שאינם חברי המושב השיתופי, כך שהיישוב יוכל לקבל משפחות נוספות ולהתרחב.
הצהרה על חירות האינטרנט

ההצהרה על חירות האינטרנט (אנגלית: Declaration of Internet Freedom) היא הצהרה להגנת החרויות ברשת האינטרנט שנחתמה על ידי עשרות ארגונים אזרחיים, אנשי אקדמיה, יזמים טכנולוגיים ופעילי רשת ביוני 2012. בין החותמים אמנסטי אינטרנשיונל, קרן החזית האלקטרונית, ארגון "עיתונאים ללא גבולות" וקרן מוזילה.
ההצהרה תומכת בביסוס חמישה עקרונות למדיניות האינטרנט:
ביטוי: אל תצנזרו את האינטרנט.
נגישות: קדמו נגישות אוניברסלית לרשתות מהירות ובעלות סבירה.
פתיחות: שמרו על האינטרנט כרשת פתוחה, בה לכל אחד ישנה החירות להתחבר, לתקשר, לכתוב, לקרוא, לצפות, לדבר, להקשיב, ללמוד, ליצור ולחדש.
חדשנות: הגנו על החירות להמציא וליצור ללא צורך בקבלת רשות. אל תחסמו טכנולוגיות חדשות ואל תענישו ממציאים על פעולות של המשתמשים שלהם.

  פרטיות: הגנו על פרטיות ושמרו על היכולת של כל אחד לשלוט בדרך בה ייעשה שימוש במידע ובהתקנים שלו.
— ההצהרה על חירות האינטרנט

רקע

ההצהרה הייתה אחד מצעדי המחאה נגד הצעת חוק SOPA שהוגשה לקונגרס האמריקאי למנוע הפרת זכויות יוצרים ולמניעת פיראטיות ברשת. הצעת החוק נמשכה בסופו של דבר. עד למשיכת הצעת החוק, קואליציה של ארגונים ופעילי זכויות דיגיטליות החלו לעבוד על מה שבסופו של דבר התגבש להצהרה על החירות באינטרנט. הקואליציה כללה ארגונים מגוונים ועל מנת להגיע להסכמה ההצהרה כללה את עקרונות הליבה של החופש באינטרנט. הגרסה הסופית של ההכרזה כוללת רק חמישה עקרונות ו-104 מילים באנגלית. ביטויים כמו "נייטרליות הרשת" ו"רפורמה בתחום הפטנטים" נעדרים מהמסמך. ההצהרה פורסמה ונחתמה ב-2 ביוני 2012 ותורגמה במאמץ משותף של כותבים, בלוגרים ופעילים דיגיטליים החברים בקהילה הבינלאומית Global Voices Online. עד סוף השבוע הראשון של אוגוסט 2012, ההצהרה תורגמה ל-70 שפות על ידי מתנדבים מתרגמים.

ניסוח

ההצהרה כתובה בגוף ראשון יחיד רבים ומתחילה במשפט "אנו מאמינים שאינטרנט חופשי ופתוח יכול להביא לעולם טוב יותר." השאלה העולה היא מי הם "אנו"? בשם מי חתמו חותמי ההצהרה? אחד ההסברים לניסוח הוא שההצהרה היא נורמות שצריך לשאוף אליהם ואם הן מופרות הן פוגעות ב"כולנו" ועלינו להתנגד להפרות. הסבר נוסף הוא שההצהרה צריכה להיות "מצפן" לפעילים באינטרנט, לחברות מסחריות ומדינות להתנהלות במרחב הווירטואלי שלא מפסיק להתרחב ולגדול.
קלמן שור

חייו

קלמן שור נולד בכפר אנטלפטא שליד העיר זרסאי בליטא. במשפחת איכרים יהודים. למד בחדר ובגיל 12 החל ללמוד בישיבת פוניבז'. אחרי שלמד בישיבה במשך 3 שנים נאלץ לחזור הביתה, כדי לעבוד ולסייע לפרנסת המשפחה. בשנת 1939 גויס לשירות חובה בצבא הליטאי. לאחר סיפוח ליטא לברית המועצות בקיץ 1940, הפכה היחידה הצבאית שבה שירת לחלק מן הצבא האדום. בתחילת 1941 שוחרר מהשירות הצבאי.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא, הצליח להימלט לרוסיה (הוריו וכל אחיו נשארו בליטא ונרצחו על ידי לאומנים ליטאים).  מרוסיה עבר שור לבוכרה. 
בקץ 1942 התנדב לשירות הצבאי והוצב בדיוויזיית חיל רגלים ה-16, אשר הורכבה מיוצאי ליטא. קלמן שור שירת ביחידת הארטילריה של הדיוויזיה. מפקד צוות תותח נ"ט קלמן שור הצטיין בקרב שנערך באוקטובר 1944 באזור העיר טאורגה שבמערב ליטא. צוות התותח בפיקודו שנע במערכים קדמיים יחד עם יחידות חיל רגלים, פגע בטנקים גרמנים ועצר את התקדמותם. במהלך הקרב נפגעו קשה כל חיילי הצוות של שור והוא נותר לבד ליד התותח. למרות זאת המשיך לתפעל את התותח ולירות בכינון ישיר על הגרמנים. על מעשה גבורה זה הוענק לרב-טוראי קלמן שור תואר גיבור ברית המועצות.
במהלך המלחמה עוטר בשלושה עיטורים (נוסף על כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות): עיטור לנין, עיטור הדגל האדום ועיטור הכוכב האדום.
לאחר תום המלחמה השתחרר מן השירות הצבאי. התגורר בווילנה, עבד למחייתו כחייט. בשנת 1979 עלה לישראל בעקבות שתי בנותיו שעלו לארץ שנה קודם. בישראל התגורר בראשון לציון. קלמן שור נפטר במרץ 2003. בשנת 2005 נקרא רחוב על שמו בראשון לציון.
קלרה הקדושה

עלילה

העלילה מתרחשת בשנת 1999, לקראת המילניום שמביא את האנושות לסף אנדרלמוסיה, בעיירת פיתוח, שם נערה צעירה בשם קלרה (לוסי דובינצ'יק) זוכה לכוחות על-טבעיים שגורמים למהומות והתרחשויות בקרב סביבת העיירה, חבריה הפרועים של קלרה, מוריה המשונים, אנשי העיירה ומשפחתה של קלרה. בעוד שהמונים מתרוצצים סביבה בניסיון לנבא את העתיד ולמצוא את האמת, מנסה קלרה לבחור בין אהבת נעוריה, אדי טיקל (חליל אלוהב), ובין כוחותיה המסתוריים.

פרסים

עם יציאתו זכה הסרט בשישה פרסים בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-7 במספר, עבור: העריכה, המוזיקה המקורית (ברי סחרוף), המשחק (לוסי דובינצ'יק ויגאל נאור), הבימוי (פולמן וסיוון) והסרט הטובים ביותר.
לאחר מכן זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, השתתף בפסטיבל ברלין ופסטיבלים שונים בארצות הברית, וזכה בפרסים מיוחדים בפסטיבל קרלובי וארי. הסרט זכה להצלחה בישראל והופץ למדינות שונות בעולם.
צילה מנוסי

ביוגרפיה

צילה מנוסי נולדה בשנת 1930 בעיר קרקוב שבפולין במשפחה יהודית דתית, ובשנת 1934, בינקותה, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה וגדלה בירושלים. בשנים 1947–1951 למדה ציור ב"בצלאל". בשנת 1952 נסעה ללונדון, שם למדה עיצוב בבית הספר המרכזי לאמנויות ומלאכות יד  ובמכון הפוליטכני  בהדרכתו של המעצב טום אקרסלי . במהלך לימודיה שם עבדה כזבנית של לבני גברים בחנות מרקס אנד ספנסר ואף זכתה בפרס על ציור סמל לחברה.
בשנים 1954–1961 התגוררה בניו יורק, שם עסקה בעיצוב כרטיסי ברכה וגלויות.
בשנת 1958 נישאה לדידי מנוסי; היא הייתה נשואה לו עד מותו ב-2013, ולזוג שלושה ילדים.
בראשית שנת 1961 שבו בני הזוג לישראל. לאחר שובם חברה מנוסי לחוה אורנן, חברתה לספסל הלימודים מבצלאל, והשתיים עסקו יחד בעיצוב גרפי מסחרי. בין עבודותיה מאותה תקופה – בולים עבור השירות הבולאי (חלקם ביחד עם אורנן): בול ליום הזיכרון לשואה ולגבורה (1962) (שלהבת המורכבת מהמילים "שמע ישראל"), "מועדים לשמחה ה'תשכ"ג" (1962), "א/ק שלום" (1963) (עם השקתה של אוניית הדגל של צים, "שלום"), סדרת "מועדים לשמחה ה'תשכ"ה" (1965) ובול לכבוד "מאה שנה לאיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי" (1965), וכן כרזה נגד העישון מטעם האגודה למלחמה בסרטן (פנים מחייכים ובפיהם פרח), שלפיה הוכנה חותמת תעמולה עבור הדואר.
בשנות ה-70 יצרו צילה ודידי מנוסי במשותף קריקטורות שפורסמו במדור המודעות של העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2010 זכתה ביחד עם בעלה בפרס עיפרון הזהב" מטעם המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס.
עופר אשד

הפועל חולון

נולד בחולון לבתיה ולדוב, אשד שיחק כדורסל בצעירותו בקבוצת הכדורסל של בית הספר על שם ביאליק בחולון ומאוחר יותר בתיכון חדש בתל אביב. באותם זמנים היה חבר "התנועה המאוחדת". בגיל 14 וחצי, עשה את צעדיו הראשונים בקבוצת הכדורסל הבוגרת של הפועל חולון ושבר את שיא הכדורסלן הצעיר ביותר בליגת העל, שיא שלא נשבר עד היום. בהיותו בן 15 שנים וחמישה ימים קלע אשד את סל הבכורה שלו במדי הפועל חולון בליגה הבכירה, ובכך היה לצעיר קולעי הסלים בכל הזמנים בליגה הראשונה בכדורסל הישראלי. במשחק זה, בו קלע אשד 3 נקודות, ניצחה חולון את הפועל אשדות-יעקב, 63 : 36. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת הופיע בשבעה מ-22 משחקי הקבוצה. לעומת זאת, בעונתו השנייה, עונת 1958/59, הופיע בכל 22 משחקי הקבוצה, קלע 10 נקודות והוריד 4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונת 1958/59, אשד העמיד ממוצע של 15.3, ובגיל 18 בלבד, בעונת 1959/60, הפך לכוכב הבלתי מעורער של הקבוצה, והיה למלך הסלים של העונה בקבוצה עם 17.5 נקודות בממוצע למשחק. בתואר מלך הסלים העונתי של הקבוצה החזיק אשד משך 14 עונות עד לעזיבתו את הקבוצה בתום עונת 1972/73. ימיו בחולון היו ימי הזוהר של הקבוצה, לאחר שחולון עמדה מול קבוצות הפאר מתל אביב בכבוד רב ונאבקה עמן על תוארי האליפות והגביע. בצבא שירת בנח"ל בתפקיד חובש, ונכלל בנבחרת צה"ל בכדורסל.

לאחר הפרישה

בשנת 1998 הוענק לאשד תואר יקיר העיר חולון.
טריגונוריניים

מאפיינים

אלו בטאים בינוניים בגודלם שיכולים להגיע לאורך 1.5 מטר. גופם צר ובעל אונות כמו של דגי גרם אך פלג הגוף הקדמי רחב ומעוגל בהרבה משל רוב הגיטרנים ומזכיר את הטריגוניים. סנפירי החזה שלהם מעוגלים אך הם בעלי קצוות חדים והחוטם מחודד אך נוקשה. כמרבית הבטאים הם בעלי 5 חריצי זימים והם משריצים צאצאים חיים.
רוב זמנם הם נמצאים על קרקעית הים או בין סלעים ועשבי ים, בהם הם מחפשים טרף של סרטנים, רכיכות ודגי גרם שונים.
מנדעים

מנדעים הם בני קבוצה אתנו-דתית בעלת דת ולשון ייחודים השוכנים בעיקר בדרום עיראק. דתם דוגלת בהשקפת עולם דואליסטית-גנוסטית. במרכז דתם עומדת הטבילה. המנדעים רואים באדם, הבל, שת, אנוש, נח, שם וארם קדושים, ומעריצים בעיקר את יוחנן המטביל. הם מתארים את אברהם, משה, ישו ומוחמד כנביאי שקר. מנדעים מאמינים כי יוחנן המטביל הוא הנביא החשוב ביותר.
המנדעים יושבים בעיקר בדרום עיראק ובמחוז האיראני ח'וזסתאן, וכן ישנה פזורה קטנה באירופה, אוסטרליה וצפון אמריקה. מספרם הכולל אינו עולה על 50 עד 70 אלף איש. בשל רדיפות בעיראק ובאיראן היגרו כמה אלפים לשוודיה, לירדן ולאוסטרליה, ומספר המנדעים בפזורה עלה מאוד בעקבות מלחמת האזרחים השנייה בעיראק.
חלק מההיסטוריונים סבורים כי המנדעים הם למעשה קבוצה שנפרדה מעם ישראל, או מעין "נגזרת" מתוך עם זה - בדומה לשומרונים - בשל היותם מחזיקים בכתבי קודש הכוללים תוכן רב יחסית, מהתנ"ך העברי והברית החדשה, וכן, היותם דוברים ניב ארמי הדומה לזה של התלמוד הבבלי, והיות התפילה שלהם מכוונת ירושלים. אך היום, לאחר פרסומים נוספים כגון "גאריתא הרן" ומחקרים נוספים על המנדעים, הם עצמם מזהים את עצמם כבנים של ארם בן שם, והם עצמם ארמים אשר חיו בארץ כנען והוגלו אחרי חורבן בית ראשון. זה מסביר את הדמיון, ומסביר את התנגדותם החריפה ליהדות כי לדעתם אברהם, משה והנביאים הם נביאי שקר, וכך גם ישו.

מקור המושג "מנדעה" והשפה המנדעית

הכינוי "מנדעים" הוא שמה של העדה בשפה המנדעית. שפתם היא אחד הניבים של ארמית וקרובה במיוחד לארמית הבבלית של התלמוד הבבלי ולנבטית, שפות שהן כולן שמיות וקרובות לעברית.  המגורים בארץ כנען יכולים להסביר את הקרבה לשפה הארמית של התלמוד הבבלי. רוב כתבי הקודש המנדעיים כתובים בשפה זו, אך בעיקר הכוהנים דוברים אותה. 
פירוש המילה "מנדעים" הוא ה"יודעים". הדת המנדעית חולקת מאפיינים רבים עם כתות גנוסטיות שהיו נפוצות במזרח התיכון, במאה הראשונה לספירה ובמאות שלאחר מכן. המנדעים הם העדה היחידה, מאז העת העתיקה המאוחרת, שמזהים את עצמם כגנוסטים ("גנוסיס" פירושו ביוונית "דעת"). יש להדגיש שזיהוי כגנוסטים הוא בעיקר תוצאה של מחקר מערבי, ולא היה מקובל בקהילה המנדעית עצמה עד לאחרונה.

אמונת המנדעים

הספרות המנדעית, אף שהיא נרחבת למדי, עוסקת בנושאים כמו אסכטולוגיה, ידיעת האל, והחיים שלאחר המוות, וידועה בעיקר לאנשי הדת.

כתבי המנדעים

התיעוד הקדום ביותר של השפה המנדעית נמצא על גבי קערות-השבעה מאגיות, מן המאות 5-6 לספירה.
למנדעים יש כמה כתבי קודש, שהחשובים בהם הם הגינזה רבה (קובץ החכמה/התורה), שבו אוסף של היסטוריה, תאולוגיה ותפילות. הגינזה רבה מחולקת לשני חצאים - ה"גינזה שמאלה" וה"גינזה יאמינא". על פי מידע שמצוי בכתבי יד של ספרים אלה,  מקור הטקסט הוא בסוף המאה השנייה או תחילת השלישית לספירה. אמנם, כתבי היד עצמם הם מאוחרים הרבה יותר (מן המאה השביעית). על פי המסופר בכתבים אלה, המנדעים עזבו את ארץ ישראל במאה הראשונה לספירה לאחר חורבן המקדש בידי הרומאים ושכנו תחילה במדבר מזרחית לירושלים המנדעים נמלטו מרודפיהם אל עבר הירדן ושכנו שם מאות שנים לפי מקורותיהם לפני שהתיישבו באימפריה הארסדית בבבל. 
ספר חשוב אחר הוא הקולסטה, ספר התפילה הקנוני של המנדעים. ספר אחר הוא ספר "יוחנן המטביל", שכולל דיאלוג בין יוחנן  וישו.