google/wiki40b huggingface dataset:
וסילי לנובוי

חייו

וסילי לנובוי נולד במוסקבה למשפחת איכרים מאוקראינה. ההורים עברו למוסקבה בה התגורר אחיו של אב המשפחה בשנת 1931 בעקבות הרעב באוקראינה הסוביטיית. בילדותו השתתף לנובוי בחוג למשחק במתנ"ס המקומי. בקיץ 1941 וסילי הצעיר נסע לסבתו בכפר בקרבת אודסה. שטח זה נכבש על ידי הנאצים כבר בתחילת מלחמת העולם השנייה ולנובוי שהה עם סבתו כשלוש שנים בשטח הכבוש. רק לאחר שחרור השטח על ידי הצבא האדום לנובוי חזר להוריו. במהלך המלחמה עבדו הוריו של לנובוי במפעל כימי ולאחר המלחמה הוכרו כנכים. 
לנובוי סיים את לימודי בית הספר במוסקבה בהצטיינות ובשנת 1953 התקבל ללימודי עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה. לאחר שלמד כחצי שנה עזב את האוניברסיטה והלך ללמוד בבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב. הוא התחיל להצטלם בקולנוע כבר שנת 1954 ובשנת 1956 שיחק תפקיד ראשי בסרט. בשנת 1957 הוא סיים את לימודי המשחק והתקבל לתיאטרון וכטנגוב. לנובוי עבד בתיאטרון זה במשך עשרות שנים והיה בין שחקניו המובילים. 
במהלך הלימודים הכיר לנובוי את השחקנית טטיאנה סמוילובה והשנים נישאו, אך התגרשו כעבור מספר שנים.
במהלך הקריירה שיחק לנובוי במספר סרטים שזכו לפופולריות רבה. בשנת 1971 הוא הוכרז שחקן השנה של ברית המועצות על תפקידו בסרט "קצינים", בשנת 1973 הוא שיחק בסרט שבעה עשר רגעים של אביב. בשנים 1979–1980 לנובוי שיחק בשני סרטים על פעילות המיליציה הסובייטית בהם הוא שיחק תפקיד של חוקר. בסך הכולשיחק לנובוי ביותר מ-50 סרטי קולנוע.
בשנת 1978 הוא השתתף בצילומי סידרה תיעודית בת 20 פרקים על מלחמת העולם השנייה. על הקריינות בסדרה זו הוא זכה בפרס לנין.
בתחילת שנות ה-70 לנובוי התחתן עם השחקנית אירינה קופצ'נקו ולזוג שני בנים.
החל משנת 1985 לנובוי מלמד בבית הספר למשחק שליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1968 לנובוי התקבל כחבר בלמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. גם לאחר התפרקות ברית המועצות הוא המשיך לתמוך בדעות הקומוניסטיות והמשיך לתמוך במפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2013 הופיע בתפקיד הקרדינל רישלייה בסרט "שלושת המוסקטרים" ובגרסה הטלוויזיונית המורחבת. בשנת 2019 הוענק לו פרס מיוחד על תרומתו לטלוויזיה ולקולנוע הרוסי בטקס חלוקת פרס נשר הזהב.
גד רכליס

ביוגרפיה

גד רכליס נולד במולדובה. בשנת 1977 עלה לישראל עם משפחתו והתגורר בבאר שבע. 

התאמן אצל אליהו לבנט. בוגר בית הספר התיכון מקיף ו'. בעל תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. 

מתגורר בתל אביב-יפו.
נאו-פשיזם

נאו-פשיזם היא אידאולוגיה המשתייכת לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה וכוללת מרכיבים משמעותיים של פשיזם. המונח "נאו-פשיזם" יכול לתאר קבוצות המביעות הערצה לבניטו מוסוליני ולתקופת איטליה הפאשיסטית או מנהיגים ומשטרים פשיסטיים אחרים. נאו-פשיזם מתאפיין לרוב בלאומנות, מדיניות של נייטיביזם ואנטי-הגירה, אנטי-קומוניזם והתנגדות לדמוקרטיה פרלמנטרית ולדמוקרטיה ליברלית. מבחינה פוליטית, קבוצות נאו-פשיסטיות מזוהות עם הימין הקיצוני.
כינוי של קבוצה כנאו-פשיסטית יכול לעורר תגובות חריפות, במיוחד אם הוא נעשה על רקע פוליטי ולתיאור קבוצות בעלות עמדות ימניות קיצוניות (Far-right politics), שכן שימוש מודרני במונח "פשיזם" בא לתאר תופעות של דיכוי, תוקפנות, גזענות, שוביניזם ודיקטטורה. משטרים אחדים של התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה כונו "נאו-פשיסטיים" בשל טבעם האוטוריטרי, וההשפעות הפשיסטיות שהיו על האידאולוגיות והטקסים שניהלו.
אוגוסט השלישי, מלך פולין

ביוגרפיה

פרידריך אוגוסט נולד ב-7 באוקטובר 1696 בדרזדן, והיה בנו החוקי היחיד של אוגוסט השני וכריסטיאנה אברהרדינה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של כריסטיאן ארנסט, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית וסופיה לואיזה מוירטמברג. פרידריך אוגוסט חונך על ידי אמו כריסטיאנה, שגידלה אותו כפרוטסטנטי. בזמן טיולו ב-1712 בגרמניה, צרפת ואיטליה הוא המיר בסתר את דתו לקתוליות במטרה לרשת את מלכות פולין מאביו. הוא גילה את דבר המרתו ב-1717, מה שגרם לאי שביעות רצון מצד האצולה הפרוטסטנטית בסקסוניה.
בשנת 1733 מת אביו אוגוסט השני, מלך פולין, ופרידריך אוגוסט ירש את נסיכות הבוחר מסקסוניה. לעומת זאת בפולין פרצה מלחמת הירושה הפולנית, עקב נסיונותיו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת להכתיר שוב את סטניסלאב לשצ'ינסקי למלך פולין. אולם לבסוף הוכתר אוגוסט השלישי למלך פולין, בסיוע האימפריה הרוסית והאימפריה הרומית הקדושה, אשר ניצחו את ממלכת צרפת בשנת 1738.
אוגוסט בילה את רוב זמנו בציד, אופרה, ואיסוף יצירות אמנות, וכמעט לא ביקר בפולין.
לאחר מותו ב-5 באוקטובר 1763 בנו פרידריך כריסטיאן ירש את תפקידו בתור הנסיך הבוחר מסקסוניה, ואילו את כתר פולין קיבל סטניסלאב פוניאטובסקי, אחרון מלכי פולין והדוכסים הגדולים של ליטא.
קוניהיקו קודאירה

ביוגרפיה

קוניהיקו נולד בשנת 1915 בטוקיו. אביו, גונ-איצ'י קודאירה (1884-1976), היה דמות מפתח במשרד החקלאות בשנות השלושים ובין השנים 1938–1939 כיהן כסגן שר החקלאות. עם פרישתו ממשרד החקלאות, הוא נבחר לדיאט של יפן במהלך מלחמת העולם השנייה. אמו, איצ'י קודאירה (1894–1993), הייתה בתו של המחנך והפוליטיקאי קיוג'י קנאי. אחיו הצעיר של קודאירה, נובוהיקו (1919-), הוא יועץ טכנולוגי מדעי בתחום המטאורולוגיה. קודאירה למד באוניברסיטת טוקיו, קיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1938, ותואר ראשון בפיזיקה בשנת 1941. באפריל 1949, הוא קיבל תואר שלישי במתמטיקה בהנחייתו של שוקיצ'י איינגה ((Iyanaga. במאי 1943, נשא קודאירה את סאיקו איינגה לאישה, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1949 קיבל קודאירה הזמנה מהרמן וייל להצטרף כעמית למכון למחקר מתקדם בפרינסטון ניו ג'רזי, שם נשאר עד 1961. לאחר שורת מינויים באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ואוניברסיטת סטנפורד, חזר קודאירה לאוניברסיטת טוקיו בשנת 1967. בין השנים 1971–1973 כיהן קודאירה כדקאן האוניברסיטה. בשנות חייו המאוחרות גילה קודאירה עניין בהוראת המתמטיקה, ולימד באוניברסיטת גקושואין ((Gakushuin) עד פרישתו לגמלאות בשנת 1985. בזמן זה כתב סדרת ספרי לימוד במתמטיקה לבתי ספר תיכון אשר תורגמו לאנגלית. הוא נפטר בעיר קופו ב-26 ביולי 1997, בגיל 82.

מוזיקה

קודאירה היה פסנתרן למשך כל חייו, אך לקראת מותו התחרש, וזה פגע בו מאוד.

מחקריו

קודאירה ערך מחקרים רבים בנושא אינטגרלים הרמוניים ופיתח את תיאורית היריעות המרוכבות, שהשפיעה רבות על עולם הגאומטריה האלגברית ואנליזה מרוכבת. הוא חקר יריעות רימניות ויריעות קלריות, ובתחום זה הגיעה קודאירה להישגים חשובים ביותר. עליהם זכה במדליית פילדס. במשך שנים רבות הוא שיתף פעולה עם מתמטיקאי אמריקאי, דונלד קלייטון ספנסר, ויחד פיתחו תאוריה על דפורמציה של יריעות מרוכבות. קודאירה אחראי להוכחה של משפט רימן-רוך עבור פונקציות רבות משתנים.
המלקטות

תיאור

הציור מציג שלוש עובדות המלקטות בשדה שיירי תבואה. הנשים הכפופות לבושות בשמלות מבד גס ועל ראשן כיסוי ראש. ברקע התיאור מופיעים פועלי השדה האוספים את התבואה לאחר הקציר. מבחינת הקומפוזיציה של הציור, מילה הצליח להבליט את שלוש הדמויות בעזרת שימוש בניגודיות (קונטרסט) גבוה יותר על גבי רקע מטושטש באופן יחסי ועל ידי שימוש ב-"חתך הזהב" בין גודל משטח השמיים לבין האדמה. תנוחות הנשים יוצרות תחושה של תנועה איטית, הבאה לביטוי על ידי כיווני הפנייה של הנשים. מבטן איננו נפגש עם זה של הצופים.

היסטוריה

בשנת 1857 הציג מילה את הציור "המלקטות" לראשונה ב"סלון" - תערוכת האמנות הרשמית של האקדמיה הצרפתית לאמנויות. הציור משך אליו ביקורת רבה מצד חוגים רחבים בחברה הצרפתית. בעבור רבים היוותה האדרה של המעמד הנמוך בחברה תזכורת לא נעימה על רקע המהפכה של שנת 1848. מבקר אמנות אחד אף טען כי הציור מהווה תזכורת מדאיגה "לפיגומי הגרדומים של שנת 1793".
לאחר הסלון, נמכר הציור בעבור 1,000 פרנקים לקונה אנגלי בשם בינדר (Binder), אשר הצליח להוריד את מחירו של הציור בכ-3,000 פרנקים. עד מותו של מילה, בשנת 1875, לא זכה הציור להערכה רבה, אולם לאחר מכן החלה התענינות מחודשת ביצירה. בשנת 1889 נמכר הציור, שהיה באותה עת באוספו של בנקאי בשם פרדיננד בישופסהיים (Ferdinand Bischoffsheim), במכירה פומבית בעבור 300,000 פרנקים. בשנה שלאחר מכן נתרם הציור למוזיאון הלובר, שהעביר אותו מאוחר יותר לאוסף מוזיאון ד'אורסה.
שלמה יונה רנצו טואף

ביוגרפיה

טואף נולד ב-1913 בליבורנו שבאיטליה לאליצ'ה שרה (לבית יאראק) ולשבתאי אלפרדו (יליד 1880). לטואף היו 2 אחים ואחות.
בשנת 1936 סיים טואף את לימודי הרפואה באוניברסיטת פיזה.
בשנת 1938 עלה טואף לארץ-ישראל.
לפני קום המדינה, טואף ניהל את מחלקת הנשים של מעפילים בקפריסין. בהמשך התמנה למנהל מחלקת נשים בבית החולים משגב לדך בירושלים.
בשנת 1958 עבר טואף לתל אביב לנהל מחלקת יולדות וגיניקולוגיה בבית היולדות הקריה.
בשנת 1958, עם פרישתו של הפרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן, חולק בית היולדות לשתי מחלקות, בראשן עמדו הפרופסורים שלמה יונה רנצו טואף ונדב סופרמן, לכל מחלקה הוקצבו חמישים מיטות אשפוז ליולדות ו-23 מיטות אשפוז גיניקולוגיות. 
בין עיסוקיו הרבים של טואף: גיניקולוגיה אונקולוגית. 
מתלמידיו: פרופ' ראובן פייזר, פרופ' דני אילון, פרופ' אריאל יפו, פרופ' עמירם ברעם, ד"ר שלמה בלס, ד"ר שפרה זהר, ד"ר ש. גוגול, ד"ר נ. קרוצ'יק.
בשנת 1981 פרש טואף לגמלאות.
טואף נפטר בשנת 1997. השאיר אישה ו-4 ילדים.

משפחתו

בנו מיכאל אלחנן, בעל עיטור המופת במלחמת יום הכיפורים, מנהל בית חולים ליולדות ופרופסור לגיניקולוגיה בארצות הברית.
אחיו היה הרב אליהו טואף אשר כיהן כרב הראשי של רומא בין השנים 1951–2002. 
אחיינו הוא הפרופ' אריאל טואף.
חיים נסים

ביוגרפיה

נסים התגייס ב-1981 לצה"ל ושירת בגדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית. בשנת 1984 התגייס למשטרת ישראל והחל את שירותו במחוז ירושלים כבלש וכרכז מודיעין. בשנת 1991 יצא לקורס קצינים, בסיומו ביצע מגוון תפקידי פיקוד מבצעיים במחוז ירושלים ביניהם סגן מפקד היחידה למקומות קדושים, הקמה ופיקוד על מערך מב"ט 2000, ראש מפלג סמים וראש ענף מודיעין. בשנת 2011 מונה למפקד ימ"ר ש"י שם הקים את מפלג הפשיעה הלאומנית. בשנת 2013 קודם לדרגת ניצב-משנה. כמפקד ימ"ר ש"י הוביל חקירת פרשיות לאומניות רגישות שמהבולטות בהן היו הצתת כנסיית "הלחם והדגים" והפיגוע בדומא. ב-2016 מונה לראש זרוע חשיפה בלהב 433 ביחידה למאבק בפשיעה הכלכלית (יאל"כ). 
באוקטובר 2018 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית בלהב 433.
נסים בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני בחינוך. הוא נשוי ואב לשלושה.
קלאודיו קאניג'ה

קריירת מועדונים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
במהלך הקריירה שלו שיחק קאניג'ה בכמה מועדונים ובהם: ריבר פלייט, בוקה ג'וניורס, רומא, אטלנטה, בנפיקה ליסבון, וגלאזגו ריינג'רס. את עונת הפרישה שלו, 2003-2004, העביר בליגה הקטרית. בשנת 2012 חזר לשחק למשך תקופה במועדון החובבים האנגלי אף. סי. וומבלי.

נבחרת

קאניג'ה ייצג את ארגנטינה בכדורגל במונדיאל 1990, שנערך באיטליה, שם הפגין יכולת גבוהה. השיא היה שער הניצחון נגד ברזיל בשמינית הגמר: קאניג'ה קיבל מסירה מדייגו ארמאנדו מראדונה, עבר את השוער הברזילאי קלאודיו טפראל וכבש את השער המזוהה איתו יותר מכל. בחצי גמר הטורניר כבש קאניג'ה את שער השוויון נגד איטליה שהביא להארכה ובסופו של דבר לניצחון ארגנטינאי בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים. את הגמר, בו הפסידה ארגנטינה לגרמניה המערבית, החמיץ בגלל כרטיסים צהובים שצבר.
קאניג'ה המשיך להצליח במדי ארגנטינה גם בלי מראדונה בקופה אמריקה 1991 בצ'ילה: יחד עם גבריאל בטיסטוטה הצעיר הוביל את ארגנטינה לזכייה גדולה בקופה עם ניצחון בחצי הגמר על ברזיל במשחק טעון במיוחד. לאחר הקופה עבר קאניג'ה תקופה לא קלה כאשר הורחק לשנה מכדורגל בגלל שימוש בסמים. הוא חזר בזמן למונדיאל 1994 וכיכב במשחק נגד ניגריה שבו כבש 2 שערים שהעניקו לארגנטינה ניצחון 1–2 על הניגרים האגרסיביים ומקום בשמינית הגמר.
למונדיאל 1998 לא זומן עקב סכסוך עם המאמן דניאל פסארלה: קאניג'ה בעל השיער הבלונדיני הארוך סירב להסתפר, כפי שדרש המאמן. ב-2002, בגיל 35, הוא זומן למונדיאל ביפן וקוריאה הדרומית על ידי המאמן מרסלו ביילסה אבל לא שיחק בגלל פציעה. במשחק השלישי והאחרון של ארגנטינה בטורניר, נגד שוודיה, קיבל קאניג'ה, שלא היה על המגרש, כרטיס אדום על מילים מיותרות שאמר לשופט. הוא השחקן היחיד בתולדות הגביע העולמי שהורחק בלא לשחק כלל. 
50 הופעות במדי הנבחרת ו-16 שערים שכבש ממקמים אותו בין עשרים הכובשים המצטיינים בתולדות הנבחרת הארגנטינאית, אף שהסכסוך עם פסארלה מנע ממנו מספר רב יותר של הופעות. קאניג'ה הביא לנבחרת מהירות יוצאת דופן ויכולת כדרור שהפכו אותו לשחקן מסוכן מאוד בהתקפות מתפרצות, אופי לוחמני ושיתוף פעולה מושלם עם חברו, כוכב הנבחרת מראדונה.
מימי אייזנשטדט

מימי אייזנשטדט היא פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, במכון לקרימינולוגיה שבפקולטה למשפטים וכן בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית. החל מאוקטובר 2018 היא משמשת כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה, והיא האדם התשיעי המאייש את התפקיד.

קריירה

לאייזנשטדט תואר ראשון בחינוך ובספרות ושפה ערבית מהאוניברסיטה העברית, וכן תואר שני בקרימינולוגיה מהמוסד. את לימודי הדוקטורט שלה השלימה בשנת 1992 באוניברסיטת פרזר בוונקובר שבקנדה.
משנת 2011 אייזנשטדט היא פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית הן במכון לקרימינולוגיה שבפקולטה למשפטים, והן בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית על-שם פאול ברוואלד.

מחקר

המחקר של אייזנשטדט סובב סביב מדיניות חברתית ואוכלוסיות בסיכון, ומוקד מיוחד מושם בחיתוך בין קרימינולוגיה למגדר.
ירון פינקלמן

שירות צבאי

פינקלמן נולד וגדל ברעננה. התגייס לצה"ל בנובמבר 1993, והתנדב ליחידה 669. לאחר שנשר מהיחידה, שובץ באוגוסט 1994 בפלס"ר חטיבה 500. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לפלס"ר ומונה למפקד צוות. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד חרוב. לאחר מכן מונה למפקד פלס"ר חטיבה 500, ושימש בתפקיד בין השנים 1999–2001. בהמשך שימש כקצין אג"ם של יחידת מגלן. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 890, ושימש בתפקיד במהלך האינתיפאדה השנייה.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש לשכת הרמטכ"ל, דני חלוץ, ושימש בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים בשנת 2007. לאחר מכן מונה למפקד גדס"ר צנחנים בין השנים 2007–2009, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באיו"ש, וכן במבצע "אתגר כפול" ובמבצע עופרת יצוקה, שניהם ברצועת עזה.
במרץ 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חצי האש, ופיקד עליה בין היתר בעת מבצע עמוד ענן, ביוני 2013 סיים את תפקידו. ב-21 ביולי 2013 מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, ופיקד עליה בין היתר במהלך מבצע צוק איתן, בתפקידו שימש עד 29 באפריל 2015. ב-21 ביוני 2015 מונה למפקד חטיבת גבעתי, וסיים את תפקידו ב-20 ביולי 2017.
ב-20 באוגוסט 2017, החליט הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, לנזוף בו, בעקבות גניבת שלושים ושלושה רובי M16 במאי 2017, מנשקיית בסיס שדה תימן שבדרום, שהיה תחת אחריותו במסגרת תפקידו כמפקד חטיבת גבעתי. "מדובר באירוע חמור מאד של גניבת נשק שעלול לשמש לפעילות טרור או לפעילות פלילית" הדגיש הרמטכ"ל. "זהו כשל במערך האבטחה שלא עומד בנורמה הנדרשת בצה"ל" הוסיף.
ב-16 בנובמבר 2017 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת האש. ב-1 ביולי 2019 הוחלט על מינויו לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ.
משה אטיאש

תולדות חייו

משה אטיאש, בן פלומבה ודניאל, נולד ב-1898 בסלוניקי. אביו היה צאצא למשפחה שעסקה שנים רבות בהוצאת ספרים באמסטרדם. משה היה בין מייסדי אגודת בר כוכבא בסלוניקי, אגודה שפעלה לטיפוח הכושר הגופני והרוחני של הנוער, ולעידוד ההתעניינות בספרות ובתרבות העברית.
בצעירותו למד בבית ספר עברי והיה אחד מתלמידיו של ד"ר יצחק אפשטיין, שפעל למען החינוך העברי בסלוניקי. אפשטיין נהג לבחור אחדים מבין תלמידיו שיסעו להשתלם בהוראה בארץ ישראל, כדי שישובו לסלוניקי וילמדו בה עברית. משה אטיאש נבחר יחד עם עוד שישה תלמידים, שהגיע לירושלים באביב תרע"ד. הוא סיים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי שבניהול דוד ילין. בזמן לימודיו לימד עברית בשיעורי ערב למבוגרים בירושלים העתיקה. לאחר מכן לימד בבית ספר בחדרה והיה גם למנהלו. שם גם נתן שעורי ערב לפועלים ואף היה פעיל בסניף המקומי של מכבי. כל העת פעל למען עלייתם של יהודי יוון ארצה.
אטיאש היה פעיל בעסקנות ציבורית. עבד במזכירות הוועד הלאומי בירושלים ועמד בראשה משנת תרפ"ט עד קום המדינה. בשנות המנדט, כחלק מהנהגת היישוב, על התקופה הזו כתב בספריו: ספר התעודות של הוועד הלאומי וכנסת ישראל בארץ ישראל: ייסודה וארגונה.
אטיאש היה פעיל בוועד עדת הספרדים, בין בני עדות המזרח וביסוד הסתדרות הצעירים הספרדים בירושלים, ושימש כחבר בהתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. כמו כן היה חבר המועצה של מכון הארצישראלי לפולקלור ואתנולוגיה. פרק חשוב בחייו הוא התעניינותו בפולקלור של יהודי ספרד, מנהגיהם ומסורתם. אטיאש עסק באיסוף שירים, סיפורים, אגדות, אמרות ומנהגים הקשורים בחגים ובמועדים. את מחקריו בנושאים אלה פרסם במאמרים רבים.
עוד בימיו בסלוניקי פרסם אטיאש מאמרים בעיתונות היהודית בעיתונים "אל ג'ודיו" ו"לא רינסנסה ג'ודיה" ואחר כך בעיתונות ובכתבי עת בארץ ישראל. ב-1949 התמנה למנהלה הראשון של מחלקת החינוך של עיריית ירושלים ושימש בתפקיד זה כעשרים וחמש שנה, עד פרישתו לגמלאות ב-1973.
שני ספריו, "רומנסירו ספרדי" (קריית ספר, 1961) ו-"קנסיונרו ספרדי" (המכון לחקר יהדות סלוניקי, 1972) הציגו תמונה נאה ועשירה של הרפרטואר של מסורת יהודי ספרד. 
אטיאש נפטר בירושלים בשנת 1973 מהתקף לב, בן 74 במותו. נקבר בהר המנוחות. הותיר אחריו את אשתו אלֶיגרה (בתו של אברהם ביגאס מלאריסה שביוון,) שתי בנות ובן: יונה, אסתר ודניאל, ונכדים.
נורית בר-יוסף

חייה

נורית בר-יוסף למדה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל אהרון רוזנד ואחר בג'וליארד בניו יורק אצל רוברט מאן.
בר-יוסף הופיעה כסולנית עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הסימפונית הלאומית, התזמורת הסימפונית ותזמורת הטיילת של בוסטון, תזמורת סנט לואיס ועוד. בנגינת מוזיקה קאמרית הופיעה בפסטיבל המוזיקה הקאמרית של סיאטל, בפסטיבל המוזיקה של אספן, בטנגלווד ועוד. עם זאת, היא אינה רואה את עצמה כסולנית אלא ככנרת, המופיעה מדי פעם כסולנית. מופת הביצוע שאליו היא נושאת עיניה הוא יצחק פרלמן, שאל הקול שלו היא שואפת להשתוות.
נורית בר-יוסף הייתה בין מייסדי קבוצת הנגנים הקאמריים של מרכז קנדי ונמנתה עם חברי הקבוצה במשך תשע שנים, כמו כן, היא ממייסדי רביעיית דריידן. היא הופיעה בבית הלבן עם מאסטרו כריסטוף אשנבאך.
בר-יוסף נישאה ביולי 2010 לאריך הקשר, נגן בסון. השניים חיים בוושינגטון.
נורית בר-יוסף מנגנת בכינור ז'אן באטיסט ויום משנת 1871, בהשאלה מן הספרייה.
מיכה דוד

ביוגרפיה

דוד נולד בבאר שבע. את לימודי המוזיקה החל בגיל 4, בלימוד נגינה על פסנתר. עד מהרה לטש עיניו לנגינה על סקסופון, אך נתבקש להמתין עד לגיל 8, אז החל ללמוד נגינה בקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע, שם סיים את לימודיו בהצטיינות, תוך שזכה במספר תחרויות נגינה ובמלגות. באותן שנים ניגן בתזמורת הנוער בניצוחו של מר נסים אלשיך ונמנה בין בוגריה.
דוד שירת בצה"ל כנגן סקסופון וקלרינט בתזמורת צה"ל, וסיים לימודיו בהוראה ובניצוח תזמורות כלי נשיפה אצל מפקד ומנצח תזמורת צה"ל אותה עת, אל"ם יצחק גרציאני. 
בין האירועים הבולטים בהם נטל חלק פעיל ניתן למנות את טקס חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן, ביקורו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בישראל, פסטיבל בינלאומי לתזמורות צבאיות בעיר סומיר שבצרפת, קבלות פנים לעשרות מנהיגי עולם, מסדרים, טקסים ועוד. בשירות מילואים הוא משרת בהתנדבות בתזמורת צה"ל כמפקד  וכמנצח.
עם תום שירותו בצה"ל פנה דוד ללימודי המשפטים, ובהמשך הוסמך כעורך דין.
בשנת 1998 מונה לנהל את מרכז המוזיקה ברמת אביב והיה למנהל הצעיר בארץ, שם לימד וניצח על תזמורת נוער. במהלך השנים לימד נגינה על סקסופון במספר קונסרבטוריונים בתל אביב, והיה פעיל במסגרת פרויקטים ללימוד נגינה בקרב ילדי אוכלוסיות קשות יום בשכונות בדרום תל אביב. 
היה בין מקימי אנסמבל בוגרי תזמורת צה"ל בשנת 2000.
בשנת 2004 השתתף בפסטיבל וינה ובפסטיבל שלדמינג (אוסטריה) לתזמורות כלי-נשיפה, בשנת 2006 השתתף בפסטיבל אינטרלקן (שווייץ) לתזמורות כלי-נשיפה, וביולי 2010 השתתף בפסטיבל האומנויות בעיר אברדין שבסקוטלנד.
לאחר ששב להתגורר בבאר-שבע הצטרף דוד כנגן מן המניין בתזמורת כלי הנשיפה באר שבע, היה ממקימי "עמותת תזמורת כלי-הנשיפה ע"ש נסים אלשיך" ובשנת 2008 מונה לשמש כמנצח המשנה.
בקונצרט חגיגי שהתקיים ב-1 ביולי 2010 מונה דוד כמנצח תזמורת כלי הנשיפה באר שבע, במקומו של אלשיך שפרש מתפקיד זה, לצד עיסוקו כעורך דין פעיל.
תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה

תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה (בפולנית: Polski ruch oporu w czasie II wojny światowej) הידועה גם בשם "המחתרת הפולנית" הייתה שם כולל לקבוצות לוחמות שונות אשר פעלו בפולין בתקופת מלחמת העולם השנייה כנגד כוחות הצבא הגרמניים. 
ההתנגדות המחתרתית הפולנית במלחמת העולם השנייה פעלה ממועד התמוטטות הצבא הפולני הסדיר בשנת 1939 ועד ינואר 1945 עת הייתה פולין נתונה לכיבושו של הצבא האדום. הארגון הלוחם הגדול ביותר במחתרת הפולנית היה הארמייה קריובה ("צבא המולדת"), ארגון ששיקף את הלך הרוח המרכזי בציבור הפולני ונטה אחר הממשלה הפולנית הגולה. ארגון זה מנה ב-1944 כ-250 עד 350 אלף חברים . לצד הארמייה קריובה פעלו תנועות נוספות: ארמייה לודובה ("צבא העם") ופ.א.ל. שהיו בעלת גוון קומוניסטי, ו-נ.ס.ז., שהייתה בעלת גוון ימני לאומני קיצוני (וכן התנועות היהודיות שלחמו במרד גטו ורשה - הארגון היהודי הלוחם וארגונים נוספים).
ארגון ארמייה קריובה הנאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון, נוצר כתוצאה מאיחודן של כמה קבוצות קטנות יותר בשנת 1942. בשנה זו נוצר אף הארגון השמאלי "גבארדיה לודובה" ("משמר העם") אשר הפך בתחילת שנת 1944 לארמייה לודובה. הארמייה לודובה נתמכה על ידי ברית המועצות, והייתה למעשה זרועה הצבאית של המפלגה הקומוניסטית הפולנית. בשנת 1944 היו לפחות 200,000 פולנים חברים בארמייה קריובה, ולא יותר מ-30,000 בארמייה לודובה. בפעולות המחתרת הפולנית נהרגו כמאה וחמישים אלף גרמנים.
במהלך 1943, עם התקרבותו של הצבא האדום לגבולות פולין והחשש כי מטרתו של סטלין היא להקים משטר בובות קומוניסטי (כפי שאכן קרה בלובלין אשר נכבשה על ידי הרוסים ביולי 1944), בנתה הארמייה קריובה את כוחותיה לקראת התקוממות כללית ברחבי פולין. תוכניתם של אנשי הארמייה קריובה הייתה להכות בגרמנים הנסוגים, ועם בוא הצבא האדום לקבלו לא כצבא משחרר, אלא ככוח סיוע. תוכנית זו זכתה לשם הקוד מבצע סופה. במסגרת המבצע החלו בשנת 1944 אנשי המחתרת הפולנית במלחמה בגרמנים בערים שונות, אליהן התקרבו כוחות הצבא האדום.
קוניגסג CC

קוניגסג CC

מנהל פרויקט תכנון ובניית הדגם היה כריסטיאן פון קוניגסג (Christian Von Koenigsegg)
יוצרו 4 יחידות בלבד.
תאוצת דגם ה"קוניגסג CC" (מנוע V12) בין 0 - 100 קמ"ש היא 3.1 שניות
תאוצת דגם ה"קוניגסג CC" (מנוע V8) בין 0 - 100 קמ"ש היא 3.5 שניות
את אב הטיפוס בחן נהג המרוצים Rickard Rydell.
מארי-כריסטין בארו

ביוגרפיה

בארו נולדה בפריז. היא אחייניתו של הפנטומימאי, השחקן והבמאי הנודע, ז'אן-לואי בארו. 
היא התחילה את הקריירה שלה בתוכניות טלוויזיה מקומיות והתפרסמה בפעם הראשונה בסרטו של אריק רוהמר "הלילה שלי אצל מוד" בתור פרנסואה ארוסתו של ז'אן-לואי (ז'אן-לואי טרנטיניאן).
ב-1975 הייתה בארו מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בקומדיה הרומנטית "זוגות נשואים", שעובדה לאחר מכן לגרסה אמריקאית על ידי ג'ואל שומאכר ובמאי הסרט המקורי ז'אן-שארל טשלה.
התפרסמה מחוץ לקולנוע בצרפתי בדרמה הקומית של וודי אלן "אבק כוכבים" בתפקיד איזובל אחת מאהובותיו של הבמאי המפורסם סנדי בייטס (אלן).
לאחר מכן שיחקה את מאדאם ורדורן לצידם של ג'רמי איירונס ואורנלה מוטי בעיבוד הקולנועי המוצלח ליצירה הספרותית של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד". ב-1983 שיחקה בסרט הדרמה האמריקאי "שולחן לחמישה", לצדם של ג'ון ווייט וקווין קוסטנר.  
לבארו שני ילדים מנישואיה הראשונים למפיק דניאל טוסאן דו פלאנטייה, נישואיה השניים היו לבמאי רוז'ה ואדים ונמשכו כעשר שנים עד לפטירתו של ואדים.
מחשבות על הצילום

תוכני הספר

בספר, חוקר בארת את מהות הצילום, ובמקביל מעלה בזיכרונו את אמו המנוחה דרך תצלומים משפחתיים. הספר מתמקד באפקט של הצילום על הצופה ומתעלם במכוון מהצלם עצמו, מפעולת הצילום ומהאובייקט המצולם, אותו מכנה בארת ספקטרום. 
דרך דיון אישי על אודות החוויה הרגשית שיוצרים צילומים ספציפיים, מחשיב בארת את הצילום כמדיום לא סימבולי, שאינו ניתן לפירוש בפשטות של קודים בשפה ובתרבות, ככזה הפועל על הגוף ועל הנפש גם יחד. הספר מפתח שני מושגים מנוגדים המתארים את חווית ההתבוננות בצילום – סטודיום ופנקטום: הסטודיום מציין את הפירוש התרבותי, הלשוני והפוליטי שעורך המתבונן, בעוד הפונקטום מציין נגיעה אישית, דקירה, שפרט מסוים בצילום מעורר ביחס בין המתבונן לתצלום.
לאורך הספר מתייחס בארת אל צילומים מפורסמים מהמאות ה-19 וה-20 ומנתח אותם ברמה הפרסונלית, רמת החוויה שלו. בהמשך מתייחס בארת אל צילומים משפחתיים שלו ושל אמו. לעיתים הספר נקרא כיומן אישי יותר מאשר מסה עיונית אסתטית, וכל זה תוך מודעות של בארת לדואליות שמאפיינת את כתיבתו.
הדרך השמימית

הדרך השמימית (בסינית: 天路; בפיניין: Tiān Lù) הוא שיר שנכתב והולחן על ידי יִין צ'ינג (בסינית: 印青) בשנת 2001 לכבוד מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג המחברת את העיר להסה בטיבט לעיר סינינג במחוז צ'ינגחאי ומשם לשאר סין.
לשיר סגנון של שירי עם טיבטיים: השירה בקול רם וברור והמנעד רחב. בתחילה, פָּל זאנג (טיבטית: དཔལ་བཟང་; סינית: 巴桑), סולנית המקהלה הצבאית של פיקוד אזורי טיבט, קיבלה את הזכויות לשיר, והוא נשאר חלק מהרפרטואר שלה הודות להצלחתו. לאחר מכן, זמרת הסופרנו צטן דרולמה (טיבטית: ཚེ་བརྟན་སྒྲོལ་མ།; סינית: 才旦卓玛) גם שרה את השיר הזה, אך הביצוע שלה לא נהיה לפופולרי בסין. בשנת 2005, לקראת השידור החגיגי לכבוד ראש השנה הסיני של הטלוויזיה המרכזית של סין רכשה הזמרת חאן חונג (סינית: 韩红), הידועה גם בשמה הטיבטי יאנגצ'ן דרולמה (טיבטית: དབྱངས་ཅན་སྒྲོལ་མ་), את הזכויות לשיר עבור 100,000 יואן. בזכות הופעה זו השיר גדל בפופולריות והתפרסם ברחבי המדינה, וכיום מקושר בעיקר עם חאן חונג. זמרים נוספים גם ביצעו את השיר (למשל פנג לי-יואן), ואף-על-פי שנכתב במקור במנדרינית, לעיתים חלקו מבוצע בשפה הטיבטית.
סתם יום של חול

היצירה

ישראלי חיבר את הלחן של השיר בסוף שנות ה-50, כששהה בפריז יחד עם חבריו לשלישיית ערבה, אריק לביא וצבי בורודו. במהלך שהותו בצרפת, נחשף לראשונה לשירים העוסקים בשגרת ימיהם של אנשים ובדברים פשוטים, בניגוד למקובל בזמר העברי באותה העת, שעסק בעיקר בערכים כגון עבודה, גבורה, ניצחון, רעות והתנדבות. ברוח זו, חשב ישראלי על המילים "סתם יום רגיל, עם אושר וגיל", ועם שובו לישראל, ב-1960, ביקש מגמזו להרחיב את השורה לכדי פזמון שלם, בלחן שכתב. גמזו שינה את המילים ל"סתם יום של חול, עם בוקר כחול", וכתב את השיר, העוסק במודע ביום רגיל וחסר ייחוד.
פרט לנושא השיר, שהיווה חידוש, הוא קבע חידושים נוספים. זו הייתה אחת הפעמים הראשונות שזמר עברי ביצע שיר שהוא עצמו הלחין. בנוסף, הוא שימש כשיר הנושא במופע יחיד שהעלה ישראלי, הראשון מסוגו בישראל. ישראלי ספג ביקורת הן על כך שכשחקן צעיר העז להעלות הצגת יחיד והן על הסגנון המוזיקלי, שהיה בהשראת השאנסונים הצרפתיים. חרף הביקורת, המופע זכה להצלחה.
ברבות השנים ביצעו את השיר אמנים נוספים, בהם גידי גוב, אריק סיני ולהקת סקסטה.
גמא במשולש דרומי

מאפיינים

γ במשולש דרומי הוא כוכב הסדרה הראשית לבן-כחלחל מסוג ספקטרלי A1 V, מסתו מוערכת ביותר מ-3 מסות שמש ורדיוסו מעט פחות מ-6 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו היא כ-9,400 קלווין והוא קורן בעוצמה גדולה פי 190 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך הטמפרטורה גבוהה בהרבה מזו של השמש כך שחלק משמעותי מקרינתו היא בתחום העל-סגול ובצרופה, הארתו הכוללת היא בעוצמה של פי 250 מזו של השמש. ספקטרום הקרינה של γ במשולש דרומי הוא חריג ומצביע על שכיחות לא רגילה של היסוד הנדיר אירופיום וכן של סטרונציום ושל כרום. ככל הנראה הסיבה לשכיחות החריגה היא שדות מגנטיים חזקים שנוצרים כתוצאה של סיבובו של הכוכב על צירו במהירות גבוהה של לפחות 200 קילומטר בשנייה. השדה המגנטי משפיע בצורה שונה על חומרים שונים ויוצר ריכוזים גבוהים שלהם על פני הכוכב. בעבר דווח שבהירותו של הכוכב משתנה מעט והוא סווג כחשוד כמשתנה, אך מדידות עדכניות יותר לא מצאו שינוי שעולה על מאית דרגת בהירות.