המלחמה בסמים

המלחמה בסמים הוא מונח אמריקאי המתייחס למערכה של איסור על סמים, סיוע צבאי, ופעילות צבאית, כשהמטרה המוצהרת היא לצמצם את הסחר הבלתי חוקי בסמים. מערכה זו כוללת סדרה של מדיניויות סמים שנועדו להרתיע ייצור, הפצה וצריכה של מה שממשלות והאו"ם מגדירים כסמים פסיכואקטיביים בלתי חוקיים. המונח נעשה פופולרי על ידי התקשורת זמן קצר לאחר מסיבת עיתונאים ב-18 ביוני 1971, של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון - יום לאחר פרסום הודעה מיוחדת מהנשיא ניקסון לקונגרס על מניעת ובקרת השימוש בסמים -ובמסיבת העיתונאים הכריז שהשימוש בסמים הוא "אויב הציבור מספר אחד". הודעתו לקונגרס כללה טקסט על הקדשת משאבים פדרליים נוספים ל"מניעת מכורים חדשים, ושיקום של המכורים הקיימים". ארגון "ברית מדיניות הסמים" מעריך כי ארצות הברית מוציאה 51 מיליארד דולרים בשנה על המלחמה בסמים.
בחודש יוני 2011, "הוועדה העולמית למדיניות סמים" פרסמה דו"ח ביקורתי על המלחמה בסמים, והצהירה: "המלחמה העולמית בסמים נכשלה, עם תוצאות הרסניות ליחידים ולחברות ברחבי העולם חמישים שנה לאחר תחילתה של האמנה לסמים נרקוטיים של האו"ם, ושנים לאחר שהנשיא ניקסון פתח במלחמה של ממשלת ארצות הברית בסמים, יש צורך דחוף ברפורמות מהותיות במדיניות הלאומית והעולמית לשליטה בסמים". הדו"ח זכה לביקורת מצד ארגונים המתנגדים ללגליזציה כללית של סמים.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
החוק הפדרלי הראשון בארצות הברית שהגביל הפצה ושימוש בסמים מסוימים היה חוק האריסון למיסוי סמים בשנת 1914. חוקים מקומיים במדינות ארצות הברית הופיעו כבר בשנת 1860.
בשנת 1919, נחקק בארצות הברית התיקון ה-18 - חוק היובש, האוסר על מכירה, ייצור, והובלה של אלכוהול, פרט לשימוש דתי או רפואי.
בשנת 1920, נחקק בארצות הברית חוק האיסור הלאומי (חוק ולסטד), שנחקק כדי לבצע את הוראות חוק היובש.
הבולשת הפדרלית לסמים הוקמה תחת מחלקת האוצר של ארצות הברית בחוק שנחקק ב-14 ביוני 1930.
בשנת 1933, בוטל בארצות הברית האיסור הפדרלי על אלכוהול על ידי חקיקת התיקון ה-21.
בשנת 1937, נחקק בארצות הברית חוק המס על הקנאביס. כמה חוקרים אומרים כי המטרה הייתה להרוס את תעשיית הקנבוס, במידה רבה כמאמץ של אנשי העסקים אנדרו מלון, רנדולף הרסט, ומשפחת דו פונט. עם המצאת המכונה להפרדת סיבי גבעולים, קנבוס הפך תחליף זול מאוד לנייר שהיה בשימוש תעשיית העיתונות. הרסט הרגיש מאויים על ידי מקור הנייר החדש מכיוון שהיו לו אחזקות עץ נרחבות. אנדרו מלון, מזכיר האוצר של ארצות הברית והאיש העשיר ביותר באמריקה, השקיע ממון רב בסיבים הסינתטיים החדשים של דופונט, ניילון, שהצלחתו תלויה בהחלפת המשאב המסורתי, קנבוס.
בשנת 1971, שני חברי קונגרס פרסמו דו"ח חמור על מגפת הרואין המתרחבת בקרב אנשי צבא אמריקנים בוייטנאם; 10%-15% מאנשי הצבא היו מכורים להרואין, והנשיא ניקסון הכריז ששימוש בסמים הוא "אויב הציבור מספר אחד".
בשנת 1973, המנהל לאכיפת הסמים (DEA) נוצר והחליף את הלשכה לסמים מסוכנים.
כבר בשנת 1982, סגן הנשיא ג'ורג בוש האב ועוזריו החלו פועלים למעורבותם של צבא ארצות הברית וה-CIA במאמצי המלחמה בסמים.

מעצרים וכליאה

לדברי ארגון משמר זכויות האדם, המלחמה בסמים גרמה לעליה במספר המעצרים ובאופן מכוון ולא מידתי בעיקר כלפי אמריקאים אפריקאים.
מצב הכליאה הנוכחי בארצות הברית כתוצאה מהמלחמה בסמים הגיע בכמה שלבים. עד שנת 1971, שלבים שונים בחוקים נגד סמים יושמו במשך יותר מ-50 שנה, עם עלייה קטנה מאוד של אסירים על כל 100,000 אזרחים. במהלך 9 השנים הראשונות לאחר שהנשיא ניקסון טבע את הביטוי "המלחמה בסמים", הנתונים הסטטיסטיים הראו על עלייה קלה בלבד במספר הכולל של הכלואים.
אחרי 1980, המצב החל להשתנות. בשנת 1980, בעוד שמספר המעצרים על כל הפשעים עלו ב-28%, מספר המעצרים בגין עבירות סמים עלה ב-126%. משרד המשפטים האמריקאי, שדיווח על ההשפעות של פעולות המדינה, הצהיר כי, משנת 1990 ועד לשנת 2000, "מספר גדל והולך של עבירות סמים היווה 27% מכלל הגידול במספר האסירים השחורים, 7% מכלל הגידול במספר האסירים ההיספנים, ו-15% מהגידול במספר האסירים הלבנים." בנוסף למעצרים או כליאות, ארצות הברית מגרשת רבים שאינם אזרחים, שהורשעו בעבירות סמים.
בשנת 1994, New England Journal of Medicine דיווח שכמיליון אמריקאים נעצרים בכל שנה כתוצאה מ-"המלחמה בסמים".
בשנת 2008, הוושינגטון פוסט דיווח שכ-1.5 מיליון אמריקאים נעצרים בכל שנה בגין עבירות סמים, חצי מיליון נכנסים לכלא. בנוסף, אחד מכל חמישה אמריקאים שחורים ריצה תקופת מאסר בשל חוקי הסמים.
המדיניות הפדרלית והמדינתית בארצות הברית מטילה גם עיצומים נוספים על מי שהורשע בעבירות סמים, כגון שלילת מוצרים ציבוריים או רישיונות, שאינם חלים על מי שהורשע בסוגים אחרים של פשע.

פערים בין גזרי דין

בשנת 1986, הקונגרס האמריקאי העביר חוקים שיצרו פער של 1 ל-100 בחומרת גזרי הדין על החזקה או סחר בקראק בהשוואה לעונשים על סחר באבקת קוקאין. החוק ספג ביקורת נרחבת על היותו מפלה מיעוטים, בעיקר שחורים, שהיו נוטים יותר להשתמש בקראק מאשר באבקת קוקאין. אנשים שהורשעו בבית משפט הפדרלי על החזקת 5 גרם של קראק קיבלו עונש חובה מינימלי של 5 שנים בכלא פדרלי. מצד שני, החזקת 500 גרם של אבקת קוקאין נשאה את אותו העונש. בשנת 2010, "חוק הענישה ההוגנת" חתך את פער גזרי הדין ל-1 על 18.
לדברי ארגון משמר זכויות האדם, סטטיסטיקות הפשע בארצות הברית מראות כי בשנת 1999, אמריקאים אפריקאים נמצאים בסיכון הרבה יותר גבוה להיעצר על עבירות סמים, בהשוואה למי שאינם מיעוטים, והם גם מקבלים עונשים וגזרי דין הרבה יותר נוקשים.
סטטיסטיקה משנת 1998 מראה כי ישנה אפליה גזענית רחבה בארצות הברית במעצרים, העמדה לדין, גזרי דין, ומוות. משתמשי סמים אפרו-אמריקאים מהווים 35% ממעצרי הסמים, 55% מההרשעות, ו-74% מהאנשים שנשלחים למאסר על עבירות החזקת סמים. אפרו-אמריקאים נשלחים לכלא מדינתי בגין עבירות סמים פי 13 יותר מאשר בני גזעים אחרים, למרות שהם רק כ-13% מכלל המשתמשים בסמים.