google/wiki40b huggingface dataset:
נמל צ'יטגונג

נמל צ'יטגונג (בבנגלית: চট্টগ্রাম বন্দর) הוא הנמל העיקרי של בנגלדש והנמל העמוס ביותר מן הנמלים שלחופי מפרץ בנגל. הוא נמל טבעי (שהוגדל מלאכותית), השוכן לגדות נהר קרנפולי בעיר צ'יטגונג. ב-2017 דורג על ידי לוידס במקום ה-71 בין הנמלים העמוסים ביותר בעולם. הוא משמש גם כבסיס הגדול ביותר של הצי הבנגלדשי.
בשנת 17–2016 עברו בנמל 23.48 מיליון טון מטען. בשנת 18–2017 הוא טיפל במכולות בהיקף של 2.808 מיליון יחידות TEU.

תולדות הנמל

קיימות עדויות על קיום נמל בצ'יטגונג מאז המאה הרביעית לספירה. הנמל היווה את בסיסה של המושבה הפורטוגזית בעיר במאות ה-16 וה-17. לאחר מכן בא הנמל תחת שלטון האימפריה המוגולית והפך למרכז חשוב לבניית אוניות. ב-1760 הועבר הנמל לשליטת חברת הודו המזרחית הבריטית.
הנמל המודרני בצ'יטגונג הוקם ב-1887 תחת שלטון הראג' הבריטי בהודו. בראשית המאה ה-20 הוא שימש כנמל העיקרי של מחוז מזרח בנגל ואסאם. חשיבותו עלתה במקביל לעלייה התלולה בתנועת הספנות במפרץ בנגל, אשר התחרתה בזו שבנמלי האוקיינוס האטלנטי. ב-1928 הכריזה ממשלת בריטניה על הנמל כנמל מרכזי בהודו הבריטית. הוא הפך לנמל חשוב עבור תעשיית הדלק שהתפתחה בבורמה ובאסאם. במלחמת העולם השנייה שימש הנמל את כוחות בעלות הברית במהלך המערכה על בורמה.
לאחר חלוקת הודו נכלל הנמל בתחומי פקיסטן המזרחית. מאה מעובדי הנמל נהרגו במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971. לאחר המלחמה עסק צי האוקיינוס השקט הסובייטי בסילוק מוקשים ואוניות טבועות מן הנמל. לאחר הקמת בנגלדש צמח הנמל ביחד עם התעשייה הכבדה שקמה במדינה. איגודי העובדים בו התחזקו במהלך שנות התשעים. בעשור הראשון של המאה ה-21 התרחב הנמל באופן משמעותי. הוא שימש את הודו, נפאל ובהוטן כנמל ביניים למטענים.

מתקני הנמל

בנמל קיימות 14 עמדות עגינה לאוניות מכולות ו-22 עמדות עגינה לאוניות מסוגים אחרים.
בנמל פועלים שישה טרמינלים למכולות, רובם בבעלות חברות פרטיות, ושישה טרמינלים לדלק ולדשנים.
הנמל מנוהל על ידי רשות נמל צ'יטגונג.
בנמל נמצא בסיס עיסא חאן, הבסיס הגדול ביותר של הצי הבנגלדשי, וממוקמת בו האקדמיה הימית של בנגלדש. הנמל מארח לעיתים קרובות כלי שיט צבאיים זרים ותרגילים ימיים הנערכים בשיתוף עם ציים זרים. בסמוך לנמל ממוקם שדה תעופה של חיל האוויר הבנגלדשי.
משמר החופים של בנגלדש אחראי על אבטחת הנמל. הנמל סבל רבות בעבר - במיוחד בשנת 2000 וב-2005 - מהתקפות של פיראטים, שגנבו ממנו ציוד נמלים נייד.
ברנרד בולצאנו

ביוגרפיה

ברנרד בולצאנו נולד בשנת 1781 בפראג. אביו, ברנרד פומפיוס בולצאנו, נולד בצפון איטליה ועבר לפראג, שם נישא למריה ססיליה מאורר, בתו של סוחר גרמני. מתוך שנים עשר ילדיהם, רק שנים הגיעו לבגרות.
בשנת 1796 החל בולצאנו את לימודיו באוניברסיטת קארל בפראג, שם למד מתמטיקה, פילוסופיה ופיזיקה. בשנת 1800 החל ללמוד גם תאולוגיה והוסמך ככומר בשנת 1804. בשנת 1805 מונה למרצה לפילוסופיה של הדת. בולצאנו התגלה כמרצה אהוד לא רק בלימודי דת אלא גם בפילוסופיה, ונבחר לראש המחלקה לפילוסופיה בשנת 1818. בולצאנו היה פציפיסט ושאף לשנות את החינוך, החברה והכלכלה כדי להניע את העולם לכיוון של שלום ולהפסקת המלחמות. עקב סירובו למתן את דעותיו פוטר מהאוניברסיטה בשנת 1819. הוא הוגלה מחוץ לפראג, אליה חזר רק ב-1842. הוא נפטר בפראג ב-1848.

מתמטיקה

בולצאנו קידם גישה פורמלית ומדוקדקת לחשבון אינפיניטסימלי, שבימיו היה מושתת על גישה אינטואיטיבית והסתמך על המושג אינפיניטסימל המעורפל. כתחליף לאינפיניטסימל הוא הגדיר בצורה מדויקת את המושג גבול, באופן דומה להגדרה הנהוגה כיום. גישה זו אפשרה לו להוכיח באופן פורמלי את משפט ערך הביניים ב-1817. כמו כן הוכיח לראשונה את המשפט היסודי של האלגברה באופן אנליטי לחלוטין, ללא שימוש בטיעונים גאומטריים המופיעים בהוכחה המקורית של גאוס.
במהלך הוכחת משפט ערך הביניים הוכיח בולצאנו את משפט בולצאנו-ויירשטראס. המשפט נשכח, ורק כחמישים שנה לאחר מכן הבין ויירשטראס את חשיבותו של המשפט והוכיח אותו מחדש באופן בלתי תלוי.
ב-1851, שלוש שנים לאחר מותו של בולצאנו, התפרסם ספר שלו שעסק באינסוף. בספר מופיעים כמה רעיונות מתורת הקבוצות, שהקדימו את המחקרים של גאורג קנטור.
Hot R&B/Hip-Hop Songs

Hot R&B/Hip-Hop Songs (בעברית: מצעד שירי הרית'ם אנד בלוז/היפ הופ הלוהטים) הוא מצעד פזמונים שבועי שמופק על ידי מגזין הבילבורד בארצות הברית.

היסטוריה

המצעד התחיל לפעול ב-1942, המצעד עוקב אחר השירים המצליחים והפולאריים בציבור העירוני או בעיקר בקרב אוכלסית האפרו אמריקאיים. בעבר המצעד היה בעיקר לסגנונות ג'אז, רית'ם אנד בלוז, דו-וופ, מוזיקת נשמה ופאנק (Funk), והיום הוא עוסק ברית'ם אנד בלוז והיפ הופ.
מ-30 בנובמבר 1963 עד ה-23 בינואר 1965, לא היה מצעד סינגלים של הז'אנר רית'ם אנד בלוז. המצעד הפסיק לפעול כאשר בילבורד העריכה שהוא לא נחוץ מכיוון שהייתה גלישה בין הז'אנרים רית'ם אנד בלוז לפופ לאור העלייה של חברת התקליטים מוטאון. המצעד חזר לפעול בתחילת 1965 כאשר חלה עלייה בשוני שבין הז'אנרים בעקבות תחילת תקופת הפלישה הבריטית ב-1964.
ב-11 בדצמבר 1999, בילבורד שינתה את השם של המצעד לHot R&B/Hip-Hop Singles & Tracks על מנת להדגיש את הקשר שבין ההיפ הופ לרית'ם אנד בלוז. ב-30 באפריל 2005 שם המצעד קוצר לHot R&B/Hip-Hop Songs. 
ב-20 באוקטובר 2012, שיטת הדרוג של המצעד שונתה, בגלל בעיית התאמה בין המצעד למצעד בילבורד הוט 100, שמדרג על פי מספר הורדות ועל פי זמן שידור ברדיו של שירי רית'ם אנד בלוז והיפ הופ.

האומנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים בצמרת המצעד

1. אריתה פרנקלין - 20 

1. סטיבי וונדר - 20 

3. לואיס ג'ורדן - 18 

4. ג'יימס בראון - 17 

5. ג'נט ג'קסון - 16 

6. הפיתויים - 14 

7. מייקל ג'קסון - 13 

7. מרווין גיי - 13 

9. אשר - 12 

9. אר. קלי - 12 

10. ריי צ'ארלס - 11
רחוב אגריפס

הרחוב בתרבות ובאמנות

בשנת 1964 צייר הצייר אריה ארוך ציור בשם "רחוב אגריפס". הציור נחשב לדעת יגאל צלמונה לאחת מיצירות האמנות הישראליות החשובות ביותר. הוא מוצג במוזיאון תל אביב לאמנות.
עלילת הספר "כעפעפי שחר" מאת הרב חיים סבתו מתרחשת באזור, והרחוב מוזכר בו.
גרייס פארק

ביוגרפיה

נולדה בלוס אנג'לס להורים ילידי דרום קוריאה. פארק עברה עם משפחתה לקנדה כשהייתה בת 22 חודשים. שם גדלה והתחנכה בשכונת קריסדייל, ונקובר שבקולומביה הבריטית. את לימודיה התיכוניים עשתה בתיכון "Magee Secondary School", ובשנת 1992 קיבלה תואר בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קולומביה הבריטית.

קריירת משחק

בשנת 2001 החלה לככב בסדרת הנוער הקנדית "אג'מונט", בתפקיד של תלמידת התיכון שאנון נג למשך כל חמשת העונות. בשנת 2004 החלה לשחק בסדרת המדע בדיוני "בטלסטאר גלקטיקה" בתפקיד שרון ולארי "מס' 8", סיילונית שהיא גם טייסת ראפטור. את תפקידה זה גילמה למשך 4 עונות, עד לסיום הסדרה כאשר הפרק האחרון שודר ב-20 במרץ 2009.  
בשנת 2007 השתתפה בסרט דרמת פשע העוסק בשכונה קוריאנית בניו יורק - "West 32nd". ב-2009 החלה לשחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "הגבול", בתפקיד הסוכנת המיוחדת ליז קרבר. ושנה לאחר מכן, שבה לשחק בעונה השלישית. 
החל משנת 2010 משחקת בתפקיד הבלשית קונו קלקואה ברימייק "הוואי חמש-אפס", בתפקיד ראשי למשך 7 עונות עד 2017. פארק הייתה מועמדת לפרס השחקנית בסדרת פעולה בטקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2013. 
בשנת 2018 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מיליון דברים קטנים" ב-ABC.  בשנת 2019 שיחקה במותחן הקנדי-אמריקאי "פריקים" לצד אמיל הירש.
איתי מרגלית

1994-1989

באליפות ישראל שנערכה בשנת 1989 זכה מרגלית לראשונה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.07 מטר. בחמש השנים הבאות הוא הגן על תוארו זה ובסך הכל זכה 6 פעמים ברציפות באליפות ישראל בקפיצה לגובה.

אליפות אירופה

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט אז יוגוסלביה בשנת 1990 סיים מרגלית במקום 24 והאחרון בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.10 מטר.

אליפות עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה ב-20 באוגוסט 1993 סיים מרגלית במקום 23 בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.20 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 1994 סיים מרגלית במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר.

1997

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז שבצרפת ב-8 במרץ 1997 סיים מרגלית במקום בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.20 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בקיץ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.24 מטר.

1998

באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה שבספרד במרץ 1998 סיים מרגלית במקום 9 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בקיץ באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בפעם השמינית שלו, בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.27 מטר ובאליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט שבהונגריה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 18 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר.

פרשת האמרוץ

בבדיקת שתן שנערכה בשנת 1999 נמצא אצל מרגלית סטרואיד אנאבולי, ננדרולון. הפיזיולוג שלו, מולי אפשטיין, טען כי במדובר בתוסף מזון מזוהם, ואחרי שנתיים של בדיקות מעבדה והליך ממושך, התברר שצדק והוא זוכה מכל אשמה.

חייו האישיים

כיום, משמש מרגלית כמנכ"ל חברת סטארהום.
ניסן לימור

ניסן לימור (28 בדצמבר 1944 - 17 בנובמבר 2017) היה חוקר המגזר השלישי והשכלה גבוהה בישראל, שימש מנכ”ל בית הנשיא, מנכ”ל המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב.

ביוגרפיה

בזמן שירותו הצבאי שהה בארצות הברית והיה במחזור הראשון מבין אלה שהביאו את טילי ההוק לישראל.
לימור השלים תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון, שניהם באוניברסיטה העברית. השלים תואר שלישי במדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
היה מנכ”ל בית הנשיא, מנכ”ל המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב, מנהל פרויקט לפיתוח התעשייה/הכשרה מקצועית של הבנק העולמי בישראל, יועץ לנשיא המדינה ולשר הכלכלה.
הניח אשה, ד"ר אריאלה לימור ובת מנישואים קודמים. מבין אחיו, שלושה עוסקים בתחום התקשורת, יחיאל לימור, רפי מן ואיזי מן.

באקדמיה

לימור היה חוקר בכיר במכון למשפט ולפילנתרופיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר.
לימד בתוכניות לניהול מלכ"רים באוניברסיטה העברית בירושלים, מרכז ללימודים אקדמיים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת בר-אילן. 
לימור כתב חמישה ספרים בנושאי המגזר השלישי בישראל ופרסם עשרות מאמרים ודוחות על המגזר השלישי ונושאי השכלה גבוהה בישראל.
טובה מילוא

ביוגרפיה

מילוא נולדה ב-3 ביולי שנת 1964 בישראל ומתגוררת בכפר סבא.
היא סיימה את התואר הראשון בטכניון בשנת 1985. את התואר השני סיימה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1989. בשנת 1992 קיבלה את תואר הדוקטור מאוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחייתו של פרופסור כתריאל בארי. את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת טורונטו ובמוסד הצרפתי למחקר במדעי המחשב ואוטומציה INRIA  לפני שהצטרפה לסגל באוניברסיטת תל אביב בשנת 1995. היא נשואה ואם לשניים.

עבודתה האקדמית

מילוא היא ראשת הקבוצה למערכות בסיסי נתונים בבית הספר למדעי המחשב. היא כותבת לכנס לעקרונות בסיסי נתונים והיא האישה הראשונה (והיחידה, נכון לשנת 2015) שנשאה את נאום המפתח בכנס.
היא השתתפה בצוות העריכה של כתבי עת בנושא בסיסי נתונים, בהם כתב העת VLDB  וכתב העת TODS. היא שימשה כיושבת הראש בכנסים רבים, בהם: PODS'03, VLDB'09, ICDT'11 ועוד.

נושאי מחקר

תחומי המחקר של פרופסור מילוא עוסקים במערכות בסיסי נתונים וניהול מידע ברשת האינטרנט. היא עוסקת גם באיסוף מידע על סמך ההמונים, באינטגרציית מידע, ב-XML ומידע מבני באופן חלקי; שירותי ויישומי רשת; תהליכים עסקיים; שפות בסיסי נתונים ותבנית מידע.

מאמרים ופרסומים

מילוא השתתפה בכתיבת מעל 200 מאמרים שהתפרסמו בכנסים ובכתבי העת בתחום בסיסי נתונים. בנוסף, היא כתבה ספר על תהליכים עסקיים. מאמריה צוטטו למעלה מ-9700 פעמים במאמרים שונים, ומדד h-index שלה הוא 50.
הוועד היהודי-האמריקאי

הוועד היהודי-האמריקאי (AJC‏, ראשי תיבות באנגלית של "The American Jewish Committee") הוא ארגון יהודי-אמריקאי שנועד לשמור על זכויותיהם של יהודים במדינות מחוץ לארצות הברית. 
הארגון מורכב מכמה עשרות אלפי חברים מהאליטות החברתיות והכלכליות של יהודי ארצות הברית.

היסטוריה

הארגון הוקם בניו יורק בפברואר 1906 על ידי 35 מבני האליטה היהודית-אמריקאית ממוצא גרמני. ברקע היווסדו עמדה מצוקת יהודי רומניה ורוסיה בשנים שקדמו להקמתו. מטרתו הייתה למנוע פגיעה בזכויות האזרחיות והדתיות של היהודים בעולם, לדאוג לשמירה על יכולתם הכלכלית והתרבותית ולארגן סיוע כמענה למצוקות. למעשה הוועד היה הארגון האתני-דתי הראשון בארצות הברית שנוסד למען הגנה על זכויותיו וזכויות בני עמו או דתו בחוץ לארץ.
בשנותיו הראשונות, הוועד היה הארגון החשוב ביותר של יהודי ארצות הברית, כאשר גם המהגרים חשו תלות במנהיגיו. הארגון שאב כוחו לא ממספרים, אלא מן האיכות ומן המעמד של חבריו שנבחרו בקפידה. בדרך כלל עמדו בראשו יהודים שהתערו היטב בחברה, מבוססים כלכלית ונטייתם הדתית רפורמית. למשל, אוסקר שטראוס (Strauss), שהיה שר העבודה וידיד התנועה הציונית, השופטים מאיר סולצברגר (Solzberger), שהיה הנשיא הראשון של הוועד, ולואי מרשל (Louis Marshall), שהחליפו ב-1912, ובעל ההון ג'ייקוב שיף (Schiff).
הוועד רשם הצלחה ראשונה כאשר במסע ציבורי נמרץ ומוצלח, בהנהגת מרשל ושיף ביטלה ארצות הברית חוזה עם רוסיה בתגובה ליחסה אל היהודים. האוריינטציה של הוועד הייתה כלפי אמריקניזציה רבה ככל האפשר, התנגדות ללאומיות יהודית בארצות הברית, כמו גם "התיישרות" ככל האפשר עם עמדת הממשל, ומכאן יחסו המסויג כלפי הציונות. הארגון לא שאף להיות ארגון המונים. בוועד היו מספר מצומצם של כמה עשרות חברים, רובם תומכים פיננסיים ומיעוטם בתפקידי ביצוע, וכוחו נבע ממשקלם הסגולי ומקשריהם עם הממשל. אפילו הרחבת בסיסו הייצוגי נעשתה בפיקוח קפדני של מייסדיו. בין מלחמות העולם הפך מארגון של יוצאי גרמניה לארגון מגוון יותר, אם כי הדומיננטיות בו הייתה עדיין של יוצאי גרמניה בני דור שני ושלישי. כן הפך מארגון אנטי-ציוני ללא-ציוני, למשל, נכון היה לסייע ליהודי א"י כפרטים, אך לא על בסיס מדיני ועם זאת הוועד הביע תמיכה בהצהרת בלפור.
מרשל, שהוכר כמנהיגה של יהדות ארצות הברית, עמד בשנות ה-20 בראש הארגון עד מותו ב-1929. החליף אותו פליקס ורבורג (Warburg) שכיהן עד 1937. משנות הארבעים הראשונות עמד בראש הוועד ג'וזף מ. פרוסקאואר (Proskauer), שתחילה הפך חזרה את הכיוון המתקרב-לציונות. לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ושינה הוועד את עמדתו לנוכח המציאות בה ארץ ישראל הייתה המקלט היחיד לפליטי השואה, ותמך לאחר התלבטות בתוכנית החלוקה, אפילו לאחר שארצות הברית חזרה בה מתמיכתה בהחלטה.
משנת 1982 הוועד מפעיל את תוכנית Project Interchange, המביאה מנהיגים מרחבי העולם לסמינרים חינוכיים בישראל.
הוועד היה הארגון היהודי הראשון שחידש את הקשרים עם גרמניה לאחר השואה. זמן קצר לאחר איחוד גרמניה מחדש, פתח הארגון משרד בברלין. בתחילת מאי 2006 הוזמנה אנגלה מרקל לנאום בכנס לציון מאה שנה לקיומו של הוועד. זו הייתה הפעם הראשונה שקנצלר גרמני הוזמן להופיע בפני העצרת השנתית של הארגון.
הארגון הקים סניף בירושלים, ישראל, בשנת 1962, שפעיל עד היום. 
מנכ"ל הארגון הבינלאומי הוא דייוויד האריס, ומנכ"ל הארגון בארץ היא סא"ל (מיל') אביטל ליבוביץ'.
צ'ורנומורסק

היסטוריה

באזור בו שוכנת העיר היו כפרים קטנים שראשיתם במאה ה-18. בשנת 1950 בנו הסובייטים מפעל צבאי במקום, ובשנת 1952 הוגדרה כעיר. שם העיר, איליצ'יבסק, ניתן לה על שם ולדימיר איליץ' לנין, מייסד ברית המועצות.
העיר היא עיר מתוכננת שנבנתה על מנת לשמש בסיס לחברת הספנות "Black Sea Shipping Company", אז חברת הספנות הגדולה בעולם.
ב־2016 הראדה העליונה של אוקראינה שינתה את שם העיר לצ'ורנומרסק, על שם הים השחור, במסגרת שינוי כל שמות המקומות באוקראינה שנקראו על שם אישים ואירועים קומוניסטיים.

נמל

הנמל הימי בעיר, שהוא אחד הנמלים החדשים בים השחור, נבנה בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים בתקופת אוקראינה הסובייטית.
אל הנמל מגיעה מסילת רכבת המקשרת אותו לקייב, מינסק, וילנה וקלייפדה. בנמל פועלים קווי מעבורת בינלאומיים לורנה שבבולגריה, ופותי ובתומי שבגאורגיה.
אדוורד מונק

ביוגרפיה

בילדותו היה מונק מוקף חולי ומוות: אמו חלתה בשחפת ומתה כאשר היה בן חמש, ובהיותו בן 14 מתה אחותו שהייתה מבוגרת ממנו בשנה אחת בלבד. גם שני אחיו הנוספים חלו.
בעקבות נסיעה לפריז בשנת 1889 לביקור בתערוכה העולמית, התוודע מונק לאימפרסיוניזם הגרמני ולאמנים הנחשבים פוסט-אימפרסיוניסטים, דוגמת פול גוגן ואנרי דה טולוז-לוטרק, בעקבות זאת החל להתגבש סגנונו האישי והעמוק, ושימושו בקו המתפתל והזורם דמה לקוויות המאפיינת את סגנון האר נובו, אולם השימוש של מונק בקו לא היה למטרה דקורטיבית כשם שהוא מופיע בביטויי האר נובו, אלא ככלי לביטוי של תובנות פסיכולוגיות.
עבודתו הבשלה של מונק עוסקת בתגובתו של היחיד אל מול החברה. הציור הידוע ביותר של מונק הוא "הצעקה", שבו דמות אקספרסיבית הניצבת על גשר צועקת אל מול הצופה. ציורים אחרים מציגים נושאים כגון ערפד המתנשק עם עלמה או ילדה גוססת במיטתה. ציורו המפורסם "הצעקה" יכול להתפרש כסמליות לייסורי האדם המודרני. הציור מציג דמות חדורת פאניקה המזכיר בעיצובה גווייה ועובר כאחד. היא מכותרת בקווים מתפתלים של שמים באדום עז. בעבודה זו מועלית החרדה לרמה קוסמית. כאשר נשאל על "הצעקה" אמר כי ההשראה נבעה מסיוט אשר חלם בלילה: בעודו מביט ממרחק רב על גשר שמע זעקה מחרידה מבלי שיכול לראות את מקורה. במקום זאת רק ראה הולכים ושבים ממשיכים לנוע על הגשר. 
סגנון הציור של מונק הוא אקספרסיבי עם משיכות מכחול ברורות, קווים דינמיים, נטייה לצבעים כהים ומלנכוליים, שימוש בקווי קונטור ועוד.
מונק יצר גם ליטוגרפיות של עבודותיו. חלק מציוריו מופיעים בגרסאות אחדות.
מונק בעבודותיו עוסק בעיקר בביטוי חרדותיו ורגשותיו העזים.
מונק היה בעל השפעה מרכזית על כל האמנים האקספרסיוניסטים של אותה תקופה, שחיפשו את הדרך לבטא בעוצמות חזקות את מה שעובר עליהם מבפנים.
מונק הרבה להתרשם מתמונותיו של גוגן שמהן למד על האפשרות ליצוק את הרגש העז בדפוס של חוויות אוניברסליות באמצעות השימוש בצורות מופשטות, מעוגלות ובאזורי צבע טהור רבי-משמעות.
מונק היה עסוק באופן כפייתי בכל אשר קשור לחולי ומחלות, דמויות בודדות ומיואשות.
דימוייו של מונק מזכירים סיוטי בלהות חוזרים ונשנים, שמהם שאף כמדומה להשתחרר על ידי ציורם שוב ושוב. בעבודותיו טיפל מונק באופן ישיר בסוגיית נבכי הנפש והרגש. בשנת 1908 אושפז בשל התקפת חרדה ודיכאון. הוא טופל בנזעי חשמלי ואחרי האשפוז השתנה סגנונו ונעשה רגוע יותר: רבים מציוריו אז היו ציורי טבע.
מונק נפטר בשנת 1944, בגיל 81, סמוך לעיר אוסלו, שלה הוריש את כל עיזבונו הגדול, שכלל יותר מ-1,000 ציורים ואלפי תחריטים ורישומים. ב-1963 נפתח באוסלו מוזיאון מונק המוקדש ליצירותיו של האמן, ומאז מוצגות בו תערוכות קבועות ומתחלפות המוקדשות להיבטים שונים ביצירתו.
"רביעיית מיתרים המבוססת על שלושה ציורים של אדוורד מונק", מאת המלחין ההולנדי אוסקר ואן דילן, כלולה בתקליטור של מלחיני אסכולת רוטרדם, שהוציאה בשנת 2007 החברה ההולנדית Etcetera Records בנגינת רביעיית ה"דוּלן".
ליידה (כדורגל)

היסטוריה

הקבוצה המקורית נוסדה בשם הספרדי לרידה בלומפיה (Lérida Balompié), ובשנת 1947 אוחדה עם מספר קבוצות מקומיות וקיבלה את השם אוניון דפורטיבה לרידה (Unión Deportiva Lérida).
בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה בליגה המחוזית, שהיוותה הרביעית ברמתה בספרד בתקופה זו. בשנת 1943 עלתה לראשונה לליגה השלישית וכעבור 6 שנים, לראשונה בתולדותיה, עלתה לליגה השנייה. כבר בעונתה היחידה השיגה את העפלתה הראשונה לליגה הבכירה, בשנת 1950, אך ירדה כעבור שנה בלבד.
לאחר הירידה שמרה הקבוצה על מקומה בליגה השנייה, אך אחרי 6 עונות ירדה לליגה השלישית. המעבר בין הליגות נמשך כאשר בשנת 1965 עלתה לליגה השנייה, שם שיחקה 3 עונות עד שירדה שוב, ובשנת 1970 חלה ירידה נוספת, כשירדה לליגה הרביעית, אך הקבוצה חזרה לליגה השלישית לאחר שנה.
בשנת 1978, מספר שנים לאחר מותו של הרודן פרנסיסקו פרנקו, שבתקופת כהונתו אסר על קבוצות כדורגל לבחור בשמות לא ספרדיים, שינתה הקבוצה את שמה לגרסה הקטלאנית, אוניו אספורטיבה ליידה.
בשנת 1987, לאחר 19 שנים, חזרה ליידה לליגה השנייה, כאשר שיחקה 16 שנים רצופות בליגה השלישית. תקופה זו הייתה טובה עבור הקבוצה, שאף על פי שירדה בשנת 1989, חזרה כעבור שנה ואף בסוף עונת 1992/1993 עלתה לליגה הבכירה לראשונה מזה 43 שנים. זו הייתה עונתה האחרונה עד כה של הקבוצה בליגה הבכירה, אותה סיימה במקום ה19.
עד שנת 2001 שיחקה בליגה השנייה, אז ירדה לליגה השלישית פעם נוספת. בשנת 2004 חזרה לליגה השנייה, אך שהתה בה רק שנתיים, ובסוף עונת 2005/2006 ירדה בפעם האחרונה מהליגה השנייה, לשם לא חזרה עד כה.
הקבוצה שיחקה בליגה השלישית עד שבשנת 2011 התפרקה ממניעים כלכליים. לשמחתם של האוהדים, אנשי עסקים הקימו קבוצה חדשה בשם ליידה אספורטיו, שם דומה ואף סמל דומה לזה של הקבוצה הקודמת. הקבוצה החדשה רכשה את זכויות ההשתתפות בליגה השלישית של הקבוצה שהתפרקה ולמעשה המשיכה את דרכה מאין שהפסיקה.
מאז הוקמה הקבוצה החדשה, ליידה אספורטיו מגיעה דרך קבע לצמרת ואף משתתפת 3 פעמים בפלייאוף. בעונת 2015/2016, 10 שנים לאחר השתתפותה האחרונה בליגה השנייה, הגיעה עד לגמר הפלייאוף, לאחר שעברה את ברקאלדו וריאל מדריד קסטיליה. בגמר שיחקה נגד סביליה אתלטיקו, קבוצת המילואים של סביליה, וליידה הפסידה 4-5 בפנדלים.
אברהם יפה שלזינגר

ביוגרפיה

נולד בתל אביב כבן זקונים לרב מרדכי יפה-שלזינגר אב"ד אייזנשטט, רב קהילת "חוג חת"ם סופר" בתל אביב וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, ולרבנית רייזל. למד בתלמוד תורה "יסודי התורה" בתל אביב, ובישיבת קול תורה בראשות הרב שלמה זלמן אוירבך. בחלק מתקופה זו ישן בביתו של הרב יחזקאל אברמסקי. לאחר מכן עבר לישיבת חברון, ששכנה אז בגאולה, ובין היתר למד בחברותא עם הרב אהרן יפה'ן.
עוד לפני חתונתו כבר סמכו לרבנות הרב אברהם יפה'ן. כמו כן קיבל היתר הוראה מהרב ישראל וועלץ, מהרב משה חברוני ומהרב שמואל הלוי וואזנר.
בשנת תשכ"ח נישא לגיטל, בתו של הרב בצלאל שטרן, גאב"ד מלבורן ווינה ובעל תשובות 'בצל החכמה'. בני הזוג התגוררו בקריית מטרסדורף בירושלים. בתקופה זו מסר 'חבורות' שבועיות בביתו. בין משתתפי החבורה היה הרב יהושע ארנברג. לאחר כשנתיים עבר לתל אביב ועמד שם בראשות הכולל המקומי של קהילת 'חוג חת"ם סופר'.
בחודש חשוון תשל"ג נבחר לכהן כרב קהילת "מחזיקי הדת" בז'נבה, וכעבור חצי שנה החל לכהן שם.
בשנת תשס"ו פתח בית מדרש ברחוב סורוצקין בירושלים, וקרא לו "בצל החכמה", על שם חמיו. במקום בית כנסת וכולל ערב ללימוד סדר קדשים בראשות חתנו הרב אברהם הירשוביץ.
בשנת תשע"ח עלה לישראל. בקיץ תשע"ט נפתחה ישיבת 'בצל החכמה'  בנשיאותו. הרב שלזינגר מוסר בה שיעור כללי מדי שבוע וכן הוא מוסר שיעורים שבועיים בבית הכנסת 'צופיוף' בשכונת הבוכרים. 
הרב שלזינגר עומד בנשיאות "גנזך קידוש השם" יחד עם הרב ישראל מאיר לאו, כמו כן הוא נשיא "כולל זיבנברגן", ובשנת ה'תשנ"א התמנה לאמרכל 'כולל שומרי החומות – קופת רבי מאיר בעל הנס'. כיהן כחבר נשיאות מרכז רבני אירופה עד תשס"ט.
הרב שלזינגר הוא חתן פרס ירושלים לספרות תורנית לשנת תשס"ח.

משפחתו

הרב שלזינגר הוא צאצא של בעל הלבוש, רבי מרדכי יפה, של רבי עקיבא איגר ושל החת"ם סופר.
לרב שלזינגר ארבעה בנים וארבע בנות. בנו הרב עקיבא מכהן כראש כולל 'טשאבא' בשכונת סטמפורד היל בלונדון. חתנו הרב חיים אהרן פרידמן גר בניו יורק ומשמש מנהל רוחני של ישיבת קאשוי ואב"ד קהילת 'מגן אברהם' בבורו פארק.
אחיו הם הרב שמואל עקיבא, רבה של שטרסבורג, והרב יוסף, רבה של פרנקפורט. גיסיו הם הרב אליהו ברוך וואלט, רבה של סאו פאולו (חתן אביו), הרב חיים שטרן - רבה קהילת מחזיקי הדת בווינה והרב שמחה בונם סופר מפרשבורג (חתן חמיו).
אטלס 3

תיאור

האטלס 3 היה בעל שני שלבים. השלב הראשון היה שלב חדש והשלב השני היה שלב הקנטאור, ששימש את מרבית השיגורים האמריקנים משנות ה-60 ועדיין נמצא בשימוש היום באטלס 5. מנועי השלב הראשון הם מנועי ה-RD-180 הרוסיים שמשמשים בין היתר באטלס 5. האטלס 3 יוצר בשתי גרסאות, האטלס 3A שהיה הטיל הבסיסי, והאטלס 3B שהיה בעל שלב הקנטאור עם שני מנועים.

שיגורים

השיגור הראשון של האטלס 3 היה ב-24 במאי 2000, בו נשא את לוויין התקשורת Eutelsat W4 למסלול גאוסטציונרי. כל שיגורי האטלס 3 בוצעו ב-SLC-36B מנמל החלל קייפ קנוורל. טיסתו האחרונה של האטלס 3 התקיימה ב-3 בפברואר 2005 עם שיגור מטען סודי עבור משרד הסיור הלאומי האמריקאי.
קונכייה

קוֹנְכִיָּה היא קליפת מגן קשיחה, מעין שלד חיצוני המאפיין את מערכת הרכיכות. שמה השני בן ימינו של הקונכייה הוא קוֹנְכִית. בארמית מכונה הקונכייה: קוֹנְכִיתָא; ובלטינית: concha. 
הקונכייה היא קליפת מגן גירנית בעיקרה, עם מעט חלבון סיבי, המופרשת החוצה מן הגלימה (mantle). היא מעניקה מקלט מפני פגיעות טורפים ומפני יובש. הקונכייה נפוצה מאוד ברוב המחלקות של מערכת הרכיכות, ביניהם החלזונות והצדפות, ונעדרת או מנוונת בדרך כלל אצל הראש-רגלאים.
הקונכייה היא מבנה קשיח וחיוני עבור הרכיכה. הקונכייה מגינה מפני טורפים ומהווה מסתור מפני יובש בהיותה בלתי חדירה כמעט למים. הקונכייה ספירלית-בורגית ועשויה מחלבונים וחומר גירני (המורכב מסידן).

קונכייה בתרבות האנושית

חקר הרכיכות (מלקולוגיה) החל באיסוף, מיון וקטלוג של קונכיות, ענף שנקרא קונכיולוגיה. הפילוסוף אריסטו היה הראשון לפרסם מחקר על הרכיכות ופרסום זה היה קנוני עד הרנסאנס ותחיית המדעים בתחילת העת החדשה. אז נעשה איסוף קונכיות והצגתן לראווה בארונות תצוגה (שנקראו "קאבינט") פופולרי למדי בקרב מעמד האצולה. משלחות חוקרים יצאו לאיסוף קונכיות אקזוטיות ברחבי העולם. בהמשך, עם התרחבות מדעי הטבע בסוף המאה ה-17, החל מחקר ביולוגי ושיטתי יותר של הרכיכות והחלזונות בפרט.
אחד השימושים של קונכייה הוא ככלי נשיפה, בייחוד חלזונות ממיני חצוצרת הים וחצוצרה אצילה. לקונכייה ככלי נשיפה יש שימוש טקסי בהינדואיזם ובתרבויות איי האוקיינוס השקט. השימוש בקונכייה ככלי נשיפה נמוך כיום לעומת העבר. יש הנוהגים לאסוף קונכיות וצדפות על שפת הים ובמקומות לאורך החוף ואף צוללים ואוספים קונכיות מרשימות מקרקעית הים, ומציעים אותן למכירה.
מקס וולף

ביוגרפיה

מקסימיליאן פרנץ יוזף קורנליוס וולף נולד בהיידלברג לאליז ודוקטור פרנץ וולף. בשנת 1888, בגיל 25, קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת היידלברג והצטרף לצוות האוניברסיטה בשנת 1890.
במהלך עבודתו באוניברסיטה גילה 248 אסטרואידים. האסטרואיד הראשון שגילה, היה ברוסיה 323 על שם קתרין וולף ברוס, נדבנית אמריקאית שתרמה סכום גדול למצפה הכוכבים בהנהלתו, לקניית טלסקופ חדשני. ב-22 בפברואר 1906 גילה את האסטרואיד הטרויאני הראשון 588 אכילס שנקרא כך על שם אכילס מהמיתולוגיה היוונית. בשנת 1909 הוא גילה את גלקסיית וולף-לונדמרק-מלוט שנקראת על שמו ועל שם האסטרונומים שסיווגו אותה. בשנת 1918 הוא גילה את הכוכב וולף 359, ננס אדום בקבוצת הכוכבים אריה ושהוא אחד הכוכבים הקרובים לכדור הארץ. יחד עם אדוארד ברנרד הוא גילה שאזורים חשוכים יותר של הגלקסיה הם למעשה ענני גז ואבק אשר מסתירים את הכוכבים הרחוקים יותר.
בשנת 1914 קיבל את מדליית הזהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה. בשנת 1930 קיבל את מדליית ברוס מהאגודה האסטרונומית הפסיפית בעבור מפעל חיים והישגים יוצאי דופן באסטרונומיה.
מכתש וולף  על הירח קרוי על שמו. אסטרואיד 827 Wolfiana  שהתגלה ב-1916 על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמו.
האסטרואיד 1152 Pawona  נקרא על שמו ועל שם האסטרונום מקס וולף כהוקרה על שיתוף הפעולה בינם. שם האסטרואיד מכיל שילוב של שמותיהם (Pa, Wo) עם סיומת לטינית בנקבה. השם הוצע על ידי האסטרונום השוודי אספלינד. 
וולף היה נשוי לג'יזל ולהם היו שלושה בנים. נפטר ב-3 באוקטובר 1932, בגיל 69.

תגליות אסטרונומיות

וולף גילה מספר רב של אסטרואידים, שביטים וגם סופרנובות.

שביטים

וולף היה שותף בגילויים של מספר שביטים ובינם 14P/Wolf  ו43P/Wolf–Harrington . וולף זכה בתחרות מול אדוארד ברנרד מי יהיה הראשון שיצפה בשובו של שביט היילי באפריל 1910.

סופרנובות

וולף גילה ארבע סופרנובות ובינן SN 1895A, SN 1909A, SN 1920A, ויחד עם קרל וילהלם ריינמות' (Karl Wilhelm Reinmuth) את SN 1926A.