google/wiki40b huggingface dataset:
השאילתות (פיזיקה)

השאילתות (באנגלית: The Queries) הוא הכרך השלישי של ספרו של אייזק ניוטון "אופטיקה", אשר מכיל אוסף של שאלות (שמספרן הגיע עד ל-31 במהדורה הרביעית של "אופטיקה") הנוגעות במישרין למחשבותיו האחרונות של ניוטון על הפאזלים העתידיים של המדע. שאילתה 31 זכתה לפרסום מיוחד, שכן במובנים רבים התניעה את העבודה המאומצת של הסיווג והקטלוג הכימי של חומרים שנעשתה במאה ה-18. באופן יותר ספציפי, היא תרמה לחקר האפיניות (זיקה כימית), כשעשרות טבלאות האפיניות שהוכנו במאה ה-18 התבססו רבות על התיאורים של ניוטון לגרדיאנטי אפיניות.

סקירה כללית

אופטיקה מסיימת באוסף של "שאילתות". במהדורה הראשונה, היו 16 שאילתות כאלה; מספרן גדל במהדורה הלטינית, שפורסמה ב-1706, ולאחר מכן במהדורה האנגלית המחודשת, שפורסמה ב-1718. האוסף הראשון הורכב משאילתות קצרצרות, אולם במהדורות המאוחרות יותר הן הפכו לחיבורים קצרים, הממלאים עמודים רבים. במהדורה הרביעית של 1730, היו 31 שאילתות, והייתה זו "השאילתה ה-31" המפורסמת, אשר, במהלך שתי המאות הבאות עוררה עניין רב, והתניעה ספקולציות ופיתוחים של התאוריות של זיקה כימית.
השאילתות, במיוחד המאוחרות יותר, דנות במגוון של תופעות פיזיקליות, ומרחיקות לכת הרבה מעבר לפירוש הצר של נושא האופטיקה. הן עוסקות בטבעו של החום ותהליכי ההעברה שלו; בסיבות אפשריות לכבידה; בתופעות חשמליות; בטבעה של הפעולה הכימית; בדרך שבה אלוהים ברא את החומר "בהתחלה"; בדרך הנאותה לחקור את המדע; ואפילו בניהול האתי של בני אדם. השאילתות הללו אינן באמת שאלות במובן המקובל; כמעט כולן נכתבות בצורתן השלילית, כשאלות רטוריות. כדוגמה, ניוטון לא שואל האם האור "הינו" או "עשוי להיות", בעל סממנים חומריים. במקום זאת, הוא מצהיר: "האין האור גוף חומרי?", באופן שמעיד על כך שלניוטון הייתה תשובה, אך זו עשויה להימשך דפים רבים. כפי שסטפן היילס (אחד מחסידי ניוטון בתחילת המאה ה-18) הצהיר בבירור, זה היה אופן ההסבר של ניוטון באמצעות "שאילתות".
מדענים אחרים הלכו בעקבות דרכו של ניוטון. הם ראו שהוא הציב מעיין פילוסופיית טבע מחקרית שבה המקור הראשוני לידע הוא הניסוי. מורשת ניוטונית זו של פילוסופיית טבע ניסויית הייתה שונה מזו המבוססת על היקשים מתמטיים. במובנים מסוימים, אופטיקה ביססה סוג של מסורת ניוטונית אשר במהלך המאה ה-18 עלתה בחשיבותה על פילוסופיית הטבע המתמטית של הפרינקיפיה. כמה מממשיכי דרכו הבולטים של ניוטון בקידום פילוסופיה זו כוללים את בנג'מין פרנקלין, אנטואן לבואזיה וג'יימס בלאק.
המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה

בניין המרכז האקדמי

במקום בו שוכן המרכז האקדמי היה מבנה ששימש בעבר כמרכז נוער. המבנה ניתן למרכז האקדמי על ידי עיריית חיפה לשם הפיכתו למשכנו החדש של המרכז האקדמי. לאחר תחרות בין מרצי המחלקה לאדריכלות, זכו האדריכלים יורם פופר ואלי הירש, בשיתוף לוסיאנו סנטנדראו, לתכנן את המבנה. המבנה הוא חלק ממכלול הכולל כיכר המקשרת בין הרחוב הראשי של המושבה הגרמנית לבין המרכז האקדמי. פנים המבנה מודרני ודינמי וחיצוניותו משתלבת באופי הבניה במושבה הגרמנית. בשנת 2007 זכו האדריכלים המתכננים בפרס אות העיצוב על מבנה המרכז האקדמי.
קומת הכניסה של המבנה משמשת כגלריה לתערוכות מתחלפות של בוגרי המוסד ואמנים נוספים.

אגודת הסטודנטים

אגודת הסטודנטים של המרכז האקדמי ויצו חיפה מוכרת כמלכ"ר משנת 2011. האגודה מורכבת מארבע מחלקות: דוברות וניו-מדיה, רווחה, אקדמיה ותרבות. בראש כל מדור יושב רמ"ד הכפוף ליו"ר האגודה. כל פעילי האגודה הם סטודנטים במכללה ומטרת כולם לייצג, לתמוך ולסייע לסטודנטים בזמן הלימודים.
האגודה פועלת כל העת בתוך המכללה ומחוצה לה, החל מחברות בהתאחדות הסטודנטים הארצית ועד לפעילות כחלק משדולה בכנסת, על מנת ליצור עבור הסטודנטים את התנאים האקדמיים והחברתיים הטובים ביותר.
הנס תילו שמידט

קורותיו

שמידט נולד למשפחה מן המעמד הבינוני. הוכשר ככימאי ונישא ב-1916 לשרלוטה שפר (Speer). אמה הייתה תופרת כובעים וניהלה את העסק המשפחתי המצליח ברחוב פוטסדאם בברלין. בזכות אחיו הבכור, רודולף שמידט, קצין בצבא, שהצליח להשאר בתפקידו, למרות הקיצוצים בצבא בעקבות הסכם ורסאי, זכה למשרה במטה הצופן של הוורמאכט.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, הועסק שמידט במטה הצופן של הכוחות הגרמניים המזוינים. מעט לאחר שהגרסה הצבאית של האניגמה הוכנסה לשימוש, יצר הנס קשר עם המודיעין הצרפתי והציע לספק מידע אודות המכונה החדשה. גוסטאב ברטרנד מהמודיעין הצרפתי אישר את העסקתו והוא קיבל את שם הצופן אשֶה.
בשנים הבאות, נפגש הנס עם מפעיליו הצרפתים בערים אירופאיות שונות והעביר לידיהם עותקים של חוברת ההפעלה של מכונת האניגמה, נוהלי תפעול ורשימות של תצורות מפתחות. ברם, אפילו מידע זה לא הספיק למודיעין הצרפתי על מנת לפענח את ההודעות של האניגמה. גם הבריטים שעמם עמד ברטרנד בקשר לא עשו פריצת דרך כלשהי בנושא.
בדצמבר 1932, ברטרנד חלק את המודיעין שהושג מ"אשֶה" עם הביורו שיפרוב הפולני. מריאן רייבסקי בנה מערכת של משוואות ליצוג חיווטי הרוטורים הסודיים של האניגמה. תצורות המפתחות שסיפק אשֶה עזרו למלא חלק מהנעלמים במשוואות ובכך סייעו בשחזור החיווטים. לאחר הישג זה, עלה בידי הפולנים לקרוא הודעות שהוצפנו על ידי האניגמה במהלך 7 שנים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך ניסוי בן שבועיים בשנת 1938 הם קראו ופענחו במלואם 75% מכלל הירוטים שבוצעו להודעות האניגמה של הורמאכט; הישג מרשים בהתחשב בכך שחלק מההודעות היו משובשות או לא מלאות בשל הפרעות קליטה.
לאחר המערכה על צרפת, נעצר מפעילו הצרפתי של "אשה" על ידי הגסטפו. בחקירתו הסגיר את שמידט כמרגל עבור הצרפתים.
שמידט נעצר ב-1 באפריל 1943 בברלין.
הוא התאבד בבליעת רעל, שסיפקה לו בתו, גיזלה, ב-19 בספטמבר 1943.
אחיו, רודולף, היה גנרל בוורמאכט והודח מתפקידו בתחילת אפריל 1943, בעקבות חשיפת אחיו.
פליטה אקוסטית

היסטוריה

ההיסטוריה של הפליטה האקוסטית מתחילה למעשה מתקופת האדם הקדמון. כבר בתקופה זאת, הקדמונים הבחינו והשתמשו בקולות שנשמעו במהלך שבירתם של אבנים, עץ או חרסינה. כך למשל במהלך הכנת כלי החרס, פליטת הקול ממנו סייעה בשליטת קצב קירורה, כל זאת על מנת לקבל כלי חרס איכותיים ללא סדקים.
תצפית ורישום ראשונים של פליטה אקוסטית נעשו על בדיל בידי גאבר, אלכימאי ערבי, במאה השמינית לספירה. עם זאת, מחקרים מדעיים של התופעה בחומרים הנדסיים שונים בוצעו רק בתחילת המאה העשרים וקיבלו תאוצה בשנות ה-50 וה- 60 של מאה זו עם פיתוח יישומים הנדסיים של פליטה אקוסטית כשיטת בדיקה בלתי הורסת (בל"ה). בעקבות המחקרים, התגלה שניתן לזהות ולנתח את אותות הפליטה האקוסטית, אשר מספקות מידע אודות הפגם ומקורו בחומר ולכן ניתן להשתמש בתופעת הפליטה האקוסטית על מנת לבצע בדיקות לא הרסניות (בל"ה). בשנות ה-60 המאוחרות, הוקמה חברה ראשונה שהציעה בל"ה על בסיס פליטה אקוסטית.
יוסף מדמוני

יוסף מדמוני (תעתיק מדויק: מצ'מוני; 1872–1948) היה רב יוצא תימן, יליד העיר חאפד, פרבר לצנעא בירת תימן.
מדמוני עלה לארץ ישראל בשנת 1882, בגיל תשע, בגל השני של עליית יהודי תימן "אעלה בתמר", אותה הנהיג אביו הרב סעדיה מדמוני. יחד עם אביו, הגיע לארץ ישראל לאחר מסע של חודשים והשתקע בכפר הערבי סילואן או בשמו העברי כפר השילוח, שם הוקמה קהילה יהודית. עם מות אביו, הפך לראש הקהילה של יהודי תימן במקום.
בשנת 1929, לאחר פרעות תרפ"ט ומפחד התפשטות הפרעות, ברח בראש בני הקהילה לחודשים אחדים אל תוך חומות העיר העתיקה. ערביי הכפר שמרו על הרכוש והבתים של בני הקהילה היהודית עד לחזרתם מספר חודשים מאוחר יותר. כעשר שנים לאחר מכן, בשנת 1938, יחד עם המוכתר האזרחי של יהודי הכפר, אהרון מליח, הוליך הרב מדמוני את יהודי הכפר בפעם השנייה אל העיר העתיקה, שוב מפחד הפרעות של ערביי חברון שהשתקעו בכפר השילוח והגדילו בו את כוחם.
לאחר חצי שנה של חיי פליטות בעיר העתיקה, העתיק מדמוני את מגוריו עם רבים מבני קהילתו אל העיר החדשה, אל שכונת נחלת אחים, מתחם בנחלאות, שהיה ממקימיה ובה הקים את ביתו. הוא הפך לראש הקהילה היהודית בשכונה, עד לפטירתו בשנת 1948.
הרב מדמוני מילא שליחויות מטעם התנועה הציונית הן בקרב יהודי תימן, והן בקהילת יהדות הודו בבומביי. כשאר רבני תימן, גם הוא ראה בפעילות הציונית להיאחז בארץ ישראל מצווה גדולה.
איוואן גשוב

ראשית הקריירה

איוואן גשוב נולד בפלובדיב וב-1865 עקר עם משפחתו לעיר מנצ'סטר שבאנגליה, שם השלים את השכלתו התיכונית והאקדמית באוניברסיטת ויקטוריה. ב-1872 שב לבולגריה והצטרף למאבק נגד שלטון העות'מאנים ולמען עצמאות המדינה. הוא נעצר, נשפט ונדון למוות, אך עונשו הומתק והוא הוגלה לעיר חלב. לאחר תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) זכה לחנינה והותר לו לשוב לפלובדיב. הוא השתלב במנגנון הממשל העצמי בפלובדיב שהייתה בירת המחוז העות'מאני רומליה המזרחית. ב-1883 שב לסופיה ומונה ליושב ראש הבנק הלאומי הבולגרי. לאחר מלחמת בולגריה-סרביה (1885) צורף גשוב לצוות המשא ומתן הבולגרי שגיבש את תנאי הסכם בוקרשט (1886). בהמשך, כיהן כשר האוצר ושר המסחר והחקלאות בממשלותיהם פטקו קרבלוב ווסיל רדוסלאבוב.

כהונת ראש הממשלה ואחריתו

גשוב נמנה עם מייסדי מפלגת העם הבולגרית וכיהן כשר האוצר בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב. לאחר הפילוג במפלגת העם עבר גשוב למפלגת העם הפרוגרסיבית וב-1911 מונה לראש ממשלת בולגריה. בתפקידו זה היה שותף לכינון הליגה הבלקנית שהובילה למלחמת הבלקן הראשונה ולהצלחות משמעותיות לצבא הבולגרי שבאו לידי ביטוי בהסכם לונדון (1913) אשר חתם את המלחמה. פרדיננד הראשון, מלך בולגריה לא היה מרוצה מסעיפים מסוימים בהסכם אותם כפו המעצמות על בולגריה ולא הייתה לו כוונה לכבדו. גשוב נאלץ להתפטר, תחתיו מונה סטויאן דאנב ועד מהרה פרצה מלחמת הבלקן השנייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה ומינויו של אלכסנדר סטמבוליסקי לראש הממשלה, גלה גשוב לצרפת מחשש שייעצר ויישפט בידי מנגנוני השלטון. הוא שב לבולגריה רק לאחר ההפיכה הצבאית במסגרתה הודח ונרצח סטאמבוליסקי. איוואן גשוב הלך לעולמו ב-1924 בסופיה והוא בן 75 שנים.
סוויס קוטג'

סוויס קוטג' (באנגלית: Swiss Cottage) היא שכונה ברובע קמדן שבצפון מערב לונדון. השם מקושר למבנה ציבורי שנבנה בה בין 1803 ל-1804 ונקרא במקור בשם "הטברנה השווייצרית" ("The Swiss Tavern"). כיום המבנה משמש כפאב והוא מכונה "Ye Olde Swiss Cottage".
שירותים ציבוריים הקיימים באזור: בית קולנוע, ספרייה עירונית (הגדולה בקמדן), תיאטרון האמפסטד וחנויות לאורכה של דרך פינצ'לי (Finchley Road) העוברת באזור. כמו כן נפתח מחדש בתחילת שנת 2006 מרכז ספורט גדול הכולל בריכות שחייה, חדר כושר ועוד. את השכונה משרתת תחנת הרכבת התחתית "סוויס קוטג'".
לטרר

לֶטֶרֶר — מעצב אותיות — הוא חבר בקבוצה של יוצרי קומיקס האחראי על ציור הטקסט בקומיקס. הלטרר משתמש בגופנים, בקליגרפיה, בגודל אות ובפריסת דף. כל זה כדי לתרום להשפעתו של הקומיקס. הלטרר מעצב תצוגת הלטרינג: הלטרינג של כותר הסיפור וכתוביות מיוחדות אחרות וקרדיטים המופיעים בדרך כלל בעמוד הראשון של הסיפור. הלטרר גם כותב את האותיות בבועיות הדיבור ומצייר את אפקט הקול. לטררים רבים גם מעצבים את הלוגו של החברה עבור ספרי הקומיקס שהיא מפיקה.

מקורות

כשספרי קומיקס הגיעו לבשלות בשנות ה-40 כמות הפרסומים הגדולה שנדרשה על ידי המוציאים לאור עודדה קו ייצור המחלק את התהליך היצירתי למשימות מובחנות: סופר, מצייר בעיפרון, לטרר, אינקר וצובע. בסוף שנות ה-40 אפשר היה להתפרנס רק מלטרינג של רצועות קומיקס וספרי קומיקס עבור אמנים, אולפנים וחברות שלא היה להם זמן או רצון לעשות זאת בארגון עצמו. בשנות ה-50 אמני לטרינג כמו גספר סלדינו (Gaspar Saladino), סם רוזן (Sam Rosen) ובן אודה (Ben Oda) בנו קריירה שלמה כלרטררים עבור חברות מארוול קומיקס, DC קומיקס ואחרות. הלטרר ומעצב הלוגו איירה שנאפ (Ira Schnapp) קבע את המראה של DC קומיקס במשך קרוב לשלושים שנים. החל מ-1940 הוא עיצב או שכלל לוגואים איקוניים כמו סופרמן, פלאש, ליגת הצדק של אמריקה ואחרים. מ-1966 ובמשך שנות ה-70 היה גספר סלדינו הלטרר הראשי של כל ספרי DC. עבודתו של גספר הייתה כל כך חשובה עד שמו"לים עצמאיים של ספרי קומיקס שקמו בשנות ה-70 וה-80 כמו Atlas/Seaboard Comics ו-Eclipse Comics שכרו אותו כדי לעצב את הלוגואים עבור כל הכותרים שלהם.

לטרינג במחשב

הוצאה לאור שולחנית המופעלת על ידי מחשבים, במיוחד כאלה שיוצרו על ידי אפל התפתחה בשנות ה-80 והחלה להשפיע על לטרינג בקומיקס זמן קצר אחרי כן. אחד מהמשתמשים הראשונים בלטרינג מבוסס מחשב היה הכותב/אמן ג'ון ברן (John Byrne) שיצר גופנים מלטררינג קיים. (הוא עשה גם שימוש בלטרינג של אמנים אחרים כמו דייב גיבונס בלי רשותם) כיום הוא משתמש בגופן מחשב המבוסס על כתב ידו של הלטרר ג'ק מורלי – באישורו של מורלי. לטרינג במחשב התחיל להשפיע באמת עם הזמינות של הגופן המסחרי הראשון לקומיקס Whizbang (נוצר על ידי אולפן דדלוס (Daedalus) בסביבות 1990.
מתוך כבוד למסורת הודפס הלטרינג הממוחשב בתחילה ואחרי כן הודבק ליצירה המקורית, אבל אחרי כמה שנים, אחרי שגם צביעת הקומיקס עברה להוצאה לאור שולחנית התחילו להשתמש בקובצי לטרינג דיגיטליים בצורה יעילה יותר על ידי שילובם ישירות לקובצי היצירה הדיגיטליים כשנפטרים משלב העתק-הדבק הפיזי לגמרי. חברת Wildstorm Comics הייתה הראשונה שהשתמשה בכלים אלה. בהפרש זמן ניכר, משתמשות בכלים אלו גם חברות אחרות כמו מארוול קומיקס ו-DC לצורך לטרינג.

על שולחן העבודה

הלטרר שעובד בשיטות המסורתיות אינו זקוק ליותר מתבנית הלטרר, עט או מברשת, דיו הודי וצבע לבן לתיקונים. במצבים אחדים צריך הלטרר להשתמש בקלף כציפוי על עבודת האמנות המקורית.

לטרינג ממוחשב

ברוב הספרים שיוצאים לאור על ידי מארוול ו-DC משתמשים בלטרינג שעושה שימוש בתוכנות גרפיקה כמו אדובי אילוסטרייטור או אדובי פוטושופ ובגופן הדומה ללטרינג הנכתב ביד. לטרינג ממוחשב מספק קיצורי דרך טכניים רבים, במיוחד בשילוב של יצירת הלטרינג ישירות לקובצי האמנות הדיגיטליים ובכך נמנעים מהמלאכה המיגעת של העתק-הדבק פיזי. יש גם אמני קומיקס שמעדיפים שהלטרינג יהיה ישירות על הדפים שלהם. א. זה חוסך זמן ציור (לא צריך לצייר במקום בו תהיה כתובית גדולה). ב. קומיקס מספר סיפור ודף של אמנות קומיקס בלי הלטרינג מהווה רק מחצית מן הסיפור.
ציונות רוויזיוניסטית

ציונות רוויזיוניסטית הייתה אחד מן הזרמים בתנועה הציונית. זרם זה נוצר בשל דרישה ל"רוויזיה", בחינה מחדש, של דרכי הפעולה של ההסתדרות הציונית העולמית בשנות ה-20 של המאה ה-20. מייסד הציונות הרוויזיוניסטית, הוגה הדעות המרכזי שלה והעומד בראשה, היה המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי.
תחילתה של הציונות הרוויזיוניסטית הייתה בשנת 1923, עת פרישתו של ז'בוטינסקי מן ההסתדרות הציונית. פרישתו הגיעה לאחר שלא התקבלו הצעותיו לנקוט קו ברור ותקיף נגד המדיניות האנטי-ציונית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. ז'בוטינסקי התנגד נחרצות לקו הפייסני של ד"ר חיים ויצמן, יושב ראש ההסתדרות הציונית דאז. תמיכה ציבורית במחאתו של ז'בוטינסקי, במיוחד בקרב צעירים במדינות מרכז ומזרח אירופה, הביאה עם הזמן להתגבשות גופים שהיוו את התנועה הרוויזיוניסטית. ב-1925 ייסד ז'בוטינסקי את ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר), כתנועה התומכת באידאולוגיה זו.
איליה צ'אושסקו

איליה צ'אושסקו (ברומנית: Ilie Ceaușescu;‏ 8 ביוני 1926 - 1 באוקטובר 2002) היה גנרל בצבא רומניה, פוליטיקאי וסגן שר ההגנה של רומניה, אח של שליט רומניה הקומוניסטית, ניקולאה צ'אושסקו.

ביוגרפיה

איליה נולד ב-Scornicești, ילד שישי למשפחת צ'אושסקו ולמד שבע שנות בית ספר יסודי ולאחר מכן ניסה להתקבל כחניך בבית חרושת בבוקרשט, אך נדחה בגלל חוסר מקום פנוי - על מאה מקומות עבודה התחרו אלף וחמש מאות מועמדים. הוא שב לכפר הולדתו ועיבד את אדמת המשפחה. 
באוקטובר 1946 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית והיה פעיל בתעמולה לקראת הבחירות. לאחר מכן נשכר כקופאי בקואופרטיב הצרכני בכפר, שם נשאר עד 1950. ב-1952 נשלח ללימודים בבית הספר הצבאי הפוליטי מספר 3 ולאחר שנת הכנה הועלה לדרגת סגן. בשנים 1953 - 1954 היה למנהל הספרייה של בית הספר ולראש המועדון ובשנים 1954 - 1955 לימד כלכלה פוליטית בבית הספר התיכון הצבאי "שטפאו הגדול". בשנים 1955 - 1959 למד באקדמיה הצבאית של בוקרשט בפקולטה הצבאית פוליטית. בסיום לימודיו הוסמך להיות מדריך של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ולאחר שעבר מבחנים מתאימים, קיבל ב-1963 דיפלומה של בוגר הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט. בהמשך, ב-1969, קיבל צ'אושסקו תואר של דוקטור בהיסטוריה. 
לאחר הגעתו של ניקולאה צ'אושסקו לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית התקדם איליה בתפקידיו במסגרת האקדמיה הצבאית וגם בדרגותיו, ב-1977 קיבל דרגת גנרל מיור וב-1982 כבר היה גנרל לויטננט עם שני כוכבים. הוא התמנה לתפקיד סגן שר ההגנה ובמהלך המהפכה הרומנית היה שר ההגנה בפועל לכמה שעות. גנרל סטנקולסקו, שהתמנה לתפקיד שר ההגנה, הורה על מעצרו של איליה צ'אושסקו.
בשלבים המוקדמים של המהפכה הרומנית, ב-20 בדצמבר, כאשר החלו הפגנות בקלוז'-נאפוקה, הגיע לשם איליה צ'אושסקו ולאחר התייעצות עם הגורמים המקומיים הכריז על מצב חירום ועזב. על כך הוגש נגדו כתב אישום לאחר המהפכה, כשהוא נחשד ב"הסתה להריגה". הוא גם הועבר מהכוחות הסדירים לכוחות המילואים.
מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים

רקע

מרי אן שייפר תכננה לכתוב ביוגרפיה על קתלין סקוט, אשתו של חוקר אנטארקטיקה הידוע רוברט פלקון סקוט מתקופת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. בזמן שערכה מחקר על הנושא, שייפר נסעה לקיימברידג' אנגליה, אבל גילתה לדאבונה שהמסמכים האישיים שנותרו מקתלין סקוט, כמעט ולא היו בני שימוש עבור הספר שתכננה לכתוב. בזמן זה, החליטה שייפר לנצל את שהותה באנגליה, ולבקר באיי התעלה - בגרנזי. לרוע מזלה, כשנחתה בגרנזי שדה התעופה נסגר בשל ערפל כבד, ושייפר מצאה את עצמה קוראת ספרי היסטוריה שמצאה במקום על הכיבוש הגרמני של גרנזי במשך מלחמת העולם השנייה.
עשרים שנה מאוחר יותר, החליטה שייפר להתחיל לכתוב ספר על גרנזי. היא נטשה את התוכנית לכתוב את הביוגרפיה של סקוט באומרה ש"כל מה שרציתי היה לכתוב ספר שמישהו יאהב מספיק כדי לפרסמו".
אחרי שכתב היד אושר לפרסום ב-2006, העורך של הספר ביקש שייערכו כמה שינויים שדרשו עריכה ושכתוב רבים; אולם בתקופה זו, בריאותה של שייפר החלה להתדרדר מה שהוביל לבסוף למותה ב-16 בפברואר 2008. שייפר ביקשה מבתה של אחותה סינתייה, אנני בורוז, סופרת ילדים מוערכת, לסיים את מלאכת השכתוב והעריכה המחודשת. בורוז אכן ניאותה לעשות זאת, ולכן קיבלה את הקרדיט עבור כתיבה משותפת של הספר יחד עם שייפר.

עלילה

ג'ולייט אשטון בת ה-32, עיתונאית כותבת טורים וסופרת, יוצאת בתחילת 1946 למסע קידום של ספרה החדש, אשר מאגד את כלל הטורים הסאטיריים על החיים בזמן המלחמה שפרסמה וזכו להצלחה ופופולריות רבה. אשטון מעוניינת לכתוב ספר רציני יותר, ומתלבטת עם העורך שלה על כיוונים אפשריים של כתיבת רומן או ספר ביוגרפי. היא מחוזרת על ידי מארק ריינולדס, מו"ל אמריקאי צעיר ושאפתן. תחילה היא חושבת שמדובר בניסיון להחתים אותה אצל הוצאה לאור מתחרה, אולם במהרה מתחוור שהעניין של ריינולדס באשטון הוא לחלוטין רומנטי, והם מתחילים להתראות בתדירות גבוהה.
במקביל, מקבלת אשטון מכתב מדאוסי אדמס, תושב האי גרנזי. אדמס השיג ספר של המשורר האהוב עליו, צ'ארלס לאמב, שהיה שייך פעם לג'ולייט ורשומים בו הפרטים שלה. לפיכך, הוא מנסה את מזלו ושולח לה מכתב ובו בקשה חריגה לסייע לו להשיג ספרים נוספים של לאמב שכן המצב בגרנזי אינו שופע לאחר הכיבוש הגרמני. במכתבו, הוא מספר לאשטון על כך שהתוודעותו ללאמב נעשתה  בזכות "מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים" שהיה פעיל לאורך שנות הכיבוש, וסייע לו לחשוב על דברים נוספים מלבד הכיבוש הגרמני של האי.
אשטון, מסוקרנת מהשם הייחודי, מתחילה להתכתב עם אדמס ועם חברים נוספים של מועדון הספרות של גרנזי, במטרה לקבל מהם מידע נוסף על נסיבות הקמת המועדון, פעילותו והשפעת הכיבוש הגרמני על אנשי האי וחייהם. ההתכתבויות הרבות חושפות סיפור מורכב, ומובילות את אשטון לביקור בלתי נמנע באי בעצמה, שם היא מקווה למצוא את הסיפור שיוביל את הספר הבא שברצונה לכתוב, ולהכיר את האנשים שהפכו לחבריה במרוצת ההתכתבויות הרבות שלהם.

עיבוד קולנועי

גרסה קולנועית של הספר בוימה על ידי מייק ניואל על פי תסריט מאת דון רוס וטום ביזוצ'ה. העבודה על הסרט התחילה בינואר 2017, והצילומים עצמם החלו במרץ של אותה שנה. השחקנים הראשיים בסרט הם לילי ג'יימס כג'ולייט אשטון, מיכיל האוסמן כדאוסי אדמס, ג'סיקה בראון פינדלי כאליזבת מקנה, גלן פאוול כמרק ריינולדס, מת'יו גוד כסידני סטארק, קתרין פרקינסון כאיזולה ופנלופי וילטון כאמיליה מאוגריי.
אפאצ'י קסנדרה

פיתוח

מערכת קסנדרה היא מערכת NoSQL. היא מספקת ממשק פשוט יותר של חיפוש ערך לפי מפתח.
קסנדרה כתובה בשפת ג'אווה. כמו כל שאר הפרויקטים של אפאצ'י, היא מפותחת בעזרת מערכת ניהול הגרסאות Subversion.
אדגראס צ'סנאוסקיס

קריירת מועדונים

ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה הבוגרת כבר בגיל 16 במדי אקרנאס, ובגיל 19 שיחק את משחקו הראשון בנבחרת. בעונות 2003/04 עד 2005/06 שיחק בדינמו קייב. בשנים 2006–2009 שיחק בקבוצות הרוסיות סאטורן ומועדון הכדורגל מוסקבה. ב-2010 עבר לדינמו מוסקבה בשל התפרקותה של קבוצתו. ב-2011 חתם עם רוסטוב.
אחיו דייווידאס גם כדורגלן וגם קשר ימני המשחק בנבחרת.
NGC 4365

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.5, והיא התגלתה ב-13 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.30. הוא תיאר אותה כבהירה מאוד, גדולה למדי, מעט מאורכת ובעלת צורה לא סדורה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1232, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, עגולה ומתבהרת, בהתחלה בהדרגה ואז בחדות, בכיוון המרכז. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2921 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4365, כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, די גדולה, טיפה מאורכת ובעלת מרכז שמתבהר בחדות.

תצפית

הגלקסיה נמצאת כ-8.6 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב δ בבתולה וכ-9.7 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב פורימה. כמעלה וחצי מצפון-מזרח לה נמצאת M49, כ-2.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאות NGC 4526 ו-NGC 4535 וכ-2.9 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת M61, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4365 הוא כ-6.9 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של יותר מ-140,000 שנות אור, כ-40% יותר מהקוטר של שביל החלב. מסתה לעומת זה מוערכת בכ-‎1.6×10¹¹‎ מסות שמש בלבד, מעט יותר מרבע מסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ-‎1.2×10¹¹‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה אין הרבה גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך שמוערך בכ-5 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-20 שנים. בהתאמה לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה יחסית עם גיל ממוצע של כ-12 מיליארד שנים. לגלקסיה צורה אליפסואידית כאשר שלושת צירי הסימטריה שונים זה מזה באורכם, בעוד שלגלקסיות אליפטיות רבות צורה ספרואידית. במרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה שמוערכת בכ-400 מיליון מסות שמש. לגלקסיה יש מערכת עצומה של צבירים כדוריים שמספרם מוערך בכ-2,500. חלק מהצבירים יוצרים מעין רצועה הנמתחת מ-NGC 4365 לכיוונה של הגלקסיה הסמוכה NGC 4342, שנמצאת כשליש מעלה מדרום-מערב לה. ככל הנראה שתי הגלקסיות חלפו במרחק קטן זו מזו ו-NGC 4365, הגדולה מבין השתיים, קרעה מ-NGC 4342 חלק מהצבירים הכדוריים שלה וכן כוכבים ותווך בין-כוכבי מחלקיה החיצוניים.
מרחקה של NGC 4365 משביל החלב גדול בכ-15 מיליון שנות אור מהמרחק הממוצע של הגלקסיות שבצביר הבתולה, כך שהגלקסיה נמצאת למעשה מעבר לצביר. לגלקסיה מהירות רדיאלית של 1,243 קילומטר בשנייה, דומה למהירות הרדיאלית הממוצעת של צביר הבתולה, כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהיא נעה במהירות נמוכה ביחס לצביר עצמו.
שיר אסירי עכו

שיר אסירי עכו הוא שירו של זאב ז'בוטינסקי. חובר בתקופת היותו עצור עם חבריו אנשי ההגנה בכלא עכו, על השתתפותם בהגנה על היישוב היהודי ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, במאורעות תר"ף 1920; תקופה שאותה תיאר לימים גם ב"אבטוביוגרפיה" מפרי עטו.
נושאי השיר הם אהבת ארץ ישראל, ז'בוטינסקי מונה את האתרים וחבלי הארץ: הר חרמון, המושבה מטולה, דן, הגלעד ואילת (קיבוץ אילת השחר). הוא מעלה על נס את מותם של גיבורים על משמרת היישוב היהודי, ובכלל זה יוסף טרומפלדור וחבריו במאורעות תל חי שהתחוללו בחורף תר"ף 1920.
ככל שיריו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, גם שיר זה נכתב בהברה ספרדית (בשונה למשל מרוב שירתו של ביאליק), מתוך אמונתו בהתאמתה ובעתידה בספרות העברית המתחדשת. על פי פרופ' דן מירון, השיר הוא חלק משירתו הציונית הפוליטית של ז'בוטינסקי, שבה "מצא הז'אנר של ההימנון הציבורי, ...את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות", "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון' הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני".
השיר הולחן על ידי יוסף מילט והיה אהוד ביישוב, לזרמיו. נהגו לשיר אותו במסיבות ובהתקהלויות חגיגיות והוא זכה לביצועים רבים.
זאב חבר

ביוגרפיה

נולד בשם זאב פרידמן וגדל ברמת-גן. למד במדרשיית נעם ובישיבת ההסדר בקריית ארבע. שירת בצה"ל כקצין בשריון. בראשית שנות ה-80 נמנה עם קבוצת המחתרת היהודית, וניסה להטמין מטען חבלה תחת מכוניתו של ד"ר אחמד נתשה, חבר הוועדה להכוונה לאומית. חבר נעצר ב-1984 ובהמשך הורשע בעסקת טיעון בניסיון לגרימת חבלה. בשל מצב בריאותו נגזרו עליו 11 חודשי מאסר. לאחר שהשתחרר מן הכלא כיהן כסגן ראש מועצת קריית ארבע. ב-1988 היה ממקימי ערוץ 7. מאז 1989 הוא מכהן כמזכ"ל אמנה – זרוע ההתיישבות של גוש אמונים. 
ב-2008 הפך מטרה להתנכלויות מצד פעילי ימין קיצוניים על רקע עמדה פשרנית שהציג בסוגיית המאחזים.
חבר, שהיה מקורב לאריאל שרון, הפך למתנגד לו בעקבות תוכנית ההתנתקות, אך ספד לו עם פטירתו. 
חבר הוא תושב שכונת נתיב האבות באלעזר שבגוש עציון, נשוי לרבקה ואב לשבעה, שאחד מהם, דביר, הוא קצין בדרגת אל"מ המפקד על חטיבת עודד.
מיטב דש

היסטוריה

מיטב הוקמה ב-1979 על ידי צבי סטפק, מורה להיסטוריה וללשון, עם שלמה סימנובסקי, וסטפק שימש מנכ"ל החברה כ-30 שנה. בשנת 2009 העביר את ניהול החברה לבנו, אבנר סטפק, והוא כיהן בתפקיד במשך שנתיים. מאז 2009 מנכ"ל החברה הוא אילן רביב, לשעבר מנכ"ל יובנק.
ב-2009 נחתם הסכם מיזוג בין מיטב השקעות, גאון שוקי הון וישיר בית השקעות.
ב-2011 הצטרפה מיטב השקעות לתחום המשכנתאות, ופתחה חברה בשם "מיטב יועצי משכנתאות". בנוסף, הקימה את "סלע" - סוכנות לביטוח פנסיוני.
ב-2012 נחתם הסכם מיזוג בין מיטב בית השקעות בע"מ ובין דש איפקס הולדינגס בע"מ (שבשליטת קבוצת BRM, בבעלות האחים ניר ואלי ברקת ויובל רכבי). בחודש מרץ 2013 הודיעה דש על השלמת המיזוג בינה לבין מיטב, מהלך אשר הפך את הגוף הממוזג לשני בגודלו בתחום בישראל. בעקבות עסקת המיזוג פוטרו כ-200 עובדים. במסגרת המיזוג יועברו לבעלות החברה גם 59.9% ממניות בית ההשקעות תכלית תעודות סל שהיו בבעלות דש בית השקעות עד המיזוג.
ב-2016 נחתם הסכם למכירת בית ההשקעות מיטב דש לקרן XIO הסינית, אולם העסקה לא יצאה לפועל וההסכם בוטל סופית ב-2017.
בנובמבר 2016 נבחרה קרן פנסיה של מיטב דש על ידי רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון כאחת משתי קרנות ברירת המחדל הראשונות.
דוד וול

דוד וול (Wool) הוא פרופסור אמריטוס לביולוגיה באוניברסיטת תל אביב והיסטוריון של תורת האבולוציה.

ביוגרפיה

למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1964) ותואר שני בזואולוגיה (1966). הוא סיים דוקטורט באנטומולוגיה באוניברסיטת קנזס (1969) בהנחיית פרופסור רוברט סוקאל (Robert R. Sokal). נושא עבודת המחקר שלו הייתה: Deviations of zygotic frequencies from expectations in eggs of Tribolium castaneum.
בשנת 1970 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1981 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1988 כפרופסור מן המניין. בשנת 2001 יצא לגמלאות.
וול ערך מחקרים באקולוגיה של אוכלוסיות יתושים בשמורת החולה ובאקולוגיה וגנטיקה של חיפושיות קמח כמודל לתהליכים אבולוציוניים. מחקרי תלמידיו מתמקדים בנושא הביולוגיה והאקולוגיה של כנימות היוצרות עפצים על עצי אלה בחורש הטבעי בישראל.
בשנת 2010 יצא ספרו "פרקים בהיסטוריה של תורת האבולוציה".