google/wiki40b huggingface dataset:
שדה אילן

סג'רה

הגרעין המייסד של המושב, שכונה "מצפה הגליל", הוקם בדצמבר 1936 על ידי יוצאי הולנד וגרמניה, שקבלו הכשרה בהולנד. לאחר עלייתם הקימו פלוגת הכשרה בכפר גדעון. בתחילת ינואר 1940 עלה חלוץ של הגרעין לחוות סג'רה כדי לעבד את אדמות נטעים ופיק"א בסג'רה, על פי חוזה חכירה זמני עם פיק"א, בעקבות בקשת תושבי סג'רה שהאדמות ייושבו בידי גרעין דתי. בשנה הראשונה חיכו המתיישבים לסיוע של המוסדות המיישבים שלא הגיע, ובעקבות זאת עלו מחשבות לעזוב את סג'רה, אולם לבסוף הם נשארו עד מלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות השתתפו אנשי מצפה הגליל בהדיפת התקפה בסוף מרץ 1948 ובקרבות סג'רה ביוני 1948. שניים מחברי הגרעין נפלו בקרבות ביולי 1948. הנשים והילדים פונו למשך הקרבות לשדה יעקב. בתי המקום נפגעו בקרבות, אולם לא הוחל בשיקום ממשי, בגלל שהנקודה הייתה צרה מלהכיל את החברים ואנשי הגרעין המתינו בציפייה לעבור ולהקים יישוב קבע במקום קרוב.

בנקודת הקבע

בשנת 1949 בסיוע הפועל המזרחי והסוכנות היהודית, עבר המושב למיקומו הנוכחי, ממזרח לכביש 65, כשלושה קילומטר דרומית למחלף גולני. במושב התגוררו אז כ-35 משפחות עם כ-40 ילדים. בדצמבר 1949 חגג המושב את חנוכת הבתים הראשונים, הנחת אבן פינה לבית כנסת ושינוי השם ל"שדה אילן" לזכרו של הרב מאיר בר-אילן ובדומה לשם העברי של סג'רה - "אילניה", על פי ביטוי מהמשנה בתחילת מסכת שביעית. לאחר מספר שנים הצטרפו למושב כ-10 משפחות במסגרת התנועה מן העיר אל הכפר. לאחר זמן לא רב התברר שהבתים נבנו בצורה רשלנית, שלושה בתים התמוטטו בסופת גשמים ובתים אחרים שקעו. התושבים נאלצו לקחת הלוואות כדי לשפץ את הבתים.
בשנת 1960 קיבל המושב תוספת קרקע מהקק"ל להשלמת המכסה. בראשית שנות ה-60 חובר המושב לרשת החשמל הארצית, לאחר שהגנרטור ששימש את המושב יצא מכלל פעולה. כשאר היישובים באזור הגליל התחתון, סבל שדה אילן מחוסר מים וממצב כלכלי קשה. בשנת 1963 הוחלט להשיב את המושב, יחד עם המושבים השכנים, לטיפול מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1970 נפגע תושב המושב בהתפוצץ מוקש בשדות המושב.

שדה אילן של היום

במושב כיום נמצאת תחנת הזנקה של מגן דוד אדום הכוללת אמבולנס לטיפול נמרץ המשרת את אזור מחלף גולני ויישובי הסביבה. כמו כן במושב קיימים שירותי קהילה רבים; מרפאה, מכולת, תחנת דלק, בית העם לאירועים מושביים ופרטיים, בית כנסת, מועדון נוער, ספריה, גני ילדים לכל הגילאים, גני שעשועים וכושר ומגרש כדורסל וכדורגל.
במושב קיימים סניפים של תנועות עוז ובני עקיבא עם למעלה מ-100 חניכים אשר פעילים באופן קבוע.
במושב ישנה פעילות קהילתית ענפה אשר מנוהלת בידי הוועד המקומי ומתנדבים מוועדות המושב השונות; ועדת תרבות, חינוך, הגיל הרך, נוער, חזות ונוי, הגיל השלישי, קליטה ותרבות תורנית.
בשנים האחרונות המושב נמצא בתהליכי צמיחה בשל התרחבות ובניית בתים פרטיים חדשים.
סוכנות החלל האירופית

תוכנית Young Engineers Satellite

תוכנית YES מאפשרת לצעירים אירופים הלומדים לתארים בתחום הנדסת חלל, פיזיקה, הנדסת מכונות, הנדסת חשמל ועוד להציע הצעות ללוויין מחקר. ההצעה הזוכה ממומנת על ידי סוכנות החלל האירופית, והמהנדסים הצעירים זוכים להזדמנות יוצאת דופן להשתתף בפיתוח ובבנייה של לוויין. במסגרת זו נבנה לווין לניסוי טכנולוגיות YES-2.
מוריה (עיתון)

מוריה היה יומון עברי שהופיע בארץ ישראל בשנים 1910–1915.

תולדות העתון

את העיתון ייסד בירושלים המדפיס רבי יהודה אהרן וייס, לאחר דעיכתו של "החבצלת" שהיה לפני כן העיתון המוביל של היישוב העברי הדתי בירושלים. האישור להוציא לאור את "מוריה", שהיה גם שמו של בית הדפוס שבו נדפס העיתון (בבעלותו של וייס ושותפו רבי משה שמואל שיינבוים), ניתן על ידי השלטונות העות'מאניים לאחר מתן התחייבות לשמור על החוק העות'מאני.
במשך כל שנות הופעתו של העיתון שימש יצחק יעקב ילין כעורכו הראשי ואף כתב חלק ניכר ממאמריו. ביחד עם וייס, שם ילין לעתון כמטרה לתקן את היישוב הישן ודרכו הציבורית. כבר בגיליון הראשון מוסברת כוונת המייסדים לפנות ליהדות החרדית באופן המבטא חופש ביטוי ואובייקטיביות. 
תחילה הופיע מוריה כשבועון, אך בהמשך הפך לעיתון יומי בתוספת מהדורה שבועית מורחבת עבור קוראים בחו"ל. בכך היה לאחד מעשרת העיתונים היומיים הראשונים שראו אור בירושלים.
העיתון נסגר על ידי הממשל העות'מאני ב-1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, לאחר שילין לא קיים את הצו שאסר לעסוק בעניינים מדיניים.
על שמו של העיתון נקרא רחוב 'מוריה' בשכונת רוממה בירושלים, אשר רוב רחובותיה נקראו בשמות עיתונים עבריים.
לאונורה גליגאי

לאונורה גליגאי (דורי) (באיטלקית: Léonora Dori Galigaï ‏;19 במאי 1568, פירנצה, איטליה - 8 ביולי 1617, פריז, צרפת) הייתה בת לווייתה (Lady in waiting) של המלכה מארי דה מדיצ'י ואשתו של קונצ'ינו קונצ'יני מרשל ד'אנקרה. הוצאה להורג לאחר שהואשמה במעשי כשפים והתייהדות.

ביוגרפיה

לאונורה דורי, לימים לאונורה גליגאי נולדה ב-1568 בפירנצה למשפחה שהייתה מקורבת למשפחת דה-מדיצ'י, שליטי הדוכסות הגדולה של טוסקנה. לפי גרסה מסוימת - אמה הייתה המינקת של מארי דה מדיצ'י (26 באפריל 1573 - 3 ביולי 1642) אחייניתו של הדוכס הגדול פרדיננדו I, וכך התחברו השתיים. בשנת 1600 נישאה מארי דה-מדיצ'י, למלך צרפת אנרי הרביעי. בת-לווייתה לאונורה גליגאי הצטרפה אליה לפריז וכן קונצ'ינו קונצ'יני בן אצולה מפירנצה. נטען שגליגאי ריגלה לטובת הותיקן בשליחותו של האפיפיור פאולוס החמישי.
קונצ'יני התחתן עם לאונורה ובחסות המלכה השתלב בחוגי השלטון וקודם לדרגת השר הראשון (מקבילה בימינו לראש ממשלה) וזכה לתואר מרקיז. בזמן שהותה בפריז סבלה גליגאי ממחלות שונות ומדיכאון. כיום סבורים שהייתה חולת אפילפסיה. דרכי הטיפול המסורתיות כתפילות לא הועילו לה ובצר להם נקרא ד"ר אליהו מונטאלטו לטפל בה. הוא סילק מחדרה את הכמרים והנזירים שהתפללו, גזר פרישות מבעלה ל-40 יום ויום-יום היו יוצאים לאוויר הצח לשיחות-נפש. כך נרפאה באופן זמני. בשנת 1610 נרצח המלך אנרי הרביעי ומארי דה-מדיצ'י מונתה כמלכה העוצרת עד שבנה - המלך לואי ה-13 יגיע לבגרות.
עם השנים חל פילוג בין האם לבנה עקב רצונה של מארי להמשיך לשלוט. קונצ'יני, איש אמונה של המלכה מארי דה-מדיצ'י מונה כראש מועצת השרים, מה שעורר מורת-רוח בקרב השרים הצרפתים. ב-24 באפריל 1617 חולל המלך 'הפיכת חצר': לואי השלושה עשר, או מי מאנשיו, שלח מרצחים אחרי קונצ'יני, זממם עלה בידם והמרשל חוסל. ואילו רעייתו, לאונורה גליגאי הואשמה במעשי כשפים והועמדה למשפט. קשריה עם המאראני - אליהו מונטאלטו וספרים עבריים שנמצאו בביתה, היוו הוכחות מכריעות להרשעתה. לאחר משפט שארך מספר חודשים היא הורשעה, ראשה נכרת במחוות 'רחמים' והיא הועלתה על המוקד כמכשפה במוצאי שבת, ה-8 ביולי 1617. (המלכה מארי דה-מדיצ'י עצמה הוכרחה לצאת לגלות ב-2 במאי 1617 לעיר בלואה בעמק הלואר). בכך מימשו לואי ה-13 ואנשיו את שלטונו.
לזוג קונצ'יני היו 2 ילדים: אנרי (1603–1631) ומריה (1607 - 1617).
על דמותה של גליגאי התבסס אלפרד דה ויניי בכותבו את המחזה: המרשלית ד'אנקרה 1830.
דאגלס הודג'

ביוגרפיה

הודג' נולד בפלימות' שבמחוז דבון. הוא למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.

טלוויזיה

הודג' כתב יחד עם פיטר סירלס את המחזות "Pacha Mama's Blessing" ו-"Forest People" על יער האמזונאס. והם הוצגו ב-BBC בשנת 1989 בביצוע התיאטרון הלאומי לנוער.
ב-1994 זכה הודג' לשבחי הביקורת על משחקו בדמות ד"ר טרשיוס לידגייט במיני-סדרה "מידלמארץ'" שעיבד אנדרו דייוויס על פי הרומן באותו שם מאת ג'ורג' אליוט. את הסדרה ביים אנתוני פייג' וב-1994 שודרה בארצות הברית במסגרת "Masterpiece Theatre".
תפקידים נוספים של הודג' בטלוויזיה היו בסדרה "Behaving Badly" (מ-1989), "Capital City" (מ-1989 עד 1990), עיבוד לספר "A Fatal Inversion" מאת רות רנדל (1992), בפרק בסדרה "על שוטים ואנשים" (1996), בסדרת המדע בדיוני "The Uninvited" (מ-1997), "רסן הסוררת" (1998), עיבוד של ה-BBC לרומן של אנתוני טרולופ "The Way We Live Now", בסדרה "כובע אדום" (2003–2004), תפקיד אורח בסדרה "ספוקס" (2005), בדמות סר תומאס ברטרם במיני-סדרה "מנספילד פארק" עיבוד של ITV מ-2007 לרומן באותו שם, ובסרט טלוויזיה "Lift" בבימויו של ג'יימס הוז .
ב-2010 הופיע הודג' בפרק "המסעדה" בעונה השלישית של הסיטקום הפופולרי "Outnumbered" בדמות בריק בולנג'ר, תרפיסט אמריקאי הנשוי לדודה אנג'לה (בגילומה של סמנתה בונד). הדמות הוזכרה גם בעונה הרביעית של הסדרה אבל לא נראתה על המסך.
ב-2012 שיחק הודג' בדרמה "One Night". עוד הופיע במיני-סדרה "מדינה סודית" ובסדרת הדרמה של ITV1 "העיר".
ב-2015 החל לשחק בתפקיד המפקח ברתולומיאו רוסק בסדרה "פני דרדפול".

קולנוע

בין סרטי הקולנוע בהם השתתף הודג' היו "פנים משקרות", "יריד ההבלים", "רובין הוד" ו"דיאנה".
הודג' ביים לראשונה בקולנוע סרט קצר על פי מחזה מאת הרולד פינטר "תחנת ויקטוריה".
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים" לצידן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין.
בשנת 2019 שיחק בסרט "ג'וקר" בתפקיד אלפרד פניוורת', וכן שיחק בסרטו של אנג לי "איש מזל התאומים".

מוזיקה

בשם דאג הודג' הוא הוציא שני אלבומים פרי עטו. ב-2005 יצא האלבום "Cowley Road Songs", וב-2009 יצא האלבום "Nightbus". ב-2012 זכה בפרס "סטיילס ודרו" על השיר "Powercut" מתוך המחזמר "Meantime" שכתב יחד עם אשלין דיטה .

חיים אישיים

עד ל-2013 היה הודג' במערכת יחסים עם השחקנית טסה פיק-ג'ונס איתה נולדו לו שני ילדים.
אבנר דן

ביוגרפיה

נולד בשם אבנר דדון בקזבלנקה שבמרוקו ובגיל ארבע, בשנת 1952, עלה לישראל יחד עם משפחתו. בשנים 1969 עד 1972 למד משחק אצל ניקו ניתאי ועדנה שביט.
דן התפרסם בקרב הקהל הרחב בעיקר בזכות מערכוני יחיד ומונולוגי סטנד-אפ שכתב וביים עבור עצמו, ביניהן: "צחוק מקיר לקיר", "סוף שבוע פרוע", "צחוקים שכאלה", "אל תקרא לי פרסי", "אגם הבירבורים", "תפסתי ראש", "טוב לצחוק בעד ארצנו", "אם תצחקו-אין זו הצגה", "צוחק עם זאבים", "מדן עד כאן", "צחקי ארץ עצובה" ו"חוזר בצחוק". את הצגות היחיד הקליט ושיווק בעשרות קלטות דרך דוכני הקלטות בישראל. מספר אוספים גם הפיק בהוצאה מחודשת על גבי תקליטורי DVD. דן היה בין הבדרנים הבולטים במהלך שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 והעלה מופעי בידור בכל רחבי הארץ (בחלקו עם ג'קי מייקה.
דן כתב, ביים ושיחק במספר קומדיות מקוריות בשפה המרוקאית:
"אל-פמיליה", אותה העלה בשנים 2007- 2005 ו"נסיבא לחביבא" (החותנת החביבה) אותה הוא מציג משנת 2011.
דן הוא חבר נשיאות הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו מאז הווסדה בשנת 2000.
פרשת לה ספציה

פרשת לה ספציה אירעה בעיר הנמל, לה ספציה, שבצפון מערב איטליה באביב 1946. המוסד לעליה ב' אירגן במסגרת תנועת ההעפלה אוניות מעפילים רבות. ממשלת המנדט וכוחות בריטיים נוספים עקבו אחרי ארגון ההעפלה באירופה וניסו להפריע ולשבש אותה.

קורותיה

כאשר אספו אנשי המוסד לעליה ב' פליטים ניצולי השואה ורכשו אוניות והכינו אותן להפלגה, עקבו אחריהן אנשי מודיעין בריטים בסיוע מקומיים. הבריטים ניסו לסכל את ההפלגות, וכך ניסו למנוע את הפלגתן של אוניות המעפילים דב הוז ואליהו גולומב שחיכו בנמל לה ספציה.
הבריטים הטילו מצור על הנמל ומנעו את ההפלגה. עימות ראשון היה כאשר כוח בריטי חמוש עלה לספינות כדי לחפש מזון וציוד צבאי בריטים החשודים כגנובים. הבריטים ניסו לקחת את המזון והציעו מזון חלופי, ונערכו לפנות את המעפילים למחנה מיוחד שהקימו לשם כך בחוף. בתגובה, איימו המעפילים שינקטו במעשה ייאוש.
שביתת הרעב שבה פתחו, ואיומי התאבדות שהשמיעו, יצרו אהדה בינלאומית רחבה. כך התפתחה 'פרשת לה-ספציה', שהפכה למאבק ממושך של כחודש על דעת הקהל בעולם.
מי שהנהיג את המעפילים היה יהודה ארזי, האחראי למבצע כולו מטעם המוסד לעליה ב'. איש "ההגנה" משה רבינוביץ' פיקד מן החוף על הפעולות השונות בארגון שתי האוניות ובהכנתן להפלגה מהנמל.
ב-7 באפריל 1946 פתחו המעפילים בשביתת רעב. ב-10 באפריל הגיעו קצין בריטי ונציגים של הג'וינט והציעו למעפילים לעבור למחנה מעבר עד שתתקבל החלטה בעניינם.
המעפילים סרבו, אך הפסיקו את שביתת הרעב כאשר נציג משרד החוץ האיטלקי הסכים לשוחח עם המדינאים הבריטים ארנסט בווין וקלמנט אטלי. במקביל, התנהל משא ומתן בין הסוכנות לממשלת בריטניה, ורפאל קנטוני, נשיא הקהילות היהודיות באיטליה, הפעיל קשריו בקרב חברי המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, ודרכם הגיע למפלגת הלייבור הבריטית שהייתה בשלטון. כמו כן השפיע על ראשי הצי האיטלקי.
ב-17 באפריל הסתיים המשא ומתן, והבריטים התירו עליית מעפילים לאונייה "דב הוז" לארץ על חשבון מכסת הסרטיפיקטים הקבועה, וב-24 באפריל שוחררה גם "אליהו גולומב".
ב-19 במאי הגיעו שתי האוניות לנמל חיפה. הן לוו בכניסתן על ידי שתי משחתות בריטיות. העולים ירדו בשקט ובסדר. הבריטים חקרו את מעפילי "אליהו גולומב". ב-28 במאי הפליגה "דב הוז" חזרה לאיטליה עמוסה בדלק ובציוד נוסף.

הנצחת הפרשה

פרשת לה ספציה נחרתה גם בזיכרונם של תושבי העיר. באותה עת היה המצב הכלכלי באיטליה בכי רע ולמרות המחסור הכללי במזון, חלקו תושבי העיר את מזונם עם אלף הפליטים היהודים במשך שישה שבועות והפגינו עמם סולידריות. כשהאניות עזבו את הנמל, נפרדה העיר מהן בנגינת תזמורת העיר ותזמורת מכבי האש. 

עד היום מעניקה עירית לה ספציה פרס שנתי בשם "אקסודוס" לאנשים העוזרים למיעוטים, פעילים בחינוך לרב-תרבותיות ומתנדבים לפעילות בקהילה. כמו כן, במלאת 50 שנה לאירועי 1946 הוצבה בעיר לוחית זיכרון המציינת את תמיכת אנשי העיר במעפילים.
שרון טייכר

ביוגרפיה

טייכר למד בתיכון "אורט" בחולון עד כיתה י"ג, טרם גיוסו לצה"ל.
את דרכו בענף התקשורת החל טייכר ב"רדיו ללא הפסקה", בתוכנית היומית "היום ונורא", ואחר כך עבר לתחנת "רדיוס", להגשת התוכנית היומית "אין ברירה".
הגיש את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מנקרות" בגלי צה"ל יחד עם חיים אתגר ולאחר מכן עם ערן זרחוביץ', שהפך לשותפו הבולט. ב-1 ביולי 2007 עבר לשדר עם זרחוביץ' ברדיו תל אביב את "תוכנית הערב", תוכנית הומור ומערכונים, לאחר ששי ודרור עברו לרדיו ללא הפסקה. בשנת 2009 כתבו והגישו השניים את תוכנית הטלוויזיה "שינויים בלוח השידורים" בערוץ 10 שהתבססה על קודמתה ברדיו. החל מיוני 2010 שידר הצמד תוכנית צהריים שבועית בשם "חותרים למגע" בגלי צה"ל, עד לינואר 2015. החל מקיץ 2015 חזרו השניים לשדר את תוכנית הערב (תחת השם "טייכר וזרחוביץ'") ברדיו תל אביב בימים ראשון עד רביעי בין השעות 17:00 עד 18:00 בערב, והחל מספטמבר 2016 בין השעות 16:00 עד18:00.
טייכר הגיש את תוכנית הלייט-נייט "עכברי לילה" בערוץ 2, פינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה "זומביט" והופיע בתוכנית הטלוויזיה "של מי השורה הזאת?". ב-2010 הגיש ביחד עם ערן זרחוביץ' את התוכנית "היכל התהילה" בערוץ ביפ. שיחק בתפקיד אורח בעונה החמישית של "הפיג'מות" ובסדרה "15 דקות" המשודרת ב-YES. כמו כן דיבב דמויות שונות בסדרת האנימציה דיג'ימון ובסרט דיג'ימון, בו הוא מדבב את דייוויס ואת גילמון.
כתסריטאי נמנה עם כותבי תוכנית הסאטירה "משחק מכור" וגם היה מבין כותבי התוכנית "הלילה עם ליאור שליין", בה אף גילם מספר דמויות. שימש ככותב וחבר מערכת בתוכנית הסאטירה "מצב האומה" ולאחר מכן החל לכתוב עבור תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת". בעונתה ה-16 של התוכנית החל גם להופיע בדמויות הרב כהנא,  שולי רנד, רופא בפרודיה על "הכלה מאיסטנבול" ושלמה ארצי. שיחק בתפקיד אורח בעונה השלישית של "האחיות המוצלחות שלי".
משנת 2010 משמש מרצה לתקשורת ורדיו במסלול הבינלאומי לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה ומשנת 2012 מלמד תקשורת ורדיו באוניברסיטת אריאל בשומרון.

חיים אישיים

התגורר בגבעתיים. החל משנת 2016 מתגורר בתל אביב.]
באוגוסט 2017 התארס טייכר עם בת זוגו מיכל כרמי, שחקנית ומעצבת פנים. ב-25 במאי 2018 נישאו בטקס חתונה אזרחית אותו ערך גידי גוב.
סן אנדרס ופרובידנסיה

היסטוריה

האי פרובידנסיה יושב בשנת 1630 על ידי פוריטנים מאנגליה. הם הקימו במקום מושבת עבדים וגם נהלו פריבטיר, דבר שהביא לכיבוש האי על ידי הספרדים ב-1641. ניסיונות של אנגליה לכבוש חזרה את האי לא צלחו עד שלקראת סוף שנת 1665 הוביל הנרי מורגן כוח של פיראטים אנגלים שכבש את האי פרובידנסיה ביחד עם סנטה קטלינה. כוח הפיראטים הרס את רוב המבצרים הספרדים שנבנו באי והקים בפרובידנסיה עיירה פיראטית. פרובידנסיה חזרה במהרה לשליטה של הספרדים אולם נכבשה שוב על ידי הנרי מורגן ב-15 בדצמבר 1670 ונשארה בשליטה של הפיראטים האנגלים עד 1689 עת הועברה על ידי אנגליה לשליטה ספרדית. מאז, התושבים באיים היו בעיקר פרוטסטנטים וניסיונות להעביר אותם לקתוליות לא צלחו.  
ב-4 ביולי 1818 נכבשה פרובידנסיה על ידי לואיס מישל אאורי הצרפתי, והוא השתמש באי כבסיס במהלכיו להביא לעצמאות של מרכז אמריקה. לאחר שהקולוניות הספרדיות במרכז אמריקה השיגו עצמאות, החליטו תושבי סן אנדרס ופרובידנסיה להצטרף מרצונם לרפובליקת קולומביה הגדולה. תביעות של הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, ולאחר התפרקותה על ידי ניקרגואה, לשליטה באי לא צלחו והאיים נשארו בשליטת רפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר התפרקותה בידי קולומביה. בקולומביה, הוכללו סן אנדרס ופרובידנסיה לסירוגין במדינות ריואצ'ה, מגדלנה ובוליבר. בשנת 1844 נעשה ניסיון להפוך את האיים לאזור מיוחד בשליטה פדרלית, אך הניסיון נדחה על ידי הקונגרס של קולומביה.
אך בין השנים 1866-1872 הם הועברו על ידי מדינת בוליבר אשר ביקשה להיפטר מהאיים שהיו אזור שומם ונטל על קופת המדינה, לידי השלטון הפדרלי. 
בשנת 1928 נחתם הסכם בין ניקרגואה וקולומביה המשאיר את האיים בשליטת האחרונה.

חי וצומח

בשנת 2000 הכריז ארגון אונסק"ו על שמורה ביוספרית "סיפלאוור" (Seaflower), הממוקמת בתחומי הארכיפלג.
הרברט הרדן

הרברט הרדן (בגרמנית: Herbert Herden‏; 8 בינואר 1915 - 11 בפברואר 2009) היה שוטר גרמני אשר הוכרז חסיד אומות העולם ב-17 במרץ 2004. בתור שוטר גרמני בפולין הכבושה קיבל לידיו את דירת משפחתה של פליציה ליבר וניצל את שהותו שם כדי לסייע לבני המשפחה. הוא זייף מסמכי זהות ארים ונתן אותם לבני המשפחה. בנוסף, משפחת ליבר השתמשה בסיוע ובמשאבים שנתן לה הרדן כדי לסייע ליהודים אחרים. הרדן ניהל משא ומתן על שחרורו של אחיה איגנץ (יצחק) ליבר, והתארס לפליציה, אבל פליציה עצמה נתפסה ונשלחה למחנה הריכוז אושוויץ. הרדן נשלח למחנה הריכוז דכאו בשנת 1944. 
אחרי המלחמה הרדן ואיגנץ חיפשו נעדרים, כולל פליציה, אבל פליציה לא נמצאה. איגנץ יידע את יד ושם לגבי פועלו של הרדן ועל סמך הדיווח הוכר הרדן כסיד אומות העולם.
ויטלי דרסליה

ביוגרפיה

ויטליה דרסליה נולד בשנת 1957 בעיר אוצ'מצ'ירה שבחבל אבחזיה, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; קבוצת הבוגרים הראשונה שבה שיחק היא אַמירַני אוֹצַ'מצ'ירֵה, ששיחקה אז בליגה מקומית של גאורגיה הסובייטית; דרסליה הופיע במדיה בעונות 1973 ו-1974.
בשנת 1975 דרסליה החל לשחק בדינמו טביליסי מליגת העל הסובייטית; בשנת 1976 הוא זכה עם הקבוצה בשתי מדליות ארד על מקום שלישי בשתי עונות האליפות הסובייטית, שנערכו באותה שנה; בשנת 1976 הקבוצה זכתה גם בגביע הסובייטי הראשון שלה.
בשנת 1977 דרסליה זכה עם דינמו טביליסי במדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות, ואילו בשנת 1978 באליפות ברית המועצות השנייה שלה; בשנת 1978 דרסליה הוכר כשחקן השני בטיבו בעונת האליפות הסובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו (כסגן ראשון של אחד מ-11 המצטיינים); בשנה זו הוא גם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברית המועצות - במשחק ידידות.
מתוך ששת המשחקים של הנבחרת הסובייטית בשנים 1979-1978 במוקדמות אליפות אירופה 1980, דרסליה השתתף בשניים, שנערכו בשנת 1979; באותה שנה הוא זכה עם דינמו טביליסי בגביע ברית המועצות השני שלו; בנוסף, הוא שוב הוכר כשחקן השני בטיבו של עונת האליפות הסובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו.
בשנת 1980 דרסליה הגיע עם דינמו טביליסי לגמר נוסף של הגביע הסובייטי, אך הפעם קבוצתו הפסידה במשחק, לשחטאר דונייצק; כסגנית אלופה באותה עונה, "שחטאר" קיבלה את הזכות להתמודד בגביע אופ"א, ואילו "דינמו" נשלחה למפעל גביע המחזיקות האירופי; באותה שנה דרסליה הוכר כשחקן השלישי בטיבו של אותה עונת אליפות סובייטית - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו (כסגן שני של אחד מ-11 המצטיינים); בנוסף, הוא זכה בתואר אמן ספורט ברמה בינלאומית של ברית המועצות.
בשנים 1981-1980 דרסליה השתתף במשחקיה של דינמו טביליסי בגביע אירופה למחזיקות הגביע; ב-13 במאי 1981 הוא הבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר מול קארל צייס יינה ממזרח גרמניה; שערו בדקה ה-86 קבע את התוצאה 1:2 לטובת "דינמו", שזכתה בגביע האירופי.
בשנת 1981 דרסליה גם השתתף בחמישה מתוך ששת המשחקים של נבחרת ברית המועצות בכדורגל במוקדמות מונדיאל 1982 (מול טורקיה, ווילס וצ'כוסלובקיה); הוא הבקיע שער באחד המשחקים האלה; באותה שנה דרסליה זכה עם דינמו טביליסי במדליית הארד השלישית שלו על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; הוא גם נכלל ברשימת 11 המצטיינים של אותה עונת אליפות - כשחקן המצטיין בעמדה שלו; בנוסף, הוא זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות.
במונדיאל 1982 בספרד, דרסליה השתתף בארבעה מתוך חמשת המשחקים של נבחרת ברית המועצות: בשלב הבתים הראשון הוא שיחק בשני משחקים (מול ברזיל וניו זילנד) משלושה, ואילו בשלב הבתים השני הופיע בשני המשחקים; המשחק האחרון של הנבחרת הסובייטית בשלב הבתים השני, ובמונדיאל בכלל - מול פולין - היה גם משחקו האחרון של דרסליה בנבחרת זו; בסך הכול, הוא הופיע במדיה ב-22 משחקים והבקיע שלושה שערים לזכותה.
בשנת 1982, בעונת האליפות האחרונה בקריירת המשחק של דרסליה, דינמו טביליסי סיימה במקום הרביעי בליגת העל הסובייטית (ספרטק מוסקבה זכתה במקום השלישי בזכות הפרש שערים עדיף); דרסליה הוכר כשחקן השלישי בטיבו של אותה עונת אליפות - בין אלה ששיחקו בעמדה שלו (כסגן שני של אחד מ-11 המצטיינים); בסך הכול, הוא הופיע במדי "דינמו" ב-192 משחקים והבקיע 26 שערים לזכותה.
ויטלי דרסליה נהרג בדצמבר 1982 בתאונת דרכים; הוא נקבר בעיר הולדתו - אוצ'מצ'ירה; האצטדיון שבעיר נקרא על שמו.
דרסליה היה נשוי ואב לילד; אלמנתו התחתנה שנתיים אחרי האסון; בנו (אף הוא קרוי ויטלי דרסליה) הפך לכדורגלן. בשנים 1997 - 2008 הוא שיחק כקשר בקבוצות: דינמו טביליסי, צסק"א קייב, ספרטק ולדיקווקז ובנבחרת גאורגיה.
הידרקון תקין-לחץ

פתופיזיולוגיה

NPH נקרא לעיתים גם הידרוצפלוס שאינו חסימתי, זאת מאחר שהחיבור בין חדרי המוח (הלטרליים, השלישי והרביעי) אינו חסום. ככל הנראה, NPH נגרם עקב בעיה בספיגה של נוזל השדרה, כתוצאה, למשל, מפיברוזיס ומהידבקויות לאחר תהליכים כגון דלקת קרום המוח או דימום תת-עכבישי, המביאים לבעיה בספיגה האמורה. מקור שם המחלה בכך, שאצל אנשים בריאים תנגודת רקמת המוח היא מספיק גדולה כדי לא להיהרס במצבים של עליה בלחץ, אולם בגילאים מבוגרים יותר, הרקמה היא פחות עמידה ועל כן במצבים בהם יש בעיה בספיגת הנוזל השדרתי, החדר נהיה יותר גדול, והוא גדל עד לאותו גודל בו לא יהיה יותר לחץ, ומכאן השם normal pressure hydrocephalus. 
בניגוד לכך, הידרוצפלוס חסימתי נגרם בגלל חסימה של זרימת נוזל השדרה בתוך מערכת החדרים, כתוצאה למשל מגידול או מציסטה תוך-חדריים. הידרוצפלוס חסימתי יאופיין, אם כן, בעליית הלחץ התוך-גולגולתי וכן ברוב המקרים יאופיין בכאבי ראש ובבצקת פטמות (papilledema).

ממצאים קליניים

NPH לרוב מתפתח בתוך תקופה של שבועות עד חודשים, כאשר בעיה ביציבה היא הראשונה להתפתח - החולה מתקשה לעמוד באופן יציב ומתקשה להתחיל בפעולת ההליכה, למרות שאין חולשה או אטקסיה.
המטופל, למשל, יכול לבצע תנועות עם הרגליים הקשורות להליכה, דיווש או בעיטה, וכן יכול לעקוב אחר דמויות עם כפות הרגליים כאשר הוא שוכב או יושב, אולם אין הוא יכול לעשות זאת כאשר רגליו נושאות משקל, כלומר בעמידה. כאשר המטופל עומד, הוא נוטה "להידבק" לרצפה והליכתו איטית ומגושמת. לעיתים יש סימנים נוספים הקשורים למערכת הפירמידלית, כגון ספסטיות, רפלקסים ערים ועוד. אי שליטה על השתן מופיע מאוחר יותר ולעיתים המטופל לא מודע לכך. אי שליטה על הצואה איננה שכיחה.

בדיקות מעבדה והדמיה

בניקור מותני ניתן לגלות כי קיים לחץ נורמלי עד נמוך של נוזל השדרה. 
ב- CT או MRI ניתן לראות חדרי מוח מורחבים ללא עליה בולטת של חריצים (sulci) בקליפת המוח. 
בחלק מן המטופלים, ניתן להבחין בשיפור זמני ביציבה, במבחן קוגניטיבי או בתפקוד ספינקטרים הקשורים להשתנה לאחר שאיבה שבין 30-50 מ"ל נוזל CSF. ממצאים אלו הם הממצאים המקושרים ביותר לפרוגנוזה טובה לאחר ביצוע שאנט.

אבחנה מבדלת

קיימים מספר מצבים אשר עלולים להביא לדמנציה ולבעיות יציבה ויש לשקול אותם בבירור עצמו - מצבים אלו כוללים למשל את מחלת אלצהיימר, מחלת פרקינסון, דמנציה כתוצאה מבעיה וסקולרית ועוד.

טיפול

אצל חלק מהמטופלים, בעיקר אצלו אשר סבלו מ- NPH על רקע של דלקת קרום המוח או דימום תת-עכבישי, ניתן לטפל באמצעות ניתוח להחדרת שאנט אשר במהלכו עודף הנוזלים שאינם נספגים מועברים לאזור אחר בגוף על ידי צינורית - למשל, הפריטונאום. 
אצל חולים אשר סובלים מ-NPH אידיופתי (כלומר, ללא סיבה רפואית שניונית לכך), בערך כמחצית משתפרים ושליש מציגים תגובה מצוינת כולל חזרה לעבודה, לאחר ניתוח לביצוע הכנסת שאנט. 
סיבוכים כתוצאה מהכנסת שאנט מתרחשים אצל כשליש מהחולים וכוללים זיהום של השאנט, המטומה סאב-דוראלית, וחוסר תפקוד של השאנט המחייב את החלפתו.
אברהם שניור קורונל

אברהם שניור קורונל (1493–1412) היה שר אוצר יהודי בספרד במאה ה-15, תחת שלטון המלך פרננדו והמלכה איזבלה. יש אומרים כי הפגיש ביניהם.

קורות חיים

נולד למשפחה יהודית בספרד, במאה ה-15, בשם אברהם שניור. תחת שלטונו של המלך אנריקה הרביעי היה חוכר המיסים הראשי בקסטיליה, כגמול על שירותיו מונה אלבדין (Albedinus) שופט היהודים בעיר סגוביה. בשנת 1474 סייע לעליית פרדיננד ואיזבל ופעל למסירת סגוביה לשלטונם. במהלך שנותיו, הפך להיות שר האוצר של המלך פרדיננד והמלכה איזבלה. עבודה זו העלתה אותו בסולם המעמדות, והפכה אותו לידיד טוב של המלך. ארמונו שבעיר סגוביה, אחד מהמפורסמים שבספרד, משמש כיום כמוזיאון. שניור שימש גם כראש קהילת יהודי קסטיליה והשתדל למענם. יחד עם דון יצחק אברבנאל ניסה למנוע את גזרת הגירוש. תפקידו הבכיר וקרבתו למלך הייתה בעוכריו. בימי גירוש ספרד חויב על ידי המלך להתנצר, הוא הוטבל לנצרות בעיר גוואדלופ וקיבל את שם המשפחה "קורונל". כל משפחתו, שלא רצתה לעזבו בזקנתו, התנצרה גם היא, אך הוא מת כשנה לאחר-מכן. אחיו שלמה שניור עזב את ספרד.
נכדו ברח להולנד לאחר מותו, שם חזר ליהדותו ותרם רבות לבתי-הכנסת.
שניים מצאצאיו הם יעקב פרלשטיין, אשר היה אחד ממיסדי תל אביב,
ודוד קורן (קורונל), אשר שימש חבר הכנסת וראש מועצה בגליל.
יוהאן נסטרוי

יוהאן נסטרוי (Johann Nestroy‏; 7 בדצמבר 1801 - 25 במאי 1862) היה מחזאי ופזמונאי שחקן ובמאי אוסטרי. נסטרוי היה אחד ממוריו הראשונים והמשפיעים של מקס ברוד.

ביוגרפיה

יוהאן נסטרוי היה זמר, שחקן ומחזאי במסורת האוסטרית הפופולרית הקלה של תקופת הבידרמאייר. הוא נולד בווינה, שם למד כסטודנט למשפטים, בין השנים 1817 - 1822, לפני שנטש את לימודיו כדי להיות זמר. הוא הצטרף לתיאטרון am קרנטנרטור, והחל את קריירת השחקן שלו בתפקיד Sarastro בחליל הקסם, 1822. לאחר שנה בתפקידי זימרה בווינה, נסע לאמסטרדם, שם הופיע בתפקידי זמרי בריטון, במשך כמה שנים בתיאטרון הגרמני המקומי. בין השנים 1825 - 1831 הוא שר ושיחק על הבמות בברנו, בגראץ, בפרשבורג ברטיסלאבה, בקלגנפורט ובערים נוספות.
נסטרוי שב למולדתו וינה והחל לכתוב מחזות, וכן המשיך לבצע תפקידים על הבמות. הקריירה שלו כמחזאי זכתה להצלחה מיידית. בשנת 1833 היה מחזהו ללהיט גדול. עד מהרה הפך נסטרוי לדמות מובילה בתרבות ובחברה האוסטרית. הוא כתב קרוב ל-80 קומדיות בין השנים 1830–1850. השפעתו ניכרת ביצירותיו של המחזאי הבריטי טום סטופרד.
יוהאן נסטרוי נפטר בעיר גראץ באוסטריה. על שמו של נסטרוי קרויה כיכר בווינה, תחנה בלולאת הכבישים המהירים של העיר וגשר חדש במערכת התחבורה שם.
פרס התיאטרון החשוב ביותר ליוצרים כותבי גרמנית נקרא על שמו "פרס נסטרוי", זהו פרס שנתי לתיאטרון גרמני. הטקס השנתי להענקתו נערך בווינה ומועבר ברשתות הטלוויזיה דוברת הגרמנית.