הדס

מאפיינים

ההדס מגיע לגובה של בין 80–250 ס"מ, ולו עלים נגדיים המפיצים ריח חזק, אין לעליו פטוטרת והם חלקים וגלדניים, אורך העלים בין שלושה לחמישה סנטימטר והם מכילים שמן אתרי המקנה להם ריח נעים. פרחי ההדס בעלי חמישה עלי גביע וחמישה עלי כותרת, לבנים בדרך כלל, ומספר גדול של אבקנים הפורצים מתוכם ומשווים לפרח כולו גוון לבן-צהוב. הפרחים מואבקים על ידי החרקים והזרעים מתפזרים בעזרת ציפורים שאוכלות את פירות ההדס. הפרי הוא ענבה המכילה זרעים רבים שקוטרה כ-5 מ"מ. הפרי הבשל צבעו סגול-כחול כהה.
ההדס גדל גם בישראל. תחומי התפוצה שלו בישראל הם: במורדות הגולן ובמדרונות יובשניים בגליל העליון, כמו כן הוא מצוי בדרום הכרמל, בעיקר במעזבות. בעבר ניתן היה לראותו בתחומי עמק הירדן, אך משם הוא נכחד. נפוץ גם כשיח נוי תרבותי.

טקסונומיה

הסוג הדס הוא הנציג היחיד ממשפחת ההדסיים בארץ ישראל, הנפוצה בעיקר באוסטרליה, כאשר הסוג העיקרי בה הוא, כנראה, האקליפטוס. בנוסף, כוללת המשפחה גם עצי פרי כגון: פיטנגו, גויאבה, ציפורן (תבלין) ופיג'ואה.

מאכל ורפואה

ההדס הוא צמח חשוב מאוד בתחום הרפואה העממית. הוא משמש לטיפול בגירויי עור אצל תינוקות, טיפול בשערות, דלקות מעיים והקלת עצירות וקצרת. לצורך שימוש מייבשים את העלים וכותשים אותם לאבקה, שאותה מערבבים בשמן זית ומורחים על עור מגורה. האמונה היא כי המשחה יעילה מאוד למניעת נשירה, על ידי עיסוי של שורשי השיער. כמו כן היא יעילה לריפוי חבורות ופצעים, מניחים מעט מהמשחה בתוך תחבושת וחובשים. לטיפול בבעיות מעיים ובאולקוס בפרט, חולטים בכוס מים רותחים שתי כפיות גדושות בעלי הדס. לטיפול באסתמה מבשלים 100 גרם עלים ירוקים במים ואחרי הרתיח, שואפים את האדים עם מגבת מעל לראש.
בסרדיניה ובקורסיקה מפיקים מן ההדס ליקר הנקרא "מירטו". ה"מירטו" האדום מופק מפירות ההדס המושרים באלכוהול למשך כמה חודשים ואז מעורבבים עם סירופ סוכר. ה"מירטו" הלבן מופק מעלי הצמח המושרים באלכוהול. בסרדיניה נחשב הליקר המיוחד והריחני לאחד המשקאות הלאומיים של האי.
ההדס גם משמש כצמח שממנו הופק בושם.

ההדס בתרבות

ההדס תופס מקום נכבד במיתולוגיה ובדת של העמים. הרומאים ראו בו את השיח של האלה ונוס, ייתכן שזהו מקור המנהג שפשט בראשית העת החדשה באירופה לקלוע את עלי ההדס בעטרתה של הכלה.
בחתונות בבית המלוכה הבריטי נהוג לשלב פרחי הדס מגנה בן ה-170 שנה של המלכה ויקטוריה בזר הכלה, כסמל לאהבה, מזל ואושר בחיי הנישואין.
ההדס מלווה את מעגל החיים היהודי: בברית המילה נוהגים לברך על ההדס, נוהגים לשמח את החתן והכלה ביום נישואיהם עם הדסים, וכך גם לאחר הלוויה. המהדרים מביאים אגודות של הדסים בערב שבת לביתם ולבית הכנסת בכל שבת. במדרש מדמים את בני ישראל לארבעת המינים; על ההדס נאמר: מה הדס זה יש בו ריח ואין בו טעם כך ישראל יש בהם בני אדם שיש בהם מעשים טובים ואין בהם תורה (ויקרא רבה, אמור, פרשה ל).

ההדס בתנ"ך

במקרא ההדס נחשב צמח רצוי, באחת מנבואות הישועה מתאר ישעיה את ישראל השבים לארצם, ההרים והגבעות פוצחים רינה ו: "תַּחַת הַנַּעֲצוּץ יַעֲלֶה בְרוֹשׁ וְתַחַת הַסִּרְפַּד יַעֲלֶה הֲדַס" (ישעיהו נה יג), כעצים שיישבו את הישימון ויעלו במקום העצים הרעים שהיו קודם. נראה שגם כאן זהו משל לבני אדם, ישראל המצוינים יחליפו את יושבי הארץ.
בנבואת זכריה (א), מדבר זכריה על ה' שרוכב במצולה, בבבל, בין ההדסים ואחריו סוסים, אדומים, שרוקים ולבנים. הרוכב הוא ה', שביקש להחזיר העולם כולו לתוהו ובוהו, הסתכל בצדיקים העומדים סביבו- ההדסים, ונתקררה דעתו. משל זה נותן ביטוי לתפיסה ביהדות האומרת שהקב"ה מקבל שבח מהבריאה ומהצדיקים גם יחד, כל אחד בדרכו. הבריאה בעצם היותה קיימת והצדיקים באופן ישיר. משקלקלו בני האדם, שוב העולם אינו עומד אלא על שבחם של הצדיקים ובזכותם ממשיך להתקיים.
ההדס נזכר עוד בתנ"ך בהקשר לחג הסוכות בנחמיה ח טו: "וַאֲשֶׁר יַשְׁמִיעוּ וְיַעֲבִירוּ קוֹל בְּכָל עָרֵיהֶם וּבִירוּשָׁלִַם לֵאמֹר: צְאוּ הָהָר וְהָבִיאוּ עֲלֵי זַיִת וַעֲלֵי עֵץ שֶׁמֶן וַעֲלֵי הֲדַס וַעֲלֵי תְמָרִים וַעֲלֵי עֵץ עָבֹת לַעֲשֹׂת סֻכֹּת כַּכָּתוּב" זהו ההדס השוטה, שאינו ראוי לעמוד בקריטריונים של ארבעת המינים, לכן ישמש לסוכך בו את הסוכה.