google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ודי דייוויס

ביוגרפיה

דייוויס נולדה בעיר פרת' וחונכה כנוצרית קתולית, למדה ב"מנזר לורטו" ובמוסד הארצי לאומנות דרמטית שבמזרח סידני, שם קיבלה תואר ב-1977.
התגלתה לראשונה בקולנוע האוסטרלי ב-1979 כשהופיעה לצדו של סם ניל בסרט "הקריירה המבריקה שלי", על הופעתה זכתה בשני פרסי באפט"א בקטגוריות השחקנית הטובה ביותר והשחקנית החדשה הטובה ביותר.
ב-1982 גילמה את דמותה הצעירה של גולדה מאיר בסרט הביוגרפי "אישה ושמה גולדה".
בשנת 1984 השתתפה במותחן ההרפתקאות ההיסטורי של דייוויד לין "המעבר להודו" המבוסס על הרומן של א.מ. פורסטר הנושא אותו השם. בסרט הופיעה דייוויס בתור אדל קווסטד המגיעה להודו כדי להתחתן עם ארוסה השופט. במהלך מסעה מאשימה אדל רופא הודי צעיר באונס במהלך ביקור במערות במדינה. על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
דייוויס השתתפה בסרטו של וודי אלן "אליס" ולאחר מכן הופיעה במותחן הקומי של האחים כהן "ברטון פינק", על תפקידה בתור אודרי טיילור, מזכירתו של ביל מייהיו זכתה בפרס דקל הזהב של פסטיבל קאן.
גילמה את דמותה של הסופרת הצרפתייה ז'ורז' סאנד בדרמה המוזיקלית "מנגינה שבלב", ושיחקה בדרמת הפשע הביוגרפית של דייוויד קרוננברג "ארוחה עירומה", סרט המבוסס על הרומן של ויליאם ס. בורוז.
זכתה בפרס גלובוס הזהב על משחקה בדרמה הביוגרפית "אחד נגד הרוח".
בשנת 1992 השתתפה בסרטו של וודי אלן "בעלים ונשים", בו גילמה את דמותה של סאלי, זוגתו של ג'ק (סידני פולאק), הזוג מגיע ביחד לבית חברים קרובים גייב (וודי אלן) וג'ודי רות' (מיה פארו) ומודיע על פרידתם, דבר הגורם לערעור מערכת היחסים של גייב וג'ודי.
ב-1995 זכתה בפרס אמי על הופעתה בסרט "Serving in Silence: The Margarethe Cammermeyer Story".
ב-1997 שיחקה במותחן הפוליטי של קלינט איסטווד "כח להשחית" בתור גלוריה ראסל, דייוויס הופיעה גם בסרט של וודי אלן, "לפרק את הארי" וגילמה את דמותה של לוסי שמגיעה אל ביתו של גיבור הסרט הארי בלוק ומאיימת עליו באקדח.
ב-1998 שיחקה בסרט רביעי בבימויו של וודי אלן "סלבריטי", שבו גילמה את רובין סיימון, אשתו של לי (קנת בראנה), בעל בוגדני ועיתונאי ניו יורקי שמנסה לחיות את חיי הזוהר של כל המפורסמים ולכתוב על כך.
באותה שנה שיחקה בדרמה האוסטרלית "Echo of Thunder".
ב-1999 הופיעה בסרטה של קתי בייטס "דאש ולילי" וגילמה את דמותה של המחזאית האמריקאית ליליאן הלמן, בנוסף השתתפה בסרט "A Cooler Climate".
ב-2001 זכתה לביקורות נלהבות על גילום דמותה של שחקנית הקולנוע ג'ודי גרלנד בסרט המבוסס על חייה "החיים עם ג'ודי גרלנד: אני והצלים שלי", תפקיד זה זיכה את דייוויס בפרס גלובוס הזהב השני שלה ובפרס אמי שני.
ב-2003 הופיעה דייוויס בסדרה "הריינג'רס" בתפקידה הביוגרפי של ננסי רייגן, הגברת הראשונה של ארצות הברית, אלמנתו של הנשיאה ה40 במספר של ארצות הברית רונלד רייגן.
בשנת 2006 שיחקה בקומדיה של פייטון ריד, "הצד שלו, הצד שלה", בכיכובם של ג'ניפר אניסטון ווינס ווהן. בנוסף הופיעה בדרמה ההיסטורית של סופיה קופולה "מארי אנטואנט".
בשנת 2007 זכתה בפרס אמי השלישי שלה על תפקידה כג'ואן מקאליסטר בסדרה "The Starter Wife".
בשנת 2017 השתתפה דייוויס בסדרת האתנולוגיה "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, לצידן של ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון.

חיים אישיים

דייוויס נשואה לשחקן הקולנוע קולין פרילס מאז שנת 1984 איתו הופיעה בסרט האוסטרלי "High Tide", לזוג שני ילדים.
אוסטרבה

היסטוריה

אוסטרבה שוכנת על צומת של דרכים ששימשו למסחר כבר בתקופות פרהיסטוריות, ביניהם דרך אמבר ששימשה להובלת ענבר ברחבי אירופה. בסביבת אוסטרבה נמצאו ממצאים ארכאולוגים המעידים על התיישבות בני אדם המתוארכים לכל אורך 25,000 השנים האחרונות. העיירה אוסטרבה עצמה נוסדה בשנת 1267 ועד המאה ה-18 הייתה עיירה קטנה של בעלי מלאכה עם אוכלוסייה של כאלף נפש. 
בשנת 1763 נמצאו באזור מצבורים גדולים של פחם דבר שהביא להתפתחות תעשייה באזור וקליטה של מהגרים רבים. במהלך המאה ה-19, הוקמו מספר מכרות בעיר ובסביבתה והוקמו מפעלים לייצור פלדה. פיתוח נוסף של האזור הושג הודות להנחת מסילת ברזל שחברה את אוסטרובה לווינה בשנת 1847. העיר המשיכה להתפתח עד מלחמת העולם השנייה, בה סבלה מהפצצות רבות בגלל היותה מקור לפלדה לתעשייה צבאית. 
מאז מהפכת הקטיפה בשנת 1989, העיר עוברת שינויים רבים. ב-1994 הופסקה כריית הפחם בעיר, ובשנת 1998 נסגרו רוב מפעלי הפלדה בסביבה, דבר שהוריד במידה רבה את זיהום האויר בסביבה.

גאוגרפיה

אוסטרבה נמצאת בצפון מזרח צ'כיה, 15 קילומטר מהגבול עם פולין ו 55 קילומטר מהגבול עם סלובקיה. העיר נמצאת בגובה ממוצע של 210 מטר מעל פני הים, באזור של אקלים ממוזג יבשתי עם קייצים חמים וחורפים קרים וגשומים. הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא 2.4°- וביולי 17.8°. ממוצע המשקעים השנתי הוא בסביבות 600 מ"מ. 
העיר שוכנת על שטח של 212 קמ"ר אשר הכילו בעבר 34 כפרים ועיירות קטנות שאוחדו לכדי עיר אחת בעלת 23 מחוזות.

תיירות

אף על פי שהעיר אינה יעד תיירותי מועדף יש בה מספר אתרים מעוררי עניין. בעיר נמצאת מוזיאון כרייה המציג ציוד כרייה מהמאה ה-19. על בניין העירייה יש מגדל ממתכת וזכוכית עם מרפסת תצפית בגובה של 72 מטר ממנה ניתן לראות את העיר וסביבותיה. בניין העירייה נפתח באוקטובר 1930.

יהדות

ההתיישבות של יהודים הייתה אסורה עד אמצע המאה ה-19. בתקופת הקיסר יוזף השני הותר ליהודי בשם מרדכי שינהוף להתיישב בעיר ולחכור בה בית מימכר יין. לאחר מכן הגיעו לאוסטרבה יהודים מהערים:הוצנפלץ, לייפניק ואונגריש-ברוד.
לפני מלחמת העולם השנייה התקיימה באוסטרבה קהילה יהודית גדולה שרבים מיהודיה הגיעו מגליציה ומסלובקיה. באוקטובר 1939 יצאו מאוסטרבה שניים מהמשלוחים הראשונים של יהודים מהפרוטוקרט הגרמני למזרח, במסגרת תוכנית לובלין. לאחר מכן, במהלך השואה, גורשו יהודי אוסטרבה לגטו טרזינשטט ורובם נרצחו. סיפורה של יהדות אוסטרובה דומה בכך לסיפורה הכאוב של כלל יהדות צ'כיה: מקהילה תוססת ועשירה ברוח בת כ-395,000 יהודים בשנת 1939, נותרו כיום כ-3,000 יהודים בלבד בצ'כיה, מרביתם בפראג. 
באוסטרבה מתגוררת כיום קהילה יהודית קטנה, עם נשיא ורב שבאו מישראל. בין השנים 1995–2005 כיהן כנשיא הקהילה באוסטרבה, פטר בכרך.
יחסי איראן–ירדן

היסטוריה

בתקופת שלטונו של השאה התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אולם לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, ופרוץ מלחמת איראן-עיראק בשנת 1980 נותקו היחסים בין שתי המדינות. בשנת 1991 חודשו היחסים בין שתי המדינות, ובספטמבר 2000 נפגש המלך עבדאללה השני עם נשיא איראן מוחמד ח'אתמי בשולי פסגת המילניום בניו יורק. זמן קצר לאחר מכן, הסחר בין ירדן לבין איראן צמח באופן דרמטי. על פי נתוני הבנק המרכזי של ירדן, "הסחר בין ירדן לאיראן הגיע ל 20 מיליון דולר בשנת 2001, עלייה של כ 46 אחוז לעומת 13.7 מיליון דולר בשנה שקדמה לה."
ב-2 וב-3 בספטמבר 2003 ביקר המלך עבדאללה השני בטהראן, ובכך הפך למלך הירדני הראשון שביקר בטהראן, מאז פרוץ המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979. בשנת 2010 נחשף כי ירדן חוששת מאוד מתוכנית הגרעין האיראנית, ובסתר אף תומכת בפעולה צבאית להשמדתה. בשנת 2019 טען ד"ר עבדאללה סוואלחה הירדני, כי איראן היא האויב הגורם להידוק הקשרים בין ישראל למדינות ערב.

יחסים דיפלומטיים

איראן מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן בלבד, ואילו ירדן מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן בלבד.
נצי הפת"ח

נִצי הפת"ח (בערבית: صقور فتح תעתיק: צֻקוּר פַתח) הוא שמם של שני ארגונים פלסטיניים: הראשון היה ארגון נוער בגדה המערבית וברצועת עזה בשנות ה-80. השני הוא ארגון טרור בעל קשרים לפת"ח, שהתפלג מגדודי חללי אל-אקצא. ארגון זה אחראי למספר פעולות נגד ישראלים, בעיקר ברצועת עזה.
במהלך האינתיפדה הראשונה, שהחלה ב-1987, נצי הפת"ח הונהגו על ידי צעירים מן הערים הגדולות בגדה וברצועה: שכם, טולכרם, רמאללה, בית לחם, עזה וח'אן יונס. מרבית הפעולות בתקופה זו היו באמצעי לחימה מאולתרים: יידוי אבנים, דקירות, שימוש בכלי נשק גנובים. כמות הנשק שהדור הראשון של הארגון קיבל ממקורות אש"ף מחוץ לשטחים הייתה זניחה, והפעולות הקטלניות שלהם היו פיגועי דקירה או מארבים של כלי רכב. ארגון זה פורק במצוות ישראל (כחלק מהסכמי אוסלו) ב-1996. אחד מפעילי הארגון החשובים באותה תקופה היה מוחמד דחלאן, שפיקד על נצי הפת"ח ברצועה. 
הדור השני של נצי הפת"ח הופיע לראשונה באינתיפאדה השנייה, אז טען לאחריות משותפת עם חמאס למתקפה על מעבר רפיח, ב-12 בדצמבר 2004, בה נהרגו 5 חיילי צה"ל ונפצעו עשרה נוספים. הארגון פעל ברצועה בלבד.
אחרי מותו של יאסר ערפאת סבלו נצי הפת"ח מירידה בתמיכה בהם, לעומת חמאס. מספר התקיפות שהארגון ביצע פחתו. הפעולה האחרונה של נצי הפת"ח הייתה ב-2005, כשאנשי הארגון חסמו כביש ברשות הפלסטינית ומנעו מבכירים לעבור בו, במחאה על כך שהארגון לא קיבל מקום במערכת הביטחון של הרשות.
בחלקו העליון של סמל הארגון מופיע פסוק מהקוראן, מתוך סורת הניצחון (110), פס' 1: "إِذَا جَآءَ نَصۡرُ ٱللَّهِ وَٱلۡفَتۡحُ", "כאשר יבוא הניצחון מעִם אלוהים וההכרעה". המילה בפסוק המתורגמת כ"הכרעה" (גם "ניצחון") היא "פתח" (فتح), כשמו של הארגון.
מאייקון

קריירה

מאייקון החל את הקריירה שלו במועדון הברזילאי קרוזיירו בשנת 2001. הוא שיחק בקבוצה במשך מספר עונות מוצלחות, ונחשב באותו זמן למגן ימני מוכשר. ב-2003 הוא זכה עם קרוזיירו באליפות ברזיל, ובאותה שנה קיבל לראשונה זימון לסגל הנבחרת הלאומית. ביוני 2004 נרכש מאייקון על ידי מונקו.
בעונת 2004/2005, הראשונה שלו במונקו, כבש מאייקון ארבעה שערים במדי הקבוצה. הוא היה שותף להעפלתה לשמינית גמר ליגת האלופות ולסיום במקום השלישי בליגה הצרפתית. העונה שלאחר מכן היוותה כישלון מבחינה קבוצתית, כאשר מונקו סיימה במקום העשירי בלבד בליגה ולא העפילה לשמינית גמר גביע אופ"א.
ביולי 2006 עבר מאייקון לקבוצה האיטלקית אינטר מילאנו, ביחד עם המגן הברזילאי מקסוול והקשר הצרפתי אוליבייה דאקור, ששיתפו פעולה איתו בקבוצה. בעונת 2006/2007, תחת המאמן רוברטו מנצ'יני, הוא כבש שני שערים וסייע לאינטר לזכות באליפות הסרייה א'. במהלך העונה הוא הושעה על ידי אופ"א לשישה משחקים בעקבות תקרית עם דויד נבארו במשחק ליגת האלופות מול ולנסיה, אך העונש קוצר לבסוף לשלושה משחקים.
לאורך שנותיו באינטר הפגין מאייקון יכולת טובה ויעילות גם בהגנה וגם בהתקפה, כשהוא רושם לזכותו כמות מכובדת של שערים ובישולים. תחת המאמן ז'וזה מוריניו שהגיע לקבוצה בעונת 2008/2009, הוא המשיך בהצטיינותו וזכה עם אינטר באליפות שלישית ברציפות. בעונת 2009/2010 זכה עם אינטר בליגת האלופות לאחר ניצחון בגמר על באיירן מינכן, וכן בטרבל. הוא היה חלק חשוב בשיטת המשחק שהנחיל מוריניו בקבוצה ושבעזרתה זכתה הקבוצה בתואר.
ב-26 באוגוסט זכה השחקן בתואר שחקן ההגנה של ליגת האלופות, פרס שניתן לו על ידי אופ"א.
ב-30 באוגוסט 2012 חתם מאייקון בקבוצת הכדורגל האנגלית מנצ'סטר סיטי תמורת סכום המוערך בכ-3.5 מיליון ליש"ט.
ביולי 2013 חתם מאייקון ברומא. ב-31 במאי 2017 חתם באבאי מהליגה הברזילאית השנייה.

נבחרת לאומית

מאייקון השתתף עם נבחרת ברזיל הצעירה באליפות העולם לנוער ב-2001, יחד עם חברו לעתיד באינטר, אדריאנו. בשנת 2003 הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של ברזיל, ששלחה לטורניר גביע הזהב של CONCACAF סגל מלא בשחקנים מתחת לגיל 23. הוא השתתף עם הנבחרת הצעירה בטורניר הקדם-אולימפי בשנת 2004, יחד עם מקסוול, ולא הצליח להעפיל עמה לאולימפיאדת אתונה.
בהמשך 2004 נכלל מאייקון בסגל נבחרת ברזיל לקופה אמריקה, וב-2005 השתתף עמה בגביע הקונפדרציות. הוא היה שותף לזכייתה של ברזיל בשני הטורנירים. עם זאת, הוא לא זומן למונדיאל 2006, מאחר שסיסיניו הועדף בתור מחליפו של קאפו בעמדת המגן הימני.
עם פרישתו של קאפו ומינויו של דונגה למאמן הנבחרת, הפך מאייקון למגן הימני הפותח הקבוע שלה. הוא היה שותף בכיר לזכייתה של הנבחרת בקופה אמריקה ב-2007, וכבש במסגרתו שער מול אורוגוואי. בגביע הקונפדרציות 2009, שגם בו זכתה ברזיל, הוא כבש שער בניצחון 0-3 על ארצות הברית בשלב הבתים, ובנוסף בישל שער לפליפה מלו כתוצאה מבעיטה חופשית שלו.
במונדיאל 2010 מאייקון כבש שער נדיר בקו הקרן נגד נבחרת קוריאה הצפונית בכדורגל ובכך הבקיע את שערו היחיד בטורניר.
אלתמימי

אבו עבדאללה מחמד אבן סעיד אלתמימי (בערבית: أبو عبداللة محمد بن سعيد التميمي), מוסלמי בן המחצית השנייה של המאה העשירית, שהתפרסם בעולם האסלאם, היה יליד ירושלים ובה רכש את השכלתו הרפואית. לאחר שסיים את התמחותו ברמלה, עבר בשנת 980 לערך למצרים, שם התקרב לווזיר יעקוב אבן כלס (930–991), שפעל בשליחותם של הח'ליפים הפאטמיים אבו תמים מעד אל-מועיז ובנו אלעזיז.

חיבוריו

אלתמימי כתב ספרי רפואה רבים, שמחלקם הגדול לא נותר דבר. חלק מחיבורו הידוע "מרשד" (המדריך) נותר בכתבי יד, שטרם פורסמו, וחלקים אחרים מצוטטים על ידי סופרים מאוחרים יותר, כגון הרמב"ם ואבן אלביטאר. אלתמימי התמחה בעיקר בנושא ה"תריאק" ורפואת העיניים שהיו בשימוש בסוריה ובארץ ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה (עד 1099).
חיבוריו של אלתמימי, הם מן המקורות החשובים ביותר להכרת חומרי המרפא והמזונות שהיו בשימוש האוכלוסייה באזור סוריה-רבתי (אלשאם) בימי הביניים. זאת ועוד, המידע הנמסר בכתביו כולל תחומים רבי עניין: הריאליה, התרבות החומרית, חיי היום-יום של התושבים המקומיים ואמונותיהם. אלתמימי משלב בחיבוריו תיאורים גאוגרפיים וידיעות מקוריות יוצאות דופן על כריית מחצבים, הפקת שמנים ובשמים ומלאכות מסורתיות אחדות שרווחו בקרב התושבים, בעיקר באזור ירושלים-רבתי ואגן ים המלח.
סודאן במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של סודאן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שמונה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים בענף האתלטיקה וסיימו במקום הרביעי בריצת 400 מטר נערים ובמקום החמישי בריצת 2000 מטר מכשולים נערים ומקום תשיעי בגמר ריצת 1000 מטר נערים. בענף החתירה ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים וסיימו במקומות האחרונים. גם המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה.
רסלינג

היסטוריה

ההוצאה הוקמה בשנת 2000 על ידי עידן צבעוני ויצחק בנימיני והם גם בעלי ההוצאה ועורכיה הראשיים.
ההוצאה מפרסמת כ-40 ספרים בשנה בשלוש סדרות: סדרת "ליבידו" לספרים מתורגמים, סדרת "פֶטיש" לספרי מקור וסדרת "ושתי" – מחלקה ספרותית, לספרי פרוזה. מספר התרגומים הרב גורר לעיתים ביקורת על איכותם. בשנת 2006 הושקה, בשיתוף בית הספר לעיצוב שנקר,  סדרת ספרים בנושאי תרבות בשם "תרבות חזותית". עורכי הסדרה הם מיכה לוין, עודד היילברונר ולארי אברמסון.
בשנת 2014 השיקה רסלינג סדרת מקור לספרות ניסיונית בשם "מעבדה" באמצעות הוצאת שני ספרי ביכורים: 'רוגטקה' מאת תמר גטר וספר עלטה מאת ● (עיגול שחור).
ניו באלאנס

ניו באלאנס (באנגלית: New Balance Athletic Shoe, Inc) היא יצרנית של נעלי ספורט ואביזרי לבוש, אשר בסיסה בבוסטון שבארצות הברית.
החברה הוקמה בשנת 1906, ונקרא תחילה New Balance Arch Support Company. מייסדה היה וויליאם ג. ריילי, מהגר אנגלי בן 33, אשר התמקד בייצור תומכי הקשת למוצרי הנעלה לפי מרשם, על מנת להקל על כאבי רגליים של אנשים, הסובלים מבעיות רגליים. 
בשנת 1933, בעקבות המיתון הגדול בארצות הברית נכנס ארתור הייל לחברה בתור שותף.
בשנת 1938 ייצרה החברה לראשונה נעל ריצה בעבור מועדון ריצה מקומי. ולקראת שנות הארבעים של המאה ה-20, החלה לייצר נעלי ספורט מסוגים שונים. בשנת 1950 פרש ריילי מהחברה וב-1953 מוכר הייל את העסק לבתו אלינור ולבעלה, פול קיד. בשנת 1956 החברה משנה את שמה ל"ניו באלאנס מעבדה אורתופדית" ובשנת 1963 חדלה סופית מיצור תומכי קשת ונעליים אורתופדיות ועברה להתמקד אך ורק בנעלי ספורט.
בשנת 1960 ייצרה החברה את דגם ה"טראקסטר", אחת מנעלי הריצה העממיות הראשונות בעלות סוליה בולמת זעזועים. הנעלים זכו להצלחה ברחבי ארצות הברית ובעקבות ההצלחה הפכה ניו באלאנס מחברה מקומית קטנה לחברה מרכזית בתחום נעלי הספורט.
בשנת 1978 פתחה ניו באלאנס משרד ראשון מחוץ לארצות הברית, בלונדון, ובשנת 1980 המכירות העולמיות של החברה הגיעו למאה מיליון דולר.
הארי פוטר והשיטה הרציונלית

הארי פוטר והשיטה הרציונלית (באנגלית: Harry Potter and the Methods of Rationality, מקוצר בדרך כלל לHPMOR), הוא פאנפיק המבוסס על העלילה והדמויות בסדרת הארי פוטר ונכתב על ידי אליעזר יודקובסקי. ההבדל המרכזי בינו לבין סדרת המקור והמאפיין המרכזי שלו הוא חכמתו יוצאת הדופן של הארי פוטר והשימוש שהוא עושה בשיטה המדעית ובצורות חשיבה רציונליסטיות. הסיפור פורסם בהמשכים מ־28 בפברואר 2010 עד 14 במרץ 2015. הספר תורגם ל־15 שפות וביניהן גם לעברית.

מטרה

יודקובסקי כתב את הסיפור כדי לקדם חשיבה רציונלית. לדבריו, בחר להתבסס על סיפור הארי פוטר מכיוון ש"קראתי הרבה פאנפיקים על הארי פוטר בתקופה שבה העלילה של הספר הופיעה באופן ספונטני במוחי.... הרבה קוראים פוטנציאלים יכנסו לסיפור עם היכרות כזו או אחרת עם היקום של הארי פוטר". כמו כן, הוא אומר שעבודתו על רציונליות "מספרת כל צד בחשיבתם של הדמויות, גם אלו שרציונליות לכאורה וגם אלו שלא". בנוסף, הוא עזר בהשקת Center for Applied Rationality (המרכז לרציונליות יישומית) המלמדת קורסים בהתבסס על עבודתו.

עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בניגוד לעלילה המקורית מאת ג'יי קיי רולינג, בה הארי פוטר היתום גדל בביתם של משפחת דרסלי המתעללת, הארי פוטר בספר זה הוא ילד מחונן שגדל בביתו של מדען, פרופסור באוקספורד, ומחונך לחשיבה מדעית ורציונלית לפני שהוא מגלה שהוא קוסם ונוסע לבית הספר הוגוורטס.
הארי גיימס פוטר-אוונס-ורס הוא בנו המאומץ של הפרופסור מייקל ורס-אוונס ואשתו פטוניה אוונס-ורס (פטוניה דרסלי בספר המקורי), דודתו הביולוגית של הארי. לאחר שהארי מתקבל להוגוורטס ומגלה את הקסם הוא מתחיל לחקור את הקסם בעזרת השיטה המדעית.
לעומת הספר המקורי, בספר הזה הארי פוטר הוא תלמיד ברייבנקלו, יחד עם הרמיוני גריינג'ר. אין להארי בספר חברות עם רון.
הספר מתאר את עולם הקוסמים של בריטניה כמערכת פוליטית מסובכת, יותר מאשר בהארי פוטר המקורי, שהארי בה עומד לצידו של פרופסור קוויריל כשאינו מודע שהוא מובל על ידי לורד וולדמורט. הארי גם משתתף בפעילויות קרב שקווירל מעביר במהלך השנה. בשלב מסוים גורם קווירל למותה של הרמיוני, חברתו הטובה של הארי. הסיפור מסתיים בהבסת וולדמורט, על ידי הארי, והחזרת הרמיוני לחיים, אך דמבלדור נתקע ביקום מקביל.
הסיפור מתרחש במשך שנה אחת, המקבילה לפרק הזמן של ההתרחשות בספר הראשון בסדרה המקורית מאת ג'יי קיי רולינג.

פרסום וביקורות

כבר בתחילתו נכתבה ביקורת חיובית על הסיפור על ידי דייוויד ברין, סופר מדע בדיוני. על פי המגזין The Atlantic הסיפור "גרם להמולה בקהילת הפאנפיק, ומשך גינויים ושבחים כאחד".
דמותו של הארי פוטר בספר תוארה על ידי המגזין Vice כ"ספּוֹק-רייבנקלו מיניאטורי עם חיבה לחשיבה דדוקטיבית". על פי חוות הדעת בעיתון Hindustan Times הספר הוא "סיפורו של האדם החושב על קסם וגבורה", והקונפליקט בין טוב ורע מתואר כקרב בין ידע ובערות.

הספר בעברית

הספר תורגם לעברית על ידי קהילת קוראים, בשיתוף פעולה בעזרת האינטרנט דרך השירות Google Docs. שלושים ושבעה הפרקים הראשונים פורסמו באתר, ויתר הפרקים שעדיין לא נערכו סופית, פתוחים לקריאה ועריכה בגוגל מסמכים. לקהילת המעריצים של הספר יש קבוצה ברשת החברתית פייסבוק.
עות'מאן נורי פאשא

חייו

עות'מאן פאשא נולד למשפחה מיוחסת מהעיר טוקט. אביו היה פקיד ממשל עות'מאני ועם מינויו של האב לתפקיד בבירה העות'מאנית, עברה המשפחה לעיר זו. ב-1852, סיים עות'מאן פאשא סיים את האקדמיה הצבאית, הצטרף לחיל הפרשים ולחם במלחמת קרים. הוא הצטיין בתפקידו וזכה לקידום מהיר. ב-1861 פיקד על הכוחות העות'מאנים אשר דיכאו את המרד בכרתים וב-1864 טיפל במהומות בתימן. עם שובו מתימן, זכה לתואר פאשא ומונה למפקד הצבא העות'מאני בחבל שקודרה שבאלבניה. באפריל 1876 היה עות'מאן פאשא דמות צבאית מרכזית בדיכוי מרד אפריל הבולגרי, אשר בעקבותיו קודם לדרגת מושיר.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית 1877–1878, בעת המצור על פלבן, גילה עות'מאן פאשא תעוזה והקרבה אישיים כאשר בניגוד לסיכויים, ניסה לפרוץ עם כוחותיו את המצור. לאחר הצלחה ראשונית נפצע עות'מאן פאשא ממספר כדורים ברגלו, המשיך לנהל את הקרב כאשר הוא פצוע ומדמם והצליח להסיג את כוחותיו באופן מסודר יחסית, בחזרה לפלבן. ב-10 בדצמבר 1877 נכנע עות'מאן פאשא עם כוחותיו ונלקח בשבי הרוסים.
עות'מאן פאשא נלקח לחרקוב ושם הוחזק עד לסיום המלחמה. בשובו משביו, זכה עות'מאן פאשא לקבלת פנים השמורה לגיבורים כאשר קהל המונים הריע לו. מאוחר יותר העניק לו הסולטאן עבדול חמיד השני תואר כבוד של מרשל ארמון הסולטאן.
בעשרים השנים הבאות, כיהן עות'מאן פאשא ארבע פעמים כשר המלחמה העות'מאני. הוא הלך לעולמו ב-5 באפריל 1900 ונקבר באיסטנבול. אחד מפרברי העיר איסטנבול (בחלק האירופי), מכונה על שמו ובעיר הולדתו טוקט, הוקמה ב-1992 אוניברסיטה הנושאת את שמו.
רקוויאם (אוקכם)

הרקוויאם של אוקכם היא רקוויאם שהולחן על ידי יוהנס אוקכם במחצית השנייה של המאה ה-15. יצירה זו היא הרקוויאם המוקדם ביותר המולחן בסגנון פוליפוני ואחד מהרקוויאמים הקדומים ביותר ששרדו עד היום. זוהי אחת היצירות הידועות של אוקכם והיא ממשיכה להיות מושמעת גם היום.

היצירה

זמן חיבור היצירה המדויק אינו ידוע. יש המשערים שהוא הולחן בשנת 1461, שנת מותו של שארל השביעי, שהיטיב עם אוקכם, והיצירה מבטאת אבל עליו. לעומתם יש המאחרים את זמן חיבור היצירה ל-1483 שנת מותו של לואי האחד עשר, ואף לזמן מאוחר מכך, קרוב למותו של אוקכם עצמו.
טקסט הרקוויאם הזה שונה מהטקסט הרגיל של הרקוויאם הקתולי. המזמור דיאס אירה נעדר, ובמקומו מופיעים שני מזמורים אחרים. מכיוון שהסנקטוס, האגנוס דאי והטקס לא מופיעים ביצירה, רווחת הסברה שהרקוויאם לא גמור. מקומות ריקים שנשארו בקודקס בו הופיעה היצירה מסוף המאה ה-15, יכולים להעיד שברקוויאם היו חלקים נוספים שלא היו בפני המעתיק או שהיו במצב לא קריא, בכל מקרה, חלקים אלו אם היו - אבדו.
היצירה הולחנה לארבע קולות ויש בה חמישה פרקים. הסגנון של היצירה הוא צנוע, כנראה בשל התפיסה שכך יאה למיסת אבל. כל אחד מהפרקים הולחן במנגינה שונה, ובכך שונה המיסה הזו ממיסות אחרות שהלחין אוקכם. כל אחד מהפרקים משתמש בווריאציה על מנגינת המזמור הגרגוריאני המוכר למזמור זה, גם זה חריג ביחס ליצירות אחרות של אוקכם.
המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול

הרקע להקמת המוזיאון

במאה ה-19 נעשו מאמצים למודרניזציה באימפריה העות'מאנית. חלק מהמדינאים המובילים באימפריה נחשפו לרעיונות מערביים באמצעות חינוך וטיולים. הם הכירו את מוזיאון הלובר בפריז. בשנת 1869 מונה מנהל חדש למשרד החינוך האימפריאלי, והוחלט להקים מוזיאון באחריות המשרד. בעיות תקציב והתפטרותו של המנהל הביאו להשהיה בטיפול בנושא.
בשנת 1872 החליט שר החינוך אהמט ופיק פאשה (Ahmet Vefik Paşa) לחדש את הטיפול בהקמת המוזיאון. לשם כך הוא שכר את שירותיו של ד"ר פיליפ אנטון דטיר (Phillip Anton Dethier), שהיה ארכאולוג והיסטוריון גרמני. דטיר השקיע מאמצים בהקמת אוסף למוזיאון וקידם בכך את רעיון הקמתו. בשנת 1881 נפטר דטיר ובמקומו מונה לתפקיד הצייר והארכאולוג אוסמאן המדי ביי.

מבנים

מבנה המוזיאון נבנה באזור הגנים החיצוניים של ארמון טופקאפי. הוא הוקם בעקבות צו קיסרי משנת 1891 והיה המוזיאון הראשון שעסק באמנות טורקית. האוצר הראשון של המוזיאון היה אוסמאן המדי ביי. הצו הקיסרי שהגן על פריטי תרבות טורקיים נאכף, וכתוצאה מכך, מושלי מחוזות נהגו לשלוח אל המוזיאון ממצאים שנמצאו באזורים שלהם. בדרך זו הצליח המוזיאון להגדיל מאוד את אוספו.
בשנת 1881 החלה בנייתו של המבנה הראשי. האדריכל היה Alexander Vallaury. בין השנים 1902 - 1908 נבנו תוספות לבניין שעיצבו את צורתו הנוכחית. הבניין בן שתי קומות, ועוצב בסגנון נאו-קלאסי. חזית המבנה עוצבה בהשראת סרקופג אלכסנדר וסרקופג הנשים הבוכות (Crying Women tombs), הכלולים באוסף המוזיאון. מבנה זה הוא אחד הבניינים המפורסמים באיסטנבול שנבנו בסגנון זה. בשל מחסור באולמות תצוגה נבנה במחצית השנייה של המאה ה-20 מבנה נוסף הצמוד אליו, שנקרא הבניין החדש. בניין זה, בעל שש קומות, נבנה בצדו הדרום-מזרחי של המבנה הישן. שתי הקומות הראשונות הן מתחת לאדמה ומשמשות כמחסנים. ארבע הקומות העליונות משמשות לתצוגה.
מבנה המוזיאון למזרח הקדום נבנה בשנת 1883 כבית ספר לאמנויות. בשנת 1935 הוסב המבנה לשימושו הנוכחי כמוזיאון. בשנת 1963 נסגר המבנה, ונפתח מחדש כמוזיאון בשנת 1974, לאחר שיפוץ ושיקום פנים המבנה.
מבנה "ביתן אריחי הקרמיקה", המשמש כמוזיאון לאמנות אסלאמית, נבנה בשנת 1472 על ידי הסולטאן מהמט השני. זהו אחד המבנים העתיקים באיסטנבול שנבנו בסגנון עות'מאני. בחזית המבנה מרפסת בעלת 14 עמודי שיש. האכסדרה מקושטת במוזאיקה עשויה אמייל. המבנה היה חלק מהמבנים בגני ארמון טופקאפי. בין השנים 1875–1891 שימש המבנה כמוזיאון האימפריאלי, לפני שהאוסף עבר למבנה המרכזי לאחר שבנייתו הסתיימה. בשנת 1953 נפתח המבנה כמוזיאון לאמנות טורקית ואסלאמית. בשלב מאוחר יותר שולב במסגרת המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול.
בשנת 1991, במלאת 100 שנים להקמתו, קיבל המוזיאון את פרס המוזיאון של מועצת אירופה (European Council Museum Award). הפרס ניתן במיוחד עבור השיפוצים שבוצעו באולמות הקומה הראשונה בבניין הראשי ועבור תצוגות חדשות בבניינים האחרים.
גרינדלוולד

תחבורה

אל גרינדלוולד ניתן להגיע בקו רכבת הרמה הברנית (BOB), שתחילתו בתחנת הרכבת של אינטרלאקן. מגרינדלוולד יוצאת רכבת ונגרנאלפ (WAB), המגיעה לתחנת קליינה שיידג. משם ניתן לקחת רכבת נוספת רכבת היונגפראו (JB) העולה לתחנת יונגפראויוך שעל פסגת היונגפראו, שהיא תחנת הרכבת הגבוהה ביותר באירופה. מגרינדלוולד יוצאים שלושה רכבלים לפירסט, מאנליחן ופפינגשטג.
יאקופו פרי

חייו

פרי נולד כנראה ברומא, אבל למד בפירנצה אצל כריסטופאנו מאלווצי. לאחר לימודיו יצא לעבוד במספר כנסיות ברומא, הן כנגן עוגב והן כזמר. לאחר זמן החל לעבוד בחצרם של בני מדיצ'י, תחילה כזמר טנור ונגן קלוויכורד ובהמשך כמלחין. יצירותיו הראשונות כללו מוזיקה נלווית למחזות ומדריגלים.
בשנות ה-90' של המאה ה-16 נוצר קשר בין פרי לבין יאקופו קורסי, פטרון המוזיקה הראשון במעלה בפירנצה. הם סברו שאמנות זמנם נופלת בערכה מן היצירות הקלאסיות של יוון ורומי והחליטו לנסות ליצור טרגדיה יוונית, כפי שהבינו אותה. יצירתם נוספה לזו של ה"קמראטה" הפלורנטינית מן העשור הקודם שהפיקה את הניסויים הראשונים בתחום המונודיה, שירת הסולו מעל בס קונטינואו, שהתפתחה עם הזמן לרצ'יטטיב ואריה. פרי וקורסי צירפו אליהם את המשורר אוטאביו רינוצ'יני לכתיבת הטקסט והתוצאה הייתה "דפנה", שגם אם ברור כיום שהמרחק בינה לבין מה שהיוונים היו מזהים כשלהם גדול ורב, מקובל לראות בה את הסנונית הראשונה לאותה צורה חדשה, האופרה.
רינוצ'יני ופרי שיתפו שוב פעולה ביצירת "אאורידיצ'ה". יצירה זו בוצעה לראשונה ב-6 באוקטובר 1600 ושלא כ"דפנה", שרדה עד ימינו (אם כי כמעט אין מעלים אותה על הבימה וגם באותן הזדמנויות נדירות, רק כקוריוז היסטורי). היצירה עשתה שימוש ברצ'יטטיבים, פיתוח חדש שהשתלב בין האריות לקטעי המקהלה
וסייע לקידום העלילה.
פרי יצר עוד כמה אופרות, בדרך כלל בשיתוף עם מלחינים אחרים, וכן כתב מספר יצירות אחרות כבידור באירועי חצר שונים. יצירותיו אינן מבוצעות כיום וסגנונו האופראי נראה מיושן אפילו בזמן מותו, בהשוואה למוזיקה של מלחינים רפורמיסטים צעירים יותר, כמו קלאודיו מונטוורדי. עם זאת, השפעתו של פרי על המלחינים שבאו בעקבותיו הייתה רבה.
וייט סול

וייט סוֹל (באנגלית: White Soul) היה סגנון מוזיקלי (בניגוד לז'אנר) של מוזיקה פופולרית בשנות הסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70.
המושג "וייט סול" הופיע בסביבות אמצע שנות ה-60 בהקשר לאמנים כמו אריק ברדון מלהקת החיות וואן מוריסון.
אמני הארטלנד רוק רבים הושפעו מאוד מהווייט סול, כולל בוב סיגר וברוס ספרינגסטין שאף נקשרו לסגנון זה בתחילת הקריירה שלהם.