google/wiki40b huggingface dataset:
אתי אנטה-שגב

אתי אנטה-שגב (נולדה ב-1 באוקטובר 1958) היא מפיקה ועורכת טלוויזיה, מוזיקה ותרבות ישראלית.

ביוגרפיה

את שירותה הצבאי עשתה אנטה-שגב בגלי צה"ל, בשנים 1977-1981. בין השאר הייתה מפיקה ביומן החדשות של התחנה ועורכת בתוכניתו של אלכס אנסקי "7:07". בהמשך מונתה למפיקת מבצעי השידור של התחנה כחלק ממחלקת התרבות.
החל מתחילת שנות השמונים ועד שנת 1995 הייתה אנטה-שגב מפיקה בחברת התקליטים סי.בי.אס (כיום אן אם סי), שם הפיקה כמה מהאלבומים הבולטים של המוזיקה הישראלית באותה תקופה. בין האלבומים שהפיקה נמנים "על פני האדמה" ו"מחכים למשיח" של שלום חנוך, "...וגלוי עיניים", ו"ירוקות" של מאיר אריאל, "קולות" של חוה אלברשטיין, "סוף היום" של מתי כספי ועוד.
בשנים 1993-1998 לימדה בבית הספר למוזיקה רימון קורס שנקרא "מאחורי הקלעים של תעשיית הבידור". 
החל משנת 2009 משמשת אנטה-שגב כמנהלת האמנותית של פסטיבל הפסנתר בתל אביב.

המון הפקות

בשנת 1984 הקימה יחד עם מיכאל תפוח את חברת ההפקות "המון הפקות". במסגרת חברה זו שימשו השניים כמנהלים אישיים של אמנים כדוגמת גידי גוב, שלמה ארצי, נורית גלרון, ריקי גל ומאיר אריאל וכן הפיקו עבורם רבים מהאלבומים המצליחים של התקופה. 
בין האלבומים הבולטים שהפיקה החברה היו 21 מאלבומיו של אריק איינשטיין, כדוגמת "אוהב להיות בבית" (שהיה התקליטור הראשון שהודפס בארץ), "משירי אברהם חלפי" "הייתי פעם  ילד", "יש בי אהבה" ועוד; אלבומיו של שלמה ארצי "ירח" ו"שניים"; שמונה מאלבומיה של נורית גלרון בהם "משהו בלבבה", "אחרינו המבול" ו"בתוך הסערות"; שבעה מאלבומיו של גידי גוב בהם "דרך ארץ", "אין עוד יום" ו"שירים שהתפזרו"; אלבומיה של אתי אנקרי "רואה לך בעיניים", "קראת לי אסתר" ו"למרות ובגלל"; אלבומה של ריקי גל "אוהבת אותך יותר"; אלבומיו של שלום חנוך "א-לי-מות", "ערב ערב" ו"אור ישראלי"; חמישה מאלבומיה של דנה ברגר בהם "פשוט להיות" ו"עד הקצה"; ארבעה מאלבומיו של עמיר לב, ביניהם "עמיר לב" ו"פעם בחיים"; אלבומיה של שרון ליפשיץ "קו האושר" ו"שתי בובות על חוט"; ואלבומו של מאיר בנאי "הצבעים משתנים".
בשנת 2003 עזבה אנטה-שגב את "המון הפקות" ועברה לפעול כעורכת עצמאית של תוכניות טלוויזיה ומופעים מיוחדים.

כעורכת טלוויזיה

בשנים 1993-1998 ערכה והפיקה עם גידי גוב את תוכנית האירוח "לילה גוב" בערוץ 2 (טלעד), שהייתה הפקה טלוויזיונית של "המון הפקות", וכן הפיקה את שני אלבומי הדואטים "שירים מלילה גוב". בשנת 2000 ערכה את התוכנית "גידי גוב הולך לאכול" בערוץ 8.
בשנת 2003 הפיקה את תוכניתו הקומית של אסף הראל "שוטטות" ובשנים 2008–2005 ערכה את ארבע עונותיה הראשונות של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" של זכיינית ערוץ 2 רשת. כמו כן ערכה את הריאליטי "The Show" שכשל לאחר מספר תוכניות (ערוץ 10, 2006), "גריז" (ערוץ 2, 2008) והשעשועון "שחקו אותה בגדול" (רשת, 2011). בנוסף הייתה עורכת טקסי פרס אופיר ופרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ומשדרי ההתרמה לעמותת וראייטי. 
בשנת 2013 ערכה את סרט התעודה "יוסי בנאי - שירים אחרונים" שעסק באלבומו האחרון של הזמר והשחקן יוסי בנאי, שנפטר לפני שהשלים את העבודה עליו.

כראש מחלקת התרבות בגלי צה"ל

בשנת 2009 חזרה אנטה-שגב לגלי צה"ל כאשר נבחרה על ידי מפקד התחנה, יצחק טוניק, להחליף את מולי שפירא כראש מחלקת התרבות והמוזיקה בתחנה.
במסגרת תפקידה מינתה אנטה-שגב מגישים חדשים לרצועת ציפורי לילה, הפיקה את האלבום "עוד מעט נהפוך לשיר" כהמשך לפרויקט של התחנה בו מבצעים זמרים שונים שירי נופלים והפיקה ערבי מחווה לאמנים כדוגמת התרנגולים, עלי מוהר, אהוד מנור ועוד.
בשנת 2013, לאחר שמפקד התחנה ירון דקל החליט לאחד מחלקת התרבות עם מחלקות אחרות בתחנה, הודיעה אנטה-שגב כי תפרוש מתפקידה.
ג'ירולאמו פאראבוסקו

ביוגרפיה

פאראבוסקו נולד בפיאצ'נצה, בנו של נגן עוגב מפורסם, וינצ'נצו פאראבוסקו. לא הרבה ידוע על ילדותו, אבל הוא יצא לוונציה בשלב מוקדם בהכשרתו המוזיקלית ומוזכר כתלמיד של אדריאן וילארט, מייסד האסכולה הוונציאנית, סמוך לסוף 1541. בשנת 1546 ביקר בפירנצה כאורחו של פרנצ'סקו קורטצ'ה, נגן בחצר בית מדיצ'י והמוזיקאי המוביל בפירנצה. לאחר תקופה של מסעות, במהלכם ביקר בערים שונות בצפון איטליה, חזר פאראבוסקו לוונציה והיה לנגן העוגב הראשון בבזיליקת סן מרקו, אז מן המוסדות המוזיקליים החשובים ביותר באיטליה. הוא נשאר בתפקידו בסן מרקו לשארית חייו ומת בוונציה בשנת 1557.
פאראבוסקו כתב קומדיות בחרוזים ובפרוזה, אבל עיקר פרסומו בא לו מ"אי דיפורטי", קובץ סיפורים במתכונת דקמרון של בוקצ'ו, המסופרים לכאורה בפי חבורת ציידים, שסערה מאלצת אותם למצוא מחסה על אי בלגונות של ונציה.
מיצירותיו המוזיקליות, שרדו ספר מדריגלים לחמישה קולות, שראה אור בוונציה ב-1546, ארבעה מדריגלים אחרים שיצאו לאור ב-1541 וב-1544, ואי-אילו יצירות אינסטרומנטליות. סגנון המדריגלים דומה לזה של וילארט, אבל דחוס מבחינה פוליפונית עוד יותר מזה של מורו; המדריגלים קרובים יותר למוטטים מאשר לרוב המדריגלים שנכתבו באיטליה בראשית שנות ה-40' של המאה השש-עשרה. אחת מיצירותיו האינסטרומנטליות היא ריצ'רקאר, המבוסס על "דה פאצ'ם", האנטיפון לשלום. ייתכן שנכתב לכבוד סיום המלחמה בין ונציה לטורקיה העות'מאנית בשנת 1540.
Sd.Kfz. 251

פיתוח

בשלבים שקדמו לתחילת מלחמת העולם השנייה התגבשה הטקטיקה של ביקוע מהיר של שדה הקרב תוך מניעה מהאויב זמן לתגבר נקודות חולשה וכדומה, טקטיקה שנשענה על שימוש בכלי רכב בעיקר משוריינים ומטוסים, תורת לחימה זו קיבלה את הכינוי בליצקריג והיא התורה שהנחתה את הצבא הגרמני במהלך המלחמה. כחלק מתפיסה זו, כדי לתמוך מקרוב בכוחות שריון, קיים צורך בהנעה משוריינת של כוחות חיל רגלים בשדה הקרב לצד כוחות השריון, יכולות הניוד של כוחות חיל הרגלים לא יכולות ליפול מיכולות הניוד של הטנקים בכך פותח רעיון הזחל"ם המנצל את העבירות הגבוהה של כלי בעל מזקו"ם והיגוי גבוה המגיע מהגלגלים בקדמת הכלי.
פיתוח הכלי החל ב-1935, כאשר הוצע להרכיב גוף משורין על גבי ה-Sd.Kfz. 11, זחל"ם שפעל כטרקטור גורר לארטילריה. הפיתוח נעשה על ידי חברת הנומג (Hanomag) כאשר בניית גוף השריון נעשתה על ידי חברת באסינג (Büssing-NAG), שש חברות נוספות פיתחו חלקים נוספים של הכלי לאורך שנות המלחמה.
אחד החסרונות הבולטים בזחל"ם ה-Sd.Kfz. 251 היה היעדר הינע בגלגלים הקדמיים, במקור שימשו הגלגלים להיגוי הכלי בעוד שההנעה הייתה נתונה בזחלים.  זחל"ם ה-M3, המקבילה של בעלות הברית, כלל את כוח ההינע בגלגלים, מה ששיפר את יכולות ההיגוי של הכלי.
לאורך שנות פיתוחו בין 1935 עד 1945, יוצרו סך הכל 15,252 כלים. שלושת הדגמים הראשונים (ה-Ausf. A, ה-Ausf. B וה-Ausf. C) יוצרו עד ספטמבר 1943 כאשר החל יצור הדגם הרביעי ה-Ausf. D. הדגמים הראשונים היו מורכבים באופן פחות יעיל ובנייתם הייתה מורכבת וארוכה, פיתוח ה-Ausf. D ענה יותר מכל על בעיית פשטות הכלי, מה שאפשר ייצור מהיר יותר וזול יותר. מדגם ה-Ausf. D יוצרו יותר כלים מאשר שלושת הדגמים הקודמים לו יחד (10,602).

שימוש קרבי

זחל"ם ה-Sd.Kfz. 251 הופיע בשדה הקרב החל בקרבות הראשונים של המערכה בפולין בספטמבר 1939, בשירות דיוויזיית הפנצר הראשונה בתור רק"ם חרמ"ש לסיוע כוחות השריון.
במהלך המלחמה מילאו גרסאות הזחל"ם השונות שלל תפקידים ייעודיים בתור זחל"מי הנדסה, סיוע ארטילרי, פיקוד ועוד. גרסת הנגמ"ש הבסיסית ה-Sd.Kfz. 251/1 השתלבה בתפיסת הלחימה של הוורמאכט בעיקר בתוך כוחות הפאנצרגרנדיר (חי"ר ממוכן) כסיוע לכוחות שריון.
זחל"ם ה-Sd.Kfz. 251 פעל כרק"ם תומך לכוחות שריון וכאחד שכזה, היה נמצא באזורי לחימה רווי אמצעי נ"ט וטנקים, בגלל מיגון הכלי הנמוך, התנהלות הזחל"ם בשדות קרב רווי שריון נעשו בזהירות רבה כאשר הכלי לא נמצא בחזית הקרבות. תפיסת הקרב של הזחל"ם הכתיבה, שתפקידו להוביל את הלוחמים לקרב ומרגע ניהול המגע עם האויב, כוח החי"ר היה פורק מהזחל"ם ומתפרס באזור. ה-Sd.Kfz. 251 היה ממשיך לשמש חיפוי לכוחות החי"ר בעזרת שני המקלעים שלו.
דניאל פאנאבייקר

ביוגרפיה

פאנאבייקר נולדה באוגוסטה שבג'ורג'יה לדונה ולהרולד פאנאבייקר, ובעקבות עבודתו של האבא עברה המשפחה לדרום קרולינה, לפנסילבניה ובהמשך גם לאורנג' שבטקסס לתקופה קצרה.
דניאל לקחה חלק במחנה קיץ במגמת קולנוע ותיאטרון ושם גילתה את אהבתה למשחק, בגיל 12 החלה להופיע בתיאטרון הקהילתי ולקחה חלק באודישנים לפרסומות.
לאחר המעבר לנפרוויל שאילינוי בשנת 2000 למדה פאנאבייקר בתיכון באילינוי וסיימה את לימודיה כאשר הייתה רק בת 14 מאחר שהרגישה רצון לפתח ולעסוק במשחק באופן קבוע.
בשנת 2003 עברה דניאל ללוס אנג'לס שבקליפורניה ביחד עם אחותה ואמה ושם למדה משחק במכללה הקהילתית בעיר גלנדייל.
בשנת 2005 סיימה את לימודיה במכללה והמשיכה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
דניאל מתנדבת בארגונים שונים למען ילדים. בשנת 2016 הודיעה על האירוסין לבן זוגה בשנים האחרונות, הייס רובינס. הזוג נישא בקיץ 2017.

קריירה

ההופעות הראשונות של פאנאבייקר היו בפרסומות ותפקידי אורח בסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע כגון: "המגן" (2001-2004), "מלקולם באמצע", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "מדיום", "סאמרלנד" ובתפקיד ראשי בסרט של דיסני "תקוע בפרבר" משנת 2004.
כמו כן הופיעה בסרטי הטלוויזיה "סקס והאמא הרווקה" (2003) ו"אמא בגיל 16" (2005) ובהמשך במיני סדרה "אימפריות נופלות" שנסקרה היטב ונתנה לה את הביטחון להמשיך ולעסוק בקריירה המשחק.
בהמשך לקחה חלק במחזות מוזיקליים "סיפור הפרברים", "פיפין", "עד עצם היום הזה", "ביוטי-לו", "הארץ החיה".
בשנת 2004 כיכבה בסרט "מחפשים את הלב של דויד" של רשת ABC לצד השחקן רביב אולמן.
בשנת 2005 פאנאבייקר הופיעה בסרטים המוזיקליים "גובה שמיים" ו"שלך שלי ושלנו".
בהמשך כיכבה בסרט דיסני "תקרא את זה ותבכה" לצד אחותה קיי פאנאבייקר.
תפקידה הבא היה בסרט "בית הענקים" (2007) לצד היילי ג'ואל אוסמנט, ובאותה שנה קיבלה תפקיד משנה בסרט "מיסטר ברוקס" לצד קווין קוסטנר.
בנוסף פאנאבייקר הצטרפה לצוות של סדרת הדרמה "שארק" כג'וליה סטארק, הבת של הדמות הראשית.
בשנת 2009 שיחקה כג'נה בסרט האימה "יום שישי ה-13" לצד ג'ארד פדלקי ובהמשך בסרטים "הטירוף" ו"מחלקה סגורה".
בשנת 2011 גילמה את קטי בסרט ה"נידוי" שהתבסס על הרומן של הסופרת בוורלי לואיס.
בשנת 2014 כיכבה בסרט "מעידה בזמן" וגילמה את קלי; על תפקיד זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בלונדון 2014.
עדי פרג (כדורסלן)

קריירה

פרג שיחק בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב, וב-1998 הועלה לקבוצת הבוגרים. בעונת 2000/2001 הוא עבר להפועל חולון מהליגה הלאומית, הפך לשחקן חמישייה שם וירדה עמה לליגה הארצית בסיום העונה שלאחר מכן. לאחר עונה אחת בליגה הארצית הצטרף פרג להפועל לב השרון, במדיה קלע בממוצע 9.6 נקודות למשחק. 
לאחר עונה אחת בלב השרון הוא הצטרף למכבי פתח תקווה, והוביל אותה להעפלה לליגת העל לאחר ניצחון על עפולה בגמר הפלייאוף, עם ממוצע של 17 נקודות למשחק. הוא היה שחקן חמישייה קבוע בפתח תקווה בעונתה הראשונה בליגת העל, בה קלע בממוצע 8.3 נקודות למשחק.
פרג חזר לחולון לפני עונת 2005/2006, והצטיין עם ממוצע של 15.4 נקודות ב-18 דקות למשחק בליגה, ו-17.4 נקודות למשחק בפלייאוף. הוא אף קלע את שלשת הניצחון במשחק מול עפולה, שבזכותו העפילה חולון לליגת העל. חולון נותרה בליגה הלאומית למרות זאת, ופרג הוביל אותה פעם נוספת להעפלה לליגת העל לאחר ניצחון על הפועל באר שבע.
הוא חתם במכבי חיפה לקראת עונת 2007/2008, והוביל גם אותה לליגת העל עם ממוצע של 14.7 נקודות למשחק. בעונה שלאחר מכן שיחק בהפועל עפולה, והוביל גם אותה לעלייה לליגת העל ולרבע גמר גביע המדינה.
בתחילת עונת 2009-2010 חזר פרג לקדנציה שלישית בהפועל חולון. ועזב לאחר המחזור ה-9 למכבי אשדוד, שבסיום העונה העפילה לליגת העל לאחר אישור מנהלת הליגה.
בתחילת עונת 2010/11 חתם בקבוצת עירוני נהריה לעונה אחת. 
בעונת 2011/12 הצטרף פרג לקבוצת הפועל אילת מהליגה הארצית. 
לאחר שבסיום עונת 2011/12 הוחלט בהנהלת אילת לעלות לליגת העל, כל הסגל הוחלף ופרג חזר למרכז הארץ. לאחר המחזור ה9 בעונת 2012/13, הצטרף פרג לקבוצת אליצור רמלה מהליגה הלאומית.
לאחר שנפצע באימוני רמלה ולא הספיק לשחק בה אפילו משחק אחד, חתם פרג לקראת סיום עונת 2012–2013 באליצור רמת גן מהליגה הארצית.
במהלך עונת 2013–2014 חתם פרג במכבי חדרה.

חיים אישיים

פרג, תושב פתח תקווה, עובד כמאמן כושר, נשוי לעמית ואב לבן.
פטר והזאב

פֶּטֶר וְהַזְּאֵב (ברוסית: Петя и Bолк) היא יצירה מולחנת לילדים על פי אגדת עם, מאת המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב, אשר נכתבה אחרי חזרתו לרוסיה בשנת 1936. היצירה היא סיפור ילדים (שנכתב על ידי פרוקופייב) המסופר על ידי קריין ומלווה בכלי נגינה.
היצירה גם עובדה למחול ואף הומחזה פעמים רבות. פרוקופייב התבקש על ידי ידידתו, המורה למוזיקה נַטָלְיָה סָץ (Наталия Сац), לכתוב יצירה עבור תיאטרון ילדים שייסדה וביימה, והסיפור שכתב אכן מבוסס על אגדת ילדים פופולרית – אך נטען רבות כי היצירה טומנת בחובה מחאה פוליטית סמויה כנגד החברה הסובייטית.]
ליצירה היו גם גרסאות קולנועיות וטלוויזיוניות רבות, כגון של רחוב סומסום והסרטון המונפש הקצר של וולט דיסני.

עלילת הסיפור

פטר הוא ילד המתגורר בבית סבו, בסמוך לקרחת יער. יום אחד יוצא פטר לקרחת היער, ובטעות משאיר את השער הפתוח בגן. הברווז בחצר מנצל את ההזדמנות כדי לצאת לבריכה הסמוכה. הברווז מתחיל להתווכח עם הציפור הקטנה (הציפור אומרת: "איזה מין עוף אתה אם אינך יכול לעוף", והברווז עונה לה "איזה מין עוף את אם אינך יכולה לשחות?"). בינתיים, החתול של פטר אורב בין השיחים, ומעוניין לצוד אותם. על מנת להתחמק מהחתול, הציפור שהוזהרה על ידי פטר עפה למרומי העץ, ואילו הברווז נשאר לו בבריכה, ובכך שניהם מגינים על עצמם. 
סבו של פטר נוזף בו על כך שיצא לאחו לבדו, ושואל "מה יקרה אם הזאב הרע יצא מהיער?". פטר משיב לו כי "בנים כמוני לא פוחדים מזאבים". למרות זאת, הסבא מחזיר אותו  לתוך הבית ונועל את השער. לאחר זמן קצר אכן יוצא הזאב מהיער. החתול נמלט ממנו ומטפס במהירות על העץ. אך הברווז קופץ מהבריכה, מרוב התרגשות, והזאב רודף אחריו ובולע אותו. 
פטר מתכנן כיצד יציל את המצב. הוא מביא חבל ומטפס דרך חומת הגן אל העץ. הוא מבקש מהציפור לעוף סביב ראשו של הזאב כדי להסיח את דעתו, ובאותו זמן הוא מוריד את החבל כעניבת חנק ותופס את הזאב בזנבו. הזאב נאבק כדי להשתחרר, אך ככל שהוא נאבק  החבל מתהדק סביבו. 
כמה ציידים, שעקבו אחר הזאב קודם, יוצאים מהיער ומוכנים לירות בזאב.  אך פטר מבקש מהם לעזור לו לקחת את הזאב לגן חיות. הזאב נלקח אחר כבוד לגן החיות במצעד ניצחון, הכולל את פטר, הציפור, החתול, הסב, והציידים המובילים הזאב. הסב רוטן "ומה אם פטר לא היה תופס את הזאב? מה אז היה קורה". 
בסיומו של הסיפור מציין המספר, כי "אם תקשיבו בתשומת לב רבה, תשמעו את קרקור הברווז בתוך בטנו של הזאב, כי הזאב בלע אותו מהר והוא נמצא בבטנו בשלמותו."

גרסאות עבריות

בישראל יצאו לאור כמה גרסאות מתורגמות לעברית של היצירה המוקלטת ושל הספר: התקליט הראשון יצא בהוצאת "הד ארצי", כשעל תזמורת הד ארצי מנצח גארי ברתיני ואת הסיפור קורא יוסי ידין. בשנות השישים, הוציאה חברת "C.B.S" גרסה משלה בקריינות של השחקן שרגא פרידמן. גרסה שנוספת משנות השישים, הוקלטה בחברת התקליטים "סטודיו". הקריין היה חיים טופול. בשנת 1980 הוציאה חברת "אן אם סי" תקליט דומה, כשאת הסיפור קורא יוסי גרבר. גרסאות אחרות לוו בנוסח עברי מאת יוסי בכר וקריינות של ניסים עזיקרי. הגרסה המוקלטת האחרונה יצאה בחברת "הליקון" בשנת 2000, מלווה בנוסח עברי מאת מאיר שלו וקריינות של רמי קלינשטיין.
הספר יצא לאור בעברית, בין השאר, בהוצאת עם עובד בשנת 1975 בתרגומו של א.ב. דניאל.
קוג

קוג היה הדגם הבסיסי של ספינת מסחר אירופאית בימי הביניים. הספינה כללה תורן יחיד ועליו מפרש מרובע והייתה בנויה מעץ אלון. הדגם פותח במאה ה-10 בים הצפוני (מוזכר לראשונה בכתב יד מאמסטרדם משנת 948) ושימש לשיט מסחרי צמוד-חופים. החל מן המאה ה-12 הורחבו הספינות על מנת לאפשר הפלגה בים הפתוח, יכולת חדשנית באותה תקופה, ובכך היו עדיפות על הספינות שהיו קיימות עד אז, הגליאות והסירות הארוכות של הויקינגים. על הקוג הוקמו מעין בימות גבוהות בקדמת הספינה ובסיפון האחורי, שעליהן יכלו להתמקם קשתים, שירו אל ספינות אויב. בימות אלו נקראו "מבצרים" (castels). עם הזמן הם הלכו וגדלו, התרוממו לגובה רב יותר, ונבנו כחלק אינטגרלי ממבנה הספינה. בעיקר אפיין השימוש בדגם את סוחרי ברית ערי הנזה.
הדגם שימש לכל אורך ימי הביניים לכל אורך חופי אירופה המערבית, כולל חופי הים התיכון המערבי. במהלך השנים השתכללה צורת הספינה, היא הוגבהה, נוספו לה תורני-משנה וסיפוני הקשתים חוזקו על מנת להציב בהם תותחים. הדגם נעלם במאה ה-15 והוחלף על ידי דגמים משוכללים יותר כמו הקאראק.
כובע שלוש פינות

כובע שלוש פינות (באנגלית: tricorne או tricorn) הוא סוג של כובע שנפוץ במאה ה-18 באירופה ובאמריקה ויצא מן האופנה בסביבות 1800. בשיא תפוצתו היה הכובע פריט לבוש אזרחי וחלק ממדי צבא וצי גם יחד. לכובע שלוש הפינות היו שוליים רחבים, שקופלו והודקו בסיכה משני צדדיו ובאחוריו, כך שנוצרה צורת משולש. את הכובע חבשו על פי רוב כשקצהו המחודד פונה קדימה. חיילים שנשאו רובה או מוסקט על כתפם הימנית, חבשו אותו לעיתים קרובות כשחודו פונה שמאלה, כדי שלא יתנגש בקנה הרובה. כיפת הכובע (crown) הייתה נמוכה, בשונה מהכובע החרוטי (steeple hat) דמוי הצריח שחבשו הפוריטנים או כובע הצילינדר של המאה ה-19.
מגוון כובעי שלוש הפינות היה רחב, מכובעים פשוטים וזולים עד כובעים מהודרים ומצועצעים, אשר עוטרו לעיתים בנוצות או בסרט זהב או כסף שנתפר לשוליהם. לכובעים בגרסאותיהם הצבאיות והימיות הוסיפו מלפנים ציצה (cockade) או סמל לאומי כלשהו.

תולדותיו

כובע שלוש הפינות התפתח מהכובע העגול ורחב התיתורה של החיילים הספרדיים שהוצבו בפלנדריה במאה ה-17. על ידי קשירת השוליים קיבל הכובע את צורתו המשולשת. הוא נפוץ עד מהרה במתכונתו זו בקרב החיילים, וכשפרצה ב-1667 מלחמה בין צרפת לספרד בארצות השפלה הספרדיות, חיקו החיילים הצרפתיים את יריביהם. עם שובם לצרפת פשט כובע שלוש הפינות לא רק בקרב אזרחי הממלכה, אלא גם בחצרו של המלך של לואי ה-14, ועד מהרה הוא נעשה פריט לבוש אופנתי אזרחי וצבאי בכל רחבי אירופה. כובע שלוש הפינות איפיין את סגנון הלבוש האירופי משך כל המאה ה-18. בארצות הברית חבשו אותו חמשת הנשיאים הראשונים, מג'ורג' וושינגטון עד ג'יימס מונרו. האחרון אף זכה בשל כך לכינוי "The Last Cocked Hat".
השימוש בכובע שלוש הפינות פסק בשלהי המאה ה-18. את מקומו תפס הכובע כפול-הפינות (bicorne), שנפוץ מאוד בקרב קציני צבא באירופה מ-1790 לערך עד מלחמת העולם הראשונה ונעלם לגמרי מן האופנה רק במלחמת העולם השנייה. אשר לחיילים הסדירים, את כובע שלוש הפינות החליף מ-1800 ואילך הכובע הנקרא שאקו (shako). השינויים לא פסחו גם על הכובע כפריט לבוש אופנתי לגברים שאינם אנשי צבא, והוא הוחלף על ידי כובע הצילינדר.
מארק סאלינג

ביוגרפיה

מארק נולד בדאלאס, טקסס, ובגיל צעיר התחנך בחינוך ביתי. הוא למד ב-Culver Military Academy, אך את לימודיו השלים בבית הספר Lake Highlands בשנת 2001. בזמן שלמד בבית ספר תיכון, היה חבר נבחרת ההיאבקות של בית הספר. סאלינג הופיע לעיתים קרובות - למרות גילו הצעיר והיותו קטין - בברים, והשתתף במופע הכישרונות של בית הספר. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד בלוס אנג'לס במכללה למוזיקה בפסדינה שבקליפורניה והחל ללמוד לנגן על גיטרה, ולהתפרנס ממתן שיעורי גיטרה.

מוזיקה

בשנת 2008 הוציא אלבום שנקרא Smoke Signals, בשם הבמה "Jericho" (יריחו). באוקטובר 2010 הוציא אלבום נוסף בשם Pipe Dreams, הפעם בשמו האמיתי.

משחק

בשנת 1996 שיחק לראשונה בסרט האימה "ילדי התירס 4 - התכנסות", את דמותו של ג'יימס רודס, בנה של גרייס (נעמי ווטס). ב-1999 התארח בסדרה "ווקר" בכיכובו של צ'אק נוריס. 
בין השנים 2009–2015 שיחק בסדרה "glee", שם גילם את דמותו של "פאק", נער יהודי, חברו הטוב של פין ושחקן בנבחרת הפוטבול, בעל תספורת מוהיקן שמרבה להתעלל בילדי התיכון הדחויים.

חיים אישיים

ב-2007 החל סאלינג לצאת עם שותפתו לסדרה "Glee", נאייה ריברה, זוגיות שנמשכה עד 2010. 
בשנים האחרונות לחייו התגורר בשכונת Shadow Hills בלוס אנג'לס, קליפורניה.  
סאלינג היה חבר ותיק בארגון האורניתולוגיה "אקו פארק", בלוס אנג'לס, ואף כתב את שיר הנושא שלהם. נשיא ומייסד הארגון אמר כי "הוא (סאלינג) נהנה מאוד מצפייה בציפורים, ובאמת אכפת לו מציפורים ... היו לו הרבה בעלי חיים בביתו והוא עבד בחילוץ בעלי חיים כשהכרתי אותו. הלכנו יחד לצפייה בציפורים".

האשמות על תקיפה מינית

בינואר 2013, חברתו לשעבר של סאלינג, רוקסן גורזלה, האשימה אותו בתקיפה מינית בכך שהכריח אותה לקיים יחסי מין לא מוגנים ללא הסכמתה. הוא הכחיש את כל ההאשמות והגיש תביעה נגדית בגין הוצאת לשון הרע. במרץ 2015, סאלינג יישב עם גורזלה מחוץ לבית המשפט לאחר שהשופטים הורו לו לשלם לה 2.7 מיליון דולר.

האשמות על פורנוגרפיית ילדים

ב-29 בדצמבר 2015 הוא נעצר בביתו בחשד שהחזיק אלפי תמונות וסרטוני וידאו המכילים פורנוגרפיית ילדים, בעקבות טיפ שקיבלה המשטרה מאחת מ-חברותיו לשעבר. מאוחר יותר, הוא שוחרר בערבות של 20,000 דולר, אך בעקבות צו חיפוש נמצאו יותר מ-50,000 תמונות של פורנוגרפיית ילדים במחשב שלו ובכונני הגיבוי, שהורדו בין אפריל לדצמבר 2015.
ב-27 במאי 2016 הואשם סאלינג בקבלת והחזקת פורנוגרפיית ילדים. בעקבות ההאשמות פוטר מסרטו של עדי שנקר "האלים והסודות". ב-30 בספטמבר 2017 הוא הודה בביצוע העבירה במסגרת עסקת טיעון והיה אמור לרצות עונש מאסר לתקופה של ארבע עד שבע שנים, להירשם כעבריין מין ולהיכנס לתוכנית טיפול. בין היתר, ההאשמה נעשתה רשמית ב-18 בדצמבר 2017, וגזר הדין של סאלינג נקבע למרץ 2018.

מותו

ב-30 בינואר 2018 שם קץ לחייו בתלייה, ליד ביתו באזור עמק סן פרננדו בלוס אנג'לס, שש שעות לאחר שדווח כנעדר.
הנסיך ג'ורג', דוכס קמברלנד

חייו

נולד כנסיך יורגן בקופנהגן, בנם השלישי והילד השישי של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג. ב-1674 הוא היה מועמד לכתר האיחוד הפולני ליטאי, בתמיכתו של המלך לואי ה-14 מצרפת. אולם, הוא היה ידוע כלותרני אדוק, וקבלת הכתר הפולני הייתה דורשת ממנו להמיר את דתו לקתוליות. הוא הוצע כשידוך מתאים לנסיכה הבריטית אן, כיוון שדנמרק הייתה מדינה פרוטסטנטית בדומה לאנגליה; באותה תקופה לא היה סביר שאן תהפוך למלכת בריטניה. דודה של אן, המלך צ'ארלס השני, החליט כי היא תינשא לג'ורג', ואביה, הדוכס מיורק ג'יימס, הביע את הסכמתו לכך.
חתונתם של ג'ורג' ואן נערכה ב-28 ביולי 1683 בארמון סנט ג'יימס שבלונדון. לאחר מכן הוא הפך לנתין אנגלי ולאביר במסדר הבירית, והוענקו לו תוארי דוכס קמברלנד, רוזן קנדאל וברון ווקינגהאם. הוא קיבל הכנסה שנתית בגובה 10,000 לירות שטרלינג, בעוד שהפרלמנט הבריטי החליט להעניק לאן הכנסה בגובה 20,000 לירות שטרלינג. למרות שהיה פרוטסטנטי לאורך כל חייו הוא לא הפך לחבר בכנסייה האנגליקנית, שבראשה עמדה אשתו בתקופת כהונתה כמלכה - הוא היה לותרני גם לאחר הכתרתה והתפלל בקפלה אישית.
נישואיו לאן היו מוצלחים, למרות שמתוך הריונות אחדים בין 1684 ל-1700 נולד רק בן אחד, ויליאם, דוכס גלוסטר, ששרד את ינקותו אך מת מאבעבועות שחורות ב-1700. 
הקבוצה הפוליטית והחברתית שהתקבצה סביב הנסיך ג'ורג' והנסיכה אן נודעה בכינוי "קוקפיט סירקל", על שם מקום מגוריהם בלונדון בו שוכן כיום רחוב דאונינג. אחותה הגדולה של אן, מרי, היגרה לארצות השפלה לאחר נישואיה לוויליאם השלישי מאוראנז'; ההתנגדות הפרוטסטנטית לג'יימס התמקדה באן ובג'ורג' במקום במרי, שהייתה היורשת. ב-1688 החליטו ויליאם, מרי, ג'ורג' ואן לנטוש את ג'יימס השני, והדבר עירער את הלגיטימיות של המלך וסלל את הדרך למהפכה המהוללת של 1689, שהובלה על ידי ויליאם ונתמכה על ידי ג'ורג', שהחזיק בתואר הנומינלי של מפקד רגימנט הלורד האדמירל הגבוה, שפורק בשנה שלאחר מכן. רגימנט ארצות השפלה הפך לרגימנט הרגלים השלישי, והנסיך ג'ורג' שימש כקולונל שלו לשם כבוד.
ככל הנראה סירב ויליאם להשתתף בהכתרת ג'יימס השני ב-1685 כיוון שג'ורג', שהיה חבר בכיר ממנו באריסטוקרטיה האירופית, יקבל מקום חשוב יותר בטקס; חוסר האמון הזה פחת במידה מסוימת במהלך המהפכה של 1688 עד 1689, אך היחסים העכורים בין ויליאם וג'ורג' נמשכו בתקופת שלטונו של הראשון; לאחר מותה הפתאומי של המלכה מרי משפעת ב-1694 התחממו היחסים במקצת, אך ג'ורג' לא מילא תפקיד משמעותי בממשלה עד שאן ירשה את ויליאם ב-1702.
ג'ורג' היה בעל כישורים בתחום הניהול והאסטרטגיה הצבאית, ובין 1702 ל-1708 כיהן בתפקיד הלורד האדמירל הגבוה ובאופן רשמי עמד בראש הצי המלכותי שתמך בפעילויות הצבאיות של מקורבה של אן, הקפטן-גנרל לורד ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו. לאחר מותו של ג'ורג' ב-1708 התאבלה עליו אן רבות, ולמרות שבתחילה סירבה להעביר את סמכויותיו כלורד אדמירל לוועדה, היא נאלצה לעשות זאת כשהתברר לה כי היא אינה מסוגלת למלא את התפקיד במקום ג'ורג'.
ג'ורג' נקבר במנזר וסטמינסטר.
פרנסואה דוויאן

יצירותיו

בקריירת ההלחנה שלו הלחין דוויאן למעלה מ-300 יצירות כליות, אשר רובן המכריע כתוב לכלי נשיפה, או בהשתתפותם של כלי נשיפה, ובעיקר יצירות לחליל ולבסון. מתוכן ניתן למנות תריסר קונצ'רטי לחליל, ארבעה קונצ'רטי לבסון, סינפוניות קונצ'רטנטיות לכלי נשיפה, למעלה ממאה דואטים לשני חלילים או לחליל עם כלי אחר, עשרות סונאטות לחליל, שש סונאטות לבסון, וגם שלישיות ורביעיות רבות. כמו כן הספיק לכתוב ארבע אופרות.
יצירותיו של דוויאן לחליל זכו לעדנה מחודשת בשנות השישים של המאה שעברה בזכות החלילן ז'אן-פייר רמפל. הן ידועות כיום לחלילנים ולנגני בסון, אך לרוב, עדיין לא לקהל הרחב. 
סגנונו המבריק ועם זאת מלודי של דוויאן הוא דוגמה טובה לז'אנר הקונצ'רטנטי הקלאסי. ניתן להשוותו עם זה של המלחין הווינאי פרנץ אנטון הופמייסטר, שכתב כ-25 קונצ'רטי לחליל. עקב סגנונו של דוויאן, וכן בזכות העובדה שיצירותיו נוטות להיות מושתתות על מלודיות ולא על פיתוח החומר, יצירותיו של המלחין נשמעות מעט כמו יצירותיו של לא אחר מאשר מוצרט, גם אם רמתן אינה כשל יצירותיו של מוצרט. האלגנטיות של יצירותיו, אשר אותן הוא ביצע בעצמו, משקפת את הטון האלגנטי בפריז באותה התקופה. מאותן סיבות מכונה דוויאן לעיתים "מוצרט הצרפתי".

אנקדוטה

בשל חזותו הנאה של דוויאן בדיוקן מאת ז'אק-לואי דויד, אפשר למצוא את המלחין כשהוא מעטר לא מעט כריכות של יצירות לחליל ואף של מוזיקה מן התקופה הקלאסית בכלל.