google/wiki40b huggingface dataset:
אלוני ממרא

היסטוריה

האתר ראמת אל ח'ליל זוהה כאלוני ממרא המקראית, מקום מגוריו של אברהם. משערים שבמקום הייתה חורשת אלונים בנחלתו של אדם בשם ממרא שהיה מבעלי בריתו של אברהם במלחמתו נגד מלכי המזרח. לדעת פרופ' בנימין מזר אין לזהות את אלוני ממרא המקראית באזור רמת אל ח'ליל בשל ריחוקה היחסי מהעיר חברון עצמה ובשל חוסר ממצאים מלפני תקופת הורדוס. 
בשל מיקומו של המקום בצומת דרכים חשובות נערך בו בתקופה הרומית וביזנטית אחד משלושת הירידים הגדולים בארץ ישראל. על פי חז"ל היריד שכונה "ירידה של בוטנה" נחשב כמקום אלילי מובהק המשמש לעבודה זרה ומשום כך אסרו לסחור בו: "שלושה ירידין הן: יריד עזה, יריד עכו, ירידה של בוטנה, והמחוור שבכולן - ירידה של בוטנה". במקורות אחרים נקרא המקום בשם "בית אילנים". בפי הנוצרים כונה היריד "טרבינתוס אברהם" (=אלת אברהם). היריד המשיך לפעול גם לאחר חורבן בית המקדש, ולאחר דיכוי מרד בר כוכבא נמכרו בו אלפי שבויים יהודים שנשבו על ידי הקיסר אדריינוס.
במאה ה-4 נבנתה במקום כנסייה ביזנטית על ידי קונסטנטינוס הגדול על חורבות המקדש האלילי מהתקופה הרומית. הכנסייה ציינה את האלון שתחתיו קיבל אברהם את שלושת המלאכים בפתח אוהלו. כנסייה זו נבנתה לבקשת אמו של קונסטנטינוס, הלנה, כדי להחליף את היריד השנתי שהתקיים שם שנשא אופן פגאני מובהק. הכנסייה חרבה בתקופה המוסלמית.  
על פי תיאורים רבים היה באתר עץ גדול ומרשים שכונה "אשל אברהם". העץ מוזכר בכתבי יוספוס פלביוס, פעם כאלון ופעם כאלה. במפת מידבא מהמאה ה-6 מתוארים האתר, הכנסייה והעץ העתיק שעדיין היה קיים. מסוף המאה ה-19 מזוהה "אלון אברהם" בחצר המוסקוביה (הכנסייה הרוסית) בחברון הממוקמת רחוק מאלוני ממרא.
האתר מוזכר גם בתיאוריו של הנוסע המפורסם מימי הביניים, פתחיה מרגנסבורג. בתיאורו הוא מזכיר זקן אחד שמצאו יושב "באלוני ממרא רחוק משם [מערת המכפלה] וכשבא רבי פתחיה לשם, נטה הזקן למות וציווה לבנו להראות לרבי פתחיה העץ שנשענו בו המלאכים...".

האתר כיום

השרידים הקדומים ביותר הנמצאים נכון לשנת 2013 באתר הם שרידי חומה הרודיאנית מהתקופה הרומית הדומה בתבניתה לכותלי המבנה הנמצא מעל מערת המכפלה ולכותלי הר הבית, ושרידי הכנסייה הביזנטית. בחצר הכנסייה קיימת באר מים המכונה "באר אברהם". בחפירות הארכאולוגיות שנערכו בשנות העשרים על ידי החוקר הגרמני מאדר, ובשנות התשעים על ידי ד"ר יצחק מגן התגלו מטבעות רבים, המלמדים על עברו של המקום כמקום מסחר מרכזי. נכון לשנת 2010 מוקף האתר בבנייני מגורים.
ב-1997, בעקבות הסכם חברון הועבר האתר יחד עם אתרים עתיקים נוספים לשליטת הרשות הפלסטינית. על פי ההסכם הייתה אמורה להישמר גישה חופשית של יהודים לאתר, אך בפועל כמעט ולא התאפשר ליהודים לבקר בו.
בשיר "שלושת המלאכים", שנכתב על ידי יהונתן גפן והולחן על ידי מתי כספי, נזכר אלוני ממרא כמקום שאליו באו שלושת המלאכים לבשר לשרה על הולדת בנה יצחק.
הבחורים מוויה פניספרנה

הבחורים מוויה פניספרנה (מאיטלקית: I ragazzi di Via Panisperna) היו קבוצת מדענים צעירים ברומא, בהנהגת אנריקו פרמי. מקור כינויה של הקבוצה בשם הרחוב בו שכן המכון לפיזיקה בספיאנצה – אוניברסיטת רומא. הרחוב עצמו קרוי על שם המנזר מהמאה ה-14 סן לורנצו אין פניספרנה, השוכן כיום ברחוב.
הרוח החיה מאחורי הקבוצה היה סנאטור אורסו מריו קורבינו (Orso Mario Corbino), פיזיקאי, שר לחינוך ציבורי לשעבר, ומנהל מכון הפיזיקה בוויה פניספרנה. לקורבינו היה חלום להחיות את הפיזיקה באיטליה, שמאז התגליות הגדולות של אמדאו אבוגדרו ואלסנדרו וולטה כמעט ונעלמה. לשם כך מינה את אנריקו פרמי בסוף 1926 לראשות הקתדרה הראשונה של פיזיקה עיונית באיטליה. קורבינו פגש בפרמי לראשונה ב-1922, כשהאחרון קיבל תואר דוקטור בהיותו בן עשרים, והתרשם ממנו מאוד. משנת 1929 הקדישו פרמי וקורבינו את מאמציהם להפיכת המכון למרכז מחקר מודרני.
תחילה הביא פרמי למכון לפיזיקה פרנקו רזטי (Franco Rasetti) שאותו הכיר מלימודיו באוניברסיטת פיזה ואליהם הצטרפו אדוארדו אמלדי (Edoardo Amaldi), אוסקר ד'אגוסטינו (Oscar D'Agostino), אטורה מאיורנה (Ettore Majorana), ברונו פונטקורבו (Bruno Pontecorvo) ואמיליו סגרה (Emilio Segrè). כולם היו פיזיקאים, למעט ד'אגוסטינו, שהיה כימאי.
הגרסה הראשונה של מעבדת המחקר שלהם הוקדשה בעיקר לספקטרוסקופיה אטומית ומולקולרית; אחר כך הם פנו למחקרים ניסיוניים של גרעין האטום. בין כיווני המחקר: הפגזת חומרים שונים בנייטרונים, אותם השיגו על ידי הקרנת בריליום בקרינת אלפא שנפלטו מרדון, שהוא גז רדיואקטיבי ביותר ההופך למספר יסודות מלאכותיים יציבים רדיואקטיביים אפשריים. בחלק התאורטי איפשרו עבודותיהם של פרמי ומאיורנה את הבנת המבנה של גרעין האטום והכוחות הפועלים בו, הידועים כ"כוחות מאיורנה". בשנים 1933 ו-1934 הם פרסמו את התאוריה הבסיסית של קרינת בטא.
ב-22 באוקטובר 1934 הצליחה הקבוצה לגלות שמהירותם של נייטרונים המסוננים דרך פרפין יורדת והנייטרונים האיטיים יעילים הרבה יותר מהנייטרונים המהירים ביצירת תגובות גרעיניות מסוימות, תגלית שפתחה את הדרך לפיתוח הכור הגרעיני ומאוחר יותר לפיתוח פצצת האטום. על תגלית זו זכה אנריקו פרמי בפרס נובל לפיזיקה ארבע שנים אחר כך.
מ-1935 ואילך החל הקבוצה להתפזר, ורוב חבריה היגרו. היו לכך כמה סיבות: הפשיזם, חוקי הגזע באיטליה, האיום של מלחמת העולם השנייה הקרבה, ומותו ב-1937 של קורבינו, הרוח החיה מאחורי הקבוצה, בגיל 61. סגרה עבר ב-1936 ללמד בפלרמו בסיציליה וב-1938 לא הורשה לחזור מביקור בארצות הברית בשל מוצאו היהודי. פונטקורבו עבר לפריז ועבד עם פרדריק ז'וליו-קירי. גם הוא כסגרה לא הורשה לחזור לאיטליה בשל מוצאו היהודי. מאיורנה נעלם בנסיבות מסתוריות בעת הפלגה מפלרמו לנאפולי במרץ 1938 לאחר שמשך סכום כסף גדול מהבנק. אנריקו פרמי אומנם לא היה יהודי אך אשתו, לאורה קאפון, הייתה יהודיה. לכן, כאשר נסע ב-1938 לסטוקהולם, לקבלת פרס נובל, החליט לא לחזור לאיטליה והמשיך משם לארצות הברית. פרנקו רזטי עבר לארצות הברית אחרי המלחמה, ורק אדוארדו אמלדי נותר באיטליה, ובתקופת השיקום של הפיזיקה האיטלקית אחרי תום מלחמת העולם תרם רבות לייסוד CERN.
סיפור הקבוצה מופיע בסרט משנת 1989 "I ragazzi di via Panisperna" של הבמאי ג'אני אמליו (Gianni Amelio).
הבניין בוויה פניספרנה כלול כיום בקומפלקס על גבעת וימינאליס, המכיל גם את משרד הפנים האיטלקי. נכון ל-2008 יש כוונה שהבניין יארח את המרכז למחקר ומוזיאון הפיזיקה על שם אנריקו פרמי.
מכטרוניקה

מכטרוניקה היא תחום הנדסה בין-תחומי, המשלב בין הנדסת מכונות, הנדסת אלקטרוניקה והנדסת תוכנה. התכלית של תחום הנדסה זה היא חקר אוטומטים מפרספקטיבה הנדסית כדי לשרת את המטרה של שליטה במערכות מורכבות ומשולבות חומרה ותוכנה כמערכות ייצור, רובוטי חלל, תתי-מערכות אוטומטיות לרכב (מערכות בלימה ללא נעילה, מערכות לסיוע בסיבובים) וציוד יומיומי (מצלמות עם מיקוד אוטומטי, וידאו, כוננים קשיחים, נגני סי די, מכונות שטיפה, צעצועים מכניים ועוד).
תחום המכטרוניקה מתמקד במכונות, אלקטרוניקה ומחשבים, ענפים שבשילובם ניתן להפוך את הדור הבא של המערכות לפשוט, כלכלי יותר, אמין ורב תכליתי. הקניית השכלה רב תחומית מאפשרת למהנדס לתכנן מערכת ביתר קלות בהשוואה לעבודה של צוות הכולל אנשי מקצוע העוסקים כל אחד בתחומו ובעלי השקפות שונות לגבי אותה מערכת. 
המילה "מכטרוניקה" (כשילוב של מכניקה ואלקטרוניקה) הוטבעה על ידי טצאורו מוריה, מהנדס בכיר של חברת יאסקווה היפנית, ב-1969. מכטרוניקה נקראת גם "מערכות אלקטרו-מכניות".

לימודים תיכוניים

ישראל היא בין המדינות היחידות בעולם בו נלמד המקצוע מכטרוניקה ברמת התיכון. את הפעלת תוכנית הלימודים יזמה רשת החינוך אורט ישראל בשיתוף משרד החינוך. במסגרת הלימודים בונים התלמידים רובוטים ומשתתפים בתחרויות בינלאומיות וזוכים בפרסים יוקרתיים. בין היתר, מכללות ספורות בארץ מעניקות תואר הנדסאי מכטרוניקה.
אליהו ברוך פינקל

ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב משה פינקל, בנו של ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל ונכדו של הרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלבודקה"), ולנחמה איידל, בתו של הרב מרדכי דוד לוין, מחבר סדרת הספרים "דרכי דוד", אשר שימש כראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
אליהו ברוך נקרא על שם סבו הרב אליהו ברוך קמאי. בצעירותו גדל אצל סבותיו. למד בתלמוד תורה "יבנה" בירושלים, ובהיותו בן עשר עבר ללמוד בישיבת תפארת צבי שנקראה על שם אב סבו, ה"סבא" מסלבודקה. כשסיים את לימודיו שם, כחצי שנה לאחר הגיעו לגיל מצוות, עבר על פי המלצת סבו ללמוד בישיבת מיר. סבו, ראש ישיבת מיר, "שידך" לו כחברותא את הרב חיים קמיל, והוא ראה בו את אחד מרבותיו. במהלך לימודיו בישיבת מיר התקרב לדודו ראש הישיבה, רבי חיים שמואלביץ, ובמיוחד לחתנו הרב נחום פרצוביץ, איתו למד שיעור בקביעות ובו ראה כל ימיו את רבו המובהק.
ראשי הישיבה הועידוהו למסירת שיעורים בישיבה. מסופר שרבו הרב חיים שמואלביץ אמר לו בצעירותו שעליו חלה חובה מיוחדת להעמיק בחומר הנלמד, משום שאצלו זה לצורך הרבים, שיזדקקו לו כמוסר שיעורים. הרב נחום פרצוביץ למד עמו בחברותא את כל חלקי הש"ס, כולל מסכתות שלא נלמדו במסגרת הישיבה.
בקיץ ה'תשכ"ז עבר ללמוד בישיבת פוניבז'. גם שם קבע שיעור קבוע עם אחד הר"מים, הרב מרדכי שלמה ברמן. כאשר חותנו של הרב ברמן, הרב יעקב ישראל קנייבסקי, היה מגיע לבית הרב ברמן, היה משוחח עם אליהו ברוך בסוגיות הנלמדות באותה עת והביע את התפעלותו ממנו. ראש ישיבת פוניבז', הרב שמואל רוזובסקי, היה מכנהו 'אליהו ברוך בתראי' - על משקל אליהו ברוך קמאי.כמו כן היה מקורב לראש הישיבה הרב ברוך דב פוברסקי.
לאחר מכן חזר ללמוד בישיבת מיר, עד לנישואיו בשנת ה'תשל"ג, לבתו של הרב שלמה גלמן מארצות הברית (חתנו של האדמו"ר מסטרטין רבי משולם פייביש לנגנר).
בעת מחלתו של רבו הרב פרצוביץ החל הרב אליהו ברוך פינקל ממלא את מקומו במסירת שיעורים לתלמידים שרצו להמשיך ללמוד בדרך הלימוד של רבי נחום. לאחר פטירת רבו התמנה לאחד מראשי הישיבה בישיבת מיר והמשיך במסירת שיעורים.
נפטר ב-31 במרץ 2008. ההלוויה יצאה מישיבת מיר, והוא נקבר בהר המנוחות.
היסטוריה קצרה של האנושות

דבר המבקרים

בביקורת על הספר נאמר: "פיליפס מקבל את המסקנה המתבקשת בדבר מוגבלותו של האדם והצורך בצניעות וענווה – ולוּ מועטות – בעת שמבקשים אנו לפתור את בעיות העולם... אולם הוא עצמו נוטה להתנסח בידענות פסקנית על עניינים מורכבים למדי...

הלקאה עצמית קבוצתית-אנושית זו מובאת בספר תחת קטגוריית השנינות המשעשעת אך למעשה אין היא אלא ניסיון התחנפות לקהל ה'נכון', זה התומך במאבקים ה'צודקים' של תקופתנו – בנושאים כגון שינוי האקלים ופתיחת שערי ההגירה..."
צבי הירש ביאלה

רבי צבי הירש בן נפתלי הירץ אשכנזי ("חריף"), מכונה גם רבי צבי הירש ביאלה (~ה'ת"ל, 1670 - ליל ד' בתשרי ה'תק"ח, 25 בספטמבר 1748) היה רב וראש ישיבה אשכנזי-פולני מן האחרונים. רבן של ביאלה והלברשטאדט ומחבר שו"ת עטרת צבי וספרי "כוס ישועות" על התלמוד הבבלי.

ביוגרפיה

נולד בלבוב לרב נפתלי הירץ אשכנזי. נישא לבתו של רבי שמחה הכהן רפפורט מלובלין, גיסו היה רבי חיים הכהן רפפורט. לאחר שכיהן כרבה של ביאלא במשך תקופה, נאסר עם משפחתו בידי שליט העיר, בעקבות אירוע טראומטי שבו ניסה אחד הנסיכים לובומירסקי לחטוף את בתו הכלה והוכה, הרב שוחרר בשתדלנות שהפעיל הרב והנדבן היהודי, יהודי החצר של אוגוסט השני, יששכר ברנד להמן. שלושה ימים לאחר החתונה מתה בתו הכלה. לאחר שחרורו חזר לכהן כרב וראש ישיבה בעיר הולדתו לבוב.
הוא היה ממתנגדי שיטת הפלפול ונטה באופן כללי לפרשנות הפשט של התלמוד, הכינוי "חריף" שהיה מקובל לתיאור בעלי פלפולים סבוכים דבק בו בשל חריפותו ההגיונית. אנושיותו ועדינותו כמו גם חוסר האנוכיות שלו זיכו אותו באהבת והערצת הקהל הרחב ועמיתיו הרבנים. כשעזב את לבוב ב-1718 לטובת רבנות קהילת הלברשטאדט העשירה, עברו אתו לישיבה החדשה שהקים בעיר, שמונה עשרה מתלמידיו. בין תלמידיו הרבים בלטו: רבי עקיבא איגר הראשון מהלברשטאט; רבי אלחנן אשכנזי מחבר "סדרי טהרה"; רבי ישעיה פיק ברלין מברסלאו; רבי מרדכי הלברשטאט מדיסלדורף; רבי אברהם אביש מליסא ורבי מאיר ברבי מפרשבורג.
הוא נמנע מלפרסם את יצירותיו, אך השאיר כמה כתבי יד של חידושיו ברשותו וברשות אנשים פרטיים בקהילתו בהלברשטאדט. למעלה מחמישים שנה לאחר פטירתו נדפסו חלק מחידושיו בספר עטרת צבי (לבוב תקס"ד). מאה שנים מאוחר יותר נדפסו ספרי כוס ישועות על מסכת בבא קמא ומסכת שבועות (ורשה תרס"ב) ועל מסכת בבא מציעא (ורשה תר"ע).
רבי צבי הירש נפטר בהלברשטאדט ליל ד' בתשרי ה'תק"ח, 25 בספטמבר 1748 ונקבר בה.
זהבה קור

קורות חייה

קור נולדה בשנת תשי"ח ביישוב ניר גלים לשרה ודוד (דוגו) לייטנר. אביה ניצול שואה מהונגריה (עליו כתבה את הספר "הסיפור של דוגו") ואמה היא ילידת הארץ, ממשפחה ירושלמית של חסידי גור. הוריה היו ממקימי היישוב. בבית הספר היסודי למדה בקבוצת יבנה הסמוכה. בסיום לימודי התיכון התגייסה לעתודה האקדמית ולמדה ספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב. 
בשנה הראשונה ללימודיה באוניברסיטה פגשה את אבשלום קור, שהיה באותה עת מרצה צעיר. השניים נישאו בט"ו באב תשל"ט (1979), ונולדו להם שישה ילדים. הזוג התגרש בשנת 2011.
קור התגוררה שנים רבות בתל אביב, ולאחר גירושיה חזרה למושב נעוריה, ניר גלים.
נישאה בשנית באפריל 2014 לד"ר רפאל זר.

קריירה

קור העידה על עצמה שהחלה לכתוב מאז שלמדה לקרוא ולכתוב.
בשנת 1987 נוסד עיתון הילדים והנוער "אותיות" על ידי אורי אורבך, שבו כתבה קור סדרה בהמשכים בשם "דפי זהבה" שעסקה בחוויותיה כאם צעירה. במשך השנים המשיכה לכתוב ב"אותיות" סדרות וסיפורים נוספים, וכיום היא כותבת בו רק לעיתים ולא באופן קבוע.
בהמשך כתבה מופע בשם "דור שני מספר דור ראשון" יחד עם חברתה תמר קאופמן, שגם אביה הוא ניצול השואה מהונגריה. במופע מספרות הנשים על האירועים הקשים אותם חוו הוריהן בשואה. המופע מועלה בפני תלמידי תיכון כהכנה למסע לפולין, בפני סטודנטים ועוד. 
קור כתבה ספר בשם "הסיפור של דוגו", המתאר את ילדותו של אביה בתקופת השואה. הספר תורגם לשפות הונגרית ואנגלית.
נכון לשנת 2017 פרסמה קור שמונה ספרים לבני נוער, שחלקם היו לרבי מכר. רובם התפרסמו קודם כסיפורים בהמשכים בעיתון "אותיות". אחד הספרים, "עלילות לוט" שמו, נכלל ברשימת מומלצי 'מצעד הספרים' של משרד החינוך.
כיום זהבה קור מדריכה בבית העדות למורשת הציונות הדתית וזיכרון השואה בניר גלים.
מסע אל קצה הלילה

עלילה

פרדינן בארדאמי, גיבור הסיפור, סטודנט לרפואה בן עשרים בראשית הספר, מספר בגוף ראשון את תולדות חייו. הסיפור מתחיל כאשר הוא מתלהב מטור חיילים הצועד בסך ברחובות פאריס והוא הולך ומצטרף ולדבריו נלכד במלכודת. הוא יוצא לחזית באזור פלנדריה, להלחם בגרמנים, וכאן מגלה את פניו האמיתיים של חיי החייל באמצעות המלחמה. עיקר תפקידו היה כחייל קישור בין יחידות צבא, וככזה הוא פוגש את זוועות המלחמה במגוון הופעותיה. לא רק חיילים המתרסקים בפגזי האויב, אלא גם את האוכלוסייה האזרחית הכפרית שכפריה עולים באש פגזי האויב בזה אחר זה. למרות גילויי הפחדנות שלו הוא נאלץ להמשיך בטירוף. בשלב מסוים הוא מסכם: "לא נשארה לי בררה אלא תקווה אחת קטנה: ליפול בשבי", אלא שגם פעולה זו מסוכנת למדי, שכן האדם ממול מפחד לא פחות, ומשתחרר מפחדו זה בירייה באנשים שממול גם אם מוסרים עצמם. לזמן מה חוזר הגיבור לפריז מסיבות בריאותיות. בבית החולים פוגש בחורה אמריקאית בשם לולה, וגם בפניה מבטא את פחדו העמוק להיות מוחזר לחזית אל המלחמה. לבסוף הניחו לו, אך לדבריו הוא נותר "דפוק בראש, לא שווה כלום". 
חלקו של הסיפור העוסק במלחמה ובמוראותיה תופס רק חלק קטן מן הספר (את הרבע הראשון לערך), אבל יש למלחמה השפעה נפשית עמוקה על המשך חייו של הגיבור. בשנים הראשונות הוא אינו מצליח להתבסס במקום אחד. הוא יוצא תחילה לאפריקה כדי למצוא את עושרו באחת המושבות הצרפתיות, אך חיי חיים עלובים ביותר. משם במעין ספינת עבדים הוא עובר לחפש את מזלו בארצות הברית של אמריקה, ארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות, ומוצא עצמו שם עובד כפועל בקו לייצור מכוניות. בחלקו השני של הסיפור הוא חוזר לצרפת, משלים את לימודי הרפואה שלו ומשמש רופא בשכונת עוני פריזאית שמותירה אותו עני מרוד ומסכן כמו החולים שלו. כאן מתגלגל גיבורנו למקומות אחדים, עובר לעבוד בבית משוגעים, מצוי בקשרים שונים עם חבר מימי המלחמה, גם בחורה נקלעת לחיים אלה וגם יריות וחבר מת.

תרגומים לעברית

הספר יצא לאור בתרגום לעברית של אילנה המרמן, שהוסיפה לו גם אחרית דבר. בהוצאת עם עובד, 1994. תרגום הספר עורר פולמוס ציבורי, על רקע דעותיו האנטישמיות של סלין ואהדתו לנאציזם. כמה שנים אחרי פרסום הספר בצרפת, פרסם סלין כמה קונטרסים אנטישמיים קיצוניים למדי. לפני מלחמת העולם השנייה הוא צידד בברית בין צרפת לגרמניה הנאצית, ובזמן המלחמה תמך במשטר וישי. כתוצאה מכך, היו שהתנגדו בתוקף לתרגום ספריו לעברית. הפולמוס סביב ספריו של סלין מתנהל גם בימינו בארץ ובעולם.
פריוצ'יפ

הפריוצ'יפ (באנגלית: PerioChip) הוא שבב ג'לטיני המוחדר לפה במקרה של מחלת חניכיים, ומטפל בה באמצעות שיחרור מושהה של כלורהקסידין. השבב הומצא על ידי תכשירי פריו.

אופן פעולה

במקרה של מחלת חניכיים, מוחדר הפריוצ'יפ לכיס בעומק של 5 מ״מ ומעלה, שם הוא מפריש כלורהקסידין במשך כשבוע עד עשרה ימים. לאחר מכן הוא מתכלה לחלוטין, כך שאין צורך להוציאו באמצעות פינצטה. ייחודו של השבב הוא בכך שאינו מכתים את השיניים כשהוא בתוך חלל הפה. כמו כן האדם שבתוך פיו נמצא הפריוצ'יפ אינו צריך להימנע מלאכול ולשתות.
כרם חמד

"כֶּרֶם חֶמֶד" היה כתב עת עברי של תנועת ההשכלה ואנשי חכמת ישראל, שיצא לאור בשנים תקצ"ג–תרט"ז (1833–1857).
כתב העת נוסד ב-1833 על ידי שמואל ליב גולדנברג, ונועד להיות המשכו של השנתון "ביכורי העתים", שחדל לצאת ב-1832. כוונתו של גולדנברג הייתה להוציא כתב עת יותר "מדעי", במובן של מדעי היהדות. שני הכרכים הראשונים יצאו בשנים תקצ"ג (1833) ותקצ"ו (1836) בווינה, וחמשת הכרכים ג'-ז' יצאו בשנים תקצ"ח-תר"ג (1838–1843) בפראג. בין המשתתפים בכרכים אלו היו שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) (שהייתה לו השפעה רבה על גולדנברג, ובמידה מסוימת יכול להיחשב כעורך-בפועל של כתב העת), שד"ל, רנ"ק, אברהם גייגר ואחרים, שפרסמו בו את יצירותיהם החלוציות בתחום חכמת ישראל. לצד זה פורסמו בו יצירות ספרותיות של יצחק ארטר, מאיר הלוי לטריס ואחרים, ומאמרים פובליציסטיים-מדעיים של שמשון בלוך, יהודה ליב מיזס, יעקב שמואל ביק ואחרים. המאמרים ב"כרם חמד" פורסמו בצורה ספרותית של מכתבים, אולי בשל החשש מצנזורה או מטעמים ספרותיים.
לאחר הפסקה של אחת-עשרה שנים, שבמהלכן גם נפטר גולדנברג (1846), יצאו שני כרכים נוספים של "כרם חמד" בברלין על ידי שניאור זק"ש – כרך ח' בתרי"ד (1854) וכרך ט' בתרט"ז (1856). בכרכים אלה הופיעו מאמרים של זק"ש עצמו וכן של זכריה פרנקל, יהושע השל שור, אהרון ילינק, יצחק אייזיק בן-יעקב, אד"ם הכהן, משה שטיינשניידר, יצחק מרדכי יוסט, אליעזר צווייפל ואחרים. אחרי שני כרכים אלה פסק "כרם חמד" להופיע.
"כרם חמד" היה הבמה המרכזית של מדעי היהדות ותנועת חכמת ישראל בראשיתה. בעקבותיו יצאו לאור בהמשך המאה ה-19 כתבי עת נוספים שעסקו בחכמת ישראל, ובהם "אוצר נחמד" בעריכת יצחק בלומנפלד (1855–1863), "בית המדרש" בעריכת אייזיק הירש וייס (1865–1867) ו"ישורון" בעריכת יוסף יצחק קובאק (1856–1878).
דוד ששון

קורות חיים

ששון נולד בבגדאד לבנקאים יהודים אמידים. אביו סאלח ששון שימש כאוצר ראשי למושל בגדאד משנת 1781 עד 1817, והנהיג את הקהילה היהודית בעיר.
בצעירותו רכש חינוך מסורתי בשפה העברית. נישא לחנה בשנת 1818, ולזוג נולדו שני בנים ושתי בנות. חנה נפטרה בשנת 1826, שנתיים לאחר מכן התחתן עם פארחה היים (1812–1886). לשניים נולדו שישה בנים ושלוש בנות.

ההצלחה הכלכלית

כתוצאה מדיכוי יהודי בגדאד על ידי סולטנות העות'מאנית נמלטה המשפחה עם נכסיה לבומביי דרך פרס.
בתחילה התגוררה המשפחה בבית צאצאיו של שמואל יחזקאל דיווקר עד אשר התבססה בבית משלה.
ששון היה מעורב בעסקים בבומביי כבר בשנת 1832, והפך עד מהרה לאחד האנשים העשירים בעיר. הוא פעל בהתחלה כמתווך בין חברות הטקסטיל הבריטיות לבין סוחרים במפרץ, ולאחר מכן כמשקיע בנכסים בעלי ערך בנמל. מתחריו העיקריים היו הפרסים, שהניבו את רווחיהם משליטתם בסחר הסיני-הודי באופיום מאז 1820.
לאחר שחוזה נאנקינג פתח לסוחרים זרים את הגישה לשוק הסיני, צמחה החברה מבחינה כלכלית בסיועו של דוד אליאס, בנו של דוד, שנשלח לקנטון. אליאס היה לסוחר היהודי הראשון באזור (24 פרסים התחרו בו). ששון הפך את סחר הטקסטיל שלו לעסק רווחי משולש: הוא הוביל חוט ואופיום הודי לסין, שם הוא קנה טובין שאותם מכר בבריטניה, ובלנקשייר בבריטניה הוא רכש מוצרי כותנה. 
בשנת 1845 פתחה "דוד ששון ובניו" סניף בשנחאי, שהפך במהרה לבעל הזיכיון הבריטי בשנחאי, ולמוקד תיאום מבצעי השני בחשיבותו של החברה. במהלך עשרות השנים הבאות הכניס הסניף לחברה עושר כמעט אגדי. במשך שנים רבות כינו תושבי שנחאי אדם עשיר "זזון".

חייו הבוגרים ופטירתו

דוד קיבל אזרחות בריטית בשנת 1853, על אף שלא שלט כלל בשפה האנגלית. הוא שמר על ההליכות ולבוש השמלה המסורתי של יהודי בגדאד, אך איפשר לבניו להשתלב ולאמץ את הנימוסים והליכות האנגלים. עבדאללה בנו התיישב באנגליה ושינה שמו לאלברט, קיבל דרגת אצולה (בארונט) ובא בקשרי נישואין עם משפחת רוטשילד.
דוד בנה בית כנסת בפורט (אזור) וגם בביקולה. כמו כן בנה בית ספר, מכון מחקר במכניקה, ספרייה ובית הבראה בפונה. ששון היה מודע לתפקידו החשוב כמנהיג הקהילה היהודית בבומביי, ופעל כדי לעורר את תחושת הזהות היהודית בקרב קהילות בני ישראל וקוצ'ין. תרם קתדרה ללימודי עברית לאוניברסיטת מומבאי, בה למדו לאורך השנים יהודים לא מעטים מעדת "בני ישראל". "מזחי ששון" (שנבנה על ידי בנו) וספריית דוד ששון במומבאי נקראים על שמו. 
דוד ששון נפטר בשנת 1864 בפונה, סר אלברט עבדללה המשיך את מורשתו של אביו. כל משפחות ששון בעולם מיוחסים כצאצאים לדוד ששון ומשפחת ששון.
קו 7 (הרכבת התחתית של מדריד)

מסלול הקו

קו 7 אשר הוא אחד הקווים הארוכים ביותר במערכת חוצה את מדריד ממזרח למערב וממרכז העיר לצפונה. את מסלולו הוא מתחיל מאזור התפר שבין השכונות המזרחיות של מדריד לפרברים. במרכז העיר הוא נוסע במסלול משותף עם קווים רבים נוספים ועוצר בתחנות הצטלבות רבות. סמוך למערב העיר פונה הקו לכיוון צפון במסלול ישר כלפי מעלה. הוא מגיע עד לפרברים הצפוניים של מדריד שם נמצאת תחנתו הסופית.
יסמין גמליאל

ביוגרפיה

בשנת 1982 התגייסה ללהקת פיקוד הצפון. בשנים 1988–1991 הייתה חברה בשלישיית הפופ הישראלית "מנגו", לצד מירי נבו ומיכל צפיר.
בעשור השני של המאה ה-21 גמליאל היא מורה לפיתוח קול בבית ספר רימון. בנוסף לכך מופיעה בהפקות שונות כזמרת.

דיבוב

יסמין דיבבה בעבר סרטי הנפשה בעברית היא דיבבה את צ'רלי וכל הדמויות הנשיות בסדרת "האופנוברים ממאדים", את חואניטה ג'ורדן בסרט "ספייס ג'אם" ואת רוג ב"סדרת אקס-מן".
בשנת 2002 דיבבה בסדרה מרגלית הבלשית, בשנת 2005 דיבבה גורילה בסרט טרזן 2, בשנת 2006 דיבבה את גאסי האווזה בסרט חוות הקסמים ובשנת 2009 דיבבה בתפקיד אורח בסדרה החדשה של ספיידרמן שנקראת במקור ספיידרמן המדהים.

חיים אישיים

היא נשואה ואם לשני ילדים. מתגוררת בתל אביב.
יסמין היא בתו של המוזיקאי והכוריאוגרף אליהו גמליאל מחבר הלחן המפורסם לשיר ארץ זבת חלב ודבש.
אקטרודקטיליה

גורמים

אקטרודקטיליה יכולה להגרם מבעיה רפואית בזמן ההריון (קריש דם באצבעות העובר) או מסיבה גנטית תורשתית. ניתן לגלות אקטרודקטיליה בבדיקת אולטרה סאונד. במקרה שלאם יש אקטרודקטיליה יש סיכוי של 50% שלבנה יהיה גם כן.

שבט דומה

אקטרודקטיליה נדירה באופן יחסי, עם זאת יש מקרה ידוע של קבוצת אנשים הלוקים אקטרודקטיליה, המקרה של שבט דומה (Doma people) המכונה גם "two toed" (שתי אצבעות) או "ostrich footed" (רגל היען), שבט זה שחי בצפון זימבבואה. לאנשי שבט זה יש רק שתי אצבעות בכל יד ורגל. הסיבה לריכוז הגדול של אנשים הלוקים באקטרודקטיליה בשבט זה היא ההימנעות מנישואין מחוץ לשבט מה שיוצר מאגר גנטי קטן הגורם לשכיחות גבוהה בקרב השבט.

אקטרודקטיליה בחיות

אקטרודקטיליה קיים לא רק בבני אדם, בין היתר הוא נמצא אצל סלמנדרות, ובמקרים נדירים אף אצל כלבים וחתולים.

המודעות להפרעה

אקטרודקטיליה בגלל נדירותו היחסית יכול לגרום לחוסר נוחות או פחד אצל הורים המגלים בבדיקת אולטרא סאונד שבנם עלול ללקות באקטרודקטיליה, בין הפעילות הידועות בתחום היא ברי ווקר הלוקה בעצמה באקטרודקטיליה ופועלת למודעות בנושא. הפעילות שלה בנושא כוללת הופעות בתקשורת בין היתר הופיעה בסדרת הטלוויזיה ניפ/טאק בה נתנה מידע בנושא לאם שהתבשרה שבנה ככל הנראה יהיה עם אקטרודקטיליה. בנוסף כן הביעה את מחאתה על דבריה של אופרה וינפרי על כך שחשוב שילד "נורמלי" יוולד עם כל האצבעות
מבקר אמנות

מבקר אמנות הוא אדם המתפרנס מפרסום דעותיו על יצירות אמנות ובידור. חלק ממבקרי האמנות הם גם חוקרי אמנות והגבול בין מקצועות אלה אינו תמיד ברור. רבים ממבקרי האמנות הם עיתונאים.
הרקע המקצועי של מבקרי האמנות מעבר להכשרתם כעיתונאים או כחוקרים הוא מגוון. לרובם עשוי להיות מקצוע שונה הקשור לאמנות כמו אוצר, מוציא לאור או עורך מוזיקלי. חלקם היו אמנים בעצמם לפני שהפכו למבקרים, אולם רק מעט מהמבקרים מתפרנסים כאמנים וכמבקרים בעת ובעונה אחת (לדוגמה אהד פישוף). מרבים מהמבקרים יש ציפיה להציג ידע מקצועי ולהכיר מגוון רחב של יצירות אמנות מהסוגה אותה הם מבקרים. אולם, יש מבקרים שהתמחותם היא הצגת זווית ראייתו של צרכן האמנות והבידור הפשוט.

חשיבות הביקורת

ישנם אמנים שלא מחשיבים את המבקרים. המפיק מיכאל שווילי, לדוגמה, טבע את הביטוי "הביקורת בוכה והקופה צוחקת". לעומתם ישנם אמנים רבים המחשיבים מאוד את עבודתם של מבקרי האמנות ונוטים להיעלב מביקורות רעות ואפילו להגיב לביקורות אלה בחריפות. דוגמה לתגובה חריפה היא טביעת הפועל "לגמוז", על שם המבקר חיים גמזו שמתאר נתינת ביקורת קטלנית ביותר; מושג זה נטבע על ידי אפרים קישון. דוגמה אחרת היא תקיפה פיזית של המבקר מאיר שניצר בידי דודו טופז.
ג'יני

בפולקלור הערבי, ג'יני (בערבית: جني, באנגלית: Genie או Djinn) הוא יצור על-טבעי בדיוני שמעניק רצון חופשי. הג'ינים מוזכרים בקוראן, ויכולים להיות טובים או רעים. ג'ינים רעים יכולים להוליך שולל בני אדם המחזיקים בהם. באסלאם, השטן הוא ג'יני שסירב להשתחוות לאדם כאשר צווה בידי אללה.
הצבעים תכלת וטורקיז מזוהים עם הג'ין, ומשמשים גם להגנה מעין הרע.
לג'ינים הופעות ואזכורים רבים בספרות, בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה.
בין האזכורים התרבותיים הידועים הסיפור "אלאדין ומנורת הקסמים" מתוך סיפורי אלף לילה ולילה, אשר יצא גם כסרט אנימציה, סדרה אמריקאית משנות השישים בשם "אני חולם על ג'יני" וסדרה ירדנית בהפקת NETFLIX בשם "ג'יני".
המילה "מג'נון" בערבית (مجنون), שפירושה "משוגע", מקורה במילה "ג'יני", קרי: המשוגע נכנס בו שד.
בעדות רבות, ג'יני יכול להגשים לאדם אשר שיחרר אותו מהמנורה שלוש משאלות.
אדי בטלר

ביוגרפיה

הוריו של בטלר היגרו לישראל משיקגו, נדדו לליבריה ולאחר חזרתם ארצה השתקעו בדימונה.
בטלר משתייך לקהילת העבריים מדימונה. בגיל 8 החל להופיע עם אחיו גבריאל בתוך הקהילה ומחוצה לה. ב-1990 בגיל 19 עבר לתל אביב והחל להופיע באירועים וגם כזמר ליווי. הזמר עבר תהליך גיור.]

אירוויזיון 1999

בטלר הופיע באירוויזיון 1999 שנערך בירושלים כחבר להקת "עדן", שהתמודדה עם השיר "יום הולדת" שהגיע למקום ה-5. הלהקה התפרקה בשנת 2001, אך בטלר המשיך להופיע לאחר מכן בהופעות מזדמנות בארץ ובעולם.

אירוויזיון 2006

הוא ייצג את ישראל באירוויזיון 2006, לאחר שניצח בקדם-אירוויזיון עם שירו, "זה הזמן" (ללחן שלו, את המילים כתב יחד עם אורלי בורג ואסנת צבאג). השיר העפיל אוטומטית לגמר האירוויזיון בזכות הישגה של שירי מימון בשנה שלפני כן, (מקום רביעי באירוויזיון 2005), אך בגמר הוא סיים במקום ה-23 מתוך 24 משתתפים עם 4 נקודות בלבד, שניתנו על ידי צרפת.
במאי 2006 הוציא את הסינגל הראשון שלו, "את החלום".

חיים אישיים

בטלר מתגורר עם אשתו אורלי בורג (אחותה של גלית בורג) ולשניים בן משותף. לבטלר יש עוד בת מקשר קודם שגרה עמם.