חזרת הש"ץ

היסטוריה

את החזרה תיקנו אנשי כנסת הגדולה כדי להוציא ידי חובת תפילה גם את אלו שאינם יודעים להתפלל לבדם את תפילת העמידה שנאמרת בלחש. תקנה זו הייתה רבת משמעות בטרם המצאת הדפוס שכן לפני רוב המתפללים לא היה סידור כתוב.
גם כיום, לאחר המצאת הדפוס והימצאות סידורים בכל מקום, ממשיכים לומר את חזרת הש"ץ, וזה מכמה סיבות. א. תקנות חז"ל, גם אם בטל טעמן, הן אינן בטלות. ב. בחזרת הש"ץ ניתן להגיד דברים שבקדושה שלא אומרים ביחיד. ג. חזרת הש"ץ מועילה ליחיד שטעה בתפילתו, על ידי שיאזין לש"ץ ויצא ידי חובה.

סדר החזרה

בחזרה, שליח הציבור אומר את כל התפילה שאומר היחיד, ומוסיף תפילות מיוחדות בקטעים מסוימים
לפני הברכה השלישית, ברכת אתה קדוש, אומרים קדושה. בתענית ציבור, מוסיף הש"ץ את ברכת עננו לאחר ברכת גואל ישראל. בזמן ששליח הציבור אומר את ברכת מודים אומרים הציבור מודים דרבנן. בין ברכת מודים לברכת שים שלום אומרים ברכת כהנים. אם אין כהנים אומר הש"ץ "אלהינו ואלהי אבותינו ברכנו בברכה המשולשת".
בשבתות מיוחדות ובחגים, מוסיפים בקהילות מסיומות פיוטים בתוך חזרת הש"ץ.
חזרת הש"ץ נאמרת בתפילות שחרית, מנחה, מוסף וכן בתפילת נעילה ביום כיפור. בתפילת ערבית אין חזרת הש"ץ מפני שמעיקרה תפילה זו היא רשות, ותקנו חזרת הש"ץ רק לתפילות שהן חובה. בתפילת ערבית של שבת אומרים תפילה הנקראת מעין שבע שהיא קיצור תפילת שבע אותה מתפללים בשבת.
לקיום חזרת הש"ץ יש צורך במניין ולכן היא נחשבת לעיקרה של תפילה בצבור שחשובה מאוד ביהדות. מסיבה זו יחיד או אפילו מספר יחידים שמתפללים אינם חוזרים על התפילה. אם ישנם מספר אנשים שכבר התפללו והם משלימים למניין לאחרים שטרם התפללו או שהזמן קצר ניתן לקיים תפילה קצרה שבה נאמרות רק שלוש הברכות הראשונות וקדושה בקול והשאר בלחש וזאת ללא תפילה בלחש קודם החזרה.

מקור

במשנה, מובאת דעת חכמים, הסוברים שיש להתפלל תפילה בלחש בנוסף לקיום החזרה. בברייתא בארו חכמים, שלשיטתם החזרה נועדה לאלו שאינם יודעים להתפלל בעצמם, אך היודעים, צריכים להתפלל בעצמם. בהמשך המשנה מובאת שיטת רבן גמליאל, אשר חלק עליהם. לשיטתו, ניתן לקיים את החזרה ללא תפילת הלחש וכולם ישמעוה ויצאו בה ידי חובתם.
בתלמוד פסק רבי יוחנן כדעת רבן גמליאל בתפילות ראש השנה ויום הכיפורים, בהן יש ברכות מיוחדות, שסביר שהציבור אינו מכיר. הרמב"ם פסק על פי רבי יוחנן, שבראש השנה וביום הכיפורים, יש לסמוך על שיטת רבן גמליאל.
בהמשך התלמוד (שם), הובאה דעת רבי שמעון חסידא, הסובר שגם לדעת רבן גמליאל, רק העם שבשדות נפטרים בתפילת שליח הציבור. הרי"ף והרא"ש בארו, שהעם שבשדות הם אלו שאינם יכולים לבוא להתפלל בבית הכנסת, מחמת טרדת הפרנסה. לשיטתם, אנשים אלו יוצאים ידי חובה, למרות שאינם באים לבית הכנסת כלל. לעומת באור זה, באר בבית יוסף לשיטת רמב"ם, שמפני טרדתם בפרנסה, אנשים אלו אינם יכולים ללמוד להתפלל בעצמם. אך גם הם יוצאים ידי חובה, רק כשהם מגיעים לבית הכנסת.
לשיטת רמב"ם, דברי רבי שמעון חסידא אינה להלכה, משום שדבריו נאמרו רק על שאר ימות השנה, שבהם ממילא אין הלכה כרבן גמליאל. אולם העיטור פסק, שגם בתפילות ראש השנה ויום הכיפורים יש להתפלל חזרה, שכן לשיטתו, דברי רבי שמעון חסידא נאמרו גם על ראש השנה ויום הכיפורים.
בטור כתב, שכיום נוהגים שלא לסמוך על דברי רבן גמליאל, אף בתפילות ראש השנה ויום הכיפורים, מהחשש שמא לא יקשיבו לכל החזרה ולא יצאו ידי חובה. כך פסק גם בשולחן ערוך. לכן, הנוהג הרווח כיום הוא, להתפלל את תפילת החזרה גם בראש השנה ויום הכיפורים. עם זאת, בחלק מיהדות תימן, בתפילת מוסף של ראש השנה, מתפללים עד היום תפילה אחת בלבד.

הלכות חזרת הש"ץ

על פי ההלכה במהלך חזרת הש"ץ יש לשתוק ולהקשיב לחזן כדי לענות אמן לאחר הברכות, וגם לא יתפלל או ילמד אז. רבנו אשר כתב בתשובה אם אין תשעה שמקשיבים לחזן, קרובים ברכותיו להיות לבטלה.
יש נוהגים לעמוד בחזרת הש"ץ.
לפני ברכת אתה קדוש אומר הציבור והחזן קדושה.
בזמן שאומר החזן את ברכת מודים אומר הציבור את מודים דרבנן.
בין ברכת מודים לברכת שים שלום אומרים הכהנים את ברכת כהנים (ברכה זאת נאמרת רק במהלך תפילת שחרית ומוסף, ולפעמים בתפילת מנחה של תענית ציבור), ואם אין כהנים או במקום שנוהגים שאין הכהנים מברכים את העם, החזן מוסיף תפילת או"א ברכנו בברכה המשלשת (שוב פעם, רק בשחרית ומוסף, ובתפילת מנחה של תענית ציבור).

קיצור חזרת הש"ץ - (מנחה קצרה)

לפי התקנה הש"ץ צריך לחזור על כל ברכות התפילה גם בתפלת מנחה. רב האי גאון הורה שכשאין שהות ביום קודם השקיעה להתפלל כל חזרת הש"ץ, יחזור החזן לאחר תפלת הלחש רק על שלש ברכות ראשונות כדי לומר קדושה. הרדב"ז ובית יוסף הביאו מנהג ספרדי שבתפלת מנחה השליח ציבור רק אומר בקול ג' ראשונות וג' אחרונות ואילו שאר התפילה אומרים כולם בלחש. חכמי צפת בדור שלפני הבית יוסף החרימו את הנוהגים כן (כשיש שהות ביום) מאחר שצריך לחזור על כל הברכות. יש נוהגים במנחה שאף כשיש שהות לומר כל חזרת הש"ץ שהחזן אומר בהתחלה בקול ג' ברכות ראשונות עם קדושה, וכולם מתפללים ביחד איתו בלחש עד אז, ואחר כך ממשיכים כולם את התפילה בלחש עד סופה.
כיום יש הנוהגים לקצר את כאמור, בתפילת מנחה ובמוסף. קיום המנהג בתפילת מנחה, נהוג בעיקר בקרב הישיבות הליטאיות, מפני ביטול תורה. ביהדות אשכנז בזמן אמירת החזרה הציבור שותק ולאחר קדושה מתחילים להתפלל בלחש מתחילת התפילה. עדות המזרח נוהגים להתחיל להתפלל ביחד עם השליח ציבור. מנהג יהדות מרוקו כמנהג שהובא ברדב"ז.

ביטול חזרת הש"ץ

כפילות התפילה בלחש ובקול גרם לשיעמום הציבור הבקיאים בזמן חזרת הש"ץ, והחלו לפטפט אז ולהתעסק בעניינים אחרים וזה גרם לחילול השם. הרמב"ם ביטל מחמת זה את הכפילות כהוראת שעה, ותיקן שיאמרו את התפילה רק פעם אחת, החזן בקול להוציא את שאינם בקיאים, וציבור הבקיאים בלחש ביחד איתו. הרמב"ם אף חשש מתדמית התפילה היהודית בעיני הגוים: " ...ותימנע אריכות החזרה ויסר חילול השם שנתפשט בין הגויים, והוא שהיהודים רוקקין וכחין ומסיחין בתוך תפילתם"].
תקנה זו התקיימה כמה מאות שנים והתפשטה בכל ארצות המערב, ואף הרדב"ז ביטל את החזרה. על פי דברי האר"י בשער הכוונות, אין לבטל את החזרה, כיון שעל-פי הקבלה, מעלתה הרוחנית גבוהה מתפילת הלחש.
כיום ביהדות תימן רבים נוהגים כתקנת הרמב"ם להתפלל תפילה אחת בתפילות מנחה (שבת וחול) ובמוסף של שבת. קיום המנהג במוסף מוסבר בשל הוספת תרגום אונקלוס על קריאת התורה הנהוגה בעדתם, אשר מאריכה את השהות בבית הכנסת. בפלג הדרדעים אין כלל לחש וחזרה.
במרבית קהילות התנועה הרפורמית נהוג להתפלל בלחש, ללא חזרת הש"ץ.