היבטים מוסריים של הפלות מלאכותיות

מחלוקת רבת שנים נסבה סביב המעמד המוסרי, החוקי והדתי של הפלות מלאכותיות. התומכים בזכות להפיל (מכונים באנגלית pro-choice) מדגישים את זכותן של נשים לבחור האם לסיים הריון שמתרחש בגופן; המתנגדים (המכונים באנגלית pro-life) מדגישים את זכותו של העובּר לחיות. כל אחת מהתנועות הללו ניסתה, במידות הצלחה שונות, להשפיע על דעת הקהל ולזכות בתמיכה משפטית לעמדתה, ומספר קטן של מתנגדי הפלות פנו לאמצעים אלימים כמו רצח והצתות.
עבור רבים, ההפלה היא סוגיה מוסרית ביסודה, ונוגעת לשאלות של הגדרת האיש-וּת (personhood), זכויות העובר וזכות האישה על גופה. בכמה ארצות בעולם הסוגיה היא פוליטית ומשפטית: מתנגדי ההפלות מבקשים לחוקק או להרחיב חוקים האוסרים על הפלות, ותומכי הזכות להפיל מבקשים לבטל חוקים כאלה או לצמצם את תחולתם. חוקי ההפלות משתנים ממדינה למדינה, על פני כל הסקאלה הנעה בין איסור גורף על הפלות לבין התרתן ומימון ציבורי שלהן. גם מידת הזמינות של תהליכי הפלה בטוחים משתנה ממדינה למדינה. התנגשות הערכים בסוגיית ההפלות מתחדדת כאשר מביאים בחשבון שלעיתים קרובות אנשים המתנגדים להפלות תומכים בעונש מוות על פשיעה חמורה, ולהפך, מתח שעליו עמד כבר המשפטן רוברט קאבר: "אזרחים רבים סבורים שבית המשפט העליון, בפסיקת רואו נ' וייד, התיר להרוג בני אדם חפים מפשע לחלוטין. אחרים מאמינים כי הביטול בפועל של פסק הדין פורמן נ' ג'ורג'יה החל תקופה של רצח רשמי בידי המדינה... גם בעיני מתנגדי ההפלות וגם בעיני מתנגדי עונש המוות לבש העיקרון 'לא יישללו חייו של אדם ללא הליך משפטי נאות' לבוש אירוני."

סקירה כללית

בעת העתיקה, סוגיית ההפלות – לצד רצח-יילודים – נידונה בהקשרים של תכנון המשפחה, ברירת מגדר, פיקוח ילודה וזכויות הקניין של הפטריארך. רק לעיתים רחוקות הובאו בחשבון זכויותיה של האם המיועדת, ועוד פחות מכך של הילד העתיד להיוולד. הפלות, אמצעי מניעה והפקרת יילודים (כצורה של רצח יילודים), הגם שבאופן כללי היו חוקיים, היו לפעמים נושאם של דיונים מוסריים. כמו בימינו, דיונים אלה נגעו לעיתים קרובות לשאלות יסוד כמו טבע האדם, קיומה של נשמה, והשאלה מתי מתחילים חייו של אדם ובאיזה רגע הוא נחשב כאדם.
במדינות מפותחות רצח יילודים (כשיטה לתכנון משפחה) נעלם במידה רבה, אבל אמצעי מניעה והפלות עדיין נפוצים בשימוש, והדיון סביב החוקיות והמוסריות שלהם עדיין מתנהל. חלק מן הטיעונים הישנים ממשיכים אמנם להישמע, אבל המונחים הישנים לבשו לעיתים קרובות משמעויות חדשות.

טיעון הגזל

מאמר מכונן שכתב דון מרקוויס טוען שהפלה אסורה משום שהיא שוללת או גוזלת מן העובר עתיד בעל ערך. מרקוויס פותח בטיעון לפיו מה שהופך הרג של אדם מבוגר נורמלי לאסור הוא העובדה שההריגה גורמת לקורבן נזק נורא. הנזק הזה מתבטא בכך ש"כאשר אני מת, נשלל ממני כל ערכו של עתידי": נגזלים ממני כל "החוויות, הפעילויות, המיזמים וההנאות" שהיו מנת חלקי במקרה אחר. לכן, אם לישות כלשהי יש עתיד רב ערך לפניה – "עתיד כמו שלנו" – הרי להרוג את הישות הזו יגרום לה נזק חמור ולכן יהיה אסור באופן חמור. משום כך "רובן המכריע של ההפלות המכוונות הן בלתי מוסריות באופן חמור... באותה קטגוריה של הריגת אדם מבוגר נורמלי". 

אחת ההשלכות של הטיעון הזה הוא שהפלה אסורה בכל אותם מקרים שבהם אסור יהיה להרוג ילד או מבוגר בעל עתיד מאותו סוג של עתיד העובר. לכן אם, לדוגמה, מקובל עלינו שהמתת-חסד של חולים שעתידם מלא בכאב גופני עז מותרת מבחינה מוסרית, הפלה של עוברים שעתידם מלא בכאב גופני עז תהיה גם היא מותרת. אבל לא נוכל לטעון, למשל, שמותר להפיל עובר שעתיד לגדול במשפחה שבה לא תוענק לו אהבה, משום שלא מקובל עלינו שמותר להרוג ילד בן חמש שנשקף לו עתיד כזה. מצד שני, אם מותר להרוג אדם או ילד מתוך הגנה עצמית, מותר להרוג גם עובר אם הוא מהווה סכנה לחיינו.
לטיעונו של מרקוויס קמו כמה התנגדויות. 
התנגדות אמצעי-המניעה אומרת שאם טיעונו של מרקוויס נכון, כי אז, מאחר שלתאי זרע וביצית יש עתיד כמו שלנו, שימוש באמצעי מניעה הוא גרוע כמו רצח; אבל המסקנה הזו, כך נטען, היא אבסורדית: אפילו המאמינים בכך שאמצעי מניעה אינם מוסריים, לא חושבים שהם גרועים כמו רצח. אחת התשובות להתנגדות הזו היא שלא הזרע, לא הביצית ולא שילוב כלשהו שלהם יזכו מתישהו כשלעצמם לעתיד בעל ערך. הדבר שעתיד להתנסות בחוויות, פעילויות, יוזמות והנאות בעלי ערך הוא ישות חדשה, אורגניזם חדש, המתחיל להתקיים רק בהפריה או מיד לאחריה; זהו העובר, ורק לו יש "עתיד כמו שלנו".
כפי שממחישה התשובה הזו, לטיעונו של מרקוויס נחוץ שהדבר שלימים ייהנה מחוויות ופעילויות בעלות ערך יהיה אותה הישות, אותו אורגניזם ביולוגי, כמו העובר. 
התנגדות הזהות דוחה את ההנחה הזו. לפי כמה תאוריות בנוגע לזהות האישית (הנובעות בדרך כלל מניסויי-מחשבה על השתלת מוח), כל אחד מאיתנו אינו אורגניזם ביולוגי אלא נפש או פרסונה בלבוש גוף, המתחילה להתקיים כאשר המוח מניב יכולות פסיכולוגיות מפותחות מסוימות. אם תאוריות כאלו נכונות, הטיעון של מרקוויס נכשל: העובר, שאין לו היכולות הפסיכולוגיות הרלוונטיות, אינו ניחן בעצמו בעתיד בעל ערך; יש לו רק הפוטנציאל להנביע ישות אחרת, נפש או פרסונה בלבוש גוף, והיא זו שיהיה לה עתיד בעל ערך. תקפות הטיעון של מרקוויס תלויה אפוא באופן שבו אנו מעדיפים לתאר את הזהות האישית.
התנגדות האינטרסים טוענת שמה שהופך את הרצח לאסור איננו רק שלילת העתיד רב-הערך, אלא שלילתו של עתיד שלאדם יש בו אינטרס. לעובר אין שום עניין מודע בעתיד, ולכן, לפי ההתנגדות הזו, אין איסור להרוג אותו. מנגד, מגיני הטיעון של מרקוויס יכולים להביא כדוגמה נגדית נערה מתבגרת אובדנית, שאין לה עניין בעתידה, ואף על פי כן אסור לרצוח אותה. אם ישיבו על כך המתנגדים שיכול להיות לאדם אינטרס בעתידו גם בלי להתעניין בו, יוכל הדוגל בטיעונו של מרקוויס להשיב שאמירה זו חלה גם על העובר. בדומה לכך, אם יטען המתנגד שהדבר החיוני הוא שיהיה לאדם עתיד בעל ערך שאותו הוא יבקש, בתנאים אידיאליים לשמר (בין שהוא מבקש בפועל לשמר אותו ובין שלא), יוכל התומך להשיב שאין סיבה לחשוב שהעובר, בתנאים אידיאליים, לא היה רוצה לשמר את עתידו.
התנגדות השוויון מצביעה על כך שטיעונו של מרקוויס מוביל לאי-שוויון שאינו מתקבל על הדעת. אם, כדברי מרקוויס, הריגה אסורה משום שהיא שוללת מן הקורבן את עתידו רב הערך, כי אז, משום שלא כל העתידים שווים (לילד בן 9 יש עתיד ארוך בהרבה משל קשיש בן 99; עתידו של אדם אמיד מכיל פחות כאב וסבל מעתידו של אדם במצוי במצוקה כלכלית קשה, וכדומה), מעשי רצח מסוימים יהיו גרועים יותר מאחרים. אבל מאחר שרוב בני האדם מסכימים, אינטואיטיבית, שכל מעשי הרצח אסורים במידה שווה, טיעונו של מרקוויס בהכרח שגוי. כמה הוגים הגיעו למסקנה שהריגה אסורה לא בגלל הנזק שהיא גורמת לקורבן (כיוון שהנזק הזה שונה במידה רבה מאדם לאדם), אלא משום שהיא מפירה הערך הסגולי או את האיש-ות של הקורבן. מכל מקום, גם טיעונים כאלה פגיעים להתנגדות השוויון.
התנגדות המקושרות הפסיכולוגית טוענת שישות יכולה להינזק משלילתו של עתיד בעל ערך רק אם יש מספיק קשרים פסיכולוגיים – מספיק התאמות או רצפים של זיכרון, אמונה, רצון וכן הלאה – בין הישות כפי שהיא עכשיו לבין הישות כפי שהיא תהיה בבוא העתיד רב-הערך הזה. מאחר שאין כמעט קשרים פסיכולוגיים בין העובר לבין האדם שלעתיד, אפשר להסיק ששלילת עתידו אינה גורמת לו נזק חמור (ולכן אינה אסורה איסור חמור). ההגנה על התנגדות כזו צפויה להתבסס על ניסויי מחשבה הכרוכים, כמו אלה של הזהות האישית, בהחלפת מוח או גזע-מוח, ושעלולים לעורר הסתייגות ופקפוק בקרב חלק מהקוראים.

טיעוני הזכויות הגופניות

במאמרה הידוע "להגנת ההפלות", ג'ודית ג'רביס תומסון טוענת כי בנסיבות מסוימות הפלה מותרת אפילו אם העובר הוא אדם ויש לו זכות לחיים, משום שזכותו של העובר לחיים נופלת מזכותה של האישה לשליטה בגופה ובפונקציות מקיימות-החיים שבו. הטיעון המרכזי שלה כולל ניסוי מחשבה. נתאר לעצמנו, אומרת תומסון, שאנו מתעוררים במיטתנו יום אחד לצד כנר מפורסם. הוא מחוסר הכרה וסובל ממחלת כליות קטלנית; ומפני שרק לנו יש את סוג הדם המתאים כדי להציל אותו, אגודת שוחרי המוזיקה חטפה אותנו וחיברה בצינורות את מערכת הדם שלנו לזו שלו, כדי שהכליות שלנו יוכלו לסנן את הרעלים מן הדם שלו. אם יתנתק מאיתנו עכשיו – הוא ימות; אבל תוך תשעה חודשים הוא יחלים ואז אפשר יהיה לנתק אותו מאיתנו בבטחה. תומסון סבורה שבמקרה כזה מותר יהיה להתנתק מן הכנר, אף על פי שהדבר יביא למותו. הזכות לחיים, טוענת תומסון, אינה כוללת את הזכות להשתמש בגופו של אחר; לכן, בכך שמנתקים את הכנר מגופנו איננו מפירים את זכותו לחיים, אלא רק שוללים ממנו דבר מה – השימוש בגופנו – אשר אין לו שום זכות אליו. בדומה לכך, אפילו אם לעובר יש זכות לחיים, אין לו הזכות להשתמש בגופה של האישה ההרה ובפונקציות תומכות-החיים שבו נגד רצונה של האישה; ולכן סיום מוקדם של ההיריון יכול להיות מותר לפחות בנסיבות מסוימות. על כל פנים, תומסון מציינת שזכותה של האישה להפלה אינה כוללת את הזכות לפעול במפורש למותו הל הילד במקרה שהוא בר-חיות, כלומר מסוגל לשרוד מחוץ לרחם.

מבקרי הטיעון הזה מסכימים בדרך כלל שמותר לאדם לנתק את הכנר מגופו, אבל טוענים שיש הבדלים בעלי רלוונטיות מוסרית בין התרחיש של הכנר לבין מקרים טיפוסיים של הפלה. ההתנגדות הנפוצה ביותר היא שהתרחיש של תומסון, הכרוך בחטיפה, דומה רק להפלה בעקבות אונס. ברוב מקרי ההפלה, לעומת זאת, האישה לא נאנסה אלא קיימה יחסים מרצון, ולכן היא הסכימה במשתמע להתיר לעובר להיכנס לגופה (התנגדות ההסכמה במשתמע), או לחלופין, יש לה חובה לקיים את העובר משום שהיא עצמה גרמה לו להזדקק לגופה (התנגדות האחריות). התנגדויות נפוצות אחרות מסתמכות על כך שהעובר הוא הילד של האישה ההרה, ואילו הכנר הוא אדם זר (התנגדות הצאצא לעומת הזר); שהפלה הורגת את העובר ואילו ניתוקו של הכנר רק מניח לו למות (התנגדות ההריגה לעומת ההנחה למות); או בניסוח קרוב, שהפלה גורמת בכוונה למותו של העובר ואילו ניתוקו של הכנר מביאה למותו רק כתוצאת לוואי צפויה אך לא מכוונת (התנגדות ההתכוונות לעומת הצפייה). מגיני הטיעון של תומסון – במיוחד דייוויד בונין – משיבים שההבדלים הללו הם חסרי משמעות מוסרית, או שיש להם משמעות מוסרית אבל אין הם חלים על הפלות.

תרחישים חלופיים הוצעו כייצוגים מדויקים וריאליסטיים יותר של הסוגיות המוסריות הכרוכות בהפלה. ג'ון נונאן מציע תרחיש של משפחה האחראית לאובדן אצבעותיו של אורח, שהם סירבו להניח לו להישאר ללון בביתם, על אף שבחוץ שורר קור עז שעלול לגרום למכת-קור, והאורח נראה חולה. נטען שכפי שאסור לסרב להלין אורח באופן זמני כדי לשמור עליו מפני נזק גופני, כך אסור לסרב להעניק לעובר מחסה זמני. 
מבקרים אחרים טוענים שיש להבחין בין אמצעים מלאכותיים וחריגים של שימור – כגון טיפול רפואי, דיאליזה ועירויי דם – לבין אמצעים טבעיים ונורמליים של שימור, כגון היריון, לידה והנקה. הם טוענים שאם תינוק נולד אל תוך סביבה שבה אין שום תחליף זמין לחלב-אם, ולכן התינוק חייב לינוק או לגווע ברעב, האם חייבת לאפשר לתינוק לינוק. אבל האם אינה מוכרחה בשום מקרה להעניק לתינוק עירוי דם, ולא חשוב מהן הנסיבות. ההבדל בתרחיש הזה בין הנקה ועירוי-דם הוא ההבדל בין היריון ולידה מחד גיסא לבין השימוש בגופו של אדם כמכונת דיאליזה.