google/wiki40b huggingface dataset:
כובאר

היסטוריה מוקדמת

בשנת 1517 עבר הכפר, ככל ארץ ישראל, לשליטת האימפריה העות'מאנית. במפקד של שנת 1596 נמנו בכפר 31 משפחות, כולן מוסלמיות. בשנת 1863 ביקר בכפר ויקטור גרן וציין שבכפר גרים כ-600 תושבים ויש בו מסגד על שם שייח' אחמד. ברשימת יישובים משנת 1870 נמנו בכפר 220 גברים ב-48 בתים.
במפקד האוכלוסין של שנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמנו בכפר 447 תושבים, שלושה מהם נוצרים והיתר מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו בכובאר 122 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 546 תושבים, כולם מוסלמים.
ב-1945 נמנו בכפר 610 תושבים, כולם מוסלמים. הכפר השתרע על 9,678 דונם, מהם 33 דונם של שטח בנוי, והשאר אדמות חקלאיות.

אחרי 1948

בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נכלל הכפר בשטח יהודה ושומרון שבשליטת ירדן. במלחמת ששת הימים, בשנת 1967, עבר הכפר, עם כל יהודה ושומרון, לשליטת ישראל. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 התגוררו בכפר 3,456 תושבים. בהתאם להסכמי אוסלו, 5,324 דונם משטחי הכפר, ובהם כל אוכלוסיית הכפר, נמצאים בשטח B, ו-4,581 דונם משטחי הכפר, שהם שטחים חקלאיים ושטחים פתוחים, נמצאים בשטח C.

מאפיינים בהווה

בכפר פועלים שלושה בתי ספר וארבעה מסגדים. בסביבתו נמצאים אתרים ארכאולוגיים אחדים, שבהם נמצאו ממצאים החל מתקופת הברזל.
לכפר ברית ערים תאומות עם העיר וולסול  שבאנגליה.
מן הכפר יצאו 18 מחבלים שרצחו ישראלים, בהם, בין היתר מרואן ברגותי ומבצעי פיגוע הירי בגבעת אסף.
מטרה (תכלית)

מטרה או יעד היא מצב עתידי שבכוח שמתגמל (לרוב לחיוב, אך לעיתים גם לשלילה). מטרה היא משהו שרוצים בהשגתו, תכלית או כוונה.
על פי רוב, מצב בו הוגשמה המטרה מכונה הצלחה, בעוד שאי הגשמתה מכונה כישלון.
ישנן מטרות לטווח הקצר ומטרות לטווח הארוך.

תהליכים המיועדים להגשמת מטרות

ישנם מקרים בהם מפעולה אקראית או אימפולסיבית תוביל להגשמת מטרה, אך על פי רוב ההסתברות לכך נמוכה יותר. לכן אנשים רבים מעדיפים שלא לפעול בדרכים אלו כאשר מדובר במטרה בעלת חשיבות רבה עבורם.
כדי להעלות את הסיכויים להגשמת המטרה ניתן לפעול במספר דרכים, לעשות שימוש בכלים מתאימים ולהפעיל מיומנויות קוגניטיביות שונות. בחירת המטרה הרצויה והדרך מה ניתן לממשה מערב קבלת החלטות. שלב התכנון מיועד לגבש תוכנית פעולה ולהימנע משגיאות.
גיבוש ויישום תוכנית הפעולה מצריך פעמים רבות שימוש ביכולת פתרון בעיות וארגון.

מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים

המוח האנושי מסוגל להתייחס למטרות ולפעול למען השגתן.
מערכת החיזוק היא אחד המנגנונים שיכולים לשמש לצורך הערכת יעילות האסטרטגיה שנבחרה ואת המידה שבה היא מסייעת להשגת המטרה הנבחרת. קליפת המוח הקדם-מצחית יכולה לתרום לתהליך החיזוק, במצבים בהם מעשיו של האדם עצמו מקדמים אותו לעבר מטרה רצויה עבורו.
הסטריאטום הוא חלק מגרעיני הבסיס והוא מעורב בהנחיית ההתנהגות אל עבר השגת חיזוקים. הוא עושה זאת על ידי הנעה לבחירה וסידור של הפעולות באופן המכוון להשגת המטרה. לצורך פעולתו, הסטראטום מתבסס על מידע שמתקבל מקליפת המוח הקדם-מצחית.
גרעין האקומבנס, מעורב במנגנוני חיזוק וקשב. הוא נמצא בסטריאטום ומעודד בחירה של פעולות, אשר יובילו לגמול מצופה.
אוגר

תיאור

האוגר קיבל את שמו עקב נטייתו לאגור מזון. הוא נוהג להסתייע בכיסי הלחיים שלו למטרה זו. את המזון שאגר הוא מרגיש בנוח לפלוט רק במקום מוכר לו. שקי הלחיים של האוגר יכולים להכיל אף שגר גורים (האימהות נוהגות לעשות פעולה זו כאשר הן חוששות) אך פעולה זו יכולה להיגמר בחניקה או עריפת ראשיהם של הגורים. 
לאוגר גוף קטן מאוד - כ-17 ס"מ בלבד אורכו, הזכר קטן אך במקצת מן הנקבה. אוזניו קטנות אך חוש השמיעה שלו מפותח מאוד. גם חוש הריח שלו מפותח מאוד. לעומתם, חוש הראייה אינו מפותח. שיני האוגרים, כדרכם של המכרסמים, צומחות כל הזמן.
האוגר בטבע אוכל בעיקר זרעים אך הוא לא יבחל גם בחרקים ובפירות למיניהם.
האוגר מגיע לבגרות מינית בגיל 11 שבועות לערך. עונת הייחום בטבע היא בחורף. ההריון הוא הקצר ביותר במחלקת היונקים - 16 עד 18 יום בלבד. האוגרות ממליטות פעמים אחדות בשנה; בכל המלטה יופיעו בין 2 ל-6 גורים (תלוי בסוג האוגר) חסרי ישע, עיוורים.
מחנה הריכוז פוסולי

מחנה הריכוז פוסולי (איטלקית Campo di Fossoli) הוקם בכפר פוסולי בשטח השיפוט של העיר קארפי שבמחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. תחילה, במאי 1942, היה מחנה לשבויי מלחמה, בדצמבר 1943 היה למחנה ריכוז ליהודים והחל ממאי 1944 הגיעו אליו גם מתנגדים פוליטיים. באוגוסט 1944 המחנה נסגר, כאשר הצבא הגרמני נסוג מאיטליה. עברו דרכו 5,000 אסירים, בהם כ-2,500 יהודים (36% מיהודי איטליה שנספו בשואה), שנשלחו בחמש שיירות לאושוויץ, מתוך השמונה שבוצעו. המחנה נמצא קרוב לצומת הרכבות בעיר מודנה, סמוך לעיירה קארפי. לאחר המלחמה שימש המחנה כבית סוהר.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שימש המחנה כבית סוהר, בו נכלאו אנשים שהבריחו את הגבול יחד עם פושעים אחרים, בהם נאצים. באוגוסט 1946 פתחו יהודים במחנה בשביתת רעב בדרישה לשחרורם.

האתר היום

בעיר קארפי מצוי מוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי המהווה אתר זיכרון הקשור למחנה. היו ניסיונות להקים במחנה עצמו מוסדות, כולל להנצחת השואה, אך הוא נותר בשממונו ומנציח את המצב שהיה קיים בשנת 1944.
במחנה הנטוש נשארו הקירות של המבנים ותשתית הבניינים. בשנת 1984 התקבל חוק מיוחד אשר קבע ששטח המחנה ימסר חינם לבעלות עיריית קארפי, אחרי שבשנת 1973 נפתח בקארפי המוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי. בשנת 1996 הטיפול בהנצחה עבר לידי "מורשת פוסולי" (Fondazione Fossoli). בשנת 1998 הארגון זכה להכרה רשמית. הארגון ערך טקסי זיכרון ביום הזיכרון לשואה המקובל באיטליה 26 -28 בינואר, המועד בו היה גירוש יהדות רומא.
האתר אינו ערוך לביקורים. יחד עם זאת, "מורשת פוסולי" פתחה את חלקו לקהל במועדים קבועים מראש.
הפועל אום אל-פחם

היסטוריה

הקבוצה נוסדה ב-1966 על ידי אחמד סאדק, ושיחקה במרבית הזמן בליגות הנמוכות. בשנת 1978 עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה א', (שהפכה לליגה השלישית אחרי שנוסדה הליגה הארצית), אך לא שרדה וירדה בחזרה אחרי שנה לליגה ב'.
בשנת 1989 עלתה שוב לליגה א' ושיחקה בה במשך 10 שנים רצופות, עד שירדה בחזרה לליגה ב'. בסיום עונתה האחרונה בליגה א' בשנת 1999 ביצעה ההתאחדות לכדורגל שינוי במבנה הליגות בישראל, שכלל בין היתר את הקמת ליגת העל. הקבוצה סיימה במקום הלפני האחרון בליגה א', וירדה לליגה ב' שהפכה לליגה החמישית בחשיבותה בכדורגל הישראלי.
הקבוצה שיחקה בליגה ב' במשך שש שנים, ובשנת 2005 העפילה בחזרה לליגה א'. כעבור שלוש שנים העפילה לליגה הארצית, אך לאחר עונה אחת חזרה וירדה לליגה א'. הקבוצה התפרקה בעקבות בעיות כלכליות בשנת 2009, ובעקבות זאת בוצע מעין איחוד בלתי רשמי של הקבוצה עם אחת היריבות העירוניות "עירוני סעיד אום אל פאחם" ששיחקה בליגה א', והיא כונתה על ידי האוהדים "הפועל בלאדי".
בשנת 2011 הוקמה הקבוצה מחדש בליגה ג', ולאחר שנה העפילה לליגה ב'. בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לליגה א', ובתום עונת 2018/2019 העפילה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה א' צפון. לקראת עונת 2019/2020 סיכמה הקבוצה על אירוח משחקיה הביתיים באצטדיון העירוני בעפולה, עד שאצטדיונה ישופץ.
הלמוט ראן

קריירת מועדונים

ראן החל את קריירת המשחק שלו בשלוש קבוצות נוער בגרמניה המערבית, בהן שיחק בסך הכל בין 1938 ל-1951. התקופה המוצלחת ביותר שלו במדי קבוצת בוגרים הייתה בקבוצת רוט-וייס אסן, בה שיחק בין 1951 ל-1959 והיה אחד מהשחקנים הקבועים בהרכב. הוא זכה עמה בגביע הגרמני ב-1953, ובאליפות גרמניה ב-1955. בעונת 1959/1960 הוא שיחק עבור פ.צ. קלן, ולאחר מכן עבר לספורטקלאב אנסחדה מהולנד, שם שיחק עד 1963 וחזר לגרמניה. לאחר חזרתו חתם במדי דיסבורג, אך בשנתיים ששיחק שם לא זכה להצלחה רבה, ובסופו של דבר נאלץ לפרוש בגלל פציעה בברך. ביחד עם הנס שפר הוא היה אחד מחברי סגל 1954 שפרשו. לאורך הקריירה שלו שיחק בעיקר כקיצוני ימני.

נבחרת

הוא זכה לעיקר פרסומו בכדורגל הגרמני בזכות הישגיו במדי נבחרת גרמניה המערבית במשחק הגמר של מונדיאל 1954. גרמניה המערבית, שהפתיעה את הפרשנים בעצם הגעתה לגמר, שיחקה נגד נבחרת הונגריה, שלא הפסידה באף משחק במשך ארבע השנים שקדמו לגמר. גרמניה פיגרה 0 - 2 בדקה השמינית של המשחק, אך הצליחה להשוות כשראן מבשל את השער הראשון ומבקיע את השער השני. כ-6 דקות לפני סוף המשחק קלט ראן מסירה של הכדור מחוץ לרחבת העונשין, חלף על פני שחקן הגנה הונגרי, והצליח להבקיע שער ניצחון רגע אחד לפני שתוקל. משחק זה נודע בגרמניה כ"נס של ברן", והוא נחשב אחד הסממנים לשיקום המורל הגרמני לאחר התבוסה במלחמת העולם השנייה.
ראן היה גם שותף להגעת הנבחרת הגרמנית לחצי הגמר של מונדיאל 1958. בזכות השער שלו באותו מונדיאל נגד נבחרת יוגוסלביה הוא היה באותה תקופה במקום השלישי בטבלת המבקיעים הכללית של המונדיאלים עם 10 שערים (אחרי ז'יסט פונטיין ושנדור קוצ'יש), וכן השחקן הראשון בהיסטוריה שמבקיע ארבעה שערים לפחות בשני מונדיאלים שונים. לזכותו גם 20 שערים ב-40 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.

לאחר הפרישה

לאחר פרישתו מכדורגל הוא החל בעסק למכירת מכוניות באסן. הוא מת באסן יומיים לפני יום הולדתו ה-74. הסרט "הנס של ברן" (Das Wunder von Bern) הוקדש לזכרו על ידי הבמאי שנקה וורטמן. ב-11 ביולי 2004, חמישים שנים לאחר המשחק בברן, הוצב פסל בגודל מלא לזכרו ליד אצטדיון גאורג-מלכס באסן, בכיכר הקרויה גם כן על שמו.
ליסה סימפסון

ביוגרפיה

ליסה היא בתם של הומר ומארג' סימפסון והאחות של בארט ומגי. ליסה היא בת שמונה, ומתאפיינת בסקרנות, שאפתנות וכן בחוכמה גבוהה במיוחד, כאשר לליסה IQ העומד על 159. כמו כן, ליסה יודעת לדבר איטלקית ומומחית בניגון בסקסופון טנור.
ליסה היא תלמידה למופת ואת רוב זמנה היא מעבירה בקריאה ובלימודים. ליסה היא צמחונית אדוקה, פמיניסטית, בעלת מוסר גבוה וחוש צדק מפותח ופעילה פוליטית למען שחרור טיבט. כמו כן, ליסה היא תומכת מוצהרת של המפלגה הדמוקרטית. ליסה היא היחידה מבני משפחתה שאינה נוצרית - זו המירה את דתה לבודהיזם בעקבות אכזבתה משינויים שעברה הכנסייה המקומית בעירה. לאורך כל עונות הסדרה, מנסה מילהאוס ואן הוטן לשכנע את ליסה להיות חברה שלו, אך ליסה מתנגדת. למרות ההתנהגות הבוגרת לגילה, נוהגת ליסה לצפות בסרטוני "איצ'י וסקראצ'י" האלימים במיוחד וכן לשחק בובות צעצועים.
במהלך כמעט כל פרקי הסדרה, לובשת ליסה שמלה אדומה ועונדת שרשרת חרוזים לבנה.
הר קנט (איי פוקלנד)

גאוגרפיה

ההר נמצא צפונית להר צ'לנג'ר, ועליו נערך קרב הר הארייט במהלך מלחמת פוקלנד, ולכן חלק מאזור ההר ממוקש.
Fly by Night

היסטוריה

מיד לאחר ההוצאה המחודשת של אלבום הבכורה, עזב את הלהקה מתופפה המקורי של הלהקה, ג'ון ראטסי ביולי 1974, בגלל סיבות שונות, ביניהן מחלת הסוכרת בה חלה, וסלידתו מסיבובי הופעות רחבים. ראש ערכה מבחנים שונים, ולבסוף בחרה במתופף ניל פירט כמחליפו של ראטסי. הצטרפותו הרשמית של פירט ללהקה הייתה ב-29 ביולי 1974, שבועיים לפני שפתחה הלהקה בסיבוב ההופעות הראשון שלה ברחבי ארצות הברית. ההופעה הראשונה של ההרכב עם פירט הייתה מופע פותח להופעתם של אוריה היפ ומנפרד מן בCivic Arena, אשר נמצא בפיטסבורג, פנסילבניה, אל מול 11 אלף איש. הופעה זו התקיימה ב-14 באוגוסט. בנוסף לתפקיד המתופף, עם הזמן הפך פירט גם לכותב המילים העיקרי של הלהקה, היות שללייפסן וללי היה עניין מצומצם מאוד בכתיבה. במקום זאת, הם התמקדו בעיקר בהיבט המוזיקלי של הלהקה.

מילות השירים

רוב שירי האלבום עוסקים במדע בדיוני ובפנטזיה. השיר הראשון Anthem מושפע מכתיבתה של איין ראנד. ראנד ידועה כאחת מההשפעות הגדולות ביותר על פירט ככותב מילים. השפעתה של ראנד, תמשיך ותופיע באלבום 2112.
המילים של היצירה הארוכה באלבום "By-Tor & the Snow Dog" הגיעו מסיפור שסיפר אחד מפועלי הבמה של הלהקה, האוורד אנגלידר בו הוא שהה בביתו של מנהל Anthem Records, ריי דניאלס. בביתו של דניאלס בא הרועה הגרמני ונבח עליו עד שכלבלב קטן הגיע וקפץ על הכלב השני. כשראש שמעו את הסיפור, הם צחקו ממנו והחליטו להפוך אותו כבסיס לשיר.
בשיר הנושא כותב פירט בתקופתו כמוזיקאי צעיר שעבר מקנדה ללונדון כדי לקנות את עולמו.
השיר "Rivendell" מושפע מספרו המפורסם של טולקין, שר הטבעות.
סמארה (עיר)

היסטוריה

סמארה הוקמה כנווה מדבר ב-1869. זוהי העיר הראשית היחידה בטריטוריה שלא הוקמה על ידי הספרדים. במרכז העיר ניצבים חורבות מבצר שבתחומו ניצב מסגד. מיקומה של העיר נקבע עקב היותה שוכנת על נתיבי שיירות. ב-1902 הגיע לעיר שייח' מא אל-עיניאן (محمد مصطفى بن محمد فاضل ماء العينين الشنكيطي) שקבע את העיר כבירתו וכמרכז דתי. השיח' בנה בעיר ספרייה אסלאמית והעיר הפכה להיות מרכז ללימודי האסלאם.
ב-1904 הכריז השיח' אל עיניאן מלחמת קודש – ג'יהאד כנגד הכיבוש הצרפתי. במהלך המלחמה נגדו נבזזה העיר כמעט לחלוטין על ידי הצבא הצרפתי ב-1913 והספרייה שבה נהרסה. לאחר מכן הועברה העיר לשליטת ספרד. ב-1934 נהרסה העיר בשנית על ידי הצבא הספרדי לאחר מרד נגד שלטון ספרד.
ב-1975, לאחר פינוי סהרה המערבית על ידי ספרד, השתלטה מרוקו על הטריטוריה וב-1976 כבש צבא מרוקו את העיר מידי חזית הפוליסריו. עד היום קיים ליד טינדוף שבאלג'יריה מחנה פליטים בשם סמארה בו שוהים פליטים מהאזור.
תיאטרון בוף דה נור

תיאטרון בוף דה נור (בצרפתית: Théâtre des Bouffes du Nord) הוא תיאטרונו של הבמאי פיטר ברוק מאז שנת 1974 ועד שנת 2008. זהו אולם תיאטרון ומסעדה, הנמצאים באזור רחוב "דה לה שאפל" (de la Chapelle) שברובע ה-10 בצפון פריז, מול מטרו "דה לה שאפל". המסעדה היא חלק בלתי נפרד מן התיאטרון וישנם מעברים, המאפשרים לשחקנים לשהות בזמן ההפסקות במסעדה, ללא ידיעת הקהל. בתום ההצגה, וגם לפני פתיחת שעריו של התיאטרון, ניתן לפגוש במסעדה האינטימית, את שחקניו של ברוק, ואת מנהלי התיאטרון והעובדים בו.

היסטוריה

התיאטרון נבנה בשנת 1876 ושמו היה "תיאטרון מולייר", עד שנת 1904. בשנים 1876-1893 ניהל אותו אבל באלה (Abel Ballet) והוא אירח בו את אורליאן לוגנה-פוה (Aurélien Lugné-Poë) ולהקתו "תיאטרון דה ל'אוור" (Théâtre de l'Œuvre). כך שהמקום הפך להיות מרכז חשוב לפעילות אמנותית, למעשה עד סוף מלחמת העולם השנייה. בחודש מאי 1945, הבמאי הצעיר ז'אן סרג' (Jean Serge) שינה את שם התיאטרון וכינה אותו: "תיאטרון הצמתים" (Théâtre des Carrefours). אך למרות זאת, המשיך האולם להיות נעול עד שנת 1952 משום שלא עמד בחוקי האבטחה שנוהלו בידי המשטרה הצרפתית.
רק בשנת 1974 נפתח התיאטרון וניתן לו שמו החדש, "תיאטרון בוף דה נורד", בהשפעת המנהלת האדמיניסטרטיבית מישלין רוזאן (Micheline Rozan) וכמובן המנהל האמנותי, פיטר ברוק. באולם יש כ-503 מושבים. ראשית, ישנם מושבים בגובה הבמה בעלי רצפה משותפת, המוגבהים בהדרגתיות ככל שמתרחקים מן הבמה. וכמו כן קיימות עוד כשלוש קומות של מושבים מעל הבמה שאינם רחוקים ממנה. כך שמכל מקום באולם ניתן לחוש קרבה רבה לשחקנים. קהל צופים היושב בקרבת הבמה עשוי לחוש אינטימיות רבה ואף מגע פיזי, כמעט, עם השחקנים.
מאז שנת 1993 התיאטרון נרשם בצרפת כמבנה היסטורי שמור על ידי משרד התרבות הצרפתי.
בשנת 2008 החליט פיטר ברוק לעזוב לאט ובהדרגתיות את הניהול הכולל של התיאטרון ולהעניקו בשנת 2010 לאוליבייה מנטאי (Olivier Mantéi) ולאוליבייה פובל (Olivier Poubelle) הבאים מעולם המוזיקה.
בשנת 2009 תקציב התיאטרון המסובסד, מטעם משרד התרבות הצרפתי, הגיע לסך של 1,300,000 יורו.
שירות חדרים (סדרת טלוויזיה)

רקע

הסדרה מעמידה במרכז את האנשים שבדרך כלל הם שקופים – חדרניות, מלצרים, אנשי ביטחון ואנשי תחזוקה, שלרוב אינם זוכים למבט שני מהאורחים, ובסדרה זו הם הכוכבים, מעורים במתרחש, מתערבים ומתערבבים באירועים, מחוברים לאורחים בסיטואציות דרמטיות, קומיות, אנושיות ומפתיעות. הסדרה מתמקדת במתרחש בקומה 14 של בית המלון, שבה עובדות אתי, החדרנית הוותיקה, ושימי, החדרנית החדשה שמגיעה לתל אביב ממושב בדרום ומצטרפת אליה.
רודריגו פלאסיו

קריירה

פלאסיו החל את הקריירה בקבוצת הורקאן, ב-2003 הוא עבר לקבוצת באנפילד מהליגה הראשונה בארגנטינה ובשורותיה ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו. במדי באנפילד הפך פלאסיו לאחד החלוצים המסוכנים בליגה, הוא כבש 9 שערים ב-36 הופעות ונרכש בשנת 2005 על ידי בוקה ג'וניורס במדיה כבש 54 שערים ב-131 משחקים עד מעברו לאיטליה בקיץ 2009.
עם בוקה ג'וניורס זכה פלאסיו בשתי אליפויות (אפרטורה 2005, קלאוסורה 2006), בגביע ליברטדורס (2007), בגביע סוד-אמריקנה (2005) ובשני גביעי רה-קופה סוד-אמריקנה (2005 ו-2006).
בקיץ 2009 עבר לשחק בגנואה האיטלקית תמורת כשלושה מיליון יורו כמחליפו של דייגו מיליטו שנמכר לאינטר מילאנו, שם הוא שיתף פעולה עם הרנן קרספו. ב-5 בנובמבר אותה שנה כבש את שערו הראשון במדי גנואה בניצחון 3-2 נגד ליל במסגרת הליגה האירופית לשנת 2009-2010.
ב-7 ביוני 2012 הודיעה אינטר על רכישתו של פלאסיו תמורת 10.5 מיליון יורו וחתימתו על חוזה עד יוני 2016. ב-8 בינואר 2016, הוארך חוזהו של פלאסיו באינטר בשנה, עד ליוני 2017. ב-17 באוגוסט 2017 חתם לעונה אחת בבולוניה.
פלאסיו היה בסגל נבחרת ארגנטינה למונדיאל 2006 קופה אמריקה 2007 ומונדיאל 2014.
משה תאומים

משה (מושיק) תאומים (נולד ב-1945) הוא פרסומאי ישראלי. 
תאומים הוא בעליה של קבוצת התקשורת והפרסום "גיתם" הכוללת את משרד הפרסום "גיתם BBDO", משרד יחסי הציבור "גיתם פורטר-נובלי" ועוד. כמו כן, תאומים חבר דירקטוריון בקבוצת הפועל תל אביב המשחקת בליגת העל.

קורות חיים

משה תאומים נולד בישראל בשנת 1945. למד בתיכון חדש. לאחר שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון פסיכולוגיה וסוציולוגיה ולתואר שני תקשורת באוניברסיטת ת"א. בתקופת לימודיו היה פעיל בארגוני סטודנטים וערך את עיתון הסטודנטים "דרבן", וכן היה עיתונאי ועורך ב"ידיעות אחרונות". ]
במשך שנים רבות היה תאומים פעיל בתנועת הצופים. בשנים 1965-1969 הקים וריכז את שבט הצופים בכפר שמריהו. בשנים 1973-1985 שימש כחבר ההנהגה הארצית של התנועה. בין השנים 1969-1973 נשלח מטעם תנועת הצופים לרכז את הפעילות בקרב תנועת הנוער "יהודה הצעיר" בחוף המערבי של ארצות הברית. שם גם למד מנהל עסקים והשלים תואר שני בפסיכולוגיה בארצות הברית.]
בשובו לארץ עבד 5 שנים בתחום הפרסום ויחסי ציבור, ובשנת 1977 הקים יחד עם יוחנן גולדברג (דובז'ה) את "גיתם מערכות תדמית". השם "גיתם" מורכב מראשי התבות של שמות מקימי החברה. גיתם הפכה להיות חברת הפרסום הראשונה בישראל אשר נרכשה על ידי קבוצת תקשורת בינלאומית – Omnicom.  כיום מוחזקות 49% ממניות החברה על ידי Omnicom באמצעות BBDO, אחת מחברות הפרסום המובילות בעולם.
במשך כל השנים בהם מכהן תאומים בראש חברת הפרסום וחברת יחסי הציבור מהמובילות בישראל, הוא עוסק גם במתן ייעוץ תדמיתי ותקשורתי לאישים בכירים במשק הישראלי, בזירה הציבורית ובפוליטיקה בארץ וכן לאנשי עסקים מהעולם. בשנים האחרונות הקים תאומים חברה נוספת במסגרת גיתם: Management BBDO Issue       (IM) בה הוא מרכז את פעילות הייעוץ שלו. 
תאומים ניהל קמפיינים לבחירת ראש ממשלה, לנשיא המדינה, לרבנים הראשיים ויושבי ראש הכנסת. כמו כן, היה יועץ לראשי ממשלה ונשיאים. לפני מספר שנים פרש מניהול קמפיינים פוליטיים אך נשאר מקורבם ויועצם הקרוב של אישי ציבור בתפקידים שונים. ]
בשנת 1997 רכשה קבוצת אנשי עסקים בראשותו של תאומים את זכויות הניהול של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב והובילה את המועדון מספר שנים. בצד הפעילות במועדון פיתחה הקבוצה בראשות תאומים תוכנית רחבה, שמטרתה שימוש בכדורגל כמכשיר למובילות חברתית והקימה עשרות בתי ספר לכדורגל במקומות חלשים בחברה הישראלית.  בבתי ספר אלה מועסקים גם פסיכולוגים ומדריכים חברתיים. במסגרת זאת פועלים ילדים יהודים (שחלקם עולים חדשים) ערבים, דרוזים ועוד. התוכנית מפעילה כיום למעלה מ 20,000 ילדים ובהם ילדים בעלי צרכים מיוחדים, פנימיות לנוער חוסה ועוד. התוכנית זכתה להכרה בינלאומית ולפרסים בפורומים רבים]. בשנת 2008 העבירה קבוצת תאומים את זכויות הניהול של המועדון למוני הראל. בשנת 2012 מונה תאומים על ידי חיים רמון לחבר דירקטוריון בהפועל תל אביב.
תאומים חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ובוועד המנהל של מרכז פרס לשלום והוא חבר ויועץ במספר רב של עמותות חברתיות.
במאי 2006 אוניברסיטת תל אביב יחד עם חבריו, חנכה קתדרה לתקשורת על שמו של משה תאומים כהוקרה על תרומתו לשוק התקשורת הישראלי.
משה תאומים מתגורר כיום ברמת השרון, נשוי ואב לשלוש בנות.
הפצצה אסטרטגית

הפצצה אסטרטגית היא אסטרטגיה צבאית בתחום מלחמה כוללת אשר מטרתה הבסת מדינת אויב על ידי השמדת יכולתה הכלכלית (ובפרט כושר הייצור המלחמתי), או שבירת כוח הרצון של הציבור להילחם, וזאת תחת מאמץ להבסת כוחות האויב הצבאיים בשדה הקרב. הפצצה אסטרטגית היא מאמץ שיטתי ומתואם להתקפה אווירית, על מטרות חיוניות ליכולת האויב להילחם, באמצעות מפציצים אסטרטגיים וטילים ארוכי טווח, או לטווח בינוני, או מטוסי קרב-הפצצה נושאי פצצות, והיא שונה מהפצצה טקטית.
אחת המטרות בעת מלחמה היא לגרום לדמורליזציה של האויב, כך שכניעה או השבת השלום על כנו, נראות אפשרויות עדיפות על פני המשך הסכסוך. בעבר נעשה שימוש בהפצצות אסטרטגיות כדי לקדם מטרה זו. לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הפך המונח "הפצצות טרור", שהומצא על ידי משרד התעמולה הנאצי, לשגור גם בשפה האנגלית, וההפצצות האסטרטגיות על ידי בנות הברית המערביות תוארו מאז בפי מתנגדיהן כהפצצות טרור, בעוד אחרים העדיפו את השימוש במונחים פחות ערכיים, כגון "שבירת כוח העמידה".
ג'וליו דואה (1869–1930) היה מראשוני הוגי הרעיון של הפצצות אסטרטגיות. הרעיון זכה לתהודה נרחבת בנאום שנשא סטנלי בולדווין בפרלמנט הבריטי בשנת 1932, בכותרת: "חשש לעתיד" (A Fear for the Future), בו טען כי אף בהינתן הגנה אווירית נרחבת, מפציצים תמיד יצליחו לחדור ולהפציץ מרכזי אוכלוסייה. רעיונו של דואה אומץ וקודם בארצות הברית על ידי בילי מיטשל, הנחשב לאבי חיל האוויר האמריקני. 
עקרונית, ובהיעדר כל שיקול אחר, הפצצה אסטרטגית עדיפה על אמנעה אווירית, שעדיפה על סיוע אווירי קרוב. אולם בפועל, ככל שהמטרות להפצצה נמצאות רחוק יותר, ועמוק יותר בשטחו של האויב, הביצוע קשה יותר, גם בשל עליית הקושי הטכני, שמצריך מטוסים או טילים גדולים ויקרים יותר, מודיעין מרוחק יותר וכדומה, וגם בשל היכולת הגוברת של האויב לסכל את החדירה לעומק רב יותר בשטחו. ולכן, המשימה העיקרית של מתכנני מערכה אווירית היא למצוא את האיזון המיטבי בין הפצצה אסטרטגית, אמנעה, וסיוע קרוב, בהתחשב ביכולות העומדות לרשותם, מול הקשיים הטכניים ומול יכולות האויב.
ג'ים מוריס

ביוגרפיה

מוריס נולד וגדל בברוקלין ארצות הברית. בגיל 19, היה חבר בצוות האולימפי האמריקאי בענף הרמת משקולות. בצעירותו, עבד בספריה העירונית בה סידר את הספרים במדפים. בשנת 1961, התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כמדריך תוכנית האימונים 5BX במשך ארבע שנים. לאחר שירותו הצבאי, מוריס החל לעבוד כלוחם אש במחלקת הכבאות של העיר ניו יורק. בתקופה זו, החל להתאמן לקראת תחרויות לפיתוח גוף. מוריס זכה בכל תחרות גדולה בחוף המזרחי, ובשנת 1969 עבר להתגורר בלוס אנג'לס כדי להתאמן עם מפתח הגוף ביל פרל  וללמוד מניסיונו. בשנת 1973 פגש את הזמר אלטון ג'ון במסיבה בהוליווד והחל מאז להיות שומר ראשו האישי למשך 15 שנה. בין השנים 1978 - 1985, ניהל מוריס חדר כושר בבעלותו במערב הוליווד.

קריירה

מוריס התחרה לראשונה בפיתוח גוף באופן מקצועני בשנת 1966, בגיל 31 וזכה בתואר 'מר ניו יורק'. שנה לאחר מכן, זכה בתואר הלאומי הראשון שלו 'מר ארצות הברית הצעיר' מטעם איגוד האתלטים החובבים. בשנת 1973, בגיל 37, זכה בתואר 'מר אמריקה' ובכך היה לאפרו-אמריקאי השני לזכות בתחרות זו
. בתחרות זו זכה ב-30 נקודות שיפוט ובכך שבר את שיא הניקוד שניתן אי פעם עבור מפתח גוף (שיא הניקוד הגבוה ביותר לפניו עמד על 21 נקודות ונשמר במשך 39 שנה). מוריס שבר בתחרות זו שלושה שיאים: שיא הניקוד למפתח גוף, ההומוסקסואל הגלוי הראשון שזכה בתחרות וכן האדם המבוגר ביותר שזכה בתחרות. נכון לשנת 2014, שיאים אלו טרם נשברו. מוריס טוען כי תחרות זו הייתה אחת החוויות הגרועות בחייו. במעמד הזכייה, הוא ספג קריאות בוז מהקהל, כלי התקשורת פקפקו בהצדקת זכייתו וכן בניקוד הגבוה שזכה לו ותמונתו לא הופיעה בשער המגזין שנהג בקביעות לפרסם על שערו בכל שנה את תמונת הזוכה בתחרות 'מר אמריקה'. מוריס חש כי עובדת היותו אפרו-אמריקאי הומוסקסואל גלוי מנעה ממנו לקבל את ההכרה על הישגיו יוצאי הדופן.
אהרן איזנטל

ביוגרפיה

הרב אייזנטל נולד בתל אביב בשנת 1951 (תשי"א) לחזקיהו יצחק דוד, שירת בלח"י, ולרעייתו רחל. למד בישיבת היישוב החדש ואחר כך בישיבת כרם ביבנה. במסגרת ההסדר שירת בשריון בחטיבה 679, ולחם ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. הוא היה בטנק יחד עם הרב חיים סבתו (שעמד במרכזו של הספר "תיאום כוונות") ושימש כנהג הטנק.
לאחר נישואיו לציפורה למד בכולל האברכים של ישיבת כרם ביבנה. בשנת תשמ"ב נמנה עם מייסדי המכון הגבוה לדיינות ביישוב פסגות. בשנת תשמ"ה הצטרף לצוות הרמי"ם של ישיבת הגולן. מאז שנת תשמ"ז הוא מכהן כרבו של היישוב חיספין.
בתש"ן הקים את כולל ההלכה של הישיבה. מאז שנת תש"ס הוא עומד בראש הכולל ללימוד סדרי נשים ונזיקין. כמו כן, משמש כר"מ בישיבה מזה שנים רבות. היה שותף רבות במאבק על הגולן יחד עם סמי בר לב ושותפיו. היה חבר הנהלת מועצת יש"ע וחבר בארגון רבני צהר.
גיסו הוא הרב יהושע ויצמן- ראש ישיבת מעלות. ואחד משמונת בניו ובנותיו הוא הרב חיים אייזנטל- ראש ישיבה תיכונית חיספין.
שכחה

שכחה היא אובדן מידע שהיה אצור בזיכרון לטווח ארוך של אדם. השכחה היא תהליך הדרגתי או ספונטני, שכתוצאה ממנו לא ניתן לאחזר זיכרונות מסוימים. 
יש להבדיל בין שכחה מסוג "דעיכה" - הזיכרון של מידע מסוים מתעמעם עם הזמן בשל אי שימוש במידע זה, לבין הדחקה, שהיא, על פי תורת הפסיכואנליזה, שכחה מכוונת של מידע שמאיים על שלוות נפשו של האדם, הנעשית על ידי מנגנון הגנה תת-מודע.

היסטוריה ומחקר

אחד מראשוני החוקרים של תהליך השכחה היה הפסיכולוג הגרמני הרמן אבינגהאוס. הוא ערך ניסויים על עצמו בלבד, ובהם שינן הברות חסרות משמעות (כדי למנוע השפעה בלתי רצויה של הקשר ומשמעות המילה על הזכירה). הוא גילה תהליך השכחה של פריטים שנלמדו מושפע מהזמן שחלף, בפרק הזמן הסמוך ללמידה יש שכחה נרחבת יותר של פריטים אשר דועכת עם הזמן עד להגעה לרמת זכירה בסיסית אשר ממנה סביר להניח שלא ניתן לסגת עוד.
הפסיכולוג הצרפתי תאודול ריבו חיבר מונוגרפיה רבת השפעה במאה ה-19 על שכחה והיזכרות, מחלות הזיכרון: מאמר בפסיכולוגיה פוזיטיבית (, Les Maladies de la mémoire 1881). התזה של ריבו היא שהשכחה היא בו-זמנית נורמאלית והכרחית: 
לחיות פירושו לרכוש ולאבד; החיים מורכבים מהתפרקות כמו-גם מצבירה. שכחה היא התפרקות...ללא ההחרבה הטוטאלית של מספר רב מאוד של מצבי תודעה, וההדחקה הזמנית של רבים אחרים, היזכרות הייתה דבר בלתי אפשרי. שכחה, מלבד במקרים מסוימים, אינה מחלה של הזיכרון, אלא תנאי לבריאות ולחיים".
האנתרופולוג הצרפתי מארק אוז'ה (Marc Augé) ראה את השכחה כחלק בלתי נפרד מהזיכרון, וציין בספרו "שכחה" (Oblivion): 
זיכרונות מעוצבים על ידי השכחה כשם שקו החוף נותר על ידי הים.