google/wiki40b huggingface dataset:
אלכסנדר אוקון

ביוגרפיה

אלכסנדר (סשה) אוקון נולד ב-1949 בסנקט פטרבורג (אז לנינגרד). במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 היה אוקון מעורב בפעילות אמנותית אוונגרדית של אמנים בברית המועצות. בשנת 1979 עלה לישראל והתיישב בירושלים. החל משנות ה-80 שימש, לצד יצירתו האמנותית, גם כקריין וכמגיש בקול ישראל ברוסית ובערוץ הטלוויזיה ברוסית בישראל. משנת 1996 ואילך מכהן יו”ר ועדת אמנויות פלסטיות במשרד הקליטה ובין השנים 2000–2005 כיהן כיו"ר אגודת הציירים והפסלים בירושלים.
עיקר יצירתו של אוקון היא במדיה הרישום והציור, אולם יצר גם מיצבים גדולי ממדים. בסוף שנות ה-80 יצר מיצב גדול ממדים תחת השם "מאה ואחד שערים", שהוצג בשנת 1994. יצירותיו מרבות לשאוב מקורות מתולדות האמנות המערבית. ביצירותיו הדו ממדיות מופיעות דמויות גרוטסקיות או כבדות גוף.
אליס דילון

ביוגרפיה

משפחתה של דילון הייתה מעורבת בתנועה האירית הלאומנית. דודה, ג'וזף פלנקט (Joseph Mary Plunkett) היה משורר ועיתונאי, לאומן אירי מן הקוראים לעצמאות אירלנד ומראשי מרידת חג הפסחא, שלאחריה הוצא להורג. דילון התחנכה בבית ספר שנוהל בידי נזירות אחוות אורסולה הקדושה בעיירה סלייגו ועבדה תקופה קצרה בתחום המלונאות והאירוח. בשנת 1940 התחתנה עם קורמק או'קולינן, אשר היה איש אקדמיה מאוניברסיטת קולג' קורק ומבוגר ממנה ב-17 שנים. לזוג נולדו שלושה ילדים לפחות, בהם המשורר האירי איילין נ' קולינן המשמש פרופסור בטריניטי קולג', ואחיו הסופר קורמק אוקולינן שאף הוא משמש פרופסור בטריניטי קולג' ומפרסם בשם העט קורמק מילאר.
בשנות ה-40 החלה דילון החלה לכתוב ספרי ילדים באירית ומאוחר יותר באנגלית, בהם סדרה של סיפורי נוער מצליחים, הבולטים בשהם היו "האי האבוד" (The Lost Island) ו"אי הסוסים" (The Island of Horses), אשר מהדורות חדשות מהן עדיין הודפסו אף 50 שנים לאחר הוצאתם לאור לראשונה.
בשנות ה-60 היא עקרה לרומא. בשנת 1970 נפטר בעלה. בשנת 1973 היא פרסמה את ספרה המצליח ביותר, רומן היסטורי בשם Across the Bitter Sea. בשנת 1974 היא התחתנה בשנית עם מבקר ספרות ומרצה אירי-אמריקאי, ויויאן מרסיר (Vivian Mercier).
דילון הלכה לעולמה בשנת 1994 ונקברה לצד בעלה השני בעיירה קלרה באירלנד. מדי שנה מוענק באירלנד פרס ספרותי לזכרה.
בשנת 1966 ראה אור בעברית ספרה "החטיפה", בתרגום עליזה נצר.
ראג'סטאן

אטימולוגיה

משמעות השם הוא מדינת המלכים, המילה ההודית (בסנסקריט) רָאגָ'ה (Raja) פירושה מלך.

היסטוריה

בזמן העת העתיקה הייתה ראג'סטאן חלק מרכזי מתרבות עמק האינדוס. במהלך המאה ה-6 היו מאבקים בין השלטון המקומי לכוחות אסלאמיים. בתקופה זו האימפריה המוגולית כבשה את צפון הודו, ובכלל זה גם את ראג'סטאן. חוזקה של האימפריה הידרדר עד למאה ה-18, אז ראג'סטאן נכבשה על ידי האימפריה המרתית. האימפריה הבריטית כבשה את האזור בשנת 1818. במהרה התפתחו יחסים סוזרניים, כאשר ניתן לראג'סטאן מידה מסוימת של אוטונומיה.

גאוגרפיה

רוב שטח המדינה מישורי או גבעות נמוכות, ובחלקה הצפוני והמזרחי משתרע מדבר תאר הגדול.

דמוגרפיה

נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011, גרים במדינה כ-68,548,437 תושבים. השפה הרשמית והדומיננטית היא הינדית (91% מהדוברים, נכון לשנת 2001). לאחריה ישנן השפות פנג'אבי ואורדו.
בבירת ראג'סטאן, ג'איפור, חיים 2.7 מיליון תושבים. ערים חשובות אחרות הן ג'ודפור, אודאיפור, ביקאנר, ג'איסלמר, פושקר ומאונט אבו.

פוליטיקה וממשל

שתי המפלגות הדומיננטיות במדינה הן מפלגת העם ההודית והקונגרס הלאומי ההודי. בפרלמנט החד-ביתי חברים כ-200 נציגים.

חינוך

בשנים האחרונות הממשל מנסה לפעול על מנת לשפר את החינוך. במדינה פועלים כ-55,000 בתי ספר יסודיים,7,400 בתי ספר תיכוניים, 9 אוניברסיטאות ויותר מ-250 מכללות. במדינה לומדים כ-11,500 סטודנטים להנדסה בכ-41 מכללות.

אוריינות

בעשורים האחרונים שיעור האוריינות ברג'סטאן גדל באופן משמעותי. בשנת 1991, שיעור האוריינות של המדינה עמד על כ-​​38.55% (54.99% בקרב הגברים ו -20.44% בקרב הנשים). בשנת 2001, שיעור האוריינות עלה ל -60.41% (75.70% בקרב הגברים ו-43.85% בקרב הנשים). זוהי הייתה הקפיצה הגבוהה ביותר באחוז האוריינות שנרשמה במדינות הודו. במפקד של  שנת 2011,  שיעור אוריינות עמד על כ-67.06% (80.51% מהגברים ו-52.66% מהנשים). למרות ששיעור האוריינות של המדינה נמוך מהממוצע הארצי (שעומד על כ-74.04%), ולמרות ששיעור האוריינות הנשי הוא הנמוך ביותר במדינה, המדינה זכתה לשבחים על מאמציה והישגיה בהעלאת שיעורי האוריינות.
ברווז ברזילאי

מאפיינים

אורך הברווז 35–40 ס"מ ומשקלו עד 600 גרם. צבעו חום בהיר עם כנפיים כחולות-ירוקות ואצל הזכרים המקור והרגליים ורודים בוהקים וצידי הראש והצוואר אפורים בהירים ולבנים.
הברווזים חיים בחבורות קטנות או זוגות של עד 20 עופות. שני ההורים משגיחים על האפרוחים. הברווזים ניזונים במים וביבשה מזרעים, פירות, שורשים וחרקים. הקטנים ניזונים בעיקר מחרקים.
תפוצת הברווז היא במזרח אמריקה הדרומית בברזיל (כשמו), אורוגוואי, צפון ומזרח ארגנטינה, פרגוואי, דרום ונצואלה, צפון פרו, סורינאם, גיאנה, גיאנה הצרפתית ומזרח קולומביה ובוליביה. הברווז נפוץ בביצות ואגמים טרופיים וגם באזור החוף.
ג'נארו ורולינו

ג'נארו ורולינו (באיטלקית: Gennaro Verolino;‏ 1906, נאפולי - 2005, רומא) היה כומר איטלקי, בישוף קתולי וחסיד אומות העולם.

פעילותו בתקופת השואה

בשנת 1944 היה האב ורולינו מזכירו של אנג'לו רוטה, שליח הוותיקן להונגריה. רוטה היה בין החותמים על מכתב המחאה שהגישו נציגי המדינות הנייטרליות במלחמת העולם השנייה למשטר הפשיסטי ההונגרי, בנושא המדיניות האנטישמית של המשטר. המכתב, ומכתבי מחאה נוספים שבאו בעקבותיו, קראו להפסקת הטרנספורטים ותבעו הגנה על ילדים יהודים.
בתחילת קיץ 1944, ובאוקטובר 1944, הנפיק רוטה, בסיועו של ורולינו, מכתבי הגנה על היהודים. פר אנגר, נציג שוודי בבודפשט ועוזרו של ראול ולנברג, העיד לאחר המלחמה על הסיוע שנתן ורולינו באספקת מזון, תרופות וסיוע רפואי ליהודים ששהו בבתים מוגנים (בתים שמעליהם הונף דגל של מדינה נייטרלית, כגון ספרד, שווייץ ושוודיה, וכך היו מוגנים בחסינות דיפלומטית מפני פעילות צלב החץ): "ורולינו היה בסכנה מתמדת מבריונים נאצים בלתי מרוסנים".
בסוף 1944 פרצו אנשי צלב החץ למוסד קתולי בבודפשט שאיכסן כשמונים יהודים. זאת עשו למרות שהיה זה בית שאמור היה להיות מוגן עקב היותו תחת חסות הוותיקן. רוטה וורולינו התערבו בנעשה תוך סיכון חייהם ויצרו קשר עם שר החוץ ההונגרי בדרישה להחזרתם של היהודים לבניין המוגן. כמו כן נתן ורולינו מחסה ליהודי בשם גיורגי אדם מקומרנו שברח מבניין בו חסה, לאחר שבניין זה הופצץ, והגיע אל משכן הנציגות האפיפיורית בבודפשט. ורולינו נתן לאדם תעודת זהות מזויפת, ולאחר מספר ימים - אישור על כך שאדם הוא עובד שגרירות הוותיקן, ומשמש שם פקיד.
כל בוקר עזבו ורולינו ואדם את הבניין כדי להפיץ מכתבי הגנה עליהם חתם רוטה. הם נסעו אל הגבול הצפון מערבי של הונגריה כדי להציל יהודים שנשלחו בצעדות מוות לאוסטריה.

אחרי מלחמת העולם השנייה

אחרי המלחמה מונה ורולינו לתפקיד בישוף העיר קורינתוס ביוון. בשנת 1951 מונה ורולינו לתפקיד נונציו והיה שגריר הוותיקן באל סלוודור וגואטמלה. לאחר מכן היה נציג הוותיקן בקוסטה ריקה וכן השתתף בוועידת הוותיקן השנייה. בשנת 1983 השתתף בעדכון המשפט הקאנוני הכנסייתי.

הכרה

ב-2007 העניק יד ושם לוורולינו את התואר "חסיד אומות העולם".
סיאד קולאשינאץ

קריירה

קולאשינאץ התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קרלסרוהה. אחרי שמונה שנים עבר להופנהיים, לאחר מכן לשטוטגרט ולבסוף הגיע לשאלקה 04. אחרי עונה אחת במחלקת הנוער בשנת 2012 לקבוצת המילואים של המועדון, וב-7 הופעות הבקיע 2 שערים. ב-15 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 0-2 נגד גרויטר פירת'. בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בתיקו 1-1 נגד מונפלייה במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-6 ביוני 2017 חתם קולאשינאץ בארסנל מהפרמייר ליג.
קולאשינאץ הוא יליד גרמניה ובן להורים שהיגרו מבוסניה הרצגובינה. לאחר ששיחק בכל נבחרות הנוער של גרמניה, החליט בשנת 2013 לייצג את בוסניה והרצגובינה וב-18 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-0 נגד ארגנטינה.
דספינה (מיתולוגיה)

דספינה (ביוונית: Δεσποινα, משמע "גברת" או "מלכה") הייתה נימפה במיתולוגיה היוונית, בתם של פוסידון, אל הים היווני ושל דמטר, אלת האדמה והתבואה היוונית. השם דספינה היווה גם כינוי נוסף של האלות אפרודיטה, פרספונה ודמטר. 
שמה הוענק לדספינה, אחד מירחיו של כוכב הלכת נפטון, שהוא עצמו נקרא על שם אל הים נפטון, המקבילה הרומית לפוסידון.
צבי מרקוביץ

ביוגרפיה

נולד ב-1917 לרב שמואל ולאסתר מרקוביץ. אביו היה חתנו של רבי יוסף יצחק רבינוביץ, מחבר הספר "ברכת יצחק" ורב העיירה טורעץ (Turetz) בליטא. בזמן מלחמת העולם הראשונה שהו אביו ואמו בברדיאנסק (Berdiansk), שלחוף הים השחור, שם שימש אביו כרב המקום. לאחר המלחמה חזרו לטורעץ שהשתייכה בין המלחמות לליטא הפולנית. אביו, אשר מילא את מקום חותנו שנפטר בשנת תרע"ט, היה רבה האחרון של העיירה. 
בצעירותו למד בישיבת גרודנה והיה תלמידו המובהק של ראש הישיבה, הרב שמעון שקופ. בשנת 1938, ערב מלחמת העולם השנייה קיבל צו גיוס ועל כן עלה לארץ ישראל, ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בתחילת שנות הארבעים נישא לרבקה (נפטרה בכ' בסיון תשע"ז), בתו של הרב שבתי יגל. לאחר חתונתו שימש הרב מרקוביץ כר"מ בישיבת סלונים שהקים חותנו ברמת גן וכרב שכונה בעיר. בשנת תשט"ו נבחר לחבר הרבנות בעיר. 
בשנת תשכ"ב (1962) נפטר הרב לנדרס ששימש כרב האשכנזי של רמת גן, ותקופה קצרה אחר כך נבחר הרב הספרדי של העיר, הרב אליהו פרדס, לרבה של ירושלים. מתקופה זו ואילך שימשו הרב צבי מרקוביץ והרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי כרבני העיר בפועל (בחירות רשמיות לרבנות העיר התקיימו רק ב-1990 לאחר פרישתו של הרב אושפיזאי מהתפקיד).
ב-1985 עבר להתגורר בירושלים ושימש כראש הישיבה של חסידות קרלין בעיר במשך כעשרים שנה, זאת למרות שיוכו לציבור הליטאי. ב-1988, עם הקמת מועצת גדולי התורה של תנועת דגל התורה על ידי הרב שך, מונה להיות חבר במועצה. 
נפטר בכ״ג בחשוון תשס"ז (2006) בגיל 89, ונטמן בהר המנוחות בירושלים.

כתביו

ספרו "בנתיבות האמונה" עוסק בביאור פרקי אמונה ומושגי יהדות אקטואליים. הספר יצא לאור לראשונה בשנת תש"ט מתוך מטרה להסביר גם ל"רחוקים" פרקי אמונה ומושגי יהדות, לשאוב ממקורות מוסמכים ולהסבירם לציבור העברי בשפה המדוברת. חלקו הראשון של הספר היה לנגד עיניו של החזון איש וזכה להסכמתו. 
במשך השנים הודפס הספר במהדורות נוספות. המהדורה השנייה הודפסה בסיוון תשכ"ז (1967), מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ובראשה פתיחה המתייחסת לשעה המיוחדת: "כאשר הגיעו ימים גדולים לישראל, הקב"ה פקד את עמו בתשועה גדולה וגלויה... ובירך את מערכות ישראל ובמסירות נפשם העילאית של בניו לוחמי צבא ישראל הנחיל לעמו ניצחון מופלא. יד נס ההשגחה נראית ממש לעין... ארץ קדשינו כולה, על כל חמודיה ומחמדיה נכבשה לפנינו והרינו שומעים בבירור את עת הקץ מתדפקת על דלתנו ועינינו רואות בעליל במימוש שלב גדול נוסף בשיבת ציון...". בהמשך מציין המחבר כי לאותה עת ראה צורך "לתת את הדעת על חיזוק האמונה וביצור יסודי היהדות בתוכנו", על מנת לשמר את ה"רוח הרוממת הפוקדת את האומה".
בספר ארבעה חלקים בהם דן המחבר ב"דרך אל האמונה", במשמעות התורה ומצוותיה בדורנו ובהתמודדות אמונית עם מאורעות השואה. הרב מרקוביץ עצמו איבד בשואה מכרים ובני משפחה בהם אביו ואמו, שני אחיו ואחותו. בחלקו האחרון של הספר מובאים מספר פרקים העוסקים בביקורת על תופעות שליליות אותן זיהה המחבר בחיים הציבוריים בזמנו. בחתימת הספר קורא המחבר ל"יהדות התורה" לשים לב ל"גודל השעה" ולכונן "תנועה רוחנית כבירה - תנועת התשובה". 
מאמריו התורניים וההלכתיים של הרב מרקוביץ התפרסמו בכתבי עת תורניים שונים.
תקופות חמה (לוח השנה הסיני)

רקע

הציוויליזציה הסינית פיתחה והשתמשה בשתי מערכות מקבילות של לוח שנה אשר משלבות בין לוח שנה ירחי, המבוסס על פי מחזוריות מסלול הירח סביב כדור הארץ, ובין לוח שנה שמשי, המבוסס על מחזוריות פרק הזמן שבו כדור הארץ מקיף את השמש, בשילוב עם סיבוב כדור הארץ סביב צירו. לוח השנה הסיני המסורתי אשר החל בשנת 2697 לפנה"ס, הוא לונארי (ירחי) בבסיסו, והוא מחלק את השנה ל-12 חודשים ולכ-354 ימים. כל חודש מתחיל כאשר הירח חסר לחלוטין (ראש חודש עברי, לשם השוואה, מתחיל עם הולדתו של הירח) ואורכו נע בין 29 ל-30 ימים. כדי להתאים בין השנה הירחית בת כ-354 הימים לשנה השמשית בת כ-365 ימים, בדומה ללוח השנה העברי, שבע פעמים בכל תשע עשרה שנים מעברים את השנה על ידי הוספת חודש נוסף.
מאז שחר ההיסטוריה, אורח החיים בסין היה של חברה חקלאית. הסינים הקדמונים הזדקקו ללוח שנה שיספק להם את המידע לפיו ידעו מתי מגיע הזמן לזרוע ולנטוע, ומתי חל זמן האסיף והקציר. האסטרונומים של סין הקדומה ערכו תצפיות אמפיריות רבות במהלכן עקבו אחר מחזוריות תנועת השמש, אשר קובעת למעשה את מחזור השנה החקלאית, והקשר בינה לבין תופעות אקלימיות, והצליחו לבסוף ליצור לוח שנה ירחי-שמשי פשוט ומדויק, אשר נתן מענה לצרכיהם של מגדלי התבואה. השם שניתן ללוח שנה זה הוא "לוח שנה חקלאי" (Nongli, בסינית 农历).
החלוקה ל-24 תקופות השמש מתבססת על המבנה האליפטי של מסלול ההקפה של כדור הארץ סביב השמש
תקופות החמה – אופן החישוב
במהלך תקופת המדינות הלוחמות (22-255 לפנה"ס) נערכה חלוקה נוספת בלוח השנה, הפעם ל-24 חלקים, הנקראים "תקופות חמה" (Jieqi, בסינית 节气). תקופות החמה האלה מבטאות את החשיפה של כדור הארץ לקרינת השמש בזוויות שונות. חלוקה זו מבוססת על המבנה האליפטי של מסלול ההקפה של כדור הארץ סביב השמש. כל אחת מהתקופות אורכת כשבועיים (15.2 ימים), וכולן יחד ממלאות שנה שמשית אחת. מטרת החלוקה הייתה לספק לאיכרים הבנה מעמיקה יותר של השתנות עונות השנה והכוונה רבה יותר בעת תכנון פעילותם החקלאית.
ה"צמתים" המרכזיים בחלוקה זו הם ימי המפנה וימי השוויון. לפי לוח השנה הסיני, יום היפוך החורף, היום הקצר ביותר בשנה, חל ב-22 בדצמבר, ויום היפוך הקיץ, היום הארוך ביותר בשנה חל ב-21 ביוני. ימי השוויון של האביב והסתיו, בהם היום והלילה שווים באורכם, חלים בתאריכים 20 במרץ ו-23 בספטמבר בהתאמה. בין צמתים מרכזיים אלה נקבעו הימים בהם מתחילה רשמית כל אחת מארבע העונות (Sili, בסינית 四立). בהקבלה ללוח השנה האזרחי, יום תחילת האביב (Lichun, בסינית立春), שהוא גם למעשה היום הראשון בשנה הסינית ומציין את תחילתה של התקופה הראשונה מבין 24 תקופות החמה, חל ב-4 בפברואר; יום תחילת הקיץ (Lixia, בסינית 立夏) ב-5 במאי; יום תחילת הסתיו (Liqiu, בסינית 立秋) ב-7 באוגוסט; ויום תחילת החורף (Lidong, בסינית 立冬) ב-7 בנובמבר. כל אחת מעונות השנה נחלקת לתת-תקופות שונות:
משה שכטר

ביוגרפיה

נולד בעיר צרנוביץ' בבוקובינה שהייתה אז תחת שליטת רומניה (כיום בשטח אוקראינה). ביולי 1950 בהיותו בגיל 16 עלה עם משפחתו, הוריו נפתלי וחנה שכטר ואחותו ציפורה לישראל. המשפחה התיישבה בגבעתיים שם התגוררה כבר אחותה של אימו. שכטר סיים לימודים בבית הספר מקס פיין. הוא שירת בצה"ל בחיל השריון. בשנת 1957 הוא נישא לשושנה פרסלר.
שכטר עבד במפעל מתכת והיה חבר בוועד העובדים במפעל. מונה לאחר מכן למזכיר ההסתדרות בגבעתיים. ב-1978 מונה לסגן ראש עיריית גבעתיים. בשנת 1993 לאחר פרישת ראש עיריית גבעתיים יצחק ירון, ביקש שכטר להתמודד על התפקיד מטעם המפלגה. אך במקומו נבחר להתמודד אפי שטנצלר, מה שהוביל לפרישתו ממועצת העיר.
בדצמבר 1993 הונחה אבן הפינה להקמת העיר מודיעין. ביולי 1996 החל תהליך האכלוס של המקום. עם אירוע זה נבחר משה שכטר לתפקיד ראש המועצה המקומית, כראש המועצה הממונה. בנובמבר של שנת 1998 נערכו הבחירות הראשונות בעיר, בהן נבחר משה שכטר לכהן בשנית כראש המועצה המקומית.
בדצמבר 2001 הוכרזה המועצה המקומית מודיעין כעיר, בתקופת כהונתו של שכטר. בשנת 2003 נעשה איחוד רשויות בין עיריית מודיעין לבין מועצת מכבים-רעות אל רשות אחת, מודיעין-מכבים-רעות, ובאותה שנה נערכו בשנית בחירות בעיר. שכטר התמודד בבחירות, אך נחל הפסד צורב כאשר רשימתו לא עברה את אחוז החסימה. הזוכה בבחירות היה משה ספקטור, שהחל לכהן כראש העיר בסוף שנת 2003.
נפטר ב-22 בינואר 2015, כשבועיים לפני שמלאו לו 81 שנים. הותיר אחריו אשה שושנה, אחות במקצועה, שלושה ילדים. הובא למנוחות בבית העלמין במודיעין.
פנס

פנס הוא מכשיר תאורה נייד שבו מחוברים סוללה ונורה ביחד. כיום קיימים פנסים במגוון גדלים וצורות. הפנס הרגיל מבוסס על נורת ליבון. כיום ישנם גם פנסים המבוססים על
נורת לד.

היסטוריה של הפנס

בעבר הפנס היה כלי להחזקת נר העשוי מחרס או מתכת. בהתאם לכך, המילה העברית "פנס" שימשה בלשון חז"ל במשמעות של כלי לנשיאת נר. מקור המילה במילה היוונית ϕανός (פַֿנוֹס).
בשלב מאוחר יותר נעשה שימוש בכלי זכוכית שבו נמצא מקור האור, ששימש כתאורה ניידת משום שהדפנות השקופות הגנו על האש ממשבי רוח שהיו עלולים לכבות אותה.
ישנם גם פנסי נייר שבהם נעשה שימוש גם היום למטרות נוי וטקסים.

הפנס החשמלי

הפנס החשמלי הומצא בשנת 1896 על ידי הממציא האמריקאי ג'ושוע ליוניל כהן, במטרה להאיר צמחי בית שלא נחשפו לאור. אך לאחר שנכשל מבחינה מסחרית, כהן מכר את הפטנט לקונרד יוברט, ששינה את ייעודו של הפנס לתאורה ניידת. הוא תרם מספר פנסים למשטרת ניו יורק, שבה הפכו לעזרים פופולריים, ומאז זכה המוצר להצלחה. 
הסוללה בפנס הראשון הייתה חלשה מדי לתאורה מתמשכת, והפנס הופעל באמצעות הבזקים בודדים. לכן נקרא הפנס באנגלית flashlight.
פנס כיס הוא פנס חשמלי קטן מאוד היכול לשמש הולכי רגל להארת דרכם בשעות הלילה.
מיורקה (כדורגל)

היסטוריה

מיורקה הוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר באיים הבלאריים. הקבוצה הוקמה בשנת 1916 על ידי אדולפו ואסקז, מהנדס רפובליקני שקרא לקבוצה מועדון הכדורגל חונטה דירקטיבה דל אלפונסו XIII על שמו של מלך ספרד באותה תקופה, אלפונסו ה-13. האצטדיון הראשון של הקבוצה הושק ב-25 במרץ ונקרא "בואנוס איירס", והמשחק הראשון היה נגד ברצלונה (ברצלונה ניצחה באותו משחק 0–8). שנה אחת מאוחר יותר הקבוצה שינתה את שמה לריאל סוסיאדד אלפונסו XIII, שם שנשאר עד להחלפת שם הקבוצה בשנת 1931, מסיבות פוליטיות, לשם קלוב דפורטיבו מיורקה כאשר המילה ריאל הוספה לשם בשנת 1949.
הקבוצה הופיעה לראשונה במסגרת המפעלים האירופאים בעונת 1998/1999, בגביע המחזיקות. אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת הארטס אוף מידלות'יאן הסקוטית ועל קבוצת ראסינג גנק הבלגית בדרך לרבע הגמר, בו גברה על קבוצת NK וורטקס הקרואטית והעפילה לחצי הגמר. בחצי הגמר גברה מיורקה על קבוצת צ'לסי האנגלית בדרך להופעה היסטורית בגמר המפעל, בו פגשה בקבוצת לאציו האיטלקית באצטדיון בברמינגהאם, אנגליה אך הפסידה בתוצאה 1–2. זהו ההישג הגדול ביותר של הקבוצה בזירה האירופית מאז ועד היום. את הקבוצה הדריך באותה עונה המאמן הארגנטינאי הקטור קופר ובקבוצה כיכב הקשר הפורטוגלי דאני.
בעונת 1999/2000 הקבוצה החלה לשחק במוקדמות ליגת האלופות אך הפסידה כבר בסיבוב השלישי המוקדם לקבוצת מולדה מנורווגיה ונשלחה לגביע אופ"א באותה עונה. הקבוצה החלה לשחק בסיבוב הראשון של גביע אופ"א, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת סיגמה אולומוץ הצ'כית וגברה בסיבוב השני על קבוצה צ'כית אחרת, טפליצה, בדרך לסיבוב השלישי, בו גברה על קבוצת אייאקס אמסטרדם מהולנד והגיעה לסיבוב הרביעי, בו גברה על קבוצת מונקו מצרפת אך נכשלה בשלב רבע הגמר מול קבוצת גלאטסראיי הטורקית. בעונת 2000 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו אך הפסידה כבר בסיבוב השני לקבוצת סהאלאול פיאטרה נמץ מרומניה.
בעונת 2001/2002 חזרה הקבוצה למוקדמות ליגת האלופות, אז גברה בסיבוב השלישי המוקדם על קבוצת היידוק ספליט מקרואטיה והגיעה לשלב הבתים בו הוגרלה עם קבוצות פאנאתנייקוס מיוון, ארסנל מאנגליה ושאלקה 04 מגרמניה אך סיימה לבסוף במקום השלישי בבית זה עם מאזן של שלושה ניצחונות, שלושה הפסדים וללא תוצאות תיקו והודחה מהמפעל אך עברה לשחק בגביע אופ"א באותה העונה, בסיבוב השלישי של המפעל, אך הודחה כבר בסיבוב זה על ידי קבוצת סלובן ליברץ הצ'כית.
בעונת 2003/2004 חזרה הקבוצה לגביע אופ"א, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת אפואל ניקוסיה הקפריסאית וכן גברה בסיבוב השני על קבוצת פ.צ. קופנהגן הדנית ועברה בסיבוב השלישי את קבוצת ספרטק מוסקבה הרוסית אך הפסידה לבסוף בסיבוב הרביעי לקבוצה האנגלית ניוקאסל יונייטד.
בתום עונת 2012/13 נקבע שמיורקה יורדת ליגה אחרי 16 שנים רצופות בליגה הראשונה, כמחציתן בחלק העליון של הטבלה, כולל שתי עונות שאותן סיימה במקום השלישי בליגה וזכייה אחת בגביע.
ב-23 ביוני 2019 שבה מיורקה לליגה הראשונה, לאחר שבמסגרת משחקי הפלייאוף לעליה, מחקה פיגור 0:2 מול לה קורוניה מהמשחק הראשון בריאזור, ניצחה 3:0 בבית ו-3:2 בסיכום שני המשחקים, למרות שבליגה סיימה חמישית בלבד בסיום העונה הרגילה.
קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה

ביוגרפיה

קרלו פליצ'ה נולד בטורינו ב-6 באפריל 1765 להוריו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה.
ב-7 במרץ 1807 התחתן קרלו פליצ'ה עם מריה כריסטינה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, אולם, על אף ניסיונות ממושכים לא היו לבני הזוג ילדים.
בין השנים 1799–1806, ו-1815–1821, היה קרלו פליצ'ה המשנה למלך באי סרדיניה.
ב-12 במרץ 1821 ויתר אחיו ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה על הכתר, ומכיוון שהיו לו רק בנות ולא בנים, עלה קרלו פליצ'ה לשלטון במקומו. בעת עלותו לשלטון התקיימו הפגנות סוערות בממלכת סרדיניה בעד ליברליזם, ובעקבות כך חתם קרלו אלברטו שהיה עוצר הממלכה עקב העדרות קרלו פליצ'ה שהיה במודנה על חוקה חדשה, שבוטלה מיד עם שובו של המלך, שהגלה את קרלו אלברטו לפירנצה. על אף שנאתו הרבה לאוסטריה, נעזר בה קרלו פליצ'ה בדיכוי ההתקוממויות במדינה.
קרלו פליצ'ה שיפר את המינהל ואת נוהלי השיפוט במדינה, קידם את הכלכלה, יזם עבודות ציבוריות, וטיפח את האמנות והמדע.
ב-27 באפריל 1831 מת קרלו פליצ'ה בטורינו, ובמקומו עלה לשלטון קרוב משפחתו קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
המיטה הגדולה מוור

המיטה הגדולה מוור או מיטת ור הגדולה (באנגלית: The Great Bed of Ware), היא מיטה רחבת ממדים העשוייה עץ אלון מגולף. מיטת האפיריון נבנתה בשנת 1590 והיא נחשבת לאחת המיטות הגדולות בעולם - אורכה 3.38 מטרים ורוחבה 3.26 מטרים (אורכה 10 רגלים ורוחבה 11 רגליים).
המיטה הייתה ממוקמת באכסניית וייט הארט (White Hart Inn) בעיירה ור, בהרטפורדשייר שבאנגליה, וכיום מוצגת במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.

היסטוריה

המיטה נבנתה על ידי הנגר ג'ונס פרוסברוק, ככל הנראה תלמידו של האנס ורדמאן דה ורייס בשנת 1590, ויכלה להכיל למעלה מ-15 אנשים ישנים בו זמנית. המיטה מעוטרת בתגליפים בסגנון הרנסאנס. ככל הנראה התגליפים שעל המיטה היו צבעים בצבעים צבעוניים (שרידים של הצבעים נראים עד ימינו). המחזאי בן ג'ונסון נתן למיטה את שמה באזכורה בכתביו בשנת 1609.
במהלך המאה ה-19 עברה המיטה לפונדק סרסנס הד (Saracen's Head - הראש של הטורקי), ובשנת 1870 ויליאם הנרי טיל רכש את המיטה במטרה להציגה בגן תענוגות. לאחר סגירת הגן בשנות ה-20 של המאה ה-20 המיטה נמכרה, ובשנת 1931 נרכשה על ידי מוזיאון ויקטוריה ואלברט בו היא מוצגת כיום.
המיטה מוזכרת בספרים ומחזות רבים, ובהם במחזה "הלילה ה-12" מאת ויליאם שייקספיר משנת 1601, ובשיר דון ז'ואן מאת ג'ורג' גורדון ביירון.
בלדה על נערי שגדל

"בלדה על נערי שגדל" הוא שיר שנכתב על ידי המשוררת תרצה אתר בשנת 1972, הוקדש לבנה נתן סלור והולחן על ידי סשה ארגוב.
השיר מתאר אישה בודדה הממתינה לנער שיגדל ויפרוש את אחריותו עליה, אך כשהנער גדל הוא מתחתן עם אישה אחרת ועוזב אותה. שתי גישות שונות בתכלית לניתוח השיר: הראשונה היא הטריוויאלית וגורסת כי האישה היא נערה שהתאהבה בנער וממתינה להתבגרותו והשנייה גורסת כי מדובר באימו של הנער.

ביצועים

השיר בוצע לראשונה על ידי הזמרת אילנה רובינא בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת 1972. השיר יצא באותה השנה במסגרת אלבומה הראשון והיחיד "שני הצדדים" ולאחר מכן באוספים "שרה שירי אהבה" (2001) ו"תמונת רגע - מבחר משירי תרצה אתר" (2008).
מאוחר יותר ביצעו את השיר סשה ארגוב עצמו ואורה זיטנר, כחלק מאלבומם המשותף "סשה ארגוב מנגן משיריו" (1979), בו שרה אורה זיטנר בעוד ארגוב מלווה אותה בפסנתר.
גם הגבעטרון שרו את השיר בביצוע משלהם שנכלל באוספים "חמישים שנות זמר" (1998) ו"אוסף הגבעטרון - 70 השירים הגדולים מכל הזמנים" (2000). בשנת 1998 מיקה קרני שרה את השיר בהופעה חיה שהוקלטה באלבום "כמו ציפור בחדר - מופע משירי תרצה אתר". בשנת 2001 נתן סלור, בנה של תרצה אתר לו היא הקדישה את השיר, הקליט את השיר במסגרת אלבום אוסף בשם "רדיו ב.ל.ה דואגת" (בהפקת ארגון בלה דואגת). השיר הופיע מאוחר יותר באלבומו "25 שעות" שראה אור בשנת 2006. סלור הקליט את השיר בליווי פסנתר, בעיבוד מיוחד של הפסנתרנית אורית דוקלר, וחתם בשיר זה את אלבומו הראשון. על אף יחוסו המשפחתי של סלור, "בלדה על נערי שגדל" הוא השיר היחיד באלבומו שנכתב על ידי מי ממשפחתו.

בלדה סלאווית

השיר מופיע במקומות רבים כשבסוגריים השם המשני - בלדה סלאווית.
יש דמיון מסוים בין השיר של תרצה אתר לבין "נחל שלי" של לאה גולדברג (גם הוא הולחן על ידי ארגוב, ולחן נוסף של דני ליטני)

שמופיע בספרה של גולדברג עם ההערה [סלבי] בצד סדרה של שירים שליד כל אחד מהם הערה דומה (ליטאי, יהודי, מזרחי..).
ככל הנראה הכוונה לכך שמוטיב האשה המחכה לשווא לנער המת בנחל אופיינית לבלדות עממיות סלביות (לאה גולדברג עצמה נולדה בליטא כשהייתה חלק מרוסיה ואף שהתה זמן מה ברוסיה), ותרצה אתר כתבה את שירה בהשפעתה
.
קלרנס סידורף

קריירה

סידורף שיחק רוב הקריירה כקשר מרכזי התורם הן למשחק ההגנתי והן למשחק ההתקפי.
סידורף הוא השחקן היחיד שזכה בליגת האלופות עם שלוש קבוצות שונות: אייאקס אמסטרדם (1995), ריאל מדריד (1998) ומילאן (2003, 2007). הוא שיחק גם בסמפדוריה ובאינטר מילאנו.
בנבחרת הולנד הופיע סידורף 86 פעמים והבקיע 11 שערים. הוא שיחק עם הנבחרת ביורו 1996, מונדיאל 1998, יורו 2000 ויורו 2004.

מאמן

ב-14 בינואר 2014 הודיע סידורף על פרישתו ממשחק פעיל, ובאותו יום מונה למאמן קבוצת מילאן. ב-9 ביוני 2014 סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-5 בפברואר 2018 מונה סידורף למאמן דפורטיבו לה קורוניה מהליגה הספרדית.
ב-4 באוגוסט 2018 מונה למאמן נבחרת קמרון.
נבחרת קמרון הגיעה למשחקי גביע אפריקה לאומות 2019 כאלופת הטורניר הקודם אך הודחה כבר בשלב שמינית הגמר. כתוצאה מכישלון הנבחרת פוטר סידורף ב-15 ביולי 2019 על ידי שר הספורט של המדינה.
משה די לאון

הרב משה בן שם טוב די לאון (כנראה 1240 ה'א' ללוח העברי ? -ה'ס"ה 1305) היה מקובל ספרדי שהפיץ לראשונה את ספר הזוהר, החיבור החשוב ביותר בתורת הקבלה. חיבור זה יוחס על ידו לתנא רבי שמעון בר יוחאי. טענה זו הייתה בסיס לפולמוס בדורו ובדורות שאחריו, בין הוגים, חוקרים ורבנים שראו במשה די ליאון את מחברו הבלעדי של הספר, לבין אלו ששללו את האפשרות כי די ליאון חיבר את הזוהר לבדו. החל מהמאה ה-16] התקבל ייחוסו של הזוהר לרשב"י בעולם היהודי וכך הוא מקובל ברוב היהדות האורתודוקסית כיום.

חייו

שנת לידתו, שאינה ידועה בוודאות, הוערכה על ידי גרשום שלום. ככל הנראה נולד בעיר לאון, ומכאן שמו (ייתכן גם שנולד בגוודלחרה והשם בא לו בירושה מאביו). בין השנים ה'מ"ו (1286) ועד ה'נ"ג (1293), חי ופעל בעיר גוודלחרה, הנקראת בכתביו בשמה הערבי המקורי דאז "ואד אל-חג'ארה". לאחר מכן עבר לעיר ואיאדוליד, ולאחר מכן לאווילה. הוא נפטר בפתאומיות בארבלו בדרך לביתו.
עדות בודדת עליו בצעירותו מצויה בכתב יד של מורה הנבוכים לרמב"ם שתורגם והועתק בשנת 1264 עבור "המשכיל ר' משה די לאון". מכאן שכבר בגיל 24 קרא ספרי פילוסופיה יהודית, נחשב לרב ומשכיל ידוע ואף היה בעל אמצעים - כיוון שהיה בידו לשלם עבור תרגום והעתקה אישית.
די לאון למד אצל מקובלים נודעים בספרד, כרבי טודרוס בן יוסף אבולעפיה ורבי יוסף ג'יקטיליה, וכתב מספר חיבורים בקבלה. בין חיבוריו נדפסו רק "ספר הנפש החכמה" ו"ספר שקל הקודש". חיבורים נוספים נותרו בכתבי יד; המוכרים שבהם הם "ספר הרמון" ו"משכן העדות".
בהמשך חייו נודע כמגלה ספר הזוהר (שנכתב לדבריו על ידי רבי שמעון בר יוחאי במאה השנייה לספירה), וכמעתיק כתב היד שלו. בנוסף, עשה נפשות בקהילות ספרד ללימוד הספר בקרב חוגי מקובלים.