google/wiki40b huggingface dataset:
אסיפוביצ'י

היסטוריה

האזכור הראשון של הכפר אוסיפוביצ'י הוא מהמאה ה-18, עת האזור היה תחת שליטת האיחוד הפולני-ליטאי. לאחר חלוקת פולין ב-1793 עבר האזור לשליטת האימפריה הרוסית.
ב-1872 הוקמה בקרבת הכפר תחנת רכבת של מסילת ליבאו-רומני החדשה, והוקמה לידה התיישבות שנשאה את שם הכפר. ההתיישבות התפתחה לאורך יתר המאה ה-19 ובשלב מסוים אוחדה עם הכפר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשנים שלאחריה היה חוסר יציבות באזור, ואוסיפוביצ'י החליפה ידיים רבו, עד שלבסוף סופחה לברית המועצות כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. ב-1935 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-30 ביוני 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ומבצע ברברוסה, נכבשה העיר על ידי ארמיית הפאנצר השנייה של הוורמאכט, לאחר שבוע של הפצצות. ב-28 ביוני 1944 שחרר הצבא האדום את העיר.
העיר המשיכה להתפתח בהמשך המאה ה-20. ב-1991 היא הפכה לחלק מבלארוס העצמאית.

הקהילה היהודית

תחילת היישוב היהודי בעיירה היה בסוף המאה ה-19. עם הקמת מסילת ליבאו-רומני ותחנת הרכבת שבמרכז העיירה, גדלה חשיבותה של ההתיישבות. באותה תקופה ישבו בה כמה עשרות יהודים, רובם היו ליטאים ותמכו בציונות, אם כי הייתה נוכחות גם לבונד. בתחילת המאה ה-20 הונהגה הקהילה על ידי הרב יעקב שמחה ריטוב (1872–1920). בנו הבכור, ישראל ריטוב, הפך למנהיג ציוני בולט.
הקהילה גדלה לאורך השנים ביחד עם העיר, ולפי מפקד אוכלוסין שנערך ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בה 1,694 יהודים, כ-12% מכלל האוכלוסייה. לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות גויסו גברים כשירים לצבא האדום, ומספר קטן של יהודים הצליחו להימלט מזרחה, כך שעם הכיבוש הנאצי ב-30 ביוני 1941 נותרו בה בין 1,200 ל-1,300 יהודים. זמן קצר לאחר הכיבוש, ביצעו הנאצים רישום של כלל היהודים, והטילו עליהם עבודות כפייה.
באזור אוגוסט 1941 הוקם גטו בחלקה הדרומי של העיר, ולאחר שהיהודים רוכזו בו הוטל עליהם לשאת טלאי צהוב ועוד מגבלות שונות, ובהן איסור יציאה מתחומי הגטו ויצירת קשר על האוכלוסייה הבלארוסית. ב-11 באוקטובר בוצעה אקציה במהלכה נלקחו מהגטו 300 יהודים על ידי חיילי ורמאכט ואס אס למגורים צבאיים, רכושם הוחרם, והם נורו למוות על ידי כיתת יורים של חיילים גרמנים. ב-5 בפברואר 1942 חוסל הגטו סופית על ידי פלוגת אס אס.
גבעת הדרור

גבעת הדרור או וורוביובי גורי  (ברוסית: Воробьёвы горы) היא גבעה על הגדה הימנית של נהר מוסקבה ואחת הנקודות הגבוהות במוסקבה, מגיעה לגובה של עד 80 מ' מעל נהר מוסקבה.
גבעת הדרור ממוקמת בדיוק מול אצטדיון לוז'ניקי והיא אחד משבע הגבעות של מוסקבה. שוכן בה הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה ויש ממנה את נקודת התצפית הטובה ביותר על העיר כולה.
עלילת טיסאסלר

עלילת טיסַאֶסלר (בהונגרית: A Tiszaeszlári vérvád) הייתה עלילת דם שהתרחשה בכפר טיסאסלר (Tiszaeszlár) במזרח הונגריה בשנת 1882.
היעלמותה של הנערה הנוצרייה בת הכפר, אסתר שוימושי (Solymosi Eszter), גררה אחריה האשמות שהוטחו ביהודים, שלוּבּוּ בהסתת צירי פרלמנט אנטישמיים. חמישה-עשר יהודים הועמדו לדין, בהם היה שוחט הקהילה שלמה שוורץ. השופט-החוקר והכנסייה לא בחלו באמצעים. שני בניו של שמש הקהילה, יוסף שארף, נחטפו והוחזקו בידי הכנסייה.] הגדול בהם (שהיה כשיר להעיד) עבר שטיפת מוח עד שהסכים להעיד שראה, כביכול מבעד לחור המנעול של בית הכנסת, כיצד השוחט שוורץ חתך את גרונה של הנערה במרתף בית הכנסת]. הנער תיאר כיצד טפטף דמה של הנערה מגרונה לתוך כלי קיבול שהחזיק השוחט בידו, בעוד אביו ושאר הנאשמים מחזיקים בנערה לבל תזוז. ניכר היה בו שהוא מדקלם את אשר שמו הכמרים בפיו, וכאשר הטיח בו השוחט כי הוא משקר, כיוון שכאשר שוחטים אדם מגרונו הדם פורץ בעוצמה רבה ולא טיפין טיפין כפי שתיאר, ובכלל, אי אפשר לשחוט ביד אחת ולהחזיק כלי קיבול ביד השנייה, חזר הנער שוב על דבריו מבלי להתייחס לקושיות אלה. הסניגור, הסופר ההונגרי קארוי אטווש (Károly Eötvös), הביא את השופטים לבית הכנסת כדי שייווכחו במו עיניהם שלא ניתן לראות דבר מהמקום שציין הנער, ולמעשה לא היה כלל חור מנעול באותה דלת.] המשפט גרם למהומות אנטישמיות ואף לפוגרומים בפרשבורג (כיום ברטיסלאבה) ובערים אחרות, והממשלה נאלצה להכריז על משטר צבאי ולשלוח פלוגות צבא לאזורים שבהם התגוררה אוכלוסייה יהודית.] ראש הממשלה, קלמן טיסה, הכריז שכל עוד הוא מכהן בתפקידו לא ירשה פגיעה ביהודים חפים מפשע.
באחד הימים נמשתה גופת נערה מנהר הטיסה והתברר שלא היו עליה כל סימני אלימות. אמה של הנערה, בלחץ הכנסייה, סירבה לזהות את הגופה כבתה הנעדרת, והדייגים שמשו את הגופה עונו בידי השופט החוקר, עד שהעידו שהיהודים מסרו להם גופה הלבושה בבגדי הנעדרת, שאותה גנבו מאחד מבתי החולים בעיר, כדי שישליכוה בנהר וימשוה לאחר כמה ימים.] אלא שלא היה בידי התביעה כל דיווח על גופה חסרה משום בית חולים. הגופה נשלחה לבודפשט ושם קבעו פתולוגים ממשלתיים - קובאץ' ויקטור באבש שמדובר בגופת הנעדרת שהייתה בהיריון וכנראה התאבדה בטביעה, לאחר שחברהּ ברח במקום לשאתהּ לאישה כפי שהבטיח.] הסניגוריה הנלהבת של אטווש הביאה לזיכוי כל הנאשמים, וערעור התביעה לבית המשפט בבודפשט נדחה.
אטווש חיבר ספר בן שלושה כרכים על הפרשה – "A Nagy Per" ("המשפט הגדול"). אטווש שהיה ראש המפלגה הליברלית וחבר הפרלמנט ההונגרי שילם מחיר אישי כבד על הסכמתו להגן על יהודים בהתנדבות;] הוא סולק ממפלגתו, איבד את מקומו בפרלמנט וסבל רדיפות נוספות מצד העיתונות ומצד חבריו למקצוע. כיום הוא נחשב בהונגריה לגיבור לאומי ולאישיות נערצת]. הנער מוריץ שארף, שהעיד נגד השוחט, היגר להולנד, שם חזר ליהדות ופרסם את זכרונותיו מהפרשה. על פרשה זו כתב הסופר ארנולד צווייג את הרומן "השליחות של סמאל", שעובד למחזה בשם "עלילת דם בהונגריה".
פוסט-דוקטורט

פוסט-דוקטורט (בקיצור: פוסט-דוק ובעברית בתר-דוקטורט) הוא תקופת לימודים ומחקר עצמאי שנעשית אחרי קבלת תואר דוקטור. אדם העוסק במחקר במסגרת כזו נקרא פוסט-דוקטורנט.
במדעי הטבע והחברה בוחרים מוסדות אקדמיים את החוקרים שהם מעסיקים בין היתר על-פי יכולתם לעסוק במחקר באופן עצמאי. לעיתים קרובות עבודת הדוקטורט אינה מוכיחה יכולת כזו באופן מספק, בשל ביזור האחריות בין התלמיד למנחה. מעבר לזאת מוסדות אקדמיים מעוניינים שהחוקרים שלהם יהיו אנשים רחבי אופקים שהשתתפו במחקרים שנעשו במקומות שונים בעולם. משום כך התגבשה מסורת לפיה אדם המבקש משרה אקדמית צריך לעסוק כמה שנים במחקר במוסד אחר מזה שבו כתב את הדוקטורט. מסורת זו תורמת ליצירת קשרי עבודה חדשים והפריה הדדית.
נכון לעשור הראשון של המאה ה-21, פוסט-דוקטורט במוסד לימודים שאינו מוסד שבו למד המועמד קודם לכן הוא תנאי מקובל, רשמי או בלתי רשמי, לקבלת משרת מרצה בתחומי מדעי הטבע, מדעי החברה וטכנולוגיה.
במדעי הרוח, פוסט-דוקטורט הוא למעשה משרה זמנית לתקופה קצרה, שתנאיה שונים ממוסד למוסד. יש פוסט-דוקטורטים הכוללים רכיב הוראה בנוסף למחקר ויש המכילים גם אחריות מינהלית כגון ארגון כנס.
במדינות אירופיות ואסיאתיות רבות, תנאי לקבלת דרגת פרופסור הוא עמידה בשלב הכשרה נוסף לאחר השלמת לימודי הדוקטורט וקבלת תואר שלישי. שלב זה קרוי הביליטציה (Habilitation), ובמהלכו עורך החוקר מחקר בהיקף דומה לזה של עבודת הדוקטורט (בגרמנית: Habilitationsschrift). על הדיסרטציה הנכתבת במהלך ההביליטציה נדרש החוקר להגן בפני ועדה מקצועית, בדומה להגנה על דוקטורט.
ויקטור פוקס

ויקטור פוּקס (Victor Fuchs) (נולד ב-1924) הוא פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, הנחשב לאחד מגדולי כלכלני הבריאות בעולם.
נולד בניו יורק למשפחה יהודית אמריקאית. אביו אלפרד היה סוחר פרוות ואמו עקרת בית.  
הוא קיבל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת ניו יורק, ותואר שני ושלישי מאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1995 שימש כנשיא האגודה האמריקאית לכלכלה.
ספרו הידוע והמשפיע ביותר, "מי יחיה: בריאות, כלכלה ובחירה חברתית" (Who shall live?: health, economics, and social choice;‏ 1974), והוא עוסק בהיבטים השונים של כלכלת הבריאות. (הספר יצא בשנת 2011 בהוצאה שלישית ומעודכנת.)
הרייט טיילור מיל

חייה

הרייט טיילור מיל נולדה בשנת 1807 כ"הרייט הרדי", ונישאה לבעלה הראשון, ג'ון טיילור, בשנת 1826, בהיותה בת שמונה עשרה. הזוג הביא לעולם שלושה ילדים: הרברט, אלג'רנון והלן. ג'ון והרייט טיילור הפכו לפעילים בכנסייה האוניטרית ופיתחו דעות רדיקליות בשדה הפוליטיקה. הם הפכו לידידיו של הכומר האוניטרי ויליאם פוקס, שהיה בין התומכים המוקדמים בזכות ההצבעה לנשים. פעילותם הרדיקלית הביאה למפגש, בשנת 1830 בינם ובין הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל.
טיילור נמשכה למיל, שהיה הגבר הראשון שהכירה שהתייחס אליה כשווה מבחינה אינטלקטואלית. מיל התרשם מטיילור וביקש ממנה לקרוא ולהעיר את הערותיה על הספר שאותו כתב באותה העת. השניים הפכו לידידים טובים, ונראה כי החלו במערכת יחסים רומנטית בעודה נשואה לטיילור.
בשנת 1833 התגוררה הרייט טיילור בנפרד מבעלה, וגידלה את בתה בעוד שבעלה מגדל את שני הבנים. במהלך השנים הבאות עמדו הרייט טיילור וג'ון סטיוארט מיל בקשרים אינטלקטואליים שכללו החלפת דעות פומבית בנושאים כנישואים וזכויות הנשים. המאמרים שנותרו מראים כי דעותיה של טיילור היו רדיקליות יותר משל מיל. טיילור נמשכה לאידאולוגיה הסוציאליסטית שקידם רוברט אואן בספרים כגון "פיתוח האופי" (1813) או "ראייה חדשה של החברה" (1814). במאמריה הייתה טיילור ביקורתית במיוחד בכל הנוגע לתלותן הכלכלית של הנשים בגברים, והשפעתה השלילית של תלות זו.
פרט למספר מאמרים בירחון האוניטרי "Monthly Repository" (הגנזך החודשי), לא פירסמה טיילור בימי חייה כתבים רבים. עם זאת, היא קראה והעירה את כל החומר שפרסם ג'ון סטיוארט מיל. באוטוביוגרפיה שלו טוען מיל שהוא והרייט היו הכותבים במשותף של רוב הכתבים שיצאו בתקופה זו בשמו, עד כדי כך ש"כאשר שני אנשים שותפים לאותם המחשבות והדעות באופן מוחלט, השאלה מי מהם מחזיק בעט היא חסרת חשיבות". 
ג'ון טיילור מת בשנת 1849, והותיר את ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור חופשיים לממש את יחסיהם. הזוג חיכה שנתיים, ובשנת 1851, לאחר מערכת יחסים הדוקה בת 21 שנה, נישאו. טיילור היססה לתת פומבי למה שהיה ידוע ומקובל מזה שנים באשר ליחסיה עם מיל, וכן מנעו ממנה דעותיה הרדיקליות באשר למוסד הנישואים, להם היה מיל שותף, את הרצון לשוב ולהיכנס לקשר זה. לאחר נישואיהם כתבה טיילור מספר מאמרים בשמו של מיל, לרבות מאמר העוסק בזכות ההצבעה של הנשים. מאמר זה משתמש בנימוקים רבים שהופיעו לאחר מכן בספר "שיעבוד הנשים" שפרסם ג'ון סטיוארט מיל בשנת 1869, כעשר שנים לאחר מותה של הרייט, אך מיל התעקש כי בניגוד ליצירותיהם המשותפות, דווקא "שיעבוד הנשים" הוא פרי עבודתו ללא שותפים.
בשנותיה האחרונות גילתה הרייט כי היא ובעלה נגועים בשחפת, שהייתה אז מחלה כרונית, ללא מרפא. משנת 1854 בילו השניים זמן רב בטיולים באירופה. השניים עבדו על יצירתו של מיל "על החירות" במשך החודשים האחרונים לחייה, כאשר באופן פתאומי מתה הרייט באביניון מגודש בראות, ב-3 בנובמבר 1858.
כאשר יצא הספר "על החירות", בשנה שלאחר מותה של הרייט, הקדים לו מיל הקדשה לזכרה של הרייט, ובה כתב: "אילו יכולתי לגלות לעולם רק מחצית מן המחשבות הגדולות והרגשות הנעלים הטמונים בקברה, הייתי מביא לו תועלת רבה יותר מכל מה שעשוי להתקבל מכל מה שאוכל אני לכתוב, ללא הדחף והסיוע של חכמתה, שאין לה מתחרה" (תרגום: עפר קובר).
לאחר מותה של הרייט סייעה בתה הלן למיל בכתיבת כתביו, ובמיוחד "שיעבוד הנשים".
אילונה שטפאנובה-קורצובה

אילונה שטפאנובה-קורצובה (בצ'כית: Ilona Štěpánová-Kurzová ‏ 19 בנובמבר 1899 בלבוב - 25 בספטמבר 1975 בפראג) הייתה פסנתרנית קונצרטים צ'כית ומורה לפסנתר, פרופסור באקדמיה לאמנויות של פראג. בין תלמידיה איוואן מוראבץ. אילונה שטפאנובה-קורצובה הייתה בתו של הפסנתרן וילם קורץ ואמו של הפסנתרן פאוול שטפאן.

חייה

אילונה שטפאנובה קורצובה היא בין נציגיה ידועי השם של אסכולת הפסנתר הצ'כית. הציבור הרחב מכיר אותה כמורה מכובדת ופופולרית, שהעמידה הרבה פרשנים מעולים במשך חייה. הקריירה שלה כפסנתרנית נשכחה במידה מסוימת בימינו.
קורצובה נולדה למשפחה מוזיקלית, בתם היחידה של מורי פסנתר נודעים, וילם ורוז'נה קורץ. מגיל צעיר מאוד למדה נגינה בפסנתר אצל הוריה. קריירת הקונצרטים שלה החלה בלבוב, אוקראינה בגיל עשר, בנגינת קונצ'רטו ההכתרה ברה מז'ור של מוצרט עם תזמורת אמני הצליל של וינה, בניצוח אוסקר נדבאל. הקונצרט הושמע שוב בפראג ובווינה.

קריירה קונצרטית

החל בשנת 1911 פיתחה קורצובה קריירה קונצרטית עניפה, שנמשכה עד אמצע שנות ה-30'. היא הופיעה כסולנית במספר רב של קונצרטים, עם תזמורות חשובות ועם הרכבים קאמריים בצ'כיה וכן בפולין, גרמניה, אוסטריה והולנד. במהלך  הקריירה שלה הופיעה בנגינת אחד-עשר קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת והרפרטואר הנרחב שלה כלל יצירות חשובות מן הספרות העולמית מכל התקופות (בעיקר התפרסמה בפרשנותה ליצירות שופן.
מספרות הפסנתר הצ'כית ניגנה בעיקר את יוזף סוק, ויטסלאב נובאק, בדז'יך סמטנה ואנטונין דבוז'אק, אבל גם יצירות של מלחינים בני זמננו. ב-9 בנובמבר 1919 ניגנה אילונה סטפאנובה בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לפסנתר בסול מינור של דבוז'אק בעיבוד אביה, וילם קורץ ובניצוח ואצלב טאליך. בפסטיבל למוזיקה עכשווית בפרנקפורט בשנת 1926 ניגנה בביצוע בכורה עולמי את הקונצ'רטינו של לאוש יאנאצ'ק (הבכורה הצ'כית התקיימה ב-16 בפברואר 1926). מתוך ספרות המוזיקה הרוסית ניגנה ב-1926 את הקונצ'רטו השלישי לפסנתר בדו מז'ור של פרוקופייב בביצוע בכורה בפראג. לאחר נישואיה לפסנתרן, המלחין, המורה והמוזיקולוג הצ'כי הנודע ואצלב שטפאן ב-1924 הגבירה את פעילותה בתחום המוזיקה העכשווית והופיעה בקונצרטים רבים מן הספרות לשני פסנתרים.

קריירת הוראה

כישורי ההוראה של אילונה סטפאנובה באו לביטוי כבר בצעירותה ונראה שהיה זה אך טבעי בשבילה לפנות לתחום זה, שבו נחלה הצלחה רבה. אחרי מות בעלה בשנת 1944 התייצבה בראש מחלקת תעודת האמן לתלמידי פסנתר בקונסרבטוריון של פראג. עם מותו של וילם קורץ הוסיפה גם את תלמידיו להנהגתה. 
אילונה סטפאנובה-קורצובה הייתה פרופסור באקדמיה למוסיקה ודרמה של פראג מאז 1946. לשארית חייה התמקדה כליל בהוראה. בנה פאבל שטפאן המשיך במסורת המשפחתית. כפסנתרנית פיתחה את הכבוד לכוונת המלחין לפי אסכולת קורץ, כפי שאפשר לראות בפרשנות הנאמנה לסגנון המלחין, בצליל השירתי היפה ובברק הטכני של ביצועיה. היא העשירה את אסכולת הפסנתר הצ'כית בניסיון פנימי עמוק, עושר גוונים וגמישות של דקויות מגע.

פרסומים

"טכניקת פסנתר" [Klavírní technika], אנתולוגיה של תרגילים טכניים מאת אילונה סטפאנובה (פראג 1979), כוללת הסבר מתודי המרחיב את "יסודות טכניים של נגינת הפסנתר"  [Technické základy klavírní hry] (פראג 1924), שאותו היא מצטטת בכמה מפרקיה. האנתולוגיה מנתחת את הרכיבים הנפרדין של טכניקת הנגינה בפסנתר לפרטי-פרטים. כל אחד משמונה-עשר פרקיה מתמקד בבעיה טכנית מסוימת בתרגילים מובנים בקושי עולה.
אליעזר מאיר ליפשיץ

אליעזר מאיר ליפשיץ (רא"ם; י' בתשרי תר"ם, 27 בספטמבר 1879, סקוליה, גליציה המזרחית – כ"ד בתמוז תש"ו 1946, ירושלים) היה רב, מחנך, חוקר יהדות, ומראשי תנועת המזרחי בארץ ישראל. נחשב אחד ממייסדי ומעצבי החינוך הדתי לאומי.

ביוגרפיה

אליעזר מאיר ליפשיץ נולד בסתיו 1879 בעיירה סקולה שבמחוז סטרי, בגליציה המזרחית, אוסטריה.
בצעירותו עבר עם משפחתו לעיר לבוב, שם למד אצל רב העיר יצחק שמעלקס וחוקר המדרש שלמה בובר.
בשנת 1909 (ה'תר"ע) עלה לארץ ישראל. היה מורה בבתי המדרש למורים "עזרה" ו"העברי" בירושלים. היה חבר ועד הלשון העברית. בשנת 1913 החל ללמד בסמינר של דוד ילין (לימים מכללת דוד ילין). בשנת 1917 גורש מהארץ בידי העות'מאנים ועבר לברלין שם השלים את מחקרו.
זמן קצר לאחר שובו לארץ ישראל, החל בשנת 1921 (תרפ"א) לכהן כמנהל הראשון של בית-המדרש למורים "מזרחי". לאחר פטירתו בשנת 1946 שונה שם המוסד ל"בית המדרש למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ", ובהמשך למכללה דתית למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ.
היה גם מנהל מחלקת החינוך הדתי של ההנהלה הציונית. 
נכדו שנקרא על שמו, אליעזר מאיר (בן לרוזלי ונפתלי ליפשיץ), נהרג במלחמת יום הכיפורים ועל שמו הוקם מכון מאיר.
צבי מנחם אוירבך

ביוגרפיה

רבי צבי מנחם נולד בשנת ה'תק"י בגליציה לרבי משולם זושא מאניפולי (תלמידו של המגיד ממזריטש). נישא בזיווג ראשון ללאה בתו של רבי משה מאיבניץ ובזיווג שני נישא לסימא בתו של רבי דב בער מאולינוב (בנו של רבי צבי בן הבעל שם טוב). בצעירותו התגורר רבי צבי מנחם בעיר ברודי שבאוקראינה, שם למד אצל רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ולאחר מכן נסע ללמוד אצל רבי משה סופר מפשווארסק. מאוחר יותר חזר לאניפולי בה נתמנה לכהן כראב"ד. עם פטירת אביו בב' בשבט ה'תק"ס מונה במקומו לאדמו"ר באניפולי. בשנותיו האחרונות העביר את חצרו לעיר דינוביץ.
רבי צבי מנחם נפטר בכ"ח טבת ה'תקע"ד בעיר דינוביץ שם נטמן.
דברי תורתו מודפסים בספרי מנורת הזהב, שפתי צדיקים ושפתי קדושים.
טרף (סדרת טלוויזיה)

עונה ראשונה

בסיפור הראשון מככב ג'ון סים בתפקיד בלש המשטרה מרקוס פארו, בלש אהוד במשטרת מנצ'סטר, גרוש עם שני ילדים. חייו מתפרקים כשהוא מגלה את שאשתו לשעבר ובנו נרצחו, וכל הראיות מצביעות עליו. הוא מתגלה בזירת הרצח ונעצר, אבל בהמשך הוא מצליח להימלט והוא נמצא במנוסה, נחוש בדעתו לגלות מי הרג את בני משפחתו ומדוע.

עונה שנייה

בסיפור השני מככב פיליפ גלניסטר בתפקיד הסוהר דייוויד מורדוק. חייו מסתבכרים כאשר הוא מלווה את אחת האסירות, ג'ולס הופ, לבית החולים, והעניינים יוצאים מכלל שליטה. דייוויד מקבל שיחת טלפון מבתו ההרה לוסי, שנחטפה. היא מתחננת לפניו שייקח את האסירה שאיתו מחוץ למקום לפגישה, אחרת לוסי תיהרג. הוא עושה כבקשתה ומגלה מיד שהוא נמצא בצדו הלא נכון של החוק.
צילומי העונה השנייה החלו במאי 2015, והיא שודרה בין ה-9 ל-23 בדצמבר 2015.

פרסים ומועמדויות

ג'ון סים זכה בפרס Royal Television Society להופעה הטובה ביותר של שחקן על משחקו בעונה הראשונה של הסדרה. ב-2015 הייתה הסדרה "טרף" מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית המיני-סדרה.
המאה ה-19 לפנה"ס

ערים חדשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תגליות והמצאות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
רודי גובר

קריירה

גובר נולד בסן-קנטן שבחבל או-דה-פראנס בצפון צרפת. אביו היה גם הוא כדורסלן מקצועי, ששיחק באוניברסיטת מאריסט ובנבחרת צרפת במהלך שנות השמונים.

באירופה

גובר החל את הקריירה בקבוצת שולה באסקט מליגת העל הצרפתית. הוא שיחק במדי הקבוצה במשך שלוש עונות, בהן לקח חלק במשחקי הליגה, וביורוקאפ.

המעבר לליגת ה-NBA

גובר העמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA לשנת 2013. הוא נבחר בבחירה ה-27 על ידי דנוור נאגטס, שהעבירה אותו בטרייד ליוטה ג'אז מיד לאחר שנבחר. בעונת הרוקי התקשה גובר להשתלב בליגה, ולקח חלק לאורך העונה ב-45 משחקים בהם שותף ל-9.6 דקות למשחק בלבד ובמהלך העונה נשלח לצבור דקות משחק בליגת הפיתוח.
לקראת עונתו השנייה בליגה העלה גובר חמישה קילוגרם וחיזק את רגליו על מנת שיוכל להתמודד טוב יותר עם יריביו מתחת לסלים. הוא החל לתפוס מקום מרכזי יותר בקבוצה, ושותף בכל 82 משחקי העונה הסדירה. עם מעברו של  לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, קודם גובר לחמישייה הפותחת והחל לקנות את מעמדו כאחד משחקני ההגנה הטובים בליגה. הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 8.4 נקודות, 9.5 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק וסך של 189 חסימות בעונה, שני בליגה רק לאנתוני דייוויס, וסיים במקום השלישי בבחירה לשחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
I Am... Sasha Fierce

סיבוב הופעות

באוקטובר 2008, ביונסה הכריזה על הסיבוב הופעות שיקרא: "I Am... World Tour", הסיבוב הופעות התחיל ב-23 במרץ 2009. הסבב כלל 108 הופעות ברחבי העולם, והצליח רבות מבחינת הביקורות של המבקרים המשבחים את ביונסה על הופעות אנרגטיות, ויכולות ווקליות. בנוסף הסיבוב הופעות הצליח מסחרית עם הכנסות של 119 מיליון דולר.
וילרבאן

היסטוריה

האזור בו יושבת העיר היה מיושב עוד ב-6000 לפני הספירה, אך מקורה של העיר הוא מאוחר בהרבה, במאה הראשונה לפני הספירה - עת הוקמה ליון הקדומה על ידי התושבים הגאלים תחת השלטון הרומי. המושבה הכפרית אשר לימים תהפוך לווילרבאן נקראה בתחילה בפשטות "וילה אורבנה" (Villa Urbana), אך עם הזמן השתבש שמה לצורתו הנוכחית.
העיר הייתה חלק מהממלכה הצרפתית על גלגוליה השונים החל במאה ה-14. עד המאה ה-19 הייתה וילרבאן ברובה אסופת כפרים ושטחי עיבוד. לאחר המהפכה הצרפתית הפכה וילבראן למרכז תעשייתי וכלכלתה נסקה בזכות תעשיות טקסטיל, כימיקלים ומכונות. המפעלים הרבים אשר נפתחו בווילרבאן הביאו להגירה רבה אליה, אשר כללה גם תושבים זרים רבים, בעיקר מאיטליה. האוכלוסייה המקומית גדלה מאוד בתחילת המאה ה-20, ובתוך שנים מעטות זינקה במאות אחוזים.
הזינוק האדיר באוכלוסייה הוביל ליוזמת עבודות ציבוריות כדי למנוע אבטלה בווילרבאן. פרויקטים אלו יצרו מספר מבנים ותשתיות ציבוריות חשובות בעיר, בהם בניין האר דקו "גראט-סייל" (צרפתית: "גורד שחקים"), הבולט לעין.
בעיר ישנה קהילה יהודית-דתית גדולה, הגדולה ביותר בחבל אוברן-רון-אלפ, עם למעלה מעשרה בתי כנסת ושני בתי ספר. אנשי הקהילה סבלו לאורך השנים ממספר תקיפות מצד צעירים מקהילה המוסלמית בעיר.
מדריך זגאט

מדריך זאגאט (באנגלית: Zagat Survey ; מבוטא zəˈɡæt) נוסד בידי טים ונינה זאגאט ב-1979 כדרך לאסוף ולשקלל דירוג של מסעדות בידי סועדים. עבור המדריך הראשון, שכיסה את העיר ניו יורק, ערכו הזאגאטים סקר בקרב חבריהם. נכון לשנת 2005, סקר זאגאט כלל 70 ערים, עם סקרים המבוססים על נתונים של 250,000 אנשים שמסרו דיווחים במהלך השנים. בנוסף למסעדות, מדריכי זאגאט מדרגים בתי מלון, חיי לילה וקניות, גני חיות, מוזיקה, סרטים, תיאטרון, גולף וחברות תעופה. המדריכים נמכרים בצורת ספר, כתוכנה למחשבי כף יד וטלפונים סלולריים, ולמנויים בתשלום על גבי האינטרנט.

שיטת הדירוג

הדירוג הוא בסולם של 30 נקודות, מורכב מאומדן של שטחים מוגדרים הכוללים אוכל, עיצוב, שירות ומחיר. בנוסף לנקודות מספריות, הסקר גם כולל סעיף תיאורי קצר שמאגד ציטוטים נבחרים (בדרך כלל מספר מילים) מתגובותיהם של מספר קוראים על כל מסעדה או שירות, כמו גם אפשרויות התשלום ומידע רלוונטי אחר.

בעלות

קרן ההשקעות הפרטיות General Atlantic רכשה שליש מחברת האם Zagat, LLC עבור סכום של 31 מיליון דולר בפברואר 2000 ומינתה את איימי מקינטוש, שאינה בת למשפחת זאגאט, כמנכ"לית.
ב-2008 הועמדה החברה למכירה עבור סכום של 200 מיליון דולר. מאחר שלא היה קונה פוטנציאלי הודיעה החברה ביוני שהיא אינה עומדת עוד למכירה ושהיא תתור אחר אסטרטגיה של צמיחה טבעית.
ב-2011 נרכשה החברה בידי חברת גוגל. ולאחר כמה שנים היא מכרה אותו
בית הכנסת הדרת קודש

היסטוריה

בית הכנסת נבנה בעשור הראשון של המאה ה-20, על יסודות בית כנסת קדום שנבנה על פי הערכות בשנת 1780 ונשא את אותו שם. על פי המסורת התפלל בבית הכנסת העתיק רבי נחמן מברסלב בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת תקנ"ט (1798). בית הכנסת החדש, שנבנה והוחזק על ידי ועד שכונת הדר, שימש מרכז רוחני וחברתי עבור הקהילה היהודית בחיפה והתקיימו בו שיעורים תורניים, כינוסים ואסיפות שונות בענייני הציבור. באחד מחדרי בית הכנסת שכן משרד הרבנות של הקהילה בחיפה.
בראשית המאה ה-20 שכנה בבית הכנסת באופן זמני הכיתה הראשונה של בית הספר הריאלי ובתקופת מלחמת העולם הראשונה שוכנו בו פליטים יהודים שגורשו מתל אביב על ידי השלטון העות'מאני. בשל מיקומו של בית הכנסת בקצה שכונת הדר הכרמל על קו התפר עם השכונות הערביות אירעו בקרבתו מספר אירועים על רקע לאומני. במלחמת העצמאות, במהלך הקרב על חיפה, שימשו בית הכנסת ומדרגות הנביאים הסמוכות אליו כיעד להתקפות. הלוחמים הערבים אף הצליחו לחדור לבית הכנסת ולחלל תשמישי קדושה שהיו בו. כוחות ההגנה מחטיבת כרמלי הצליחו להדוף את הערבים ובהמשך השתמשו בבית הכנסת כבסיס ליציאה להתקפות על העמדות הערביות.
בשנות ה-50 היה עדיין בית הכנסת מלא במתפללים. הרב יהושע קניאל שהתגורר בסמוך לבית הכנסת, היה ממתפללי בית הכנסת וכיהן כרבו עד שהתמנה לרב הראשי של חיפה. במהלך השנים הידלדלה האוכלוסייה היהודית בשכונת הדר וב-1984 ננטש בית הכנסת. נכון ל-2018 בית הכנסת עומד שומם ומוזנח, למרות כמה ניסיונות שנעשו כדי לשפצו ולהחזירו לפעילות.
בית הכנסת דבלינג

היסטוריה

בית הכנסת נוסד על ידי עמותת "אגודת המקדש של דבלינג" בשלהי המאה ה-19. לא ידוע מתי הוקמה העמותה, אך היא נתמכה על ידי הקהילה היהודית בווינה בשנות ה-90 של המאה ה-19. העמותה ישבה בפורמוסרגסה (Vormosergasse) שבוינה, ובשנת 1904 עברה לגטרבורגסה (Gatterburggasse). תוכניותה של העמותה להקים מבנה גדול ויקר, ככל הנראה בגטרבורגסה, לא יכלו לצאת אל הפועל על ידי הנהגת העמותה ונראה היה כי היא תפורק בלי להצליח להקים את מבנה בית הכנסת שלשם הקמתו יוסדה. למרות שרוב חברי העמותה תמכו בפירוקה, קבוצה שהתקבצה סביב יוליוס לידרר (Julius Lederer) תכננה להקים לכל הפחות חדר-תפילה במקום הבניין הגדול אותו לא הצליחו לייסד. קבוצת לידרר החליטה לרכוש בניין בדולינרגרסה מספר 3 (Dollinergasse) לשם הקמת המבנה. בעזרת תמיכת הקהילה היהודית, שסיבסדה את הפרויקט ב-40,000 כתר אוסטרי, הוסב המבנה בבדולינרגרסה מספר 3 לבית כנסת, שעוצב על ידי יוליוס וולמות' (Wohlmuth) בסגנון אר נובו. בית הכנסת הוקדש ב-5 בספטמבר 1907. בית הכנסת הכיל חדר-תפילה עם עזרת נשים ובסך הכל יכלו להתפלל בו 460 אנשים, בית ספר עברי דתי וכן חדרים לארגון הנשים המקומי ולארגון ההורים היהודי. המבנה נהרס, נבזז והוחרב חלקית בליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938. בשנת 1995 המבנה נהרס באופן סופי ובמקומו הוקם מבנה מגורים, כשרק לוחית קטנה בחזית המבנה מזכירה לעוברים ושבים שפעם היה שם מבנה של הקהילה היהודית.
מייקל סטוארט בראון

ביוגרפיה

מייקל בראון סיים בשנת 1962 תואר בוגר באוניברסיטת פנסילבניה ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה באותו המוסד. הוא עבר לעבוד במרכז למדעי הבריאות של אוניברסיטת טקסס יחד עם עמיתו, ג'וזף גולדשטיין. יחד חקרו את מטבוליזם הכולסטרול בגוף האדם וגילו כי בתאי אדם קיימים קולטנים לליפופרוטאין בעל צפיפות נמוכה (LDL) הקולטים כולסטרול מתוך זרם הדם. חוסר בקולטנים ל-LDL הוא הגורם למחלה הגנטית היפרכולסטרולמיה משפחית, החושפת את הלוקים בה לשורת מחלות הנגרמות מרמת כולסטרול גבוהה. בנוסף להסברים שסיפקו גולשטיין ובראון באשר לגורם העומד מאחורי התחלואה הקיימת באוכלוסיית אנשים להם רמות גבוהות של כולסטרול, כמו למשל מחלת לב כלילית, מחקריהם חשפו את חשיבותו של היבט יסודי בביולוגיה של התא ספיגת מולקולות לתוך התא בתיווך קולטנים.
בנוסף לתרומתם הגדולה להבנתו את אופן פעולת התאים בגוף, תגליותיהם של גולדשטיין ובראון הובילו לפיתוח תרופות סטטיניות, תרופות המורידות את רמת הכולסטרול שבהן משתמשים היום מיליוני בני אדם בעולם והמשפרת את איכות חייהם. תרופות אלה עשויות להוריד באופן משמעותי את מספר מקרי המוות כתוצאה ממחלות הלב הכליליות ושבץ מוחי, בעתיד הקרוב.
כהערכה לתגליותיו פורצות הדרך הוענקה לבראון, בשנת 1988, יחד עם עמיתו גולדשטיין, המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית. בשנות התשעים פרסמו בראון וגולדשטיין יחד עם עמיתי מחקר נוספים תיאור מורכב ביותר שבאמצעותו תאי הגוף מווסתים את רמות השומן והכולסטרול לנוכח תנאים סביבתיים משתנים.
אף ששמו של בראון מוזכר לעיתים קרובות כמועמד למשרות ניהוליות בכירות ברמה הלאומית בארצות הברית, הוא מעדיף להמשיך ולעסוק במחקר יחד עם עמיתו גולדשטיין. יחד הם מובילים צוות מחקר ובו כ-12 דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים. בראון וגולדשטיין הם מן החוקרים המאוזכרים ביותר בספרות המקצועית בתחומם.