google/wiki40b huggingface dataset:
מנדלברוט (עוגייה)

מנדלברוט (מיידיש: מאַנדעלבראָט) או בשמה הנוסף "לחם מנדל" במדינות דוברות אנגלית, או קמישברוט באוקראינה, היא עוגיה המשתייכת למטבח האשכנזי המזרח אירופאי. שם העוגה ביידיש הוא הלחם בסיסים, פירוש המילה ברוט הוא לחם ופירוש המילה מנדל הוא שקד, שכן המרכיב העיקרי בעוגיה הוא שקדים. את העוגיה אופים פעמיים, תחילה מכינים כיכר לחם גדול שלאחר אפייתו חותכים אותו לפרוסות קטנות ואותם אופים פעם נוספת כדי לקבל מרקם פריך יותר. המאכל היה פופולרי במזרח אירופה בקרב רבנים, סוחרים ויהודים נודדים שנשאו אותו עימם במסעותיהם מעיר לעיר. 
לא ברור מהם שורשי המנה, כפי הנראה העוגיה התפתחה בעקבות הביסקוטי האיטלקי. אם כי שניהם פריכים, המנדלברוט פריך יותר מן הביסקוטי כי הוא מכיל כמות גדולה יותר של שמן וחמאה.
למנדלברוט מתכונים שונים ומגוונים, הגרסאות הנפוצות ביותר כוללות שקדים, אגוזים, קינמון, שבבי שוקולד או פירות מסוכרים. באוקראינה קוראים לעוגיה קמישברוט וכן יש קהילות בארצות הברית הקוראות למאכל בשם זה דווקא ולא בשם מנדלברוט.
בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל

בית הזיכרון

בית הזיכרון הוקם בשנת 1992 על ידי בני הזוג וודיסלבסקי - יעקב ואירנה (נולדה ב-1936), שניהם ניצולי שואה, לאחר שנוכחו לדעת כי זכר השואה נמחק מן הדורות הצעירים.
ארבע קומות מתוך השש של ביתם משמשים להנצחה:
קומה 1: קומת ההרצאות - שם מציגים גם סרטים בנושאי השואה. 

קומה 2: קומת הגלויות - שם ישנן מאות גלויות שנשלחו מגטאות בגרמניה, פולין, הונגריה, רומניה ועוד ולצידן תרגום לעברית.

קומה 3: קומת התמונות והפסלים - עבודות של אמנים ניצולי שואה, כגון הפסל שמואל וילנברג והצייר אוזיאש הופשטטר.

קומה 4: קומה המכילה מוצגים רבים הקשורים בשואה, כגון מדים, מסמכים ועוד.

הזוג וודיסלבסקי

ב-16 באפריל 2008 זכו קובה ואירנה בתואר יקירי העיר אריאל על פועלם המיוחד למען תושבי העיר והדור הצעיר, בפרט, בהקמת בית זיכרון לשואה ולגבורה בעיר. קובה ואירנה זכו גם בפרס על מפעל חיים למפעלים חינוכיים ב-6 ביוני 2013.

יעקב וודיסלבסקי

יעקב (קובה) וודיסלבסקי (1926 - 7 במאי 2013) גדל בגטו צ'נסטוחובה, פולין. כשפרצה מלחמת העולם השנייה, התחבאו יעקב ואחיו - שניהם בהירי עור ושיער ושולטים בפולנית רהוטה - והיו מסתננים מן הגטו אל העיר צ'נסטוחובה כדי להשיג מזון. בשנת 1943 חוסל גטו צ'נסטוחובה. יעקב ואחיו נשלחו למחנה עבודה ואילו הוריהם נשלחו לטרבלינקה, שם נספו. במחנה העבודה עבד יעקב בבית חרושת לתחמושת. לאחר שנה נמלטו יעקב ואחיו לכפר ססמין, שם הסתירה אותם משפחה פולנית בבור בתוך אסם במשך 8 חודשים. בינואר 1946, אחרי שהסתיימה המלחמה, הגיע יעקב לארץ ישראל בעזרתו של יצחק צוקרמן.
יעקב נתפס בידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בעתלית. הוא התגייס לצה"ל, נלחם במלחמת השחרור בכרמל והיה ממשחררי חיפה. לאחר מכן נלחם במנרה שם נפצע ברגלו.

אירנה וודיסלבסבקי


אירנה העידה היא כי ניצלה ממוות בזכות מראה האירופי. בילדותה הייתה בהירת עור ובעלת שיער בלונדיני חלק. כשהייתה ילדה, הוכנסה לחדר ובו חיילי אס אס. החיילים דיברו איתה מעט ובחנו אותה. היא נראתה להם גרמניה ובכך שוחררה. אירנה גם סיפרה כי בעת ביקור בבית קברות ראתה גופות של יהודים אשר נרצחו, בין הגופות ראתה חברה של אימה.
אויקומנה

אויקומנה (ביוונית: οἰκουμένη) - "הארץ הנושבת" בפי היוונים הקדמונים. בתקופה ההלניסטית כללה את כל אגן הים התיכון, מערב אירופה, האיים הבריטיים, עיראק, איראן, פקיסטן, אפגניסטן וחלקים של הודו של היום.
המונח הוא לא הגדרה גאוגרפית פשוטה אלא הגדרה תרבותית של העולם הנשלט על ידי התרבות היוונית בניגוד לעולם החיצוני שנשלט על ידי הברברים. המונח הלטיני המקביל שהיה בשימוש על ידי הרומאים הוא "orbis terrarum".
מרואן מח'ול

ביוגרפיה

מַרְוָאן נַזִִיה מַח'וּל נולד בפקיעין למד בבית ספר תיכון בתרשיחא. הוא בן למשפחה ערבית-נוצרית, אמו מלבנון ואביו נולד בגליל.
בשנת 1997 זכה בפרס הכותב הצעיר במגזר הערבי מטעם עמותת אלקטטאן. בשנת 2002 יצא לאור ספר שיריו הראשון, "מכתב מהגבר האחרון". הוא בוגר בית הספר לשירה הליקון 2004. בשנת 2008 נבחר לנציג משוררי העולם הערבי הצעירים בפסטיבל העולמי לתרבות באיטליה. בשנת 2009 הוצג המחזה שלו, "לא תיבת נח", העוסק במוגבלים ונכים בחברה הערבית, בפסטיבל מסרחיד בעכו, פסטיבל להצגות יחיד בשפה הערבית. בשנת 2010 ערך את "שפתיים", אנתולוגיה של שירה חדשה בעברית ובערבית, בהוצאת טובי. ספרו השני, "ארץ הפסיפלורה העצובה", ראה אור בערבית בשנת 2011, תורגם לעברית וראה אור בהוצאת קשב לשירה בשנת 2012.
שיריו של מח'ול תורגמו לשפות שונות, בהן אנגלית, טורקית, איטלקית, גרמנית, עברית, אירית, סרבית, צרפתית, והינדי. אחדים משיריו הולחנו בידי מוזיקאים פלסטינים וערבים.
מח'ול מפרסם את שיריו בבמות ובעיתונים ערביים שונים כגון אלקודס אלערבי, אלאיאם, אלע’אוון, כל אלערב, אלאתחאד ואלנהאר הוא מרצה על כתיבה יוצרת במסגרת הפרויקט “יוצרים גדולים = יוצרים קטנים” של מפעל הפיס, המתנייד בין ערים שונות בישראל במטרה לטפח כישרונות צעירים. מופע קריאת שיריו נקרא ”תחי המולדת, הלאה המולדת!”. הוא נוטל חלק בפעילות פוליטית הכוללת ארגון התוכנית האמנותית של אירועים כגון יום האדמה, תהלוכת השיבה ועצרת השיבה, ומופיע בהם בקריאת שיריו.
מח'ול הוא הנדסאי בניין במקצועו ומנהל חברה קבלנית. הוא מתגורר במעלות, נשוי ואב לבן.
 מח'ול הוא קרוב משפחתה של הזמרת לינה מח'ול.
יצחק רבין (קשנ"ר)

ביוגרפיה

רבין נולד ב-1947 בפריז, ובגיל שנה עלה ארצה עם הוריו. ב-1965 התגייס לצה"ל, לחיל השריון, בו עשה את מרבית שירותו הצבאי. במלחמת ששת הימים היה מפקד מחלקה, בגדוד טנקים בחטיבה 14 תחת פיקודו של סא"ל נתקה ניר, בקרבות אום-כתף. שימש כסגן מפקד פלוגה בפעולת כראמה ב-1968. לאחר מכן היה שימש כמ"פ טנקים, ונתמנה לסגן מפקד גדוד טנקים ברמת הגולן. שימש מפקד כוח שריון במבצע קיתון 10 ובמבצע קלחת 4.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים כיהן כראש לשכתו של אברהם אדן, מפקד גייסות השריון ובמינוי חירום לחם כקצין המבצעים שלו באוגדה 162. ב-21 באוקטובר מונה למפקד גדוד מילואים 429 בחטיבה 500 שלחמה בגזרת תעלת סואץ ובאזור העיר סואץ. לאחר המלחמה הקים את גדוד 429, גדוד סדיר בחטיבה 500. שימש כקצין ההדרכה במפקדת גייסות השריון וכסגן מפקד חטיבת טנקים במקביל. יצא להשתלמות בארצות הברית, שם סיים קורס מתקדם לקציני שריון בפורט נוקס. בשובו מחו"ל התמנה תחילה למפקד חטיבת מילואים (חטיבת מרכבות הברזל) ולאחר מכן למפקד חטיבה 401, חטיבת טנקים סדירה בסיני, ולאחריה למפקד חטיבת קורסי הפיקוד של חיל השריון (חטיבה 460). כן שימש מפקד אוגדה 440, ובתפקידים נוספים של הדרכה ומבצעים. 
ביוני 1990 נתמנה לקצין השריון הראשי. בתפקיד זה שימש עד יוני 1993. 
עם סיום תפקידו כקשנ"ר שימש כנספח צבאי בסינגפור.
יצחק רבין הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, קורס מפקדי אוגדות והמכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
לאחר שחרורו שימש כמנכ"ל בחברת ברינקס ישראל.
בעת שירותו כונה "יצחק רבין הקטן"
ראש ישיבה

ראש ישיבה (בארמית: ריש מתיבתא; על הקיצור ר"מ) הוא תוארו של רב המנהיג ישיבה. 
תפקיד ראש הישיבה קיים עוד מתקופת התנאים והאמוראים והיו שינויים רבים באופיו ובפרטיו בקהילות ישראל השונות ובדורות השונים עד ימינו. המונח "ראש ישיבה" מופיע פעם אחת בתלמוד, אך השימוש הסדיר בו החל כנראה רק בתקופת הגאונים, משהורחבה משמעות המילה "ישיבה" למובן המשמש כיום. בתקופת הגאונים עצמה נקרא ראש ישיבה גם "גאון יעקב".
בדרך כלל ראש הישיבה נדרש להיות סמכות תורנית חשובה ובעל ידע מקיף ויכולת לימוד בתלמוד. בישיבות רבות השיעור שמעביר ראש הישיבה נחשב השיעור הקשה ביותר ומיועד לבחירי התלמידים. ראש הישיבה גם קובע את סדר היום האידאולוגי והרוחני בישיבה ולעיתים עוסק גם בניהול האדמיניסטרטיבי שלה. 
במשך הדורות היו שינויים במעמדו ובסמכויותיו של ראש הישיבה. לעיתים הייתה חפיפה בין תפקיד רב הקהילה לתפקיד ראש הישיבה, ובמקרים אחרים הייתה הפרדה גמורה בין ראש הישיבה לבין דמות פוסק ההלכה. מגמה זו התגברה בעולם הישיבות הליטאיות בדורות האחרונים, על רקע הפרדה כללית בין הלימוד הישיבתי ובין ההלכה המעשית, ומתקיימת גם היום בציבור החרדי, שבו יש בדרך כלל הפרדה בין דמויות מובהקות של ראשי ישיבה (כגון הרב שך והרב אהרן יהודה לייב שטינמן) ובין רבנים שעיקר חשיבותם כפוסקי הלכה (כגון הרבנים שלמה זלמן אוירבך ומשה פיינשטיין, אם כי גם אלה תפקדו כראשי ישיבות). אצל החסידים ראש הישיבה בכל חסידות הוא בדרך כלל השני בחשיבותו אחרי האדמו"ר.
ראש ישיבה נבחר כמעט תמיד לכל חייו. מינוי ראש הישיבה נעשה לעיתים בידי הקהילה התומכת בישיבה, לעיתים על ידי התלמידים ולעיתים על ידי ראש הישיבה הקודם; בישיבות חדשות, פעמים רבות ראש הישיבה הוא זה אשר הקים אותה. במקומות ובזמנים שונים היה משקל משתנה למעמד הירושה האישית מאב לבן בראשות הישיבה, ולעיתים הועברה משרת ראש הישיבה לחתנו של ראש הישיבה הקודם (מקובל מאוד שראש הישיבה משיא את בנותיו לתלמידים מצטיינים בישיבה). סכסוכי ירושה מצויים מאוד, ומביאים פעמים רבות לפיצול של ישיבה לשתי ישיבות או למצב שבו יש שניים או שלושה ראשי ישיבה בישיבה אחת ואף יותר מכך, אם כי פעמים רבות יש טעמים אחרים לריבוי ראשי ישיבות (כמו בישיבת הר עציון). דוגמה לסכסוך ירושה שהדיו הגיעו לציבור הרחב ושנמשך שנים רבות נותנת ישיבת פוניבז'.
תלמידי הישיבה נוהגים כבוד מופלג בראש הישיבה, קמים בכניסתו לחדר ופונים אליו בגוף שלישי. בישיבות רבות נחשב שימוש של ראשי הישיבה בעניינים מעשיים יומיומיים לפעולה המקרבת את התלמיד לרב ומהווה זכות הניתנת לתלמידים מצטיינים.
ישנן ישיבות כמו הישיבה יוניברסיטי וישיבת חברון אשר מחלקות תואר ראש ישיבה ב שמשמעות התואר היא ר"מ חשוב.
בישיבות אחרות כמו ישיבת פוניבז' או ישיבת סלבודקה קיים תואר משני בחשיבותו לראש הישיבה: מראשי הישיבה. תואר זה ניתן בדרך כלל לראשי ישיבה צעירים יותר.
קנטאור (קבוצת כוכבים)

היסטוריה

אאודוקסוס ואראטוס במאות הרביעית והשלישית לפנה"ס ציינו את קבוצת קנטאור. תלמי זיהה 37 כוכבים בקבוצה זו.

מיתולוגיה

כאשר מתבוננים גם בכוכבים החיוורים יותר בקבוצה, היא מזכירה אדם שאחוריו אחורי סוס. לפי המיתולוגיה היוונית קבוצת הכוכבים היא כיירון, הקנטאור (חצי-אדם וחצי-סוס) שחינך את יאסון והרקולס.
קנטאור לפעמים מקושר עם קבוצת הכוכבים חץ, שנראית כאילו נורתה מקנטאור לעבר נשר. יחד עם קבוצת זאב והעובדה שקנטאור נמצא תחת מישור המילקה ייתכן שקנטאור הניחה את הבסיס לאגדה של קטילת החזיר הארימנתי, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
כשהשמש במזל בתולה, היא נמצאת בדיוק  מעל קבוצת הכוכבים קנטאור. היוונים האמינו שהקנטאור כירון, שהורעל בטעות למוות על ידי הרקולס כשזה ניסה לצוד את החזיר הארימנתי, הושם בכיפת השמיים כאות לחמלה.
קבוצת הכוכבים זאב היא הבאה אחרי קנטאור במסלול השמש, ובעוד היוונים חשבוה לחיה ניצודה סתמית, הרומאים הפכוה לזאב. קנטאור נראה כיורה חץ לעבר הנשר, שמענה את פרומתאוס, וכך גואל אותו מייסוריו. קנטאור נמצא תחת מישור המילקה ולכן נחשב כבשאול.
דויד קרוס

חייו

קרוס נולד בהנסטדט-אולצבורג שעל יד העיר המבורג וגדל בעיירה ברגטהייד שבמדינת שלזוויג-הולשטיין.
הוא שיחק כדורסל מקצועני לפני שהפך לשחקן קולנוע ולמד במשך שנה אחת ב"אקדמיית המוזיקה והאומנות הדרמטית של לונדון".
זכה להתפרסם לראשונה בגרמניה בגיל 16 בסרט הפשע הגרמני "קשוח מספיק", בו הופיע בתפקיד הראשי.
בשנת 2008 פרץ קרוס בדרמה "נער הקריאה" בתפקיד מיכאל ברג, תלמיד הצעיר המתאהב בחנה שמיץ (קייט וינסלט) פושעת מלחמה נאצית המבוגרת ממנו במספר שנים. למען התפקיד למד קרוס אנגלית. במאי הסרט סטיבן דלדרי חיכה מספר חודשים
עד שקרוס יהיה בן 18 לטובת צילום סצינות הסקס בסרט.
באותה שנת פריצה שיחק גם בתפקיד הראשי לצידו של דניאל בריהל (כוכב "ממזרים חסרי כבוד") בפנטזיה הגרמנית "קראבאט".
שיח ירושלם

שִׂיחַ יְרוּשָׁלַ ִם הוא סידור תכלאל ומחזור תפילה בנוסח תימני בלדי. הסידור נערך על ידי הרב יוסף קאפח, ויצא לאור בהוצאת מכון משנת הרמב"ם.

רקע

הסידור הוא גרסה משודרגת לתכלאל שיבת ציון, שיצא לאור בשנות ה-50, ואינו מודפס כבר היום.
שיח ירושלים נערך על ידי הרב יוסף קאפח, בתוספת הלכות והערות. נוסח הסידור מבוסס על נוסח התפילה של הרמב"ם, כפי שמופיע בספרו "משנה תורה".
הסידור הוא בנוסח בלדי (נוסח שנקבע במאה ה-18 על ידי הרב יחיא צאלח), אך הותאם גם למנהגי הזרם הדרדעי באמצעות הוספת הערות וגרסאות לנוסחים ולמנהגים השונים, שסומנו בכוכביות במקומות השינוי, וכן הערות מעל קטעי טקסט שנאמרים או שלא נאמרים באחד הנוסחים.
הסידור יצא במספר מהדורות נוספות, גם לאחר פטירתו של הרב קאפח. במהדורות השונות נערכו שינויים בעיצוב ובסדר, תוקנו שגיאות בטקסט ונכתבו הערות, שכולן נלקחו ממקורות אחרים שכתב הרב קאפח בעבר. הרב קאפח בדק, השווה והצליב מקורות וכתבי יד של סידורי תכלאל קדומים וכתבי יד של הרמב"ם, ולאחר מלאכת איסוף וחקר המידע, הוא ערך את הסידור ותיקן בהתאם. במקומות בהם גילה מחלוקת לגבי נוסח הניקוד או המילה, הוא סימן את המקום באות, ובתחתית העמוד ציין את הגרסאות השונות לכתיב או לניקודה של המילה.
היטלר קאפוט

עלילה

המלחמה הפטריוטית הגדולה עומדת להסתיים ובקרוב תגיע 9 במאי 1945. קצין המודיעין הסובייטי אלכסנדר איסאייביץ' ("שורה") אוסצ'קין עובד כקצין SS בברלין בשם שטנדרטנפיהרר אולף שורנברג. הוא עוסק בעבודות משרדיות ומסתובב במועדוני לילה. עד מהרה נשלחת מרכזנית הרדיו זינה. שורה וזינה מתאהבים זה בזה. 
מולר שולח את הנס "הברזל" להתמודד עם שורנברג, אבל שורה מצליח להרוג את הנס. בורמן סוחט את שורנברג תחת האיום שהוא יספר לכולם שהוא מרגל סובייטי אם שורנברג לא יסכים לקשר אינטימי איתו. 
שורנברג, שהבין שהוא עומד על סף כישלון, מחליט לעזוב למולדתו. בשלב זה, הגסטאפו חוטף ומענה את זינה. שורנברג חותם במרמה על מסמך העברתה מבורמן ומרחיק אותה משם. הם יחד תוקפים את אדולף היטלר ואווה בראון, קושרים אותם ולוקחים את הבגדים שלהם. לאחר החלפת בגדים, הם מנסים לעזוב את מבנה הגסטפו, אבל הם מתגלים. הם בורחים ונוסעים ברכב לגבול. בהגיעם לגבול הסובייטי הם מבינים שמולדתם אינה שמחה מאוד לראותם, ועכשיו עליהם לברוח הן מהגרמנים והן מהרוסים. קוזמיץ' (חבר של שורה) פותח דלת בקיר שדרכו הם עוזבים. בסצנה הסופית, שורה וזינה נמלטים אל המרחב הפתוח.

הפקה

צילומי הסרט נערכו ברובם בעיר לבוב שבאוקראינה.

מחלוקת

ארגון "הקומוניסטים של סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד" ניסו להשיג מהרשויות איסור להקרנת ושידור הסרט ולמנוע מיוצרי הסרט לעסוק בקולנוע בתואנה לזילות של המלחמה וכלפי קורבנותיה. אף שהם פנו בפנייה רשמית למשרד התרבות של רוסיה בדרישה למנוע את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בתואנה שהסרט "יזיק לבריאות ולמורל של ותיקי המלחמה, של קורבנות המצור ושל כל מי שמכבד את זכרם של החיילים הרוסים שנהרגו", זה לא הצליח והסרט בכל זאת הוקרן בבתי הקולנוע ברוסיה.

ביקורת וקבלה

הסרט קיבל בעיקר ביקורות שליליות, אך התקבל יפה על ידי הצופים.
זוראן זאאב

ביוגרפיה

זוראן זאאב נולד בסטרומיצה, סיים בית ספר תיכון בעירו, והוסמך בכלכלה באוניברסיטת סקופיה. לאחר לימודיו השתלב במערכת הפוליטית בארצו והצטרף למפלגת האיחוד הסוציאל-דמוקרטי המקדוני. הוא כיהן כראש עיריית סטרומיצה ונבחר לפרלמנט המקדוני. בהמשך נבחר ליושב ראש מפלגתו. לאחר הבחירות שנערכו במקדוניה ב-2016 הקים זאאב ממשלת קואליציה ומ-31 במאי 2017 מכהן כראש ממשלת מקדוניה.
ממשלתו של זאאב מקיימת יחסים קרובים עם ישראל וקיים שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי נרחב. בחודש מרץ 2018 נערכו בביטולה ובסקופיה שבמקדוניה מספר אירועים לציון יום השנה ה-75 לגירוש יהודי מקדוניה לטרבלינקה. ב-10 במרץ נערך בסקופיה "מצעד החיים" ואליו הצטרפו ראש ממשלת בולגריה בויקו בוריסוב, סגן שר הביטחון אלי בן דהן, חבר הכנסת זוהיר בהלול ושר החוץ הפולני. בהמשך נערכה ישיבת פרלמנט מיוחדת ובה נאמו זאאב ואלי בן דהן.
באותה שנה זאאב הוביל מהלך לחתימת הסכם עם ראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס שסיים סכסוך ארוך שנים בין שתי המדינות על שמה של רפובליקת מקדוניה, שבמסגרתו ב-2019 שונה שם המדינה ל"מקדוניה הצפונית".
נמל התעופה הבינלאומי או. אר. טאמבו

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

טרמינלים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בנמל התעופה פועלים שני טרמינלים, טרמינל A המשמש לטיסות פנים וטרמינל B המשמש לטיסות בינלאומיות. מספר חברות תעופה העבירו את כל דלפקי הבידוק לטיסות הפנים ולטיסות החוץ לטרמינל B.
אל על מפעילה לנמל מספר טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 777.
אמיליה קובאצ'ובה

אמיליה קובאצ'ובה (בסלובקית: Emília Kováčová; נולדה ב-8 בפברואר 1931) היא כלכלנית סלובקית, לשעבר הגברת הראשונה של סלובקיה.

ביוגרפיה

קובאצ'ובה נולדה בברטיסלבה, היא נישאה למיכל קובאץ' ונולדו להם שני ילדים, היא שימשה כפרופסור להתפתחות חברתית ויחסי עובד-מעביד באוניברסיטת ברטיסלבה לכלכלה (Ekonomická univerzita v Bratislave).
ב-1993 עם פירוק צ'כוסלובקיה התמנה בעלה לנשיא המדינה והיא נהפכה לגברת הראשונה, עקב היותה הראשונה לכהן בתפקיד זה במדינה היא יצרה כללי הטקס מקובלים לתואר הגברת הראשונה.
היא גם פיקחה על שחזורו ושיקומו של ארמון גרסאלקוביץ', מעון הנשיאות הרשמי בזמן שגרה בביתה הפרטי, בנוסף היא ייסדה קרן ששמה לה למטרה לקדם הזדמנויות בתחום החינוך בסלובקיה.
בזמן כהונתה היא המשיכה ללמד באוניברסיטה עד לפרישתה מ-1998.
איליושין Il-76

חימוש

2 תותחי 23 מ"מ בצריח מאויש המונחים על ידי המכ"ם ונמצאים בסיס הזנב.
הצורפים

היסטוריה

בשנות ה-40 של המאה ה-20 יוסף מרדינגר, וילהלם קרנר ומיכאל שטיינמץ למדו יחד צורפות כסף בעירם צ'רנוביץ ברומניה. אחרי מלחמת העולם השנייה עלו שלושתם לארץ ישראל, והקימו את "הצורפים" בשנת 1952, תחילה כסדנא במטבח של אחד השותפים ובהמשך בבית מלאכה בתל אביב.
בשנת 1983 משפחת מרדינגר רכשה את חלקם של שותפיה ב "צורפים", ועד היום החברה בבעלותם. כיום מוביל את החברה האמן והמעצב יעקב מרדינגר, בנו של יוסף. לחברה שלוש-עשרה חנויות בפריסה ארצית, סדנת ייצור ובית עיצוב ופיתוח, ומועסקים בה למעלה ממאתיים אומני צורפות. המפעל בכפר דניאל שוכן על שרידי כפר של נוודים ערבים דאניאל.

מוצרי החברה

הצורפים מייצרת ומעצבת מעל 300 כלי כסף בשנה, בעבודת יד של אומנים וצורפים ידועי שם. התמחות החברה היא בכלי כסף אמנותיים, מתנות, כלי שולחן, פמוטים ופרטי יודאיקה.
סארייצ'ב

תיאור

הר הגעש סארייצ'ב הוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ, בנקודה שבה עובר הלוח הפסיפי הפחתה מתחת ללוח האירואסייתי בקצב של 80 מ"מ לשנה. טריז של חומר ממעטפת כדור הארץ השוכן בין הלוח הפסיפי המופחת לבין הלוח האירואסייתי שמעליו הוא המקור לגעשיות הפעילה לאורך כל חצי האי קמצ'טקה והאיים הקוריליים.
הר הגעש סארייצ'ב הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר באיים הקוריליים. ההר משתרע על חלקו הצפון מערבי של האי מאטואה. החרוט האנדזיטי של הר הגעש נבנה בתוך קלדרה המתוארכת לפליסטוקן שקוטרה נע בין 3 ל-3.5 קילומטרים. ההר מתנשא לגובה של 1,496 ובפסגתו לוע בקוטר של 250 מטרים שקירותיו תלולים. קילוחי לבה זרמו בכל הכיוונים כשהם יוצרים מצוקים על חוף האי. המורדות התחתונים של ההר מכוסים במשקעים מזרמים פירוקלסטיים.
רישומים על התפרצויות געשיות בהר הגעש סארייצ'ב קיימים מ-1765 ומאז הוא התפרץ בתדירות גבוהה. ההתפרצויות נעו בין פליטת לבה להתפרצויות מתפוצצות. במאה ה-20 לבדה נרשמו 11 התפרצויות. ההתפרצות הגדולה ביותר התחוללה ב-1946.

ההתפרצות של 2009

ב-12 ביוני 2009 התפרץ הר הגעש תוך פליטת עמוד אפר גבוה. מכיוון שהר הגעש קרוב לחלק מנתיבי האוויר בין מזרח אסיה ואמריקה הצפונית, גרמה ההתפרצות לשיבושים בתעבורה האווירית.
במהלך ההתפרצות עברה תחנת החלל הבינלאומית מעליה והאסטרונאוטים הצליחו לצלם את האירוע. חור במעטה העננים, שנוצר ככל הנראה עקב גל הלם מההתפרצות, אפשר צפייה ברורה בעמוד התפרצות ובזרם הפירוקלסטי במורדות ההר. בצילום ניתן לראות בבירור ענן פילאוס דמוי כיפה, שנוצר מהתעבות של מים באוויר החם שהתרומם במהירות והתקרר, המכסה את העמוד המתרומם.
סיינה גילורי

ביוגרפיה

גילורי נולדה בקתרינג, נורת'האמפטונשייר, אנגליה. היא בתם של הגיטריסט האמריקאי-יהודי אייזק גילורי ואשתו, דוגמנית אנגליה-נוצרייה בשם טינה תומפסון. השניים נישאו ב-1973. אביה הגיע ממשפחה יהודית ממוצא טורקי ואמריקאי, ונולד במפרץ גואנטנמו שבקובה.

קריירה

גילורי הסבירה כי היא החלה לשחק "מכיוון שרציתי לדעת איך זה להיות אנשים אחרים. כי אולי אני לא אוהבת את עצמי". בשנת 1993 גילורי ערכה את הופעת הבכורה של בעיבוד טלוויזיוני לרומן Riders של ג'ילי קופר, לאחר שהמלהקים חיפשו שחקנית צעירה שידעה לרכוב על סוסים. הופעתה בתפקיד זה הובילה אותה לעוד תפקיד קטן במיני-סדרה The Buccaneers לצד מירה סורבינו.
לפני שהחלה את קריירת הדוגמנות ובתחילת קריירת המשחק שלה היא עבדה כמלצרית. בשנותיה הראשונות במקצוע היא שיחקה בתפקידים קולנועיים וטלוויזיוניים קטנים ב-The Future Lasts a Long Time משנת 1996, ב-The Rules of Engagement ו-Star! Star! משנת 1999, ב-Kiss Kiss, ב-The 3 Kings וב-Two Days, Nine Lives משנת 2000. בשנים אלו החליטה להמשיך עם קריירת המשחק שלה.
היא המשיכה לשחק, והפעם בתפקיד יותר משמעותי במותחן הבריטי Sorted משנת 2000. בשנת 2001, גילורי המשיכה לגלם תפקידים אחרים בעיקר בסרטים בריטים, כולל Oblivious, Late Night Shopping, The Last Minute ו-Superstition. בשנת 2002, גילורי הופיעה לצד גאי פירס וג'רמי איירונס בסרט מכונת הזמן. היא שמחה לקחת חלק בסרט עם קנה מידה גדול יותר, לאחר ששיחקה בסרטים עצמאיים דלי תקציב. בסרט זה היא גילמה את דמותה של אמה, ארוסתו של דמותו של פירס בסרט.
בשנת 2003, גילורי שיחקה תפקיד קטן בסרט אהבה זה כל הסיפור. מאוחר יותר באותה השנה, כיכבה גילורי בתפקיד הראשי במיני-סדרה Helen of Troy. הסדרה מבוססת בעיקר על היצירה האפית 'איליאדה' של הומרוס ומתרכזת בעיקר בחיים המיתולוגיים של הלנה. Helen of Troy הייתה מועמדת בקטגוריה למיני-סדרה הטובה ביותר בפרס סטלייט.
בשנת 2004, גילורי קיבלה את תפקידה ההוליוודי הגדול הראשון, היא לוהקה לגלם את דמותה של ג'יל ולנטיין, אחת מהדמויות הראשיות בעיבוד הקולנועי למשחק הווידאו האויב שבפנים בסרט ההמשך 'האויב שבפנים: אפוקליפסה'. יוצרי הסרט חיפשו באופן נרחב אחר שחקנית שתגלם את הדמות ממשחק הווידאו ומצאו את דמות זו בגילורי, שהייתה חייבת "לא רק לספק צופי הסרט בבתי הקולנוע אלא גם את הגיימרים".
בשנת 2006, גילורי לוהקה לקאסט של סרט הפנטזיה אראגון, עיבוד קולנועי לרומן בעל אותו השם מאת הסופר האמריקאי כריסטופר פאוליני. היא גילמה את דמותה של 'אריה דרוטנינגו', נסיכה אלפית. אראגון לא התקבל בביקורות חיוביות על ידי מבקרי קולנוע, אך הועמד לפרס סאטורן 2006 בקטגוריית סרט הפנטזיה. הסרט גרף כ-75 מיליון דולר בארצות הברית ו-173.9 מיליון דולר בשאר העולם, הסרט הגיע להכנסה כללית של 249 מיליון דולר ברחבי העולם.
גילורי חזרה לככב בתפקיד מרכזי בסדרת הסרטים של האויב שבפנים בסרט משנת 2012, האויב שבפנים: הגמול.
החל מ-2015 מגלמת גילורי את דמותה של נטלי ילברטון בסדרה רצח בדם קר.
מריה בלו

ביוגרפיה

בלו נולדה בנוריסטאוון, פנסילבניה. היא בתם של קייטי נורה, אחות, וג'ו בלו, קבלן.
בלו היא ממוצא איטלקי-אמריקני מצד אביה, וממוצא פולני-אמריקני מצד אמה. בלו גדלה במשפחה קתולית וסיימה בהצלחה את לימודיה בתיכון הארכיבישוף קארול. למדה באוניברסיטת וילנובה את תחום מדע המדינה במטרה להפוך לעורכת דין, ותוך כך לקחה שיעורי משחק רק בתור תחביב.
מיד לאחר מכן החלה בלו להופיע במחזות אוף ברודוויי ובתפקידי אורח בסדרות "The Commish","Due South" ו-"ER".
תפקידה הראשון על המסך היה ב-1996 כאשר לוהקה לתפקיד גברת סמית' בסדרת הטלוויזיה "מר וגברת סמית'". התוכנית הורדה מהמסך לאחר שמונה שבועות בלבד.
התפקיד הקולנועי הראשון של בלו היה ב-1998 בסרט "לילה נצחי" לצד בן סטילר ואליזבט הרלי.
שנה לאחר מכן הופיעה בלו לצד מל גיבסון בסרט "פייבק".
בשנת 2000 שיחקה בסרט "חופשיות על הבר" לצד ג'ון גודמן וטיירה בנקס ובסרט "דואט" לצד פול ג'יאמטי וגווינת' פלטרו.
ב-2002 הופיעה בלו בדרמת הפשע של פול שרדר "מאחורי המצלמה" לצידם של גרג קיניר ווילם דפו. 
ב-2003 שיחקה בסרט "קולר - להרגיש את וגאס", על הופעתה בסרט קיבלה בלו מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. שנה לאחר מכן שיחקה בלו לצד ג'וני דפ וג'ון טורטורו בסרט המתח/אימה "חלון סודי".
ב-2005 השתתפה במותחן "מחלק 13" לצד איתן הוק, ובדרמת המתח של דייוויד קרוננברג "היסטוריה של אלימות", לצד ויגו מורטנסן, על תפקידה בסרט זה קיבלה בלו מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2006 הופיעה בלו בקומדיה "תודה שעישנתם", בסרט הדרמה "האחיות" לצד טוני גולדווין, ובסרטו של אוליבר סטון, "מגדלי התאומים". שנה לאחר מכן הופיעה בסרט "מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן", בסרט של אלן בול "ערבושית", ובסרט "התנפצות" לצידם של פירס ברוסנן וג'ררד באטלר. 
בשנת 2008 שיחקה בלו בסרט השלישי בטרילוגיית סרטי "המומיה", "המומיה: שובו של קיסר הדרקון". בסרט גילמה בלו את דמותה של אוולין אוקונ'ל קארנהאן ובכך החליפה את רייצ'ל וייס אשר גילמה את הדמות ב-2 הסרטים הראשונים. ב-2013 שיחקה בסרט אסירים. 
בשנת 2015 השתתפה בסרט "המרוץ לפסגה", לצד קווין קוסטנר, ובסרט האימה "בית האימה" לצד פרנק גרילו.  
ב-2016 שיחקה בסרט האימה "כיבוי אורות", לצד טרסה פאלמר ובילי בורק. שיחקה בסרט "מקס סטיל" (המבוסס על סדרת האנימציה), לצד אנדי גרסיה, ובסרט " פריחה מאוחרת" של קווין פולאק, ושיחקה בסרטים הקנדים "חכי עד שהלן תבוא" לצד סופי נליס, ו-"האישור" לצד קלייב אוון. בנוסף, שיחקה בסדרת הדרמה המשפטית "גוליית" בתפקיד מישל מקברייד, אשתו לשעבר של כוכב הסדרה (בילי בוב תורנטון). 
בשנת 2017 הצטרפה לעונה ה-15 של סדרת המשטרה "NCIS", בתפקיד ז'קלין "ז'אק" סלואן, פסיכולוגית מבצעית בשירות החקירות של מחלקת הצי של ארצות הברית. ב-2018 המשיכה לעונה ה-16. 
בשנת 2018 שיחקה בדרמה הרומנטית "יום אחרי יום", בתפקיד אמה של ריינון, הדמות הראשית בסרט.

חיים פרטיים

בלו קיימה מערכת יחסים עם דן מק'דמרוט ולשניים נולד בן, ג'קסון בלו (2005) לפני שנפרדו.
ב-2013 יצאה מהארון במאמר שכתבה ניו יורק טיימס ובו תיארה את יחסיה עם שותפתה לחיים קלייר מאן.
ב-2015 פרסמה את הספר שכתבה "Whatever...Love Is Love: Questioning the Labels We Give Ourselves"
אברהם פון מאנשטיין

הברון אברהם בן אברהם (ארנסט אלברט אמיל) פון מאנשטיין (בגרמנית:  Ernst Albert Emil von Mannstein‏; 19 במאי 1869 – 17 בינואר 1944)  גר צדק גרמני.

תולדותיו

פון מאנשטיין נולד בשנת 1869 כבן לבית פון מאנשטיין, משפחת אצולה גרמנית ידועה. פון מאנשטיין היה דודו החורג של הגנרל אריך פון מאנשטיין (הגנרל היה בן מאומץ של אחיו של אברהם פון מאנשטיין).
בגיל 21 הגיע לעיר וירצבורג לצורך גיוס לצבא הגרמני בו שירת בתזמורת צבאית. בהיותו בעיר התוודע לקהילה היהודית במקום, למד תורה והביע את רצונו להתגייר, אולם בקשתו נדחתה שוב ושוב. בסופו של דבר התגייר באמסטרדם ב-1929. חזר לווירצבורג ונשא לאישה את פרנציסקה בזולד שהייתה אף היא גיורת, מבוגרת ממנו ב-19 שנים. היא נפטרה בשנת 1941.
לאחר גיורו עסק בהוראת המוזיקה, והציור, העביר שיעורי תורה, ועסק בכתיבת סת"ם. ניסה לעלות לארץ ישראל ב-1939, אולם הדבר לא עלה בידו.
עם החלת חוקי נירנברג ב-1935, נחשב כארי טהור עקב מוצאו הגזעי. במרץ 1942 הועבר לגור בבית יהודים בווירצבורג, יחד עם המיוחסים מבין בני הקהילה שהיו מוגנים מגירוש למזרח. באותה תקופה, תחת איומי הגסטאפו, הצהיר על פרישה מהיהדות. תוך זמן קצר אושפז בווירצבורג עקב מחלה ממנה מת ב-1944. לאחר מותו נערכה לו הלוויה נוצרית שבה השתתף משמר כבוד של אנשי אס אה וארונו נעטף בדגל גרמניה. ארגונים יהודיים פתחו לאחר המלחמה במאמצים להעביר את ארונו לבית הקברות היהודי, אך משפחתו התנגדה לכך. רק ב-1960, לאחר קרב משפטי, נטמנו שרידיו בבית החיים בעיר.