google/wiki40b huggingface dataset:
המכללה החרדית ירושלים

אודות

המכללה הוקמה בשנת תשס"א (2000) על ידי עדינה בר שלום. לדבריה, היא פתחה את המוסד משום שראתה צורך בעובדות סוציאליות בציבור החרדי וכן בכך שנשים חרדיות יפרנסו את משפחתן בכבוד. עם הקמתה יועדה המכללה לנשים בלבד. נפתחו בה קורסים לעיצוב אופנה וכן לימודי תואר ראשון ושני. בהמשך נפתחו המסלולים גם לגברים, הלימודים לנשים ולגברים התקיימו בהפרדה.
המכללה הוקמה בתחילתה כשלוחה של אוניברסיטת בר-אילן. בשנותיה הראשונות ניהלה אותה ד"ר ניצה קאליש. בהמשך הורחבה המכללה לחוגים ממוסדות אקדמיים נוספים. הקמת המכללה עוררה פולמוס ברחוב החרדי ויצאו נגדה מודעות ופשקווילים. הרב עובדיה יוסף, אביה של עדינה בר שלום, תמך במכללה.
המכללה העניקה לבוגריה תארים מוכרים מטעם משרד החינוך ומטעמם של מספר מוסדות אקדמיים ובהם האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת בר-אילן ומכללת הדסה. בשנת 2012 למדו במכללה, בנפרד, 1,200 נשים וגברים, במקצועות מדעי המחשב, לוגיסטיקה וכלכלה, עבודה סוציאלית, משפטים, מעבדה רפואית, מדעי החברה, ייעוץ חינוכי, קלינאות תקשורת ועוד.
בשנים 2009–2012 שימש כמנכ"ל המכללה עו"ד אריאל דרעי. המנהלת הרוחנית של המכללה מאז הקמתה הייתה מזל עמאר, אשתו של הרב הראשי לישראל לשעבר הרב שלמה משה עמאר. בתפקיד רב המכללה שימש הרב ד"ר דניאל נשיא. משנת 2013 שימש כמנכ"ל המכללה מר אמיר שושן. סמנכ"ל המכללה היה הרב יוסף ויטמן.
בסוף 2016 החליטה המועצה להשכלה גבוהה לסיים את פעילות המכללה החל מ-1 באוקטובר 2017, ולהפסיק את תקצובה על ידי ות"ת, עקב ירידה חדה במספר הסטודנטים במכללה (500 בלבד בשנת הלימודים תשע"ו).
ירון שני

ביוגרפיה

שני הוא בוגר לימודי תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. סרט הגמר שלו, דיספוריה, זכה בפרס הקהל בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בגרמניה וציון לשבח בפסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה.
בשנת 2002, כאשר ניהל את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, פגש שני את סכנדר קובטי והשניים החלו לעבוד ביחד על סרטם העלילתי "עג'מי". במקביל, שני ביים וערך סרטים דוקומנטריים עבור קבוצת אורפאן.
שני מרצה לבימוי, כולל בימוי שחקנים לא מקצועיים (Non-Actors), בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
אם לאם בקהילה

אם לאם בקהילה היא תוכנית תמיכה וליווי, המיועדת לאימהות בשנה הראשונה לאחר לידה. מערך התמיכה מורכב מרכזות אזוריות שתפקידן הוא ניהול מערך של מתנדבות: אימהות ותיקות, אשר עוברות הכשרה ולאחר מכן מלוות באופן אישי את האימהות החדשות. "אם לאם בקהילה" היא גם תוכנית למידה, אשר מנוהלת ויושבת במכללת אורנים, בתוך מערך "שדמות" – מרכז למנהיגות בקהילה.

המודלים התאורטיים על פיהם פועלת התוכנית

התוכנית נותנת מענה למציאות הקיימת בחברה הישראלית. אין אמירה אחת איך נכון להיות אמא אלא הצגת תפיסות שונות ומתן לגיטימיות לכל חוויה שעולה.
מודלים לדוגמה: 
אמא טובה דיה: ויניקוט טבע את המונח "אמא טובה דיה" כדי לתאר אם המספקת את צורכי תינוקה, תוך ניסיון להבין וללמוד את התינוק שלה. עצם המאמץ והניסיון להבין את התינוק הוא המשמעותי. מתוך הבנה שזה אנושי לטעות לעיתים. 
הולדתה של אם: דניאל סטרן מתאר את החוויה הפנימית והפרטית של האם. האימהות מהווה שינוי מהותי עבור האישה. היא מפתחת הלך רוח מחשבתי סביב תפקידה כאם וסביב האחריות שלה. סטרן מתאר את השינויים בעקבות האימהות: ביחס של האישה לעצמה, בזוגיות, במערכות קשרים, היחס של הסביבה אל האם ולהפך ובעבודה. סטרן מציג את נקודת המבט של האם, את החוויות והתנפצות החלומות שאולי נרקמו במהלך ההיריון. 
מלאני קליין: תאוריית יחסי אובייקט – קליין הדגישה את תרומתם של הקשרים עם דמויות מטפלות- בדרך כלל האם, להתפתחותו הנפשית של התינוק. התנסויות אלה מעצבות את תפיסתו העצמית ומהוות בסיס להתפתחות נפשית תקינה. 
שבירת מיתוס האימהות: הציפייה מאימהות היא שתהיינה תמיד נגישות ומסורות עבור ילדיהן, תספקנה את צורכיהם ואף יזהו את הצורך לפני שהילד חש בחסרונו. "מיתוס האמא המושלמת" מעצים, לכאורה, את האימהות, אך בפועל הוא מבטל את חופש הבחירה של נשים. מכיוון שלא משנה איזו אמא את בוחרת להיות - כזאת שיוצאת לעבוד או כזאת שנשארת עם ילדיה, התוצאה תהיה כישלון. 
אף אדם אינו מושלם ואינו יכול לספק את כל צרכיו של האחר. מיתוס "האמא המושלמת" יוצר ציפייה בלתי אפשרית מאימהות, אשר מובילה לשיפוט ואשמה. האימהות מצויות במבחן בלתי פוסק של החברה הקרובה והמעגל הרחב יותר; גם האמא בוחנת ושופטת את עצמה על פי סטנדרטים שאינם אפשריים.
"מיתוס האימהות" מייצר תחרותיות בין אימהות, מוריד את הערך של תפקיד האימהות, מעצים את הילדים, ומסיר את האחריות מהאבות ומהמדינה. 
מודלים אלו, מהווים דוגמה למגוון הרחב של התפיסות אשר נלמדות במסגרת הקורס של הרכזות ומהווים בסיס לידע שמועבר למתנדבות.
תעלת יונים

תעלת יונים (באנגלית: Ion channel) היא מבנה עשוי חלבונים הממוקם בקרום התא של כל התאים החיים.

תפקיד

תעלות יוניות מהוות מרכיב חשוב בתהליכים רבים בגוף כמו הולכה עצבית, קצב הלב, הפרשת הורמונים, תנועה של תאים, הומאוסטאזיס ועוד. ברוב המקרים תעלות משפיעות על שינוי במתח הממברנה עקב שינוי מאזן היונים משני צידיה ובכך גורמות להפעלה של תעלות/רצפטורים אחרים המתווכים תהליך פיזיולוגי.

אופן הפעולה

תעלת היונים מאפשרת מעבר של יונים דרך קרום התא בפעפוע כתוצאה מקיומו של מפל אלקטרוכימי הקובע את כיוון תנועת היונים. קיימים סוגים רבים של תעלות יונים הנבדלות זו מזו בסוג היון אותו הן מסוגלות להעביר ובאופן שבו ניתן להפעיל את התעלה. לולא קיומן של התעלות, יונים כמעט ולא היו יכולים להיכנס לתא או לצאת ממנו בגלל הדו-שכבה הליפידית המרכיבה את קרום התא ומונעת מיונים מומסים במים לעבור דרכה.
רוב התעלות היוניות מבוקרות על ידי מנגנונים שונים, על מנת למנוע דליפה לא מבוקרת של היונים. מנגנונים כאלו יכולים להיות מתח ממברנה (כמו בפוטנציאל פעולה) לחץ פיזי, טמפרטורה, חומציות, קישור חלבונים (כמו חלבוני G), קישור חומרים (כמו אצטיל כולין) ועוד.

מבנה

מרכיבי חלבוני התעלה בחלקם הידרופילים ובחלקם הידרופובים. החלקים ההידרופילים נמצאים בשני קצות התעלה והחלק ההידרופובי במרכז התעלה, כך שמרכז התעלה ממוקם בתוך התווך ההידרופובי של קרום התא, והקצוות פונים אל תוך התא ואל מחוץ לתא שם הנוזלים הידרופילים.

היבטים רפואיים

קיימים גם רעלנים רבים הפועלים על תעלות יוניות כמו הטטרודוטוקסין (רעלן מדג הפוגו החוסם תעלת נתרן תלוית מתח), קפסאיצין (החומר הפעיל בפלפל חריף המפעיל תעלה רגישה לחום) ועוד. בגלל מעורבותן של התעלות היוניות בתהליכים רבים ומגוונים כל כך יש עניין רב במחקר הרפואי למצוא חסמים או מפעילים ספציפיים לתעלות השונות.
מסוק הממונע בכוח האדם

מסוק הממונע בכוח האדם הוא סוג של כלי טיס המונע בכוח שרירי האדם על ידי לפחות אדם אחד. היכולות של המסוק מוגבלות לשימוש בכח שמופעל על ידי שריריו של האדם שמטיס את המסוק, לרוב על ידי דיווש.

פרס סיקורסקי

משנת 1980 ואילך המלכ"ר האמריקני "האגודה האמריקנית למסוקים" (AHS) עורך תחרות בינלאומית לפיתוח מסוק הממונע בכוח האדם. במסגרת התחרות, אשר פתוחה להשתתפות של יחידים וצוותים מכל רחבי העולם, מובטח פרס בסך 250,000 דולרים למשתתף שיצליח לגרום למסוק המונע בכוח שרירי האדם לרחף לגובה של 3 מטרים במהלך טיסה שתימשך לפחות דקה. עד לחודש יוני 2013 לא הצליח אף אחד מכלי הטיס הניסיוניים שהשתתפו בתחרות לאורך השנים לעמוד בדרישות אלו. ב-13 ביוני 2013 הצליחה קבוצת אירוולו (AeroVelo) מקנדה לעמוד בדרישות פרס סיקורסקי והוא הוענק לה בטקס שנערך ב-11 ביולי 2013.
דורון בראונשטיין

דורון בראונשטיין (נולד ב-2 במאי 1976) הוא אמן רב-תחומי ישראלי. ספריו עוסקים גם בתחום הלהט"ב, שוויון לטרנסג'נדרים ואימוץ ילדים בזוגות חד-מיניים בישראל.

ביוגרפיה

במשך 7 שנים התגורר בניו יורק והופיע בשם אפולו בראון . בניו יורק כתב ספרות ושני מחזות שהוצגו על במות. בהופעותיו כאמן פרפורמנס בלטו הסיסמאות הפרובוקטיביות, הטעונות מבחינה פוליטית, בעיקר בחולצות הטריקו שהכין בעצמו. בשנת 2001 הוציא אלבום הבכורה ומספר סינגלים. אחד מהם, "מסיבה במכנסיים" הופיע בסרט Religulous.
ב-2003 פתח בראונשטיין שני בוטיקים בלואר איסט סייד של ניו יורק. אחד בסנט-מרקס פלייס (נסגר בשנת 2004), והשני ברחוב אורצ'רד נסגר ב-2009.
ב-2008 פרסם בראונשטיין סדרה של חולצות טריקו עם סיסמאות פרובוקטיביות על המועמד לנשיאות ברק אובמה, כולל "אובמה = היטלר", "אובמה הוא העבד שלי", "היהודים נגד אובמה" ו"מי הרג את אובמה?"
בשנת 2015 הופיע בתוכנית הטלוויזיה הישראלית "הכוכב הבא", שם הוא שר שני שירים מקוריים.
המוזיקה של בראונשטיין מורכבת בעיקר ממילה מדוברת, ולעיתים קרובות התייחסויות או מיניות לסלבריטאים, פוליטיקאים ואנשי דת. ב-1999 החל לכתוב ספרים ומאז הוציא לאור 7 ספרים באנגלית ועוד 13 ספרים בשפה העברית. תוכן הכתיבה שלו כולל חיבורים פילוסופיים, מחזות, שירים, ולעיתים קרובות נוגע למיניות. בראונשטיין עצמו הוא ביסוקסאל מוצהר ופעיל להט"בי.
בשנת 2017, הוציא את השיר People without feelings המבקר את דונלד טראמפ על כך שלא נתן לטרנסג'נדרים להתגייס לצבא האמריקאי, השיר מתכתב עם תמונה אימפרסיוניסטית של כרמלה גרוס ואגנר ובקליפ נראה בראונשטיין לובש חולצה עליה כתוב "טראמפ, היטלר, ביבר."
בנוסף הוא כותב את הבלוג "חי תרבות".

מוזיקה

המוזיקה של בראונשטיין היא בעיקר שירת ספוקן וורד. עם זאת, הוא יצר גם שירים אינסטרומנטליים ווקאליים.
השירים שלו מתמקדים לעיתים קרובות בסלבריטאים אמריקנים, סאטיר את האובססיביות של תרבות הפופ האמריקאית. כמה שירים מורכב מסיפורי חדשות כוזבים על סלבריטאים, כמו "ג'נה ג'יימסון מתה". שירים אחרים מציגים סלבריטאים בדרכים סוריאליסטיות, כגון "שאלות ותשובות - על הנרתיק של עמל אלעמודין" וכיוצא בזה.
גם בשירתו של בראונשטיין נוטלים תכופות את נושא היהדות, את דתו, את הנאציזם ואת אדולף היטלר. אחד משיריו אומר: "אם לא הייתי יהודי, הייתי נאצי, או
נושא נפוץ אחר במוזיקה של בראונשטיין הוא הביטוי "אחרי הכל", שפעמים רבות פועל במקום הצדקה רציונלית להצהרה סוריאליסטית. דוגמה לשימוש כזה באה שירו ​​"המילים האחרונות של מישל אובמה", אשר קובע "אחרי הכל, ישו היה גם שחור!"
רכבות 68-80-88

רכבות 68-80-88 הוא שיר של דני רובס המוקדש לג'ון לנון. זהו השיר השני באלבומו הרביעי "בגוף ראשון" (1991), אורכו ארבע דקות ושלושים ושש שניות (4:36), והוא השיר המוכּר ביותר מבין שירי האלבום. השיר נכלל גם באלבום האוסף של רובס "עשור! או שאני יורה..." (1994). רובס שר אותו כמעט בכל הופעותיו והוא השיר היחיד פרי עטו שהוא מבצע בהופעותיו משירי הביטלס. הוא נוהג לספר בפירוט את הסיפור מאחורי השיר, החל מתיאור יום הרצח של לנון וכלה באופן שבו הוא השפיע על חייו.

הרקע לשיר

סדר האירועים בשיר מתחיל דווקא מהשנה האמצעית ונגמר בשנה הקדומה יותר. דהינו שרובס כתב את השיר כשהעלילה מתחילה ב-1980, ממשיכה ב-1988 ונגמרת ב-1968.

1980

ב-1980 היה רובס נשוי טרי לאשתו הראשונה דינה והם התגוררו בכיכר דיזנגוף בתל אביב ועברו מדירה בצד אחד של הכיכר לדירה בצד השני. ב-8 בדצמבר 1980, היום בו נרצח ג'ון לנון בידי מארק צ'פמן, הגיעו המובילים והעבירו את כל הארגזים לדירה החדשה ורובס, אחרי לילה של הופעה, נשאר לישון על מזרן בדירה הישנה עם טרנזיסטור פועל לצדו. רצף שירים של הביטלס משך אותו מתוך השינה ואז הוא שמע את קולו ה"קודר" של יואב קוטנר מכריז "ולמי שעוד לא שמע את הידיעה, הלילה נרצח ג'ון לנון". רובס, שהוא מעריץ ביטלס מושבע, קיבל בכאב את הידיעה המרה ורץ לאשתו, ששמעה אף היא את הידיעה ממקור אחר. הם נפגשו בכיכר והתחבקו באבל משותף על לנון, היוצר האהוב שהשפיע על חייהם.

1988

ב-1988 יצא לאקרנים הסרט "דמיין" (Imagine: John Lennon), סרט תיעודי על חייו של לנון. הסרט הורכב מראיונות עם בני משפחה וקולגות של לנון ומקטעי ארכיון. בין המרואיינים הייתה סינתיה לנון, אשתו הראשונה. ג'ון וסינתיה התחתנו צעירים, באופן לא מתוכנן, ב-1962, לאחר שהיא גילתה שהיא בהיריון עם בנם ג'וליאן, שלבסוף המשיך את דרכו של לנון והפך לזמר. נישואיהם ידעו קשיים ומשברים רבים, והסתיימו סופית ב-1968, אך היו לכך רמזים מטרימים, ועל רגע כזה סיפרה סינתיה בסרט.

1968

בתחילת 1968 נסעו חברי הביטלס ובנות זוגם למהרישי מהש יוגי בהודו. הזוג לנון נפרדו זמן קצר לאחר ששבו לאנגליה, אך למעשה הסיפור שמתארת סינתיה בסרט התרחש באוגוסט 1967, כשהביטלס נסעו לשמוע את המהרישי בפעם הראשונה, בסמינר בנסיעה בבנגור, ויילס, שקוצרה עקב מותו הפתאומי של אמרגן הלהקה בריאן אפשטיין. חברי הלהקה נסעו לבנגלור ברכבת, והתחנה בלונדון שקקה המולת מעריצים, אנשי תקשורת, שוטרים ונוסעים. ג'ון, שהיה רגיל שיש מי שדואג עבורו לציוד, רץ לרציף עם חבריו ללהקה. סינתיה נשארה מאחור עם המזוודות, ניסתה למהר בעקבותיו תוך שהיא מפלסת את דרכה בין ההמון, אך כשהגיעה לרציף, עוכבה בידי שוטר שלא זיהה אותה; הוא חסם את דרכה והבהיר לה שהיא איחרה את הרכבת. סינתיה סיפרה כי ראתה בכך רגע סימבולי שסימן את תום היחסים ביניהם – ג'ון ברכבת המתרחקת, ממשיך קדימה, בשעה שהיא נשארת מאחור על הרציף, מוצפת דמעות.
דוד באטוויניק

ביוגרפיה

באטוויניק נולד בשנת 1920 בעיר וילנה שבפולין (כיום בירת ליטא). בגיל 12 החל את לימודיו בקונסרבטוריון "יידישער מוזיק" בעירו. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התיישב בלודז'. מאוחר יותר למד בקונסרבטוריון למוזיקה סנטה צ'צ'יליה (איט') שברומא. ב-1956 היגר למונטריאול ועבד כמורה למוזיקה ומנהל מקהלה בבית הספר היהודי "פרץ" ובתלמוד תורה. לתקופה קצרה פרסם את כתב העת'"דר נייער דור" ("הדור החדש") ואת העיתון הסאטירי "שמייזר" ("המצליף").
ב -2010 יצא לאור ספרו "משואה לחיים" (ביידיש: פון חורבן צום לעבען), בהוצאת הליגה ליידיש (ניו יורק). ספר זה מכיל 56 יצירות מקוריות, כולל שירי שואה ביידיש, שירי ילדים וקומפוזיציות מקהלות, עם שירים של משוררים שונים, חלקם של באָטוויניק עצמו. בשנת 2017 יצא לאור תקליטור המכיל 15 שירים תחת הכותרת "משואה לחיים": שירי אמנות ביידיש. בתקליטור מופיעים, בין היתר, הזמרים ליסה וילסון, ג'ון פקרד, איאן דנולפו ולואי דנטו.
ישכר דב בארון

רבי ישכר דוב (בער) בארון מרדושיץ מכונה גם הסבא קדישא מרדושיץ (ה'תקכ"ה-י"ח בסיוון ה'תר"ג) היה אדמו"ר חסידי, אבי שושלת רדושיץ ורב ברדושיץ ובפשדבורז.

תולדותיו

נולד בשנת ה'תקכ"ה לרבי יצחק, שהיה משב"ק אצל המגיד ממעזריטש. כאשר הגיע רבי יצחק לפרקו, הפציר בו המגיד ממעזריטש שישא לאישה את מרים, המשרתת המכוערת והחולנית שלו. בתמורה למעשה זה הבטיח המגיד לרבי יצחק שיוולד לו בן שיאיר את העולם.
בצעירותו התגורר רבי ישכר דב בחמלניק שם שירת את רבי אליעזר ליפא וויסבלום שהתגורר שם. באותה תקופה עוד לא התפרסם שמו, והוא חי בעוני.
למד אצל רבי אלימלך מליז'נסקרבי משה לייב מסאסוב, החוזה מלובלין, המגיד מקוזניץ, רבי מנחם מנדל מרימנוב,היהודי הקדוש מפשיסחא ורבי אברהם יהושע השל מאפטא.
היה ידוע בדורו כבעל מופת גדול ורבים נהרו לפתחו. אחד מצאצאיו הוציא את הספר 'נפלאות הסבא קדישא', בו יש עדויות על רפוי חולים למעלה מדרך הטבע, ועל תחיית המתים.
הסבא קדישא נפטר ביום שישי ערב שבת פרשת שלח, י"ח בסיוון ה'תר"ג.
ניהול

ניהול הוא תהליך או אוסף הפעולות של הנהגה והובלה של ארגון. בניהול נעשה שימוש במשאבים שונים, ובכלל זה משאבי אנוש, הון, נכסים חומריים ונכסים לא-מוחשיים, לצורך השגת מטרות שונות של הארגון.
ניהול הוא גם תחום אקדמי, אשר נלמד ונחקר באוניברסיטאות מובילות ברחבי העולם. בעבר, היה חלק מהפקולטה למדעי החברה, אך כיום ברוב האוניברסיטאות המובילות העיסוק בו נעשה בפקולטה נפרדת או כחלק מתוכנית נפרדת תחת תוכניות למנהל עסקים ומדיניות ציבורית.

תפקידי הניהול

על-פי ממצאי מחקר שערך פרופ' הנרי מינצברג, למנהלים עשרה תפקידים, או דפוסי התנהגות, אשר נחשבים למהותיים לקיום עבודתם. אלה ניתנים למיון על פי שלוש קבוצות, והן: תפקידים בינאישיים, תפקידי מידע ותפקידי החלטה.
Web bug

web bug הוא אובייקט שמוטמע בדף אינטרנט או בדואר אלקטרוני ומאפשר לברר האם הדף או הדואר נצפה על ידי המשתמש. בדרך כלל, האובייקט מוסתר מהמשתמש. באובייקט זה עושות שימוש תוכנות דואר אלקטרוני מסוימות המאפשרות לברר האם הדואר נקרא על ידי המשתמש. אתרי אינטרנט עשויים לעשות שימוש באובייקט לצורכי מעקב, בדרך כלל למטרות פרסום.
ז'אן-פייר סובאז'

קורות חייו

סובאז' נולד בפריז שבצרפת. 
את עבודת הדוקטורט עשה בהנחיית ז'ן-מארי להן (מי שיהיה חתן פרס נובל 1987), באוניברסיטה על שם לואי פסטר (כיום אוניברסיטת שטרסבורג). בעבודת מחקר זו תרם לפיתוח החלוצי של סינתזת ליגנדים מסוג קריפטנדים .
לאחר שהשלים פוסט-דוקטורט במחקר משותף עם מלקום גרין  שב לשטרסבורג עם מינויו למרצה.
סובאז' מדען פורה, חקר במספר תחומים בהם "חיזור אלקטרוכימי של פחמן דו-חמצני", ופיתוח מודלים של "מרכז התגובה" בפוטוסינתזה.
ענף מרכזי במחקרו הוא "טופולוגיה מולקולרית" (יישום תובנות מטופולוגיה מתמטית בכימיה סופרא מולקולרית) ובפרט "ארכיטקטורות מולקולריות משולבות מכנית". במחקריו תיאר סינתזת "קטניינים" , מקרומולקולות שהן למעשה כלים ננומטריים, וקשרים כימיים על פי "קואורדינציית קומפלקסים" .
ב-26 במרץ 1990 נבחר לעמית מכותב של האקדמיה הצרפתית למדעים וב-24 בנובמבר 1997 לחבר מן המניין. 
פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת שטרסבורג.
זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 2016.
אחמד טוקאן

ביוגרפיה

אחמד טוקאן נולד ב-15 באוגוסט 1903 בשכם למשפחת טוקאן. משפחתו הייתה בת ברית מסורתית של בית האשם ומקורבת לשלטון (בין היתר בת המשפחה עליא טוקאן הייתה לאשתו השלישית של המלך חוסיין בשנת 1972). טוקאן למד בביירות ובהמשך באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1944 הוא התמנה למנהל בית ספר כדורי לחקלאות בטולכרם. במסגרת תפקידו הוא ארח בבית הספר את חברי ועדת אונסקו"פ בביקורם בטולכרם ביוני 1947. 
באפריל 1950 מונה לשר החינוך והעבודה, תפקיד בו החזיק במספר ממשלות. בתחילת מרץ 1951 מונה טוקאן לשר החוץ, אולם הוא הודח מתפקידו לאחר כחודש וחצי, על רקע חילוקי דעות עם המלך על יחסי החוץ ובמיוחד הקשרים עם ישראל. עם זאת, הוא המשיך להיות מעורב בענייני חוץ לאחר רצח עבדאללה. בספטמבר 1951 הוא שותף במשלחת הירדנית לוועידת פריס ובשנים 1951–1953 היה נציג ירדן בוועדת שביתת הנשק. בתחילת 1954 הוא מילא את מקומו של שר החוץ, חוסיין אל-ח'אלידי, שהיה חולה.  באפריל 1954 הוא התפטר מהממשלה ובמאי 1954 התמנה ליועץ לענייני חינוך באונר"א. בשנת 1961 הוא עבר מאונרר"א לכהן כיועץ לענייני חוץ בבנק העולמי. בתפקידים אלו התגורר שנים רבות בז'נבה. 
באפריל 1967 הוא מונה לשר החוץ בממשלתו של סעד ג'ומעה. בתחילת אוגוסט 1967 הוא עבר לכהן כסגן ראש הממשלה והמשיך לכהן בתפקיד זה גם בממשלתו של בהג'ת א-תלהוני. בדצמבר 1968 הוא קיבל לידיו גם את תיק ההגנה ובמרץ 1969, עם הקמת ממשלתו של עבד אל-מונעם א-ריפאעי, הוא קיבל לידיו גם את תיק החוץ. בסוף יוני 1969, הועבר משרד ההגנה לאחריותו של עמר חאמש, אולם בסוף אוגוסט הושב תיק ההגנה לאחריותו של טוקאן. באפריל 1970 קיבל טוקאן לאחריותו גם את המשרד לעניינים כפריים ועירוניים. טוקאן לא נכלל בממשלתו של עבד אל-מונעם א-ריפאעי שvוקמה בסוף יוני 1970 ונועדה לרצות את תומכיהם של אש"ף.
בפרוץ אירועי ספטמבר השחור ב-16 בספטמבר 1970 מונה טוקאן לראש לשכתו של המלך חוסיין. ב-26 בספטמבר מונה טוקאן לראש ממשלה חצי אזרחית במקום ראש הממשלה הצבאית הזמנית מוחמד דאוד. בצו המינוי כתב חוסיין שלאחר "הימים השחורים" על ממשלת טוקאן "להחזיר את הסדר על כנו, להשליט ביטחון בקרב האוכלוסייה ולסלול את הדרך להתפייסות לאומית". מינוי פלסטיני לראש ממשלה אמור היה להציג נדיבות של מנצחים ביחס לארגונים הפלסטיניים ולקרוא להפסקת האש ולחזרת החיים למסלולם. יום לאחר שמונה לראש ממשלה נחתם הסכם הפסקת אש בקהיר בין ראש אש"ף יאסר ערפאת לבין המלך חוסיין. למרות ההסכם, הלגיון הירדני המשיך לפעול כנגד הפדאיון בצפון המדינה.  טוקאן התפטר מראשות הממשלה כחודש לאחר שקיבל לידיו את התפקיד, ב-28 באוקטובר 1970. ירש אותו בתפקיד וספי א-תל, שהיה ידוע במדיניותו הקשוחה כלפי הארגונים הפלסטיניים. טוקאן מונה במקום זאת להיות שר החצר.
בדצמבר 1974 מונה טוקאן לחבר הסנאט הירדני.
טוקאן נפטר בעמאן בשנת 1981 לאחר מחלה. אחותו פדווא טוקאן היא משוררת פלסטינית ידועה.
Roller Coaster

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי רודני ג'רקינס, ג'סטין ביבר, ג'וליאן סבירסקי, וג'וש גודווין, והוא הופק על ידי ג'רקינס גם כן.
טרארלגון

היסטוריה

מתיישבים אירופאים הגיעו לאזור לראשונה בשנות הארבעים של המאה ה-19 ועד מהרה הוקמו על האדמה הפורייה של האזור חוות בקר לייצור חלב. העיירה הוקמה בראשית שנות השישים וב-1861 נפתח במקום סניף דואר. ב-1877 הושלמה סלילתה של מסילת הברזל שקישרה את טרארלגון למלבורן והדבר גרם לדחיפה כלכלית של העיירה. עד לשנות השלושים של המאה ה-20 המשיכה כלכלתה של טרארלגון להתבסס על חקלאות וב-1936 נפתח ליד העיר מפעל לייצור נייר. העיירה נכללה במסלול ביקורם של המלכה אליזבת השנייה ושל הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו במרץ 1954. ב-1964 הוכרזה טרארלגון כעיר.

כלכלה

הענף הכלכלי העיקרי של העיר הוא התעשייה. בנוסף מתבצעת בקרבת העיר כריית פחם. בעיר פועלת תחנת כוח גדולה המקושרת לרשת הארצית. ענף נוסף הוא ענף היערנות שאליו קשור גם מפעל הנייר המקומי. החקלאות המקומית מבוססת על גידול צמר ומוצרי חלב ועל גידול ירקות.
איביצה באגו

ביוגרפיה

באגו נולד בקאנין שבקרואטיה לאם מעצבת אופנה ואב ששירת בצבא היוגוסלבי ולו אח גדול ואחות קטנה, כילד מגיל צעיר החל לעסוק בספורט והחזיק בתואר אלוף קרואטיה בהתעמלות קרקע וקפיצה במוט. כשהיה בן שש פרצה המלחמה בבלקן ואביו הלך להילחם בעוד אמו איבדה את עבודתה והמשפחה עברה להתגורר במקלט.
באגו השתתף באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במלבורן בנובמבר 2005. הוא זכה במדליית ארד בתרגיל קרקע בגביע העולם בהתעמלות בקטגוריה ב' שנערך בטהראן, איראן בשנת 2006.
עקב תאונת אימונים החל להשתתף בתוכנית מציאות בארצו בה הזוכה יישחק בסרט מוזיקלי, הוא נבחר לרקדן הכי טוב בתוכנית, אך לבסוף הפקת הסרט לא יצאה לפועל. לאחר התוכנית הצטרף לתיאטרון המוזיקלי של זגרב והופיעה במחזות היפה והחיה, שיקגו ובילי אליוט, הוא קיבל הצעה להופיע בלהקת סירק דו סוליי אך סירב.
במהלך סיור של להקתה של ענבל פינטו בקרואטיה הוא ניגש למבחני בד ללהקת המחול והתקבל, עקב כך עבר להתגורר בישראל. המסגרת הלהקה הוא לקח חלק בין השאר במופעים "אויסטר", "הידרה" ו"שייקר", ב-2008 עבר ללהקת "ורטיגו" והחל להתגורר בקיבוץ נתיב הל"ה שם נמצא מרכז הלהקה, במסגרת ורטיגו הוא לקח חלק במופע "רעש לבן", רקדנים וכראוגרפים רבים שעבדו עמו ציינו את הכריזמה שלו והוא הוגדר כרקדן מחונן.
הוא דגמן בארצו תקופה ובישראל השתתף בהפקות אופנה של המוסף זמנים מודרניים ובמגזין גו ודגמן לחברות דיזל ורנואר, ב-2009 הוביל את הקמפיין לרשת "אירוקה".
ב-2009 התפרסם כשהשתתף בתוכנית לא נפסיק לרקוד שם הגיעה למקום השני, באותה שנה הופיע בבלט קונטיקט.
ב-2010 ו-2011 שימש רקדן בלהקת המחול הקיבוצית ולקח חלק במופעים "אינפראדום", "זיכרון דברים", "טרנספורמר", "אקודום", "60 הרץ" ו-"בין קודש לחול". הוא משמש גם ככוריאוגרף ומדריך לריקוד בין היתר לימד בבלט של ניקוסיה, קפריסין.
הראש המכני, רוח זמננו

רקע היסטורי

היצירה עוסקת בשינויים שחלו במבנים חברתיים וטכנולוגיים בעקבות המציאות במחצית הראשונה של המאה ה-20: עלייתם של ממשלים טוטליטרים, החיים שלאחר מלחמות הבלקן, לאחר מלחמת העולם הראשונה טרום מלחמת העולם השנייה, כמו גם בהיבטים שקשורים אנתרופולוגיה מקומית בדגש לבורגנות הגרמנית.

תיאור היצירה

האסמבלז׳ מורכב מראש עץ מגולף, אשר שימש כבובה לפאות נוכריות במספרה. על ראש הבובה מוצבת כוס מתקפלת, ממנה יורד סרט מדידה קרוע במרכז המצח, לידו לוח קטן ועליו המספר 22, שעון עם מנגנון חשוף, על האוזן השמאלית נרתיק עור ובו צילינדר של מכונת כתיבה וארנק כסף מעור. מצד ימין מכשיר מדידה וסרגל עץ. נוכל למצוא מסמרים וברגים נעוצים באקראיות בראש הבובה. האוסמן בוחר ומשתמש בחפצי ׳רדי מייד׳, אותם הוא אוסף מן המציאות החוץ אומנותית, חפצים המצויים סביבו ביום יום וזמינים לכל אדם.
מערכת היחסים בין החפצים וראש הבובה מבטאת את חדירת הגבולות אל הדימוי המרכזי. הם יוצרים צלילית חדשה אשר הופכת את הראש המקורי לסוג של ראש מכונה. נוכל לזהות קבוצות של חפצים מעולם תכן דומה למשל; קבוצת חפצים המייצגת טכנולוגיה: צילינדר מכונת כתיבה, מכשיר מדידה, מנגנון של שעון, חלקי מצלמה. קבוצת חפצים המייצגים את עולם המספרים והסדר: לוח עליו המספר 22, סרגל מדידה, סרט מדידה, מנגנון השעון מתקשר גם לקבוצה זו. האוסמן בוחר בחפצים שבורים בעלי איכות אסתטית פרגמטית, אלה מעניקות לנו רעיון לגבי תפיסתו של האוסמן בנוגע לחוסר שלמות, זמניות והתכלות החפצים הללו.

הראש המכני

היבט מרכזי ביצירתו של האוסמן עוסק בביקורת שנגזרת מחיבור חפצים טכנולוגיים עם בובת ראש המסמנת את האדם. האוסמן לוקח דימוי, אשר במקור נראה אנושי למדי והופך אותו לעל-אדם, זאת ע״י חיבור של אלמנטים טכנולוגים אשר מערערים את האנושיות. הראש המכני של האוסמן מציע את עצמו כפליט בורגני של החברה המודרנית. החפצים מעיקים בצורה אבסורדית לבובת הראש הפסיבית ויוצרים מחזה חדש, שילוב של אלמנט אורגניואלמנט טכנולוגי.
רעיון הקיבורג מעלה את תפיסת הזהות הטרוגנית והפוסט-מודרנית, הפילוסופיה המכניסטית של האוסמן התפתחה באמצעות ביקורת על המודלים הפרוידיאנים ומתמקדת ביתר דיוק עם בחירתו המודעת או הלא מודעת, להשתמש במודל של קיבורג כדי לייצג את האדם ההיברידי החדש: דמות אורגנית למחצה, ממוחשבת למחצה, אוטומטית למחצה, המופיעה בתדירות גבוהה יותר בעולם המודרני. האוסמן ראה את הקיבורג כדמות שיכולה לייצר לעצמה של זהות עצמית.
Die Zeit, die Tag und Jahre macht, רי"ב 134א

Die Zeit, die Tag und Jahre macht (בעברית: זמן, היוצר את היום והשנה) רי"ב 134א, היא קנטטה חילונית לחתונה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. הוא הלחין אותה בהיותו בעיר קטן וביצע אותה ב-1 בינואר 1719, כברכה לנסיך אנהלט-קטן לכבוד השנה החדשה. ביצוע כזה לכבוד אדם מסוים נקרא גם סרנדה.

רקע והיסטוריה

באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר מוזיקה בסגנון חופשי יותר כגון הקונצ'רטי הברנדנבורגיים. המוזיקה לרוב הקנטטות שלו מתקופה זו אבדה, למעט שלוש: רי"ב 202, רי"ב 173א והנוכחית, שכולן נכתבו לביצוע לא כנסייתי. ב-1723 עבר ללייפציג וניהל בית ספר למוזיקה וכן היה אחראי למוזיקה בכמה כנסיות בעיר.
את הלברית כתב כריסטיאן פרידריך הונולד (Christian Friedrich Hunold), סופר גרמני בן התקופה שלימד באוניברסיטת האלה-ויטנברג ושיתף פעולה עם באך בכתיבת טקסטים ליצירות שלו. הטקסט מתאר דו-שיח בין דמויות אלגוריות: הזמן שמייצג את העבר וההשגחה העליונה שמייצגת את העתיד, ועוסק בנסיכות ובהנהגתו של הנסיך.
בשנת 1724, כשכבר עבד בלייפציג, חיבר באך טקסט חדש לאותה מוזיקה ויצר את הקנטטה רי"ב 134, אותה ביצע לכבוד חג הפסחא באותה שנה. את הטקסט החדש הוא כתב על דפי הקנטטה המקורית, מתחת לטקסט הקיים וערך קלות את המוזיקה. השינויים האלו גרמו לכך שהן הקנטטה המקורית והן החדשה ניזוקו. ב-1881 פרסמה חברת באך חלקים מהקנטטה ששרדו, בכרך 29 של פרסומיה. את השחזור של הטקסט המקורי ערך פיליפ ספיטה (Philipp Spitta), מוזיקולוג גרמני בן המאה ה-19 שכתב ביוגרפיה על באך, זמן קצר לאחר מכן. ב-1950 ערכה חברת באך החדשה מחקר נוסף ומצאה את המוזיקה המקורית והערוכה.

הקלטות

היצירה לא מבוצעת רבות והיא הוקלטה פעמים ספורות בלבד, בעיקר כחלק מפרויקטים של הקלטת הקנטטות כולן. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את טון קופמן (ב-1998), הלמוט רילינג (ב-2000) ומסאקי סוזוקי (ב-2011).