google/wiki40b huggingface dataset:
בלייר בראון

ביוגרפיה

בראון נולדה בוושינגטון, בתם של אליזבת אן, מורה ושל סוכן המודיעין מילטון הנרי בראון.
לבראון ילד אחד עם השחקן ריצ'רד ג'ורדן שנפטר ב-1993.

קולנוע

בראון הופיעה בפעם הראשונה בקולנוע ב-1973 בדרמה "המרוץ אחר הגלימה".
בראון הגיעה לשיא הקולנועי שלה בתחילת שנות ה-80 עם הופעותייה בסרט האימה הבדיוני של קן ראסל "מצבים משתנים", בתור אמילי אשתו של הפרופסור ד"ר אדוארד ג'סופ (ויליאם הארט) ובקומדיה בהפקתו של סטיבן ספילברג "הימים והלילות של מולי דוד" בתפקיד ד"ר נל פורטר, שהעמיד אותה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי.
ב-1999 השתתפה לצידם של ג'וני דפ ושרליז תרון במותחן "אשת האסטרונאוט" וב-2003 בדרמה "דוגוויל" בתור גברת הנסון.

טלוויזיה

הופיעה במיני סדרות "קפטנים ומלכים" ו"קנדי" בתפקיד ז'קלין קנדי-אונאסיס שהקנה לבראון מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
בראון בנתה לעצמה שם של שחקנית קומית מצליחה בסוף שנות ה-80, כאשר הועמדה לחמישה פרסי אמי על תפקידה בתור הגרושה הניו יורקית מולי ביקפורד בסדרה הקומית "הימים והלילות של מולי דוד".
כיום משחקת בראון בסדרת הדרמה הבדיונית של ג'יי ג'יי אברהמס "פרינג'" בתפקיד נינה שארפ, הסמנכ"לית הבכירה של חברת הטכנולוגיה המתקדמת "מאסיב דיינמיקס". 
בשנת 2011 השתתפה בלייר בראון בתפקיד אורח בסדרה "השמים נופלים" בתור אישה שמשתפת פעולה עם הרחפנים.
בשנת 2015 החלה לגלם את דמותה של ג'ודי קינג, מנחה תוכניות הבישול המפורסמת בסדרת הדרמה הקומית "כתום זה השחור החדש" של רשת נטפליקס.
בסדרה גילמה בלייר את תפקיד 'ג'ודי קינג', סלבריטאית שנכנסה לכלא בגין עברות מס.

תיאטרון

בשנת 1976 עשתה בראון את הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזמר "אופרה בגרוש".
ב-1995 שיחקה במחזה "ארקדיה" וב-1998 בגרסה המצליחה למחזמר "קברט".
בשנת 2000 זכתה בראון בפרס הטוני על הופעתה במחזה "קופנהגן", שיחקה בנוסף גם במחזמר "המת של ג'יימס ג'וייס".
קייט מילר-היידקי

קריירה

מילר-היידקי החלה בקריירתה בשנת 2005, מאז זכתה במגוון פרסים, בעיקר בתחום האופרה. בשנת 2019 התמודדה מילר-היידקי בקדם האירוויזיון האוסטרלי - Australia: You Decide וזכתה במקום הראשון כאשר גברה על להקת Electric Fields עם שירם "Happy 2000 and Whatever" בפער של 21 נקודות (135 נקודות לעומת 114).
קייט-מילר היידקי התמודדה באירוויזיון 2019 בישראל, בלווי על ידי זמרי ליווי ישראליים וסיימה במקום התשיעי עם 284 נקודות.

חיים פרטיים

בשנת 1998 סיימה מילר-היידקי את בית הספר האנגליקני לבנות סנט איידן, לפניו למדה מילר-היידקי בבית ספר חילוני. לאחר שסיימה את בית הספר למדה מילר-היידקי בקונסרבטוריון הלאומי של קווינסלנד תואר ראשון במוזיקה קלאסית כאשר היא מסתמכת על מלגה מלאה. לאחר מכן, למדה מילר-היידקי תואר שני במוזיקה. כזמרת קלאסית היא זכתה במגוון פרסים (בין השנים 2000-2005). את הופעתה האופראית הראשונה עשתה בשנת 2005 באופרה של קווינסלנד בתפקיד פלורה באופרה "The Turn of the Screw".
בשנת 2016, ילדה מילר-היידקי לבעלה קאיר נוטול ילד ראשון, הוא זכה לשם ארני אדוארד מילר נוטול.
פרושוביצה

תולדות היישוב

פרושוביצה נזכרת לראשונה בשנת 1222, ובשנת 1358 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-15 התקיימו בעיירה ימי שוק שבועיים, והיא הפכה למרכז מלאכה אזורי. במהלך המאה ה-17 דעכה העיירה, בשל שריפות, מגיפות ופשיטות שפקדו אותה.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869 נטלו הרוסים את זכויות העיר של היישוב, ואלה הושבו לו רק בשנת 1923, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי פרושוביצה

יהודים ישבו בעיירה עוד טרם פרעות ת"ח ות"ט, אך יישוב זה נחרב במהלך מאורעות אלו. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה עצמאית, ובין מלחמות העולם נמנו בה כ-2,000 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בשנים אלה נוסדו בעיירה תלמוד תורה, בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה בידי הגרמנים, וב-7 בספטמבר 1939 נכנסו אליה חיילי הוורמכט. במהלך קרב שהתרחש במקום נהרגו מספר יהודים, ובהם ילדים. מספר ימים לאחר מכן, ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה בשדה פתוח, ובזמן זה, בזזו יחד עם הפולנים המקומיים את רכושם. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, איסור הליכה על מדרכות, החרמת עסקים וחובת התייצבות לעבודות כפייה מפרכות ומשפילות.
בשנת 1940 הובאו לעיירה למעלה מ-1,000 פליטים יהודים מאזור קרקוב, ומשנת 1941 חייבו הגרמנים את היודנרט המקומי לספק להם עובדים למחנות עבודה בסביבת העיירה. מעת לעת פשטו על העיירה שוטרים גרמנים, וביצעו בה מעשי התעללות ורצח של יהודים, תוך הטלת סכומי כופר גבוהים על הקהילה.
ב-29 באוגוסט 1942 נצטוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר השוק בה, ושם הועלו על עגלות באלימות רבה בידי שוטרים פולנים, תוך רצח חלקם, והוסעו למחנה המעבר בסלומניקי, ממנו שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. בשעת הגירוש הכריז הכרוז המקומי בעיירה, לצלילי פעמוני הכנסייה, על כך שהעיירה נפטרת מיהודיה לנצח. לאחר מכן, ערכו הגרמנים והפולנים מצוד קפדני בעיירה, ורצחו את היהודים שנתגלו במקומות מסתור בה.
לאחר האקציה נותרו בעיירה בין 100 ל-200 יהודים. מעת לעת ביצעו בהם הגרמנים והפולנים מעשי רצח, ובמקרה אחד רצח איש גסטאפו חמישה מבניו של אחד היהודים לעיניו ולעיני הקהל הפולני, כאשר האב קשור בחבל, ולאחר מכן נרצח גם הוא. היהודים שעוד נותרו בעיירה שולחו בנובמבר 1942 לגטו מייחוב, ומשם הועברו לבלז'ץ.
יהודים מעטים מהעיירה שעוד הצליחו להסתתר בכפרי הסביבה נרצחו ברובם בידי איכרים פולנים, ובהם משפחות שלמות. מקהילת פרושוביצה שרדו את השואה כ-60 יהודים, אך אלו לא שבו להתגורר בה, לאחר ששניים מהם נרצחו עם שובם בידי פולנים לאומנים.
כריסטיאן סירגי

קריירה

סירגי התחיל את הקריירה שלו בפוליטכניקה גאלאץ מהליגות הנמוכות. בשנת 2007 חתם באוצלול גאלאץ. ב-6 בדצמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד ואסלוי. בעונת 2010/2011 זכה עם המועדון באליפות הראשונה בתולדותיה. ב-2 בנובמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בהפסד 2-0 למנצ'סטר יונייטד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
בקיץ 2014 חתם במכבי נתניה. בתום העונה עזב וחתם בקונקורדיה קיאז'נה וכעבור חצי עונה חתם בארמיס ארדיפו.
במרץ 2017 חזר לרומניה וחתם בפאנדורי טרגו ז'יו.
באוגוסט 2017 חתם בגז מתאן מדיאש.
ביולי 2019 סירגי חתם בפטרולול פלוישט.
אלכסיי פיודורוב

אלכסיי פיודורוב (ברוסית: Алексей Фёдоров ; יליד 27 בספטמבר 1972) הוא שחמטאי סובייטי-בלארוסי בעל דרגת רב-אמן. אלוף בלארוס בשנים 1993 ,1995 ,2005 ו-2008.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום החמישי בבלארוס לפי מד כושר.

ביוגרפיה

אלכסיי פיודורוב נולד במוגילב בתקופה בה הייתה חלק מברית המועצות. עד שנת 1992 ייצג את ברית המועצות ומשנת 1993 מייצג את בלארוס. השתתף בשבע אולימפיאדות לשחמט עם תוצאה ממוצעת של 54.3 אחוז (+22=32-16) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
פיודורוב השתתף באליפות העולם שארגנה פיד"ה בשנים 1999, 2000 ו-2002. בשנת 1999 הודח פיודורוב בסיבוב הרביעי ובשנים 2000 ו-2002 הודח בסיבוב הראשון.
פיודורוב נחשב למומחה בתחום הפתיחות ובעיקר בגמביט המלך ובהגנה סיציליאנית בהסתעפות הדרקון ובהתקפת ולימורוביץ'.
סרגוסה

מקור השם

שמה של סרגוסה נגזר מקיסראוגוסטה (Caesaraugusta), הקולוניה שיסד אוגוסטוס קיסר[1]

היסטוריה

במקום היה יישוב איברי קטן. בשנת 24 לפנה"ס הוקמה במקום מושבה של גמלאי הצבא הרומי, בשם קַיְסַר אַוּגוּסְטַה (Caesar Augusta). מאוחר יותר השם התגלגל לקייסרקוסטה (Caesaracosta). כשנכבשה קייסרקוסטה על ידי המוסלמים שובש שמה לסַרַקֻסְטַה (سرقسطة). כשהתפוררה חליפות קורדובה במאה ה-11 קמה בה ממלכת טאיפה, שהייתה במשך כמאה שנים אחת מהטאיפות הבולטות בספרד, תחת שושלת בַּנוּ הוּד (بنو هود). בשנת 1118 נכבשה העיר בידי אלפונסו הראשון "הלוחם" מאראגון, שהפך אותה לבירת ממלכתו.
בזמן מלחמות נפוליאון התחוללו בעיר קרבות קשים, שבעקבותיהם קטנה האוכלוסייה מ-55,000 תושבים ל-12,000 בלבד.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית התרחש בעיר ניסיון מפורסם של כוחותיו של האנרכיסט בואנוונטורה דורוטי להוציא את העיר מידי כוחותיו של פרנקו.

אירועים

בשנת 2008 התקיימה תערוכת אקספו בעיר ובה השתתפו כתשעים וארבע מדינות.
דן אלן

ביוגרפיה

אלן נולד בניו המפשייר וגדל בברוויק שבמיין. ב-1981 סיים את לימודיו בווסט פוינט והתגייס לצבא ארצות הברית.
במהלך שירותו הוצב בקוריאה הדרומית, השתתף במבצע זעם דחוף הפלישה לגרנדה, ובפלישה לפנמה. הוצב פעמיים במשימות כחלק מכוח המשקיפים הרב-לאומי בחצי האי סיני, השתתף במלחמת המפרץ כחלק מכוחות פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
שירת בדיוויזיה המוטסת ה-82, בדיוויזיית החי"ר השנייה ובשנים 1998–2000 פיקד על הגדוד השלישי ברגימנט הריינג'רס ה-75. במלחמת עיראק פיקד על צוות הקרב של חטיבה 3 בדיוויזיית החי"ר השלישית, על פועלו במלחמה, בהובלת הכוח תוך סיכון חייו, עוטר בכוכב הכסף.
שירת במשרד ההגנה האמריקני בארגון למציאת פתרון למטעני הצד ובאגף המבצעים של המטות המשולבים.
שימש ראש מטה וסגן מפקד הקורפוס המוטס XVIII ובמסגרת זו שימש גם ראש מטה הקורפוס הרב-לאומי בעיראק. בשנים 2010–2012 פיקד על דיוויזיית הפרשים הראשונה, הדיוויזיה בפיקודו נשלחה למלחמת אפגניסטן וכמפקדה שימש מפקד פיקוד מזרח של כוחות הצבא באפגניסטן. בתפקידו הבא שימש מפקד הקורפוס המוטס ה-18. במאי 2013 מונה למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית ובאוגוסט 2014 מונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית. ביוני 2017 סיים את שירותו בצבא.
אלן בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצי.
ואאיל רונים

תחילת דרכו

רונים נולד בקהיר שבמצרים, למשפחה מהמעמד הבינוני וגדל באיחוד האמירויות הערביות. הוא סיים את התואר הראשון בהנדסת מחשבים באוניברסיטת קהיר ב-2004, ואת התואר השני בשיווק ופיננסים קיבל מאת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר. עד שנת 2008 עסק בשיווק והקמת אתרי אינטרנט בעולם הערבי, וב-2008 מונה למנהל השיווק האזורי של גוגל במזרח התיכון וצפון אפריקה, בסניף המצרי של החברה. ב-2010 התמנה לכהן באותו התפקיד אך בסניף איחוד האמירויות הערביות, באזור התעשייה בדובאי.

מהפכת ה-25 בינואר

בינואר 2011, רונים שיכנע את חברת גוגל לאפשר לו לשוב למצרים, כשהוא מציין כי יש לו "בעיות אישיות". לאחר שובו למצרים, ב-27 בינואר 2011, הוא נעלם במהלך אי השקט ששרר במצרים. משפחתו דיווחה לרשת אל-ערביה כמו גם לרשתות בינלאומיות על דבר היעדרו. בלוגרים רבים, ביניהם כריס דיבונה וחביב חדאד השיקו קמפיין במטרה לאתר את מקום הימצאו. ב-5 בפברואר 2011, מוסטאפה אלנגאר, דמות אופוזיציונית מרכזית במצרים, דיווח כי ואאיל רונים חי, מוחזק בידי השלטונות המצרים וכי הוא צפוי להשתחרר "בתוך שעות". ב-6 בפברואר 2011, אמנסטי דרש שהרשויות המצריות יסגירו את מקום הימצאו של רונים וישחררו אותו ממעצר.
ב-7 בפברואר שוחרר, לאחר 11 ימי מעצר. בעת שיחרורו התקבל בתשואות וקריאות שמחה כשהוא מצהיר כי "לא ננטוש את דרישתנו שהיא עזיבתו של המשטר". 
באותו יום, רונים הופיע בערוץ הטלוויזיה המצרי, דרים טי.וי. ב-10 בלילה, באירוח מונה אל-שזלי. במהלך הראיון הוא שיבח את המפגינים וביכה את ההרוגים בעוד המארחת הקריאה את שמות ההרוגים והראתה לו את תמונותיהם. הראיון נגמר בזה שרונים קם מכיסאו ועזב את האולפן בסערת רגשות, בעוד המראיינת מנסה ללכת אחריו. בראיון עצמו, הוא הוסיף וציין כי הם ראויים יותר לתשומת לב ממנו, וקרא לסיומו של משטר מובארק, כשהוא מתאר משטר זה כ"הבל". הוא גם הכריז אמונים למצרים, באומרו כי לעולם לא יעבור להתגורר בארצות הברית, המולדת של אשתו. בעוד הוא הופך להיות הסמל של המהפכה במצרים, רונים הצהיר כי הוא "מוכן למות" למען מטרה זו וכי "בסופו של דבר..., הוא אסף את עצמו לשניות ספורות וניסה להפיק את המיטב מהבמה שניתנה לו [מטעם הערוץ]. אני רוצה להגיד לכל אם ואב שאיבדו ילד, שאני מצטער, אבל זו אינה הטעות שלנו", אמר, "אני נשבע באלוהים, זו אינה הטעות שלנו. זו הטעות של כל אחד מבעלי הכוח השלטוני שאינם רוצים להרפות מזה". 
ב-9 בפברואר רונים יצא להמונים בכיכר תחריר, כשהוא אומר להם: "זו אינה העת ליחידים, קבוצות או תנועות. זה העת לכולנו לומר רק דבר אחד: מצרים היא מעל הכל".
ההיסטוריון והפובליציסט פואד עג'מי כתב על המהפכה:
"שום אייתוללה לא צעד קדימה כדי לאסוף את הקהל. זו לא הייתה איראן של 1979. מנהל גוגל צעיר, ואאיל רונים, המריץ את המחאה הזו כאשר זו יכלה לאבד גובה ובעוד היא יכלה להיכנע לאמונה כי המשטר ומנהיגה הם אובייקט גדול ובלתי ניתן להזזה. מר רונים היה איש העולם המודרני. הוא לא הונע מתוך אדיקות דתית. התנאי של מדינתו כאובייקט העוני, ידידת הכלכלה של ביזה ושחיתות, האכזריות וקלות הראש כלפי כל המצרים בכל שדרות החיים בידי משטרת המדינה, בצורה כזו שגרם לאנשים לצאת מדפוס התנהגותם ולהתייאש מזה וחייב אותם לתת לאיש הצעיר הזה ואחרים כמותו את ייפוי הכוח".
סרט מלחמה

סרט מלחמה הוא סרט קולנוע או טלוויזיה העוסק באירועים הקשורים לאירוע צבאי או מלחמתי מכל סוג.
סרטי מלחמה מתמקדים, בדרך כלל, בדמויותיהם של הלוחמים הנלחמים במלחמה על מנת לעורר אמפתיה לחיילים או על מנת לעודד תחושה אנטי מלחמתית, מרבית סרטי המלחמה עוסקים באירועים היסטוריים שקרו בעבר, אך חלקם מראים גם מלחמות שלא קרו במציאות, פרי דמיונו של התסריטאי.

היסטוריה

סרטי המלחמה הראשונים נוצרו בשנות ה-20 וה-שנות ה-30 של המאה ה-20 עקב מלחמת העולם הראשונה והתמקדו בזוועות שלהן נחשפו החיילים במלחמה. סרטי המלחמה הידועים ביותר מתקופה זו הם: The Big Parade מ-1925 ו-What Price Glory? מ-1926.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 הופיעו סרטי מלחמת העולם השנייה שעסקו בתחילת המלחמה ובעימות בין הבריטים לגרמנים באירופה, כשני עשורים לאחר מכן, החלו גם האמריקאים להתעניין בסרטי המלחמה וסרטיהם עסקו בעיקר במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם. העיסוק במלחמת ווייטנאם החל בסוף שנות ה-70 (מקרה מיוחד הוא הסרט הכומתות הירוקות, שיצא בשנת 1968). סרטים ידועים שעסקו במלחמה זו, כמו "אפוקליפסה עכשיו", "פלאטון" ו"מטאל ג'אקט", הפכו לאחר מכן לסרטי פולחן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הופקו מספר סרטים הוליוודים בנושא מלחמת העולם השנייה, בהם שני סרטים שביים סטיבן ספילברג: להציל את טוראי ריאן שזכה בחמישה פרסי אוסקר ורשימת שינדלר שזכה בשבעה.
בישראל למודת המלחמות והקרבות הופקו סרטי מלחמה רבים, בהם "גבעה 24 אינה עונה" (מלחמת העצמאות), "אוונטי פופולו" (מלחמת ששת הימים), "כיפור" (מלחמת יום הכיפורים), "ואלס עם באשיר" (מלחמת לבנון הראשונה) ו"מבצע יונתן" (מבצע יונתן).
נרתיק

הנַרְתִּיק (בלטינית: וָגִינָה - "Vagina"; ידוע גם בשם לדן) הוא חלק ממערכת הרבייה הנקבית - איבר שרירי דמוי-צינור המחבר את צוואר הרחם אל הפות אצל יונקים ממין נקבה, או אל פתח הביב (Cloaca) אצל זוחלים וציפורים. אצל חרקים ממין נקבה, בדומה לחסרי חוליות אחרים, הנרתיק מהווה קצהו הסופי של צינור הביציות (Oviduct).

הנרתיק הנשי

הנרתיק הנשי הוא צינור שרירי וגמיש המרופד בקרום רירי, אשר מחבר את דפנות הפות אל צוואר הרחם. האורך הממוצע מצוואר הרחם לפתח הנרתיק הוא 62.7 מ"מ, והרוחב משתנה בין 26.2-32.5 מ"מ. בשעת עוררות מינית הנרתיק גדל לאורך ולרוחב. כאשר האישה זקופה, צינור הנרתיק ניצב באופן אנכי ונטוי מעט לאחור, ביוצרו זווית של מעט יותר מתשעים מעלות עם הרחם.
פתח הנרתיק ממוקם בקצהו האחורי-תחתון של הפות, מתחת לפתח השופכה. כף הערווה (Mons Veneris) ממוקם מעל הנרתיק. ככל הקרומיות הריריות אצל יונקים, צבע הנרתיק ורוד-אדמדם.
הנרתיק הוא האיבר אליו חודר הפין בשעת משגל, ואליו נשפך נוזל הזרע. תאי הזרע עוברים מהנרתיק אל צוואר הרחם, וממנו אל הרחם ואל החצוצרה שבה מתבצעת הפרית ביצית האישה, וכך מתחיל ההיריון. הביצית המופרית נודדת מהחצוצרה אל הרחם, ונצמדת בו אל רירית הרחם. העובר מתפתח ברחם עד הלידה. 
במהלך הלידה, מתרחבות דפנותיו האלסטיות של הנרתיק באופן המאפשר לעובר לנוע מהרחם אל מחוץ לגופה של האישה. בהקשר זה מכונה הנרתיק "תעלת הלידה" או, כאמור, "לדן". 
דרך הנרתיק מופרשים נוזלי הווסת.
הנרתיק מסוגל אף להיות מקור לגירוי מיני עבור האישה. (אם כי יש סבורים שאורגזמות נרתיקיות פחותות מאורגזמות שמקורן בגירוי הדגדגן). בנרתיק קיים אזור ארוגני המכונה "נקודת ג'י", אשר ממגע בו ישנן נשים אשר מגיעות לאורגזמה ולגירוי מיני עז.
אורכו, רוחבו וצורתו של הנרתיק משתנים במהלך חייה של האישה. בשעת משגל או לידה, הנרתיק מתרחב לכדי פעמיים או שלוש מכפי גודלו המקורי. סיכה נרתיקית מופרשת במהלך גירוי מיני על ידי בלוטות הממוקמות בסמוך לפתח הפות וצוואר הרחם. גם דפנות הנרתיק מפרישות סיכה, אף שאינן כוללות בלוטות כלשהן.
קרום הבתולים - הממוקם מאחורי פתח הנרתיק - מכסה בחלקו את הנרתיק אצל רוב הנשים, מלידתן ועד לקריעתו האפשרית כתוצאה ממשגל, פציעה, בדיקה רפואית, פעילות גופנית אינטנסיבית והחדרת טמפון או גביעונית.
הנרתיק נבדק במסגרת בדיקה גינקולוגית.

מיתוסים

וגינה דנטטה (מלטינית: נרתיק משונן) מתאר סיפור פולקלורי ובו נאמר כי נרתיק של אישה מכיל שיניים, תוך המשמעות האסוציאטיבית כי קיום יחסי מין עלול לגרום לפציעה או סירוס עבור הגבר המעורב בכך.
הפסיכולוג אריך נוימן מתבסס על מיתוס אחד שכזה, בו "דג שוכן בתוך נרתיק של אמא איומה; הגיבור הוא האדם שמתגבר על אמא הנוראה, שובר את השיניים אל מחוץ לנרתיק שלה, וכך הופך אותה לאישה".

האגדה מופיעה גם במיתולוגיה של שבטי צ'אקו וגיאנה שבדרום אמריקה. בחלק מהגרסאות, הגיבור משאיר שן אחת.סיפור בשפת איינו, המכיל רכיב זה, יצא לאור בשם "The Island of Women" מאת בזיל הול צ'מברליין, שבו הוא מתואר כסיפור יפני ידוע היטב מאת אדוארד טיילור.
ז'ול רנאר

חייו

רנאר נולד בכפר שלון די מן בצפון צרפת, שבסביבתו אביו פיקח על הנחת קווי מסילת הברזל. ב-1868 עברה משפחתו להתגורר בכפר שיטרי לה מין בחבל בורגון. ב-1875–1881 למד בבית ספר תיכון בעיר נוור שבמרכז צרפת. סבל מרגשי נחיתות משום שהיה הבן הצעיר במשפחתו, ורצה להוכיח את יכולתו בכתיבה ובלימודי ספרות. עבר לפריז ולמד שם פילוסופיה, אך משלא התקבל לבית ספר יוקרתי, כתב שירים, נובלות ומחזות קצרים. נעשה חבר בחוגים הספרותיים של פריז שנפגשו בבתי הקפה שבעיר, והחל לפרסם מאמרים בעיתונים. ב-1885–1886 שירת בצבא הצרפתי בעיר בורז' בחבל ברי. ב-1888 נשא לאישה את מארי מורנו. הזוג התגורר בפריז, אך נהג לבלות מספר חודשים בשנה בכפר ילדותו של רנאר, שיטרי לה מין.
ז'ול רנאר קיבל את השראתו בכתיבה מחיי הכפר. הוא התפרסם בשל הנובלה "ראש גזר", המשקפת את זיכרונות ילדותו בכפר. ב-1896 פרסם "סיפורים עממיים" שבהם עשה האנשה של חיות, ולהפך: תיאר אנשים המדברים ומתנהגים כחיות. במשך שלוש עשרה השנים האחרונות לחייו כתב "יומן", מקור עשיר על החיים הספרותיים בפריז של תקופתו, ותיאור חודר של סופרים ומדינאים צרפתיים, המעיד על סגנונו האירוני ועל שליטתו המעולה ברזי השפה הצרפתית. ז'ול רנאר הכיר באופן אישי את מנהיגי הסוציאליזם הצרפתי, לאון בלום וז'ן ז'ורס, ופרסם מאמרים בעיתונות הסוציאליסטית של פריז. הוא היה לוחם שלום והתנגד להשתלטותם של אנשי צבא ושל אנשי דת על המדינה. הוא אמר: "יש לי נפש אנטי דתית ולב של נזיר." ב-1907 נבחר לחבר "אקדמיית גונקור" בעזרתו של אוקטב מירבו. ז'ול רנאר נפטר ב-1910 כתוצאה מהסתיידות עורקים, ונקבר בכפר ילדותו, שיטרי לה מין. ב-1925 יצא לאור ה"יומן" של ז'ול רנאר.
אבק

אבק הוא שם כללי לחלקיקים מוצקים קטנטנים, בקוטר של פחות מ-500 מיקרומטר (לחלקיקים גדולים יותר, ראו חול וגרגרים), ובאופן כללי יותר, לחומר מפורר עד דק. על פני כדור הארץ, אבק מופיע באטמוספירה מכמה מקורות שונים, ובהם אבק מאדמה שהורם על ידי הרוח, התפרצויות געשיות, וזיהום תעשייתי. אבק נפוץ מאוד גם בחלל החיצון (ראו תווך בין-כוכבי), שם גזים וענני אבק הם סימנים עיקריים למערכות כוכבים.
האבק המתאסף בבתים מורכב מאבק אטמוספירי בשילוב עם אבק המופק בידי תושבי הבית, בעיקר תאי עור שנשרו וסיבים מבגדים ומכיסויים. הוא מוסר בעזרת מטאטאים, מטליות אבק, או שואבי אבק.
ההתנהגות הפיזיקלית של אבק פועלת על פי חוקים שאינם תמיד תואמים לאלו של חומר מוצק או נוזלי. למשל, הלחץ המופעל על קופסה מלאה אבק אינו בהכרח אחיד. החלקיקים של האבק מפוזרים בכך שכל החלקיקים מסתדרים בין כוחות המשיכה ביניהם. כוחות המשיכה הללו יוצרים את האבק כמו שהוא נוצר - גוש אפור.
סופות אבק מתחוללות באזורים יבשים, כאשר חול מעל פני האדמה נגרף ונישא למעלה בזרמי אוויר עולים. בשנת 1934 התחוללו בטקסס סופות אבק כה עזות, עד שקילפו את שיכבת האדמה העליונה, הרסו חוות חקלאיות רבות והפכו את המקום למשטח אבק ענק, הידוע בכינויו "אגן האבק". בישראל מתחוללות סערות אבק באזורי הנגב הצחיחים.
פרידריך פירסט

קריירה מוקדמת

פירסט נולד ב-26 במאי 1889 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-10 (מלך), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה נפצע פירסט כמה פעמים, ואף הועלה לדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פירסט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1931 הועלה פירסט לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1934 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-21. ב-1 ביולי אותה שנה הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 במאי 1937 מונה פירסט למפקד רגימנט הרגלים ה-103, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט רובאי הפרשים ה-6.

מלחמת העולם השנייה

ב-14 בספטמבר 1939 מונה פירסט למפקד חטיבת הרובאים ה-6, וב-27 באוקטובר אותה שנה הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-7 בדיוויזיית הפאנצר ה-7. פירסט לחם עם חטיבתו במהלך המערכה על צרפת, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 באוקטובר 1940 מונה פירסט למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-14, ואף לחם עמה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, אך בשל מחלה, הוא נאלץ לוותר על תפקידו ב-9 באוגוסט 1941. לאחר החלמתו מונה פירסט ב-18 באוקטובר 1941 למפקד הדיוויזיה ה-34, וב-20 בספטמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-171. ב-1 באוקטובר 1942 הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית המילואים ה-171, והוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-5 בינואר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-442, ובין ה-9 ל-26 באוגוסט 1944 הוא כיהן כראש המטה של ​​הדיוויזיה מורביה. ב-30 בספטמבר 1944 מונה פירסט כמפקד פיקוד הכוחות המזוינים ה-, וב-10 באוקטובר 1944 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-180. ב-21 בדצמבר 1944 מונה פירסט למפקד המחוז הצבאי ה-11, ובתום המלחמה הוא נלקח בשבי.

לאחר המלחמה

ב-27 בנובמבר 1947 שוחרר פירסט מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר ברוהפולדינג עד למותו ב-10 באפריל 1956.
שמחה לב

ביוגרפיה

שמחה לב (Loew) נולד בקיץ 1899 בסכודניצה, במחוז דרוהוביץ שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של פרה לבית בקנרוט וברוך לב, סוחר למדן ממשפחת חסידים אמידים, ממייסדי ההסתדרות הציונית בדרוהוביץ ובהמשך נשיא "המזרחי" בווינה.
בילדותו למד בישיבה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו לבירה וינה, שם למד בגימנסיה, בבית ספר גבוה למסחר, ולאחר מכן למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
לב התעניין בפסיכולוגיה מוסרית ומעשית בעקבות גמגום שממנו סבל עד גיל 27. הוא פיתח שיטת ריפוי בשם "שיטת המנא" ('מנא' פירושה יצר החיים / הקיום / הטוב והמיטיב), ובעזרתה נרפא מגמגומו. לב חיבר ספר בגרמנית על שיטתו, והוא תורגם לצרפתית.
ב-1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, ופתח תחנת ייעוץ בשיטת מנא בתל אביב. לאורך השנים עסק בטיפול פסיכולוגי ללוקים בגמגום, הפרעות חרדה, ביישנות וחוסר ביטחון עצמי. שימש גם כיועץ בתחומי זוגיות.
לב ערך הרצאות ברחבי הארץ בהן הפיץ את שיטתו. כתב ספרים נוספים, בהם "העצבנות מחלת דורינו ודרך מנא לריפויה", "לא נמות כי נחיה", "בית ספר לחיים", "המדריך הפסיכולוגי לניצחון", חוברות "מנא-פסיכולוגיה" ("יהי אור", "מנאיזם - הפסיכולוג לעם") ועוד. לאחר השואה פרסם את הספר "האלבום השחור" בו הוקיע את מעשי הנאצים בשואה באמצעות תצלומים מתקופה זו.
לב יסד בארץ מספר אגודות ציבוריות לטובת היישוב העברי, מהתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה, בהן "ליגה להגנת כבוד ישראל", "הליגה אנטי-נאצית" ו"המשפחה הגדולה בישראל".
משנת 1928 היה נשוי למרים לבית ווהל ולהם היו שלושה ילדים.
אנדרו דוסונמו

צילום

דוסונמו החל את הקריירה שלו בתור עוזר עיצוב בבית האופנה איב סן לורן. מאוחר יותר הפך למנהל קריאייטיב (שימש מנהל בעיצוב עטיפות אלבומים של אריקה באדו ופאבליק אנמי), צלם אופנה, ותמונות שלו הופיעו במגוון מגזינים בינלאומיים. ב-2007 התבקש לשאת הרצאה בוועידת TED בינלאומית. הוא ביים וצילם פרסומות לטלוויזיה ולמדיות מודפסות עבור חברות כגון AT&T, ג'נרל מוטורס, לוי שטראוס ושות', ג'ורדנו ג'ינס (Giordano Jeans), קנת' קול (Kenneth Cole), ‏Buddy System עבור ABC,‏ My Kind of Town עבור AMES ו-Soul Food עבור שואוטיים. תמונות שצילם עבור סרטו הדוקומנטרי The African Game  ("המשחק האפריקאי") פורסמו בתצורת ספר מתנה (פורמט הנקרא בארצות הברית "ספר לשולחן הקפה") על ידי הוצאת הספרים powerHouse Books. דוסונמו נבחר ב-2008 להשתתף בתערוכת הצילומים Snap Judgments: New Positions in Contemporary Photography ("שיפוט מהיר: עמדות חדשות בצילום עכשווי") במרכז הבינלאומי לצילום, לצד כ-30 אמנים אפריקאיים אחרים. תמונות שצילם דוסונמו הופיעו במגזינים ובעיתונים כמו Vibe, Clam, Fader, Face, Paper, Interview, i-D, Vogue Hommes – צרפת ואיטליה, Complex ו-Ebony.

בימוי

דוסונמו עשה את עבודת הבימוי הראשונה שלו ב-1996, אז ביים וידאו קליפ לשיר של אייזק הייז. מאז ביים דוסונמו וידאו קליפים לאמנים ומוזיקאים רבים אחרים, כולל אנג'י סטון (Angie Stone), קומון (Common), וייקליף ז'אן, קליס, ארון נוויל (Aaron Neville), מקסוול (Maxwell), טרייסי צ'פמן וטאליב קוולי. סרטו הדוקומנטרי משנת 1999 Hot Irons, זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר ב-FESPACO, פסטיבל הקולנוע והטלוויזיה הפאן-אפריקני של ואגאדוגו. דוסונמו ביים פרקים של סדרת הטלוויזיה הדרום-אפריקאית Yizo, Yizo, אשר מציגה על מסך הטלוויזיה את דיוני המדיניות סביב חינוך בבית ספר תיכון ביוהנסבורג בדרום אפריקה של אחרי האפרטהייד. בשנת 2010, לכבוד גביע העולם בכדורגל שנערך אז לראשונה באפריקה, יצר דוסונמו סרט דוקומנטרי נוסף, The African Game ("המשחק האפריקאי"), שבו הוא בוחן את משחק הכדורגל ביבשת האפריקאית ואת קשריה לתרבות האפריקאית על כל גווניה. המעבר שלו לסרטים עלילתיים הגיע ב-2011 עם הסרט "עיר חסרת מנוחה" (Restless City), שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס וזכה לביקורות חיוביות באופן כללי. היו אף שקראו לו "הסרט האפריקאי הטוב ביותר של 2011".