הצטלביות

הִצְטָלְבִיוּת (באנגלית: Intersectionality; מושג המוכר בספרות האקדמית בעברית גם כאינטרסקציונליות, שוליות מרובה, שוליות מצטלבת, והצטלבות מיקומי שוליים) היא מסגרת תאורטית בה נחקרת ההצטלבות בין צורות או מערכות דיכוי, שליטה ואפליה. על פי התאוריה, קטגוריות חברתיות ותרבותיות של קבוצות החוות דיכוי, כגון גזע, מגדר, מעמד, נטייה מינית, וצירי זהות נוספים, אינם מתקיימים בנפרד זה מזה, אלא שלובים יחד ומשפיעים על על האופן בו מערכות כוח חברתיות פועלות על אנשים וקבוצות באופן מצטבר וייחודי. התאוריה בוחנת את האופנים בהם מערכות דיכוי כמו גזענות, סקסיזם, ביפוביה, טרנספוביה, הומופוביה וסוגנות לא מתקיימות בנפרד אלא פועלות יחד, משפיעות זו על זו ויוצרות מערכת דיכוי מורכבת המשקפת את ההצטלבות של סוגי אפליה שונים, וחושפת כיצד כל הדיכויים פועלים על פי דינמיקה דומה.
התאוריה נבנתה תחילה מתוך המאבק של נשים אפרו-אמריקאיות, ובמיוחד נשים לסביות, בקולקטיב נהר קומבהי, והתפתחה בשטח בפעילות פמיניסטית, כמו גם בתחום החקר האקדמי, לכדי תאוריה מגובשת החלה על כל מצב של דיכוי מרובה מאפיינים. את המונח עצמו טבעה החוקרת המשפטית הפמיניסטית קימברלי קרנשו ב-1989 כדי לתאר את חווייתן של נשים שחורות, החוות דיכוי מגדרי בקרב תנועות זכויות לשחורים המונהגים על ידי גברים, אך מצד שני חוות דיכוי גזעני מצד נשים לבנות בתנועה הפמיניסטית.
בארצות הברית, הגישה ההצטלבותית הולידה את הפמיניזם השחור. דוגמה לתנועה המבוססת על ראייה הצטלבותית בישראל היא פמיניזם מזרחי, לפיו לא ניתן לתאר באופן מלא את חוויותיהן של נשים מזרחיות תוך התייחסות לחוויה הנשית ולחוויה המזרחית בנפרד, אלא כחוויה כוללת בה השלם גדול יותר מסכום חלקיו.

רקע היסטורי

התפישה של הצטלביות החלה להתגבש בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, יחד עם צמיחת התנועה הפמיניסטית הרב-תרבותית. התפישה הזו פותחה במסגרת הביקורת של הפמיניזם הרדיקלי על מה שכונה "תאורייה פמיניסטית רוויזיוניסטית", לפיה מגדר הוא הגורם העיקרי הקובע את גורלה של אישה.
גם פמיניסטיות שחורות ערערו על הטענה שנשים הן קטגוריה הומוגנית החולקת חוויות חיים זהות. טיעונים אלה נבעו מההבנה שנשים לבנות ממעמד הביניים לא הצליחו לייצג בהצלחה את התנועה הפמיניסטית כולה ואת האינטרסים של נשים מקטגוריות זהות שונות, מכיוון שצורות הדיכוי שנחוו בידי נשים אלה שונות מצורות הדיכוי שפועלות, למשל, על נשים שחורות עניות, נשים ילידיות, נשים זקנות, בעלות מוגבלויות, ואחרות. הן טענו, לפיכך, שלא ייתכן שנשים אלה ישמשו כנציגות הבלעדיות של התנועה הפמיניסטית. מתוך תפישה זו, ניסו פעילות והוגות פמיניסטיות להבין את האופנים בהם מגדר, גזע ומעמד יחדיו משפיעים על דיכוי של נשים שונות, ולכונן אסטרטגיות חדשות למאבק.
בגל הראשון של הפמיניזם, ההתמקדות הייתה בעיקר על זכויות פורמליסטיות, כמו זכות ההצבעה, ופעילות שחורות למען זכויות נשים נאלצו לקחת את מקומן מאחורי הפעילות הלבנות, שהתיישרו עם הגישות המקובלות בענייני גזע, ולא נלחמו, בדרך כלל, עבור זכויותיהן של נשים שחורות, כשחורות. בגל השני, שהתחיל בשנות ה-1960, גם התעלמו מנושאים כמו גזע מתוך האמונה שמגדר הוא הגורם הקובע את חוויית הדיכוי של נשים, ובתנועה אף הדירו בכוונה תחילה נשים לסביות וביסקסואליות מתוך חשש שהן יפגעו ב"מכובדות" וכך גם בלגיטימיות של התנועה. לעומת זאת, בגל השלישי של הפמיניזם יש מודעות מוגברת לכך שחוסר הצדק כלפי נשים מקפל בתוכו רבדים שונים של דיכוי, ושגזע, מעמד, נטייה מינית ומגדר אף הם בעלי תפקיד ביצירת פערים חברתיים ופוליטיים. עם זאת, בדרך כלל תנועות למען צדק חברתי נותרות ממוקדות נושא, אלא אם כן הן מאמצות בכוונה תחילה אידאולוגיה הצטלבותית, הדורשת הגברת מודעות לדיכויים השונים מאלה כל אחד מחברי התנועה.

הצטלביות בתאוריה הפמיניסטית

תאוריית ההצטלביות הוצגה לראשונה בהקשר הפמיניסטי ב-1989, על ידי קימברלי קרנשו. נושא עבודתה היה ביקורת פמיניסטית שחורה על פוליטיקה אנטי-גזענית, הדוקטרינה של אנטי-אפליה, ותאוריה פמיניסטית. היא טענה כי חוויותיה של אישה שחורה, אשר קיימות בהצטלבות של מגדר וגזע, יכולות להיות מובנות אך ורק כאשר חוקרים את הקשר בין שתי הזהויות – הזהות השחורה וזהותה כאישה. לא ניתן להתייחס לזהויות אלו באופן נפרד זו מזו, משום שהן קשורות ולרוב מזינות זו את זו. קרנשאו ביקשה להראות כי נשים שאינן לבנות מחזיקות בחוויות חיים שונות בתכלית מנשים לבנות, בשל צבען או מעמדן.
לשם כך היא חקרה שני סוגי אלימות גברית כלפי נשים: אלימות בבית ואונס. דרך ניתוח סוגי אלימות אלו, היא טוענת כי נשים שאינן לבנות נתקלות בחוויה המכילה גזענות וסקסיזם יחד. מכיוון שהשיח הסוציולוגי מתייחס לנושא המין או לנושא הגזע, אך לא לשניהם כקשורים, נשים לא-לבנות נדחקות לשוליים אף בתוך כל אחת משתי מערכות הדיכוי האלה. כלומר, אין התייחסות לכך שכאשר אישה לא-לבנה סובלת מדיכוי על רקע מגדרי, היא חווה קשיים רבים יותר מאישה לבנה, בשל היחס הגזעני המתווסף לדיכוי המגדרי, ואף שישנן צורות של סקסיזם שהם ספציפיים לנשים לא-לבנות. בעבודתה, מזהה קרנשאו שלושה היבטים של הצטלבות המשפיעים על נראותה של אישה לא-לבנה: הצטלבות מבנית, הצטלבות פוליטית, והצטלבות ייצוגית. ההצטלבות המבנית עוסקת באופן בו נשים לא-לבנות חוות אלימות בבית ואונס, אופן השונה באיכותו מחוויות האלימות של נשים לבנות. ההצטלבות הפוליטית בוחנת כיצד מדיניות וחוקים פמיניסטיים ואנטי-גזעניים למעשה פגעו באופן ניכר במובחנות של האלימות כלפי נשים לא-לבנות. ולבסוף, הצטלבות ייצוגית מדגימה כיצד ייצוגה של האישה הלא-לבנה בתרבות העממית יכולה לעמעם את חוויות החיים הייחודיות של נשים אלו.
המושג הצטלביות החל לבלוט בשנות ה-90 של המאה ה-20, בייחוד בשל עבודתה של הסוציולוגית פטרישה היל קולינס, שפיתחה את התאוריה של קרנשו. היא עברה להשתמש במושג שטבעה קרנשו, על פי אידאולוגיית הפמיניזם השחור, והרחיבה את החלתו של המושג, שהתמקד בנשים אפרו-אמריקאיות, לכלל הנשים. בדומה לקרנשו, קולינס טוענת כי תבניות דיכוי תרבותיות, מלבד היותן קשורות זו בזו, מושפעות ממערכות הצטלבותיות בחברה כגון גזע, מגדר, מעמד ואתניות. קולינס מתארת זאת כ"מבנים חברתיים משולבים הנסמכים על אופנים שונים של אפליה המייצרים מצבים של אי-צדק".
קולינס ביקשה לייצר מסגרות לניתוח הצטלבותי, יותר מאשר להרחיב את התאוריה עצמה. היא זיהתה שלושה ענפים עיקריים למחקר הצטלבותי. הראשון עוסק ברקע, רעיונות, קונפליקטים, וכן בוויכוחים בתוך ההצטביות. השני מבקש ליישם הצטלביות כאסטרטגיה אנליטית למוסדות חברתיים כדי לבדוק כיצד אלה מייצרים אי-שוויון חברתי. הענף השלישי מנסח את ההצטלביות כפראקסיס קריטי להבנה כיצד מיזמים למען צדק חברתי יכולים להשתמש בהצטלביות כדי לכונן שינוי חברתי.
עוד בטרם נטבע המושג, הרעיונות שבבסיסה של הצטלביות באו לידי ביטוי על ידי פמיניסטיות שחורות. לדוגמה, בנאומה "Ain't I a Woman?" העבירה סוג'ורנר טרות' ביקורת על מושגים מקובלים של נשיות, בתור אישה שהייתה משועבדת. בשנות ה-70, הקימו פמיניסטיות לסביות שחורות את קולקטיב נהר קומבהי, כדי לתת מענה לקהילתן, מכיוון שהפמיניזם הלבן לא ענה על צורכי קהילתן, על כל זהויותיה. הן הוציאו את "הצהרת קולקטיב נהר קומבהי", אשר עיגן את העקרונות הפוליטיות של הקבוצה, אשר הפכו ליסודות של הפמיניזם השחור. ההצהרה קבעה ש"הפמיניזם השחור הוא התנועה הפוליטית ההגיונית להילחם בדיכויים החופפים המשפיעים על כל הנשים הלא-לבנות...." הן תיארו את האופן שמערכות הכוח משפיעות לרעה על נשים שחורות ונשים אחרות שמחוץ למערכות הכוח, ושלכן "שחרור כל הקבוצות המדוכות מחייב את פירוק המערכות הפוליטיות והכלכליות של הקפיטליזם ושל האימפריאליזם, כמו גם של הפטריארכיה." כלומר, "אם נשים שחורות היו משוחררות, היה זה אומר שגם כל הקבוצות האחרות משוחררות, שכן החופש שלנו תלוי בפירוקן של כל מערכות הדיכוי." ובדומה לכך, הדגישה ג'וליה קופר את האישה האפרו-אמריקאית כשחקנית החשובה ביותר בתנועות לשינוי חברתי, בשל ניסיונה עם היבטים מרובים של דיכוי.
אודרי לורד אמרה, בציטוטה הידוע, "אני אינני חופשיה כל עוד ישנה אישה שאינה חופשיה, גם אם שלשלאותיה אינם דומים לשלי. ואין אני חופשיה כל עוד אדם אחד של צבע נותר בשלשלאותיו. וגם אתם לא".
על אף שהצטלביות החלה בחקר הקשר בין מגדר לגזע, עם הזמן הוספו דיכויים וזהויות אחרות לתאוריה. לדוגמה, בשנת 1981, צ'רי מורגה וגלוריה אנזלדואה פרסמו את הספר This Bridge Called My Back. האנתולוגיה בדקה כיצד קטלוגים של אוריינטציה מינית ומעמד גם הם מתערבבים עם מגדר וגזע, כדי לייצר עוד קטלוגים פוליטיים מובחנים. השתיים הביאו את הזהות הצ'יקנה (זהות מקסיקנית-אמריקאית) לתוך הספר, וכותבות נוספות, ביניהן לטינות, אסייתיות ושחורות, חקרו במאמריהן את יחסי הגומלין בין המיניות שלהן לגזע שלהן ולמגדר שלהן כדי לעצב את נקודות מבטן וחוויותיהן. בדומה, נשים עניות תיארו כיצד הסטטוס הסוציו-פוליטי שלהן מוסיף רבדים וניואנסים לזהות שלהן, אך אלה נעלמים מעיניהן של הפמיניסטיות הלבנות ממעמד הביניים, או שהן מתעלמות ממשמעות הדבר.
על פי פמיניסטיות רבות, שחורות וכן לבנות, חוויות של מעמד, מגדר ומיניות לא יכולות להיות מובנות כהלכה אלא אם כן ההשפעה של הגזעה עליהן מובנת אף היא. ההתמקדות בהגזעה מאפיינת את כתביה של התארטיקנית הפמיניסטית בל הוקס, ספציפית בספרה משנת 1981 Ain't I A Woman: Black Women and Feminism. עמדה זו גורסת שכל חוויית דיכוי של נשים ניתנת להבנה טובה יותר כשהיא נבחנת דרך עדשה של גזע בנוסף לעדשות האחרות - אונס של נשים שחורות מכיל בתוכו אלמנטים שונים כגון אלימות גזענית וכן פחד מוגבר מהמשטרה, לדוגמה. פמיניסטיות אלה טוענות שהבנה ופרקטיקה הצטלבותית הן הכרחיות להשגת שוויון פוליטי וחברתי.

תבניות משולבות של דיכוי

קולינס מתייחסת למגוון ההצטלבויות של אי שוויון חברתי כאל מטריצות של שליטה, המוכרות גם כ"מחוללי דיכוי וזכויות יתר" (vectors of oppression and privilege). מונחים אלה מתייחסים לאופן שבו הבדלים בין אנשים (כגון נטייה מינית, מעמד או גזע) משמשים כאמצעי דיכוי כלפי נשים, ומשנים את חוויית חייהן של נשים בחברה. קולינס, אודרי לורד (בספרה Sister Outsider), ובל הוקס כולן מצביעות על חשיבה דיכוטומית כמשפיעה על הדיכוי, וכגורמת להגברת ההבדלים. קולינס בניתוחיה מתייחסת לאופן שבו כל פרט בחברה ממוקם בתוך היררכיות תרבותיות, המושפעות מן המאפיינים הקבוצתיים/זהותיים שלו, ומסבירה שההיררכיות מעצימות או מחלישות את הפרט. הן יוצרות מערכות מורכבות של העדפה וחוסר שוויון, ומפעילות פרקטיות ממשיות וסמליות של הכלה והדרה. באופן זה, ניתן להבין שהזהויות של האינדיווידואל מקרינות על המשמעות החברתית והתרבותית של חוויותיו ובתורן - של עמדותיו ואופן חשיבתו.

תאוריית נקודת המבט והזרה מבפנים

קולינס מספקת הגדרה סוציולוגית של תאוריית נקודת המבט. זוהי תאוריה פוסט-מודרניסטית לניתוח שיחים אינטר-סובייקטיבים, אשר מתמקדת באופנים שבהם סמכות נטועה בידע של האינדיווידואל, ובכוח שהסמכות הזו מכוננת. העקרון התאורטי החשוב ביותר של תאוריה זו היא שהפרספקטיבה של כל אדם נוצרת מתוך החוויות החברתיות או הפוליטיות שלו, ולכן הידע, מבחינה סוציולוגית, נעשה ייחודי וסובייקטיבי, ומשתנה בהתאם לתנאים החברתיים בהם נוצר. הרעיון של "הזרה מבפנים" (outsider within) מתייחס לנקודת המבט המקיפה את העצמי, המשפחה והחברה. קולינס מנתחת את החוויה הספציפית של נשים במעברן מעולם תרבותי אישי לעולם האקדמיה. על פי מסקנותיה, גם כאשר אישה, ובייחוד אישה שחורה, יכולה להפוך למשפיעה בשדה מסוים, היא עדיין תרגיש שאינה שייכת לעולם זה, בו הערכים, הזהויות, והחוויות שלה שונות בתכלית מאלה הדומיננטיים בסביבה, ולפיכך והיא הופכת ל"זרה מבפנים".

התנגדות לדיכוי

מנקודת מבט ביקורתית, קולינס מציינת ששליטה תמיד כוללת החפצה של הנשלט. כל צורות הדיכוי משמען הפחתה בערכה של הסוביקטיביות של המדוכא. היא טוענת כי הערכה עצמית והגדרה עצמית הן שתי דרכים להתנגד לדיכוי. מודעות עצמית לפיכך עוזרת לשמר את הדימוי העצמי של קבוצה מדוכאת ומאפשרת לה להימנע מדה-הומניזציה בידי גורמים חיצוניים. קבוצות שוליים לעיתים קרובות נושאות סטטוס של "האחר". אדם הוא ה"אחר" אם הוא שונה ממה שמכנה אודרי לורד "הנורמה המיתית". בחברה הקיימת, "אחרים" הם בעצם כל מי שחורג מהסְכֶמָה החברתית של הגבר הלבן הממוצע. גלוריה אנזלדואה מכנה את התהליך הזה "othering" (או בתרגום חופשי, "האחרה", תהליך הפיכת הזולת לאחר), או ספציפית, התהליך דרכו הופכים אדם לבלתי מקובל על סמך קריטריונים שהוא אינו עומד בהם, כאשר התוצאה עבור צד זה היא "אחרוּת". ככל שההגדרה העצמית חזקה יותר, כך גם ההשפעה של ה"othering" תמותן.
הכלי של הגדרה עצמית הוא חשוב עבור קבוצות הנדחקות לשוליים, מכיוון שהעצמת ההשפעה של הבדלים משמשת כנשק הפוגע בערך העצמי, ובהפנמת גישות חברתיות סטראוטיפיות – סוג של דיכוי פסיכולוגי. כך שהסובייקטיביות של האינדיבידואל היא נושא חשוב עבור אוכלוסיות שהן תחת דיכוי. מסקנתה של קולינס היא שקיום חוש ערך-עצמי והגדרה עצמית יציבה אשר לא נובעים ממקורות חיצוניים מסייעים לצד המדוכא להתגבר על דפוסי השליטה החברתיים הדכאניים.