רוברט פילמר

חייו

פילמר נולד ב-1588 במחוז קנט בדרום-מזרח אנגליה. אביו היה איש אצולה ובעל אחוזה. פילמר היה הבכור בין 18 אחים ואחיות והיורש של נכסי המשפחה. מעמדו כאח בכור, יורש, ולאחר מכן בעל אחוזה גדולה השפיע על השקפתו לגבי חשיבותה של המשפחה הפטריארכלית. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' בגיל 16. לפני שהספיק לסיימם הוא עבר ללונדון, שם הוסמך כעורך דין. הוא היה מיודד עם אינטלקטואלים ואנשי כנסייה רבי השפעה.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית פילמר לא השתתף באופן פעיל במלחמה, אך הוא סייע כספית לשחרור בערבות של חבר שנאסר על ידי תומכי הפרלמנט. ייתכן שכתוצאה מכך האחוזה והרכוש של פילמר היו יעד להטרדות וחבלות מצד צבא הפרלמנט ובסופו של דבר הוא נאסר למספר שנים ללא משפט. אשתו, אן היתון פילמר, ניהלה את ענייני האחוזה בזמן מאסרו ופעלה לשיפור תנאי כליאתו ולשחרורו. בתגובה פילמר כתב את הפמפלט "בשבח הרעיה אשת חיל". בנוסף הוא כתב בזמן מאסרו את החיבור "על דברי ניאוץ נגד רוח הקודש" שביקר את אנשי הסכולסטיקה ואת התאולוגיה הקלוויניסטית.
לאחר שחרורו מהמאסר פילמר המשיך לפרסם חיבורים שונים העוסקים בתאולוגיה ופוליטיקה. גישתו הפוליטית הושפעה מהפילוסוף בן המאה ה-16 ז'אן בודן. במרכז גישתו הייתה ההשקפה לפיה מלכים מושלים מתוקף זכות אלוהית וביקורת על שיטת הממשל הדמוקרטית. פילמר כתב גם ביקורות על הספר לוויתן של תומאס הובס, על ג'ון מילטון, על "על חוק המלחמה והשלום" של הוגו גרוטיוס, ועל הפוליטיקה של אריסטו.
פילמר מת בגיל 65 באחוזתו, שם נקבר.

רקע אינטלקטואלי

במאות ה-16 וה-17 חוסר יציבות פוליטי בעקבות סכסוכים בין קתולים לפרוטסטנטים היוו את הרקע לדיונים אינטלקטואלים לגבי מהות הריבונות ומקורה. הוגים כגון רוברטו בלרמינו ופרנציסקו סוארז הצדיקו את העמדה לפיה מקור הריבונות של המלך הוא בהסכמה ראשונית של העם, אשר העביר למלך את הזכות והכוח לשלוט. משתמע מגישה זו שקיים הבדל מהותי בין השלטון במשפחה הפטריארכלית לבין השלטון המדיני. במשפחה הכוח ניתן בירושה ומהאל, בעוד שבמדינה הכוח ניתן מהעם. עוד משתמע מהגישה שהסמכות שהועברה למלך יכולה להיות מותנית ברצון העם ולכן תחת תנאים מסוימים ייתכן שהמלך יאבד את כוחו ואת הלגיטימציה שלו לשלטון. הוגים אחרים התנגדו נחרצות לגישה זו שיכלה להתפרש כהצדקה למרד. הבולט ביניהם היה ז'אן בודן שבספרו ששה ספרים על הרפובליקה טען שלצורך השמירה על השלום, בכל מדינה צריך להיות ריבון יחיד, אבסולוטי, ובלתי ניתן לחלוקה, שהוא מקור החוק ואינו כפוף לחוק, אלא לאל בלבד. ויכוח זה הוא הרקע לרעיונות הפוליטיים של פילמר. בכתביו פילמר תקף שוב ושוב את העמדה של בלרמינו וסוארז ואימץ את העמדה של בודן לגבי הריבונות.
למרות החוב של פילמר לבודן, בין התפיסות של ההוגים קיים הבדל משמעותי בנוגע ליחס בין המשפחה לבין המדינה, שכן פילמר סבר שהמשפחה הפטריארכלית היא המקור לשלטון המדיני ובודן לא. הרעיון הפטריארכלי היה נפוץ במאה ה-17, ופילמר היה יכול להיעזר בהוגים שונים, כגון התאולוג הדריאן א-סאראביה , לצורך ניסוחו.

התחייה מחדש של כתבי פילמר בסוף המאה ה-17

מלבד חוג מכריו, מעטים באנגליה קראו את כתביו של פילמר או הכירו את שמו בימי חייו. אולם, בשני העשורים האחרונים של המאה ה-17 כתביו הפכו למוקד חשוב של השיח הפוליטי באנגליה. המלך צ'ארלס השני נאלץ להתמודד עם התנגדות חריפה של פרוטסטנטים שרצו למנוע מיורש העצר הקתולי, ג'יימס, את הכתר. ההתנגדות לג'יימס הובלה על ידי אנטוני אשלי קופר, הרוזן הראשון משאפטסברי, שהיה גם פטרונו של הפילוסוף ג'ון לוק, והיא הוותה את אחד הפרקים החשובים בהתגבשות המערכת המפלגתית באנגליה, כאשר המפלגה הוויגית תמכה בזכות הפרלמנט לאכוף את רצון העם ולמנוע את ההמלכה של ג'יימס, והמפלגה הטורית תמכה במלוכה. ב-1679 פרצו גם שמועות מוטעות בדבר המזימה האפיפיורית, תאוריית קונספירציה לפיה קיים קשר קתולי לרצח המלך, והן הביאו להוצאות להורג ולחוסר שקט בממלכה. החוק למניעת המלוכה מג'יימס עמד לעבור בפרלמנט ובתגובה המלך פיזר את הפרלמנט באותה שנה. הרוחות הסוערות באנגליה, שקיבלו את השם "פולמוס השלילה" או "משבר ההחרגה" ("exclusion crisis"), נתפסו כאיום ממשי על יציבות הממלכה ועל מוסד המלוכה.;
על רקע זה, כתביו של פילמר הפכו למוקד הפרופגנדה של שני המחנות היריבים באנגליה. הם יצאו במספר מהדורות, כולל הוצאה ראשונה לאור של פטריארכה ב-1680, והפכו למעין דוקטרינה רשמית של דוברי הסדר הקיים. לפי פיטר לאסלט, "שני העשורים האחרונים של המאה ה-17 היו השנים המעצבות של הליברליזם הבריטי והאמריקאי. על אף שהוא היה כבר מת במשך שלושים שנה, סר רוברט פילמר היה הסמכות החשובה ביותר כנגדם".
זמן קצר לאחר היציאה לאור של פטריארכה, שלושה הוגים וויגים חשובים כתבו ביקורות חריפות על רעיונותיו של פילמר: אלגרנון סידני, ג'יימס טירל וג'ון לוק. סידני פרסם את הביקורת שלו על פילמר בפמפלט "Discourses Concerning Government". ב-1683 הוא הוצא להורג באשמה שתרם למזימת בית ריי, תוכנית להתנקש בחיי צ'ארלס השני, ועל הוצאת דיבה של המלך, אישום שנקבע על בסיס הביקורת שפרסם על פילמר. לוק כתב את הביקורת על פילמר במסגרת ספרו הפוליטי החשוב ביותר, "שתי מסכתות על ממשל מדיני", שהמסכת הראשונה בתוכו מוקדשת כולה לביקורת על פילמר.

השפעה במאות הבאות

כתביו של פילמר לא זכו לעניין רב מאז סוף המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-20. מספר סיבות הביאו להתעלמות מפילמר: ראשית, המוניטין של פילמר נפגע בעקבות הביקורת של לוק, סידני וטירל בסוף המאה ה-17. שלושת הכותבים לא תקפו רק את טיעוניו של פילמר, אלא גם את היושרה שלו. גם הסוף האלים של חייו של סידני לא תרם למוניטין של פילמר. הביקורות, ובמיוחד זו של לוק, השפיעו לרעה על האופן שבו כתביו של פילמר התקבלו במרוצת השנים. שנית, השפה והטיעונים של פילמר, במיוחד אלה שמתמקדים בפרשנות של כתבי הקודש, הפכו במהרה לארכאיים ולא מתאימים לאופן המחשבה המודרני. לבסוף, בעוד שלכתבים הייתה חשיבות היסטורית כהשפעה על ההגות של לוק, השתרשה במשך השנים הנטייה לראות את שתי המסכתות דווקא כתגובה להגות של תומאס הובס, זאת על אף שבין פילמר והובס היו הבדלים מהותיים ולוק מיקד את חיצי ביקורתו ברעיונות של פילמר.
בחצי השני של המאה העשרים פיטר לאסלט וחוקרים אחרים מאסכולת קיימברידג' להיסטוריה של הרעיונות  החלו להדגיש את החשיבות של פילמר בהתעצבות המחשבה הפוליטית בסוף המאה ה-17 ואת השפעתו על לוק. בעקבותם, קיימת התעניינות רבה יותר בכתביו של פילמר, והם יצאו במהדורות חדשות ומדויקות יותר מאלה שהיו זמינות בסוף המאה ה-17.