google/wiki40b huggingface dataset:
אברורה סנקט פטרבורג

היסטוריה

הקבוצה נוסדה בשנת 1990 בשם "דינמו פרומוטיי", כחלק מאגודת דינמו. ב-22 בדצמבר 1992 הקבוצה נפרדה מאגודת דינמו וקיבלה את שמה הנוכחי. בשנת 1994 החלה להשתתף בטורנירי קטרגל, לאחר שקודם היוותה קבוצת כדורגל נשים.
מאז 2008 משתתפת במסגרות המקצועניות של התאחדות הקטרגל הרוסית וברבות השנים התבססה כאחת מקבוצות קטרגל נשים הטובות ברוסיה. היא זכתה חמש פעמים באליפות המדינה וזכתה בגביע הרוסי שלוש פעמים.
בעונת 2017 העפילה לגמר הגביע וסיימה במקום השלישי באליפות המדינה והגיעה להישג השיא שלה במפעלים האירופיים כשסיימה במקום השלישי באותה עונה, בטורניר ליגת האלופות בקטרגל נשים.
אלכסנדר פרדיננד, נסיך טורן וטקסיס השלישי

ביוגרפיה

אלכסנדר פרדיננד נולד ב-21 במרץ 1704 בפרנקפורט, לאנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ולמריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ', בתם של הנסיך פרדיננד אוגוסט לאופולד מלובקוביץ', דוכס זאגן ומריה אנה וילהלמינה, מרקיזת באדן-באדן. אלכסנדר פרדיננד גדל בארצות השפלה האוסטריות, ולאחר מכן שוב בפרנקפורט, שם היה מושב בית המשפחה.
בשנת 1739 מת אביו, ואלכסנדר פרדיננד ירש את תאריו ונחלותיו. מה-1 בפברואר 1743 עד 1745, שימש אלכסנדר פרדיננד כמפקח הראשי של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בדיאט הקיסרי בפרנקפורט. כאשר הדיאט עבר לרגנסבורג תחת פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוחזר אלכסנדר פרדיננד לתפקידו כמפקח הראשי בשנת 1748. מסיבה זו אלכסנדר פרדיננד העביר את בית מגוריו הראשי מפרנקפורט לרגנסבורג. ב-30 במאי 1754 נוסף אלכסנדר פרדיננד לאספת הנסיכים הקיסריים.
ב-17 במרץ 1773 מת אלכסנדר פרדיננד ברגנסבורג, ובנו קרל אנזלם, נסיך טורן וטקסיס הרביעי ירש את נחלותיו ותאריו.
מטרונים

מטרונים הוא שם משפחה המבוסס על השם הפרטי של האם, הסבתא או אשה מאמהות המשפחה.
זו המקבילה הנקבית של פטרונים. בחברות פטריארכליות מטרונים נפוצים פחות מאשר פטרונים.
בעבר שמות מטרונימיים ניתנו לעיתים קרובות לילדיהן של נשים לא נשואות. חלק מהשמות המטרונימיים אומצו על ידי ילדיהן של נשים שהיו מפורסמות או בעלות עוצמה.
חיים לזר-ליטאי

חייו

לזר-ליטאי נולד בשנת 1914 בשם חיים לזר בפוניבז' שבליטא, בן לבתיה לבית יפה ואליהו לזר. הוא למד בישיבת פוניבז', והצטרף לבית"ר כילד בן עשר, בעקבות נאום של זאב ז'בוטינסקי. עד 1940 היה מפקד מעו"ז בית"ר בפוניבז'. בתחילת מלחמת העולם השנייה למד בווילנה, ונכלא בגטו וילנה עם הקמתו. 
לזר הצטרף אל ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או, FPO) כאיש בית"ר, לצדו של יוסף גלזמן. הוא יצא מן הגטו ביולי 1943 בקבוצה של 35 לוחמים. בדרכם ליערות נתקלו במארב גרמני, ורק 13 מהם שרדו את הקרב. לזר לחם כפרטיזן וכמפקד מחלקה ביערות רודניקי ויערות נארוץ'. באפריל 1944 נפצע כשחימש מוקש שנועד לפגוע ברכבת נשק גרמנית, וידו הימנית נקטעה. בתקופה זו הכיר את חיה לבית שפירא, ונישא לה ב-1944.
אחרי המלחמה עבר לפולין, שם היה חבר בוועדה העליונה לארגון הבריחה. בהמשך עבר לאיטליה, שם היה נציב בית"ר וחבר המרכז והנשיאות של ארגון הפליטים. ב-1946 נבחר כציר לקונגרס הציוני ה-22.
במרץ 1947 עלה לארץ ישראל עם אשתו, שהייתה בחודש התשיעי להריונה. אחרי עלייתו השתמש בשם העט "ח. ליטאי" ובהמשך שינה את שמו לחיים לזר-ליטאי. 
לזר-ליטאי היה מנהל מרכז קופת חולים לאומית. הוא השתתף במאבקים נגד הסכם השילומים ונגד כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה. היה חבר בהנהלת יד ושם ופעל בארגוני הפרטיזנים ונכי המלחמה, בתנועת החרות ובמסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי. לזר היה חבר פעיל בארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים ושימש כנציגו הראשון במועצת יד ושם, 
בשנות ה-70 הקים לזר-ליטאי את מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים במצודת זאב בתל אביב. הוא ערך 83 חוברות שהוצאו על ידי המוזיאון.
לזר-ליטאי נפטר בתל אביב ב-1997.

משפחתו של  לזר

אמו של לזר-ליטאי נפטרה בילדותו. ארבעה מאחיו ואחיותיו עלו לארץ-ישראל לפני השואה. אביו ואחותו שרה נספו בשואה. אחותו עדה נכלאה במחנות ריכוז ושרדה. רעייתו חיה לזר אף הייתה פרטיזנית ועסקה אף היא רבות בחקר ותיעוד השואה. 
לחיים וחיה לזר-ליטאי שני ילדים וארבעה נכדים. המזרחנית שרה אוסצקי-לזר היא בתם. נכדתם, דניאלה אוסצקי-שטרן, היא מנהלת ארכיון מורשת לחקר והוראת השואה.

יצירתו

לזר-ליטאי עסק במחקר והנצחה, ונאבק בהשכחת פועלם של אנשי בית"ר בשואה ואחריה. בתו, שרה אוסצקי-לזר, כתבה כי פעל מתוך תחושת שליחות היסטורית, וכי ניסה ללא הצלחה לקבל מתנועת החירות סיוע למחקריו. כבר בינואר 1948 פרסם, בעיתון המשקיף, כתבות ראשונות על קורותיו בשנות השואה. מחקריו עוסקים בחלקם של אנשי בית"ר בהתנגדות בזמן השואה, בהעפלה, ובמאבק לעצמאות. 
ספרו הראשון, חורבן ומרד (1950) הוא ספר אישי אוטוביוגרפי העוסק בארגון הפרטיזנים המאוחד בגטו וילנה ובלחימתו של המחבר כפרטיזן.
בשנת תשי"ח-1958 זכה לזר-ליטאי בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו אף-על-פי -  ספר עלייה ב'. 
לזר-ליטאי טען ב-1948 כי חלקו של הארגון הצבאי היהודי (זז"וו - ZZW) במרד גטו ורשה הושכח במכוון, מסיבות פוליטיות, כבר בעצרת הזיכרון הראשונה למרד שהתקיימה בלובלין באפריל 1945. ספרו מצדה של ורשה, שפורסם ב-1963, מתאר, לפי עדויות ומקורות כתובים, את תפקידו המרכזי של הארגון הבית"רי. 
ספרו האחרון, בית"ר בשארית הפליטה, הופיע ב-1997, סמוך לפטירתו. הספר עוסק בפועלם של שרידי חברי בית"ר בארגון "הבריחה" וההעפלה.
יהונתן רוזנהק

ביוגרפיה

יהונתן נולד וגדל בנתניה. בצעירותו שיחק בתיאטרון הילדים והנוער "אלמוג", ולאחר מכן כנער למד (בין השנים 2000–2003) בתיכון לאומנויות ע"ש "תלמה ילין" אותו סיים בהצטיינות. בצה"ל שירת כקצין בגדוד דרקון של חיל התותחנים וזכה לאות השירות המבצעי ולאות מלחמת לבנון השנייה. בקורס הקצינים היה כינויו "רוֹזֶנְאַסְק" מכיוון שנהג לשאול הרבה שאלות. לאחר שחרורו מצה"ל ייסד עם המורה אברהם דנא את בית הספר למשחק "תיאטרון דאטא", ובו למד בשנים 2007–2010. במהלך שנים אלה, הופיע יהונתן ברחבי אירופה במופעי רחוב שונים.
עם סיום לימודיו הצטרף לתיאטרון נוצר, שם היה חבר להקה ושיחק במספר הפקות, במקביל להצגות נוספות בכל מיני תיאטראות ילדים.

בטלוויזיה ובאינטרנט

בשנת 2012 הנחה יהונתן את השעשועון "המחנה" בערוץ מאיר לילדים, ומאז ועד היום יצר בערוץ מספר תוכניות שונות פרי עטו.
משנת 2012 הוא יוצר, מנחה ומביים את "ניידת החלומות", תוכנית הגשמת חלומות לילדים. סדרה דוקו עלילתית ובה בכל פרק מגשים יהונתן את חלומו של ילד או ילדה מרחבי הארץ. התוכנית זכתה להצלחה גדולה: 78 פרקים, 6 עונות, והייתה מועמדת בקטגוריית הסדרה הטובה לגיל הרך לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בשנים 2016 ו-2017.
ב-2013 יצר וערך את "סוכני המדע" - תוכנית אולפן מדעית לילדים.
ב-2016 יצר וערך את משחקי טוקטוק - תוכנית אולפן מבוססת משחקי אלתור לכבוד חגי ומועדי ישראל.
משנת 2017 יוצר, מביים ומנחה יהונתן את שעשועון הנתינה "הכל בחסד" - משחק נתינה שבו המשתתפים בוחרים לאן יגיע האולפן, עונים על שאלות, מבצעים משימות ויכולים לזכות בסכום כסף שייתרם בשמם.

במה

ב-2014 שיחק במופע "בית הספר למגשימי חלומות" - מופע מוזיקלי ערכי לילדים העוסק בהגשמת חלומות, אותו גם כתב וביים.
ב-2015 זכה לצל"ש על משחקו בהצגה "אבא בורח עם הקרקס", במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים שנערך באותה השנה.
ב-2016 שיחק לצד אסי צובל בהצגה "אוצר נוצות הזהב" העוסקת בחברות, אחריות, והאומץ לומר את האמת. את ההצגה גם כתב וביים.
ב-2017 שיחק לצד אסי צובל ואריאל קרן בהצגה "הלילה המטורף של מרציפן" העוסקת בקשר שבין כשרות לחברות ולדרך ארץ, אותה כתבו צובל ויהונתן.
ב-2018 שיחק לצד אסי צובל ויינון שאזו בהצגה "שומרי הזמן", העוסקת באהבת הארץ ובכוח הטמון בכל אחד מאיתנו.

חיים אישיים

נשוי לשחקנית הילה גולדנברג, ואב לשניים.
אבא בלושר

אַבָּא בָּלוֹשֶׁר (1873, סוויר, פלך וילנה, האימפריה הרוסית – 1944, אושוויץ) היה אינטלקטואל, סופר, ספרן ופעיל ציוני.

ביוגרפיה

בלושר נולד בסוויר (רוס'; אז בפלך וילנה שבאימפריה הרוסית; כיום בבלארוס, 180 ק"מ צפון מערבית לעיר בירה מינסק וכ-20 ק"מ מגבול ליטא). הוא למד בישיבת סלבודקה ובישיבת וולוז'ין, בהּ גם הכיר את חיים נחמן ביאליק. את השכלתו הכללית רכש באופן אוטודידקטי. היה שותף ועורך בהוצאת "תושיה" של בן אביגדור, ולאחר מכן החזיק חנות למכירת ספרים וספרייה פרטית גדולה ב - Laisves Aleja 78 ששימשה את יהודי העיר קובנה, בעיקר את משכיליה. בשנת 1908 הקים ביחד עם דר. אבא לפין ודר. ד.מ שוורץ את ספריית מאפו בקובנה, המקום הפך למרכז לימודים ומועדון לתנועה הציונית ולפעולה תרבותית עברית. בין תפקידיו הנוספים היה מנהל משרד ההגירה של יק"א ונציגה של "חברת מפיצי ההשכלה" (היה מקרב להשכלה את בחורי הישיבות, שהיה קרוב להם בחינוכו וברוחו). כמו כן, שימש ציר בקונגרס הציוני ה-9 בהמבורג ב-1909. 
בימי מלחמת העולם הראשונה הוגלה לחרקוב ועבד במרכז "יאקופו" (הוועד לעזרת הפליטים היהודים המגורשים מאזורי הספר). כן שימש מזכיר ועד הקהילה שם. לאחר המלחמה חזר לליטא ולעסקנות הציבורית והציונית. היה שליח של בית היתומים של קובנה בארצות הברית וממייסדי ההחברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא והיושב ראש האחרון שלהּ (1940-1939). היה ממנהלי ספריית מאפו בעיר. פרסם מאמרים, זיכרונות ותיאורים בעיתונות עברית ויידית. נמנה עם המשתתפים הקבועים ביומון היידי הציוני "די יידישע שטימע". 
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לליטא הסובייטית נכלא בגטו קובנה, שם הוטל עליו לנהל את פנקס הגטו. בשנת 1944 נשלח למחנה הריכוז דכאו, ובסתיו אותה שנה לאושוויץ, שם נספה.
מייק, התרנגול חסר הראש

התזת הראש

ביום שני, 10 בספטמבר 1945, החקלאי לויד אולסן מהעיר פרוטה שבקולורדו נשלח לחצר על ידי אשתו כדי להביא עוף לארוחת הערב.  אולסן ניסה לערוף ראש של תרנגול בן חמישה חודשים וחצי בשם מייק, אך גרזנו החטיא את עורק הצוואר, והשאיר אוזן אחת ואת גזע המוח בשלמותו.
אולסן נדהם להיווכח שהתרנגול חסר הראש נשאר עומד ואף התהלך במגושם. הוא אפילו ניסה לנקות את נוצותיו במקורו ולקרקר. משנוכח שהתרנגול לא מת, חס עליו אולסן והחליט להמשיך ולטפל בו. הוא האכילו תערובת של חלב ומים בעזרת פיפטה, ובזרעוני תירס קטנים.  אולסן ומשפחתו שאבו במזרק מדי פעם את הריר של מייק מגרונו, כדי שלא ייחנק ממנו בהיעדר יכולת לבלוע.
בלילה הראשון ישן מייק כשראשו החסר מתחת לכנפו.
תוך ניצול מרכז המסה החדש שלו, יכול היה מייק לנוח בקלות על ענפים גבוהים ללא נפילה. קרקורו, לעומת זאת, היה הרבה פחות מרשים ודמה למעין גרגור שבקע מגרונו. הוא בילה את זמנו בניסיונות לנקות את נוצותיו ולנקר את מזונו בעזרת צווארו.
עובדת היותו חסר ראש לא מנעה ממייק לעלות במשקלו; בזמן עריפת ראשו הוא שקל מעט יותר מקילוגרם אחד, ואילו כשמת בסופו של דבר שקל כשלושה ק"ג וחצי.

הפרסום

לאחר שהתפרסם, החל מייק להופיע במופע שוליים נודד, לצד עגל בעל שני ראשים ושאר בעלי חיים "מוזרים". הוא גם צולם עבור עשרות מגזינים ועיתונים, כולל ה"טיים מגזין" ו"לייף"‏, ואולסן ספג ביקורת עזה על כך שהשאיר את התרנגול חסר הראש בחיים, על אף שנציגי כמה אגודות צער בעלי חיים בחנו את מייק וקבעו שאינו סובל ייסורים כלשהם.
מייק הוצג לציבור תמורת 25 סנט לכרטיס. בשיא הפופולריות שלו הביא התרנגול לרווחים של 4,500 דולר לחודש (שווה ל-50,000 דולר בשנת 2005) ושוויו עמד על 10,000 דולר. הצלחתו של אולסן גרמה לגל של ניסיונות חיקוי, אך אף עוף מותז-ראש אחר לא נשאר חי יותר מיום או יומיים. יחד עם מייק הוצג ראש תרנגול משומר, אך הוא לא היה ראשו המקורי של מייק - שנאכל לאחר התזתו על ידי חתול.
במהרה צץ במשחקי הילדים שיר המשחק:
"Mike, Mike, where's your head? Even without it, you're not dead!"
ובתרגום לעברית:
"מייק, מייק, איפה ראשך? אפילו בלעדיו, אתה לא מת!"

עד היום מייק, התרנגול חסר הראש זכור היטב בעירו פרוטה. החל משנת 1999 נחגג מדי שנה בסוף השבוע השלישי של מאי, "יום מייק התרנגול חסר הראש" ("Mike the Headless Chicken Day") בו מתבצעים אירועים ותחרויות לזכרו.

מותו של מייק

בחודש מרץ 1947 חנו אולסן ומייק במוטל בפיניקס בדרכם הביתה מסבב הופעות. במשך היום הזניח אולסן את האכלתו של מייק ואת שאיבת רירו, ובאמצע הלילה נחנק מייק ומת.
בנתיחה שלאחר המוות נקבע כי להב הגרזן החטיא את העורק התרדמני, וכי קריש דם חסם את שאר הפצע ומנע ממייק לדמם למוות. על אף שרוב ראשו נגדע, נותרו גזע המוח ואוזן אחת.  מאחר שתפקודים בסיסיים (נשימה, פעילות לב, וכו') כמו גם רוב הרפלקסים של התרנגול נשלטים על ידי גזע המוח, היה מסוגל מייק להישאר בריא למדי.
יוסי יפה

ביוגרפיה

יוסי יפה נולד במושב חרות, לדב ואסתר שהיו מראשוני המתיישבים שם, אחיהם של אברהם יפה ("הקטן"), חנה יפה ושרה. למד בבית הספר החקלאי כדורי. הוא התגייס לצה"ל במסגרת הנח"ל, עבר קורס מ"כים. הוא התנדב לצנחנים והצטרף לפלוגה א' בגדוד 890 בפיקודו של מאיר הר ציון, היא סיירת הצנחנים. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לסיירת ושימש כמפקד מחלקה. יפה נפצע קשה בפעולת קלקיליה. ב-1957 מונה למפקד סיירת הצנחנים.
במילואים המשיך למלא תפקידי פיקוד בצנחנים. עם הקמתה של חטיבה 55, חטיבת צנחני מילואים, בתחילת 1965, מונה למג"ד הראשון של גדוד 66. כמפקד הגדוד לחם במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים, בבית הספר לשוטרים, בגבעת התחמושת ובהר הצופים. במלחמת ההתשה לחם במוצבי התעלה, ובמלחמת יום הכיפורים בקרב העיר סואץ.
יפה גר במשך כל חייו במושב, ושילב פעילות ביטחונית-התיישבותית עם עבודה חינוכית-ציונית. במשך שנים רבות פעל במסגרת חטיבת בני המושבים, בתחילה כרכז מפעלים ולאחר מכן כמרכז החטיבה. בתחילת 1977 חזר לשירות קבע בצה"ל כסגן מפקד עוצבת חצי האש. הוא נהרג במהלך אימון ההקמה, כאשר עלה רכבו על מוקש ב-28 בפברואר 1977 באזור ניצנה שבנגב.
היה נשוי לרינה, ואב לארבעה ילדים. בנו ג' הוא קצין במילואים בדרגת אל"ם, שימש מפקד גדס"ר נח"ל ומפקד מפקדת כוחות האוויר המיוחדים.

לזכרו

במקום שבו נהרג מוצבת אנדרטה לזכרו. תנועת בני המושבים מקיימת מדי שנה בסוכות לזכרו את מפעל יוסי יפה, בו חניכי השכבה הבוגרת של התנועה פורצים שבילי סימון חדשים ופועלים בשטח לטיפוח הסביבה. המושב השיתופי יפית שבבקעת הירדן הוא על שמו. כמו כן, יש על שמו שביל סימון בפארק קק"ל ביר עסלוג', שסומן ונסלל בשנת 2005. בסוכות תשע"ח בשיתוף חבריו לגדוד 66, הקהילה החינוכית ניצנה, חניכי שכבת יב' בתנועת בני המושבים, המועצה האזורית רמת הנגב, קק"ל וצה"ל יחנך שביל חדש "דרך יוסי יפה". הדרך הולכת מחמוקי ניצנה לעמודי פסל נתיב שלום. במסגרת זו יוצב סלע לזכרו ופרגולה, הצופה לסלע "יוסי יפה" שהוצב, על ידי חטיבת בני המושבים, במקום בו נהרג.
שמעון שירזי

שמעון שירזי (נולד ב-1970 בתל אביב) הוא מפיק מסיבות ישראלי שהתפרסם במיוחד הודות למסיבות הנושא ומסיבות הגייז שהפיק ועיצב מאז 1991.

חייו

שירזי נולד בלב העיר תל אביב. משפחתו התגוררה ברחוב שינקין. אמו עבדה כמארחת במועדון של רפי שאולי (מקים מועדון הלילה הראשון בישראל). אביו, זקי שירזי, הקים בשנות ה-70 וה-80 תפאורות לסרטים ישראלים כמו "קזבלן", "מציצים", "הבית ברחוב שלוש" ו"חגיגה לעיניים", וגם להפקות בינלאומיות שצולמו בארץ (מחץ הדלתא, רמבו 3 והמיני סדרה משה שצולמה בסנטה קתרינה שבסיני). שירזי הצעיר התלווה לאביו אל הסטים שהקים, ונגע בבוהמה התל אביבית שעימה היו הוריו מקושרים. לאחר שבבית הספר ארגן מסיבות, הצטרף לרשת האופנה "ראש אינדיאני". תחילה היה מתאם אופנה, אך תוך זמן קצר הפך למעצב תצוגות אופנה. 
ב-1991 הוזמן באופן חד פעמי לעצב מסיבה ב"מועדון הפינגווין" בתל אביב שיועדה למשוך אליה את הקהל החד מיני, אותו קהל המהווה גם היום את קהל היעד המרכזי לו מופנות מסיבותיו. מסיבת חוף שהפיק באולם הקטן זכתה להצלחה משמעותית הודות לקונטיינר של חול ים שנשפך ופוזר במועדון וגם איש הארטיק מהחוף שהוזמן. לאחר שעיצב מספר מסיבות נוספות, בחר לעזוב את עולם האופנה והקדיש את זמנו לעיצוב מסיבות.
את הקפיצה הגדולה בהפקות חווה שירזי לאחר שנתקל בחסמים ביורוקרטים שמנעו ממנו לערוך מסיבות בתל אביב, ולכן בחר לנדוד למועדון "האומן 17" בירושלים. המעבר מאולמות בתי הקולנוע והמרתפים האותנטיים והחמים אותם אכלס עד אותה עת בתל אביב, למבנה תעשייתי גדול ומשוכלל היה חד. לראשונה, מצא אולם גדול שיכול היה להכיל אלפי משתתפים ויותר מכל – לאפשר את הקמתן של תפאורות עצומות שטרם נראו במסיבות הישראליות.
בשנת 2011 גייס ארגון בלה דואגת אנשי לילה מובילים למען המאבק להעלאת המודעות ל-HIV והפיק לוח שנה "בלה דואגת" בהשתתפותם. אנשי לילה רבים ומובילים התגייסו למאבק והצטלמו ללוח השנה של "בלה דואגת" לאותה השנה. בין המשתתפים היו: שירזי עצמו, אליוט, טלולה בונט, קיי-לונג ומובילי דעת קהל ואנשי לילה נוספים בקהילה הגאה.
בינואר 2013 נפתחה בבית העיר בתל אביב התערוכה "חותמת לילה" (אוצרת ראשית: איילת ביתן שלונסקי), שהוקדשה ליצירתו של שירזי המעצב לא רק את המסיבות שמפיק, אלא תרבות לילה שלימה שזכתה להציב את ישראל ככוח מוביל בתרבות המועדונים בעולם.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה שירזי להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
וילי ראושניץ

ביוגרפיה

ראושניץ נולד וגדל בווינה, אוסטריה, לאב קרול, רפד במקצועו, יהודי בעל אזרחות צ'כוסלובקית ולאם תרזה (שרה) ילידת וינה אף היא, שהתגיירה לפני נישואיה. הוא שחה בקבוצת הכח וינה. בשנת 1938, לאחר האנשלוס, גורש עם משפחתו לברטיסלאבה שבסלובקיה, שם השתייך לנבחרת הלאומית בכדורמים, על אף שבאותה העת לא היה מקובל לקבל יהודים. מרבית חברי הקבוצה לא ידעו על יהדותו, אך אחד מחברי הקבוצה הלשין עליו, ולכן הוא נאלץ להימלט מביתו ולהסתתר בגנים ציבוריים. קודם לכן נלקח אביו מביתו ונשלח למחנה ריכוז ממנו לא חזר בחיים. ראושניץ נתפס ונשלח למספר מחנות ריכוז ובהם אושוויץ.
בתום מלחמת העולם השנייה והשואה, ולאחר תקופת החלמה, נרתם ראושניץ לפעילות בעליה ב', למשימות של איתור נאצים והסגרתם לשלטונות, וכן למשימות של הברחת נשק וכסף מצ'כוסלובקיה עד איטליה לצורך העברתם בדרך הים מאיטליה לישראל.
לאחר שעלה לארץ ישראל נישא ראושניץ ב-27 בפברואר 1950 לאווה. בהתחלה הזוג התגורר במחנה "סנט לוקס" שבקריית אליעזר, חיפה באוהל אחד שהכיל 30 אנשים. משם עבר למעברת כורדני ובשנת 1956 עבד לדירה בשכונת "עמידר" בנהריה.
בתחילה עבד בקטיף בפרדס ליד רעננה ואחר כך בעבודת סבלות בנמל חיפה. בהמשך עבד כמציל בבריכת השחייה של הפועל חיפה. בהמשך עבד במועצת פועלי עכו עד אשר קיבל את העבודה במועצת פועלי נהריה כמזכיר הפועל עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1991.
במקביל לעבודתו במועצת הפועלים הוא אימן שחייה וכדורמים. בהתחלה הוא שיחק ואימן את קבוצת הפועל חיפה, אחר כך את קבוצת הפועל קריית טבעון ואת הפועל גוש זבולון. במשך שנים רבות אימן גם את נבחרת ישראל.
במסגרת עיסוקיו הספורטיביים נשלח ראושניץ גם לחו"ל הן כמאמן נבחרת ישראל בכדורמים, הן כשופט כדורמים בינלאומי והן כמזכיר הפועל נהריה.
אימן את נבחרת ישראל בכדורמים למכביות החמישית (1957) השישית (1961).
ראושניץ נפטר ב-4 במאי 1994 בגיל 68 לאחר מחלה קשה שארכה כ-6 שנים.
ריפ ואן וינקל

תקציר העלילה

ואן וינקל הוא כפרי עצלן, המעדיף לשוטט ביערות ולשבת עם חבריו במסבאה במקום לעבוד לפרנסת ביתו. הוא סובל מנחת זרועה של אשתו ולכן נמנע מלשוב הביתה משיטוטיו. עם זאת, הוא מקובל ואהוב בכפר בשל רוחו הטובה וטוב ליבו. כאשר הוא יוצא יום אחר לציד בהרי קטסקיל ומשקיף לנהר האדסון הוא רואה איש זקן ומסתורי הנושא חבית במעלה ההר. ואן וינקל מסייע לאיש, המוביל אותו לקרחת יער בה משחקים כמה אנשים נכבדים משחק כדורת בשקט מוחלט ובאווירת כובד ראש. בהמשך התברר שהאיש הזקן אינו אלא רוחו של הנרי הדסון והאנשים, רוחות אנשי צוותו, שנעלמו. ואן וינקל שותה מהחבית, המכילה ג'ין משובח ונרדם.
כאשר הוא מתעורר, ואן וינקל מגלה שזקנו צמח, שכלבו נעלם ושהרובה שלו החליד. נחרד מן המחשבה לאחֵר לשוב לביתו, חוזר ואן וינקל אל הכפר. לתדהמתו, הוא מבחין שהכפר גדל, שאיש אינו מכיר אותו ושהוא אינו מכיר איש, ביתו חרב ואשתו נעלמה. כאשר הוא מגיע למסבאה החביבה עליו הוא מגלה שמסובים שם זרים. הזרים שואלים אותו לאיזו מפלגה הוא מצביע האם לדמוקרטים או לפדרליסטים והוא אינו מבין את השאלה. מתברר כי ואן וינקל ישן 20 שנה, בהן זכתה ארצות הברית בעצמאות. ואן וינקל מזוהה על ידי בתו, שעוברת ברחוב במקרה ואף מבחין בבנו, ריפ, שהוא בטלן הכפר בדיוק כפי שהיה אביו.
ואן וינקל מסתגל לחיים, מתחבב על התושבים על ידי סיפוריו על העבר וכזקן שאינו חייב עוד לעבוד, מגשים את ייעודו כבטלן.

נסיבות כתיבת הסיפור

הסיפור, הספוג מראות של צפון אמריקה, נכתב במהלך לילה אחד בפרץ נוסטלגי שחש אירווינג בעודו שוהה בבית גיסו בברמינגהאם, אנגליה, ביוני 1818.
כשנה לאחר מכן ראה הסיפור אור במסגרת קובץ הסיפורים שנכללו בספר "מחברת הרישומים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן". שמו של המו"ל היה קורנליוס ס. ואן וינקל (Cornelius S. Van Winkle).
הסיפור, הבנוי סביב המוטיב של אדם שנופלת עליו תרדמה לשנים ארוכות, דומה מאד לסיפור היהודי על חוני המעגל שישן שבעים שנה, ולסיפור הקתולי "שבעת הישנים של אֶפֶסוּס", אך אירווינג ביסס אותו על גרסתו של התאולוג והפילולוג הגרמני יוהאן קרל כריסטוף נכטיגל ((גר')‏ 1753–1819) לאגדה "פטר קלאוס", ואגדת פרידריך ברברוסה, ונטע אותו במיקום ובהקשר גאוגרפיים והיסטוריים אמריקאים.

עיבודים

בשנת 1882 הועלתה בוסט אנד בלונדון אופרטה מאת רוברט פלנקט (Robert Planquette) בשם "ריפ ואן וינקל" לפי סיפור זה ואגדת סליפי הולו של אירווינג.
בשנת 1896 החל השחקן ג'וזף ג'פרסון ליצור סדרת סרטי ראינוע שהורכבו מסצנות מתוך הסיפור שהעלה על הבמה. ב-1903 שולבו הסצנות הנפרדות לסרט מלא. הסרט נכלל בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
המלחין פרד גרופה שקד על פואמה סימפונית בנושא ריפ ואן וינקל, ולבסוף שילב כמה מנושאיה בפרק "ריפ ואן וינקל" של "סוויטת נהר האדסון" שחיבר.
בסדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים" נכלל פרק בשם "The Rip Van Winkle Caper" העוסק בהקפאה קריוגנית.
קטעים מן הסיפור מצוטטים בשירם של בל וסבסטיאן "I Could Be Dreaming".

מושגים הקרויים על שם ריפ ואן וינקל

גשר כביש NY 23 מעל נהר האדסון, שנחנך ב-1935, המחבר את העיירות קטסקיל והאדסון נקרא "גשר ריפ ואן וינקל".
בהצפנה, צופן הבנוי על השהיית זמן ארוכה בין ההצפנה למשלוח המסר ופענוחו (עד 20 שנה) נקרא "צופן ריפ ואן וינקל".
הרחבה רדיקלית

במתמטיקה, ובעיקר בתורת גלואה, הרחבה רדיקלית היא הרחבת שדות הנוצרת על ידי סיפוח של ביטוי שורשי לשדה הבסיס. לדוגמה, השדה , המתקבל מסיפוח השורש הרביעי של 7 לשדה המספרים הרציונליים, הוא הרחבה רדיקלית (מממד 4) של , וגם הרחבה רדיקלית (מממד 2) של .
הרחבות רדיקליות הן מן הפשוטות ביותר בהרחבות של שדות, והמשפט המרכזי של תורת גלואה מאפיין את ההרחבות המתקבלות באמצעות שרשרת של הרחבות כאלה.
הרחבה רדיקלית אפשר לתאר גם באמצעות הבניה הסטנדרטית של חוגי מנה. אם F הוא שדה והפולינום  אי--פריק מעליו, אז  הוא הרחבה רדיקלית של F, הנוצרת מסיפוח השורש ה-n-י של a. כל הרחבה רדיקלית אפשר לתאר באופן כזה.
כאשר F כולל שורשי יחידה מסדר n, כל הרחבה ציקלית מממד n מעל F היא הרחבה רדיקלית, ולהפך - כל הרחבה רדיקלית היא ציקלית. בהיעדר שורשי יחידה, ההרחבות הרדיקליות אפילו אינן נורמליות. מעל שדות ממאפיין p, הרחבה רדיקלית מממד p אינה ספרבילית.
קובץ הערות וביאורים

קובץ הערות וביאורים הוא כתב עת תורני של חסידות חב"ד. בקובץ כותבים רבני וחסידי חב"ד בעולם. הקובץ יוצא לאור מדי שבועיים ובתמוז תש"ע הופיע הגיליון האלף שלו. מתלבנים בו נושאים בתורתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ', ונושאים תורניים נוספים.
הקובץ נערך ויוצא לאור על ידי תלמידי ישיבת אהלי תורה בברוקלין. עורכו הראשי הוא הרב אברהם יצחק ברוך גרליצקי, מרבני הישיבה, ובכל שנה נבחרים שניים או שלושה תלמידים לעורכים. עם כותבי הקובץ נמנים ראשי ישיבות חב"ד בעולם.
במתכונתו הראשונית הופיע הקובץ החל מקיץ ה'תשל"ג תחת השם "שו"ת התלמידים - אהלי תורה". באותן שנים הייתה מתכונתו צנועה והוא הופיע כמה פעמים בשנה. תדירות הופעת הקובץ עלתה בסוף 1979 בעקבות דרשה בשמחת תורה שנשא הרבי מלובביץ' ובה הדגיש את הצורך להוסיף בלימוד התורה במשך כל השנה. כתב העת החל לצאת מדי שבוע החל משבת פרשת בראשית אותה שנה, תחת השם "הערות וביאורים". בשנת ה'תשנ"ג ירדה תדירות ההופעה של הקובץ לאחת לשבועיים.
בין הכותבים הקבועים בקובץ הרבנים חיים רפופורט, שלום דובער לוין, ומיכאל אהרן זליגסון. בעבר כתב גם הרב אהרן חיטריק.
הרב שניאורסון היה מקבל בכל שבוע את הקובץ הראשון שיצא מבית הדפוס ולעיתים היה עונה לשאלות שנשאלו בו. הוא נתן הוראות ביחס לעריכת הקובץ ולצורתו. בשנת ה'תשמ"ו עורר את חסידיו להעיר ולשאול בדברי תורה ובפרט בפירוש רש"י על התורה ולפרסם את הערותיהם בקובץ, והוא יענה על שאלה או שתיים מהן בפומבי, במהלך ההתוועדויות.
אוטו פון גריקה

קורות חייו

פון גריקה נולד במגדבורג, סקסוניה תחתית, גרמניה. למד באוניברסיטאות של הלמשטדט, לייפציג, ינה וליידן. בתום לימודיו יצא למסע לימודי באנגליה וצרפת. ב-1626 נבחר לחבר מועצת העיר. במועצה היה "שר" הבינוי (Bauherr) ובהמשך, במהלך הקרבות נגד הקתולים בשנים 1629–1631, היה "שר" ההגנה (Schutzherr). הוא ניצל מ"הטבח של מגדבורג", שלאחר ניצחון הקתולים, אולם אלו כלאו אותו. לאחר גירוש הקתולים מהעיר הוא שוחרר תמורת כופר, ובהמשך פעל בשירות השוודים שהנהיגו את המחנה הפרוטסטנטי. בין השאר שימש עבורם כמהנדס ביצורים בארפורט. למגדבורג חזר ב-1632. בשנת 1666 לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לו את תואר האצולה "פון". ב-1681 עבר להתגורר בהמבורג אצל בנו האנס, שהיה שגריר ברנדנבורג בעיר. 
פון גריקה נפטר בהמבורג, ב-1686 ונקבר בעיר הולדתו מגדבורג.

חקר הוואקום

תרומתו המדעית העיקרית הייתה בחקר הוואקום. בעקבות גלילאו, טוריצ'לי ופסקל עסק בניסויים באוויר: מדד את משקלו, הראה שהוא מתפשט בחימום, הראה שהאוויר משמש מדיה להתפשטות הקול ושנר כבה בריק. ב-1650 המציא את משאבת הוואקום. המשאבה שלו הייתה בנויה מגליל מתכת, בוכנה ושני שסתומים. ב-1654 הציג את המשאבה והניסויים שלו בפני הקיסר פרדיננד השלישי באספת הרייכסטאג ברגנסבורג. באירוע זה ביצע לראשונה את ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג המפורסם. שני חצאי כדורים ממתכת הוצמדו ורוקנו מאוויר. לאחר מכן 30 סוסים, 15 מכל צד, לא הצליחו להפריד ביניהם. פון גריקה חזר על הדגמה זו בעירו מגדבורג בשנת 1656, הפעם עם 8 סוסים מכל צד. הדגמה נוספת ערך בברלין בפני פרידריך וילהלם מברנדנבורג, עם 24 סוסים.

אלקטרוסטטיקה

נראה שניתן לייחס לפון גריקה את המצאת המיכשור לייצור חשמל אלקטרוסטטי. הוא בנה ב-1663 מתקן לייצור חשמל אלקטרוסטטי על ידי שפשוף ביד של כדור גפרית מסתובב. באמצעותה גילה את הדחייה האלקטרוסטטית. בנוסף גילה את תופעת התפרקות חשמלית מחודים והולכה בתיל. רוב תגליותיו באלקטרוסטטיקה נשכחו, וחזרו ונתגלו מחדש מאוחר יותר.

פעילותו המדינית

ב-1626 נבחר לראשונה לחבר מועצת העיר. במועצה היה "שר" הבינוי (Bauherr) ובהמשך, במהלך הקרבות נגד הקתולים בשנים 1629–1631, היה "שר" ההגנה (Schutzherr). הוא ניצל מ"הטבח של מגדבורג", נכלא, ושב לעיר רק ב-1632. עם שובו חזר לפעילות הציבורית כחבר המועצה ופעל רבות לשיקומה של העיר. ב-1641 התמנה ל"שר" האוצר (kämmerer) של העיר, ומ-1646 עד 1681 שימש כראש העירייה במהלך חייו מילא פון גריקה תפקידים דיפלומטיים רבים, בשליחות העיר. בין השאר השתתף ב-1648 במשא ומתן לקראת שלום וסטפליה. ב-1666 שליט ברנדנבורג מינה אותו לחבר המועצה (Rat) של נסיכות ברנדנבורג.