google/wiki40b huggingface dataset:
בית הכנסת המרכזי במגדיאל

היסטוריה

מגדיאל הוקמה ב-12 באוגוסט 1924, ובשנת 1929 החליטו התושבים על הקמת בית כנסת ביישוב, אשר יוכל להכיל 250 מתפללים, נוסף לעזרת הנשים. לשם כך ייסדו את "וועד בנין בית הכנסת במגדיאל" אשר החל בגיוס כספים למשימה. הכספים להקמת המבנה, אשר עמדו על סך של 1,500 לירות ארץ ישראליות, הגיעו מתרומות, מהלוואה שניתנה לוועד על ידי הסוכנות היהודית וממכירת צריף הוועד והמגרש עליו ניצב. המתיישבים דחו תוכנית להקמת מבנה מפואר בן שתי קומות, הן בשל עלותה והן בשל כך שזו לא הביאה בחשבון את ייעודו הביטחוני של המבנה.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-12 בפברואר 1930 בכיכר המרכזית של היישוב, ממנה יצאו חמשת רחובותיו הראשונים. המבנה בן שתי הקומות הוקם כמבצר - קירותיו העבים עשויים מלבני בטון כהגנה מפני קליעים, במעקה הגג הוכשרו חרכי ירי, והכניסה אליו נקבעה בצידו הצפוני הפונה אל כפר סבא, ממנה לא נשקפה ליישוב סכנה. בית הכנסת נחנך בשנת 1931 בטרם נשלמה בנייתו אשר נמשכה שנים נוספות. ב-1933 הוטל מס מיוחד לשם גיוס כספים נוספים, שנה לאחר מכן הוקמו לידו שירותים, ב-1936 הוא חובר למערכת החשמל ורק ב-1944 הושלמה בניית המבנה.
בית הכנסת שימש לא רק כמרכז חיי הדת במגדיאל, אלא גם שיכן את הוועד המקומי, ולאחריו את המועצה המקומית. במבנה פעלה תחנה של משטרת היישובים העבריים והגג שימש כעמדת קשר ואיתות.

בית הכנסת כיום

המבנה ניצב כיום בלב הגן המשתרע בלב הכיכר האליפטית והסואנת. מדרום לו שוכן "גן מגדיאל" שבו מזרקה גדולה, וחזיתו הצפונית צופה אל רחוב סוקולוב הנמתח כציר ישר ומוביל אל כביש 531 ואל כפר סבא. אף כי חרכי הירי שעל הגג נסתמו, גם כיום שומר המבנה על חזות של מבצר. הוא רבוע ללא עיטורים, וחלונותיו גבוהים וצרים. הכניסה בצידו הצפוני מוליכה אל מבואה קטנה הנפתחת אל אולם התפילה. מעל הדלת חמישה חלונות "מדחום" צרים וגבוהים, האופייניים לסגנון הבינלאומי בארץ ישראל, ומעליהם גמלון קטן חסר עיטורים שבראשו חנוכיה. האלמנט הקישוטי היחיד במבנה הוא קרניז כפול המקיף את רובו של הגג.
היפנוסיס

היפנוסיס (אנגלית: Hipgnosis) היא קבוצת עיצוב בריטית שהוקמה ב-1968, ומתמחה בעיצוב עטיפות אלבומי רוק, בצורה בולטת לפינק פלויד, ג'נסיס, לד זפלין ובלאק סבאת'. היפנוסיס כללה בעיקר את סטורם ת'ורג'רסון, אובריי פאוול ופיטר כריסטופרסון. הקבוצה התפרקה ב-1983, אבל ת'ורג'רסון המשיך לעבוד על עטיפות של פינק פלויד ואחרים.
קגלביץ'

קגלביץ' הוא מותג וודקה איטלקי. מיוצר על ידי חברת "סטוק ס.פ.א", חברת משקאות שנוסדה בשנת 1884 על ידי ליאונלו סטוק וממוקמת בטריאסטה. קגלביץ קלאסיק היא וודקה מהמסורת ארוכת השנים של מזרח אירופה, המיוצרת מהמתכון המקורי משנת 1884 שנרקח במהלך המשבר הכלכלי של שנת 1873 על ידי הרוזן של הונגריה סטפן קגלביץ שהיה ממוצא קרואטי. וודקת קגלביץ משווקת באירופה, רוסיה, ארצות הברית, ישראל ויפן. למותג טעמים רבים ומגוונים: דאבל אספרסו, מלון, לימון, אפרסק, תות, פירות יער ואפרסק. בארץ משווק על ידי חברת טמפו משקאות.
אגליקון

אגליקון (aglycon) נקרא גם גנין (genin) הוא תרכובת אורגנית לא-סוכרית הקשורה בקשר-אתרי עם הקבוצה הגליקוזידית של הסוכר. בכל מולקולת גליקוזיד ישנו חלק סוכרי בשם גליקון, וכאשר הוא מופרד מן המולקולה, השייר הוא אגליקון. על פי רוב, אגליקונים הם שיירים של כוהלים ארומטיים, אך ישנם גם אגליקונים הנגזרים מתרכובות אורגניות אחרות כמו פורין, פירימידין ועוד.
מאיה בז'רנו

ביוגרפיה

מאיה בז'רנו נולדה בקיבוץ אילון בשנת 1949 ללאה בז'רנו, אחות ילדים, ולאון בז'רנו, יליד בולגריה, פעיל השומר הצעיר ומנהל מכון הרנטגן ביפו. בז'רנו גדלה בכפר חיטים וביפו, ובגיל 11 עברו הוריה לבת ים. בילדותה למדה כינור, תחילה בביתה ולאחר מכן מוזיקה וחליל צד אצל מורים פרטיים כחנוך תל אורן ושם טוב לוי.
בתום לימודיה בתיכון עירוני א' התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר. בהמשך החלה ללמוד באוניברסיטת בר-אילן, שם רכשה תואר ראשון ותעודת הוראה בספרות עולם, עברית ופילוסופיה. עם מוריה אז נמנו אסא כשר, חיים שהם וברוך קורצווייל.
עם סיום חוק לימודיה התיישבה בירושלים ולימדה ספרות בתיכוני ערב, אז גם החלה בלימודי ספרנות באוניברסיטה העברית, במקביל לעבודתה בבית הספרים הלאומי בגבעת רם.
באותה עת הכירה את פרופסור גבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", שהכיר בכישרונה, ופרסם את ספר שיריה הראשון. משנת 1978 הוציאה לאור 9 ספרי שירה נוספים. ב-1989 הוציאה הזמרת שלומית אהרון אלבום בשם אישי ואהובי, שבו שרה 8 משיריה של בז'רנו, שהולחנו בידי ירון בכר ויובל דור.
בז'רנו היא זוכת פרס ברנשטיין על הספר "רצף השירים", פרס ראש הממשלה לספרות על הספר "מזמורי איוב" ופרס ביאליק על מכלול שיריה. בשנת 2016 קיבלה את פרס יהודה עמיחי לשירה.
כיום עובדת בספריית בית אריאלה, ובמסגרת זו מעבירה הוראת שירה והדרכה בסדנאות. מתגוררת בתל אביב ואם לבת.
קלרנס דרו

קלרנס סיוארד דרו (Clarence Seward Darrow; ‏18 באפריל 1857 - 13 במרץ 1938) היה עורך דין אמריקאי, ממקימי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ומראשוני המתנגדים לעונש מוות. דרו הגן על ראשי איגודים מקצועיים ועל פושעים פליליים ונודע במיוחד כמי שהגן על הנערים-הרוצחים משיקגו, לאופולד ולוב, אותם הציל מעונש מוות ב-1924 וכמי שייצג בהתנדבות את ג'ון סקופס, המורה שלימד את תורת האבולוציה בדייטון, טנסי ב"משפט הקופים" ב-1925.

שנים ראשונות

דרו נולד באוהיו. אמו, אמילי, הייתה סופרג'יסטית (לוחמת למען זכות הצבעה לנשים). ב-1878 סיים את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור והתקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו. ב-1880 נשא לאשה את ג'סי אוהל (Jessie Ohl) וב-1887 עברו השניים לשיקגו, שם עבד בשירות משרד המושל. דרו היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, נאם ואירגן פעילויות מפלגתיות שונות.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 היה לעורך הדין של תאגיד הרכבות. אולם בעקבות שביתת פולמן שארגן ב-1894 מנהיג פועלי הרכבת, יוג'ין דבס והסימפתיה שחש דרו למאבק הפועלים, החליף צד וייצג את דבס במספר משפטים, זאת תוך סיכון שמו ומעמדו הכלכלי.
באותה שנה ייצג את רוצחו של ראש עיריית שיקגו קרטר הריסון, פטריק יוג'ין פנדרגסט. דרו טען לאי שפיות, בניסיון להציל את פנדרגסט מעונש המוות, אולם המושבעים שהיו כולם אזרחי שיקגו שהתאבלו על ראש עירם האהוד החליטו פה אחד על עונש מוות. דרו קרא לאיש עליו הגן "רפה שכל מטורף ואומלל".
ב-1896 סייע בהקמת המפלגה הפופוליסטית באילינוי ורץ לבית הנבחרים כנציג המפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד (במסגרת זו תמך במועמדותו לנשיאות של ויליאם ג'נינגס ברייאן, מי שיעמוד מולו כתובע ב"משפט הקופים"). ב-1897 הסתיימו נישואיו בגירושין.

ייחסו לפשע ולעונש המוות

במהלך שנותיו כעורך דין פלילי גיבש דרו תפיסה מוצקה לפיה גורמים שונים, סביבתיים, פסיכולוגיים ואחרים, הם לעיתים בעלי השפעה כה גדולה על הפרט, עד שהוא נדחף בעל-כורחו ובלי שום יכולת התנגדות לנתיב הפשיעה. מתוך כך נבעה גם התנגדותו החריפה לעונש המוות. במהלך למעלה ממאה משפטי רצח בשיקגו רק באחד (פטריק יוג'ין פנדרגסט) נשלח לקוחו לגרדום. הדבר נזקף לשכנועו העצמי העמוק וליכולותיו כנואם משובח.
שלום תקווה

קריירה

תקווה נולד בנתניה כילד הבכור מבין ארבעה ילדים לאליהו וחביבה תקווה, שעלו מעיראק במסגרת מבצע עזרא ונחמיה בשנות ה-50.
את דרכו החל במכבי נתניה לפני שעבר לשחק באירופה ב-1988. את עיקר הצלחתו באירופה קצר בקבוצה הבלגית סטנדרד ליאז', ובעקבות יכולתו הוחתם בשנת 1991 בקבוצת לאנס מליגת העל הצרפתית. כעבור עונה אחת חזר לבלגיה וחתם בקבוצת קיי בום, אך בעקבות ירידתה לליגת המשנה הבלגית בתום העונה חזר תקווה לישראל ושיחק עונה נוספת במכבי נתניה. לאחר מכן הגיע תקווה לשווייץ וחתם בקבוצת נשאטל גזמאקס, אך לא שיחק במדיה לאחר שסבל מפציעה. בשנת 1995 חזר לבלגיה ושיחק עונה נוספת בסטנדרד ליאז', אך שוב נפצע ונעדר ממשחקים רבים.
עם חזרתו לישראל בינואר 1996 חתם תקווה בהפועל תל אביב. את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך במחזור ה-17 של עונת 1995/1996, בניצחון 1–0 על מכבי הרצליה. ב-16 במרץ 1996 כבש תקווה את שעריו הראשונים במדי הקבוצה, צמד מול בית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד, בדרך לניצחון 4–0. בעונת 1996/1997 שוב נפצע ונעדר לתקופה ארוכה, אך בעונת 1997/1998 חזר להרכב הקבוצה והוביל אותה למאבק אליפות מול בית"ר ירושלים, אשר הסתיים במקום השני בעקבות משחק השרוכים. בעונה שלאחר מכן זכה תקווה בגביע ראשון בקריירה, לאחר שכבש את שער השוויון במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים, בדרך לניצחון בבעיטות הכרעה. תקווה שיחק ארבע וחצי שנים בהפועל תל אביב עד שסיים את קריירת המשחק שלו בסוף עונת 1999/2000, בה זכתה הקבוצה בדאבל. בעונה זו שותף בעיקר כמחליף, ובישל שישה שערים ברגעי ההכרעה של המשחקים אשר הובילו את הקבוצה אל הזכייה בתואר. כך בעונתו האחרונה בקריירה זכה לראשונה באליפות, ובמשחקו האחרון בקריירה זכה להניף (ביחד עם הקפטן שמעון גרשון) את גביע המדינה, לאחר ניצחון נוסף על בית"ר ירושלים במשחק הגמר.
תקוה הוא בן דורם של אלי אוחנה ורוני רוזנטל ואף כיכב לצידם בנבחרת ישראל. בתקופה זו הוא נחשב לאחד השחקנים הטובים בישראל, והיה ידוע בזכות יכולתו הטכנית, אינטליגנציית המשחק שלו ומסירותיו המדויקות. ב-4 במאי 1986 ערך את הופעות הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה. ב-8 באפריל 1987 כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת, בהפסד 2–3 לנבחרת רומניה. תקווה היה שחקן הרכב קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 ופתח בהרכב בצמד משחקי ההכרעה מול קולומביה. לאורך השנים רשם 23 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 6 שערים. את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת ערך ב-23 בפברואר 1994, במשחק ידידות מול גאורגיה.

לאחר הפרישה

תקווה שימש פעמיים כעוזר מאמן בהפועל תל אביב, לראשונה לצד דרור קשטן, בעונת 2000/2001, מיד לאחר שפרש. על קדנציה זו העיב הסכסוך בין קשטן לאבי תקווה, אחיו הצעיר, ששיחק בקבוצה באותה עת. תקווה דאג לאחיו הצעיר שלא קיבל דקות משחק רבות ושותף במספר מועט של משחקים, דבר שגרם לסכסוך גם בין המאמן לעוזרו, והסתיים בלכתו של תקווה מהקבוצה. הקדנציה השנייה הייתה מוצלחת יותר כאשר בעונת 2004/2005 תרם להישארות הקבוצה בליגת העל לצד שייע פייגנבוים ששימש באותה עונה כמאמן. למרות מחאות האוהדים ההנהלה החליטה לסיים את התקשרותה עם תקווה ופייגנבוים בתום העונה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל לעסוק בנדל"ן יחד עם אחיו אבי תקווה.
לשון (משחק)

לשון (נהגה במלעיל) הוא משחק קלפים ישראלי] המיועד לשלושה שחקנים ומעלה.

סידור המשחק

מחלקים לכל שחקן ארבעה קלפים, אם שלושה מתוך ארבעת הקלפים של אחד השחקנים זהים יחליפם בארבעה קלפים חדשים, מצב זה נקרא "שרוף". יתר הקלפים מועמדים בערימה לצד השחקן הראשון.

מהלך המשחק

השחקן המתחיל שולף קלף מן החפיסה ולאחר מכן מעביר קלף אחד הלאה לשחקן הבא. השחקן הבא בתורו ירים את הקלף שהעביר אליו השחקן הראשון ויעביר הלאה לשחקן הבא. וכן הלאה, עד לשחקן האחרון שבמקום להעביר הלאה ישים את הקלף בערימה מוסתרת. המשחק ממשיך בקצב שבו שולף השחקן קלפים חדשים מהחפיסה, קלף אחד בפעם כך שהיד של כל שחקן נעה בין ארבעה לחמישה קלפים.
כאשר אחד השחקנים מצליח לאסוף רביעיית קלפים זהים (לדוגמה 5♣, 5♠,  5♥ ו5♦) עליו להוציא לשון (ומכאן שם המשחק) ולהמשיך להעביר קלפים כאילו עוד לא השלים רביעייה כשכל הזמן לשונו עדיין בחוץ. מטרת יתר השחקנים היא לזהות כאשר אחד השחקנים האחרים הוציא לשון ולוציא לשון אף הם, הסבב מסתיים כאשר אחרון השחקנים שם לב. השחקן האחרון ששם לב מקבל אות אחת משם המשחק ("לשון") או כל מילה ארוכה אחרת, ואז ממשיכים בסבב נוסף. המשחק נגמר כאשר אחד השחקנים קיבל כבר את כל אותיות המילה הנבחרת. בדרך כלל ארבעה הפסדים, בסיבוב המפסיד הראשון 'ל', בסיבוב השני 'ש', בסיבוב השלישי 'ו' ובסיבוב המפסיד הרביעי 'ן'. יש שמשחקים משחק זה עם "חיוב" כמו במשחק אמת או חובה לשחקן המפסיד.
מעאן

היסטוריה

מזוהה עם מעון המקראית, מרכזם של שבט המעונים שלחץ את ישראל בתקופת השופטים (ספר שופטים, פרק י', פסוק י"ב). מלך יהודה עוזיהו ניצחם (ספר דברי הימים ב', פרק כ"ו, פסוק ז'). בתקופת בית שני נכבשה על ידי הנבטים. הרומאים בנו במקום את מצודות הלימֶס. בתקופת בני אומיה העיר השתקמה והתחילה לפרוח, שכן הח'ליף מועאויה נולד בה. בתקופה מאוחרת יותר שקעה, אך הוסיפה להיות תחנה חשובה בדרך למכה. ב-1904 נחנכה בעיר מסילת הרכבת החיג'אזית המקשרת בין דמשק ואזור החיג'אז.
בובת דאגה

בובת דאגה (בספרדית: muñeca quitapena) היא בובה קטנה וצבעונית המקובלת בגואטמלה.
לפי המסורת, שמקורה עוד בימי המאיה, יכול אדם (בדרך כלל ילד) שמתקשה להירדם בשל מחשבות על קשיי היום ודאגותיו, לספר לבובה על בעיותיו, ולהניח אותה מתחת לכרית. כך, יעסיקו הדאגות את הבובה במקומו, שנתו לא תופרע, ובבוקר לא תטריד עוד הבעיה את אותו אדם. לעיתים, מוציא ההורה את הבובה מתחת לכרית של הילד בעודו ישן, כדי לספק לילד בבוקר שלמחרת ראיה מוחשית להיעלמותה של הבעיה.
קיימות בובות בגדלים שונים ובאריזות שונות. 
לפי המסורת, נהוג להיעזר בשש בובות, אחת לכל לילה במהלך השבוע.
אריך מנדלסון

חייו

אריך מנדלסון נולד בשנת 1887 בעיר אלנשטיין בפרוסיה המזרחית שבגרמניה (כיום אולשטין בפולין).
עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה עבר לאנגליה ולארץ ישראל, ובהן התגורר ופעל במקביל.
מנדלסון, שהיה אדריכל בעל שם עולמי, לא הסתגל לתנאי החיים בארץ ישראל של תקופת המנדט, היגר בשנת 1941 לארצות הברית, ובה נפטר בסן פרנסיסקו בשנת 1953.

עבודתו

מנדלסון תכנן בגרמניה מפעלי תעשייה, את מגדל איינשטיין בפוטסדאם ואת "כלבו שוקן", רשת בתי המסחר של זלמן שוקן.
בארץ ישראל פתח מנדלסון משרד אדריכלים שפעל במחצית השנייה של שנות ה-30. בין עובדי משרדו היה האדריכל גד אשר שלימים הפך לאדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות. מנדלסון תכנן את ביתו של חיים ויצמן ברחובות, אשר כונה "הארמון". הבית, שנבנה בשנת 1936, התפרס על שטח של 796 מ"ר. עם היבחרו של ויצמן לנשיאות מדינת ישראל, הפך הבית למעונו הרשמי של הנשיא. בשנת 1966, עם פטירתה של ורה ויצמן, הפך הבית למוזיאון, ובשנת 1999 שופץ המקום ושוקם על ידי האדריכל הלל שוקן ונפתח מחדש לציבור. הבית כולל עשרה חדרי מגורים ועוד כ-40 חדרי שירות, ושטחי הגנים המקיפים את הבית משתרעים על פני 44 דונם.
בסמוך ל"בית ויצמן" תכנן מנדלסון מספר מבנים ב"מכון זיו" (שהפך לאחר מכן למכון ויצמן למדע).
ב- תל אביב תכנן את המבנה הראשון של מכללת מקס פיין, שהוקם בשנת 1931 בגבול מתחם הנפט ושכונת הרכבת, (שכונת העגלונים).
זלמן שוקן, לקוחו של מנדלסון מתקופת עבודתו בגרמניה, שעלה לארץ ישראל בשנת 1934, הזמין את מנדלסון לתכנן עבורו את מעונו (בית זלמן שוקן) ואת ספריית שוקן בשכונת רחביה בירושלים.
בנוסף לאלה תכנן מנדלסון את בניין בנק אנגלו-פלשתינה בירושלים (לשעבר בניין בנק לאומי ברחוב יפו מול כיכר ספרא וכיום סניף של לשכת התעסוקה), ואת בית החולים הדסה הר הצופים בירושלים ואת בית החולים רמב"ם בחיפה.
מנדלסון היה מבין התומכים במיזם אטלנטרופה.
מקסיקו במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

בשנת 1972 שלחה מקסיקו את המשלחת הראשונה אל משחקי הקיץ הפאראלימפיים. המשלחת כללה שבעה ספורטאים, כולם גברים שלא הצליחו לזכות במדליה פאראלימפית. אל המשחקים הפאראלימפיים הבאים באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) שלחה המדינה משלחת של 32 ספורטאים (24 גברים ו-8 נשים), שהביאו למקסיקו 39 מדליות פאראלימפיות (מהן 16 זהב, 14 כסף ו-9 מדליות ארד), במשלחת בלט האתלט אסביו ואלדס שזכה בשלוש מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד (במירוץ השליחים 60X4).
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) הגיעה המשלחת הפאראלימפית של מקסיקו להישג השיא שלה. המשלחת זכתה בשיא של 42 מדליות (בהן 20 מדליות זהב 16 כסף ו-6 ארד) ודורגה במקום התשיעי בסך כמות המדליות בין המדינות המשתתפות. במשלחת המקסיקנית התבלט שוב ואלדס כשזכה בשלוש מדליות זהב, ומדליית כסף אחת, והאתלטית חואנה סוטו שזכתה בארבע מדליות זהב. באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה המשלחת המקסיקנית ב-37 מדליות פאראלימפיות, כשחואנטה סוטו זוכה בשתי מדליות זהב נוספות, שתי מדליות כסף, ומדליית ארד אחת. 
עד לאולימפיאדת הנכים סידני (2000) לא הצליחה המשלחת המקסיקנית לזכות ב-10 מדליות זהב או יותר. למשחקים הפאראלימפיים שנערכו בסידני שלחה מקסיקו משלחת של 48 אתלטים ו-29 אתלטיות, שזכתה ב-10 מדליות זהב פאראלימפיות, 12 מדליות כסף ו-12 מדליות ארד.
מבצע קהיר

העלילה

מייק מריק (אודי מרפי) הוא סוכן אמריקאי שתפקידו להשמיד מפעל לייצור טילים במצרים המנוהל על ידי צוות מדענים גרמניים הוא נפגש בקהיר עם מדען גרמני (ג'ורג' סנדרס), המפתח טיל המיועד להגיע לירח, אך יכול לשמש גם כטיל בליסטי. הגיבור בורח עם בתו של המדען, שבה התאהב באיטליה, שם הוא נלכד בידי סוכנים מצרים, המכניסים אותו למזוודה, אותה הם עומדים לשלוח במטוס לקהיר. האיטלקים תופסים את הסוכנים המצרים, פותחים את המזוודה ומגלים בה את גופתו של סוכן מצרי ולא את גיבור הסרט, שהצליח להיחלץ ממנה וטס לקהיר להמשיך במשימותיו.
הפיגוע בקו 19

הפיגוע

ב-29 בינואר 2004, מעט לפני השעה 9:00 בבוקר, התפוצץ מחבל מתאבד פלסטיני באוטובוס אגד קו 19, שנסע מבית החולים הדסה עין כרם לבית החולים הדסה הר הצופים שבירושלים. הפיצוץ אירע בעת שעבר האוטובוס בדרך עזה, בפינת ארלוזורוב, בשכונת רחביה שבעיר. 11 בני אדם, שבע נשים וארבעה גברים, נרצחו בפיגוע ו-44 נפצעו, בהם 10 במצב קשה.

המחבל

המחבל זוהה כעלי ג'עארה, איש גדודי חללי אל-אקצא בן 24 מבית לחם, שהועסק כשוטר במשטרה הפלסטינית. ג'עארה השאיר אחריו מכתב בו אמר כי ביצע את הפיגוע למען האל ובתגובה לאירוע בשכונת זייתון יום לפני כן בו נהרגו תשעה פלסטינים.

לאחר הפיגוע

ביום למחרת הפיגוע הרסו כוחות צה"ל את בית המחבל ועצרו חמישה פלסטינים.
התזמורת הסימפונית של שאנגחאי

תולדות התזמורת

התזמורת הוקמה בשנת 1879 כ"להקה ציבורית של שאנגחאי" בניהולו של המוזיקאי הצרפתי ג'אן רמוסו. רוב הנגנים היו פיליפינים. בשנת 1919 מריו פאצ'י קיבל ניהול על התזמורות. הוא ארגן אותו מחדש לפי המקובל בתזמורות באירופה. לאחר נסיעה לאירופה הוא הביא מספר נגנים מאיטליה. מריו פאצ'י ניהל את התזמורת במשך 23 שנים והוא היה נחשב לטוב ביותר במזרח הרחוק. לאחר מלחמת העולם השנייה רוב הנגנים האירופיים עזבו את התזמורת.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 התזמורת אורגנה מחדש וביצע סיור הופעות בכל העולם. בשנת 1990 היא הוזמנה להופיע בקרנגי הול לציון 100 שנה של האולם. ההופעה זכתה להצלחה גדולה. בשנת 2004 היא הופיעה לציון 125 שנים לפילרמונית של ברלין.
בשנת 2014 בשאנגחאי נבנה אולם מיוחד להופעות התזמורת.
מונוקיני

המונוקיני, שעוצב על ידי רודי גרנריך ב-1964 וכולל תחתון צמוד קצר ושתי רצועות היוצאות ממנו, היה בגד הים הטופלס הראשון שעוצב עבור נשים. העיצוב המהפכני והשנוי במחלוקת שלו כלל תחתון, ש"נמשך מהסרעפת עד לחלק העליון של הירך" והיה "מוחזק על ידי שרוכי נעל שיוצרים את הקולר סביב הצוואר." ישנם המייחסים את העיצוב של גרנריך ליזמות, ואחרים מתייחסים אליו כסמל של המהפכה המינית.
גרנריך עיצב את המונוקיני כמחאה נגד חברה מדכאת. בתחילה הוא לא התכוון לייצר את המונוקיני בצורה מסחרית, אולם שוכנע על ידי סוזנה קירטלנד מהמגזין האמריקאי Look להפוך אותו לזמין לציבור. כאשר התמונה הראשונה של פגי מופיט לובשת את העיצוב פורסמה ב-"Women's Wear Daily" ב-3 ביוני 1964, היא עוררה מחלוקת רבה בארצות הברית ובמדינות אחרות.
גרנריך מכר כ-3000 דגמים, אבל רק שניים מהם נלבשו בציבור. הראשון נלבש בפומבי ב-22 ביוני 1964 על ידי קרול דודה בסן פרנסיסקו במועדון הלילה "קונדור", וסימן את תחילתו של עידן מועדוני הטופלס בארצות הברית, והשני בחוף בשיקגו, ביולי 1964, על ידי טוני לי שלי, שנעצר בעקבות כך.
מספר יצרנים וקמעונאים מתייחסים לעיצובים מודרניים של המונוקיני כבגד ים-טופלס, ביקיני טופלס או יוניקיני.
כתריאל כ"ץ

ביוגרפיה

כ"ץ נולד בוורשה שבפולין ב-1908, בנם של חיה לבית עקרוני ואוסקר (אשר) כ"ץ. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל וסיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה. בנעוריו היה ממייסדי תנועת "החוגים", תחילה בעין חרוד ולאחר מכן בבית השיטה. תנועה זו התפתחה לתנועת הנוער הכלל-ארצית "המחנות העולים" ומאוחר יותר "התנועה המאוחדת". בעקבות פעילותו גויס לארגון ההגנה ובשנים 1933–1939 עסק בפעולות רכש מחוץ לארץ. למד מדעי הרוח באוניברסיטאות ורשה (1929–1930) וווינה (1931–1932).
בשנת 1932 נישא לאורה גרינהוּט, והיה אב לבן ושתי בנות.
בשנות ה-40, לאחר איחוד הש"י עם הר"ן, כיהן במועצה בת שלושה חברים שפקחה על הש"י כנציג המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ואחראי על תחום המעקב אחר הפורשים, כשלצִדו מכהנים זאב שרף ומשה כרמל. בנוסף עמד בראש מחלקת ההסברה של ההגנה, ניהל את תחנת הרדיו המחתרתית של ההגנה קול ישראל וערך את "החומה", ביטאון ההגנה. בשנים 1945–1948 כתב בדבר תחת שם העט "כפכף". הוא כתב רשימות קצרות שכללו בין השאר דיווחים על אירועים בפוליטיקה הבריטית, בעיקר בנגיעה ביישוב. ביקורת על דיווחים תקשורתיים עוינים את היישוב היהודי וביקורת על יריבים פוליטיים בתוך המחנה היהודי.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, בתחילת דצמבר 1947, מונה כץ לדובר ההגנה בארץ ישראל. הוא מיקם את משרדו במועצת העיתונות בתל אביב וסיפק מידע לעיתונאים על המלחמה. לאחר הקמת צה"ל היה לסגן מפקד יחידת הקשר עם העיתונאים, בדרגת רב-סרן. באוגוסט 1948 יצא לשליחות באירופה, כדי לעקוב אחרי התארגנות של האצ"ל שם.
לאחר קום המדינה הצטרף למשרד החוץ. תחילה שירת כמנהל מדור העיתונות ומנהל מחלקת המחקר (1949–1953). בתקופה זאת היה מנהל בית הספר הגבוה למודיעין, שהכשיר דיפלומטים ואנשי ביון.
בנובמבר 1953 מונה לממונה על הצירות בהונגריה. את תפקידו החל במשא ומתן כלכלי שהביא לחתימת חוזה מסחרי בין המדינות. כן סייע ליהודים שהורשו לצאת מברית המועצות להמשיך לווינה בדרכם לישראל ויזם פגישה עם שגריר ברית המועצות בהונגריה, יורי אנדרופוב, במטרה להביא להגברת זרם היוצאים.
ב-1956 עבר לשמש ציר ישראל בפולין. בתקופת כהונתו עלו לישראל מפולין כ-40,000 איש ("עליית גומולקה"). כ"ץ העניק לשמואל אוסוואלד רופאייזן אשרת כניסה לישראל לשנה, אף על פי שיעץ לו שעדיף לו להישאר בפולין.
עם חזרתו לישראל ב-1958 מונה למזכיר הממשלה במקום זאב שרף. הוא שימש בתפקיד זה עד 1962, תחת ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בין השנים 1962–1965 היה קונסול ישראל בניו יורק.
ב-1965 עבר לשמש שגריר ישראל בברית המועצות, וכיהן בתפקיד עד להודעת ברית המועצות בשנת 1967 על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בעקבות מלחמת ששת הימים. במהלך כהונתו ראה בהידרדרות היחסים עם ברית המועצות. במאי 1966 הוזהר על ידי משרד החוץ הסובייטי מפני ביצוע מזימה סודית של פלישה לסוריה, מבלי שהכחשותיו לקיום תוכנית כזאת נתקבלו. החל מנובמבר 1966 הרגיש כ"ץ שהסובייטים שוקלים ברצינות את ניתוק היחסים עם ישראל. בעקבות יום הקרבות של 7 באפריל 1967 זומן לקרמלין והוזהר באזהרה חמורה לבל תתקוף ישראל שוב את שכנותיה.
בשובו לישראל מונה כ"ץ ליו"ר הנהלת "יד ושם". לאחר שנה התמנה גדעון האוזנר לצדו ליו"ר מועצת יד ושם בשנים 1971–1973 כיהן כשגריר ישראל בפינלנד.
באפריל 1968 נפצע בעת נחיתת אונס של מטוס עם מנוע בוער שהונחת על ידי הטייס.
כ"ץ נפטר ב-1988, בגיל 80.
תיקיית העבודה

במחשוב תיקיית העבודה (באנגלית: Working directory) היא תיקייה בהיררכיית מערכת קבצים המהווה את הסביבה בה תהליך מסוים משתמש. כשתהליך "קורא" לקובץ על ידי שימוש בשמו בלבד, או בנתיב יחסי הבקשה מפורשת ביחס לתיקיית העבודה הנוכחית של התהליך. כך לדוגמה תהליך עם תיקיית עבודה בנתיב rabbit-hats/, שמבקש ליצור קובץ בשם foo.txt, יצור את הקובץ בתיקיית העבודה, כלומר rabbit-hats/foo.txt/.

במערכות הפעלה

ברוב מעטפות הפקודה של מערכות ההפעלה DOS‏, UNIX‏, כמו גם במפרשי הפקודות של מיקרוסופט, ה-cmd.exe, וה-Windows PowerShell, תיקיית העבודה יכולה להשתנות על ידי הפקודות cd או chdir. במעטפות פקודה של יוניקס, ודומותיה הפקודה pwd מציגה על הצג פלט של הנתיב המוחלט של תיקיית העבודה הנוכחית, והפקודה המקבילה במערכות ההפעלה DOS וחלונות היא cd ללא כל ארגומנט. משתני הסביבה PWDאו CD מכילים את מיקום תיקיית העבודה הנוכחית.

בשפות תכנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
רוב שפות התיכנות מספקות ממשק לפונקציות מערכת הקבצים, ומאפשרות לשנות את תיקיית העבודה הנוכחית של תוכנית.
בשפת C פונקציית ה-POSIX ‏ chdir() גורמת לקריאת מערכת הגורמת לשנות את תיקיית העבודה. הארגומנט שלה צריך להכיל מחרוזת טקסט, עם נתיב לתיקייה החדשה, מוחלט או יחסי.
מעשי משפט

"מעשי משפט - כתב-עת למשפט ולתיקון חברתי" הוא כתב עת משפטי-אקדמי היוצא לאור מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, היחיד בישראל אשר מתמקד ביחסי הגומלין בין המשפט לבין שינוי חברתי ותיקון חברתי ונועד לשתף ידע, דילמות ותובנות בקרב קהילת העוסקים בתחום: אנשי אקדמיה, עורכי דין פעילים ופעילים חברתיים. מאז השקתו בשנת 2008 יוצא כתב העת לאור פעם בשנה, ומהווה במה למאמרים תמציתיים וענייניים בתחומי עריכת הדין החברתית ויחסי הגומלין בין המשפט לבין שינוי חברתי ותיקון חברתי. בנוסף, כולל כל כרך גם תרגום לעברית של טקסט קאנוני בתחומים המכוסים על ידי כתב העת או בתחומים משיקים. 
הכרך הראשון של כתב העת יצא לאור בינואר 2008 (עורך ראשי של כרכים א-ה: ד"ר עופר סיטבון). העורך הראשי של כרכים ו-ט היה ד"ר יובל לבנת, ומאז העורכים הראשיים הם פרופ' יששכר רוזן-צבי וד"ר הילה שמיר.
כיום חברים במערכת כתב העת סטודנטים מצטיינים לתואר ראשון במשפטים, ועורכי דין חברתיים שהם חברי מערכת ותיקים משמשים בו יועצים פנימיים.

כנסים

יציאת כל כרך של "מעשי משפט" לאור מלווה בכנס מיוחד במסגרת סדרת הכנסים "עריכת דין חברתית בישראל". בכל כנס מוצגים נושאים שנדונו בכרך היוצא לאור, לצד נושאים רבים נוספים בתחום המשפט והתיקון החברתי.