google/wiki40b huggingface dataset:
מכתבי ערד

מכתבי ערד הם 91 אוסטרקונים שנחשפו על ידי הארכאולוג יוחנן אהרוני בתל ערד בין השנים 1962–1964, במהלך חפירות מסודרות באתר. 
בתל נחשפו שרידים של מצודה שנבנתה בתקופת הברזל והמשיכה להתקיים לכל אורך תקופת קיומה של ממלכת יהודה כולל התקופה הפרסית. השימוש במצודה היה כתחנת צידה שסיפקה לעוברים בדרך שהיו בשליחות השלטון, מזון שעיקרו היה שמן, קמח ויין. בעת קרב או מלחמה נדרשה המצודה לספק גם לוחמים.
מכתבי תל ערד הופנו אל "אלישיב בן אשיהו" שתפקידו היה ממונה על המחסנים של המצודה הממלכתית. המכתבים כוללים הוראות ובקשות למסירת צידה. במקום נמצאו בנוסף גם שלוש חותמות הנושאות את שמו של אלישיב. המכתבים נשמרו בארכיון של המצודה. 
בנוסף ל-91 האוסטריקונים נמצאו בשכבה IV ‏ 17 מכתבים  בעברית שיוחסו לסוף תקופת בית ראשון. מתוכם 9 מכתבים שהיו כמעט שלמים. ממצאים נוספים היו גם מכתבים הכתובים ארמית מן התקופה הפרסית.  גם במכתבים אלו מופיע שמו של המפקד אלישיב. בשל כך יש הסוברים ] שגם המכתבים העבריים הם מן התקופה הפרסית, כאשר חיילים יהודיים שירתו תחת דגל פרס.
במכתבים נזכרים שמות של יישובים מקראיים שונים בצפון הנגב ובדרום הר חברון, ובהם ערד, קינה, רמות נגב, מעון, זיף וענים.

מכתב מס' 1

אֶל אֶלְיָשִב, וְ
עַתָ: נָתֹן לַכִּתִּיִּם
יַיִן בַּ(ת) 1 (הִין) 3, וּ
כְתֹב שֵם הַיֹם.
וּמֵעוד הַקֶמַח
הָרִאשֹן תַ
רְכִּב + 1 קֶמַח
לַעֲשֹת לָהֶם לֶ
חֶם. מִיֵין
הָאַגָנֹת תִתֵן.

מכתב מס' 24

מֵעֲרָד ... וּמִקִינָ(ה ...)
ה. וּשְלַחְתֶם אֹתָם רָמַת נֶגֶ[ב בְּיַ]
ד מַלְכִּיָהוּ בֶּן קָרַבאוֹר וְהִבְ
קִידָם עַל יָד אֱלִישָע בֶּן יִרְמִיָ
הוּ בְּרָמַת נֶגֶב, פֶּן יִקְרֶה אֶת הַ
עִיר דָבָר. וּדְבָר הַמֶלֶך אִתְכֶם
בְּנַבְשְכֶם. הִנֵה שָלַחְתִי לְהָעִיד
בָּכֶם הָיֹם: הָאֲנָשִם אֶת אֱלִישָ
ע, פֶּן תָבֹא אֱדֹם שָמָה !
דומה כי גם דברי הזעם על אדום, המצויים בספרי המקרא השונים, מתייחסים לחלקו של אויב זה בחורבן הסופי של ממלכת יהודה.
סמל טריטוריית הבירה האוסטרלית

סמל טריטוריית הבירה האוסטרלית עוצב בשנת 1927 על ידי משרד הפנים והטריטוריות (Commonwealth Department of Home Affairs and Territories), לבקשת משרד ההגנה (Commonwealth Department of Defence) אשר השיקה באותה עת את אוניית הוד מלכותה קנברה, וביקשה סמל עבור הספינה (בהתאם לסמל טריטוריית הבירה).

היסטוריה

ועדת הבירה הפדרלית (ה-FCC) הכריזה על תחרות לעיצוב הסמל עבור הטריטורייה, ובאפריל 1928 נבחרה הצעתו של סי. אר. ויילי (C. R. Wylie). הצעה זו נשלחה למכללת שלטי האבירים שבלונדון לאישור הסמל. באותה עת עוד לא היה בסמל המוטו. לאחר מספר שינויים אשרה מכללת שלטי האבירים את הסמל, והוא הוענק רשמית לטריטוריה ב-7 בנובמבר 1928.

תיאור הסמל

במרכז הסמל - שלט האצולה שרקעו כחול ובמרכזו טירה לה שלושה מגדלים, המסמלים את שלוש הרשויות הממוקמות בטריטוריית הבירה (המבצעת, המחוקקת והשופטת). מעל הטירה מוצלבות באלכסון חרב המסמלת את כוחות ההגנה של אוסטרליה ושרביט המסמל את הפרלמנט האוסטרלי. במרכז החרב והשרביט המוצלבים כתר המסמל את המלוכה האוסטרלית.
מתחת לטירה שושן צחור - סמל דוכס יורק אשר פתח את בניין הפרלמנט האוסטרלי בשנת 1927.
מעל שלט האצולה, כציצה - שער מתרומם המסמל את ארמון וסטמינסטר (מושב הפרלמנט הבריטי) - עליו מתבססת השיטה הפרלמנטרית האוסטרלית. מאחורי השער המתרומם מצויר עץ הסמל את קנברה.
תומכי שלט האצולה הם ברבור שחור אוסטרלי המסמל את האבוריג'ינים של אוסטרליה וברבור לבן המסמל את המתיישבים הלבנים שהגיעו מאירופה.
בראשית שנות ה-30 נוסף המוטו על קלף בתחתית הסמל. במקור נוסף המוטו בלטינית: "Pro Rege, Lege et Grege" (כאשר הכוונה הייתה שהמוטו יציין "עבור המלך, החוק והעם"). בשנת 1935 הוחלף המוטו הלטיני במוטו באנגלית: "For the King, the Law and the People".
ביווה

כללי

ממצאים ארכאולוגיים מן המאה החמישית, המכונים הניוה (Haniwa), מהווים עדות ראשונית לקיום פעילות מוזיקלית ביפן. במאה הששית התפתחה מוזיקה פולחנית בודהיסטית הקרויה שומיו (Shomyo), עקב השפעה הודית אשר חדרה ליפן דרך סין. 
נהוג לראות בגאגאקו (Gagaku), מוזיקת חצר הקיסר מן המאה השביעית, כסגנון המוזיקה היפנית האומנותית העתיק ביותר. תחילה היו ניכרות בו השפעות מוזיקליות של יבשת אסיה, במיוחד אלו של סין וקוריאה. אולם במהלך שתי המאות הבאות עוצב סגנון זה בהתאם לעקרונות האומנות והאסתטיקה של יפן תחת ההשפעות הזרות. 
למן המאה השלוש-עשרה התפתחו צורות מוזיקליות נוספות הייחודיות אך ליפן, באלו משל סגנון הזמרה הנרטיבי, שבכללו ליווי הביווה, ותוכנו היה נועזותם של לוחמי משפחת הייקה.

ביווה

הביווה התפתחה ביפן במאה השביעית מן הפיפה הסינית, כאשר זו האחרונה עצמה התפתחה מכלי פריטה ממערב אסיה. סוג ראשוני זה של ביווה, השכיח ביותר, מכונה 'גאקו-ביווה' והיה בשימוש נרחב בהרכבי גאגקו (ר' למעלה). סוג נוסף של ביווה, בשם קוז'ין-ביווה, התפתח באי הדרומי של יפן, קיושו, ונעשה בו שימוש בטקסים ציבוריים ופולחניים.
עד לתקופת קאמאקורה, ההייקה-ביווה, מעין שילוב של שני הסוגים הקודמים, היה לכלי פופולרי. הביוות המודרניות, הסטסומה-ביוה והצ'יקוזן-ביוה התפתחו מן הקוז'ין-ביווה. בסטסומה-ביווה נעשה שימוש לצורך אימונים מנטאליים על ידי סמוראים יפנים במהלך תקופת המדינות הלוחמות. בצ'יקוזן-ביווה נעשה שימוש על ידי נזירים בודהיסטים יפנים בטקסים ציבוריים ופולחן, כמו גם לשם ליווי סיפור סיפורים ודיווח חדשות.

אסתטיקה

ככלל, ממאפייניה העיקריים של המוזיקה היפנית המסורתית הוא היעדר אירועים מוזיקליים מפתיעים ובלתי צפויים, הואיל וזו מתרכזת בדקויות מוזיקליות, דקות מדקות, של צבע ועצמת צליל, הדורשות מלוא הקשב והריכוז האינטלקטואלי מצד המאזין. המלל עוסק לרוב ברגשות האדם נוכח עולם הטבע.
אשר לביווה, זו בעלת ארבעה מיתרי משי, אם כי ביווה מסוג סטסומה או צ'יקוזן עשויה לכלול מיתר נוסף. המיתר הראשון הוא העבה ביותר והרביעי הדק ביותר. בשל שונות זו בעובי המיתרים מופק גוון קול שונה כאשר פורטים על הביווה מכיוונים שונים.
כוונון הביווה משתנה לפי היצירה. מפאת קשיים מסוימים בכיוון כלי זה, הנובעים ממבנו, נגני ביווה אחדים מצוידים בהופעותיהם מלכתחילה במספר ביוות המכוונות בהתאמה לרפרטואר. הנגינה מבוססת ברובה על הסולם הפנטטוני ומאופיינת בשימוש רב באפקט הגליסנדו. על פי רוב, ישנה גמישות קצבית ולעיתים אין כלל משקל, הואיל ודיוק אומנותי כאמור הוא לב העניין המוזיקלי. לעיתים קרובות ישנה עלייה טונאלית נמשכת במהלך הנגינה. לצליל הייחודי של הביווה תורם אף מפרט דמוי מניפה הקרוי 'באצ'י'. ישנם סוגי באצ'י שונים בהתאם לסוג הביווה.
אינדירה גנדי

ביוגרפיה

נולדה באלהאבאד, הודו, הייתה בתו היחידה של ראש הממשלה הראשון של הודו ג'ווהרלל נהרו. שם משפחתה גנדי הוא שם המשפחה של בעלה: פירוז גנדי. אף שאין לה קרבה משפחתית למנהיג ההודי מהטמה גנדי, שם המשפחה הקנה לה יוקרה מסוימת בקרב העם. בצעירותה נפגשה פעמים רבות עם גנדי והושפעה מדרכו.
למדה באוניברסיטאות ויסווה-בהרטי שבהודו ואוקספורד באנגליה.
שירתה כראש ממשלה 3 תקופות כהונה רצופות מטעם מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, בשנים 1966 עד 1977 ואחר כך בין השנים 1980 עד 1984. ב-1975 הואשמה בשחיתות בבחירות, ומעמדה התדרדר. בעקבות זאת הוכרז מצב חירום לאומי והורחבו מאד סמכויות הממשלה. בבחירות 1977 הביס אותה מוררג'י דסאי, אולם היא חזרה לשלטון ב-1980. גנדי הידקה את יחסי הודו-ברית המועצות, סירבה לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל וב-1980 העניקה הכרה דיפלומטית לאש"ף.
ביוני 1984 השתלטו אנשי התנועה הלאומית הסיקית, שדרשו אוטונומיה פוליטית ודתית רבה יותר לאזור פונג'ב, על מקדש הזהב באמריטסר. אינדירה גנדי נתנה הוראה לצבאה להסתער בכח על המקדש ובמבצע, שנקרא "כוכב כחול", נהרגו 492 אזרחים ו-83 חיילים והמקדש עצמו נפגע קשות. במהומות בימים שלאחר מכן נהרגו אלפי מפגינים. בשל החשש הכבד מהתנקשות בחייה מצד קיצוניים סיקים כתגובה על ההסתערות על המקדש, ביקשו מקורביה להרחיק ממעונה את כל שומרי ראשה בני הדת הסיקית. עם זאת, שני שומרי ראש סיקים ותיקים, ביקשו ממנה אישית להמשיך בתפקידם ונענו בחיוב. ב-31 באוקטובר 1984, בגיל 66, בעת שיצאה ממעונה בניו דלהי, נרצחה אינדירה גנדי ביריות אקדח על ידי שני שומרי הראש.
רצח פוליטי זה לא שם קץ לשושלת בני נהרו בראשות הממשלה של הודו ובנה הבכור רג'יב גנדי, נכדו של נהרו, נבחר גם הוא לראשות הממשלה (ונרצח גם הוא, בשנת 1991). במאי 2004 נבחרה סוניה גנדי, אלמנתו של רג'יב (ממוצא איטלקי), לראשות הממשלה, אך היא הודיעה שהחליטה לוותר על התפקיד, על אף שנותרה יושבת ראש מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.

הנצחה

נמל התעופה של ניו דלהי, נמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי, קרוי על שמה. כך גם האוניברסיטה הגדולה בעולם, האוניברסיטה הפתוחה הלאומית ע"ש אינדירה גנדי.
בספרות ההודית המודרנית, ניתן לציין את ספרו של סלמן רושדי, "ילדי חצות", בו מתוארת גנדי באופן מעורר מחלוקת. כמו כן, את ספרו של ארווינד אדיגה "בין הרציחות", המתאר את התקופה שבין רצח אינדירה לבין רצח בנה רג'יב בהודו.
ג'קי לוגרי

ביוגרפיה

לוגרי נולדה בניו יורק, ב-1952 נבחרה למיס ניו יורק ארצות הברית בטקס שהתקיים בפעם הראשונה. בתחרות מיס ארצות הברית הראשונה, שנערכה בקליפורניה, נבחרה למקום הראשון ובתחרות מיס תבל הראשונה, עלתה לשלב עשר המועמדות הסופיות. במסגרת הפרסים שהוענקו לה על זכייתה במיס ארצות הברית היה כלול גם חוזה עם אולפני יוניברסל.
ב-1951 היא הופיעה במופע קומי בטלוויזיה הנקרא "שבעה באחת עשרה", ב-1954 הנחתה לצד ג'וני קרסון את שעשועון הטלוויזיה "הרווח את החופשה שלך", ב-1955 הופיעה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה המשפטית "לשפוט את רוי בין", ב-1956 שיחקה בסרט "Pardners" לצד דין מרטין, ב-1957 שיחקה בסרט הדרמה "בן שמונה עשרה וחרדתי" לצד ויליאם קמפבל. ב-1958 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט התעופה "המלאך החם". בנוסף היא ביצעה הופעת אורח בתוכנית "המופע של ג'ורג' ברנס וגרייס אלן".
אומצה אומצה

אומצה אומצה הוא מונח סלנג ישראלי אונומטופאי המתאר את המקצב של מוזיקת הטראנס, ובהשאלה גם את התרבות שצמחה ממנה. הביטוי מופיע גם בגרסאות אומצה בומצה, אומצים בומצים וכדומה.] המונח קיים גם בשפות אחרות, כגון רוסית. (умца-умца).

מקור המונח

מקורו של המונח "אומצה אומצה" הוא כנראה אותו החלק מן האוכלוסייה שזלזל בז'אנר זה, וההתנשאות שלו כלפי שוחרי הטכנו, אבותיה של מוזיקת הטראנס.]

הגייה

שני חלקי המונח נהגים במלעיל. המונח מופיע כצמד מילים זהות על מנת להדגיש את המונוטוניות של מקצבי הטראנס. "אומ-", חלקה הראשון של המילה החוזרת, מכוון אל צלילי הבס, בעוד ש"-צה" מכוון אל הצלילים הגבוהים ולמעשה נהגה עם תנועה חלשה (בין קמץ לשווא).
הטעמת המונח: יש להגות אוּמְצָה אוּמְצָה (במלעיל), ולא אֻמְצָה אֻמְצָה (במלרע) במשמע סטייק.
בובת נייר (ספר)

עלילת הספר

עלילת הספר נפתחת כאשר הבלש הפרטי ספנסר, גיבורו הראשי של פרקר, בלש משטרה לשעבר וחייל בצבא ארצות הברית שלחם במלחמת קוריאה, נשכר על ידי לודון טריפ, בעל הון מבוסטון, לחקור את הירצחה של אשתו, אוליוויה.
ג'ניפר טילי

ביוגרפיה

טילי נולדה בהארבור סיטי, לוס אנג'לס בשם ג'ניפר אי. לאב ממוצא סיני-אמריקאי ולאם ממוצא אירי, פיני ואינדיאני, אביה הארי צ'אן הוא סוחר מכוניות ואמה פטרישיה טילי היא שחקנית לשעבר ומורה במקצועה בהווה.
לטילי אח אחד ושתי אחיות, אחת מהן היא השחקנית מג טילי.
הוריה של טילי התגרשו כשהיא הייתה בת חמש, ובעקבות הגירושים עברה לגור עם אמה ועם אביה החורג ג'ון ווארד בקולומביה הבריטית שבקנדה.
אמה של טילי התגרשה בשנית כאשר טילי הייתה נערה, לאחר מכן עברה טילי לוויקטוריה, שם למדה ב"תיכון בלמונט".
את לימודי המשחק שלה רכשה טילי ב"מכללת סטפאנס" שבמדינת מיזורי שם למדה בעיקר את תחום התיאטרון.
בשנת 1984 נישאה טילי למפיק סם סיימון, הזוג התגרש בשנת 1991.

קריירת משחק

טילי התגלתה לראשונה בשנת 1983 בסדרה "בלוז לכחולי המדים" שם הופיעה בתפקיד אורח במספר פרקים.
טילי התגלתה בעולם הקולנוע בדרמה המוזיקלית "נערי בייקר המופלאים" שם הופיעה בתפקיד קטן. ב-1993 קיבלה טילי חשיפה גדולה יותר כשהשתתפה בקומדיה "תוצרת אמריקה".
בשנת 1994 נבחרה טילי לתפקיד ראשי ראשון בקריירה בקומדיה התקופתית של וודי אלן "קליעים מעל ברודוויי" המציג את עולם התיאטרון בשנות ה-20 כשאפתני ודורסני.
בסרט גילמה טילי את דמותה של שחקנית קולנוע תובענית וחסרת כישרון בשם אוליביה טיל והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1996 זכתה טילי לביקורות טובות על הופעתה החושנית במותחן הפשע של האחיות וצ'אוסקי "קשורות" שם הופיעה טילי בתור ויולט, אשתו הלסבית של מאפיונר אשר לא מסוגלת לסבול אותו אך חיה איתו בגלל כספו הרב. ויולט נמשכת אל קורקי (ג'ינה גרשון), אסירה משוחררת שסיימה גזר דין של 5 שנים בכלא ובין השתיים מתפתחת מערכת יחסים לוהטת.
ב-1997 הופיעה טילי בקומדיה "שקרן שקרן" שם שיחקה טילי את סמנתה קול אשר שוכרת את שירותו של עורך הדין פלטשר רייד (ג'ים קארי) במשפט גירושין בו היא זוכה לבסוף.
ב-1998 שיחקה טילי בתפקיד ראשי בסרט הרביעי בסדרת סרטי האימה "משחק ילדים", "הכלה של צ'אקי" שם, הופיעה טילי בתור טיפאני, אהובתו של הבובה הרצחנית צ'אקי שגונבת את גופתו המרוטשת ומחזירה אותו לחיים. לאחר שהיא שומעת ממנו שהוא אינו מתכוון להציע לה להתחתן, היא נועלת אותו בקופסה ומשפילה אותו. ביום למחרת, צ'אקי מצליח לצאת מהקופסה ורוצח את טיפאני על ידי מכת מחשמל אותה ומעביר את נשמתה לבובת כלה, שקנתה עבורו.
ב-2001 דיבבה טילי בסרט האנימציה של חברת וולט דיסני "מפלצות בע"מ" את דמותה של סיליה, המזכירה הראשית ב"חברת מפלצות בע"מ". באותה שנה שיחקה בקומדיה הטלוויזיונית של רשת Showtime "הנזירה מריה מסבירה הכל" בכיכובה של דיאן קיטון. 
בשנת 2003 כיכבה לצד אדי מרפי בסרט הפנטזיה הבלשי "הטירה המכושפת" בבימויו של רוב מינקוף. בשנת 2004 הופיעה טילי בסרט "היורש של צ'אקי", החלק החמישי בסדרת סרטי "משחק ילדים". בסרט דיבבה טילי בפעם השנייה את דמותה של טיפאני. דיבוב נוסף שעשתה טילי באותה שנה היה בסרט "מרד החיות" לדמותה של גרייס הפרה.

קריירת פוקר

בשנת 2005 זכתה טילי בצמיד הסבב העולמי בפוקר ובפרס של 158,625 דולרים באירוע טקסס הולדם בו השתתפו כ-600 שחקני פוקר חובבים ומקצוענים.
באותה שנה זכתה טילי גם בסבב העולמי לנשים שנערך בלוס אנג'לס.
לאחר מכן הרבתה טילי להופיע בטורנירי פוקר של סלבריטאים ברחבי ארצות הברית.
אנגולה-גייט

אנגולה-גייט (צרפתית: L'Angolagate) היא פרשת מכירת נשק בלתי חוקית לממשלת אנגולה בסוף תקופת מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה, בין השנים 1993 ל-2000. על פי חשדות המשטרה הצרפתית, שווי העסקות שבוצעו היה כ-790 מיליון דולר. העסקות כללו מכירת טנקים, מוקשים, להביורים, מסוקים, ספינות מלחמה ועוד.
בפרשה מעורבים רבים, ובהם ניתן למנות את ז'אן כריסטוף מיטראן - בנו של נשיא צרפת דאז פרנסואה מיטראן, שארל פסקואה, שכיהן בעבר כשר הפנים בצרפת, ואנשי העסקים פייר פאלקון וארקדי גאידמק. נגד פאלקון וגאידמק, הנחשבים שני החשודים העיקריים בפרשה, הוצאו צווי מעצר בינלאומיים.
שארל פסקואה, שהורשע בבית משפט הצרפתי בשיתוף הפעולה עם גאידמק, ניסה להתחמק מן העונש בטענה שכל הצמרת הפוליטית בצרפת ידעה על העסקות ואפילו הייתה מעוניינת בכך. באפריל 2011 זיכה בית המשפט בצרפת את גאידמק מהאישומים נגדו בפרשה. יחד איתו זוכו גם שותפו פאלקון ושר צרפתי לשעבר.
לקונה קויל

היסטוריה

אנדריי ומרקו ייסדו את הלהקה בשם "Sleep of Right", אך עד מהרה שינו את שמה ל"Ethereal". לאחר שגילו כי שמם כבר תפוס על ידי להקה אחרת, שינו את שמם ל"לקונה קויל", שפירושו הוא ספירלה ריקה.
בשלב זה, הלהקה הייתה מורכבת מהזמרים אנדראה פרו וכריסטינה סקאביה והבסיסט/קלידן מארקו קוטי זלאטי. הלהקה הקליטה EP שנשא את שם הלהקה ושוחרר ב-1998, ויצאו לסיבוב הופעות משותף עם להקת Moonspell.
במהלך סיבוב ההופעות האירופאי השני שלהם, הוציאו לקונה קויל אלבום בכורה באורך מלא ("In A Reverie"), והוסיפו גיטריסט נוסף בשם מארקו ביאצי. את אלבום זה, פרסמה הלהקה, גם באצעות סיבוב הופעות נוסף, בשם "Skyclad".
בשנת 2000, הוציאה הלהקה אלבום EP נוסף בשם "Half Life", ובשנת 2001 אלבום אולפן בשם "Unleashed Memories".
ב-2002, יצא אלבום נוסף ללהקה, בשם "Comalies", שזכה לשבחים רבים מפי מבקרי המוזיקה והמעריצים (בעיקר מתוך עולם המטאל). שנה לאחר מכן, הסינגל הראשון שיצא מהאלבום, "Heaven's A Lie", התחיל להיות מושמע ברדיו, והביא את הלהקה הישר אל המיינסטרים. הסינגל השני, "Swamped", הושמע גם הוא, ואף הופיע במשחקי וידאו שונים.
בשנת 2004, האלבום "Comalies", הוכרז כאלבום הנמכר ביותר בתולדות חברת התקליטים Century Media.
מיד לאחר מכן, לקחה ההופעה חלק במופע המטאל העולמי המצליח "Ozzfest".
אלבומם משנת 2006, "Karmacode", ממוקם במקום ה-28 ברשימת הבילבורד האמריקאי. הלהקה ניגנה בפסטיבלי ההבי מטאל הגדולים בעולם, ביניהם ואקן, Ozzfest ובלודסטוק. בנוסף ערכה סיבוב הופעות עם הלהקות מגאדת', דיסטרבד ו-Killswitch Engage.
אלבומם "Shallow Life" מ-2009 הגיע בצאתו למקום ה-16 ברשימת הבילבורד האמריקאי, אך בניגוד לאלבומים קודמים הוא בסגנון הארד רוק אלטרנטיבי ולא בסגנון מטאל גותי. באלבום זה, לפי חברי הלהקה, הם שמו דגש רב יותר על מילות השירים והמסר שהן מעבירות.
בשנת 2012 שיחררה הלהקה אלבום סטודיו נוסף בשם "Dark Adrenaline". האלבום דורב במקום ה-50 במדרג הבילבורד.
הלהקה הופיעה בישראל בפעם הראשונה ב-21 במאי 2017 והביקורות על ההופעה היו משבחות. חברי הלהקה עצמם כתבו בדפי הפייסבוק והאינסטגרם שלהם שלא ציפו לכזו היענות וקהל אוהד כל כך בישראל ומבטיחים לחזור שנית.
בית הכנסת עולי הגרדום

בית הכנסת

בית הכנסת עולי הגרדום נוסד בשנת 1950 בצריף ששימש גן ילדים ברחוב דב גרונר (מאחורי בית הכנסת כיום). במאי 1955 הונח אבן פינה למבנה הנוכחי, בנוכחות הרב אריה לוין, ראש עיריית בני ברק, ראובן אהרונוביץ' ורב העיר בני ברק, הרב יעקב לנדא. את בית הכנסת ייסדו חברי תנועת החרות נתנאל גרובר ושלמה בירנברג. 
ברוח שם השכונה ושמות הרחובות בשכונה הקרויים על שם גיבורי ישראל, גם בית הכנסת נקרא על שם עולי הגרדום. בין שלטי ההנצחה שבבית הכנסת תלויים שלטי הנצחה לקורבנות השואה, לחללי אצ"ל ולח"י ולחללי צה"ל.
בבית הכנסת 300 מקומות ישיבה לגברים ו-200 לנשים, על שטח של 225 מ"ר. כיום מראהו מוזנח, ובמשך השנים מספר המתפללים קטן מאוד. בית הכנסת הוא לעדות אשכנז ונוסח התפילה בו - נוסח ספרד. בתחילת שנות ה-2000, עם הגעתם של תושבים חרדים לשכונה, התמלא בית הכנסת במתפללים, נוסח התפילה בימי חול השתנה לנוסח התפילה הנהוג בישיבות אשכנזיות - נוסח אשכנז.
בקומה השנייה של בית הכנסת שוכן מוזיאון המקדש, המציג את דגמי בית המקדש, כלי המשכן תיבת נח, סוד האותיות שבחושן ועוד.
במשך שנים רבות כיהן כרב בית הכנסת רב השכונה ושכונת פרדס כץ השכנה, הרב משה בלוי, ובשלושים השנים האחרונות מכהן בתפקיד הרב יצחק חלמיש, מחבר הספרים "אוצר המזל" ו"החיים שלאחר המוות".
נובי בוה

היסטוריה

היישוב הראשון במקום הוקם על ידי הקוזאקים במאה ה-18, יותר מאוחר בקרבת המקום החלו להתיישב איכרים נמלטים שהקימו יישובים משלהם. עד סוף מאה ה-18 שטחם של יישובים אלו גדל והוחלט לאחדם ליישוב אחד. שמו הראשון של היישוב המאוחד היה סמניבנה.
בראשית המאה ה-19 השתקע ליד סמניבנה איכר עשיר ואתו 119 פועליו. ב-1810 היישוב החדש אוחד עם סמניבנה וניתן לו שם נובופבליבקה.
ב-1832 היישוב קיבל את שמו הנוכחי, נובי בוה.
ב-1860 נובי בוה קיבלה מעמד של עיירה, אז היו כאן 787 בתים שבהם התגוררו 5,381 תושבים.
החל מ-1922 העיר היא חלק מברית המועצות.
ב-14 באוגוסט 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-8 במרץ 1944.
הקיסרית ג'יטו

שמות

"הקיסרית ג'יטו", או Jitō Tennō, הוא השם שניתן לה על ידי חוקרים מהמאה ה-18. למעשה בני זמנה הכירו אותה כנסיכה אוּנוֹ (Uno), סאסארה (Sasara), או הירוֹנו (Hirono).

ילדות

ג'יטו נולדה לנסיך נָאקָה נוֹ אוֹאֶה (Naka no Ōe), שלימים הפך לקיסר טנג'י, ולאשתו אוֹצִ'י. אוצ'י התנדבה להתחתן עם הקיסר לאחר שאחותה הבוגרת נעלמה ביום שלפני החתונה המלכותית, בעקבות מזימה של קרוב משפחה לחלל את כבודו של אביהן, סוגה נו אִישִיקַאוָואמָארוֹ (Soga no Ishikawamaro). 
אמנם אין תאריך מדויק המציין את יום היוולדה, אולם ישנם מקורות שונים שבהם נכתב כי ג'יטו נולדה ביום הראשון של החלת רפורמת טאיקה. בהתאם למנהג בתקופה, כשהייתה ילדה קטנה גרה עם אחותה, שהייתה גדולה ממנה בשנה אחת, בביתו של סבן אישיקאוואמארו בעיר נאניוואה, שהפכה לבירה בהמשך. ג'יטו ואחותה צפו במותם האכזרי של סוגה נו אישיקאוואמארו ובני משפחתו המצומצמת, כשנרדף שלא בצדק בחשד שרצה במותו של הנסיך. בסופו של דבר מצאו את כתביו בביתו וחפותו הוכחה, מה שלא עזר לאמה של ג'יטו, בתו של אישיקאוואמארו, להמשיך לחיות, היות שקברה באותו זמן את אחיה הקטן של ג'יטו, שמת בגיל 8. אביה של ג'יטו נישא לאחותה הקטנה של אוצ'י וביחד הולידו את אחותה למחצה של ג'יטו, אשר תוכר בהיסטוריה כקיסרית גנמיי, ששלטה מיד לאחר ג'יטו, ובהוראתה הודפס קובץ הקוג'יקי בשנת 712.

חיי הקיסרות

ג'יטו טֶנּוֹ עלתה לכס הקיסרות לאחר מות בעלה, הקיסר טמו, שהיה גם דודה, על מנת לוודא שנכדה מוֹמוּ יעלה אף הוא לכס המלוכה. על אף שוויתרה על התואר "'קיסר" בשנת 697 והעבירה את השלטון לנכדה בן ה-14, היא המשיכה במידה רבה לשלוט במדינה מאחורי הקלעים, מנהג שנהיה לתדיר בפוליטיקה היפנית מאז.]
דולומיט

דולומיט הוא סוג של סלע משקע קרבונטי, המושקע בסביבה מימית. בדומה לאבן גיר הדולומיט הוא סלע קרבונטי (פחמתי), אך בעוד הגיר בנוי בעיקר מהמינרל קלציט, הדולומיט בנוי בעיקר מהמינרל דולומיט (₂(CaMg(CO₃) המהווה מעל ל-50% מהרכבו.

מקור השם

הסלע קרוי על שמו של החוקר הצרפתי דאודה דה דולומייה (1801-1750) שזיהה את הסלע לראשונה בשנת 1791, באלפים של טירול. על שם חוקר זה נקראים גם הרי הדולומיטים, שרשרת הרים בצפון איטליה, סמוך לגבול אוסטריה, הבנויה ברובה מדולומיט. המילה דולומיט מציינת הן את הסלע והן את המינרל ויש בכך אפשרות לטעות, לכן נוהגים בארצות דוברות האנגלית לקרוא לסלע בשם דולוסטון (Dolostone), אלא שכינוי זה לא התקבל בספרות הגאולוגית.

הרכב כימי

סלע הדולומיט דומה לאבן גיר, אך בשונה מאבן הגיר המורכבת בעיקר מהמינרל הקרבונטי (פחמתי, כלומר כולל את הקבוצה CO₃) קלציט (CaCO₃), בנוי סלע הדולומיט בעיקר מהמינרל הקרבונטי דולומיט (₂(CaMg(CO₃).
עם זאת, קיימים בסלע יחסי תערובת שונים בין קלציט לדולומיט, ולפיכך נקרא הסלע בשם שונה בהתאם לשיעורי המינרלים המצויים בו. השרטוט המצורף מראה את השמות המקובלים לסלע בהתאם ליחסים אלה, בין אבן גיר נקייה (100% קלציט) לדולומיט נקי (100% דולומיט).
לעיתים מחליף ברזל את המגנזיום בדולומיט בשורה האיזומורפית שבין המינרל דולומיט למינרל אנקריט (₂(CaFe(CO₃). מנגן עשוי אף הוא להחליף את המגנזיום, אך בדרך כלל באחוזים נמוכים ולרוב יחד עם ברזל. חילופים נוספים הקיימים בדולומיט אם כי בכמויות זעירות, באריום ועופרת במקום הסידן ואבץ וקובלט במקום המגנזיום. 
כמעט כל היסודות הקיימים נתגלו (גם אם בכמויות זעירות) בסלע הדולומיט. עם זאת, לא ברור מי מהם משתתף במינרל הדולומיט ומי במינרלים אחרים בסלע. בוודאות ידוע רק על מעט מהם המשתתפים בגביש הדולומיט, סטרונציום, רובידיום, בורון ואורניום.

תפוצה בארץ ישראל

הדולומיט הוא סלע נפוץ בארץ ישראל, בעיקר בשכבות מתקופת הקרטיקון. רוב הסלעים מתקופת הקנומן (בנגב, ביהודה ובגליל) הם דולומיטים. הדולומיט הקדום ביותר בארץ הוא מהקמבריון בתמנע וה"צעיר" ביותר מתקופת המיוקן ליד אופקים.

שימושים

סלע הדולומיט משמש בישראל בתעשיית הבניין כמקור לחצץ וכאבן־בניין. האבן המכונה בפי החוצבים "מיזי אחמר" (בערבית "אבן אדומה") היא סוג של אבן גיר דולומיטי בגוונים אדמדמים, נוחה לחציבה ולסיתות. אבן זו הייתה בשימוש בשכונות הוותיקות של ירושלים, כגון רחביה ורוממה. אבן נוספת שבשימוש במבנים בירושלים היא אבן דולומיטית אפורה, קשה לחציבה ולסיתות, שהערבים כינוה בלעג "מיזי יָהוּדי" (בערבית "אבן היהודים"), כמשל לקשיות ערפם של היהודים. 
הדולומיט משמש גם כמקור למתכת מגנזיום ולמגנזיה (MgO), שהיא מרכיב ביצירת לבנים חסינות אש.
דב זקהיים

דב ס' זקהיים (באנגלית: Dov S. Zakheim; נולד ב-18 בדצמבר 1948) הוא פקיד בכיר לשעבר בממשל של ארצות הברית.

ביוגרפיה

נולד למשפחה יהודית בברוקלין שבניו יורק. אביו היה רב ועסקן ציבור שבא ממשפחה בעלת מסורת רבנית ארוכה. תואר ראשון בממשל ציבורי הוא קיבל באוניברסיטת קולומביה ב-1970. תואר שלישי בפוליטיקה וכלכלה הוא עשה בקולג' סט. אנטוני באוניברסיטת אוקספורד. כן למד בישיבה אוניברסיטה, שם קיבל סמיכה לרבנות. שימש כמרצה באוניברסיטת קולומביה, בישיבה יוניברסיטי ובמוסדות נוספים.
בתקופת ממשל רונלד רייגן שימש בכמה עמדות מפתח במחלקת ההגנה של ארצות הברית. בין השאר היה עוזר תת-שר ההגנה לתכנון ולמשאבים. זקהיים היה מעורב בפעילות לחידוש חיל הים הישראלי, ובבניית ספינות הטילים החדשות. במסגרת תפקידו זה הוא פעל להפסקת פרויקט מטוס הלביא שישראל עמלה עליו באותו זמן. בעקבות ביקורו בישראל בינואר בקשר לנושא זה, והעברת המסר ממזכיר ההגנה קספר ויינברגר התבטל המשך פיתוח המטוס.
זקהיים שרת כיועץ למדיניות חוץ לנשיא ג'ורג' ווקר בוש, בקבוצה שהונהגה בידי קונדוליסה רייס ונקראה "הוולקנים" (The Vulcans).
כן שימש במספר תפקידים נוספים בממשל הנשיאותי, בעיקר בנושאים ביטחוניים הקשורים למלחמה בעיראק ובאפגניסטן וכן עמד בראש מספר מכונים שעסקו בנושאי מדיניות חוץ וביטחון.
בשנת 2002 הועלה שמו כמועמד להיות נשיא הישיבה יוניברסיטי, אך הוא הסיר את מועמדותו.
דב זקהיים חבר בקהילה אורתודוקסית בסילבר ספרינג שבמרילנד. לדבריו, שמירת שבת וכשרות לא הפריעו לו במילוי תפקידו, כולל בנסיעותיו לעיראק ולאפגניסטן.