הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה

השנים הראשונות: תחת הכיבוש הגרמני

הגימנסיה נוסדה ב-1915 על ידי הרב והמחנך היהודי-גרמני ד"ר יוסף צבי קרליבך, שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג במתמטיקה, בפיזיקה ובעברית, (לימים רבה הראשי של העיר המבורג). כבר בתקופת ילדותו בליבק ולאחריה כשלימד בסמינר למורים למל חי לצד יהודים יוצאי מזרח אירופה; בוודאי פגש בהם בעת לימודיו האוניברסיטאיים בברלין. בכל ההתנסויות הללו חווה את התנשאותם של יהודי גרמניה על פני אלה מהמזרח, שכונו בכינוי החצי-מזלזל "אוסטיודן", אותם ראו כפחותי ערך. ב-1913 כתב מאמר בשם "Der Kampf um das Wahlrecht der 'Ausländer'" ("המאבק על זכות הבחירה של 'נתיני חוץ'"). במאמר התבטא בחריפות כנגד אפלייתם וטען שזהו סימן לכך ש"המוסר היהודי נהרס". כל אלה יצרו אצלו גישה המכבדת את יהודי מזרח-אירופה, כמו גם העובדה שדיבר יידיש בצורה שוטפת, מלבד הגרמנית שאימצו יהודי גרמניה כסממן תרבותי, והיה מלא רצון לעזור ולסייע ליהודים באזורים הללו. פגישות אלה ותשומת הלב לזלזול היוו מניע בהקמת הגימנסיה.
ב-1914, בעת מלחמת העולם הראשונה, התגייס קרליבך לצבא הגרמני. תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ. בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש של הפיקוד החזית הצפון-מזרחית – שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית – לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בקובנה. בהתייעצות עם רבני ליטא ומלומדיה, בית הספר שייסד היה בית ספר בסגנון גימנסיה, ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה עם מודרניות ולימודי מדע. שפת ההוראה הייתה גרמנית. הואיל והשלטונות הגבילו את שעות לימודי הדת, קרליבך הגדיר את לימודי העברית כלימוד שפה זרה, ובכך הכפיל את מספרן של השעות שהוקדשו ללימודי הקודש (גמרא לבנים ומקרא לבנות). תפילה לא הייתה חובה ואף לא הונהגה בבית הספר, אך קרליבך יצא מנקודת הנחה שהרוצה להתפלל - התפלל בביתו. בשעות אחר-הצהריים ניתנה רשות להנהיג מספר בלתי-מוגבל של שעות לימוד תורה. ענישה גופנית הייתה אמצעי חינוך מקובל.
קרליבך הצליח לייבא מגרמניה מספר מורים בעלי הכשרה גבוהה למאמץ החינוכי החלוצי לטובת הילדים היהודים בשטחים הכבושים – כולם, כמותו, קצינים בצבא הגרמני ובעלי אוריינטציה אורתודוקסית. בין אלה היה הרב ד"ר שמואל (ליאו) דויטשלנדר (שבהמשך, בשנות ה-20, הביא לביסוסה של רשת החינוך החרדית לבנות "בית יעקב"), ד"ר נחמן שלזינגר (שלפני המלחמה ניהל את בית הספר תחכמוני בתל אביב, ובהמשך ניהל את בית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' בברלין) והמתמטיקאי ד"ר זיגברט הַלברשטאט (שהורה גם הוא באותו מוסד). כמו כן גייס מספר מורים מקומיים, מהמזרח. המוסד מומן בחלקו על ידי יהודי קובנה ובחלקו על ידי המִנהל הגרמני ומתרומותיהם של חוגי האורתודוקסים בגרמניה.
ב-15 בדצמבר 1915 נפתח בית הספר, ובו שלושה מורים וחמישים תלמידים (עשרים נערים ושלושים נערות).
הורים רבים חששו להפקיד את ילדיהם בידי המחנכים החדשים מגרמניה, הלבושים במדי צבא; אולם הצלחת המחזור הראשון, וכן מאמציו של קרליבך, שעבר בין בתיהם של תלמידים פוטנציאליים להציג את עצמו ואת המוסד, הקנו לבית הספר שם אצל רבני הקהילה ועסקניה, ועד מהרה ביקשו רבים להירשם אליו. בשנה השנייה, כאשר מספר התלמידים הגיע ל-550, ומספר המורים הגיע לשלושים, הוא הפך ברישיון השלטונות לגימנסיה ריאלית, שנודעה בשם "גימנסיית קרליבך". הגימנסיה פוצלה לשניים: בית ספר לבנים (ובו תשע שכבות לימוד) ובית ספר לבנות (ובו שמונה שכבות). מלבד המנהל שירתו בבית הספר עוד ארבעה חיילים, כמורים ללטינית, לגרמנית, לצרפתית, למתמטיקה, לפיזיקה ולכימיה. גיוס התלמידים לבית הספר התבצע באמצעות ביקורי בית. בשנה השלישית היה מספר התלמידים קרוב לאלף. הרב קרליבך שימש לא רק מנהל בית הספר, אלא גם מורה מחליף ברוב המקצועות שלומדו.
בעיתון "הצפירה" ביוני 1918 נכתב כי "בית הספר מטעים את אפיו הדתי-לאומי. החגיגות הנערכות בו לרגל החגים היהודים נושאות צביון יהודי-לאומי... שכר הלמוד מגיע במחלקות הנמוכות לשמונה מרק לחודש, בתיכונות 10 מרק לחודש ובגבוהות – י"ב מרק. 80 ילדים לומדים חנם, 100 ילדים משלמים שכר נמוך מן השיעור הקצוב." בליל שבת נערכו בביתו של המנהל מפגשי "עונג שבת".
קרליבך והמוסד זכו להערכה הן מצד התלמידים והן מצד הוריהם, ואף מצד מנהלת הפיקוד.

בליטא העצמאית (1918–1940)

עם תום המלחמה והקמת הרפובליקה הליטאית הראשונה עלו ונפתחו גימנסיות עבריות נוספות בערים שונות בליטא.
בתוך זרם הפליטים שחזרו מרוסיה לליטא באו גם מורים עברים, בעלי השכלה עברית וכללית רחבה, שהיו בעלי הכשרה להורות מקצועות שונים. אט-אט הם תפסו את מקומם של המורים מגרמניה, ואת מקום הגרמנית ירשה העברית, שכעת שימשה כשפת הלימוד בכל המקצועות.
במרץ 1919 נפטר אביו של קרליבך, הרב ד"ר שלמה קרליבך, והוא נקרא למלא את מקומו על כס הרבנות בליבק. וכך, ברבע האחרון של שנת הלימודים הוזמן לשמש במקומו כמנהל נחמן שלזינגר. שמואל קפיט, שהיה אז מורה למתמטיקה בגימנסיה, סיפר לימים על שלזינגר: "יחסו לעברית היה חיובי ובלי שום פקפוקים הרשה למורי המתמטיקה והלטינית להורות במחלקות אחדות את מקצועותיהם בעברית. קהל התלמידים שמח מאד לחדוש זה וההתעוררות ביניהם הייתה גדולה."
באוגוסט 1920 אישר משרד החינוך הליטאי לפתוח בגימנסיה 8 כיתות ועוד 4 כיתות מכינות (מקביל בערך לבית ספר יסודי). משרד החינוך קבע ששפת ההוראה בה תהיה עברית, אך עם זאת, חובה היה גם ללמוד את השפה הליטאית. על המועמדים היה לעמוד במבחני הקבלה (כך לדוגמה, ב-1926 היו 111 מועמדים, שמתוכם התקבלו 71).
ב-1922 הצהיר נציג ממשלת ליטא העצמאית בפני חבר הלאומים בז'נבה (סעיף 5) כי אזרחי המדינה השייכים למיעוטים אתניים, דתיים ולשוניים ייהנו מזכויות שוות לנהל או להקים בעתיד מוסדות דתיים וחברתיים, בתי ספר וגופים חינוכיים אחרים, ולהשתמש בשפתם ובדתם בחופשיות. חוקת ליטא משנת 1922 (סעיף 73) ומשנת 1928 (סעיפים 74 ו-75) קבעה בנוסף כי אזרחי לאומים אתניים גדולים ייהנו מאוטונומיה תרבותית, ובכלל זה ניהול עצמי של מערכת החינוך שלהם.
באביב 1921 עבר שלזינגר לנהל בית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' (Adass Jisroel) בברלין. בהשפעת החוגים הציוניים בעיר, הוזמן ד"ר שלום יונה טשרנא לנהל את הגימנסיה. טשרנא היה אז מגדולי הפדגוגים העבריים – בעל תואר דוקטור לכימיה ופילוסופיה מאוניברסיטת ברלין, מייסדם ומנהלם של בתי ספר וגימנסיות יהודיים ברוסיה, מראשי רשת החינוך העברית "תרבות" ומורה ומנהל במוסדות להכשרת מורים עבריים, ממעצבי דמותם של "הקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים" החלוציים. שמעון ז"ק, מורה להיסטוריה בגימנסיה, מספר כי טשרנא "הכניס אל הגימנסיה מורים חדשים, שינה וחידש את תכנית הלימודים עד שהמוסד לבש צורה חדשה. אולם תיקונים לא היו כנראה לפי רוחם של החברים השמרנים בוועד ההורים [הגימנסיה נחשבה לבית ספר פרטי, בבעלות ועד ההורים], והוא התפטר ממשרתו" (לאחר מכן ייסד סמינר למורים ושב לעיר הולדתו וילנה).
חלק מסגל המורים והמנהלים כיהנו קודם בגימנסיות עבריות אחרות בליטא, בהן הגימנסיה העברית בווילקובישק (נוסדה ב-1919), שבה הורו את כל המקצועות בעברית בהברה ספרדית (כפי שהתקבל קודם לכן ביישוב בארץ ישראל). מנהלה של הגימנסיה בווילקובישק מ-1920, ד"ר צמח פלדשטיין, שלימד קודם בגימנסיה של מגנוס קרינסקי בוורשה ואחר-כך בגימנסיה בקאליש, ובתקופת המלחמה ייסד גימנסיה במינסק, התמנה ב-1922 כמנהל הגימנסיה העברית הריאלית בקובנה ושימש בתפקידו עד סגירתה ב-1940. פלדשטיין היה גם חבר המרכז הציוני (ציונים כלליים) וחבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא.

ד"ר יהושע פרידמן, שהתמנה תחתיו כמנהל הגימנסיה בווילקובישק, היה כעבור שנתיים למנהל המדור לבנות של הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה. פרידמן, בנו של אליעזר אליהו פרידמן (סופר ועסקן, מראשוני "חיבת ציון" והעורך-המייסד של היומון העברי הוורשאי "הצופה"), היה סופר, מחנך ועסקן תרבות, חבר נשיאות רשת החינוך העברי "תרבות" וקרוב לתנועות הנוער, בעיקר ל"שומר הצעיר", ומתרגם עברי של היצירה הרומית הקלאסית. ב-1931, עם איחוד כיתות הבנים והבנות תחת קורת גג אחת, היה פלדשטיין המנהל ופרידמן היה לסגנו. לאחר עלייתו של פרידמן לארץ ישראל ב-1933 החליף אותו בתפקיד סגן המנהל ד"ר אברהם קיסין.
מורי הגימנסיה הריאלית, כמו מוריהן של יתר הגימנסיות העבריות בליטא, התמודדו עם מספר קשיים, ובהם בראש ובראשונה היעדר תוכנית לימודים קבועה ואחידה ומחסור בספרי לימוד וקריאה עבריים. המורה שמעון ז"ק מספר כי המורים "נאלצו לתרגם ולעבד את החומר להרצאות ולשיעורים ולמוסרו לתלמידים בצורת רשימות, או הסתפקו בספרי לימוד בודדים, שהגיעו לידם במקרה ובעקיפין מהגימנסיות בארץ ישראל". היו מהם שחיברו ספרי לימוד, שיצאו בעיקר בהוצאת א' פּטָשֶק (פטאשק, פּטאשעק; בליטאית: Ptašekas, פטאשקאס) בקובנה: יעקב דומבליאנסקי חיבר מקראות לכיתות הראשונות וספר לימוד דקדוק עברי למתחילים; נח לידסקי חיבר ספרי לימוד בדקדוק ותחביר עברי; יוסף ליוושין חיבר ספרי גאוגרפיה של ליטא היסטוריה של ליטא; שמואל קפיט חיבר ספרי לימוד במקצועות שונים במתמטיקה, כמה מהם עם עמיתו מרדכי סיסיצקי; ד"ר אברהם קיסין ושלום פינצ'וק – ספרי לימוד בטבע; וד"ר לוי חיים יפה – בפיזיקה.
רבים מאנשי הסגל של הגימנסיה היו חברי הוועד המרכזי של "תרבות" בליטא – מהם חברי הוועד הראשון, שהוקם בקובנה ב-1921: טשרנא ואפרים פרוכובניק (פרחיהו) – וחברי הוועדים הבאים: פלדשטיין ופרידמן, נתן גרינבלאט (גורן), ד"ר אלכסנדר רוזנפלד, פרופ' חיים נחמן שפירא ודב אלוני.
מורים לא מעטים לימדו גם בגימנסיית "שוואבה" בעיר, וכן בסמינר העברי למורים בעיר.
בשנת הלימודים 1927 היו בגימנסיה 8 כיתות של לימודים מוגברים במתמטיקה ומדעי הטבע. הגימנסיה כללה במתחמה בית ספר יסודי ("כיתות מכינות"), בדומה למקובל בפולין ובהונגריה, שם היה נהוג תקן של 4 כיתות בית ספר יסודי ואחריו 8 כיתות גימנסיה; ב-1924 נפתח ליד הגימנסיה גן ילדים עברי.
הלימודים בגימנסיה התקיימו בשני בניינים שכורים: כיתות הבנים שוכנו בבית וולף שברחוב אוגניאגסיו (Ugniagesių)‏ 12, וכיתות הבנות – בבית נתנזון שברחוב גרדינו (Gardino)‏ 8. המתקנים לא היו נוחים, וחדרי הלימוד היו קטנים וצפופים. באוקטובר 1928 יצא מנהל הגימנסיה פלדשטיין לארצות הברית, באישור משרד החינוך הליטאי, כדי לגייס כספים לטובת בתי הספר העבריים בליטא (בהם בתי הספר של "תרבות"), ובתוך כך לדאוג למימון עבור משכן חדש לגימנסיה. הוא גייס לעזרו את המשורר שאול טשרניחובסקי, תמורת תשלום הוגן, והשניים שהו בארצות הברית במשך מספר חודשים, שבמהלכם נסעו לשאת נאומים בפני הקהילות היהודיות ונפגשו עם מנהיגי יהדות ארצות הברית.
התרומה המשמעותית למימון הבניין החדש התקבלה מאדוארד מקס צ'ייס (Chase)‏ (1874–1939), נדבן יהודי-אמריקאי ממנצ'סטר שבניו אינגלנד, שנולד וגדל בעיירה הליטאית אליטא. פלדשטיין התיידד עם צ'ייס, והלה תרם לפרויקט דרך ועד ההורים של הגימנסיה 25,000 דולר (כ-250,000 ליטאס) מתוך עלות כוללת של כ-70,000 דולר (700,000 ליטאס) (במקור אחר נאמדה עלותו הכוללת של הפרויקט ב-800,000 ליטאס).
משרד האוצר הליטאי נרתם אף הוא להלוות סכום כסף לא מבוטל.
בסתיו 1930 הונחה אבן הפינה לבניית הבניין החדש של הגימנסיה, ברחוב קסטוצ'יו 59 (Kęstučio; כיום מס' 85), מול התיאטרון הלאומי, במרחק הליכה מהרחוב הראשי לאיסוֶוס אָלֶיָיה ('שדרת החירות') .
המבנה, בסגנון הבאוהאוס הגרמני (שהשפיע על המודרניזם ועל האדריכלות המודרנית) או הדה סטייל ההולנדי, תוכנן על ידי האדריכל ברוך קלינג (שב-1922 היה ממייסדי הגימנסיה העברית בווילקומיר).
עבודות הבנייה, על שטח של 3,600 מ"ר, התבצעו על ידי שלמה סנדלר, קבלן ידוע (בתו שרה דורון הייתה לימים שרה בממשלת ישראל וחברת הכנסת מהליכוד).
טקס חנוכת המשכן החדש, שמעתה ריכז את כל פעילויות הגימנסיה הריאלית – המוסד החינוכי היהודי הגדול ביותר בליטא – נערך ב-30 באוגוסט 1931 בנוכחותם של שר החינוך הליטאי קונסטנטינס שאקֶניס (ליט'), הנציג הדיפלומטי הבכיר של ליטא בארצות הברית ברוניוס באלוּטיס (ליט'), ראש עיריית קובנה יוזאס ווֹקיֶיטאיטיס (ליט'), המפקח על החינוך התיכוני צ'יורליוניס (Čiurlionis), הנדבן אדוורד צ'ייס עם אשתו, יו"ר הדירקטוריון של הגימנסיה הריאלית וראש ועד ההורים העסקן הציוני ד"ר דוד מרדכי שוורץ, מנהל הגימנסיה ד"ר צמח פלדשטיין, ד"ר חיים נחמן שפירא (לימים פרופ', אז מרצה באוניברסיטה הליטאית בקובנה) ונתן גרינבלאט (ראו רשימת המורים מטה) ורבים אחרים; בסך הכול השתתפו בטקס 250 אורחים. בנאומו בירך שר החינוך שאקניס על פתיחת המשכן החדש, שלדבריו הוא ביטוי מובהק לחופש החינוך שמעניקה ליטא למיעוטיה. השר איחל לגימנסיה לחנך כיאות את בני הדור היהודי הצעירים כך שיהיו גם אזרחים ליטאיים טובים. הטקס החגיגי ננעל רשמית בשירת ההמנון הליטאי בביצוע מקהלת ילדי בית הכנסת הכוראלי של קובנה. מימוש הפרויקט התאפשר בעיקר הודות למאמציהם הבלתי-נלאים של המנהל ד"ר פלדשטיין, שהיה כאמור חבר המרכז הציוני וחבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא, ד"ר שוורץ וד"ר משולם וולף, יו"ר אגודת "אור" שתמכה בגימנסיה ויו"ר המרכז הציוני של ליטא. הבניין החדש, שמעתה נקרא על-שם צ'ייס, ושבחזיתו בלט מגן דוד (ראו תצלום משמאל), הכיל שני אולמות גדולים, להתעמלות ולאירועים חגיגיים, 19 כיתות, מעבדה לפיזיקה, אולם שרטוט טכני, מזנון ומלתחות ומקלחות לבנים ולבנות.
כל השיעורים בגימנסיה התנהלו על טהרת העברית, למעט הלימודים הליטאיים (לשון, ספרות, היסטוריה), אך התלמידים בינם לבין עצמם דיברו יידיש – השפה המדוברת של היהודים במזרח אירופה.
בין כותלי הגימנסיה נערכו מחוץ למסגרת הלימודים הרצאות של המורה אפרים נחום פרוכובניק (פרחיהו) בסוגיות ספרותיות או אקטואליות, וכן הרצאות של מורים אחרים (ולעיתים של התלמידים) בפני תלמידי הכיתות הבינוניות. בלילות שבת היו נערכות הרצאות של מורים להורי התלמידים.
הכיתות היו נפרדות (בנים ובנות לחוד), אך כולן נמצאו בבניין אחד, כך שכל התלמידים יכלו להיפגש בהפסקות.

הגימנסיה הייתה מוסד פרטי, שבו הקפידו על משמעת ועל גביית שכר לימוד חודשי בזמן. אם לתלמיד היה חוב, שמו היה נקרא בפני כל הכיתה והוריו נתבקשו לשלמו. הגימנסיות העבריות בקובנה השתייכו לזרמים ציוניים שונים, ולכל אחת מהן היו כובעים מיוחדים משלהן. תלמידי הגימנסיה הריאלית חבשו כובעים אדומים. הם היו פעילים בתנועות נוער של "הציונים הכלליים", "בית"ר", החלוץ" ועוד.
בסמוך לבניין החדש של הגימנסיה הריאלית עמדה הגימנסיה העברית "תרבות" שהייתה מזוהה עם הציונות הסוציאליסטית.
לגימנסיה העברית "שוואבה" (מיסודו של הד"ר משה שוואבה), שבה למדה המשוררת העברייה הנודעת לאה גולדברג, הייתה אוריינטציה פוליטית רוויזיוניסטית.
שתי הגימנסיות העבריות הנפרדות לבנים ולבנות מהרשת הציונית-דתית "יבנה" נתמכו חלקית על ידי תנועת המזרחי.
נוסף על הגימנסיות העבריות פעלה בעיר גם גימנסיה יידישיסטית למסחר ע"ש שלום עליכם (פעלה מ-1928; נוסדה ב-1926 כפרו-גימנסיה), בעלת השקפת עולם שמאלנית, וגימנסיה יהודית ששפת ההוראה בה הייתה ליטאית. בכל הגימנסיות העבריות ובגימנסיה היהודית-ליטאית צוינו החגים הלאומיים של ליטא (כגון 16 בפברואר, יום עצמאותה של ליטא) וימי זיכרון (כגון 9 באוקטובר, יום נפילת וילנה לידי הפולנים) לצד חגי ישראל ומועדיו (פורים, חנוכה, ט"ו בשבט ועוד, וכן ימי זיכרון יהודיים).
בין שתי מלחמות העולם נוסדו בקובנה גם בתי ספר יסודיים של רשת "תרבות", בגיבוי "הציונים הכלליים" וקבוצות ציוניות מתונות מן השמאל כמו מפא"י", ורשת "יבנה" הציונית-דתית שבחסות תנועת המזרחי. ממשלת ליטא תרמה לשגשוג זה בכך שמימנה בתי ספר יסודיים יהודיים. כמו כן, פעלו בעיר תנועות נוער ציוניות כמו "החלוץ", "השומר הצעיר", "גורדוניה", תנועת הנוער של צ"ס, "דרור" ו"בית"ר", אגודות סטודנטים כמו "ביתריה" (לאומיים), "ירדניה" (רוויזיוניסטים), "אל על" (רוויזיוניסטים) ואגודות ספורט כמו "הפועל" ו"מכבי". רבע מכלל הסטודנטים שלמדו ב-1930 באוניברסיטה הליטאית בקובנה היו יהודים.
לדברי ההיסטוריון דב לוין בדיונו בבתי הספר העבריים בליטא, "מעבר להקניית השכלה וידע ביהדות, בתרבות עברית ובמקצועות ריאליים והומניים, עודדו בתי-הספר הללו את תלמידיהם להיות חברים פעילים בתנועות-נוער, באגודות ספורט, באגודות סטודנטים ובמסגרות הכשרה לעלייה לארץ-ישראל. אין ספק שהתואר "ארץ-ישראל השנייה" שדבק בליטא בא לה במידה רבה הודות למערכת המגוונת והמקיפה של החינוך העברי שלא היה שני לו אז בכל התפוצות."

הכיבוש הסובייטי וסופה של הגימנסיה

בקיץ 1940 סופחה ליטא לברית המועצות והצטרפה לרפובליקות שלה כ"הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית".
במסגרת הסובייטיזציה החלו אספות הורים מאורגנות ומבוימות על ידי השלטונות הקומוניסטיים, שבהן נשמעה התביעה לעבור ללימוד ביידיש בלבד. הנהלת הגימנסיה הריאלית הייתה בין הראשונות שנאלצו לכנס אספה כזו. ב-17 ביולי 1940 נערכה, באווירה מתוחה, אספת ההורים שנועדה להכריע על המעבר ליידיש. ההיסטוריון דב לוין מספר:
חמישה מועמדים שהוצעו להנחיית האספה סירבו בזה אחר זה לקבל את התפקיד. לבסוף נפתחה האספה על-ידי העסקן הציוני טרגר, שמסר את רשות הדיבור לד"ר פלדשטיין. האחרון קרא נאום מהכתב בין השאר ניסה ללמד זכות על העברית, שלדבריו שימשה אמצעי-קשר לפזורי העם היהודי ומשענת נגד התנכלויות שוביניסטיות וריאקציוניות. הוא ציין שהגימנסיה הריאלית העברית גילתה הבנה לבעיות סוציאליות ותלמידים מעוטי-יכולת זכו בה להנחות בשכר-הלימוד. בנוגע לסדר-היום של האספה קיבל הנואם את דין-השעה ואמר:
 "עלינו להצטרף לרשת-התלמידים הכללית של ארצנו הגדולה, למצוא עמה שפה משותפת – והואיל שמהיום ואילך שומה להתאים את בית-הספר להמונים היהודיים הרחבים, אני מבקש לקבל את ההחלטות הבאות: (1) להנהיג יידיש כשפת-הוראה בגימנסיה החל משנת-הלימודים החדשה. (2) כדי שהפסקת לימוד העברית לא תהיה קשה מדי יש להשתדל שפעם בשבוע יורשה לימוד עברית. (3) להשתדל שבית-הספר ייכלל ברשת בתי-הספר הממלכתיים, עם זכויות מלאות למורים ולתלמידים".
אחריו נאם המורה ל"ח יפה, שהסביר כי "המעבר ליידיש אינו מהווה כפייה, אלא חיוב התואם כורח היסטורי". עם זאת, תמך בהצעה להתיר את לימוד השפה העברית 4 שעות בשבוע, בגלל שתי סיבות:
האחת פסיכולוגית – הקשר ההדוק עד כה לעברית מצד ההורים והילדים; והשנייה מעשית – לאפשר למורים להתאים עצמם לתנאים החדשים ולא להיזרק לרחוב". לבקשה צנועה זו ניתנה קודם לכן הסכמתה של המפלגה הקומוניסטית.
הנואם הבא היה הנריך זימאן, מורה לשעבר, שהועמד בראש הסקציה של המיעוטים שליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ליטא, שעליה הוטלו ההכנות הראשונות לפירוק המסגרות המסורתיות של החינוך היהודי. הלה תקף בחריפות את הציונות, וטען כי הסוגיה שעל הפרק אינה החלפתה של העברית ביידיש, אלא הציונות, שאינה אלא שוביניזם וריאקציוניות שיש להכחיד. בעל מלאכה שקיבל את רשות הדיבור כנציג ההורים, תקף את המנהל פלדשטיין, שלדבריו השליט בגימנסיה משמעת ודיכא בכוח שביתות ילדים, ודרש שיסולק מתפקידו. "ד"ר פלדשטיין הודיע בקול נרגש, כי בשכבר הימים היה עסקן מכובד בשורות הבולשביקים. כן ביקש מההורים לכבד אף עתה את זכרו של הנדבן צ'ייס. באווירה מתוחה ותוך צעקות נערכה ההצבעה על הצעותיו של המנהל. התוצאות: 'הכול הרימו את הידיים בעד. 8 הצביעו בעד ההצעה ללמד עברית 4 פעמים בשבוע'".
עד מהרה נסגרו הגימנסיה היהודית שהתנהלה בליטאית והגימנסיות העבריות (הגימנסיה הריאלית והגימנסיות של "שוואבה", "תרבות" ו"יבנה" לבנים ולבנות). פלדשטיין הודח, ונלקח לבירה החדשה של ליטא, וילנה, שם שימש כמורה לרוסית בגימנסיה. מהגימנסיות העבריות ומהגימנסיה היידית ע"ש שלום עליכם הורכבו שתי גימנסיות יהודיות ממלכתיות. בניינה של הגימנסיה הריאלית העברית הפך למשכנה של גימנסיה מס' 12; במקום מנהלה של הגימנסיה הריאלית פלדשטיין, שהודח, בא לייב מורגנשטרן, יידישאי ותיק וקומוניסט שניהל בשעתו בית ספר יסודי בווילקומיר. הגימנסיה השנייה, גימנסיה מס' 11 – המשיכה להיקרא ע"ש שלום עליכם – עברה לבניין של הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה לשעבר (המשכן החדש מ-1927) שבקצה רחוב זמנהוף, לגדות נהר ניימן (כתובתו של הבניין כיום היא שדרות המלך מינדאוגאס – Karaliaus Mindaugo prospektas 11).
וכך, לעומת 7 גימנסיות יהודיות שפעלו בעיר קודם לכן, פעלו שם מעתה שתי גימנסיות יהודיות ממלכתיות בלבד. שכר הלימוד בוטל, כל המפלגות ותנועות הנוער הציוניות חוסלו, בתי הספר עברו ללמוד ביידיש, ימי המנוחה בשבתות ובחגים היהודיים בוטלו, יום המנוחה הועתק משבת ליום ראשון וכן בוטלו לימודי התנ"ך ומדעי היהדות. מטבע הדברים, היו הורים שהעדיפו לשלוח את ילדיהם לבתי הספר שלשון ההוראה בהם הייתה רוסית, שפתה של ברית המועצות.

אחרית דבר

רבים ממוריה ותלמידיה של הגימנסיה עלו לארץ ישראל לפני המלחמה, כמו המורים נתן גרינבלאט (גורן) ומרדכי אלישיב-פרידמן ומנהל המדור לבנות וסגן המנהל יהושע פרידמן, או התלמיד דניאל בן-נחום. מהם סופרים, מורים, עסקנים, עורכי דין ורופאים. רבים מהם התיישבו בקיבוצים.

תלמידים ומורים רבים, בהם המנהל ד"ר צמח פלדשטיין, סגנו ד"ר אברהם קיסין והמורה ד"ר חיים נחמן שפירא, נספו בשואת יהודי ליטא – רובם בגטו קובנה או במחנות ריכוז. היו תלמידים שנלחמו בשורות הפרטיזנים והמחתרת היהודית (כמו חיים ילין, מפקד ארגון המאבק האנטי-פשיסטי בגטו קובנה), ואחרים ששרדו את השואה (כמו אחיו, הסופר מאיר ילין, והמורה סוניה ורשבסקי-סגל), ועלו לישראל, היגרו למדינות אחרות או נותרו בליטא.

מנהלה לשעבר של הגימנסיה, ד"ר צמח פלדשטיין, נכלא בתקופת השואה בגטו וילנה, שם שימש כסגן מנהל מחלקת התרבות של היודנראט תחת המנהל ד"ר ליאו ברנשטיין. כמו כן ערך את הביטאון הרשמי של גטו וילנה, "ידיעות הגטו", וכתב מסות ספרותיות בעברית וביידיש על ח"נ ביאליק, י"ל פרץ, אחד העם ואחרים.
ב-15 במאי 2002 נערך במועדון איגוד יוצאי ליטא בישראל מפגש של תלמידי הגימנסיה, שבו השתתפו כ-50 תלמידים וכן כמה צאצאים וקרובים של המורים. את המפגש הנחתה רחל לוין לבית רוזנצויג, בוגרת הגימנסיה (ובת אחיו של המורה לעברית צבי רוזנצויג), ואת התוכנית האמנותית הכינו צאצאיו המוזיקאים של המורה למוזיקה שאול בלכרוביץ' - בנו מישה, בתו עליזה בלכרוביץ', ונכדו שחר בלכרוביץ'.
כיום משמש בניין הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה את הגימנסיה למוזיקה המחוזית של מחוז קובנה ע"ש יוזס נאויאליס (ליט').