google/wiki40b huggingface dataset:
טום קאלן

ביוגרפיה

קאלן נולד באבריסטווית'  שבמחוז דיפאד בוויילס. בשנותיו הראשונות גדל בלנדרינדוד ולס , ובגיל 12 עבר לקארדיף שם למד בבית הספר התיכון לאנישן . הוריו הם סופרים ויש לו שני אחים. לפני שפנה לקריירת משחק עסק במוזיקה. ב-2009 סיים תואר בקולג' המלכותי הוולשי למוזיקה ודרמה , ואחר כך למד במשך שנה בבית הספר "Central School of Speech and Drama".

קריירה

עוד בתקופת לימודיו לוהק קאלן לסרט "Daddy's Girl" שזכה בפרס באפט"א הוולשי  לסרט הטוב ביותר, וכיכב בסרט "Watch Me" שזכה אף הוא בפרס באפט"א הוולשי לסרט הקצר הטוב ביותר. בתיאטרון שיחק במחזה "גורג'ו" באולד ויק בבריסטול, במחזה "Assembly" וב-"Good Night Out in the Valleys" בתיאטרון הלאומי בוויילס, ובמחזה "The Sanger" בתיאטרון שרמן קימרי. ב-2011 נכלל שמו ברשימת כוכבי המחר של המגזין "Screen International".
ב-2011 כיכב קאלן בתפקיד ראסל, מציל מנוטינגהאם, בסרט "Weekend". הסרט זכה בפרסים רבים בהם פרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים בנשוויל, ובפרס הקולנוע הבריטי העצמאי להפקה הטובה ביותר. קאלן זכה בפרס השחקן החדש המבטיח ביותר של הקולנוע הבריטי העצמאי, ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בנשוויל על תפקידו בסרט.
בטלוויזיה שיחק קאלן בתפקיד ג'ונאס בסדרה "מראה שחורה", הוא גילם את יורם, סוחר הסמים, בדוקודרמה "Banged Up Abroad", והופיע בתפקיד ריצ'רד בסדרת הדרמה "Pen Talar". ב-2012 הופיע בתפקיד וולפריק במיני-סדרה "עולם ללא קץ". הוא השתתף בתפקיד המחזר של ליידי מרי קרולי, טוני גילינגהם, בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון".
בקולנוע שיחק בסרט "Desert Dancer", המגולל את סיפורו של הרקדן האיראני אפשין גפריאן , שסיכן את חייו כדי לרקוד למרות האיסור על כך במדינה. עוד השתתף בסרט המדע בדיוני "The Last Days on Mars", המבוסס על המשימה המאוישת הראשונה על המאדים. סרטים נוספים ששיחק בהם הם "Happily Ever After", ‏"No Compass in the Wilderness" ו-"A Hundred Streets".
קאלן שיחק בתפקיד ג'ו רוס במיני-סדרה "The Trials of Jimmy Rose" של רשת ITV שעלתה לשידור בספטמבר 2015. הוא כיכב בסרט אינדי קנדי בהפקת מוטל פיקצ'רס "The Other Half" יחד עם בת זוגו טטיאנה מסלני. ב-2015 הופיע בתפקיד הראשי, בדמות מארק, בסדרת המסתורין "החמישייה" על פי ספרו של הרלן קובן, בהפקת Sky 1. הוא מככב בתפקיד לנדרי בסדרה ההיסטורית "Knightfall" של ערוץ ההיסטוריה.
ב-2008 כתב קאלן והפיק סרט קצר בשם "Naughties" עם אלכסנדר ולהוס . ב-2009 הקימו השניים להקת תיאטרון ולשית "Undeb Theatre". ב-2010 כתב וביים מחזה באורך מלא בשם "Kingfisher", אודות אדם שיוצא מהכלא, ומחזות קצרים נוספים שבוצעו על ידי Undeb. הוא כתב בהזמנת ה-BBC סרט קצר על ילד ולשי שמתמודד עם הגירושים של הוריו.
בשנת 2016 שיחק קאלן בסרט האיטלקי "מוקש" (Mine), לצד ארמי האמר.

חיים אישיים

מאז 2011 לקאלן יש מערכת יחסים עם השחקנית הקנדית טטיאנה מסלני אותה הכיר כשצילמו את המיני-סדרה "עולם ללא קץ" של ערוץ 4.
פטרסון (סרט)

עלילה

הסרט מציג שבוע אחד בחייו של פטרסון, נהג האוטובוס. כל יום מוצג באותה תבנית; פטרסון קם מוקדם בבוקר והולך לנהוג באוטובוס בו הוא מקשיב לשיחות הנוסעים וכותב שירה במהלך ההפסקות בתוך מחברת שאותה הוא לוקח איתו. כשהוא חוזר מהעבודה, הוא לוקח את מרווין, הכלב של אשתו, לטיול ועוצר בפאב השכונתי לשתות בירה שם הוא צופה בהתנהגויות של הנוכחים בפאב.
אשתו, לורה, אוהבת את שיריו ודוחקת בו זמן רב לפרסם אותם או לפחות לעשות עותקים. הוא מבטיח לה לעשות זאת אך כאשר מגיע סוף השבוע, חוזרים פטרסון ואשתו לאחר ערב בילוי ומגלים שמרווין קרע את המחברת לגזרים ובכך הרס את כל השירים שפטרסון כתב.
למחרת, יוצא פטרסון המדוכא לטיול רגלי ומתיישב במקום האהוב עליו, המפלים בעיירה. שם, איש יפני מסתורי מתיישב לידו ומתחיל בשיחה על שירה לאחר שפטרסון מבחין שהוא קורא ספר מאת המשורר האהוב עליו, ויליאם קרלוס ויליאמס שבעצמו כתב ספר שירה בשם "פטרסון". נראה שהאיש יודע שפטרסון הוא משורר למרות שזה מכחיש זאת. האיש נותן לפטרסון מתנה לפני שהוא עוזב, מחברת ריקה.
הסרט מסתיים כאשר פטרסון כותב שיר חדש במחברת שלו.

הפקה

הסרט צולם במשך 30 ימים בסתיו 2015 בעיירה פטרסון במדינת ניו ג'רזי בארצות הברית וכן במיקומות שונים במדינת ניו יורק.
המשורר רון פדג'ט כתב את השירים שאותם כתבה דמותו של פטרסון. את השיר "מים נופלים", שאותו כתבה הילדה בסרט, כתב ג'ארמוש. הסרט מכיל ארבע שירים קודמים של פדג'ט ושלושה שירים שנכתבו במיוחד עבור הסרט.
בעיה נבזית

אסטרטגיות לטיפול בבעיות נבזיות

לא ניתן לטפל בבעיות נבזיות באמצעות הגישה המסורתית, לפיה יש להגדיר, לנתח ולפתור בעיות בצעדים עוקבים. הסיבה העיקרית לכך היא שאין כל הגדרת בעיה ברורה לבעיות נבזיות. טווח רחב של מה שנקרא שיטות להבניית הבעיה פותח בחקר ביצועים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 לטיפול בבעיות המערבות מורכבות, אי-ודאות וקונפליקט.
במאמר שפורסם בשנת 2000, מציעה הסופרת ננסי רוברטס את האסטרטגיות הבאות להתמודדות עם בעיות נבזיות:

סמכותנית

אסטרטגיות אלו מבקשות לאלף בעיות נבזיות על ידי האצלת האחריות לפתרון הבעיות על מספר קטן של אנשים. הצמצום במספר בעלי העניין מצמצם את מורכבות הבעיה, מאחר שנקודות מבט מתחרות רבות מתבטלות עוד בנקודת הפתיחה. החסרון הוא שעלולה להיות חסרה לרשויות ולמומחים המופקדים על פתרון הבעיה הערכה של כל נקודות המבט הנדרשות לשם טיפול בבעיה.

תחרותית

אסטרטגיות אלו מנסות לפתור בעיות נבזיות על ידי שילוחן של נקודות מבט מנוגדות זו כנגד זו, כך שהצדדים המחזיקים בהשקפות אלו נדרשים להפיק את הפתרונות המועדפים עליהם. היתרון של גישה זו הוא שניתן לשקול פתרונות שונים האחד למול השני ולבחור בפתרון הטוב ביותר. החסרון הוא שגישה יריבית זו יוצרת סביבה עימותית, שבה אין עידוד לשיתוף בידע. כתוצאה מכך חסר לצדדים המעורבים תמריץ להפיק את הפתרון הטוב ביותר האפשרי מצידם.

שיתופית

אסטרטגיות אלו מבקשות לערב את כל בעלי העניין כדי למצוא את הפתרון הטוב ביותר האפשרי עבור כל בעלי העניין. באופן טיפוסי גישות אלו כוללות פגישות בהן נדונים סוגיות ורעיונות, ומנוסחת גישה משותפת ומוסכמת.
במאמר שלו משנת 1972 רמז ריטל לגישה שיתופית; כזו המנסה "...להפוך את אותם האנשים המושפעים מהבעיה למשתתפים בתהליך התכנון. לא רק שואלים אותם לדעתם, כי אם מערבים אותם באופן פעיל בתהליך התכנון..." חיסרון של גישה זו הוא שהשגת הבנה ומחויבות משותפות לפתרונה של בעיה נבזית היא תהליך בזבזני מבחינת זמן. מחקר שנערך בשני העשורים האחרונים הראה את ערכן של שיטות טיעון בסיוע מחשב בשיפור היעילות של תקשורת בין בעלי עניין. לאחרונה נעשה שימוש בטכניקה של מיפוי דיאלוג לשם טיפול בבעיות נבזיות בארגונים העושים שימוש בגישה שיתופית.

בעיות נבזיות בפיתוח תוכנה

ב-1990 הציגו פיטר דה-גרייס ולסלי הולט סטהל את המושג "בעיה נבזית" בתחום פיתוח התוכנה. בעשורים האחרונים הצביעו מדעני מחשב אחרים על כך שפיתוח תוכנה מכיל תכונות רבות אחרות, המשותפות לו ולנוהלי עיצוב אחרים, וכללו את המושגים של ריטל במתודולוגיות שלהם לעיצוב תוכנה. העיצוב והאינטגרציה של שירותים מורכבים מוגדרי-תוכנה העושים שימוש ברשת ניתנים לפירוש כהתפתחות מתוך מודלים קודמים של עיצוב תוכנה, ולפיכך הופכים לבעיה נבזית גם הם.
אביחי מליחי

אביחי מליחי (נולד ב-7 במאי 1963), מוזיקאי וזמר ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בראש העין לאסתר וסעדיה מליחי. בגיל צעיר החל לנגן בגיטרה והחל את דרכו המוזיקלית בנערותו כשהופיע בהופעות של זמרים מוכרים, למשל עם זוהר ארגוב. הזמר ג'קי מקייטן היה זה שגילה את יכולתו המוזיקלית. מלבד גיטרה, מנגן מליחי גם על בוזוקי ועל קלידים, וכן יוצר ומלחין שירים בסגנון המוזיקה הים תיכונית. שיריו מושפעים מסגנונות שונים כגון רוק, מוזיקה ספרדית, מוזיקה יוונית ושירה תימנית.
הכרתו הציבורית הראשונה הגיעה כשכתב את השיר "לא לבד" לפיני חדד. בין היתר, כתב שירים לזמרים כגון אייל גולן (עיניך מספרות, ילדתי נא שובי, לחישה בלילה), רגב הוד (פעימות לבך), לירן טל (מותק אני בשוק), יואב יצחק, חיים משה, לידור יוספי וששי יעיש.
מליחי הוא גם זמר. אלבומו הראשון, "פלא טבעי", יצא לאור בשנת 2000 בהוצאת הד ארצי. האלבום כולל 12 שירים. כמו כן, הוציא את הסינגל "הצחוק שלך" ואת הדואט עם לידור יוספי "לאהוב ולחייך". כיום עובד על אלבום עתידי.

כשחקן

בשנת 2014 הופיע בעונה הראשונה בסדרה "מתים לרגע" בתפקיד גבי.
סתיו

הסתיו הוא אחת מארבע עונות השנה, מציין את המעבר בין הקיץ לחורף ולכן מכונה עונת מעבר.
באזורים הממוזגים, הסתיו הוא העונה בה רוב הגידולים החקלאיים נאספים, ויש שלכת שבמהלכה העצים משירים את עליהם, מזג האוויר קריר וגשם יורד. בישראל, שבה האקלים הוא ים תיכוני, הסתיו הוא העונה שבה יורדים הגשמים הראשונים. ברצועת המדבריות שבאזורים הסובטרופיים (שישראל נמצאת בקצה הצפוני שלהם) שולטות עדיין מערכות תרמיות, כמו האפיק הפרסי והאפיק מים סוף. בסתיו גם מתחולל לעיתים שרב. מערכות אלה דועכות לקראת סוף הסתיו.
לפי ההגדרה האסטרונומית, הסתיו מתחיל בימי השוויון, שבהם אורך היום שווה לאורך הלילה, ומסתיים בימי ההיפוך שבהם היום הוא הקצר ביותר בשנה והלילה הוא הארוך ביותר בשנה. בחצי הכדור הצפוני הסתיו מתחיל ב-22 בספטמבר ונגמר ב-21 בדצמבר ולפי דעת פרשנים אחרים, הסתיו מתחיל ב-23 בספטמבר וכלה ב-22 בדצמבר. בחצי הכדור הדרומי הסתיו מתחיל ב-22 במרץ ונגמר ב-21 ביוני.

הסתיו בישראל

הסתיו הישראלי מאופיין בהפכפכות ובשינויים קיצוניים במזג האוויר במרווחים של שעות בודדות. ייתכנו ימים שרביים לצד ימים גשומים מלווים בסופות רעמים. לעומת זאת ברוב מדינות אירופה הסתיו יציב יותר והוא מעבר "חלק" יותר בין הקיץ החמים לחורף המקפיא.
במהלך הסתיו משפיעה על ישראל מערכת שנקראת אפיק ים סוף. זוהי מערכת קשה מאוד לחיזוי אשר עשויה לגרום ליום שרבי כמו גם ליום גשום. בנוסף, יכולים להופיע בסתיו שקעים קפריסאיים ראשוניים אשר גורמים למזג אוויר בעל אופי חורפי. המפה המצורפת היא דוגמה למקרה כזה.
לשם הפשטות, יש מחשיבים כסתיו את החודשים ספטמבר, אוקטובר ונובמבר בחצי הכדור הצפוני ואת החודשים מרץ, אפריל ומאי בחצי הדרומי.
בתרבות ובשירה הסתיו מסמל נוגות עדינה ועצב רומנטי, מאחר שזו התקופה שבהּ מתחיל מזג האוויר להתקדר ולהתקרר, אך ללא הסערות העזות של החורף ולבלוב הצמחייה של אמצע החורף והאביב. 
ביאליק, בשירו הקיץ גווע מתאר את יופיו של הסתיו יחד עם העצב שהוא נושא בהיותו מבשר החורף, עונה קשה ומסוכנת לעניי מזרח אירופה.
היוצר אביב גפן כתב שיר בשם "אם מתים עדיף למות בסתיו", המציג את העונה כדיכאונית במיוחד.
ביהדות חגי תשרי - ראש השנה, יום כיפור וסוכות חלים בסתיו - דבר המגדיל את חגיגיות העונה בעיני הילדים והופך אותה לסמל להתחלה חדשה. גם תחילתה של שנת הלימודים בישראל בעונת הסתיו מוסיפה לסמליות זו.
פרח החצב נחשב למבשר בואו של הסתיו, והחיות המזוהות עם עונה זו הם החילזון והציפורים הנודדות (הנחליאלי, לדוגמה).
יחסי ארצות הברית–עומאן

היסטוריה

ארצות הברית הקימה קשרי מסחר עם עומאן עוד בראשית ימיה. ארצות הברית ועומאן חתמו על אמנת מסחר במסקט ב-21 בספטמבר 1833. זהו ההסכם הראשון של ארצות הברית עם מדינה ערבית ועם מדינה במפרץ הפרסי. לארצות הברית הייתה קונסוליה במסקט משנת 1880 עד שנת 1915. בשנת 1972, שגריר ארצות הברית בכווית היה גם שגריר שאינו תושב בעומאן. עומאן פתחה את השגרירות הרשמית שלה בוושינגטון די. סי. בשנת 1973, וארה״ב פתחה את השגרירות שלה בעומאן ביולי 1974. 
היחסים בין שתי המדינות התעמקו בשנת 1980 לאחר שנחתמו בין שתי המדינות שני הסכמים חשבים, בנושאי כלכלה וביטחון. בהסכמים הוחלט כי שתי המדינות יעניקו אחת לשנייה סיוע כלכלי בשעת צורך, וכמו כן הבטחה לשימוש הוגן בנשק. נחתם גם הסכם תעופה בין שתי המדינות בשנת 1990.

ביקורים

הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד ביקר בארצות הברית בשנת 1974 ובשנת 1983. כמו כן, סגן נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ביקר בעומאן בשנים 1984 ו-1986. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ביקר בעומאן בקצרה במרץ 2000. סגן הנשיא דיק צ'ייני ביקר בעומאן בשנים 2002, 2005 וב-2006.
מינרל דמפייר

נסיבות התאונה

על פי העובדות, כפי שנקבעו בבית המשפט לאדמירלות, עולה כי בעת התאונה עמד בגשר הפיקוד של האונייה הקוריאנית הקצין השני קים, בן 25, בעל ניסיון מועט בלבד. הראות בליל ההתנגשות הייתה למרחק של כ-4.5 ק"מ. כבר כחצי שעה לפני ההתנגשות ניתן היה לקבוע, על פי רישומי המכ"ם, כי שתי האוניות, אשר תמרנו כדי לעקוף צי ספינות דיג שעגן בקרבת מקום, יחלפו זו בקרבת זו. על פי כיווני הפלגתן ובהתאם לחוקי הדרך בים, היה על האונייה הקוריאנית לפנות את הדרך למינרל דמפייר. עוד ניתן היה לקבוע כי כעשרים דקות לפני ההתנגשות, כאשר האוניות היו במרחק של כ-7-8 ק"מ זו מזו, יצרה המינרל דמפייר קשר רדיו עם האונייה הקוריאנית והוסכם כי האוניות יחלפו זו על פני זו בצידן השמאלי. הקצין הקוריאני אף הודיע למינרל דמפייר כי הוא יסיט את נתיב אונייתו ימינה ויעץ כי המינרל דמפייר תמשיך באותו נתיב ובאותה מהירות. למרות זאת הקצין הקוריאני לא שינה בשלב זה את נתיב השיט של אונייתו, או מהירותה.]
כ-14 דקות בטרם ההתנגשות, כאשר האוניות היו במרחק של כ-4.5 ק"מ, נערכה בין האוניות שיחת רדיו שנייה ואחרונה. את שיחת הרדיו יזם הקצין הקוריאני והוא הודיע למינרל דמפייר להמשיך באותו נתיב ובאותה מהירות, האונייה הישראלית אישרה את התשדורת הזו. למרות הקירבה בין האוניות לא האט קים את האונייה הקוריאנית ושינה את נתיבה אך במעט, הוא העיד כי העריך שהמינרל דמפייר תחלוף על פני האונייה הקוריאנית במרחק של לא פחות מקילומטר. רק חמש דקות בטרם ההתנגשות ניסתה האונייה הקוריאנית לשנות נתיב לימין בחדות והשמיעה צפצוף קצר בודד, בצפצפה ולא בצופר האונייה, צפצוף שלא היה יכול להישמע במינרל דמפייר. כשתי דקות בטרם ההתנגשות ניסתה המינרל דמפייר לבצע תמרון התחמקות, אולם, בשעה 03:30 לפנות בוקר, אירעה ההתנגשות.
הדיווח על התאונה נעשה על ידי האנייה הקוריאנית באיחור של 3 שעות. בחיפושים הועסקו כלי שיט ומטוסים יפניים והאניות "צים אילת" ו"צים טוקיו" שנמצאו באזור. נמצאו גופות שני אנשי צוות ישראלים קצין האלחוט אורי ברגר ורב המלחים משה קול.
אף שעיקר האחריות לתאונה הוטל על האונייה הקוריאנית, מינרל דמפייר נשאה בחלק קטן של האחריות בכך ש"כבלה" עצמה בהסכם עם האונייה הקוריאנית להמשיך ולשוט באותו נתיב ובאותה מהירות, למרות הקירבה בין האוניות ובניגוד לכללי הימאות הטובה, וכן לא שינתה את נתיבה מעת שהיה ברור כי האוניות מתקרבות זו לזו באופן מסוכן.

לאחר ההתנגשות

מחקירת התאונה עלה כי בניגוד לפרסומים ראשוניים המינרל דמפייר לא טבעה בדקות שלאחר ההתנגשות, אלא כ-15-30 דקות אחר כך. עובדה זו מעוררת תהיות מדוע לא נטשו אנשי הצוות את האנייה בצורה מסודרת והאנייה טבעה מבלי שנעשה שימוש בסירות ההצלה. ההשערה היא כי צוות האנייה לא הבין את חומרת הפגיעה ושיער כי האונייה תצליח להגיע לנמל, כפי שעשתה האונייה הקוריאנית שהתנגשה בה. 
ממשלת ישראל השקיעה מאמצים רבים וכ-8 מיליון דולר באיתור האונייה ובחילוץ גופות אנשי הצוות, 8 ישראלים ו-21 פיליפינים, אשר טבעו בתאונה. האונייה התגלתה בעומק של כ-85 מטר על קרקעית הים, ימים ספורים לאחר התאונה, אולם החיפושים אחר הגופות נמשכו כ-15 חודשים. העובדה שממשלת ישראל שילמה עבור חיפושים אלה עוררה חילוקי דעות בציבור בישראל. שש מתוך שמונה גופות אנשי הצוות הישראלים אותרו והובאו לקבורה בישראל. שמותיהם הונצחו באתר ההנצחה לימאי צי הסוחר שמקום קבורתם לא נודע שבחיפה. רב החובל פיליפ עירון הונצח באנדרטה במרינה העירונית באילת.
נמל התעופה שטוטגרט

היסטוריה

השדה הוקם ב-1939 כדי להחליף את שדה התעופה בובלינגן (Böblingen). ב-1945 השתלטו כוחות הצבא האמריקני על השדה, והוא הוחזר לשליטת הרשויות הגרמניות ב-1948. במהלך המלחמה הקרה שימש חלקו הדרומי של שדה התעופה את הצבא האמריקני ונקרא שדה התעופה אכטרדינגן.
ב-1948 האורך הוארך מסלול ההמראה ל-1,800 מטרים, וב-1961 הוארך ל-2,250. הרחבה נוספת נעשתה ב-1996 אז הוארך המסלול ל-3,348 מטרים. הטרמינל המקורי שהוקם ב-1938 הוחלף ב-2004. בנמל התעופה ארבעה טרמינלים בהם יכולים לעבור כ-12 מיליון נוסעים.
לאחר מותו של ראש העירייה לשעבר מנפרד רומל בנובמבר 2013 פוליטיקאים מקומיים הציעו לקרוא לשדה התעופה על שמו. ההצעה עוררה ויכוח ציבורי שכן מנפרד היה בנו של הגנרל המפורסם ארווין רומל. ביולי 2014 הוחלט כי שדה התעופה יקרא Flughafen Stuttgart - Manfred Rommel Flughafen.
הוג'איזם

הוג'איזם הוא זרם אידאולוגי-קומוניסטי מרקסיסטי-לנינסטי, אנטי-רוויזיוניסטי, הקרוי על שם המנהיג של אלבניה בשנים של לאחר מלחמת העולם השנייה, אנוור הוג'ה, אשר הגה את עיקריו. ההוג'איזם התפתח בסוף שנות השבעים, לאחר שנוצר קרע בתנועה המאואיסטית, בעקבות מחלוקת אידאולוגית בין המפלגה הקומוניסטית של סין לבין מפלגת העבודה האלבנית. 
הוג'ה התנגד לתפיסת "שלושת העולמות" של הסינים, וכן להנהגתו של מנהיג סין דנג שיאופינג. תומכי ההוג'איזם ממשיכים את המורשת של יוסיף סטלין, ואת שיטות הארגון של רוסיה הסובייטית בתקופת סטלין, ורואות בתפיסות קומוניסטיות אחרות כ"רוויזיוניסטיות". הוג'ה התנגד להתערבות של ברית המועצות, סין ויוגוסלביה בענייני מדינות קומוניסטיות אחרות, וכינה התערבות מסוג זה כ"סוציאל-אימפריאליזם", ותמך בזכות של עמים ומדינות להגיע לסוציאליזם בדרכים שונות, בהתאם לתנאים של המדינה. 
בשנת 1978 הכריז הוג'ה כי אלבניה היא המדינה היחידה שממשיכה נאמנה את מסורת המרקסיזם-לניניזם. אלבניה בהנהגתו הצליחה לסחוף אידאולוגית חלקים גדולים מהתנועה המאואיסטית, בעיקר באמריקה הלטינית, ביניהן המפלגות הקומוניסטיות בברזיל, באקוודור ובקולומביה.
פייטרו מוצ'ניגו

פייטרו מוצ'ניגו (באיטלקית: Pietro Mocenigo;‏ 1406–1476) היה הדוכס ה-70 של ונציה. מוצ'ניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1474, ועד פטירתו.
מוצ'ניגו היה אחד ממפקדי הצי הוונציאני הטובים ביותר. מוצ'ניגו שיקם את הצי לאחר תבוסתו באביה שביוון, בשנת 1470. בשנת 1472 כבש את סמירנה ובאותה שנה המליך את קתרינה קורנארו כמלכת קפריסין (בחסות ונציה), ולבסוף בשנת, בהיותו דוג'ה 1475 הפך את האי כולו לשטח בשליטת ונציה. לאחר מכן יצא מוצ'ניגו בראש צי נגד הטורקים אשר צרו על סקוטארי והביסם, אולם בהיותו בסקוטארי חלה, ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
רובר ברזיאק

תולדות חייו

נולד בפרפיניאן לאב איש צבא קבע, לפיכך בילה חלק גדול מילדותו ברבאט שבמרוקו, שם הוצב האב במסגרת שירותו. בשנת 1914 נהרג האב במלחמת העולם הראשונה. ב-1928 התקבל ברזיאק לאקול נורמל סופרייר למגמה הספרותית וזכה במלגה. ב-1930, בהיותו בן 21, כתב מאמר הספד ארסי לסופר אנדרה ז'יד, שהיה אז בין החיים והחל לבסס את תדמיתו כצעיר חצוף, האומר בכנות את מה שכולם חושבים ומפחדים לבטא. בגיל 22 מונה כעורך מדור התרבות והספרות של העיתון הימני אקסיון פראנסז ופרסם מעל דפיו מאמרים שנונים, נוטפי ביטחון עצמי וחסרי מורא מפני המוסכמות החברתיות. בפרט הרבה ברזיאק לעסוק בעליית הפאשיזם, תוך תיעוב הדמוקרטיה והרפובליקניזם ה"רקובים". אליס קפלן, שחיברה מונוגרפיה אודותיו, כתבה שהוא "השקיף על הפשיזם מנקודת תצפית ספרותית. אוצר המלים שבו כתב עליו היה של מבקר ספרות - דימויים, שירה, מיתוסים - כמעט ללא התייחסות לפוליטיקה, כלכלה או אתיקה."  
עם תחילת הפלישה הגרמנית לצרפת במסגרת מלחמת העולם השנייה, גויס ברזיאק לצבא ואף שהה זמן קצר במחנה שבויים גרמני, עד ששוחרר משזוהה כתועמלן לטובת המשטר הנאצי. הוא מונה לעורך השבועון Je suis partout ("אני בכל מקום") שדגל ביצירת אירופה מאוחדת תחת השלטון הנאצי. לדברי קפלן הפך ברזיאק לסמל השגשוג האינטלקטואלי בצרפת תחת הכיבוש הנאצי. כתביו, בהם ביטא בקלילות תמיכה בלתי מסויגת בפאשיזם ובנאציזם, דיברו אל לב הנוער והצעירים וחינכו אותם לראות בשלטון החדש מצב תקין וטוב לאין ערוך מהדמוקרטיה הרפובליקאית הבזויה אותה החליף.
בין היתר הגדיר ברזיאק את מושג "האנטישמיות הסבירה": "אנו מעניקים לעצמנו רשות להריע לצ'רלי צ'פלין, חצי יהודי, בקולנוע; להעריץ את מרסל פרוסט, חצי יהודי; להריע ליהודי מנוחין, יהודי; וקולו של היטלר נישא על גלי הרדיו שנקראים על שמו של היהודי הרץ… אנחנו לא רוצים להרוג אף אחד, אנחנו לא רוצים לארגן פוגרומים, אבל אנחנו גם חושבים שהדרך הטובה ביותר למנוע את התגובות הטבעיות של האנטישמיות היא לארגן ולהסדיר אנטישמיות סבירה".
ב-27 באוגוסט 1943, בד בבד עם התחזקות בעלות הברית, התפטר ברזיאק מעריכת Je suis partout והחל לשדר נימה מתונה יותר מבחינה פוליטית. לדעת קפלן "החל לכתוב כמי שכבר ציפה שיהיה עליו להצדיק את עצמו ואת מעשיו". 
שנה לאחר מכן, עם שחרור פריז, נכנס ברזיאק למחבוא, אך ב-14 בספטמבר הסגיר עצמו לאחר ששמע כי אמו נעצרה. הוא נאסר למשך חמישה חודשים פוריים בהם כתב מאמרים, חיבר מחזות ותירגם מחזות של שייקספיר.
משפטו התנהל בפריז ב-19 בינואר 1945 וארך שש שעות שהסתיימו בגזר דין מוות. ברזיאק לא הביע חרטה אלא ניסה להצטדק בטענה שכל מה שעשה היה לתת טעם לחיים התרבותיים בצרפת. ברזיאק כתב לשארל דה גול בקשת חנינה. קבוצת סופרים, בהם דמויות בולטות ברזיסטאנס כפרנסואה מוריאק ואלבר קאמי ביקשו אף הם שערש לידתה של הרפובליקה החדשה לא יוכתם בדמו של ברזיאק וראו בחנינה צעד שיסמן תחילתו של תהליך השלמה לאומית. דה גול לא חתם על צו חנינה.
ב-6 בפברואר 1945 הועמד ברזיאק בפני כיתת יורים. לפני מותו צעק: "איך שלא יהיה - תחי צרפת!"
א-ראם

היסטוריה

חוקרים רבים מזהים את המקום כעיר המקראית רמה בבנימין. במקום מצויים שרידי יישוב מהתקופה הפלאוליתית. עיקר הממצאים מאוחרים יותר, וכוללים מבנים מהתקופה הישראלית, בורות מים, מחצבות, חאן ואף שלוש גלוסקמאות עם כתובות בעברית. במפקדים שערכה האימפריה העות'מאנית במאה ה-16 מוזכר במקום ישוב בשם א-ראמה.
ויקטור גרן תיאר בשנת 1870 את א-ראם ככפר בן כ-200 תושבים. קרבת הכפר לירושלים האיצה את אכלוסו, בפרט במהלך המאה ה-20. 
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ירושלים. במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 208 תושבים, ובמפקד של 1931 262 תושבים, כולם מוסלמים, ב-51 בתים. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-350 תושבים, והכפר השתרע על שטח של 5,589 דונמים. אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה הערבית, לפי החלטת החלוקה.
בעקבות הסכמי רודוס בתום מלחמת העצמאות, עברה א-ראם לשליטת ממלכת ירדן כמו שאר הגדה המערבית. במלחמת ששת הימים בשנת 1967, נכבשה א-ראם על ידי צה"ל. חלקה המערבי של העיירה, הסמוך לתוואי הישן של כביש 60, סופח לישראל והפך לחלק משטחה המוניציפלי של ירושלים, אך רוב הכפר נותר בשליטה פלסטינית. בתקופת האינתיפאדה השנייה, בוצעו 12 פיגועים בירושלים שיצאו מא-ראם, ולאור זאת הוקמה גדר הפרדה בין הכפר לבין ירושלים, כחלק מ"עוטף ירושלים".

א-ראם כיום

ע"פ נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2006 חיו בא-ראם 25,595 תושבים, מוסלמים ונוצרים. ישנן הערכות אחרות לפיהן חיים בא-ראם כ-58,000 איש ואף כ-70,000 תושבים. רבים מן התושבים מחזיקים בתושבות ישראלית. בא-ראם נמצא אצטדיון פייסל חוסייני, שהוא אצטדיון הבית של נבחרת פלסטין בכדורגל.
ברכת מציב גבול אלמנה

מקור הברכה

ברכת מציב גבול אלמנה מוזכרת בתלמוד הבבלי במסכת ברכות: "תנו רבנן: הרואה בתי ישראל, בישובן אומר - ברוך מציב גבול אלמנה". ונפסקה בשולחן ערוך. 
הברכה מדמה את עם ישראל בגלות כאשה שנעזבה מבעלה שהיא כאלמנה, וכאשר שבו ישראל לארצם וגבולם, הם כאלמנה ששבה לבעלה. דימוי עם ישראל בחורבן ובגלות לאלמנה, מקורו בפסוק בישעיהו: "כִּי יָמִין וּשְׂמֹאל תִּפְרֹצִי וְזַרְעֵךְ גּוֹיִם יִירָשׁ וְעָרִים נְשַׁמּוֹת יוֹשִׁיבוּ: אַל תִּירְאִי כִּי לֹא תֵבוֹשִׁי וְאַל תִּכָּלְמִי כִּי לֹא תַחְפִּירִי כִּי בֹשֶׁת עֲלוּמַיִךְ תִּשְׁכָּחִי וְחֶרְפַּת אַלְמְנוּתַיִךְ לֹא תִזְכְּרִי עוֹד".
במשך שנות הגלות, כאשר היישוב היהודי בארץ היה דל, לא נהגו לברך ברכה זו כי קשה היה להגדיר את היישוב בארץ כיציב ולא הייתה בו כל כך נחמה. אך כאשר החלה ההתיישבות היהודית בארץ להתרחב, בעת עליית חובבי ציון ובעת היציאה מחומות ירושלים, החלו לברך ברכה זו על יישובים שנבנו בארץ.

מתי מברכים את הברכה

רש"י על הגמרא במסכת ברכות מבאר שמברכים את הברכה על יישוב "כגון יישוב בבית שני". ובאר הבית יוסף: "היינו כשישראל מיושבים בלא שטן ולא פגע רע" (בית יוסף אורח חיים סימן רכד). יש אומרים שגם על יישובים החיים בצל פיגועים והתנכלויות אויב ניתן לברך כיוון שהם נחשבים יושבים לבטח הרבה יותר ממצב עם ישראל בגלות.
לדעת הרי"ף ברכת 'מציב גבול אלמנה' נתקנה על ראיית בית כנסת של יישוב ישראלי. אולם לדעת רוב הראשונים, בהם ר"ח, רש"י, רמב"ם, שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רכ"ד, סעיף י', הברכה היא על יישוב חדש ולאו דווקא בית כנסת. בפועל, כדי לצאת ידי חובת כל הדעות, המנהג לברך את הברכה בבית הכנסת שביישוב החדש.
את ברכות הראיה הקשורות למקומות ואתרים מברכים בכל שלושים יום, לכן גם ברכה זו מברכים בכל שלושים יום שרואים את היישוב החדש. אמנם יש אומרים שמאחר ואין כל כך התפעלות מראיית יישובים חדשים, לכן רק על ראייה ראשונה של יישוב, שאז ישנה התפעלות, מברכים ברכה זו. 
לדעת הרב מלמד שונה הדין לגבי ירושלים, מאחר שעליה עיקר אבל החורבן, יש לברך על כל בניית שכונה חדשה בתוכה למרות שהיישוב היהודי בה מבוסס וקדום.
להלכה כתב במשנה ברורה בשם הפרי מגדים שבימינו טוב לברך ברכה זו בלא שם ומלכות.
פנגולין סיני

תיאור כללי

הפנגולין הסיני מכונה דוב נמלים מקושקש, וכך הוא נראה. אורך ראשו וגופו כשישים סנטימטרים, וזנבו כשמונה עשר סנטימטרים, משקלו בין שניים לעשרה קילוגרמים. לפנגולין 18 שורות של קשקשים, המלווים בשערות, שילוב חריג אצל יונקים. ראשו קטן ומחודד, פיו צר ואפו בשרני. אורך לשונו כארבעים סנטימטרים וגופו עגלגל. כאשר הפנגולין מרגיש מאוים, הוא מתכדרר כדי להגן על בטנו הרכה ועל ראשו. הפנגולין הסיני הוא קצר רואי, והוא מסתמך על חוש הריח כדי לאתר את טרפו, נמלים וטרמיטים. הוא קורע את קיניהם בעזרת טפריו החזקים, ומשתמש בלשונו הארוכה והדביקה כדי לגרוף את טרפו לתוך פיו חסר השיניים. במהלך הלילה הוא תר אחר מזון, ואת יומו הוא מבלה במאורה.  לרוב הפנגולין עצמו חופר את המאורה, אך לפעמים הוא משתמש במאורות נטושות של בעלי חיים אחרים. למרות שהוא מסוגל לטפס על עצים, הוא נחשב לחי על הקרקע, וכמו שאר מיני הפנגולין, הוא שחיין טוב.

בתי גידול

מין זה חי במגוון רחב של בתי גידול, כולל יערות טרופיים ראשיים ומשניים, יערות חזרן, שטחי מרעה ושדות חקלאיים.

מבנה החברה ורבייה

הפנגולינאים הם בעלי חיים יחידאים, החיים בשטח גדול אחד. ההזדווגות מתרחשת בסוף הקיץ או בתחילת הסתיו, במהלכו הזכרים נלחמים על הנקבות. גורים יחידים (לעיתים זוגות) נולדים באביב הבא. הגורים נולדים עם קשקשים, הנשארים רכים בימי חייהם הראשונים. למרות שהם מסוגלים ללכת מלידה, הצעיר לרוב נישא על זנב אמו.
ספירוס קיפריאנו

ביוגרפיה

קיפריאנו נולד ב-28 באוקטובר 1932 בלימסול. הוא למד כלכלה ומסחר בלונדון. בזמן שלמד בלונדון, הוא הקים את ארגון הסטודנטים הקפריסאים באנגליה. לאחר עצמאות קפריסין בשנת 1960 קיפיראנו כיהן כשר המשפטים ולאחר מכן כשר החוץ. במסגרת תפקיד זה הוא ייצג את קפריסין במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. הוא התפטר מתפקידו בשנת 1972 ולאחר מכן עבד כמספר שים כעורך דין וכיועץ משפטי פרטי.
בשנת 1976 הקים ועמד בראש המפלגה הדמוקרטית בקפריסין. בבחירות שנערכו באותה השנה המפלגה קיבלה כ-21 מושבים מתוך 35 בפרלמנט, וקיפריאנו נבחר לכהן כנשיא הפרלמנט. בספטמבר 1977 נבחר לכהן כנשיא המדינה. כמספר חודשים לאחר מכן נחטף בנו בידי הארגון אאוקה אך שוחרר לאחר כמספר ימים. בשנת 1978 ו-1983 קיפריאנו נבחר שוב לתפקידו, אך הפסיד בבחירות שנערכו בשנת 1988. בשנת 1996 נבחר שנית לכהן כנשיא הפרלמנט ופרש מהעולם הפוליטי בשנת 2001.
בשנת 1985 העניקה לו אוניברסיטת בלגרד תואר דוקטור לשם כבוד. הוא נפטר מסרטן ב-12 במרץ 2002 בניקוסיה.
ליגה ג' (סדרת טלוויזיה)

רקע

הפרק הראשון בסדרה שודר ב-1 ביולי 2019. את הסדרה יצר רובי אלמליח. הסדרה מתמקדת בארבע קבוצות כדורגל שהתמודדו בצמרת ליגה ג', בעת שצולמה הסדרה: בני ממב"ע המייצגת דרוזים מרמת הגולן, בני מושריפה המייצגת את היישוב מושריפה שבואדי ערה, מכבי עירוני שדרות שמייצגת את עיר הולדתו של יוצר הסדרה אלמליח, ומכבי עירוני אשדוד שהוקמה מחדש כקבוצת אוהדים.
הסדרה עוקבת אחר משחקי הקבוצות וההכנות למשחקים. כן היא עוקבת אחר אוהדי הקבוצות ואחר כלי התקשורת המסקרים את המשחקים.