google/wiki40b huggingface dataset:
דקל קינן

קריירה

קינן נולד וגדל בקיבוץ ראש הנקרה. בגיל 8 החל לשחק בהפועל מטה אשר, ולאחר ארבע שנים עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה, שם הצטיין. בעונת 2002/2003 זכתה קבוצת הנוער בה שיחק בדאבל. בשנת 2003 עלה ממחלקת הנוער של מכבי חיפה, ואת משחק הבכורה ערך ב-3 במאי 2003, משחק דרמטי שבסופו ניצחה חיפה 4–3 את בית"ר ירושלים, ובעונה שאחריה היה שותף בזכייה באליפות המדינה. בתחילת עונת 2004/2005 הושאל לקבוצת בני סכנין וכבש שער נגד קבוצת נעוריו, שער שגרם לירידתה של הפועל חיפה בתום אותה עונה לליגה השנייה. בעונת 2005/2006 ישב על הספסל החיפאי עד למחזור ה-10, לאחריו הושאל למכבי נתניה, ובתום אותה עונה חזר לחיפה על תקן שחקן הרכב.
קינן יצא עם מכבי חיפה למחנה טרום עונת 2006/2007 בהולנד. לאחר שהקפטן לשעבר אריק בנאדו עבר לבית"ר ירושלים, תפס קינן מקום של קבע בהרכב הקבוצה לצידו של רפאל אולארה במרכז ההגנה, ולאחר מכן לצידו של דייגו קרוסה. בעונת 2008/2009 הוא היה מהשחקנים המצטיינים במכבי חיפה, וסייע לקבוצה לזכות באליפות.
בסוף עונת 2009/2010, לאחר הפסד אליפות להפועל תל אביב, והצעות טובות מכמה קבוצות באירופה, החליט קינן לחתום לשתי עונות בבלקפול מהפרמייר ליג האנגלית. את הופעת הבכורה שלו הוא עשה במחזור השני בליגה, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-37, בהפסד 0–6 לארסנל.
בינואר 2011 חתם קינן על חוזה לשחק במשך שנתיים וחצי בקבוצת קארדיף סיטי מליגת המשנה באנגליה. במרץ 2011 קינן כבש את שער הבכורה שלו במדי קרדיף. ב-21 בנובמבר 2011 הושאל קינן לקריסטל פאלאס מהצ'מפיונשיפ לתקופה של שישה שבועות כשבסיומה חזר לקארדיף. ב-22 במרץ 2012 הושאל קינן לקבוצה נוספת מהצ'מפיונשיפ, בריסטול סיטי, וזו הפכה לקבוצתו הרביעית בפחות משנתיים באנגליה.
את עונת 2012/2013 פתחה מכבי חיפה ברצף משחקים לא מוצלח, ומאמן הקבוצה ראובן עטר ביקש לחזק את חוליית ההגנה בקינן. הבלם, שמיעט לשחק באנגליה שב לאחר המחזור השלישי לקבוצת נעוריו ומונה לקפטן השני. הקבוצה המשיכה ברצף משחקים לא מוצלח שהוביל לפיטוריו של מאמן הקבוצה ראובן עטר ולהחלפתו במאמן קבוצת הנוער אריק בנדו שהוביל את הקבוצה למקום השני בתום העונה. על אף חילופי המאמנים התכופים בקבוצה, שמר קינן על מקומו בהרכב לאורך רוב המשחקים בעונות הבאות למעט תקופות קצרות שבהן ירד לספסל. בעונת 2015/2016 הבקיע קינן 5 שערי ליגה וסיים במקום הרביעי ברשימת הכובשים של הקבוצה. את העונה סיימה חיפה במקום הרביעי וזכתה בגביע המדינה. קינן, ששימש כקפטן המשני והצטיין במשחק הגמר, הוזמן לאחוז בגביע במעמד ההנפה. עם עזיבתו של יוסי בניון את הקבוצה בתום העונה מונה קינן לקפטן.
בינואר 2018 חתם קינן לשנתיים בקבוצת סינסינטי מה-USL, ליגת המשנה בארצות הברית.

נבחרת ישראל

לזכותו של קינן 11 הופעות ושער אחד במדי נבחרת הנוער של ישראל, ובנבחרת הצעירה רשם לזכותו 30 הופעות. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-30 באפריל 2003, במוקדמות היורו נגד נבחרת קפריסין הצעירה. הופעת הבכורה של קינן בנבחרת הבוגרת נערכה ב-2 ביוני 2007 במוקדמות יורו 2008 נגד נבחרת מקדוניה. תחת הדרכתו של המאמן אלי גוטמן זומן קינן למספר מועט של משחקים אך זומן שוב לסגל עם מינויו של אלישע לוי למאמן. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-15 באוקטובר 2013, במשחק נגד צפון אירלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, ובסך הכל לזכותו 27 הופעות במדי הנבחרת.

חיים אישיים

אביו, חומי קינן, כדורגלן בעברו, הוא מורה, איש חינוך ומנהל בית ספר בעברו. אמו אורנה אחראית על החינוך לגיל הרך בקיבוץ. ב-2010 נישא לשירי, מדריכת כושר גופני ופילאטיס, והם הורים לשני בנים ובת.
תקנות צפון-מערב

תקנות צפון-מערב (באנגלית: Northwest Ordinance; בשמו הפורמלי והמלא: "An Ordinance for the Government of the Territory of the United States, North-West of the River Ohio" - "תקנות עבור ממשלת הטריטוריה של ארצות הברית, צפון-מערב נהר אוהיו") הן אחד ממעשי החקיקה החשובים של הקונגרס הקונטיננטלי של ארצות הברית. התקנות התקבלו בניו יורק (שהייתה אז הבירה) ב-13 ביולי 1787 ויצרו לראשונה את הטריטוריה הצפון-מערבית כטריטוריה המאורגנת הראשונה בין נהר אוהיו ונהר המיסיסיפי לבין גבולה של קנדה. בכך נקבע שארצות הברית תתפתח מערבה על ידי התיישבות ויצירת ישויות מדיניות חדשות ולא רק על ידי הרחבת מושבות קיימות. התקנות חזרו ואושרו על ידי קונגרס ארצות הברית ב-7 באוגוסט 1789, עם שינויים מזעריים כדי להתאימן לחוקת ארצות הברית. שטח הטריטוריה כלל את שטחן של מדינות ארצות הברית כיום: אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין וצפון-מזרח מינסוטה. שטחה הכולל של הטריטוריה היה 670,000 קמ"ר.

הרקע וחקיקת התקנות

השטח נכבש על ידי בריטניה מצרפת במסגרת מלחמת שבע השנים ואושרר כשטח בריבונות בריטית במסגרת חוזה פריז (1763). עם זאת, ההכרזה המלכותית של 1763 הגבילה את ההתיישבות האירופאית בשטח ולפיה "אין לפגוע בזכויות הבעלות, לתפוס בעלות, לקנות או להתנחל בשטחים של האינדיאנים שלא עברו עד כה לבעלות התושבים החדשים. לשלטונות המקומיים אסור לרשום שום שטח מצפון או ממערב על שם אזרח אמריקני אם היה לפני כן שטח של אינדיאני. גם על שטחים ריקים שהיו בעבר מחוץ לתחום השלטון הבריטי אסור להתיישב, וזאת מפני שהממשלה הבריטית מבקשת לשמור את השטח לאינדיאנים. הדרך היחידה לקבל בעלות או זיכיון על השטחים הללו היא קבלת רישיון מיוחד מטעם הממשל הבריטי".
בחוזה פריז (1783) שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית תבעה ארצות הברית את הריבונות גם על שטחים אלה, אולם נותרה פתוחה השאלה לאילו מן המושבות הקיימות יסופחו שטחים חדשים אלה, דבר שיצר מתחים בין נציגי מסצ'וסטס, קונטיקט, ניו יורק ווירג'יניה. ב-1784 העלה תומאס ג'פרסון את הרעיון לפיו המושבות הקיימות לא יתפשטו מערבה להרי האפלצ'ים ושהטריטוריה החדשה תחולק למדינות חדשות, שיצטרפו לאיחוד, בהתבסס על תקנון הקונפדרציה. לאחר מספר טיוטות של חלוקות השטח התקבל העקרון הג'פרסוני, לפיו יחולק השטח למקטעים, שייחקרו על ידי משלחות מחקר ויימכרו לגורמים פרטיים שיכוננו בהם התיישבות, שתבשיל למערכת מדינתית-פדרלית שתצורף לאיחוד גדל של מדינות-ברית.
דליפה

דליפה היא תנועת חומר דרך פתחים או חורים בלתי מתוכננים ולפיכך בלתי רצויים במכל או מערכת אחרת המכילה זורמים. כאשר יש כניסה או יציאה של חומר דרך החור אומרים שהחומר (או המכל) דולפים. החומר הדולף יכול להיות גז, נוזל ואף מוצק צמיג או אבקה. תיתכן דליפה בין שתי מערכות המכילות נוזלים שונים, לעיתים בשני הכיוונים בו זמנית.
הואיל וממדי הפתח שדרכו מתרחשת הדליפה משפיעים באופן לא אחיד על היקף הדליפה, מקובל למדוד את שיעור הדליפה במונחים של נפח ליחידת זמן או של מסה ליחידת זמן.
דליפות מתוך או אל תוך מערכת יכולות להתפתח כתוצאה ממספר רב של גורמים. קורוזיה, פגמים בריתוך, סדקים או ניקוב הנובעים מפעולת כוח מכני, או בלאי של שסתומים הגורם להם לאבד את אטימותם. במקרים רבים ניתן לזהות את הדליפה בעין כאשר רואים חומר יוצא מהמערכת. במערכות מורכבות או שהגישה אליהן קשה ייתכנו מצבים של חשד לדליפה, שעל מנת לאמת אותו יש לבצע בדיקות שונות ולקבוע בדרך עקיפה את מיקום והיקף הדליפה.
דליפה של גז דליק, כגון גז בישול, עלולה לגרום להצטברות של הגז שדלף ולהצתה לא מבוקרת שלו, הגורמת לפיצוץ או לשריפה שנזקם רב. נשימה של הגז שדלף עלולה לגרום לחנק. עקב סכנות אלה נהוג להוסיף לגז טבעי ולגז בישול חומר בעל ריח עז (כגון אתאנתיול או דיפוספין), שיאפשר לחוש בדליפת הגז בשלב מוקדם שלה.

ביטויי לשון

הדלפה היא שימוש מושאל במושג דליפה - בעוד דליפה מתייחסת לחומר פיזי, הדלפה היא דליפה של מידע. גם בהקשר הזה מדובר על יציאת מידע לא מתוכננת, שבדרך כלל לא הייתה אמורה להיחשף.
במדעי המחשב המונח דליפה הושאל כביטוי לתיאור מצב בו תוכנה אינה משחררת משאב מערכת שהוקצה לה, כך שהמשאב דולף מהמערכת ללא בקרה. בפרט לדליפת זיכרון ולדליפת מצביעים חכמים.
אהיל

אהיל הוא חלק מגוף תאורה המשמש לשינוי פיזור האור הנפלט מהנורה, להגנה פיזית עליה או להקניית מראה יפה לגוף התאורה עצמו. האהיל עשויי לכסות את הנורה באופן מלא או חלקי ולעיתים נדירות הוא תלוי מתחת לדגמים של נורות תקרה, כך שהוא חוסם אך ורק חלק מאורן בדרכו מטה.
ישנם אהילים בצורות חרוטים וגלילים. האהילים הראשונים כנראה היו בשימוש בבריטניה בשנות השישים של המאה ה-19.
גרמן טיטוב

חייו

גרמן טיטוב נולד ב-11 בספטמבר 1935 במשפחתו של מורה בכפר במחוז אלטאי. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים התקבל גרמן לבית הספר לטיס. בשנת 1957 סיים את לימודיו והוסמך לתפקיד של טייס קרבי בדרגת סגן.
טיטוב התאמן יחד עם עוד מספר עשרות טייסים צעירים בתוכנית החלל הסובייטית והיה אמור להחליף את יורי גגארין במקרה חירום. לאחר טיסתו ההיסטורית של גגארין נבחר טיטוב להיות הקוסמונאוט השני ושוגר לחלל ב-6 באוגוסט 1961, בחללית "ווסטוק 2". טיסתו הייתה ארוכה יותר מזו של גגארין פי 14 לערך, ובמהלכה ביצע טיטוב 17 הקפות סביב כדור הארץ.
טיטוב נשאר מאז ועד היום האדם הצעיר ביותר שטס לחלל - הוא טס בגיל 25 ו-11 חודשים.
לאחר טיסתו המשיך טיטוב לשמש בתפקידים בכירים בתוכנית החלל הרוסית עד לשנת 1992. בשנת 1995 הוא נבחר לדומה (הפרלמנט הרוסי) מטעם המפלגה הקומוניסטית.
גרמן טיטוב נפטר ב-20 בספטמבר 2000 מהתקף לב בעת שהותו בסאונה.
יהודה אמיר

יהודה אמיר (קופה) (1926 - 5 באפריל 1996) היה פסיכולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.

ביוגרפיה

אמיר נולד בווינה שבאוסטריה. בשנת 1938 אחרי האנשלוס עלה עם משפחתו לארץ ישראל. למד בבית ספר מקצועי ובשנת 1944 התגייס לפלמ"ח. שירת בגדוד השלישי פלוגה ג' והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות. בתפקידו האחרון היה מפקד פלוגה.  בתום המלחמה החל לימודי חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1952 סיים אמיר את לימודי התואר הראשון והמשיך בלימודיו בארצות הברית, כמוסמך בפסיכולוגיה קלינית בישיבה יוניברסיטי (1955/56) ובעל דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת ניו יורק (1958/59). משנת 1956 עבד אמיר כעוזר מחקר באוניברסיטה ובתום הסמכתו שב לישראל.
בשנים 1960–1965 פיקד אמיר על מחלקת מדעי ההתנהגות בצה"ל. במקביל הוא הצטרף ב-1960 לסגל המחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן ובאוגוסט 1964 מונה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה. בשנת 1967 הוא פרסם תוצאות מחקר שהראה עדיפות בהשכלה ובהתנדבות ליחידות מובחרות אצל בני קיבוצים. מחקרו לא קבע את הגורמים לעדיפות זו. עבודתו האקדמית הוקדשה בעיקרה לקידום יחסים בין-אישיים ובמהלך שנות עבודתו נוסדו על ידו באוניברסיטה שני מכוני מחקר, האחד לקידום שילוב חברתי בבתי ספר והשני לחקר דעות קדומות (מכון וינסטון). במכון וינסטון הושם דגש על חקר קליטת מהגרים ודו קיום בין בני דתות ותרבויות שונות, ובעקבות הקמת המכון מונה אמיר לראש הקתדרה על שם תומאס בראדלי לחקר שילוב חברתי בישראל.
אמיר שימש נציג האגודה הפסיכולוגית הישראלית באיגוד הבינלאומי של מדעי הפסיכולוגיה (IUPS) והיה חבר הנהלה בהתאחדות הבינלאומית לפסיכולוגיה אנליטית (IAAP). הוא נבחר לעמוד בראש ארבעה כנסים בינלאומיים מטעם ארגוני מחקר שונים ובישראל היה חבר בוועדות ציבוריות רבות, בהן כיו"ר הוועדה הציבורית לרפורמה בחינוך (1978–1979). כמו כן הוא ישב במערכות כתבי עת מדעיים דוגמת מגמות, "Journal of Croos-Cultural Psychology" ו- "International Journal of Intercultural Relations". 
מחקריו פורסמו לאורך השנים ביותר מ-100 מאמרים וספרים והביאו לשינוי תפיסתי בחינוך. במאמר משנת 1969 הציג אמיר את השפעת הרקע התרבותי על מפגשים בין יחידים ומידת הקונפליקט המצויה במפגשים אלו כתוצאה מרקע זה. בעקבות מאמר זה פותחו ברחבי העולם תוכניות לימוד לקידום דו-קיום וסובלנות. במחקר אחר שערך ב-1987 הודגם על ידו שמרבית התובנות בתחום הפסיכולוגיה החברתית פותחו על ידי חוקרים אמריקנים, כך שנוצר ידע בינלאומי שמושפע באופן כמעט בלעדי מהתרבות והאקדמיה האמריקניות. במסגרת מחקרו פותחו תוכניות לימוד חדשות בפסיכולוגיה חברתית שהותאמו לרקע החברתי בישראל.
בשנת 1995 הוענק לאמיר פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
היה מתומכי השימוש במבחנים פסיכומטריים למיון תלמידים במערכת החינוך, בניגוד לעמדת משרד החינוך שביטל את השימוש במבחנים באמצע שנות השמונים של המאה ה-20.
בוריס שפושניקוב

חייו

בוריס שפושניקוב נולד בעיר זלטואוסט שבהרי אורל (כיום נמצאת העיר בתחומי מחוז צ'ליאבינסק. בשנת 1901 התגייס לצבא האימפריה הרוסית. למד בבית הספר לקצינים במוסקבה. לאחר סיום הלימודים והסמכה לקצונה שירת בטשקנט בתפקידי סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה. בשנים 1907–1910 למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי בסנקט פטרבורג. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם באזור מערב רוסיה. עבר שורה של תפקידים - מקצין מטה של חטיבת פרשים עד למפקד רגימנט. בספטמבר 1917 הועלה לדרגת קולונל. לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא.
במאי 1918 התנדב אל הצבא האדום. הוא היה בין מקימי המטה הכללי של הצבא האדום. שירת באגף המודיעין ולאחר מכן באגף המבצעים של המטה. היה אחד ממתכנני מבצעי ההתקפה של הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים. על חלקו במלחמה עוטר בשנת 1921 בעיטור הדגל האדום.
לאחר המלחמה המשיך לשרת במטה הכללי. בשנים 1925–1927 היה מפקד מחוז צבאי לנינגרד, לאחר מכן פיקד על המחוז הצבאי של מוסקבה. בשנים 1932–1935 היה מפקד האקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומרצה באקדמיה. בשנת 1937 מונה לתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
שפושניקוב היה אחד הקצינים הבכירים המעטים ששרד את תקופת הטיהורים הגדולים שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום בשנים 1937-1939. הוא אף היה בחבר השופטים במשפט הראווה שדן למוות את מיכאיל טוכאצ'בסקי, יונה יקיר ואיהרונים אובורביץ'.
יש היסטוריונים שמסבירים את שרידותו של שפושניקוב ביחסו המיוחד של סטלין אליו. סטלין רכש הערכה רבה לידע ולכישוריו של שפושניקוב. יש הטוענים, כי ספרו של שפושניקוב "המוח של הצבא" תמיד היה מונח על שולחן העבודה של סטלין.
במאי 1940 הועלה שפושניקוב לדרגת מרשל ברית המועצות. באוגוסט אותה שנה הוא הועבר מתפקיד ראש המטה הכללי ועבר למשרד ההגנה, שם היה אחראי על בניית קו הביצורים בגבולה המערבי של ברית המועצות.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות חזר אל הפיקוד העליון של הצבא. ביוני 1941 מונה לחבר בסטאבקה וב-29 ביולי שוב מונה לראש המטה הכללי. הוא תיכנן והוציא לפועל את התקפות הנגד בחורף 1941-1942, במהלכן נהדפו הגרמנים משערי מוסקבה. במאי 1942 הודח מתפקידו כראש המטה הכללי בעקבות כישלון מבצעי הצבא האדום בחצי האי קרים והתבוסה בקרב קרץ', אך נשאר חבר הסטבקה. מאז ולמעשה עד יום מותו היה יועצו האישי של סטלין בנושאים צבאיים. באופן רשמי בתקופה זו תפקידו היה ראש האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בוריס שפושניקוב נפטר ב-26 במרץ 1945 ממחלת השחפת. נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין. על שמו קרואים רחובות בזלטואוסט, אירקוטסק, וורונז'. משחתת בצי הרוסי נושאת את שמו.
במהלך שירותו בצבא האדום עוטר שפושניקוב בשלושה עיטורי לנין, שני עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה ובשני עיטורי הכוכב האדום.
שייקה דן

שנותיו המוקדמות

שייקה דן נולד כישעיהו טרכטנברג בעיירה ליפקאני שבבסרביה, אז חלק מן האימפריה הרוסית, ואחר כך, מ-1918, ברומניה, לחיים ורבקה טרכטנברג. היו לו שלושה אחים ואחיות, אחת מהם הייתה שפרה (טרכטנברג) ויצרבין. בהיותו נער פיתח תודעה ציונית, והצטרף לתנועת מכבי. במסגרת התנועה הצטרף להכשרה חלוצית. במשך הזמן הפך לפעיל ולמארגן בתנועה.

עלייתו לארץ

ב-1935 עלה לארץ ישראל. כיוון שלא מצא מענה לשאיפתו לחיים חלוציים שיתופיים במסגרת 'מכבי', חזר לרומניה, ואחר נסע לצ'כוסלובקיה, ונטל חלק בארגון מכבי הצעיר. לאחר זמן קצר חזר לארץ, והתיישב בקיבוץ ניר חיים (כיום: ניר-עם).

מלחמת העולם השנייה ואחריה

בשנת 1944 הוצנח שייקה דן יחד עם יצחק בן-אפרים לשטחי האויב ברומניה. תפקידם היה לסייע בחילוץ כמה טייסים בריטים ואמריקאים שנאלצו לצנוח ברומניה, ולהציל יהודים משם ולארגנם לעלייה לארץ ישראל. בתום מלחמת העולם השנייה המשיכו השניים ועסקו בשיקום התנועה הציונית ברומניה.
החל מינואר 1947 פעל שייקה דן גם בארגון העלאת יהודי בולגריה ארצה, ועם הקמת המדינה נשלח ליוגוסלביה לפעול להעלאת היהודים גם משם לארץ. במהלך פעילותו הוא נתפס על ידי המשטרה החשאית והובא לשיחה עם מפקדה, ובחקירתו אמר "אינני אויב לכם, באתי להשיב את היהודים למדינתם". באופן מפתיע, התייחס אליו הקצין הבכיר בכבוד ואף והציע לו עזרה בכל מה שיצטרך. בהמשך אכן נעזרה בו מדינת ישראל, בהבאת נשק חיוני רב בחשאי לארץ.
בשנות ה-50 היה דן ממייסדי לשכת הקשר ליהודי ברית המועצות ("נתיב"). מבסיסו בווינה הוא עסק במילוט יהודים ממדינות מזרח אירופה ארצה.
שייקה דן היה נציג ממשלת ישראל במשא ומתן עם שלטונות רומניה לגבי פדיון היהודים משם והיה נושא עמו משלוחי כסף מזומן לשם כך.
בראשון לציון ובתל אביב נקראו רחובות על שמו; כמו כן הוענק לו פרס יגאל אלון לשנת ה'תשנ"ג כהוקרה על פעילותו.
אליעזר יבלון

ביוגרפיה

יבלון קיבל תואר ראשון במדע המדינה וקרימינולוגיה ותואר שני במשפטים, בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. היה עורך דין ומגשר מוסמך מטעם לשכת עורכי הדין. כיהן כמנכ"ל שא"ל (שירות אשראי לעובד), מועדון הצרכנים של העובדים והגמלאים של התעשייה האווירית. כיהן במגוון תפקידים בתעשייה האווירית לישראל, בהם עוזר מנהל חטכ"א (חטיבת כלי טיס אזרחי), מ"מ מנהל בפועל של מפעל מכלולים, מ"מ מנהל מפעל מתא ירושלים.
כיהן במגוון תפקידים גם כחבר מועצת העיר ראשון לציון מטעם סיעת הבית היהודי. חבר ועדת כספים, מחזיק תיק חינוך ממלכתי דתי, יו"ר ועדת ביקורת עירונית, מחזיק תיק תרבות תורנית וחבר ועדת בניין עיר. בשנים האחרונות שימש כחבר דירקטוריון תאגיד המים "מניב". 
לצד עיסוקו המקצועי יבלון היה שחקן כדורסל, ובשנים 1975–1982 היה שחקן קבוצת אליצור ת"א, בליגת העל בכדורסל וקלע 1163 נקודות במשחקיו בשנים אלו. הוא שיחק בנבחרת חיל האוויר וייצג את ישראל בתחרויות כדורסל בחו"ל. 
יבלון היה נשוי ואב לשלושה.
נפטר מדום לב ב-9 בדצמבר 2016.
יחסי אוסטרליה–איחוד האמירויות הערביות

היסטוריה

בפברואר 2010 ערך שייח' עבדאללה בן זייד אל נהיאן, שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, ביקור רשמי ראשון באוסטרליה. במהלך הסיור נחתם זיכרון דברים על הקמת ועדה משותפת לעניינים קונסולריים על ידי נהיאן ושר החוץ האוסטרלי סטיבן סמית'.

סחר

איחוד האמירויות הערביות מזוהה על ידי אוסטרליה כשוק הגדול ביותר שלה באזור המפרץ הפרסי. נכון לשנים 2008–2009, היקף הסחר בין המדינות הוערך ב-5.5 מיליארד דולר. מתוכם, היצוא האוסטרלי לאיחוד האמירויות היה 3.6 מיליארד דולר, בעוד שהייצוא של האיחוד האמירויות לאוסטרליה היה 1.9 מיליארד דולר (כשרובו הוא יבוא נפט גולמי בשווי של 1.7 מיליארד דולר).

ייצוג דיפלומטי

לאוסטרליה יש שגרירות באבו דאבי וקונסוליית כללית בדובאי.
לאיחוד האמירויות הערביות יש שגרירות בקנברה.
אלכסנדר פון הרטמן

קריירה מוקדמת

פון הרטמן נולד ב-11 בדצמבר 1890 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה פרוסית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-94 (תורינגיה ה-5 - הדוכס הגדול של סקסוניה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה נפצע פון הרטמן באורח קשה, ולקראת סופה הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון הרטמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1931 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1933 מונה לקצין קישור עבור הצי בהמבורג. בשנת 1934 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-37, ובשנת 1937 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-37.

מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה על צרפת לחם פון הרטמן עם הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-6, וב-28 במרץ 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-71. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה עמה בקרב אומן ובקרב קייב. במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית והשתתפה עמה בקרב סטלינגרד, וב-8 באוקטובר 1942 קיבל פון הרטמן על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. כשהחלו הכוחות הגרמנים בסטלינגרד לקרוס, אמר פון הרטמן כי לא יתאבד אך ימות בקרב, ואכן ב-26 בינואר 1943 נהרג פון הרטמן מפגיעת צלף, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
אורנה עוזיאל

ביוגרפיה

עוזיאל התאמנה בקבוצת הפועל רמת גן.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1977 זכתה עוזיאל במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.78 מטר, לפני מיה קלה בנצור (5.68 מטר) וסיגל קשת מאס"א תל אביב שקבעה שיא ישראלי חדש לנערות גילאי 14 של 5.66 מטר. 
במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-11 שנערכו ברמת גן במאי 1979 זכתה עוזיאל במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 6.13 מטר. היא ניתרה למרחק זה פעמיים והייתה קרובה לשיא הישראלי בן ה-8 שנים של אסתר רוט-שחמורוב בס"מ אחד (6.14 מטר), במדליית זהב זכתה אלופת הבלקן דואינה אנטון מרומניה (6.41 מטר) ובמדליית ארד זכתה איירן שולרוף (מלק) מישראל שקבעה שיא אישי חדש של 5.89 מטר. הייתה זו התוצאה החמישית בטיבה באותה שנה באסיה.
אוטובאן

אָאוּטוֹבָּאן (בגרמנית: Autobahn) היא מערכת הכבישים המהירים הפדרלית של גרמניה. השם הרשמי של מערכת הכבישים הוא "בונדסאוטובאן" (Bundesautobahn) שמשמעותו "כביש מהיר פדרלי".
סלילת האוטובאן הראשון, בין קלן ובון, החלה בשנת 1929, והכביש נחנך בשנת 1932. בשנת 2013 אורכם הכולל של הכבישים, שנפרשו בכל רחבי גרמניה, היה 12,879 קילומטרים.
הדרך המהירה פותחה משמעותית בגרמניה הנאצית. אומנם ההמצאה היא לא נאצית ועוד ברפובליקת וויימאר נסלל כביש מהיר ראשון, אבל מרגע שעלו לשלטון, היטלר ויועציו הורו על סלילה של דרכים מהירות בהיקפים אדירים. אלה נתנו עבודה להמוני מובטלים והיו חלק מהדרך שבה זכו הנאצים להערצת ההמונים. המשטר הנאצי קרא להם אז "כבישי הפיהרר" והם תוארו בפוסטרים ככבישים אל הנצח. 
באוטובאן אין הגבלה פדרלית למהירות הנסיעה, אך יש הגבלות מקומיות באזורים עירוניים, ובקטעי כביש באיכות נמוכה או מועדים לתאונות. עם זאת, קיימת המלצה שלא לעבור את המהירות של 130 קמ"ש. לכל מדינה ממדינות גרמניה נתונה סמכות לקבוע הגבלת מהירות בקטעי האוטובאן שבשטחה, אך מרבית המדינות לא עשו זאת. בשנת 2008 קבעה מדינת ברמן הגבלת מהירות של 120 קמ"ש בקטעי האוטובאן שבשטחה. בשנה זו, על פי ההערכה, ב-52% מהכבישים הייתה רק מגבלת מהירות מומלצת, ב-15% מהכבישים הייתה הגבלת מהירות זמנית, וב-33% הייתה הגבלת מהירות קבועה.
ג'ורג' הרון

ג'ורג' הרון 1880–1963, (שם מלא: סר ג'ורג' ויקהם הרון, ב-אנגלית: George Wykeham Heron) היה רופא כירורג בריטי, מנהל מחלקת הבריאות בממשל המנדט הבריטי בפלשתינה (ארץ ישראל) (ב-אנגלית: "Director of Medical Services in Palestine"), בין השנים 1920–1946 בדרגת קולונל, היה כפוף ל-נציב העליון (תפקיד המקביל כיום למנכ"ל משרד הבריאות),

ביוגרפיה

הרון נולד בבריטניה, למד רפואה והתמחה ב-כירורגיה.
בשנת 1905 התגייס הרון לחיל הרפואה המלכותי.
בין השנים 1908–1915 שירת הרון ב-מצרים בכוחות הרפואה המלכותים ("Royal Army Medical Corps" )
ב-1919 הועלה הרון לדרגת קולונל
ב-1920 מונה למנהל מחלקת הבריאות בממשל הבריטי בארץ-ישראל, תפקיד אותה מילא עד שנת 1946
הרון אשר היה כפוף לנציב העליון שירת תחת מספר נציבים: לורד הרברט סמואל (בתפקיד בין השנים 1920–1925), לורד הרברט פלומר (בתפקיד בין השנים 1925–1928), סר ג'ון צ'נסלור (בתפקיד בין השנים 1928–1931), סר ארתור ווקופ (בתפקיד בין השנים 1931–1988) ו- הרולד מקמייקל (בתפקיד בין השנים 1938–1944)
עם סיום תפקידו הוענק להרון תואר אבירות "Sir" מ-המלך ג'ורג' השישי מלך הממלכה המאוחדת.
תאריו של ד"ר הרון: O.B.E., C.M.G., C.B.E., D.S.O., M.R.C.S.,. L.R.C.P ,Colonel Sir George Wykeham Heron
הרון נפטר בשנת 1963 בבריטניה

משפחה

הרון היה נשוי ל-ליידי אליס (Elsie) (1883-1962). בתו "Elizabeth Joyce Heron" נולדה ב-6 בנובמבר 1916 ב-פורט סעיד, מצרים
עמית הורסקי

עמית הורסקי (נולד ב-4 במרץ 1975) הוא איש תקשורת, שדר, מגיש ועורך ספורט. מייסד ומנהל 'קול הספורט' - הכשרה למקצועות התקשורת. שדר בערוץ הספורט.
הורסקי החל את דרכו המקצועית בשנת 1993 ככתב בעיתון חדשות. בהמשך ערך את מדורי הספורט של שתי ערים וערים מרשת שוקן. בשנת 2000 מונה לעורך במדור הספורט היומי של מעריב ומדור הספורט של המקומון זמן מקומי.
את דרכו בתקשורת האלקטרונית החל ב-1995 כשדר ברדיו ללא הפסקה (103FM). ב- 1997 עבר לשדר בקול ישראל בתוכניות שירים ושערים ו'אחד על אחד'. הורסקי הגיש תוכנית ספורט יומית ב'רדיו לב המדינה' (91FM) ותוכנית ספורט שבועית ב'רדיוס' (100FM). 
בשנת 2002 עבר הורסקי לערוץ 1 של הטלוויזיה הישראלית בו שימש כשדר הספורט הראשי, מגיש, עורך ובמאי כתבות.
בנובמבר 2016 פרש מרשות השידור והצטרף ל'כאן' - תאגיד השידור הישראלי, ושידר את משחקי הפועל ירושלים ביורוקאפ בערוץ 20.
בשנת 2013 הקים הורסקי את 'קול הספורט' - קורסים מקצועיים להכשרת שדרים וכתבי ספורט שמתקיימים בבית ציוני אמריקה בת"א.
בין שידוריו הבולטים בערוץ הראשון: יורו 2004 ויורו 2016, מכבי תל אביב ביורוליג, אליפויות עולם באתלטיקה, אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ואולימפיאדת לונדון 2012, מונדיאל 2010 ומונדיאל 2014, ליגת העל בכדורגל ומשחקי נבחרת ישראל בכדורסל ובכדורגל.
קלי רתרפורד

ביוגרפיה

רתרפורד נולדה באליזבטאון, קנטקי. אמה, אן אדוארד, דוגמנית וסופרת, התגרשה מאביה של רתרפורד. היא הבכורה מבין ארבעה ילדים.

קריירה

קריירת המשחק של רתרפורד החלה ב-1989, כאשר הופיעה כשנתיים בתפקיד קבוע בסדרה "ג'נריישן", בה גילמה את סטפני "סאם" וידמור. ב-1992 גילמה את ג'ודי אוון, בעונה השנייה של הסדרה "הומפרונט". מ-1996 שיחקה במלרוז פלייס כמייגן לואיס, מהעונה החמישית ועד השביעית.
בשנת 2000 הופיעה בתפקיד קטן בסרט האימה "צעקה 3". בשנים 2005–2006 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "הפנטגון". החל משנת 2007, רתרפורד משחקת בסדרת הטלוויזיה המצליחה "אחת שיודעת", כלילי ואן דר וודסון, כאימם של סרינה ואריק.

חיים אישיים

רתרפורד הייתה נשואה בין השנים 2001–2002 לקרלוס טראגנו. היא נישאה לבעלה השני, איש העסקים הגרמני דניאל גירשט, באוגוסט 2006. בנם הראשון נולד ב-18 באוקטובר 2006, ובתם נולדה ב-8 ביוני 2009. הם התגרשו ב-30 בדצמבר 2008, בזמן שהייתה בהיריון עם בתם.
מחמל"י

מחמל"י - מרכז חקר, מידע וסיוע ליונקים ימיים בישראל היא עמותה המוקדשת לשימור אוכלוסיות היונקים הימיים והסביבה הימית לחופי ישראל באמצעות מחקר, חינוך, העלאת מודעות ציבורית וקידום חקיקה.
מחמל"י נוסדה בשנת 1994 כ-יד ליונק הימי, נרשמה כעמותה בתחילת 1995 ושינתה את שמה לשם הנוכחי בשנת 2000. מחמל"י פועלת כיום במכמורת והיא היחידה מסוגה במזרח-התיכון. המרכז פועל בחסות המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי, באוניברסיטת חיפה.
ואדי א-נטוף

ואדי א-נטוף הוא עמק השוכן ליד שכונת תל ציון שביישוב כוכב יעקב. בתחתית העמק בחלקו הדרומי שוכן נחל אכזב והוא ניכר על ידי הצמחייה לאורך התוואי שלו.

תוואי הואדי

מבנה הוואדי הוא זרוע היוצאת מנחל מכמש מצפון למתחם הקטן של מחצבות טריפי, עוברת בדרום תל ציון מצפון למתחם הגדול של המחצבות, ומתפצלת בתבנית מזלג לשלוש שלוחות: ממזרח לשכונה, בנקודת האמצע של דרום השכונה, וממערבה לה. ממערב לשלוחה המערבית שוכן הכפר עקב שבתוכו כביש 60 הישן. באמצע הוואדי יש נביעת מים הנקראת עין א-נטוף. כשיש מים בוואדי המים זורמים מזרחה אל נחל מכמש בשל הפרשי הגבהים של כ-700 מ"ר מעל פני הים במערבו וכ-500 במזרחו. אורך הקטע הדרומי בוואדי הוא כ-3 ק"מ ושתי זרועות המזרחיות-צפוניות הן כל אחת באורך של כ-0.5 ק"מ.
ג'סיקה קאפשו

ביוגרפיה

קאפשו נולדה בקולומביה, מיזורי, שבארצות הברית, והיא בתם של השחקנית והמפיקה קייט קאפשו ושל רוברט קאפשו, מנהל עסקים ושיווק ובנוסף מנהל בית ספר תיכון.
קאפשו למדה בתיכון בהרווארד ווסטלייק וסיימה תואר ראשון באוניברסיטת בראון באנגלית. לאחר מכן למדה שיעורי משחק באקדמיה המלכותית לאמנויות הדרמה בלונדון.

קריירה

בשנת 1999 גילמה את דודה ג'ורדן בסיטקום "איש מוזר" ברשת ABC. 
בשנת 2009 הפכה לדמות קבועה בדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" של רשת ABC, שם היא מגלמת את ד"ר אריזונה רובינס, ראש המחלקה לניתוחי ילדים לשעבר ומנתחת ילדים ועוברים.

חיים אישיים

קאפשו נשואה לכריסטופר גאוויגן. לזוג ארבעה ילדים.