google/wiki40b huggingface dataset:
מיוריאל ספארק

דיים מיוריאל ספארק (באנגלית: Muriel Spark;‏ 1 בפברואר 1918 - 13 באפריל 2006) הייתה סופרת סקוטית עטורת פרסים. בשנת 2008 דורגה במקום השמיני ברשימת "50 הסופרים הבריטיים הגדולים ביותר מאז 1945" של הטיימס.

ביוגרפיה

ספארק נולדה באדינבורו בשם מיוריאל שרה קאמברג, בתם של שרה אליזבת מוד, מורה למוזיקה ולאנגלית, וברנרד קאמברג, מהנדס יהודי. אמה הייתה פרסביטריאנית, וכך גם חונכה ספארק. היא התחנכה בבית ספר לבנות של ג'יימס גילספי בין השנים 1923–1935. בגיל 14 זכתה בפרס ראשון בתחרות שירה לציון מאה שנים למותו של וולטר סקוט. בין השנים 1934–1935 עברה קורס בכתיבה במכללת הריוט-וואט. למשך תקופה קצרה לימדה אנגלית ולאחר מכן עבדה כמזכירה בחנות כלבו.
ב-3 בספטמבר 1937 נישאה לסידני אוסוולד ספארק, ועברה איתו לרודזיה (זימבבואה). בשנת 1938 נולד בנם רובין. לאחר תקופה קצרה יחסיה עם בעלה התדרדרו, בשנת 1940 היא עזבה את בעלה ובנה ובתחילת 1944 שבה לבריטניה והתגוררה ב"מועדון הלנה" בלונדון. שנים מאוחר יותר המועדון היווה השראה לאחד מסיפוריה. בתקופה הזו ספארק שירתה במודיעין הבריטי עד לשוך מלחמת העולם השנייה. בנוסף, היא פירנסה את בנה באופן קבוע, והוא שב לאנגליה, תחילה עם אביו ולבסוף גדל אצל סבו וסבתו, מצד אמו.

קריירת הכתיבה

ספארק החלה לכתוב לאחר המלחמה תחת שמה מהנישואין. תחילה כתבה שירה וביקורת ספרות. בשנת 1947 הפכה לעורכת המגזין "Poetry Review" (ביקורת שירה). בשנת 1953 הוטבלה בכנסייה האנגליקנית ובשנת 1954 הצטרפה לכנסייה הקתולית; הצטרפותה הייתה מכרעת, לטענתה, בהפיכתה לסופרת.
בין השנים 1955–1965 היא התגוררה בדירת חדר ברחוב בולדווין קרסנט בקמברוול בדרום מזרח לונדון. בשנת 1957 יצא לאור רומנה הראשון, "The Comforters", שעסק בדת הקתולית ובהמרה לקתוליות. עם זאת, הנושא העיקרי סבב סביב אישה צעירה שהופכת להיות מודעת לכך שהיא דמות ברומן.
ספארק חייתה בניו יורק במשך מספר שנים, ולאחר מכן עברה לרומא. בשנת 1968 פגשה את האמנית והפסלת פנלופה ג'רדין. יחד הן התיישבו בטוסקנה, ובשנת 2005 זכתה שם ספארק לאזרחות כבוד.
ספריה של ספארק הושפעו ישירות ממקרים בחייה. רומנה השלישי "ממנטו מורי", עסק בילדותה, בה גילתה על זקנה וחולשה אנושית באופן ישיר בזמן שטיפלה בסבתה הגוססת. במרכז הרומן אנשים מבוגרים שבזה אחר זה מקבלים שיחת טלפון מסתורית עם מסר פשוט: "זכור, אתה חייב למות", הרומן מתמודד עם המוות אליו נחשפה בילדותה.
בין ספריה של מיוריאל, "אביבה של מיס ברודי" הוא המשפיע ביותר שעובד לבמה ולקולנוע. בשנת 1969 הופק הסרט האביב של מיס ברודי שבו זכתה מגי סמית' בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על גילום דמותה של ג'ין ברודי. השחקנית ונסה רדגרייב גילמה את הדמות בתיאטרון בלונדון ב-1966.
ספארק זכתה במספר פרסים, בהם פרס הספרות ע"ש דייוויד כהן בשנת 1997, והוענק לה תואר גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית בשנת 1993.
ספארק נפטרה בביתה בטוסקנה באפריל 2006 והיא בת 88.
M47 פטון

רקע

מקורו של ה-M47 ב-M46 פטון. מכוון שמלכתחילה היה ברור שה-M46 הוא פתרון זמני, הוחלט על פיתוח טנק שיחליף אותו עוד לפני כניסתו לשירות. כתוצאה ממלחמת קוריאה הפך תהליך התכנון לדחוף, ועל כן הפך בסופו של דבר גם ה-M47 למגשר פער והיה בשירות זמן קצר לפני שהוחלף. בשנת 1952 נכנס הטנק לשירות, ומחליפו נכנס לשירות רק שנה לאחר מכן. למרות זאת, ה-M47 היה עוד חוליה בפיתוח סדרת הפטון, שדגמיה המאוחרים, M48 ו-M60, הם מהנפוצים והחשובים בעולם עד היום.

M47

M47 היה למעשה שדרוג נוסף של M26 פרשינג. תובת הטנק הייתה כמעט זהה לזו של ה-M26/M46, עם שינוי בזווית של חזית התובה ושינוי בקוטר טבעת הצריח. השינוי בטבעת הצריח נעשה כדי לאפשר את החלפת הצריח בצריח חדש, שתוכנן באופן ממוגן ונוח יותר. החימוש העיקרי היה תותח 90 מילימטר, שאליו נוסף מד טווח אופטי. השריון היה דומה לשריון הפרשינג - 115 מילימטר במקומות העבים. הטנק היה הטנק הבינוני האחרון שנבנה בארצות הברית והיו לו 5 אנשי צוות. משקל הטנק היה 46 טון, אך למרות העלייה במשקל (יחסית לקודמיו), לא הייתה נפילה בביצועים הודות למנוע הבנזין המשופר שהפיק 810 כ"ס. הבעיה העיקרית של הטנק הייתה טווח הפעולה הקצר - 150 ק"מ.

הטנק בלחימה

ה-M47 לא שימש את ארצות הברית ללחימה, ולמעשה אין יכולת להעריך את ביצועיו מול הטנקים הסובייטים של התקופה, שכן הוא מעולם לא ניצב מולם בשימוש כח מיומן. הטנק השתתף במלחמות בידי מדינות כגון פקיסטן, איראן, וירדן. למעשה, קרבות הטנקים היחידים שבהם הופעל על ידי כוח ראוי היו במלחמת ששת הימים, כאשר שימש את הירדנים מול צה"ל. בקרבות אלה לא הייתה דרך לבדוק את יעילות הטנק, שכן הירדנים נלחמו מול כח עדיף עליהם ובמצב של עליונות אווירית של היריב הישראלי. ה-M47 גם שימש את הצרפתים בכמות קטנה במלחמת סיני ב-1956, אך גם שם לא היה מעורב בלחימה מול יריבים משמעותיים.
בין שתי ערים

ספר ראשון : השב לחיים

בשנת 1775 נוסע ג'ארוויס לורי לדובר לפגוש אשה צעירה בשם לוסי מנט. בפגישתם הוא מספר לה שאביה, דוקטור מאנט שנחשב בעיניה למת, עודו בחיים ושהוא מוחזק במאסר בפריז זה שמונה עשרה שנה. לאחרונה שוחרר דוקטור מאנט מן הכלא על ידי שלטונות צרפת. ידיעות אלה מטרידות מאוד את לוסי, מר לורי מנסה לנחם אותה, אבל זו בת לווייתה מיס פרוס הדואגת לשלומה של לוסי ומצליחה להרגיע אותה.
בסן אנטואן, פרוור בפריז, נבקעת חבית יין ותוכנה נשפך ארצה. התושבים העניים קופצים על המציאה ושותים בצהלה את היין מהרצפה. דפארז', בעל חנות יינות ומנהיג קבוצת מהפכנים, מסתכל בתיעוב על האנשים המשפילים עצמם עבור מעט יין. אחר כך הוא חוזר לחנותו שלו ומשוחח עם חבריו המהפכנים הפונים זה אל זה בשם ז'אק.
מר לורי ולוסי מגיעים לפריז, ודפארז' לוקח אותם לדירה בה נמצא דוקטור מנט. הוא יושב כל היום בחדר חשוך ומייצר נעליים כפי שעשה כל השנים בכלא. לוסי לוקחת את אביה איתה לאנגליה.

טלוויזיה

ב-1980 הופק סרט טלוויזיה "בין שתי ערים" בכיכובו של כריס סרנדון ששיחק בתפקיד כפול של דארני וסידני קרטון.
מיני סדרה טלוויזיונית בהפקת חברת "גרנדה טלוויז'ן" הופקה ב-1989. בתפקיד הראשי שיחק ג'יימס וילבי, אנה מאסי הופיעה בתפקיד מיס פרוס והשחקן הוותיק ג'ון מילס גילם את דמותו של ג'רוויס לורי.
בשנת 1970 הוצג בפרק של "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" מערכון הכולל סצנה מתוך "בין שתי ערים" המסופר עבור תוכים.
פרק בסדרת הטלוויזיה לילדים "בעצם כלב" הוקדש לרומן "בין שתי ערים".

תיאטרון

הוצגו שלושה מחזות זמר המבוססים על הרומן.
"סיפורן של שתי ערים" עיבוד מוזיקלי לרומן של ג'יל סנטוריילו הועלה בסרסוטה, פלורידה ב-2007 בכיכובם של ג'יימס ברבור וג'סיקה ראש. המחזמר תוכנן לעלות בברודוויי באוגוסט 2008.
ב-2006 כתבו הווארד גודאול וג'ואנה ריד מחזה מוזיקלי המבוסס על הרומן. עיקר העלילה והדמויות נלקחו מתוך הרומן אך עלילתו מתרחשת בתקופת המהפכה הרוסית.
עיבוד מוזיקלי נוסף לרומן נעשה ביפן על ידי להקת טאקארצוקה רוויו, להקת אופרה נשית. ההפקה הראשונה נעשתה ב-1984 והשנייה בשנת 2003.

ספרי המשך

רומן מאת הסופרת האמריקאית סוזן אליין A Far Better Rest ("מנוחה טובה יותר") המתאר את העלילה מנקודת מבטו של סידני קרטון, יצא לאור בארצות הברית ב-2000.
"אוורמונד", רומן מאת דיאן מייר המתאר את קורותיהם של לוסי וצ'ארלס וילדיהם בתקופה שאחרי המהפכה הצרפתית, פורסם בארצות הברית ב-2005.
בהוצאת ספרי פינגווין הוציאו לאור גרסאות קלות יותר לקריאה של "בין שתי ערים", עבור הלומדים אנגלית כשפה זרה.
Elephant

רקע

קווין פארקר, סולן הלהקה, מסביר:
"Elephant" הוא למעשה אחד השירים הוותיקים ביותר שלנו, והא פשוט היה בהמתנה כל הזמן. אני לא בטוח למה אף אף פעם לא הקלטנו את זה. ניגנו את זה באחת מבדיקות הסאונד לילה אחד וכולם בלהקה היו כאילו 'אנחנו פשוט חייבים לשים את זה באלבום', וכך עשינו.
"Elephant" מציג את הצד הבלוזי יותר של טיים אימפלה, שנשמע בעיקר במיני-אלבום שלהם, ש-Elephant" נכתב בערך בזמנו.
פשדבוז'

תולדות היישוב

פשדבוז' נזכרת לראשונה בשנת 1145, כיישוב בבעלות מנזר, ובשנת 1370 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1638 פגעה בעיירה שריפה גדולה, ובשנת 1660 הוחרבה בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 הייתה העיירה ליישוב גבול בין שטחי פרוסיה ואוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית. במהלך המאה ה-19 הפכה העיירה למוקד תעשייה אזורי.

יהודי פשדבוז'

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מסוף המאה ה-16.
מרבני העיירה היה ר' נתן נטע אייבשיץ - בן אחיו של ר' יהונתן אייבשיץ.
מתחילת המאה ה-19 הפכה העיירה למרכז חסידי חשוב. פה נולד ר' יעקב יצחק מפשיסחה ("היהודי הקדוש") לאביו ר' אשר שהיה מגיד בעיירה. בעיירה נוסדה חסידות פשדבורז' על ידי ר' ישעיה מפשדבוז', שנולד בשנת תקי"ח (1758). הוא שימש כאדמו"ר בעיירה החל מפטירת רבו ("החוזה מלובלין") בשנת תקע"ה (1815). החסידות התקיימה עד ימי השואה. 
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,500 יהודים מתוך כ-5,800 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ונותרו בה כ-2,800 יהודים. עם כניסת הגרמנים אליה, רצחו בה יהודים באופן אקראי, וחטפו גברים יהודים לעבודות כפייה שכללו בניית גשר על הפיליצה וחציבת אבנים. 
בתחילת 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו בשלהי 1941. עם הגעת פליטים יהודים לגטו, הגיע מספר יושביו באביב 1942 לכ-4,300 איש.
ב-9 באוקטובר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבעיירה לגטו ראדומסק, ומשם שולחו כעבור יומיים למחנה ההשמדה טרבלינקה. את בית העלמין היהודי בעיירה הרסו הגרמנים, וריצפו במצבותיו את מדרכות היישוב.
לאחר השואה שבו לעיירה 9 יהודים, ששרדו את המלחמה במקומות מסתור. כולם נרצחו כעבור זמן מה בידי פולנים לאומנים, ובכך באה כליה מוחלטת על היישוב היהודי בעיירה.
סינג סינג

מתקן הענישה סינג סינג (Sing Sing Correctional Facility) הוא בית סוהר בכפר אוסינינג שבמדינת ניו יורק. הוא נמצא במחוז ווסטצ'סטר, במרחק של כ-60 ק"מ מצפון לעיר ניו יורק. שמו בא לו מהשם המקורי של הכפר אוסינינג.
בית סוהר זה היה השלישי שנבנה במדינת ניו יורק, כאשר בית המחוקקים של המדינה הקצה, בשנת 1825, סך של $20,100 כדי לרכוש את מחצבת Silver Mine Farm, ששטחה 0.5 ק"מ² בערך. בית הסוהר היה אמור לממן את עצמו ולא להזדקק לתמיכה מכספי משלם המיסים.
אלאם לינדס (Elam Lynds), מפקד בית הסוהר אובורן (Auburn, בית הסוהר השני של מדינת ניו יורק) לקח 100 אסירים לאתר והם בנו את בית הסוהר החדש. מפקדים מפורסמים נוספים של בית הסוהר מלבד לינדס היו Lewis E. Lawes ו-Thomas Mott Osborne. לאוואס הצליח לנקות את בית הסוהר מהשערוריות שדבקו בו, והצליח לדכא את האלימות שפשטה בו. עם זאת, גם בימיו האפלים ביותר, התנאים בסינג סינג לא היו חמורים כמו במתקני כליאה בדרום כגון פארצ'מן (Parchman, מיסיסיפי) או מתקן המעצר של לואיזינה באנגולה.
סרטי גנגסטרים סייעו להפוך את בית הסוהר לאגדה גם מעבר לגבולות המדינה, ביניהם 'The Big House' (1930) 'Castle on the Hudson' (1940), ו-'20,000 years in Sing Sing' (1932) - המבוסס על ספרו של המפקד לאוואס.
האריס א. סמילר (Harris A. Smiler) היה האדם הראשון שהוצא להורג בכיסא חשמלי בסינג סינג, ב-7 ביולי 1891. מאז 1914 השתמשו אך ורק בכיסא החשמלי בסינג סינג. ההוצאה להורג האחרונה שבוצעה בסינג סינג בוצעה באוגוסט 1963. מדינת ניו יורק ביטלה את עונש המוות שנתיים מאוחר יותר, אולם החזירה אותו לשימוש בשנת 1995. מאז לא נגזר עונש זה על אף אדם במדינה.
ב-8 בינואר 1983 פרצה מרידה בקרב מעל 600 אסירים באגף B, שלקחו 17 סוהרים כבני ערובה. המרד הסתיים לאחר 53 שעות. כיום כלואים בסינג סינג מעל 2,000 אסירים. ישנן תוכניות להפוך את האגף המקורי משנת 1825, שעדיין עומד על תילו, למוזיאון.
אליפות וימבלדון

היסטוריה

הטורניר נערך לראשונה תחת חסות 'המועדון הכל-אנגלי לטניס חמר וקרוקט' בשנת 1877 במקום שונה מהמקום בו הוא מתקיים כיום, והתחרות היחידה בו הייתה גברים יחידים. בשנת 1884 נוספו גם משחקי נשים יחידות וזוגות גברים. משחקי זוגות נשים וזוגות מעורבים התווספו רק בשנת 1913. התחרות עברה למיקום הנוכחי שלה בשנת 1922 ומאז היא נערכת שם. הבריטים גאים מאוד בטורניר, ולראשונה משנת 1936 זכה הבריטי אנדי מארי בטורניר שנערך בשנת 2013.
הישראלי היחיד שזכה באליפות וימבלדון הוא אנדי רם, שזכה ב-2006 במשותף עם הטניסאית הרוסייה ורה זבונרבה בתחרות הזוגות המעורבים, לאחר ניצחון בגמר על בוב בריאן וונוס ויליאמס האמריקאים.
בגמר וימבלדון 2009 פגש רוג'ר פדרר את אנדי רודיק. פדרר זכה בטורניר לאחר ניצחון במערכה החמישית בתוצאה 14:16, ובכך הפך לשיאן הזכיות בטורנירי הגראנד סלאם.
בסיבוב הראשון של טורניר 2010 גבר האמריקאי ג'ון איסנר על הצרפתי ניקולאס מאהו לאחר ניצחון במערכה החמישית 68–70. משחק זה היה המשחק הארוך ביותר בתולדות הענף - הוא נמשך 11 שעות וחמש דקות ונפרש על פני 3 ימים.

המסורת של וימבלדון

לווימבלדון ישנן מסורות רבות המבדילות אותו משאר טורנירי הגראנד סלאם. צבעי הטורניר הם סגול וירוק. הטורניר מתחיל ביום שני שבין 20 ו-30 ביוני ונמשך שבועיים, כאשר יום א' האמצעי הוא יום מנוחה לשחקנים ולמארגנים. 3 פעמים (לאחרונה ב-2004) נאלצו מארגני הטורניר לבטל את יום המנוחה ולשחק גם בו בשל גשמים רבים שגרמו לעיכוב המשחקים. בשבוע הראשון לטורניר משוחקים השלבים המוקדמים (3 סיבובים בתחרויות היחידים) ובשבוע השני השלבים משמינית הגמר עד הגמר.
בווימבלדון הגברים מכונים "ג'נטלמן" והנשים "ליידיז", ולנשים מצמידים את הכינוי "מיס" או "מיסיז". בעבר השחקנים והשחקניות היו חייבים לקוד קידה בהיכנסם למגרש המרכזי ובצאתם ממנו. המסורת הזו בוטלה ב-2003 ושמורה רק למקרים נדירים כאשר המלכה או נסיך ויילס נוכחים במגרש.
הגברים הזוכים בתחרות מקבלים גביע כסף גדול והנשים מקבלות צלחת כסף רחבה. בנוסף מקבלים המנצחים גם פרסים כספיים גדולים. החל משנת 2007 החליטו מארגני הטורניר להשוות את סכומי הזכייה בין הגברים לנשים.
כל שחקני הטניס בווימבלדון מחויבים ללבוש ביגוד בצבע לבן אחיד.
תזמורת פריז

תולדות התזמורת

בשנת 1967, בהמשך להתפרקות תזמורת הקונסרבטואר (Orchestre de la Société des Concerts du Conservatoire)
חברו יחד אנדרה מאלרו, שר התרבות, ומנהלו המוזיקלי, מרסל לנדובסקי, להזמין את המנצח שארל מינש 
להקים תזמורת חדשה בפריז. אלא שמינש הלך לעולמו ב-1968. הרברט פון קאראיין, לא פחות, נשכר אז למלא את החלל כיועץ מוזיקלי (1969 - 1971). כריסטוף פון דוהנאני היה יועץ אמנותי בתקופת ביניים נוספת, 1998 - 2000.
בשנת 1998 קנה משקיע פרטי את אולם פלייל, משכן התזמורת ואולם הקונצרטים הגדול היחיד בפריז, לקראת סגירתו והתזמורת נאלצה להתפנות. היא החלה את תקופת ישיבתה הנוכחית בתיאטרון מוגאדור בשנת 2002. ואולם, עכשיו נקבע מועד לחזרתה של תזמורת פריז אל אולם פלייל, שעבר שינויים ויש לקוות, גם שיפורים, בספטמבר 2006.
פרנק מרשל

אליפות ארצות הברית

מרשל נולד בניו יורק וחי בשנות נעוריו במונטריאול שבקנדה. בגיל 10 החל לשחק שחמט וב-1890 כבר היה אחד מהשחקנים החזקים במונטריאול. באליפות ארצות הברית זכה לראשונה ב-1904 אולם סירב לקבל את התואר משום שהאלוף המכהן, הרי נלסון פילסבורי, לא התחרה בטורניר. הוא חזר על סירובו גם לאחר מותו של פילסברי ב-1906 וקיבל לבסוף את התואר ב-1909 רק לאחר שזכה מחדש באליפות.
ב-1936, לאחר שהחזיק בתואר אלוף ארצות הברית במשך 29 שנים, ויתר מרשל על התואר לטובת הזוכה בתחרות שנערכה לשם כך, שמואל רשבסקי. התחרות אורגנה על ידי איגוד השחמט האמריקאי ומועדון השחמט על שם מרשל תרם את גביע הניצחון.

התמודדות על תואר אלוף העולם

בשנת -1904 השתתף עמנואל לסקר בתחרות שבה זכה רק במקום השני, כאשר מרשל הקדים אותו.
בעקבות תוצאה זו נערך דו-קרב בין השניים בשנת 1907 ולסקר הביס את מרשל 11.5-3.5.

איתור כשרונו של קפבלנקה

ב-1909 הובס במפתיע בדו-קרב מול קובני צעיר בשם חוזה ראול קפבלנקה. תוצאת הדו-קרב הייתה 8 הפסדים למרשל, ניצחון בודד ו-14 תוצאות תיקו. מרשל היטיב לזהות את הכשרון של יריבו, והתעקש על מתן היתר לקפבלנקה להשתתף בטורניר החזק והאקסקלוסיבי שנערך בסן סבסטיאן, 1911. בתחרות זו השתתפו רק אמנים מהדרג הראשון שכבר זכו בעבר בתחרות משמעותית. קפבלנקה נכלל חרף מחאות אמנים אחרים. כל הספקות לגבי הצדקת השתתפותו של קפבלנקה התפוגגו כאשר זכה קפבלנקה בטורניר לפני כל הצמרת העולמית. כעשור לאחר מכן, היה זה קפבלנקה שניצח את לסקר וירש את תוארו העולמי.
ב-1914 היה מרשל אחד מחמישה השחקנים שקיבלו את התואר רב-אמן מהצאר ניקולאי השני בסנקט פטרבורג. יתר ארבעת האחרים שזכו לכבוד הרם היו לסקר, קפבלנקה, אלכסנדר אלכין וזיגברט טאראש. כשנה לאחר מכן ייסד את מועדון השחמט הנושא את שמו, שפועל בניו יורק מאז.

ספריו של מרשל

מרשל כתב שני ספרים ידועים: "חמישים שנות השחמט שלי" מספר ISBN 1-84382-053-6, ויחד עם אנדי סולטיס "אלוף ארצות הברית בשחמט: ביוגרפיה עם 220 משחקים" משנת 1994. מספר ISBN 0-89950-887-1.
ניק ואל

קורות חייה

ואל (שכינוי ילדותה היה "ביבטה") נולדה באוסלו שבנורווגיה. היא הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדיהם של וילהלם ברנהופט ניקולאיסן, קצין צבא, ואשתו אנה הורן. היא גדלה בחלק של אוסלו הידוע בשם הומאנסביין . עקב מחלה פסיכוסומטית השלימה בביתה את שנת לימודיה הראשונה בגימנסיה.
ואל למדה באוניברסיטת אוסלו, הפכה לפעילה פוליטית סוציאליסטית וסיימה את לימודי הרפואה בשנת 1930. היא הייתה קשורה לתנועת Mot Dag , שהייתה חלק מהמפלגה הקומוניסטית הנורווגית , ועבדה בתור עורכת כתב העת Æsculap. את עמדותיה הפוליטיות פיתחה בעודה סטודנטית, ואלה קשרוה למטרות חברתיות בקשר שנמשך כל חייה - בעיקר מטרות ששרתו צורכי ילדים, נוער ונשים.
עקבה רגישויותיה הנפשיות עברה ואל פסיכואנליזה בנורווגיה בעודה סטודנטית. בשנת 1927 נישאה לסופר סיגורד הול .

בגרמניה הנאצית

ואל המשיכה בטיפולי פסיכואנליזה בברלין כסטודנטית, ובשנים 1933 ו-1934 התקבלה כחברה בעמותות הפסיכואנליטיות הגרמנית, הדנית והנורווגית. בשנת 1936 התגרשה ובשנת 1937 נישאה לווסל ואל (Wessel Waal) ואימצה את שם משפחתו.
בברלין יצרה ואל קשר עם וילהלם רייך והתלוותה אליו כשברח מרדיפות הנאצים לנורווגיה.

שובה לנורווגיה וקורותיה בשנות מלחמת העולם השנייה

בנורווגיה המשיכה ואל לקבל הכשרה מפליט נוסף מהמשטר הנאצי, האוסטרי אוטו פניכל (Otto Fenichel), וכן מרייך. ב-1939 פתחה מרפאה פסיכואנליטית והצטרפה לצוות בית החולים הפסיכיאטרי גאוסטד (Gaustad), שם נשארה חברת צוות עד 1947.
במהלך הכיבוש הגרמני של נורווגיה מ-1940 עד 1945, הפכה ואל פעילה במחתרת ההתנגדות לכיבוש. בין פעילויותיה סייעה בהבטחת בריחתם של ילדים יהודים מאוסלו, ובכך הצילה אותם מגירוש ומוות. היא הייתה פעילה בשירות המודיעין החשאי הנורווגי. באביב 1945 נעצרה לזמן קצר וברחה לשוודיה.

לאחר המלחמה

ואל חידשה את פעילותה המקצועית מיד לאחר המלחמה. היא נשארה בצוות בית החולים הפסיכיאטרי והצטרפה לצוות בית החולים אולבאל (Ullevål). היא עבדה בדנמרק, ארצות הברית, שווייץ וצרפת. היא ביקשה להתמנות כמנהלת במכון החדש לרפואת ילדים ולפסיכולוגיית מתבגרים בריקסהוספיטלט  אך לא התקבלה לתפקיד. בשנת 1951 הוסמכה כפסיכיאטרית והחלה לפעול במכון עצמאי שנקרא "הבית הכחול" ופעל ליד סקילבק . ב-1953 הייתה מהראשונים בנורווגיה שעסקו בתחום הפדיאטריה והפסיכיאטריה של גיל ההתבגרות.
ואל נשארה מנהלת מקצועית של המכון עד מותה בשנת 1960. היא סייעה לנוער עברייני. נולדו לה ולווסל ואל שני ילדים - הפסיכיאטרית הלגה ואל (שגם הייתה הביוגרפית שלה) ופסיכולוג הילדים בריט ואל סקאסליין (Skaslien). בשנת 1951 התגרשה מוואל ונישאה לאלכס הליו (Helju), שבשנת 1954 נהרג בתאונת שיט.
טים אמריקה: משטרת העולם

עלילת הסרט

הסרט מתחיל בסיכול ממוקד הרסני במיוחד המתרחש בפריז, שבמהלכו נהרג אחד מחברי "צוות אמריקה" - יחידת עילית אמריקאית שמטרתה למגר את תופעת הטרור העולמית - בדיוק כשהוא מציע לליסה, אהובתו הבלונדינית והמצודדת, נישואין. האדם שנבחר להחליפו הוא שחקן ברודוויי קל-דעת בשם גארי ג'ונסטון. לאחר לבטים מחליט גארי להצטרף ליחידה המיוחדת, כשתפקידו לכבוש את מקומו בקרב קבוצת טרור הנושאת עימה נשק להשמדה המונית בעזרת כישורי המשחק שלו, ולסכל את תוכניותיהם. הוא עובר ניתוח פלסטי המקנה לפניו חזות ערבית ויוצא למשימה יחד עם שאר חברי היחידה. במהלך המשימה נחשף משולש רומנטי - שרה (הטלפתית של הקבוצה) רוצה את גארי, בעוד ג'ו רוצה את שרה. לאחר השתלשלות עניינים תמוהה במהלכה נחטף גארי על ידי קבוצת הטרוריסטים הערבית עקב עודף יכולת משחק, מחוסל תא הטרור. במהלך חגיגות המסיבה חושף גארי את סודו המצמרר - הריגתו של אחיו הגדול על ידי גורילות בגלל כישורי המשחק שלו - חושפת ליסה כי היא נמשכת אל גארי. לאחר שגארי נשבע לחיי נצח, השניים מקיימים יחסי מין סוערים ולא בטוחים. אך גם אידיליה זו עתידה להתנפץ - מתברר כי המתכנן האמיתי של הפיגוע המסוכל הוא לא אחר מקים ז'ונג איל, נשיא קוריאה הצפונית. מכאן והלאה מסתעפת ומסתבכת העלילה, כשבסופה גארי מוכיח את נאמנותו למדינה ולחופש, כשהוא מפגין יכולות המשחק שמתעלות אפילו על אלו של אלק בולדווין.
אלקנת הצבעים

תיאור הצמח

שורשה של אלקנת הצבעים מעוצה, ותחת קליפתו הוא אדום. גבעוליו הרכים שרועים וגובהו הכללי נע בין 10 ל-40 ס"מ. חלקי הצמח ירוקים מכוסים שערות רכות שבבסיסן נקודה בהירה. הענפים לא מסתעפים. העלים מארכים - התחתונים מחודדים בצידם המחובר לגבעול והעליונים חובקים אותו מעט.
הפריחה בסוף החורף - תחילת האביב. התפרחת מתארכת, הפרחים יוצאים מחיק חפים ירוקים הגדולים מגביעו של הפרח. הגביע משונן בשפתו. הפרחים צינוריים, אורכם כ-10 מ"מ, רוחבם כ-8 מ"מ, צבעם כחול עז או לעיתים רחוקות לבן, ובתחתיתם כתם זהוב. הפרי הוא אגוזית כהה, צרה בחלקה התחתון, מעוגלת ומגובששת בחלקה העליון.
אלקנת הצבעים נפוצה באזור הים תיכוני. בארץ היא צומחת על חולות יציבים באזור החוף, או על אדמות חול-חמרה.
שמו העברי והמדעי, אלקנה, הוא שיבוש של שמו הערבי אל-חנא - על שם הצבע האדום המשמש לחינה שהיו מיצרים משורשיו האדומים. מן הצמח מופקים כיום חומרים המשמשים כחומרי צבע בתעשיית המזון והקוסמטיקה.

שימושים רפואיים לפי מקורות קדומים ובימינו

ברפואה הקלאסית שימשו שורשי הצמח לריפוי כוויות, כיבים מודלקים, צרכת ובעיות בטחול ובמערכת השתן. כן שימשו השורשים מרכיב בתכשיר להפלת עוברים. ברפואה העממית בימינו משמש השורש לריפוי בעיות במערכת העיכול, להורדת נפיחויות ולשיכוך כאבי פרקים ודלקות. לעיתים השורש משמש גם להכנת פתיליות לריפוי דלקות ברחם. בשל צבעו האדום משמש גם לצביעה ולייצור ממתקים.
משה שרון (סופר)

ביוגרפיה

נולד ביקנעם עילית להורים חילוניים: ליוסף - בעל רשת מזנונים בבתי ספר, ורוזי - חשבת שכר בעייריה. למד בפנימיית שטיינברג ובית הספר התיכון "כצנלסון" בכפר סבא במגמות פסיכולוגיה וספרות. בשנות התיכון התיידד עם נערה שלמדה קבלה, ובעקבות כך החל ללמוד את הנושא. בצה"ל שירת כנהג אמבולנס ומפקד מחלקה בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים.
הוא התחתן בגיל 25, והחל לעסוק בכתיבה. בגיל 27 החל תהליך של חזרה בתשובה ולמד אצל הרב מרדכי שיינברגר.
הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה והתנהגות ארגונית מאוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2000–2005 ניהל את מכללת "הנקודה שבלב" בתל אביב. ב-2004 עבר קורס הכשרת מנהלים ומנהיגים במכללת גישות. ב-2005 עבר קורס הנחיית קבוצות במכללת ספיר. ב-2007 עבר קורס אימון אישי במכון מראות אסטרטגיה, וקורס הכשרה להדרכת ODT (אימון והדרכה בחוץ - Out-door Training) במרכז למנהיגות בנאות קדומים. בין השנים 2010–2012 למד כתיבה יוצרת בבית הספר לכתיבה "סדנאות הבית" של אשכול נבו ואורית גידלי. ב-2017 עבר קורס הכשרת מטפלים בדמיון נובע ובNLP.
משנת 2016 מכשיר מאמנים ומטפלים לצד אהרון דרמון במסגרת "טוב ומיטיב" - הכשרת מאמנים ומטפלים ברוח היהדות.
נשוי ואב לארבע, והם מתגוררים במודיעין.

ספריו

בינואר 2013 יצא לאור ספרו הראשון, "אייכה", בהוצאת רימונים. את הספר ערכה יעל שכנאי. זהו רומן המספר את סיפורו של אריאל, הנוטש את ארוסתו שלושה שבועות לפני מועד חתונתו ובורח להודו. שם הוא מתחיל במסע לגילוי עצמי, הכולל גורו מסתורי, מפגשים משמעותיים עם שתי נשים וגם בית חב"ד. בערב השקת הספר השתתפו אשכול נבו, אורית גידלי, יעל שכנאי, ענת לב-אדלר ועוד.
ב אוגוסט 2015 הוציא לאור את הספר "יום ליום" - 365 ציטוטים של חז"ל אותם ליקט, ערך וסידר לפי לוח השנה העברי. הספר כולל הסכמה של הרב מרדכי שיינברגר.
באפריל 2017 יצא לאור ספרו "עשרה נכנסו לפרד"ס", ספר לימוד על יסודות וסודות חכמת הקבלה לפי הרב ברוך אשלג, בהוצאת "ספר טוב".

סדרת הספרים "יהדות - מדריך מעשי"

באפריל 2016 יצא לאור הספר "העולם לא יכול להתקיים בלעדיך" בהוצאת "ספר טוב". הספר עוסק במציאת הייעוד האישי. הספר היה רב מכר, ובינואר 2019 תורגם לאנגלית.
במרץ 2018 יצא לאור הספר "זוגות זוגות" - מדריך מעשי לזוגיות מאושרת בהוצאת "דברי שיר". הספר כולל הקדמה מאת הרב יובל הכהן אשרוב.
באפריל 2019 יצא לאור הספר "נפלאות הכעס" בהוצאת "דברי שיר".
ג'וש ברולין

ביוגרפיה

ברולין נולד בלוס אנג'לס לג'יין קאמרון אגי ושחקן הקולנוע זוכה שני פרסי גלובוס הזהב ג'יימס ברולין.
הוריו של ברולין התגרשו כשהוא היה בן 16. אחר הגירושין התחתן אביו עם השחקנית ברברה סטרייסנד. ברולין האשים את הקולנוע בפרידת הוריו ולכן התעקש שלא להיכנס לעולם המשחק. ואולם, הופעה קצרה בהפקת בית הספר שלו למחזה "חשמלית ושמה תשוקה" החזירה לו את הרצון לשחק.

קריירת משחק

את קריירת המשחק שלו החל ברולין בסדרות טלוויזיה מקומיות. ב-1985 שיחק בסרטו הראשון, "הגוניס". שנה לאחר מכן הופיע בסרט ההרפתקאות "ההחלקה לניצחון".
ברולין בילה מספר שנים על במות תיאטרון ברוצ'סטר. אחד מהתפקידים הבולטים ביותר שגילם הוא ביל "הפראי" היקוק בסדרה "הרוכבים הצעירים".
קריירת המשחק של ברולין מתבססת בעיקר על דמויות משנה ודמויות רעות. ב-1996 שיחק ברולין בקומדיה הרומנטית "מיטה של שושנים" לצידו של כריסטיאן סלייטר. שנה לאחר מכן השתתף בסרט האימה של גיירמו דל טורו "מימיק" ובסרט האימה "משמרת לילה" שכתב סטיבן סודרברג.
ברולין חזר לפעילות ב-1999, לאחר שנתיים, כאשר השתתף בסרט "כנופיה חוקית", ולצידה של השחקנית ריס וית'רספון בסרט "התוכנית".
בשנת 2000 שיחק ברולין במותחן של פול ורהובן "בלתי נראה". ב-2005 שיחק בסרט "סודות בים הכחול" לצד השחקנים ג'סיקה אלבה ופול ווקר. ב-2006 שיחק במותחן "הנערה המתה" לצד השחקניות טוני קולט ובריטני מרפי. 
שנת 2007 הייתה שנת הפריצה של ברולין, עם ההופעה בסרטים "פלאנט טרור" של רוברט רודריגז, "בעמק האלה" לצד השחקן טומי לי ג'ונס, סרטם עטור הפרסים של האחים כהן "ארץ קשוחה" וסרטו של רידלי סקוט "אמריקן גנגסטר".
בשנת 2008 גילם ברולין את הנשיא ה-43 של ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בסרטו של אוליבר סטון "W.‎". בשנת 2009 קיבל ברולין מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט מילק, אולם הפסיד את הפרס להית' לדגר. ושיחק בסרט "נשים מסובכות". בשנת 2010 הופיע בסרטו של וודי אלן "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי", בסרט "אומץ אמיתי" של האחים כהן, ובסרט גיבורי-העל "ג'ונה הקס" לצד ג'ון מלקוביץ' ומייגן פוקס. 
בשנת 2012 גילם ברולין את הסוכן K בצעירותו בסרט "גברים בשחור 3". כמו כן, הוא כיכב בסרט הרימייק של ספייק לי, "שבעה צעדים". בשנת 2013 שיחק בסרט "יחידת גנגסטרים" לצד שון פן, ושיחק בסרט הדרמה של ג'ייסון רייטמן "יום הפועלים". 
בשנת 2014, גילם ברולין את דמותו של תאנוס - הטיטאן המטורף - בסרט "שומרי הגלקסיה". הוא שב לגלם תפקיד זה בסרטים  "הנוקמים: עידן אולטרון" (2015), "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018) והנוקמים: סוף המשחק (2019). באותה שנה השתתף גם בסרטים "סיקאריו", "מידות רעות" ו"אוורסט". ב-2016 הופיע בתפקיד הראשי בסרטם של האחים כהן "יחי הקיסר!". ב-2017 הופיע בתפקיד הראשי בסרט "רק האמיצים". ב-2018 גילם את קייבל ב"דדפול 2". באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט "סיקאריו: הנקמה".

חיים אישיים

ברולין היה נשוי לשחקנית דיאן ליין מאז 2004, עד לגירושיהם ב-2013. לברולין שני ילדים, טרוור מנסור (1988) ואידן (1994) מנישואיו הקודמים לאליס אדר.
ב-2004 קראה אשתו ליין למשטרה לאחר מריבה עם ברולין. והוא נעצר בגין אלימות במשפחה. מקורביהם של הזוג הצהירו שמדובר בסך הכול באי הבנה.
ב-2008 נעצר ברולין פעם נוספת, הפעם עם השחקן ג'פרי רייט ועוד 7 אנשי צוות מהסרט "W.‎", בעקבות תגרה בבר מקומי במדינת לואיזיאנה.