הקונגרס הציוני העולמי הראשון

הקונגרס הציוני העולמי הראשון הוא הכינוס הגדול הראשון של צירי התנועה הציונית והוא ראשון הקונגרסים הציונים העולמיים. הקונגרס התקיים בעיר בזל שבשווייץ בין 29 ל-31 באוגוסט 1897 - א עד ג באלול תרנ"ז. יוזם הקונגרס ומנהיגו היה בנימין זאב הרצל.

היוזמה לקונגרס וארגונו

הקונגרס כונס בעקבות ההתעוררות הלאומית סביב רעיונותיו של בנימין זאב הרצל בעיקר במזרח אירופה (וזאת משום שבאופן כללי מערב אירופה אפשרה ליהודים להיקלט בתוכה), בעקבות פרסום ספרו מדינת היהודים ועקב כישלון ניסיונותיו לגייס בעלי הון יהודים להגשמת הרעיון הציוני. היה זה הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן, שהעמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני. הקונגרס נועד ליצור תשתית שתרכז את התומכים בתוכניותיו של הרצל ותהווה בסיס להרחבת התנועה הציונית מחובבי ציון לעבר תנועה ציונית-מדינית מאורגנת. בכך הוא הציב את המסד לכל המערכות הפוליטיות של התנועה הציונית.
כינוס הקונגרס הציוני העולמי הראשון תוכנן להיות ב-25 באוגוסט 1897, במינכן, אך נתקל בהתנגדות הולכת וגוברת לכינוס מצד רבני המחאה, התנגדות שבאה מחוגים דתיים, אורתודוקסים ורפורמים גם יחד, וגם מחוגים כלליים.
יהודי מינכן התנגדו לקיום הקונגרס בעירם בטענה כי הוא מסכן את ביטחונם, משום שיוטל ספק בפטריוטיות שלהם. עקב כך, העביר הרצל את הקונגרס לבזל שבשווייץ.
הרצל הגיע לבזל ארבעה ימים לפני פתיחת הקונגרס והשתכן במלון שלושת המלכים. כשניגש לבדוק את המשרדים שהעמידה העירייה לרשות הקונגרס, גילה כי הם מוקמו בחנות של חייט. כדי למנוע לגלוג, הורה לכסות בבד את שלט החנות. לאחר מכן יצא לראות את אולם הקונגרס. העסקן הציוני דוד פארבשטיין מציריך, שכר לשם כך מרתף בירה עם בימה שהתאימה לבידור קל. הרצל ביטל את העסקה והעביר את הקונגרס לאולמי הקזינו העירוני. מעל פתח הכניסה נתלה דגל כחול-לבן. דוד וולפסון סיפר בזיכרונותיו כי בחיפושו אחר דגל מתאים, חשב על הטלית ולכן הזמין דגל כחול-לבן מעוטר במגן דוד. רוב הצירים שהגיעו ברכבות לבזל נסעו במחלקה השלישית. הם נרשמו במשרד של הרצל וקיבלו את כרטיסי הציר שלהם, שעליו הייתה תמונת איכר זורע תלמים המתמשכים עד הכותל המערבי. מלבד אירופה, הגיעו צירים גם מארץ ישראל, מצפון-אפריקה ומאמריקה. רחובות בזל היו מלאים קהל ססגוני מכל רחבי העולם היהודי. הרב הראשי של צרפת, צדוק כהן, נענה לעמדת הברון רוטשילד ולא הגיע לקונגרס. הצירים סעדו במסעדה הכשרה של בראונשוייגר. הם ענדו תגים כחולים ועליהם 12 כוכבים אדומים וזהובים והמילים בגרמנית "הפתרון היחיד לשאלת היהודים הוא יסוד מדינת היהודים".
הרצל הקפיד שהנואמים לא יחרגו מהזמן שהוקצב להם. כל הנאומים נמסרו מראש בכתב ליושבי הראש של הוועדות השונות. על כרטיסי הציר צוין: "חליפה רשמית שחורה (פראק) ועניבה לבנה הם חובה בישיבת־הפתיחה החגיגית". הצירים נאלצו למהר לחנויות להשכרת בגדים. נורדאו סירב ללבוש פראק "בעשר בבוקר", אולם הרצל שכנע אותו: "הבריות צריכים להתרגל לראות את הקונגרס כחזיון הנעלה והחגיגי ביותר". הרצל רצה לשוות לדיונים אוירה חגיגית וממלכתית והסביר כי לבוש רשמי "יוצר במהרה נעימת־דיבור מתונה".

טקס הפתיחה

הקונגרס כונס באולם "בית הקזינו" המפואר שבבזל.
טקס רב רושם נערך בבוקר ה-29 באוגוסט, בהשתתפות 208 צירים מ-16 מדינות. נכחו גם 26 כתבים מיוחדים של עיתונים אירופיים חשובים. ביציעים ישבו מאות צופים, בהם גם שווייצרים לא-יהודים סקרנים. צופים רבים שלא היה להם מקום ביציע, הושבו באולם הדיונים, מאחורי כיסאות הצירים. הבימה הייתה עטופה בירוק ובצדדים היו מוצבים שולחנות לעיתונאים וקצרנים.
את הקונגרס פתח נאום של נשיא הקונגרס, שהיה זקן הצירים, קרפל ליפה מרומניה, שהיה מוותיקי תנועת חובבי ציון. ליפה נאם במשך 30 דקות, במקום 10 דקות שהוקצבו לו על ידי הרצל, והתעלם מארבע פניות מצד הרצל לסיים את דבריו. התרגשות גדולה עברה בקהל כאשר אמר ליפה "ברוך אתה אדוני אלוהינו מלך העולם שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה". ליפה מסר את פטיש היושב־ראש להרצל ואמר "הדבר היחיד שאנו זקוקים לו הוא מולדת", מה שהביא לסערת תשואות מהקהל. הרצל התקשה להתחיל בנאומו, משום שסערת התשואות גברה בכל פעם שפתח את פיו. התשואות נמשכו כ-15 דקות. הסופר מרדכי בן-עמי אף קרא בקול: "יחי המלך!". רבים מהנוכחים חזרו על קריאה זו. בנאומו אמר הרצל, "רוצים אנו להניח את אבן־הפינה לבית אשר בבוא היום ישכון בו העם היהודי" ו"הציונות היא שיבתנו אל היהדות עוד לפני שיבתנו לארץ־היהודים". הרצל תקף את הסתננות היהודים לארץ ישראל וטען: "אין מקום בעולם, שבו ישגיחו בבוא היהודים ביתר מהירות מאשר במולדתם ההיסטורית". בסוף דבריו פרצה שוב סערת תשואות והסדר הופר כשאנשים רבים ניגשו אליו לברכו, תוך הפיכת שולחנות וכיסאות. הרצל נבחר פה אחד לנשיא הקונגרס. מקס נורדאו היה הנואם הבא והוא סקר בנאומו את סבלם של היהודים בעולם.

דיוני הקונגרס

הקונגרס נחלק לוועדות שונות ונתקיים דיון כללי, כאשר הרצל משמש כיושב ראש.
ביום השלישי אושרו במליאת הקונגרס ההחלטות שנוסחו בוועדות. אחת ההחלטות כוננה ארגון ציוני עולמי, שבראשו ועד פועל בווינה בנשיאות הרצל. ארגונים בינלאומיים היו אסורים ברוב המדינות ולכן נוסחה החלטה זו בניסוח מעורפל. בהחלטה אחרת נקבע מיסוי מרצון – השקל הציוני (פרנק אחד לשנה), ושיטת בחירות יצוגיות: בקונגרס הבא ישתתפו צירים שייבחרו על ידי רוכשי השקל, כל מאה תורמים יבחרו ציר אחד.
חילוקי דעות התגלו בין אנשי חובבי ציון שדגלו בעליה והתיישבות באופן מיידי בארץ ישראל (מה שהתפתח מאוחר יותר לציונות מעשית) לבין הרצל ואנשיו, אנשי הציונות המדינית, שתמכו קודם בהשגת ערבויות ליהודים בטרם ההתיישבות. כהצעת פשרה, אישר הקונגרס את תוכנית בזל שקבעה כי התנועה הציונית שואפת להקמת בית מולדת ליהודים בארץ ישראל תוך הבטחת ערבות (צ'ארטר) של אומות העולם, ונקבעו דרכי פעולה לביצוע התוכנית.
תוכנית בזל הייתה המצע הרשמי של התנועה הציונית: "מטרת הציונות היא ליצור לעם היהודי בית ונחלה בארץ־ישראל, שיובטחו במשפט הפומבי". נורדאו היה זה שניסח את הדברים. הוא השתמש בניסוח מעורפל כדי לא להשתמש במונחים פוליטיים או משפטיים שעלולים היו להיראות בעיני הסולטאן העות'מאני כחתרניים. ליעקב דה האז אמר הרצל: "אל תדאג. גם כך יפרשו זאת הבריות כאילו כתבנו מדינה יהודית". הרצל דאג שלא יאמרו בפומבי דברים העלולים לפגוע במתיישבים בארץ ישראל וביהודי רוסיה, וזאת מאחר שהיה ידוע לו כי בקהל הנוכחים היו גם סוכני משטרה של הצאר וסוכנים של הסולטאן הטורקי.

טקס הנעילה

בסוף דיון נעילת הקונגרס, הכריז הרצל, "תם הקונגרס הציוני הראשון". דבריו אלה נבלעו בתשואות שנמשכו כמעט שעה. אנשים רקעו ברגליהם על הרצפה, נשים נופפו בממחטות. אנשים התחבקו והתנשקו וכמה מהצירים החלו לשיר. אחרים רקדו על הכיסאות והשולחנות ובכל חלקי האולם נשמעו הקריאות "לשנה הבאה בירושלים!".