פיאמה נירנשטיין

משפחתה

נירנשטיין נולדה בפירנצה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה להורים אינטלקטואלים קומוניסטים, פעילי שמאל אקטיביסטים. אביה הגיע מישראל לאיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה, כחייל בבריגדה היהודית והשתקע בפירנצה, שם פגש את אמה, עיתונאית, שלחמה אז כפרטיזנית נגד השלטון הפאשיסטי והנאצי. לאחר המלחמה היה במשך שנים כתב "על המשמר" ברומא. לזוג נולדו באיטליה שלוש בנות. אחת מאחיותיה של נירנשטיין, אף היא עיתונאית, פעילה באיטליה עד היום. פירוש שמה האיטלקי פיאמה - להבה.
בשנת 1998 יצא לאור ספר המתאר את קורות המשפחה. 
נירנשטיין פגשה את בעלה, עופר, צלם עיתונות, לראשונה בירושלים. יש לה שני בנים, בנה הבכור משרת בשירותים החשאיים של איטליה.

קריירה

בשנות השישים של המאה ה-20 הייתה נירנשטיין פעילה בחוגי השמאל באיטליה. היא ביקרה בישראל בפעם הראשונה ב-1967, חודשיים לפני מלחמת ששת הימים, כששלחו אותה הוריה לקיבוץ נאות מרדכי, למרגלות רמת הגולן. שם היא חוותה את כל תקופת ההמתנה ואת המלחמה עצמה. החוויה הזו עצמה לא שינתה עדיין את השקפותיה, אולם כשחזרה לאיטליה לאחר המלחמה הותקפה מילולית על ידי חבריה הקומוניסטים, שכינוה "פשיסטית לא מודעת" וההסתכלות עליה כאחרת היא שגרמה לכך שגם היא החלה לראות עצמה ככזו והחלה במסעה הפוליטי ימינה ולכיוון הפרו ישראלי.
לאחר חזרתה לאיטליה למדה וסיימה תואר ראשון בהיסטוריה מודרנית באוניברסיטת פירנצה והיא עוסקת בעיתונאות מאז שנת 1977. את מרבית שנותיה כעיתונאית היא העבירה בסיקור הקונפליקט הישראלי-ערבי עבור עיתונים שונים באיטליה ופירסמה ספרים רבים בנושא.
בשנת 1993 עברה נירנשטיין להתגורר בישראל כנספחת דיפלומטית של השגרירות האיטלקית וניהלה במשך כשנתיים את המכון האיטלקי לתרבות בתל אביב. בהמשך, התגוררה בירושלים ושימשה ככתבת לענייני ישראל והמזרח-התיכון של העיתונים האיטלקיים La Stampa, Panorama ו-Il Giornale.
יום למחרת פיגועי 11 בספטמבר 2001 במגדלי התאומים בארצות הברית ציטט ה"וול סטריט ג'ורנל" באריכות רבה את מאמרה שפורסם ב"קומנטרי" על הטרור, כדי לנסות להסביר את מה שאירע. 
בשנת 2005 הגישה בטלוויזיה האיטלקית תוכנית אקטואליה בינלאומית יומית ובמהלך שנת 2006 השתתפה שם בתוכנית הטלוויזיה "אוריינט אקספרס". לנירנשטיין פינה שבועית קבועה בתוכנית הרדיו של מאסימו בורדין בנושא המזרח התיכון והיא כתבה גם עבור העיתונים Paesa sera, L'Europeo, L'Espresso ו-Epoca באיטליה ועבור ה-ניו יורק סאן וה-קומנטרי האמריקאיים. בעלת טור קבוע, פוליטי, פרו ישראלי בעיתון "IL GIORNALE", הנקרא "אש ולהבה".
נירנשטיין מלמדת היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת Luiss ברומא והיא חברה במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה ובמכון הדסון בוושינגטון. היא פירסמה תשעה ספרים, רובם בנושאי ישראל, אנטישמיות והטרור האסלאמי.
במערכת הבחירות של שנת 2008 באיטליה נבחרה נירנשטיין לפרלמנט האיטלקי מטעם מפלגתו של סילביו ברלוסקוני Il popolo della Libertà ("מפלגת העם החופשי"), כמועמדת בעלת צביון פרו-ישראלי מובהק המטיפה לפעילות אקטיבית של מדיניות החוץ של איטליה בנושא. בעקבות בחירתה עזבה את שכונת גילה בירושלים, שם התגוררה, וחזרה לרומא. 
הקריירה העיתונאית של נירנשטיין כוללת ראיונות עם רג'יב גנדי, דנג שיאופינג ודמויות ציבוריות רבות מהפוליטיקה המזרח-תיכונית כגון אריאל שרון, יאסר ערפאת ואחרים. תרגמה וערכה ספרים פרי עטם של ברנרד לואיס, נתן שרנסקי ורותי בלום.
נירנשטיין היא גם פעילה פמיניסטית. היא אף ייסדה בשעתו את הבטאון הפמיניסטי הראשון באיטליה.
ב-29 ביוני 2011 נבחרה נירנשטיין ליו"ר ארגון "המועצה הבינלאומית של פרלמנטרים יהודים בעולם" (ICJP). 
במאי 2013 עלתה לישראל. באוגוסט 2015 נמסר שראש הממשלה בנימין נתניהו בתפקידו כשר החוץ ימנה אותה לתפקיד שגרירת ישראל באיטליה. ההודעה על מינויה הצפוי כשגרירה עוררה הסתייגות קשה בקהילה היהודית באיטליה בשל חשש מטענות על נאמנות כפולה של יהודי איטליה. במאי 2016, חודשים אחדים טרם הייתה אמורה לצאת לתפקידה באיטליה, החליטה נירנשטיין לוותר על התפקיד. לטענתה, עשתה זאת מסיבות אישיות.

פעילותה הפרו-ישראלית

נירנשטיין מתמחה בכתיבה בנושאי טרור, אנטישמיות והסכסוך הישראלי-ערבי. היא מרבה להדגיש את הקשר בין אנטי-ישראליות לאנטישמיות וכתבה ספרים רבים בנושא. בספרה "Israele Siamo Noi" ("ישראל היא אנחנו") טוענת נירנשטיין שכמדינה דמוקרטית המנהלת מלחמה יומיומית מול הטרור, משמשת למעשה ישראל כחיל החלוץ של העולם המערבי ומזהירה מפני פייסנות כלפי האסלאם הקיצוני. נירנשטיין מוצאת קשר הדוק בין הטרור האסלאמי העולמי והסכסוך הישראלי-פלסטיני ושוללת דיאלוג עם ארגוני טרור כדוגמת החמאס.
נירנשטיין פעילה בארגונים פרו-ישראליים רבים. היא חברה בפורום הבינלאומי נגד אנטישמיות מיסודו של נתן שרנסקי ומרבה לשאת דברים בכנסים בנושא האנטישמיות. היא חברה גם בארגון "ידידי ישראל באירופה" (EFI) ונמנית עם מייסדי "יוזמת ידידי ישראל" שהקים חוסה מריה אסנאר ב-2010. באפריל 2011 קיבלה בניו יורק, ביחד עם אסנאר וג'ון בולטון את פרס "CAMERA", בגין פעילותה למען ישראל (Emet Award).
פעילותה האינטנסיבית למען ישראל וסגנונה הישיר והאגרסיבי בכיוון זה הקימו עליה מבקרים ומתנגדים רבים ברחבי אירופה והיא מרבה להתעמת בשידורי טלוויזיה ברשתות האיטלקיות והאירופיות עם פוליטיקאים ופובליציסטים מחוגי השמאל. שמה אף הופיע ב'רשימות שחורות' שפירסמו פעילים אנטי-ישראליים הקוראים להחרים את כתביה ופועלה.