google/wiki40b huggingface dataset:
מצוקי און

מצוקי און הם מצוקים במורדות הדרום-מזרחיים של רמת הגולן, המתנשאים מעל ארץ כינרות. אורכם של המצוקים הוא כשישה קילומטרים, מכפר חרוב ונחל עין גב בצפון ועד תחילת שיפולי הגולן אל נהר הירמוך, סמוך להר שריר. המצוקים משקיפים על הכנרת מגובה של בין 510 ל-570 מטרים, מרום של כ-300 עד 360 מטרים מעל פני הים. מצוקים אלה הם התלולים במדרונות הגולן היורדים אל עמק הירדן, ובצידם הצפוני מרוחק שיאם מרחק שני קילומטרים בלבד מחוף הכנרת. על שפת המצוקים שוכנים היישובים כפר חרוב ומבוא חמה, ולמרגלותיהם משתרעים הקיבוצים תל קציר, עין גב והאון; על שם האחרון קרואים המצוקים. 
לאורך המצוק, מכפר חרוב בצפון ועד למבוא חמה בדרום, הוכשרה טיילת נופית, ממנה נשקפים נופים רחבי ידיים אל הכנרת, אל בקעת הירדן ואל הגליל. לאורך הטיילת הוכשרו שתי "מרפסות" תצפית: "מצפה מבוא חמה" מצפון למבוא חמה ו"מצפה לשלום" מדרום לכפר חרוב. הר נמרון השוכן כקילומטר וחצי מדרום למבוא חמה משמש כנקודת תצפית נוספת וכנקודת זינוק לדאונים ולמצנחי חליפה. הר נמרון (ששמו בערבית הוא "ג'בל עין א-נימר") אינו הר של ממש, אלא נקודת שיא לאורך שפת המצוק ברום של 359 מטרים מעל פני הים.
המצוק הוכר בשנת 1972 כ"שמורת טבע מצוקי און" שהשתרעה על-פני שטח של 2300 דונם. כיום נכללים המצוקים ומורדותיהם בשמורת הטבע "סוסיתא", הכוללת שטחים נוספים מצפון ל"גן לאומי סוסיתא" ומשתרעת על-פני שטח כולל של 18,432 דונם. המדרון התלול של המצוקים חושף מגוון גאולוגי עשיר, ושכבות הסלע בו מסודרות על-פי סדר היווצרותן. בבסיס המצוק נראים סלעי קירטון בעובי של עד 200 מטרים מ"תצורת צרעה", ומעליהם סלעי גיר וקירטון בעובי של עד 45 מטרים מ"תצורת פיק". מעל לתצורה זו נראים סלעי חוואר ודולומיט בעובי של עד 25 מטרים של "תצורת סוסיתא", ומעליהם חולות של "תצורת עין גב" בעובי של עד 90 מטרים. התצורה הבאה היא "תצורת הורדוס" שעוביה מגיע עד ל-240 מטרים, והיא עשויה מקונגלומרט, אבן חול, חוואר, אבן גיר, חרסית וחול. מעל "תצורת הורדוס" נראים לעיתים קטעים מ"תצורת גשר" העשוייה גם היא ממגוון סלעים, ועליה מונח כיסוי הבזלת של רמת הגולן, שגילו באזור זה נע בין 3.1 ל-3.7 מיליוני שנים, ועוביו במקום מגיע לחמישה מטרים בלבד. במצוקים יש ריכוזי פריחה של חלמונית גדולה, רקפת מצויה ואירוס הגלבוע.
הקו הירוק עבר מתחת לראש המצוקים, (למעט חורבות סוסיתא בהם שכן מוצב צבאי ישראלי), ובפועל שטח המדרונות כולו הוגדר כשטח מפורז שבו גם סוריה טוענת לבעלות.
בחלק הדרומי של המצוקים ניטע החל בשנת 1973 יער מבוא חמה המשתרע על-פני שטח של 1,250 דונם. ביער שוכן מוצב "תותחי נברון" בו הציב צה"ל במלחמת ההתשה תותחים אשר צפו לעבר שטח ממלכת ירדן. המוצב הנטוש כיום משמש משכן לעטלפים. מתחת למוצב הישראלי נמצאים שרידי הכפרים תאופיק התחתונה ותאופיק העליונה, ושרידיו של המוצב הסורי ששכן במקום עד למלחמת ששת הימים ואשר טיווח את היישובים הישראלים בבקעה שלמרגלותיו כעניין שבשגרה.
למרגלות המצוקים נמצאים מספר מעיינות קטנים, ולצידם גדלה צמחיית נחל סבוכה. שניים מהם מהווים מוקד משיכה למטיילים, "עין שוקו" ליד מבוא חמה, הקרוי על שמו של מתן גדרי ("שוקו") שנהרג בחברון בשנת 2003, ועין עקוב (עין תאופיק) ביער מבוא חמה, המשמש, מאז חנוכתו של שביל הגולן בשנת 2007, כנקודת הקצה הדרומית של השביל. מעיין נוסף הנמצא נמוך יותר הוא עין שריר, המכונה גם "עין שוירח". בריכת המעיין נבנתה בשנת 1944 על ידי בהאים שהתגוררו בקרבת מקום עד לאחר מלחמת העצמאות; הבריכה שימשה להשקיית שדותיהם שם. המקום שוקם בשנים 1999-2004 על ידי ירח פארן, מקיבוץ האון.
בית הקברות הצבאי הבריטי בפוזנן

בית הקברות הצבאי הבריטי בפוזנן (שמו באנגלית: Poznan Old Garrison Cemetery) שוכן בפארק המצודה של העיר פוזנן שבמערב פולין. כיום קבורים בו 452 חללים שנהרגו בשתי מלחמות העולם.
בית הקברות הוא מתחם נפרד בתוך בית קברות גדול יותר השוכן בפארק. הוא ניצב על גבי מדרון ומשתרע על פני שטח של כ-2,500 מטרים מרובעים, מוקף עצים ומשופע בצמחייה. במרכזו של האתר ניצב צלב ההקרבה, שאופייני למרבית בתי הקברות הצבאיים של האימפריה הבריטית. משני עבריו ניצבות שתי חלקות קבורה.
בית הקברות הוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה לשם קבורתם של 174 שבויי מלחמה בריטים שהוחזקו על ידי הגרמנים בשטחי פולין דהיום ומתו בשביים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוספה חלקה שנייה בבית הקברות, מדרום לחלקה המקורית. נקברו בה 259 חללים. חלקם היו אנשי צוות אוויר של חיל האוויר המלכותי שנהרגו בשמי פולין, מרביתם במהלך משימות הפצצה על נמל שצ'צ'ין. נאספו אליו גם גופותיהם של שבויים שמתו בשביים במספר מחנות שבויים גרמנים באזור. עוד נקברו בו חלק מ-50 השבויים (מתוך 76) שברחו בבריחה המפורסמת ממחנה השבויים סטלאג לופט III ב-1944 והוצאו להורג על ידי הגרמנים לאחר שנתפסו.
בסך הכל נקברו באתר 380 אנשי צבא בריטים, 23 קנדים, 20 אוסטרלים, ששה ניו זילנדים וארבעה דרום אפריקאים. קבורים בו גם 19 נופלים שלא נמנו על חיילי האימפריה הבריטית.
בבית הקברות ניצבים גם מספר לוחות זיכרון, המנציחים את שמותיהם של 53 חללים שמתו באזור במלחמת העולם הראשונה ומקום קבורתם איננו ידוע.
בית הקברות הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בנימין מיד

ביוגרפיה

מיד נולד ב-1918 בוורשה בשם בנימין מידז'רסקי, למשפחה ממעמד הפועלים שקיימה אורח חיים דתי. בגיל 16 הצטרף ל"בונד" (האיגוד הכללי של הפועלים היהודים ברוסיה). לאחר הקמת גטו ורשה ב-1940, ברח עם הוריו בעזרת אישורים מזויפים. הוא הצטרף למחתרת (שליח של המחתרת בגטו ורשה) ופגש את אשתו לעתיד, פייגה פלטל, (שליחה של מחתרת גטו ורשה) אשר השתמשה בכינוי ולדקה.
בני הזוג התחתנו זמן קצר לאחר המלחמה, וב-1946 הם היגרו לארצות הברית ונולדו להם שני ילדים. מיד פתח עסק ליבוא וליצוא מוצלח.

פעילות בולטת

מיד היה מנהיג תנועת הניצולים שלה הוא הקדיש את השליש האחרון לחייו. עם אשתו ולדקה וחבריו הוא ארגן את יום הכיפורים הגדול ביותר בארצות הברית ואף דאג שהניצולים לא ייוותרו לבד. בני הזוג התחתנו זמן קצר לאחר המלחמה, וב-1946 הם היגרו לארצות הברית ונולדו להם שני ילדים. הוא פתח עסק ליבוא וליצוא מוצלח. היה חבר במועצה המייעצת לנשיא ארצות הברית בתחום השואה. המועצה המליצה על הקמת מוזיאון השואה של ארצות הברית. הוא היה חבר גם בגוף המנהל של המוזיאון בשנים 1980–2004, שם כיהן בכמה ועדות מכריעות: ועדת ימי הזיכרון וועדת התוכן של המוזיאון, אשר פיקחה על יצירת התערוכה הקבועה של המוזיאון. הוא היה אחראי למיסוד הנצחת השואה בערים ברחבי ארצות הברית ובמתקנים צבאיים ברחבי העולם.
בנימין מיד גם יזם את רישום שמותיהם ותולדותיהם של קורבנות הנאצים והפיץ אלפי שאלונים בקרב משפחות ניצולי שואה. עלה בידו להשיג פרטים אישיים של 185 אלף קורבנות. לאחר הקמת מוזיאון השואה בוואשינגטון, הועברו התיקים שאסף למוזיאון. אחד מידידיו אמר לאחר מותו: "בנימין מיד פעל כיד ושם של איש אחד".
מיד נפטר באוק' 2006, בניו יורק, ארצות הברית.
מלאך משמיים

עלילה

נורה גריי היא נערה שאפתנית ותלמידה מצטיינת שהתייתמה מאביה לפני כשנה. היא יושבת ליד חברתה הטובה ביותר, וי, בשיעורי ביולוגיה. יום אחד מחליט המורה לשנות מקומות, ונורה נאלצת לשבת לצד תלמיד חדש ומסתורי בשם פאץ'. נדמה כי פאץ' יודע על נורה הרבה יותר משעליו לדעת, ואולי אפילו יותר מנורה עצמה, ולאחר כמה מקרים מסתוריים ולא-צפויים שקורים לנורה - שפאץ' כנראה מעורב בהם - נורה מתחילה להיות אובססיבית לגבי זהותו האמיתית. רצונה לגלות עליו עוד ועוד מגלה לה בסופו של דבר שפאץ' הוא בעצם מלאך שנפל מגן-עדן שמתכנן להרוג אותה על-מנת להפוך לבן-אנוש! לפאץ' יש דרך אחת ויחידה להפוך לבן אנוש והיא להקריב את נורה.
דבריה, חברתו לשעבר של פאץ', גם כן מלאכית שנפלה, מנסה לשכנעו לחוס על חייה של נורה ואף להצילה, וכך להפוך למלאך שומר ולשוב לחיות אתה בגן-עדן. פאץ' מתנגד להצעתה בכל תוקף ונצמד לתוכניתו המקורית, להרוג את נורה, אך המצב מסתבך כשהוא מתאהב בה.
למה (מתמטיקה)

לֶמה (באנגלית: Lemma; מיוונית: λημμα) הוא משפט מתמטי המשמש כלי-עזר להוכחת משפטים אחרים. נקרא לפעמים גם משפט עזר. 
מלבד העובדה שהיא מסייעת בהוכחת משפט אחר, ההבחנה בין "לֶמה" לבין "משפט" היא בעיקר ערכית – הלֶמה עשויה להימצא בצילו של המשפט אשר בהוכחתו סייעה. עם זאת הוכחת הלֶמה עשויה לפתור את מרבית הדרך להוכחת משפט המטרה או אף לפתוח צוהר רחב יותר ממנו בגלל מאפיינים ונושאים שונים שהועלו בזמן הוכחתה. לכן בין הלמות קיימות גם תוצאות חשובות רבות: הלמה של צורן, הלמה של בזו, הלמה של פאטו, הלמה של נקאימה ועוד. 
מהעת העתיקה מוכרות הלמה של אוקלידס וספר הלמות של ארכימדס.

אטימולוגיה

המילה היוונית "למה" ("λημμα") פירושה: "כל דבר המתקבל. כגון מתנה, רווח או שוחד". על פי ה-"Handbook of writing for the mathematical sciences", הטיית הריבוי לֶמוֹת (באנגלית: Lemmas) נמצאת בשימוש נפוץ, אך למעשה הצורה הנכונה מבחינה לשונית היא לֶמַטה (Lemmata, על-פי המקור: λημματα) בתעתיק מיוונית.
מנואל בולנס

ביוגרפיה

נולד ב-25 בדצמבר 1799 בקונספסיון שבמרכז צ'ילה. בגיל 16 נכלא על ידי השלטונות הספרדיים, אך השתחרר במהרה והצטרף לכוחותיו של חוסה דה סן מרטין. בשנת 1831 הועלה לדרגת בריגדיר-גנרל ונלחם למען שחרור צ'ילה מן האימפריה הספרדית.
בשנת 1841 בולנס נבחר לנשיא. נשיאותו התאפיינה בחיזוק האקדמיה הצ'יליאנית ויישוב סכסוכים חברתיים בין קבוצות שונות בצ'ילה. בשנת 1843 חיזק את ההתיישבות באזור פונטה ארנס על מנת ליצור ריבונות צ'יליאנית באזור מצר מגלן
נפטר ב-18 באוקטובר 1866 בבירה סנטיאגו דה צ'ילה.
פרשת סקוקי

רקע

בשנת 1977 ביקשו פעילים של המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית האמריקנית לקיים צעדה באזור שיקגו. לאחר שמועצה מקומית אחרת באזור הסכימה לקיום הצעדה אך דרשה תשלום גבוה עבור ביטוח למקרה שייווצרו מהומות, הודיעה המפלגה שחבריה יצעדו בסקוקי, בה התגוררו כ-30,000 יהודים מתוך 70,000 תושבים, וכ-6,000 מתושביה היו ניצולי שואה או קרובים מדרגה ראשונה של ניצולי שואה.

תביעה לבית המשפט נגד הצעדה

תושבי סקוקי הפגינו נגד קיום הצעדה ומועצת סקוקי הגישה תביעה לבית המשפט האזורי של אילינוי אשר ב-29 באפריל 1977 הוציא צו מניעה נגד צעדה בסקוקי במדי המפלגה, הצגת צלבי קרס והפצת תעמולת שנאה. בית המשפט לערעורים של אילינוי סירב לעכב את ביצוע ההחלטה עד שמיעת הערעור ובית המשפט העליון של אילינוי סירב לדון בערעור על ההימנעות מעיכוב הביצוע. 
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות אשר ייצג את המפלגה הנציונל-סוציאליסטית פנה לבית המשפט העליון של ארצות הברית אשר ברוב של חמישה נגד ארבעה ביטל את ההחלטה שלא לעכב את הביצוע והחזיר את הדיון לבית המשפט לערעורים של אילינוי לדיון לגופו של עניין.
דעת הרוב בבית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה שהחלטת בית המשפט העליון של אילינוי שלא לעכב את הביצוע היא החלטה סופית ועל כן לבית המשפט העליון זכות לדון בה. לגופו של עניין קבעו השופטים שבנושאים הנוגעים לחופש הביטוי על בתי המשפט של המדינות להעניק מסלול ערעור מהיר או לעכב ביצוע של החלטות המצמצמות את חופש הביטוי עד לשמיעת הערעור. שלושה שופטים, בהם ויליאם רנקוויסט והנשיא וורן בורגר, הביעו עמדה שלמרות שנראה שהחלטת בית המשפט האזורי רחבה מאוד, אין להם סמכות להתערב עד לשמיעת הערעור על ידי בית המשפט לערעורים של מדינת אילינוי. שופט אחד, ברייאן וויט, כתב שהוא לא היה מעכב את הביצוע. 
בית המשפט לערעורים של אילינוי אשר קיבל חזרה את התיק ביטל את רוב האיסורים של בית המשפט האזורי אך הותיר על כנו את האיסור להציג צלבי קרס בקובעו כי הצגת צלב קרס היא מתקפה אישית על כל יהודי ובהתבסס על החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בצ'פלינסקי נגד ניו המפשיר משנת 1942 בו נקבע שישנן "מילים לוחמניות" שאמירתן אינה מוגנת על ידי חופש הביטוי. 
בערעור לבית המשפט העליון של אילינוי בוטל גם האיסור על הצגת צלבי קרס. בית המשפט העליון של אילינוי קבע, מול דעת מיעוט של אחד השופטים, שההחלטה של בית המשפט העליון של ארצות הברית בכהן נגד קליפורניה, בו בוטלה הרשעתו של אדם שלבש חולצה עם מילים גסות נגד הגיוס לצבא ארצות הברית, מחייבת אותם להתיר גם הצגת צלבי קרס. בית המשפט כתב:
הצגת צלב הקרס, פוגעניים ככל שיהיו הזכרונות שהוא מעלה כלפי העקרונות של אומה חופשית, היא התבטאות פוליטית סמלית שנועדה להעביר לציבור את האמונות של המציגים אותו. הוא איננו, לפי דעתנו, נופל בהגדרה של "מילים לוחמניות" והדוקטרינה הזאת אינה יכולה לגבור על ההנחה הכבדה כנגד אי-חוקתיות של הגבלה מראש של חופש הביטוי. ... גם איננו מוצאים שצלב הקרס ... הוא כה פוגעני ומאיים על שלום הציבור שניתן למנוע את הצגתו. איננו מטילים ספק בכך שמראה סמל זה מתועב בעיני התושבים היהודים של סקוקי ושניצולי רדיפות הנאצים, מתענים מזכרונותיהם, עשויים לפתח רגשות עזים לנוכח הצגתו. אולם ברור לגמרי שגורם זה אינו מצדיק את הצרת חופש הביטוי.
בית המשפט גם הסביר שלאור ההודעה המוקדמת על הצעדה יכול כל המעוניין בכך להימנע מלראות את סמלי צלב הקרס בצעדה. בית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לתת רשות ערעור על החלטה זאת.
נמל התעופה הבינלאומי ג'וליוס נייררה

היסטוריה

באוקטובר 2005 היה שמו של נמל התעופה "נמל התעופה הבינלאומי דאר א-סלאם" ורק ב-1 בנובמבר 2006 שונה שמו לשם הנוכחי. נמל התעופה שירת 9,501,265 נוסעים מ-1980 עד 2004, בממוצע 2,770 נוסעים ליום. ממוצע זה עלה עם השנים, ובשנת 2015 עברו בנמל התעופה 2,496,394 נוסעים. בימים אלו מוקם טרמינל שלישי לאחר הסדרים עם חברת באם אינטרנשיונל ההולנדית ורשות שדות התעופה הטנזנית. על פי התכנון, הטרמינל יוכל לטפל בכ-3.5 מיליון נוסעים ועלות הקמתו המוערכת היא 110 מיליוני דולרים אמריקאים.
איתי לנדסברג

איתי לנדסברג - נבו (נולד בשנת 1957) הוא עיתונאי שעבד ברשות השידור ופובליציסט ישראלי ששימש כמנהל מחלקת התעודה בערוץ הראשון.

ביוגרפיה

לנדסברג נולד וגדל בקיבוץ תל יוסף. בשנת 1975 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ובהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד 17 (אריות הגולן) ולאחר מכן כמפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון). עם סיום תפקיד זה השתחרר לנדסברג מצה"ל.
לאחר שסיים לימודים לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ב-1988 הפיק את הסרט "מסע הבחירות של מאיר אריאל". בשנת החל 1989 לעבוד בטלוויזיה החינוכית, ומשנת 1991 שימש ככתב בתוכנית כלבוטק במשך ארבע שנים. בתפקידו הבא שימש ככתב במבט שני וביומן בערוץ הראשון. בהמשך שימש כעורך של התוכנית פוליטיקה. בשנת 2002 מונה לנדסברג לעורך והמפיק של התוכנית מבט שני, ובשנת 2003 מונה במקביל לתפקיד מנהל מחלקת התעודה בערוץ הראשון. בשנת 2006 הוענק לו פרס סוקולוב על פועלו בתחום התקשורת אלקטרונית והתחקיר העיתונאי.
בשרות המילואים לחם לנדסברג במלחמת לבנון הראשונה, באינתיפאדה הראשונה ובשנייה וכן במבצע חומת מגן. לנדסברג הוא סא"ל במיל' ושימש כמג"ד וכסגן מפקד חטיבת עציוני. לאורך השנים היה לנדסברג איש תקשורת מוביל וגם דאג לקדם סוגיות הקשורות לנושא שירות המילואים בישראל.
בשנת 1996 היה לנדסברג ממקימי פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים ואף עמד בראשו. לנדסברג היה ממובילי מאבק אנשי המילואים לקבלת תנאי ביטוח חיים טובים יותר בשנת 2001. בשנת 2002 הגיש לנדסברג תביעת דיבה כנגד מנכ"ל הערוץ הראשון, יוסף בראל, אשר כינה אותו במהלך ראיון שנערך עמו סרבן מצפוני המסרב לשרת במילואים בשטחי איו"ש ואוגדת עזה, זאת בעוד שלנדסברג משרת באותה עת במילואים בתעסוקה מבצעית ברמאללה. בהמשך התפייסו השניים ולנדסברג משך את התביעה.
לאחר סגירת רשות השידור ובדומה לעובדים רבים אחרים בה הוא לא המשיך לתפקיד דומה בתאגיד השידור הישראלי.
לנדסברג נשוי ומתגורר ביישוב רעות.
אגוזי סבון

תהליך הפקת סבון מאגוזי סבון

בחלקן הפנימי של קליפות אגוזי הסבון ישנה שכבה סבונית העשויה מחומר מבריק ודביק שצבעו חום-כתמתם המכילה את הסבון. קליפות אגוזי הסבון מפרישות אותו ברגע שהן באות במגע עם מים בטמפרטורה של מעל 30 מעלות צלזיוס.
יוהנס הלה

חייו

הלה היה סוחר וצלם. בשנת 1932 הצטרף למפלגה הנאצית. בינואר 1940 התגייס לוורמאכט ונשלח לקרב על צרפת. עם הפלישה לברית המועצות ביוני 1941 הוצב הלה ביחידת התעמולה (PK) 637 בחזית המזרחית כצלם מלחמה עם הארמייה השישית. בתקופה זו צילם תמונות מלחמה רבות, הן מהאוויר והן על הקרקע. בספטמבר 1941 נשלח ליחידת PK בפוטסדאם. בסוף ספטמבר 1941 צילם תמונות לאחר הטבח בבאבי יאר וכן יהודים לפני הטבח בלובני. הוא צילם 29 תמונות צבעוניות אך לא העביר אותן ליחידה שלו אלא שמר אותן. הוא נפצע בקיץ 1942 ובילה מספר שבועות בבית חולים.
במהלך חורף 1942/1943 היה הלה צלם מלחמה עם קורפוס אפריקה של ארווין רומל, אך נשלח למערב אירופה כעבור מספר חודשים כדי לשרת עם PK 698 בבלגיה ובצפון צרפת. שם צילם תמונות של החומה האטלנטית. במהלך הקרב לאחר הפלישה לנורמנדי מת הלה ב-10 ביוני 1944 בכפר לה ביז'וד  בצפון-מערב קן בנסיבות לא ברורות.

תצלומיו

לאחר המלחמה החרימו כוחות אמריקאים משאיות עם חומר מיחידות תעמולה הגרמניות (Propagandakompanien). בשנת 1962 העבירו האמריקנים את החומר לארכיון הפדרלי הגרמני בקובלנץ, יחד עם מספר סרטים של הלה. הסרטים שהלה שמר נמכרו על ידי אלמנתו לעיתונאי הברלינאי הנס גאורג שולץ. בשנת 1961 עשתה התביעה בפרנקפורט שימוש בעותקים בשחור לבן של תמונות אלה לקראת משפטיהם של פושעי מלחמה נאצים, אך תמונות אלה נעלמו בארכיון מאוחר יותר. תצלומי הצבע המקוריים הופיעו שוב בשנת 2000, כאשר אלמנתו של שולץ מכרה אותם למכון למחקר חברתי בהמבורג , שהשתמש בהם לשם השלמת אוסף הצילומים שלו לתערוכת "פשעי המלחמה של הוורמאכט" (Wehrmachtsausstellung).
סרט אמנויות לחימה

סרט אמנויות לחימה הוא תת-סוגה של סרט פעולה. סרטי אמנויות לחימה מכילים מספר רב של קרבות בסגנונות אמנויות לחימה שונות בין הדמויות (לרוב מן המזרח). הקרבות בדרך כלל מהווים חלק עיקרי בסרט ולעיתים קרובות הם תורמים להתפתחות הדמויות. הסרטים בדרך כלל כוללים סוגים אחרים של פעולה, כגון קרבות יד-ביד, פעלולים, מרדפים וקרבות ירי.

היסטוריה

כמו עם סרטי אקשן אחרים, סרטי אמנויות לחימה נשלטים על ידי פעולה בדרגות שונות;  ברבים מן הסרטים ישנו פיתוח מועט של הדמויות ועלילות קצרות והם מתרכזים באופן כמעט בפעולה.  בסרטים אחרים בז'אנר, יש עלילות יצירתיות ומורכבות יותר ודמויות מפותחות עם סיפור מורכב. הסרטים בעלי העלילה המורכבת נחשבים בדרך כלל לאמנותיים יותר, אבל הסרטים האחרים, בעלי העלילה הפשוטה יותר הם בעלי הצלחה מסחרית וגם המועדפים על ידי חובבי הז'אנר. אחד הסרטים ההוליוודיים הראשונים המעסיק את השימוש של אמנויות לחימה היה סרט "יום רע בבלאק רוק" משנת 1955.
דמויות רבות בסרטי אמנויות לחימה הם אמני לחימה אשר לרוב מגולמים על ידי אמני לחימה אמיתיים. אם זה אינו המקרה, השחקנים מתאמנים באומניות הלחימה לקראת תפקידיהם, או הבמאי יכול להסתמך על אקשן מסוגנן או על טריקים של צילום כגון זוויות צילום, עריכה, כפילים ו- computer-generated imagery. טרמפולינות וקרשי קפיצה יכולים לשמש כדי להגדיל את הגובה של קפיצות. מעת לעת גם אמני לחימה אמיתיים משתמשים בטכניקות אלה, תלוי בסגנון האקשן של הסרט.
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, הסרטים בעלי הנוכחות המרבית היו מאות סרטי קונג פו וסרטי נינג'ה אשר דובבו לאנגלית. הסרטים הופקו על ידי האחים שו, גודפרי הו, ומפיקים אחרים מהונג קונג. סרטים אלו שודרו באופן נרחב בסופי השבוע בטלוויזיה באמריקה הצפונית. זמנים אלו בטלוויזיה היו לעיתים קרובות ידועות כקולנוע קונג פו, תיאטרון חגורה שחורה, או וריאציות שונות. כלול ברשימה זו של סרטים מסחריים קלאסיקות כמו הבוס הגדול, מאסטר שיכור, מתאגרף אחד חמוש.
סרטי אמנויות לחימה מופקים בכל העולם, אבל הז'אנר נשלט על ידי קולנוע הפעולה הונג קונג, ששיאם משנת 1971 עם עלייתו של ברוס לי עד אמצע שנות ה-1990 עם ירידה כללית בתעשייה. דמויות בולטות בז'אנר כוללים את ג'קי צ'אן, ג'ט לי, דוני ין וסאמו האנג.
נשים אף הן ממלאות תפקידים ראשיים בז'אנר, כולל שחקניות כמו מישל יאו, אנג'לה מאו, סינתיה רות'רוק. בנוסף, תעשיית האנימציה המערבית אימצה את הז'אנר ופרצה עם סרט הזיכיון קונג-פו פנדה, בכיכובם של ג'ק בלאק ואנג'לינה ג'ולי, של החברה הבינלאומית DreamWorks Animation.
האירוויזיון לרוקדים

הפורמט

התחרות כללה זוגות של רקדנים מכל מדינה משתתפת, כל זוג ביצע ריקוד אחד, ריקוד בסגנון חופשי שבו תרבויות של מדינות בודדות יכולות להיות מוצגות לשאר אירופה. כל זוג נשפט על ידי פאנל של מומחים לריקוד ועל ידי הקהל בבית אשר הצביע עבור הזוג האהוב עליהם.
מפת כוכבים

מפת כוכבים או מפת שמים היא מפה המתארת את מראה השמים בשעות הלילה תוך ציון מיקום הכוכבים, המזלות והגלקסיות כפי שהם מופיעים בשמי הלילה.
בדומה למפות של כדור הארץ, גם מפות אלה מחולקות באמצעות רשת קואורדינטות על מנת להקל על מציאת גרמי השמים השונים המופיעים במפות.

היסטוריה

מאז ראשית ההיסטוריה, ואף קודם לכן, בתקופות פרה היסטוריות, נעשה שימוש בגרמי השמים על מנת לאפשר ניווט בשעות הלילה. מפות אלה שימשו לאורך ההיסטוריה ככלי לצורכי ניווט.

התקופה הפרה היסטורית

מפת הכוכבים הקדומה ביותר התגלתה בגרמניה בשנת 1979. מפה זו נוצרה על חט שנהב של ממוטה, ככל הנראה לפני כ-32,500 שנים לערך, ובה תגליף הדומה בצורתו לקבוצת הכוכבים אוריון.
מפה פרה היסטורית נוספת התגלתה על קיר מערת לאסקו שבצרפת, והציגה את קבוצת הכוכבים כימה. מפה זו צוירה ככל הנראה לפני כ-10,000 - 33,000 שנים.
מפת כוכבים נוספת, בת כ-21,000 שנים, התגלתה במערת לה טטה דו ליון שבה מצוירת קבוצת הכוכבים שור וייתכן שבסמוך לציור זה צוירה גם קבוצת הכוכבים כימה.

העת העתיקה

מפת הכוכבים ההיסטורית הקדומה ביותר היא מפה שצוירה בתקופת המדינות הלוחמות בסין (476 - 221 לפנה"ס).
מיוון העתיקה (התקופה ההלניסטית) שרד העתק מהמאה השנייה של פסל של הטיטאן אטלס המחזיק על כתפיו את גלובוס כיפת השמים. פסל זה מתאר את גרמי השמים שהיו ידועים בתקופה זו, וכן מחלק את השמים באמצעות גריד על מנת לתת מיקום באמצעות קואורדינטות לגרמי השמים. על פי מיקום גרמי השמים ניתן להסיק כי הפסל המקורי התבסס על תצפיותיו של האסטרונום היווני היפרכוס, שנערכו לפני שנת 125 לפנה"ס.
מהתקופה הרומית שרד זודיאק דנדרה משנת 50 לפנה"ס - תגליף אבן הממוקם בתקרת מקדש דנדרה שבמצריים, המתאר את המזלות.
ה"אלמגסט", ספרו של האסטרונום היווני תלמי, שהתפרסם במהלך המאה ה-2 לספירה, וכלל 13 כרכים, נחשב ליצירת הפאר של האסטרונומיה היוונית, והציג גרסה משוכללת של המודל הגאוצנטרי לפיו כוכבי הלכת נעים סביב כדור-הארץ.

ימי הביניים

המפה העתיקה ביותר ששרדה מתקופה זו היא מפת הכוכבים דונהואנג שהתגלתה במערות מוגאו שלאורך דרך המשי. במפה זו, משנת 705 לערך, שאורכה 210 ס"מ ורוחבה 24.4 ס"מ מתוארים 1,345 כוכבים.
מפת כוכבים נוספת מתקופה זו צוירה על ידי האסטרונום הפרסי עבד אל-רחמן א-סופי בשנת 964 אשר הייתה חלקו מספרו "ספר כוכבי השבת".
בתקופת שושלת סונג בסין יצר האסטרונום הסיני סו סונג אטלס ובו חמש מפות שבהן מפורטים 1,464 כוכבים. אטלס זה תוארך לשנת 1092, והיווה למעשה עדכון של ה"אלמגסט".
מפת הכוכבים האירופאית הקדומה ביותר היא ה-"De Composicione Spere Solide" אשר צוירה ככל הנראה בווינה שבאוסטריה, בשנת 1440.

עידן התגליות

במהלך עידן התגליות נעשה שימוש רב במפות כוכבים לניווט ימי. מרבית מפות הכוכבים בתקופה זו התבססו על תצפיותיהם של המלחים ההולנדים פיטר דירקסון קייסר ופרדריק דה הוטמן משנת 1595, אשר היוו את הבסיס לגלובוס השמים אשר יצר ידוקוס הונדיוס בשנת 1601.
תנועה מגונה (סרט)

עלילה

הסרט עוקב אחר שבוע בחייו של מיכאל קליינהאוס, המגולם על ידי גל זייד. מכוניתו של מיכאל נפגעת בתקרית בכביש, מעט לפני צפירת יום השואה, על ידי בכיר לשעבר בשב"כ, בעל קשרים במשטרה. ניסיונו של מיכאל למצות את הדין עם העבריין, נתקל בסירוב והוא יוצא למסע להשבת הצדק והחוק.
אופידום

אופידום (בלטינית: Oppidum ברבים oppida) היא מילה שמשמעותה ההתיישבות העיקרית בכל אזור מנהלי של רומא העתיקה. המילה נגזרת מן הלטינית OB-pedum, "שטח סגור", אולי מהמילה pedóm בשפה ההודו-אירופאית הקדומה (Proto-Indo-European language) שמשמעה "שטח כבוש" או "טביעת רגל".
יוליוס קיסר תיאר את גאליה של שנות ה-50 לפנה"ס בספרו מלחמת גאליה והשתמש במונח אופידום לתיאור ריכוזי אוכלוסייה גאלים המוקפים בחומה. מקום אליו נמלטו בשעת סכנה ובו ישב השליט המקומי. לפיכך משמש המונח אופידום בימנו לתיאור כל עיר שהתקיימה במערב ומרכז אירופה לפני התקופה הרומאית. הרומאים השתמשו בתשתית עירונית זו על מנת לבסס את שלטונם. במקרים רבים נדד ריכוז האוכלוסין מהגבעה המבוצרת אל המישור בו נמצאת העיר הקיימת עד ימינו אנו.
כיום משתמשים ארכאולוגים במונח אוֹפּידה (oppida - כאמור אופידום ברבים) על מנת לתאר שרידים ארכאולוגיים של יישובים מבוצרים באירופה מסוף תקופת הברזל ותחילת התקופה הרומית.
צ'יפלי

גאוגרפיה

צ'יפלי הוא פרוור קטן בדרום הפרוורים המזרחיים של סידני, הגובל מדרומו בליטל ביי, ממערב בפיליפ ביי, בצפונו במטרוויל ובמזרח במלבר. גבולו המזרחי הוא שדרת אנזאק, המשתרעת מאזור סנטניאל פארק בצפון ועד לה פרוז בדרום, וגבולו הדרומי הוא דרך ליטל ביי.

היסטוריה

בשנת 1825 נבנה בפרוור בית המגורים הראשון, בית בונרונג. באותה עת, הכתר האנגלי החזיק במרבית קרקעות הפרוור, והפשיר חלקים מהן באופן הדרגתי לשימוש הציבור. הפרוור נקרא על שמו של בן צ'יפלי, ראש ממשלת אוסטרליה בתום מלחמת העולם השנייה. 
הפרוור הוגדר רק בשנת 1964, והיה בעבר חלקו הדרומי של מטרוויל. בכך הוא מהפרוורים הצעירים של סידני.
בשנות השישים נבנו שיכוני פועלים בפרוור, ועד היום מרבית בתיו הם בתי דירות בני כמה קומות.

תרבות

הפרוור הקטן כולל אנדרטת הנצחה לחללי מערכות אוסטרליה על שם בוב קלארק, ושני גנים ציבוריים קטנים לרווחת הקהל.
שמואל שורש

ביוגרפיה

שורש נולד ברובנו שברוסיה בשם שמואל שטרנברג. משפחתו עלתה לארץ ישראל בשנת 1924 והתיישבה בבלפוריה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה ומשנת 1927 היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד. בנעוריו הוא החל לפעול גם בארגון ההגנה.
בשנת 1934 מונה שורש לנציג המרכז החקלאי במגדיאל. ב-1936 הוא נמנה עם מייסדי מושב העובדים בית שערים, בה היה פעיל בין השאר בוועדת הנוער. בשנת 1945 נבחר לראש המועצה האזורית קישון, ובשנת 1946 לראש המועצה המשותפת של קישון ונהלל. הוא המשיך בתפקיד זה עד תחילת 1949. לאחר מכן הוא נבחר לחבר מזכירות תנועת המושבים (1948). בשנת 1953 הוא מונה למנהל המחלקה הכלכלית במשרד החקלאות.
שורש נבחר לכהן כחבר הכנסת וכיהן בה מטעם מפא"י ומפלגת העבודה במשך ארבע כנסות רצופות, החל בכנסת השלישית. במהלך 14 שנותיו בכנסת הוא פעל בוועדת הכספים, ועדת הכלכלה, ועדת הפנים וועדת הכנסת.