google/wiki40b huggingface dataset:
הנדסה קרמית

הנדסה קרמית (מלשון קרמיקה) היא המדע והטכנולוגיה של יצירת אובייקטים מחומרים אי-אורגנים שאינם מתכתיים על ידי פעולות חימום.
התחום כולל טיהור חומרי גלם, לימוד והפקת תרכובות כימיות, התרכבותן, המבנה שלהם, ההרכב והתכונות. חומרים קרמים יכולים להיות בעלי מבנה גבישי או גבישי חלקית
בעלי טווח רחב בסולם המולקולרי. קרמיקת זכוכית עשויה להיות בעלת מבנה אמורפי או מבנה זכוכית עם טווח מולקולרי קצר או מוגבל. הן נוצרות מהיתוך מסה שהתגבשה תוך כדי קירור, או נוצרה ונתהוותה על ידי פעולות חימום.
מקור המונח קרמיקה במילה היוונית κεραμικός  - keramikos שמשמעותה קדרות. היא קשורה גם למילה הקדומה בסנסקריט "לשרוף".
יישומי התחום הם רבים וכוללים טכנולוגיות בהנדסת חשמל, הנדסת חומרים, הנדסה כימית, הנדסת מכונות, כרייה, הנדסת אוירונוטיקה, הנדסת חלל, רפואה, זיקוק, הנדסת מזון, אלקטרוניקה ועוד. מאחר שקרמיקה היא עמידה בפני חום, היא מהווה תחליף טוב ליישומים בהם מתכת ו פולימרים אינם מתאימים.

יישומים

מבין היישומים של הנדסה קרמית אפשר למצוא אריחים למעבורת חלל שבשימוש תוכנית החלל האמריקאית, זרבובים למבערי גז, אפוד מגן, מוטות דלק גרעיני, שתלים ביו-רפואיים, להבי טורבינה של מנועי סילון, וראשי קרב לטילים ועוד.

חוזק של קרמיקה

החוזק של חומרים תלוי במבנה המולקולרי שלו, או מיקרו-מבנה אותו התהליכים ההנדסיים משנים.
מימן ברומי

הכנה

ניתן לקבל מימן ברומי בזיקיק תמיסת מלח ברום כאשלגן ברומי או נתרן ברומי עם חומצה זרחתית או חומצה גופרתית מהולה
משתמשים בחומצה גופרתית מהולה כדי להימנע מהתגובה המתרחשת עם חומצה מרוכזת
ניתן להפיק מימן ברומי גם בתגובה של ברום עם גופרית או זרחן
או בתגובת החיזור

שימושים

משתמשים ב HBr להכנת תרכובות אורגנו-ברום. בסיפוח בנוכחות רדיקל או בהקרנת UV על אלקן מתקבל אלקיל-ברומיד טרמינלי (ברום על הפחמן בקצה השרשרת) כלומר בניגוד לכלל מרקובניקוב
סיפוח ללא רדיקלים ובחושך נותן בעיקר את התוצר המצופה לפי כלל מרקובניקוב
מימן ברומי מגיב עם דיכלורומתאן לקבלת ברומוכלורומתאן ודיברומתאן:
אגודת המפגש הבין דתי

מטרות ואידאולוגיה

העמותה פועלת ליצירת שיח בין דתי בין קבוצות מדתות ותרבויות שונות, גילאים ורקעים שונים. היא א-פוליטית וללא דרישות סף או דמי חבר. באופן זה האגודה פועלת ליצירת שינוי לטובה ביחסים שבין הקהילות והאזרח הפשוט, כבסיס לכל פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מטרת העל של העמותה היא קידום שלום בארץ ישראל, ובניית פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני, על ידי יצירת שיח בין דתי ובין תרבותי בין הקהילות השונות בישראל. על ידי יצירת קבוצות שיח רבות, האגודה שואפת ליצירת אפקט מצטבר שיגרום לשינוי מלמטה למעלה בחברה.

היסטוריה

העמותה הוקמה בשנת 2001 על ידי יהודה סטולוב (אנ'), והיא מנוהלת על ידו משעת הקמתה ועד היום, לצד שותפים נוספים. ההחלטה להקים את העמותה התקבלה על רקע האינתיפאדה השנייה ואסון התאומים, מאורעות מתוקשרים של אלימות דתית קיצונית. מייסדיה חשו צורך להקים עמותה שתיצור שלום, צדק ויציבות בארץ ישראל ובמזרח התיכון כולו, דווקא דרך השיח הבין דתי, וראו באמונה הדתית ובמסורות התרבותיות גשר המאחד בין אנשים שונים. בעיני מייסדי העמותה, דו-קיום אמיתי יושג רק כאשר כל צד יכיר את האחר וילמד לכבד אותו, באמצעות מפגש ישיר ובלתי אמצעי.
האגודה צמחה לאורך שנות פעילותה. בשנת 2001 היא כללה רק שתי קבוצות שיח וכ-300 משתתפים, וכיום היא מונה מעל 100 קבוצות וכ-6,000 משתתפים.

מבנה ופעילות

בעמותה יש שלושה מקבלי שכר, ושאר פעיליה (כשבעים איש) מתנדבים. בשנת 2018 קיימה האגודה 414 מפגשים ואירועים, ב-101 קבוצות שונות. להערכת האגודה, מעל 4,000 השתתפו בפעילות. פעילויותיה השונות כוללות בין השאר: קבוצות של נשים, צעירים, מנהיגים דתיים, מחנכים, מיילדות, מוזיקאים ועוד, שיח ישראלי-פלסטיני, כנסים של יומיים או יותר, סיורים לימודיים ועוד.

קבוצות מפגש

עיקר הפעילות של העמותה היא ביצירת קבוצות שיח ברחבי הארץ, ביישובים יהודים וערביים, ורוב הפעילויות מתנהלות בתוך תחומי הקו הירוק. רוב הקבוצות מונות בין עשרה לשלושים משתתפים מדתות שונות. מרבית המשתתפים הם יהודים, נוצרים, מוסלמים, דרוזים ובהאים. חלק מהקבוצות נפגשות בתדירות של פעם בשבוע או שבועיים, וחלקן אחת לכמה חודשים. את המפגש הקבוצתי מנהל צוות רכזים שמשמש כראש הקבוצה, ותוכן המפגש משתנה אך אינו פוליטי. בקבוצה חברים דתיים וחילונים גם יחד, ואולם השיח מתבסס על העניין המשותף בדת, במסורת ובתרבות. חלק מהקבוצות מיועדות לנשים בלבד, או לגברים בלבד, וחלקן מעורבות. קיימות גם מספר קבוצות נפרדות לבני נוער, וכן למנהיגים דתיים כמו ראשי ישיבות וכמרים.

אפקטיביות

מספר מאמרים נכתבו על האגודה ועל השאלה האם קיום שיח בין דתי משפיע על המשתתפים בו. מחקרים שנעשו באוניברסיטת בר-אילן מצאו שלמפגשים בקבוצות השיח של אגודת המפגש הבין דתי יש השפעה חיובית על הדעות של שני הצדדים אחד על השני, והרצון לקיום שיח עולה. למשל, באחד המחקרים התבקשו המשתתפים לחוות את דעתם על מאפייני אישיות כלליים של הקבוצה השנייה, לפני ואחרי המפגש. חוות הדעת נעשתה חיובית יותר לאחר המפגש בין שתי הקבוצות. מצד שני, המחקרים גם מצאו שהמשתתפים בשיח היו מלכתחילה בעלי רצון לקיום שיח ויצירת קשר עם הצד השני. בכל זאת, גם אם המשתתפים פתוחים יותר מהממוצע, נראה שלקבוצות שיח יש השפעה חיובית על קידום הרצון לשלום וקיום הדדי בקרב המשתתפים בהן.
דייוויד ג'יימס ת'אולס

קורות חיים

ת'אולס נולד בעיירה בירזדן  שבסקוטלנד. הוא בוגר בית הספר הפרטי היוקרתי וינצ'סטר קולג' . הוא השלים תואר ראשון בקולג' טריניטי הול  של אוניברסיטת קיימברידג'. את עבודת הדוקטורט שלו כתב ת'אולס באוניברסיטת קורנל, בהנחייתו של הנס בתה. 
היה פוסט-דוקטורנט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ופרופסור לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת בירמינגהם שבממלכה המאוחדת עד 1980, אז מונה לפרופסור באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל. 
במחקריו, תרם ת'אולס רבות להבנה המדעית של מערכות מורכבות של אטומים, אלקטרונים ונוקלאונים. בין היתר הוא חקר את הפאזה מוליכות-על.

פרסים והוקרה

ת'אולס היה חבר בחברה המלכותית, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
היה חתן פרס וולף בפיזיקה לשנת 1990, חתן פרס דיראק לשנת 1993, חתן פרס לארס אונסנג'ר מטעם החברה האמריקאית לפיזיקה לשנת 2000 וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2016 ביחד עם דאנקן הולדיין וג'ון מייקל קוסטרליץ (ת'אולס קיבל מחצית מסכום הזכייה, ושני האחרים קיבלו רבע מהסכום כל אחד).
ת'אולס נפטר בקיימברידג' ב-6 באפריל 2019.
שפך הרון

היסטוריה

ההיסטוריה של האזור קשורה קשר הדוק לזה של פרובנס. פיתוחו של האזור החל עוד בעת העתיקה, עם פיתוחה של מרסיי תחת השלטון הרומי של יוליוס קיסר. 
המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. מיד לאחר היווסדותו, המחוז תמך בעקרונות המהפכה. רוב הכמרים במחוז קיבלו על עצמם את הכפפת הכנסייה לשלטון האזרחי. התמיכה בשמאל המשיכה גם במהלך המאה ה-20, ובמיוחד בפרברים הצפוניים של מרסיי, העיר הגדולה במחוז.

גאוגרפיה

המחוז הוא חלק מחבל הארץ פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. הוא גובל בואר ממזרח, בווקלוז מצפון, בגאר ממערב, והים התיכון מדרום. האזור הוא די עירוני, עם למעלה מ-28 יישובים שבהם מתגוררים לפחות 10,000 תושבים (נכון לשנת 2008). שלוש הערים הגדולות הן מרסיי (855,000 תושבים), אקס-אן-פרובאנס (141,000 תושבים) וארל (52,000 תושבים).

פוליטיקה

במהלך המאה ה-19, כתוצאה מגל מהגרים גדול, התפתח מעמד פועלים רחב ועצמתי- דבר שחיזק את הכוחות הסוציאליסטיים. האוכלוסייה הכפרית נוטה דווקא לתמוך במפלגות הימין. בשנות ה-90 של המאה ה-20 המחוז החל לתמוך באופן כללי בימין הפוליטי, דבר שבא לידי ביטוי אף בהתחזקות מפלגת הימין הקיצוני החזית הלאומית.
מועצת המחוז מורכבת מ-60 נציגים. המפלגה החזקה היא המפלגה הרפובליקנית עם כ-25 נציגים. לאחר מכן ישנן המפלגה הסוציאליסטית עם כ-15 חברי מועצה. מבין המפלגות הנוספות ניתן למנות את המפלגה הקומוניסטית (5 נציגים) והחזית הלאומית (2 נציגים).
גליציה

היסטוריה

האזור עשיר בהיסטוריה עוד מימי האימפריה הרומית. בימים ההם התיישבו שם שבטים מתערובת קלטו-גרמאנית. בין השבטים היו "גליצים" "ווהלינים", פרוסים, לוגיאנים, גותים, ממוצא קלטי וונדלים ממוצא הוני או גרמאני. בזמן של נדידת העמים, בימים שהתפוררה האימפריה הרומית, התיישבו באזור שבטי נוודים שונים כמו הסקיתים, הסרמטים, והאלאנים (המאה ה-1 לספירה) הקרואטים והסרבים (מאות 4-5 לספירה), הונים (המאה ה-5 לספירה), אוורים, (מאות 6 עד 8 לספירה), וסלבים (במאות 6 עד 9 לספירה) והיא נקראה רוסקיה. 
גליציה נקראה במקור הדוכסות של האליץ' (Halych או Galich; בפולנית Halicz, ברוסית Гáлич), עיר הנמצאת דרומה מלבוב - למברג. ב-1188 דוכסות זאת אוחדה עם הדוכסות של וולודימיר (Volodymyr) (ממלכת גליציה-ווהלין). במאה ה-14 סופחה הדוכסות לפולין על ידי קזימיר השלישי.
עם חלוקתה הראשונה של פולין ב-1772 עבר רוב האזור לשליטת אוסטריה, שהפכה את האזור לארץ כתר בקיסרות עם בירתה לבוב.
אוסטריה הידקה את אחיזתה בגליציה עם חלוקת פולין השלישית ב-1795 ופעם נוספת ב-1815. במיוחד בתקופה זו (המאה ה-19 עד 1918) חשוב להבחין בין "מזרח גליציה"  שנשארה בידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, לבין "מערב גליציה" , אזור שבשנת 1809 חזר למעשה להיות חלק מפולין – חלק מדוכסות ורשה (על פי הסכם שנברון) ולימים: פולין הקונגרסאית (ראו: מפת השינויים הטריטוריאליים בגליציה 1772–1918). 
ב-1861 זכתה גליציה באוטונומיה מוגבלת עם זכות ייצוג בפרלמנט של אוסטריה. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה עזיבה המונית של אוכלוסיית האזור בחלקה לגרמניה ובחלקה לארצות הברית. בשנת 1888 קזימיר פליקס באדני התמנה למושל האזור. הוא הצליח להקטין את המתחים בין הקבוצות השונות באוכלוסיית האזור. 
עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית, לאחר ועידת השלום בפריז (1919) ודחיית הצעת הבריטים לקו קרזון, עברה גליציה לשליטת פולין.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, נכבשה  גליציה המזרחית על ידי ברית המועצות, ואילו גליציה המערבית נותרה בתחום הגרמני הגנרלגוברנמן בפולין. חלקה המזרחי של גליציה נכבש על ידי כוחות גרמניה הנאצית  רק ב-1941, במסגרת מבצע ברברוסה. לאחר סיום המלחמה הפכה גליציה המערבית לחלק מפולין, ואילו גליציה המזרחית סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהפכה לאוקראינה עם פירוקה של ברית המועצות.
בעז אוקון

בעז אוקון (נולד ב-7 באוקטובר 1958), משפטן ישראלי, שופט בשנים 2006–1996 ומנהל בתי המשפט בשנים 2006–2004.

ביוגרפיה

עם שחרורו מצה"ל למד אוקון משפטים באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1985, לאחר התמחות תחת פיקוחו של עורך דין אמנון גולדנברג במשרד ש. הורוביץ, הוסמך כעורך דין. בשנים 1985-1996 היה עורך דין שכיר, ובהמשך שותף במשרד ש. הורוביץ.
בשנת 1996 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום. בשנת 2000 מונה לרשם בית המשפט העליון. בשנת 2002 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובשנת 2004 מונה למנהל בתי המשפט.
נחשב לבן טיפוחיו של נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק. עם פרישתו לגמלאות של הנשיא ברק בשנת 2006 פרש גם אוקון מכהונתו כמנהל בתי המשפט, וסירב אף להצעה להמשיך ולכהן כשופט מחוזי ולפניות אליו מטעם הנשיא ברק ואחרים להסכים שמועמדותו לבית המשפט העליון תעלה. בתקשורת הוסברה הפרישה על רקע יריבות בינו לבין מחליפתו של ברק כנשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, שנוצרה בפרשת נילי כהן. אוקון נחשב למקורבו של שר המשפטים לשעבר דניאל פרידמן. 
בשנת 2007 החל לשמש כפרשן משפטי בעיתון "ידיעות אחרונות". במאמריו נוקט אוקון קו ברור כלפי אירועים שהוא רואה בהם הפרת זכויות אדם. באחד ממאמריו שהתפרסם בעמוד הראשון של עתונו ב-10 ביוני 2008 כינה את כביש 443 "כביש אפרטהייד" בשל האיסור שהוטל על פלסטינים לנוע בו, וקרא לציבור להחרים את הכביש עד שיוסרו המגבלות.
בשנים האחרונות עוסק אוקון בבוררות בקרב הקהילה העסקית בישראל.
האחים מאיר

האחים מאיר הייתה חברה ישראלית ליזמות והשקעות בתעשייה ובנדל"ן, בבעלות שלושת האחים מרדכי (מוטק'ה), משה ובנימין מאיר, מחלוצי התעשייה בארץ ישראל, מקימי מגדל שלום מאיר.

היסטוריה

שלושת האחים לבית מָאיֶר נולדו בפלטיצ'ן שברומניה, לכנה ולשלום מאיר. בשנת 1921 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בתל אביב. שלושתם בוגרי גימנסיה הרצליה. משה ומרדכי מאיר עסקו בפעילות ספורטיבית ושיחקו כדורגל ב"קבוצת אלנבי" בתל אביב. בשנת 1927, כאשר התאחדה הקבוצה עם הפועל תל אביב, היה מרדכי מראשוני הקבוצה וזכה עמה בגביע ארץ ישראל הראשון ב-1928.
לאחר פטירת האב, בשנת 1929, עברה המשפחה לפרדס חנה. שלושת ילדי המשפחה עבדו כפועלים שכירים בפרדסי האזור. כעבור זמן יזם מרדכי מאיר ייסוד "קופת מלווה חקלאי" על ידי עשרים איכרים בפרדס חנה שרכשו בה מניות. הוא מונה למנהל הקופה, ושלושת האחים עסקו בגיוס משקיעים נוספים לרכישת מניותיה.
בשנת 1936 (תשעה באב תרצ"ו) נספתה האם בתאונה בפרדס חנה.
בשנת 1938 הקימו האחים שיכון של מאה בתים, בין פרדס חנה לכרכור, בשם "תל שלום", על שמו של האב. מלחמת העולם השנייה גרמה לעלייה במחירי חומרי הבניין והם נקלעו לחובות, ובעקבות זאת נאלצו לעזוב את פרדס חנה ולשוב לתל אביב.
האחים הקימו מפעל קטן לייצור גפרורי דונג בשם "דונגית" בירושלים. לאחר מכן הקימו סניפים נוספים בביירות, בבגדאד, במצרים ובקפריסין. כעבור זמן החליטו להשקיע את רווחיהם בענף הטקסטיל. את תוצרתם הם ייצאו לכל מדינות אירופה. 
לאחר קום המדינה הקימו כמה חברות ומפעלי תעשייה: "מאיר חברה להשקעות בע"מ" ליצוא ויבוא, "מאיר מפעלי טקסטיל", "מאיר מפעלים כימיים" לייצור עור מלאכותי וצעצועים, "וימקול", "פלמה טקסטילים בע"מ", "פלמה בע"מ", וכן חברה אחות - "צ. ט. מ. צנטרייד מאיר קורפ. בע"מ" עם סניפים בז'נבה ובפריז. מפעליהם שכנו באזורי התעשייה בפתח תקווה, בתל אביב, בנתניה ובחיפה. הם הפעילו חנויות מיוחדות בשם "עורטקס" למכירת התוצרת ממפעליהם השונים.
בשנת 1955 הקימו וניהלו את "בנק לייצוא בע"מ".
ייסדו עם סר אייזיק וולפסון וצ'ארלס קלור את חברת ההשקעות וולפסון קלור מאיר, שהשקיעה בתחומי הנדל"ן, התעשייה, המסחר והמימון, והייתה אחת מחברות ההשקעה הגדולות בארץ.
בשנת 1959 החלו בבניית מגדל שלום מאיר בתל אביב, על שם אביהם. האדריכל היה יצחק פרלשטיין, גיסו של מרדכי מאיר. הבנייה נמשכה כשש שנים, והבניין נחנך בשנת 1965.
בשנות ה-60 המשיכו לעסוק ביזמות בנייה בארץ ובחו"ל. בין השאר הקימו את מגדלי וולפסון בירושלים, אף הם בתכנונו של יצחק פרלשטיין. כמו כן הקימו בתי מלון ברחבי העולם, ובהם מלון איבואר בריווירה של אביג'ן בחוף השנהב, בתכנון האדריכל טומי לייטרסדורף (שהיה חתנו של משה מאיר) ובעיצובו של היינץ פנחל.
בשנת 2009 פרסם שי מאיר, בנו של מרדכי, את הספר "סיפורם של האחים מאיר", על פועלם של שלושת האחים.

חיים אישיים

בנימין מאיר (כ"ה בתשרי תרס"ז, 14 באוקטובר 1906 – תשנ"ז, 1977), נישא לטובה, בת אליהו לוריא. בתו דיצה הייתה אשת הסופר ישראל ויסלר ("פוצ'ו"). נכדו הוא המוזיקאי והבמאי ימי ויסלר, שנקרא על שמו.
משה מאיר (תרס"ט, 1909 – תשנ"ג, 1993), נישא לשרה, בת משה כהן. בתו כנה היא אשת זלמן שובל. בתו, אשת העסקים רינה מאיר, הייתה נשואה לאדריכל טומי לייטרסדורף.
מרדכי (מוטק'ה) מאיר (כ"ה בתמוז תרע"א, 21 ביולי 1911 – תשנ"ז, 1997), נישא לרבקה, בת יעקב פרלשטיין. התגורר בבת ים. בניו הם: שי (ראשי התיבות: שלום יעקב - שילוב של שמות שני סביו), רוני והאדריכל אבי מאיר ובתו - ריבה מאיר. 
אחותם של האחים מאיר, טובה, הייתה נשואה לתיאודור הופמן, שכמהנדס שיתף עמם פעולה בעסקי הטקסטיל.
צקלג

צקלג היא עיר מקראית בארץ פלשתים בה ישב דוד בימים שברח מפני שאול ובעקבות זאת נכללה בשטחה של ממלכת יהודה.

בתנ"ך

ברשימות הנחלות בספר יהושע מופיעה צקלג בערי נחלת יהודה: "ויהיו הערים מקצה למטה בני יהודה אל גבול אדום בנגבה קבצאל ועדר ויגור ... וצקלג ומדמנה וסנסנה" ובנחלת שמעון: "וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַשֵּׁנִי לְשִׁמְעוֹן לְמַטֵּה בְנֵי שִׁמְעוֹן לְמִשְׁפְּחוֹתָם וַיְהִי נַחֲלָתָם בְּתוֹךְ נַחֲלַת בְּנֵי יְהוּדָה ... וְצִקְלַג וּבֵית הַמַּרְכָּבוֹת וַחֲצַר סוּסָה" (ספר יהושע, פרק י"ט, פסוקים א'-ה').
פירוש מקובל טוען שצקלג הייתה בנחלתו של שבט יהודה, אך ניתנה לאחר מכן לשבט שמעון.
לפי ספר שמואל הייתה אחת מ"ערי השדה" של אכיש מלך גת, שנתנה לדוד ואנשיו. לאחר תקופה יצא דוד מצקלג לחברון, שם הוא נמשח למלך. מצוין שהעיר נשארה בידי מלכי יהודה ("עַד הַיּוֹם הַזֶּה". ספר שמואל א', פרק כ"ז, פסוק ו').
לפי ספר נחמיה צקלג נושבה מחדש בתקופת שיבת ציון, בתקופתו של נחמיה.

זיהוי

לצקלג הוצעו מספר זיהויים על ידי החוקרים:
היו שזיהו את צקלג עם ח'רבת זחיליקה, הנמצאת 18 קילומטר מזרחית לעזה, בגלל דמיון השם לצקלג. 
אלברכט אלט הציע לזהות את צקלג בתל א-חויליפה שליד קיבוץ להב. זיהוי זה היה מקובל בשנות ה-50 ובעקבות זאת קבעה ועדת השמות הממשלתית את שם קיבוץ להב כ"צקלג". 
בשנות ה-50 המאוחרות הועלו פקפוקים לגבי זיהוי זה ובנימין מזר, יוחנן אהרוני וארכאולוגים נוספים העדיפו לזהות את צקלג בתל שרע, וועדת השמות הממשלתית הסירה את השם צקלג מעל קיבוץ להב. זיהוי זה שנעשה על בסיס שיקולים היסטוריים וגאוגרפיים, נתמך לאחר מכן בממצא הארכאולוגי שנמצא בחפירות באתר, שכללו קרמיקה פלשתית.
ביולי 2019 הציעו פרופ' יוסף גרפינקל, ראש המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, סער גנור מרשות העתיקות וד"ר קייל קיימר מאוניברסיטת מק-קווארי בסידני שבאוסטרליה לזהות את צקלג באתר חורבת אל-ראעי שבשפלת יהודה - בין קריית גת ללכיש. זיהוי זה מתבסס על מציאת עיר פלשתית שנחרבה ועליה עיר יהודית המתוארכת לימי דוד המלך. יגאל לוין שלל זיהוי זה בטענה שצקלג נמצאת על פי התנ"ך בנגב המערבי, ולכן לא יכל להיות בשפלת יהודה.
דייוויד מאיירס

ביוגרפיה

נולד בשנת 1960 בסקרנטון שבפנסילבניה. בשנת 1988 עבר ללוס אנג'לס, עם אשתו, נעמי סטולצנברג, שקיבלה משרה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.

קריירה אקדמית

מאיירס הוא בוגר אוניברסיטת ייל בשנת 1982, למד לתואר שני באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת הארוורד. בשנת 1991 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק, על עבודה בהנחיית יוסף חיים ירושלמי.
פרסם מספר ספרים בתחומי ההגות וההיסטוריה היהודית. מחקרו מתמקד בתולדות ההיסטוריוגרפיה היהודית, תולדות הציונות, ובהיסטוריה אינטלקטואלית יהודית מודרנית.
הוא חיבר ספרים אחדים, בהם Re-Inventing the Jewish Past מ-1995, בו עסק באסכולת ירושלים של ההיסטוריה היהודית, וכיצד יצרה לדעתו היסטוריוגרפיה מומצאת ששיקפה את תולדות היהדות מבעד לפרספקטיבה הלאומית של חבריה; ו-Resisting History: Historicism and its Discontents in German-Jewish Thought מ-2003, בו תיאר את תגובתם של ההוגים פרנץ רוזנצווייג, הרמן כהן ויצחק ברויאר לנטייה הרווחת בגרמניה במאה ה-19 לנתח את היהדות במושגים היסטוריציסטיים, נטייה שאיימה לתפישתם על הרלוונטיות שלה להווה ולעתיד. כמו עסק בחסידות סאטמר ובעיקר בבנייתה של העיירה קריית יואל, שהיא פרדיגמטית בעיניו לניצול של חופש הדת והליברליזם המודרני לצורך שימור קהילה מסתגרת. הוא מחבר ספר על הנושא ביחד עם נעמי סטולצנברג. בנוסף, חיבר את הכרך "מבוא קצר מאוד להיסטוריה יהודית" בסדרת מבואות קצרים מאוד של הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
במחקריו סקר את האופן שבו דור החוקרים שייסד את חקר ההיסטוריה היהודית בישראל הטה לדעתו והציג את ההיסטוריה היהודית, כך שתתאים להשקפת העולם הציונית. הוא מתח ביקורת על ההפרדה הקיימת באקדמיה בין תולדות עם ישראל לבין חוגי ההיסטוריה הכללית.
מאיירס לימד גם בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז ובאוניברסיטה הרוסית למדעי החברה במוסקבה. מאז 2002 הוא משמש עורך שותף ב-Jewish Quarterly Review. הוא משמש כמדריך בתוכנית המורשת של קרן וקסנר.
בשנת 2017 מונה למנהל המרכז להיסטוריה יהודית (Center for Jewish History) בניו יורק. המינוי עורר התנגדות בקרב חוגי ימין, אך זכה לתמיכתם של היסטוריונים רבים. עם מתנגדיו נמנו ארגון ציוני אמריקה וחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' עם המתייצבים לצידו נמנים הרב דוד אלנסון, נשיא היברו יוניון קולג' לשעבר, ופרופ' ג'ונתן סרנה מאוניברסיטת ברנדייס. באוגוסט 2018 פרש מתפקידו זה, והסביר שעייף מטיסות בין לוס אנג'לס לניו יורק.

פעילות פוליטית והשקפת עולם

מאיירס תומך בפתרון שתי המדינות. נמנה עם הנהלת הקרן החדשה לישראל ועזר לגייס כספים לארגון If Not Now. בוויכוח שהתעורר על רקע פעילותו זו אמר כי "הוא מתנגד לחרם על ישראל ושבאופן אישי הוא מוכן לשקול תמיכה רק בארגונים שמחרימים מוצרים מהתנחלויות מסוימות."
עם פרסום מינויו לנשיא הקרן אמר מאיירס כי כנשיא הארגון הוא יתמקד "בהדיפת ניסיונות להרוס מוסדות דמוקרטיים בישראל", וכן "בהכנה ליום אחרי שהמשבר הדמוקרטי ייגמר".
בנוסף אמר כי "לא אני ולא הקרן החדשה תומכים ברעיון של חרם עולמי על ישראל, ואיננו תומכים בארגונים שתומכים בחרם על ישראל, עם זאת, איננו מסרבים לממן אלה שקוראים להחרים מוצרים מההתנחלויות, וזה מהסיבה הפשוטה שלראייתנו הכיבוש של הגדה המערבית הוא הפרה של החוק הבינלאומי".][מפני ש...]
אמין מעלוף

אמין מעלוף (בערבית: أمين معلوف, נולד ב-25 בפברואר 1949 בביירות) הוא סופר לבנוני-צרפתי. הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-23 ביוני 2011 למקום ה-29 והחליף את קלוד לוי-שטראוס.

חיים

אמו של מעלוף באה ממשפחה מארונית, אביו ממשפחה מלכיתית. הוא גדל בלבנון ולמד סוציולוגיה באוניברסיטת סן-ז'וזף. לאחר מכן היה עיתונאי ועורך בעיתון א-נהאר. בתחילת מלחמת האזרחים בלבנון הוא היגר לפריז, שם הוא חי מאז. 

במשך שנים ארוכות הוא היה העורך הראשי של "Jeune Afrique", כתב רומנים ונסע כעיתונאי לעשרות מדינות. בשנת 1985 הוא החליט להקדיש את זמנו לכתיבת רומנים.

יצירתו

נושא מרכזי ביצירתו של מעלוף הוא המפגש של תרבויות שונות. ברומן "נמלי הלבאנט" מהגר גבר ממוצא ארמני-טורקי מלבנון לצרפת, מצטרף ל"רזיסטאנס", ומתאהב ביהודיה מאוסטריה, שמהגרת אחרי המלחמה לארץ ישראל. הוא עצמו חוזר ללבנון וחווה את הסכסוך המזרח-תיכוני על בשרו. 
כמו כן כתב מעלוף ספרי עיון, כמו "Les croisades vues par les Arabes", "מסעות הצלב בעיני הערבים".
עד כה ראה אור ספר אחד שלו בלבד בעברית. בהקדמה מיוחדת לקורא העברי כתב:
"אני שמח שהספר הזה יעמוד מעתה לרשותם של קוראי העברית. כיהודים ישראלים, כערבים ישראלים או כפלסטינים הם מבינים טוב יותר מאחרים את חשיבותו של מרכיב הזהות, כיוון שהם סבלו וסובלים עדיין מסטיותיו. ההיסטוריה לימדה אותם כיצד האמונה הופכת להשתייכות, כיצד האומה הופכת לדת וכיצד הדת הופכת לאומה, ללאומנות, לפנאטיות, לאלימות…"
דרך ההר

דרך ההר (הנקראת גם דרך האבות) היא דרך קדומה החוצה את ארץ ישראל לאורכה, מדרום לצפון.
הדרך היא למעשה חיבור טבעי של רכסי שדירת ההר המרכזית של הארץ (קו פרשת המים). בניגוד לדרכים כדרך הים ודרך המלך שהן דרכים בינלאומיות החוצות את הארץ, דרך ההר היא דרך פנים-ארצית.

תוואי הדרך

ניתן לסמן את נקודתה הדרומית ביותר של דרך ההר בבאר שבע. מבאר-שבע מטפסת הדרך אל הרי חברון. את חברון חיברה דרך רוחב לעזה שעל דרך הים (דרך בית גוברין). (כביש 35) מבאר שבע יצאו דרכי רוחב אל עבר הירדן המזרחי דרך צפון הנגב ומדבר יהודה.
תוואי הדרך מחברון צפונה תואם לתוואי כביש 60. כלומר דרך חלחול, בית לחם, ירושלים, רמאללה, שכם, ג'נין, ועפולה. (ליתר הדיוק, מגידו, שעל דרך הים)
הדרך מתחברת לדרך הים באמצעות דרכי רוחב, למשל מירושלים ליפו. (כביש 1, כביש 44 וכביש 412) מאזור שכם יוצאת דרך מתחברת לדרך הים דרך קלקיליה, (כביש 55) באזור כפר סבא, ודרך לעבר הירדן המזרחי דרך נחל תרצה (ואדי אל פארעה) וגשר אדם (ג'סר דמיא) (דרך מבוא השמש, כביש 57). דרך עתיקה חשובה נוספת המחברת את דרך ההר לשפלה היא "מעלה בית חורון" או כביש 443 של ימינו, המתפצל מרכס קו פרשת המים באזור הר חוצבים וממשיך לאורך שלוחה ארוכה עד השפלה.

מקוואות טהרה

בימי בית שני שימשה הדרך כנתיב עליה לרגל לירושלים מבאר שבע וחברון, בזמן שבית המקדש היה קיים, ולכן נתגלו בדרך מספר מקוואות טהרה ששימשו את העולים לרגל.

אבן המיל

במקום התגלתה אבן מיל, שמסמנת שגם בתקופת הרומאים הדרך שימשה כדרך מרכזית. אבן המיל מציינת את המיל ה-12 מירושלים לכיוון חברון.

דרך ההר בירושלים

בסיפור פילגש בגבעה מסופר על שיירה משפחתית קטנה הנעה על דרך ההר מבית-לחם צפונה, "וְהַיּוֹם רַד מְאֹד; וַיֹּאמֶר הַנַּעַר אֶל-אֲדֹנָיו, לְכָה-נָּא וְנָסוּרָה אֶל-עִיר-הַיְבוּסִי הַזֹּאת (=ירושלים)--וְנָלִין בָּהּ". האיש מסרב ומתעקש ללכת הלאה צפונה עד הגבעה או הרמה. כלומר, ירושלים הקדומה לא ישבה על דרך ההר. ואכן, דרך ההר בירושלים עוברת על קו פרשת המים העירוני העובר ברחובות דרך חברון (שיא גובה: כתף הינום), קרן היסוד, רחוב שמואל הנגיד והמלך ג'ורג' (שיא גובה: מנזר רטיסבון), מאחורי רחבת בניין המשביר לצרכן לאזור בניין כלל ומעלה רחוב יפו ומשם צפונה דרך מערב מקור ברוך וכרם אברהם אל גבעת התחמושת והגבעה הצרפתית ומשם דרך שועפאט ובית חנינא אל רמאללה ובית-אל (כביש 60). ירושלים הקדומה שכנה מדרום-מזרח לקו זה והגעה אליה מדרך ההר חייבה סטיה מסוימת מן הדרך.
אנטואנטה סטפנובה

ביוגרפיה

סטפנובה נולדה בסופיה, ולמדה שחמט מאביה, אנדון סטפנוב, מעצב אמנותי. בשנת 1989 זכתה סטפנובה באליפות העולם לנוער עד גיל 10 בפוארטו ריקו. בשנת 1992, בגיל 13, שיחקה סטפנובה באולימפיאדת השחמט 1992, במנילה. מאז אותה שנה ועד 2014 ייצגה סטפנובה את בולגריה בעשר אולימפיאדות שחמט (ב-2002 היא הייתה חברה של נבחרת גברים). בשנת 1997 הייתה מדורגת בעשיריה הראשונה של הנשים בעולם לפי מד כושר. בשנת 2002 זכתה באליפות אירופה לנשים. ביוני 2003 השיגה את דרגת רב אמן בשחמט.
בשנת 2012 הייתה סטפנובה לזוכה הראשונה באליפות העולם בשחמט בזק לנשים. באותה שנה הגיעה למקום השני באליפות העולם לנשים, לאחר אנה אושנינה.