google/wiki40b huggingface dataset:
תחותמס השלישי

עלייתו למלכות

תחותמס השלישי נולד לתחותמס השני מפילגש נחותה בשם איסיס, אך עם מות המלך היה בעל הדרישה הכי מכובדת לכתר וכך הוכתר כמלך על מצרים בגיל 10 (שנת 1479 לפנה"ס). הוא אורס לאחותו למחצה; ואמה, חתשפסות, לקחה לידיה את ענייני ניהול הממלכה. רק לאחר מותה חזר תחותמס לשלוט במצרים.
תחותמס התייחס לתקופת מלכותה של חתשפסות כשלטון בלתי חוקי. הוא מחק את שמותיה המלכותיים והציב את שמותיו במקומם. בנוסף מנה את שנות שלטונו ממותו של תחותמס השני והוסיפן לשנות שלטונו.
בתקופת חתשפסות, התרופפה השליטה על שטחי האימפריה. חתשפסות לא יצאה למסעות צבאיים. כאשר עלה תחותמס השלישי לשלטון החל לצאת למסעות צבאיים. בשנת 1482 לפנה"ס יצא תחותמס השלישי למסעו הראשון לאחר שהתייצבה מולו ברית נרחבת של מלכי כנען בראשות מלך העיר קדש. המרד נתמך על ידי ממלכת מיתני. תחותמס עצמו כתב שהמרד התפשט על פני כנען כולה "מן העיר ירזה ועד קצות תבל". (יֻרְזָה שכנה כנראה בתל גמה של היום). תחותמס ערך בסך הכול 16 מסעות צבאיים. במסעו השמיני ניצח את מיתני אך לא הצליח לבסס את שלטונו בסוריה. בכנען, לעומת זאת, עבר השלטון במלואו למצרים.

תוצאות המלחמה

בכתובת בכרנך מסופר שלאחר הקרב תפס תחותמס 2238 סוסים, ולאחר כיבוש מגידו הובלו דרומה, כס זהב, בקר וחיטה רבים (בכתובת מצוינים 207,300 כור חיטין שהם כ־800,000 ליטר). המספרים מוגזמים ככל הנראה, והכמות האמיתית עמדה, כנראה, על מחצית או שליש מהשלל שתואר.
בעקבות ניצחונו הקים תחותמס השלישי מערך מנהלי-שלטוני בכנען. הוא השאיר את השלטון הישיר על הערים בידי השלטים המקומיים, אולם מספר ערים הופקעו והוקמו בהם מרכזים שלטוניים ישירים של מצרים. העיר ששימשה כמרכז השלטון המצרי בכנען הייתה עזה, במקביל הופקעו ערים נוספות ביניהן: יפו, בית שאן, ינועם בעבר הירדן, כומידו בבקעת הלבנון, ובחוף הפיניקי צומור ואולזה.

המשך כיבושי תחותמס

כעבור מספר שנים פנה תחותמס להכנעת מיתני ואף נחל הצלחה, מערכתו האחרונה הייתה כנגד נוביה, שם הכניע שבטים מקומיים רבים, שמאוחר יותר העביד במכרותיו, שהיו לבסיס הכלכלה המצרית מימיו והלאה.
לאחר ניצחונותיו הרבים, המיסים והמתנות שנשלחו אליו בידי עמי העולם העתיק העשירו את קופת הממלכה והוא פנה לבניין מקדשים מפוארים. כאשר נפטר בשנת 1426 לפנה"ס נקבר בעמק המלכים ובנו, אמנחותפ השני, ירש את אביו.
מפרצון וירלווינד

גילוי המפרצון

המפרצון התגלה על ידי סר יוברט וילקינס בטיסת החקר שערף באזור ב-20 בדצמבר 1928. 
לאחר מכן המפרצון צולם מהאוויר על ידי השרות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940, ומופה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947.

מקור השם

וילקינס ראה את קרחוני וירלווינד ארבעה קרחונים גדולים הזורמים אל המפרצון, ובשל מיקומם ביחס למפרצון הם הזכירו לו את המנוע הכוכבי במטוס הרייט-וירלווינד (Wright Whirlwind) בו ביצע את טיסת החקר שלו, ולכן קרא למפרצון וירלווינד.

לקריאה נוספת

• Defense Mapping Agency Hydrographic/Topographic Center, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 274
• Ian Renfrew, Polar storms and polar jets: Mesoscale weather systems in the Arctic & Antarctic
• Andy Elvidge, Ian Renfrew, What causes foehn warming? 
• Suzanne L. Bevan, Adrian Luckman, Bryn Hubbard, Bernd Kulessa, David Ashmore, Peter Kuipers Munneke, Martin O’Leary, Adam Booth, Heidi Sevestre, and Daniel McGrath, Centuries of intense surface melt on Larsen C Ice Shelf, The Cryosphere, 11, 2743–2753, 2017 https://doi.org/10.5194/tc-11-2743-2017
מרדכי נמיר

ביוגרפיה

נולד בנמירוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום בשטח אוקראינה) ליצחק ובתיה לבית במר בשם מרדכי נמירובסקי. בילדותו למד בחדר ובהמשך למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת אודסה.
בשנת 1924 נעצר בגין פעילותו הציונות המחתרתית בברית המועצות, אך באותה השנה כבר שוחרר ועלה לארץ ישראל.
לאחר שעבד כפועל ובהנהלת העיתון "דבר", החל ב-1926 לכהן כמזכיר מפלגת אחדות העבודה בתל אביב, תפקיד שאותו מילא עד 1930.
בין השנים 1929 ו-1935 עבד כמנהל המדור לסטטיסטיקה בהסתדרות.
מ-1935 היה חבר במועצת העיר תל אביב, ומ-1936 היה מזכיר מועצת פועלי תל אביב. כמו כן היה חבר מפקדת "ההגנה" בעיר ומשנת 1947 חבר במפקדה הארצית.
לאחר קום המדינה נשלח בשליחויות דיפלומטיות לארצות מזרח אירופה ובשנים 1949–1950 היה ציר ישראל במוסקבה. 
מ-1950 עד 1956 כיהן כמזכ"ל ההסתדרות. במקביל נבחר ב-1951 לכנסת השנייה מטעם מפא"י. כהונתו נמשכה ברציפות עד פיזור הכנסת השישית ב-1969, ובמקביל היה גם יו"ר מועצת המנהלים של חברת "עמידר" בין 1956 ל-1959, וראש עיריית תל אביב בין 1960 ל-1969. 
בין מזכירות ההסתדרות לראשות העיר כיהן נמיר כשר העבודה, תפקיד שאותו קיבל כאשר קודמתו גולדה מאיר התמנתה לשרת החוץ ב-19 ביוני 1956.
בבחירות למועצת עיריית תל אביב שנערכו ב-1959 התחולל מהפך, ונמיר נבחר לתפקיד ראש העירייה כמועמד מפא"י, לאחר למעלה משלושים שנות שלטון הציונים הכלליים בעירייה. כראש העירייה עסק נמיר בפינוי שכונות מצוקה ומעברות והעברת התושבים לשיכונים חדשים. דגש רב הושם על נושאי חינוך ורווחה. בתקופת כהונתו הוקמו והתרחבו מוסדות חינוך רבים, כולל מתנ"סים ומוסדות של חינוך בלתי פורמלי, והורחבו מאוד שירותי הרווחה הניתנים על ידי העירייה. כמו כן בתקופה זו אוניברסיטת תל אביב התרחבה ועברה לקמפוס ברמת אביב, הורחב מאוד מוזיאון ארץ ישראל, נבנה בניין העירייה בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין), והוכנו תוכניות ראשוניות לשיקום חופי הים ולבניית נתיבי איילון. בשנת 1969, מספר חודשים לפני הבחירות לעירייה, פרש נמיר מטעמי בריאות, והעביר את תפקיד ראש העירייה לסגנו, יהושע רבינוביץ.
בשנת 1971 ראה אור ספרו "שליחות במוסקבה: ירח דבש ושנות זעם", ובשנת תשל"ב ספרו "מול פני המעברות". 
היה נשוי פעמיים. ב-1923 נישא לדורה לבית גרודסקי (נפטרה בתל אביב ב-1946).
רעייתו השנייה היא אורה נמיר (הייתה צעירה ממנו ב-33 שנים), חברת הכנסת ושרה לשעבר, לה היה נשוי משנת 1959 עד לפטירתו.
מרדכי נמיר נפטר בשנת 1975, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
לאחר מותו של נמיר הוסב שמה של דרך חיפה, אחד מעורקי התנועה הראשיים בצפון תל אביב, לדרך נמיר.
נסים אליעד

קורות חיים

אליעד נולד בטבריה בשם "ניסים אמסלם" למשפחה יוצאת צפון אפריקה. בנעוריו היה אליעד פעיל בתנועות הנוער "המכבי הצעיר" ובית"ר. בהיותו בין 13 וחצי החל לעבוד בשירות הדואר המנדטורי בחיפה, בה עבד במשך עשר שנים. בשנת 1944, בהיותו בפתח תקווה, נחשד על ידי האצ"ל כסוכן בריטי והוצא נגדו פסק דין מוות על ידי בית דין של האצ"ל. ראש המטה של האצ"ל היה מסופק בעניין, השהה את ביצוע פסק הדין ובעקבות בדיקה מחודשת טוהר שמו של אליעד ופסק הדין בוטל.
בשנת 1945 סיים בחינות בגרות אקסטרניות והחל ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים בירושלים ומזרחנות, תנ"ך והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית. הוא שירת בצה"ל כקצין ממשל צבאי באשקלון. הוסמך כעורך דין בשנת 1951. 
פעילותו המפלגתית החלה כחבר המשמרת הצעירה של מפא"י. בשנת 1950 הצטרף לשורות המפלגה הפרוגרסיבית והיה פעיל בסיעתה בהסתדרות, סיעת "העובד הציוני". לאחר הקמת המפלגה הליברלית כאיחוד של הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית, הוא היה חבר מרכז המפלגה הליברלית. בעת הפיצול, עבר אליעד לליברלים העצמאיים ושימש כמזכ"ל מפלגה זו. הוא נודע במיוחד בפעילותו בקרב עדות המזרח וערביי ישראל. בשנת 1965 הוצב בין שבעת המועמדים הראשונים של המפלגה לכנסת.
בשנת 1968 הושבע לכנסת השישית מטעם הליברלים עצמאיים במקומו של פנחס רוזן. אליעד המשיך לכהן בכנסות ה-7 ו-8 הודות להתפטרות של משה קול, על פי הנוהג במפלגה ששרי המפלגה מתפטרים מהכנסת לטובת הבאים אחריהם ברשימה. במהלך הכנסת השמינית היה חבר בוועדת הפנים ובוועדת חוקה, חוק ומשפט. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נבחר בבחירות הפנימיות בל"ע למקום השלישי ברשימה לכנסת. אולם, התחזקות ד"ש על חשבון ל"ע, הותירה את המפלגה עם מנדט אחד בלבד והוא לא נבחר שוב לכנסת. אליעד המשיך לכהן כמזכ"ל ל"ע והוצב במקום השני ברשימתה בבחירות לכנסת העשירית, בהם לא עברה את אחוז החסימה. הוא גם המשיך להיות פעיל בהסתדרות הכללית בראשית שנות ה-80. בבחירות לכנסת ה-11 היה שוב במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת, ששולבה ברשימת המערך, אולם הוא לא נבחר לכנסת. 
במשך שנים רבות ועד מותו היה פעיל בקהילת היהדות המתקדמת (הרפורמית) בתל אביב, בית דניאל. במהלך שנות השמונים כיהן כיו"ר ההנהלה של התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל. 
כיהן כחבר הוועד הפועל של ההסתדרות וחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני, מטעם ארצנו, הפדרציה הבינ"ל של התנועות הרפורמיות הציוניות.
גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג

ביוגרפיה

גיום נולד בלוקסמבורג סיטי, כבנו הבכור של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה מסטרה. לגיום ארבעה אחים צעירים ממנו. סבו הוא ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
גיום למד בבית ספר תיכון "רוברט שומן" בלוקסמבורג, בקולג' "Alpin International Beau Soleil" ובבית הספר הפרטי "לה רוזי" בשווייץ. הוא רכש הכשרה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית באנגליה. לאחר מכן למד ביוניברסיטי קולג' בדרהאם, ובאוניברסיטת ברונל בלונדון. ב-2009 קיבל תואר ראשון ב-"Institut Albert-le-Grand" באנז'ה, צרפת.
גיום ממלא משנת 2000 מספר תפקידים במסגרת תפקידו כיורש עצר. הוא יו"ר של כבוד בוועדה לפיתוח כלכלי של לוקסמבורג מ-2001. היה פעיל בקרן קרייזברג למען נכים. ייצג את לוקסמבורג בטקסים בינלאומיים כגון חגיגות להולדתו של כריסטיאן, נסיך דנמרק ב-2006, יום הולדתה של סוניה, מלכת נורווגיה ב-2007, ויום הולדתו של וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ב-2007.
ב-2012 נישא לרוזנת סטפני דה לנואה מבלגיה. גיום וסטפני חולקים מוצא משותף, כך שסטפני ואביו של גיום הם בני דודים מדרגה שביעית.
גיום דובר לוקסמבורגית, צרפתית, אנגלית, גרמנית וספרדית.
יאן גרברק

חייו ויצירתו

גרברק נולד לשבוי מלחמה פולני, צ'סלב גרברק, ובת איכרים נורווגית בעיר מייסן. הוא קיבל אזרחות נורווגית בגיל שבע וגדל באוסלו.
הוא החל לנגן בסוף שנות השישים והתמקד בתחילה במוזיקת אוונגרד, ג'אז אוונגרדי, מוזיקת רוק ומוזיקה קלאסית עכשווית. בין היתר היה חבר בלהקת ג'אז-רוק מתקדם והופיע בנגינת יצירות משל המלחין האוונגרדי ג'רג' ראסל. בשנת 1973 נטש את האוונגרד ועבר לפתח סגנון אישי המושפע מג'אז חופשי, ממלחינים סקנדינביים, ממוזיקת עם סקנדינבית וממוזיקת עולם (בעיקר מוטיבים מהודו וממוזיקה סופית). כמעט את כל הקלטותיו עשה גרברק במסגרת חברת התקליטים ECM והצליל שלו הפך לאחד מהצלילים המזוהים ביותר עם "הצליל של ECM".
הצליל של גרברק חודר. הוא משתמש בטכניקה של נגינת צלילים ארוכים במיוחד ובפיסוק (פרייזינג) ייחודי, הכולל הפסקות שקטות ארוכות. בשנות השבעים השתתף יחד עם הפסנתרן קית' ג'ארט ב"רביעיית הג'אז האירופית" (בין השנים 1974–1979, עם פלה דניאלסון בקונטרבס וג'ון כריסטיאנסן בתופים). אלבומו פורץ הדרך מ-1976 Dis, יחד עם ראלף טאונר בגיטרה של 12 מיתרים ובהשתתפות נגנים אורחים בקטעי המוזיקה השונים בכלי נשיפה, כלי הקשה וכלי מיתר אתניים, ביניהם סוג של נבל סקנדינבי עתיק (אך ללא מערכת תופים או חטיבת קצב) יצרה זרם מוזיקלי חדש אמביינט-ג'אז.
שיתופי הפעולה שלו בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים כללו את מיטב האמנים של ECM. עם הגיטריסטים אגברטו ג'יזמונטי, ג'ון מקלפלין וטרייה ריפדאל, נגני הגיטרה בס צ'ארלי היידן ומירוסלב ויטוס, נגני כלי ההקשה הברזילאי ננה וסקונסלוס וההודי זקיר חוסיין, נגן הבנסורי האריפראסאד צ'אוראסיה, נגנן האקורדיון רישאר גליאנו ואחרים עסק בהקלטת מוזיקה המושפעת מאמביאנט, מוזיקת עולם ושירי עם. עם ביל פריזל ואברהרד וובר הקליט יצירות פיוז'ן וג'אז המושפע ממוזיקה אלקטרונית.
גם בשנים שלאחר מכן ממשיך גרברק לחקור מוזיקת עם, מוזיקה אלקטרונית, פיוז'ן ועוד והוא מושפע מטקסטים השייכים ל"עידן החדש" (New Age) באלבומים כמו I Took Up The Runes, Madar, Ragas and Sagas ועוד. אחד האלבומים המצליחים ביותר בו השתתף הוא תקליט מוזיקת העולם Making Music מ-1987 (שכמו כל האלבומים לעיל יצא אף הוא בהוצאת ECM) עם ג'ון מקלפלין בגיטרה, זקיר חוסיין בטאבלה והאריפראסאד צ'אוראסיה בבנסורי.
בשנת 1994 פנה אליו מפיק ECM, מנפרד אייכר, בהצעה לשתף פעולה עם אנסמבל היליארד, השרים מזמורים גרגוריאנים מימי הביניים, כך נוצר התקליט Officium, שזכה להצלחה אדירה ובעקבותיו הוקלטו שיתופי פעולה נוספים של גרברק ואנסמבל היליארד.
גרברק מלחין גם פסקולים לסרטים, הצגות ומחול. בין היתר הלחין את פסקול סרטו של עמוס גיתאי, כיפור.
בתו היא המוזיקאית והזמרת אניה גרברק.
סופיה בוטלה

ביוגרפיה

סופיה נולדה במחוז באב אל-אוואד באלג'יריה, בת לזמר הג'אז סאפי בוטלה, אמה היא אדריכלית במקצועה. סופיה החלה את הקריירה בריקוד קלאסי כרקדנית כבר מגיל 5 ובגיל 10 עזבה עם משפחתה לצרפת, בשנת 1992, שם למדה התעמלות קצבית והצטרפה לנבחרת הצרפתית לריקוד בגיל 18.
היא התפתחה בתחום ריקוד ההיפ הופ, והייתה לחלק מלהקת הריקוד Vagabond Crew. היא השלימה לימודיה במכללת ברקלי למוזיקה.

קריירת משחק

בוטלה גילמה את אווה בסרט "StreetDance 2" וכיכבה כנבלית משנית בסרט הקומיקס "קינגסמן: השירות החשאי".
בשנת 2016 גילמה את ג'יילה בסרט המד"ב "סטארטרק: אל האינסוף" לצד כריס פיין, זואי סלדנה ואידריס אלבה.
בשנת 2017 שיחקה בסרט "המומיה", לצדם של טום קרוז וראסל קרואו. בהמשך השנה שיחקה בסרט האקשן "פצצה אטומית", לצד שרליז ת'רון ובסרט הטלוויזיה "פרנהייט 451". בשנת 2018 שיחקה בסרט "מלון ארטמיס" וכן בסרטו של גספר נואה "קליימקס".
נמל הדרום

תכולות הפרויקט

התוכנית להקמת נמל הדרום (שלב א') באשדוד כוללת הקמת מסוף מכולות על פני שטח של 640 דונם, שיוכל לטפל בעד -1.1 מיליון TEU בשנה. עוד כוללת התוכנית הארכה של שובר הגלים הראשי ב-600 מטר והקמה של שובר גלים משני באורך 1,500 מטר. אורך הרציף הראשי יהיה 800 מטר ועומק המים סביבו - 17.3 מטר. כמו כן, יוקמו שלוש מסילות ברזל למסוף באורך כולל של 2,100 מטר בתוך המסוף, לקידום שינוע יעיל של מטענים והפחתת עומסי התנועה בצירי התחבורה.

היסטוריה

חברת נמלי ישראל פרסמה את המכרזים לשלב המיון המוקדם להקמת נמל הדרום ונמל המפרץ בסוף שנת 2012 וביולי 2013 הודיעו רוה"מ, שר התחבורה ושר האוצר על היציאה למכרזי ההפעלה וקידום מכרזי ההקמה לשלב ההצעה הטכנית והכספית.
במכרזים לנמל הדרום התמודדו חברות בינלאומיות וחברות ישראלות בשיתוף פעולה.
ביוני 2014 הוכרזה הזוכה במכרז להקמת נמל הדרום - חברת Pan Mediterranean Engineering) PMEC) של חברת צ'יינה הרבור הסינית. הסכום שהציעה החברה עומד על 3.3 מיליארד שקל. ההשקעה הסינית בנמלים בים התיכון מהווה חלק מתוכנית חגורה אחת, דרך אחת. סין העדיפה להשקיע בנמל על פני הנמלים בלבנון, בסוריה או בטורקיה כיוון שישראל נחשבת שותפה יציבה יותר.
ב-28 באוקטובר 2014 הונחה אבן פינה לנמל הדרום במעמד שר התחבורה ישראל כץ וראש הממשלה בנימין נתניהו.
במאי 2015 נחתם החוזה להפעלת הנמל החדש על ידי חברת TIL ההולנדית ובמהלך שנת 2015 החלו העבודות להקמת הנמל החדש.
באוקטובר 2018 החברות שפיר הנדסה ואפקון זכו בחוזים בהיקף של 730 מיליון שקל לעבודות תשתית וסלילה, הקמת מבנים ועבודות חשמל בנמל.
Hopeless Fountain Kingdom

קידום

כדי לקדם את האלבום, יצאה הלסי ב-28 בספטמבר 2017, לסיבוב ההופעות השני שלה, "Hopeless Fountain Kingdom Tour", אשר הסתיים ב-22 בספטמבר 2018.
עוזי פלד

ביוגרפיה

פלד למד כלכלה, משפטים וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית.
בין השנים 1965 ל-1966 הוא כיהן כחבר-מחקר במרכז לנושאים בינלאומיים של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. 
בין השנים 1967 ל-1969 הוא כיהן כסמנכ"ל וסגן ראש צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. כמו כן הוא היה מנכ"ל המכון למחקר חברתי שימושי בירושלים ומרצה לתקשורת ולמינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים ובטכניון בחיפה.
מאז ייסוד ערוץ 2 ב-1993 כיהן פלד כמנכ"ל ועורך ראשי של שידורי טלעד, בתפקיד זה הוא שימש עד 2005. 
פלד היה מבעלי חברת הפרסום "עידן - יועצים לפרסום" וחברת ההפקה "סרטי עידן". הוא זוכה פרס מפעל חיים של האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה (2006) ויקיר המדיה של איגוד המפרסמים הישראלי (2006). כיום משמש כיו"ר וחבר דירקטוריון בשורה של חברות מסחריות וציבוריות, ביניהן: יו"ר המועצה הציבורית של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה ויושב ראש סינמטק הרצליה.
בנו, אייל פלד, הגיש את תוכנית הטלוויזיה "מסע עולמי".
ישיבת פחד יצחק

היסטוריה

נוסדה בשנת ה'תשמ"א בידי הרב יונתן דייויד, תלמידו וחתנו של הרב יצחק הוטנר שעל שמו נקראת הישיבה. כבר בשנת ה'תשכ"ה תכנן הרב הוטנר את הקמתה של הישיבה אולם נפטר לפני שהספיק לבצע זאת. סגנון הלימודים בישיבה הוא כפי שהנהיג הרב הוטנר בשיטת הסבא מסלבודקה. הישיבה ממוקמת ברחוב הקבלן בהר נוף, ומונה כשישים בחורים. 
במבנה הישיבה נמצאת גם הישיבה הקטנה: "זרע יצחק" הקרויה גם היא על שמו של הרב הוטנר.
מיטאגהורן

גאוגרפיה

ההר הוא חלק מהרכס המפריד בין עמק לאוטרברונן לקרחונים לנג ואובראלטש וממוקם בין ההרים אבנפלו ממזרח וגרוסהורן ממערב.
ההר ממוקם מצידו הצפוני של מעבר לוטשנלוקה כאשר בצדו הדרומי של ההר נמצא ההר זאטלהורן.
ההר הוא חלק מקיר לאוטרברונן.
הוקון זיגרודסון

ראשית חייו

הוקון היה בנו של זיגרוד הוקונסון, רוזן לאדה והשליט של טרונדלג ושל הלוגלנד. אמו הייתה ברגיוט, בתו של תורה רגנולדסון, רוזן מור. על פי אדם מברמן הוא היה "מצאצאיו של איבר, ומגזע ענקים". בסאגות נטען שהוקון הוא צאצא מהשושלת האלוהית של סימינג, בנו של אודין. האבנים הרוניות של הרוזן הוקון שבשוודיה עשויות להתייחס אלי.

שלטונו

הוקון נעשה רוזן לאחר שאביו נהרג על ידי אנשיו של האראלד השני, מלך נורווגיה ב-961. לזמן מה הוא לחם לצדו של המלך האראלד, עד שנאלץ להימלט לדנמרק, שם מצא מקלט אצל האראלד "כחול השן". בדנמרק הוא היה שותף עם האראלד "כחול השן" כנגד האראלד השני.
ב-971 עמד הוקון מאחורי מותו של האראלד השני במסגרת קנוניה של האראלד "כחול השן", שהזמין את בנו המאומץ לדנמרק כדי לעניין אותו בשליטה בנחלות דניות חדשות. בין הוקון לבין אֶחָיו של האראלד השני ששרדו פרצה מלחמת אזרחים, אך הוקון יצא ממנה מנצח. לאחר מכן משל הוקון בנורווגיה כמלך וסאל של האראלד "כחול השן", אך בפועל הוא היה שליט עצמאי. הוקון תקף עבור האראלד את יטאלנד והרג את שליטה, הרוזן אוטר. כאשר היה הוקון בדנמרק, אילץ אותו האראלד לטבול לנצרות וסיפח אליו אנשי כנסייה שישובו אתו לנורווגיה ויפיצו בה את הנצרות. כאשר באה שעתו של הוקון לשוב לצאת לדרך הוא הורה לאנשי הכמורה לחזור לחוף.
בערך בשנים 973 – 974 הוא יצא לדנמרק כדי לסייע להאראלד "כחול השן" בהגנת ממלכתו כנגד אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כוחותיו של הקיסר הצליחו לחסום את ניסיונו של האראלד להסיר מעליו את עולם של הגרמנים. לאחר מכן לא שילם יותר הוקון מס לדנמרק.
הוקון היה מאמין אדוק באלים הנורדים הישנים וכאשר האראלד "כחול השן" ניסה לכפות עליו את הדת הנוצרית בשנת 975 לערך, הפר הוקון את בריתו עם דנמרק. ב-977 נמלט לחצרו של הוקון ולדימיר הראשון, נסיך קייב, קיבץ סביבו מספר רב ככל האפשר של לוחמים ויקינגים כדי להשיב לידו את העיר נובגורוד ובשובו בשנה שלאחר מכן הוא פתח במסע מלחמה כנגד יארופולק, נסיך קייב. ב-986 הובס צי פלישה דני של שכירי חרב ויקינגים בקרב הוירונגוור.

מותו

ב-995 פרץ עימות בין הוקון לבין אנשי טרונדלג (מרכז נורווגיה), כאשר הגיע לשם אולף טריגבאסון, שהיה נינו של האראלד הראשון, מלך נורווגיה. עד מהרה איבד הוקון את כל התמיכה שלו והוא נהרג על ידי עבדו וידידו, טורמוד קרק, בעודו מתחבא בחוות רימול שבמחוז מלהוס. לאחר מותו של הוקון זיגרודסון נמלטו שני בניו, אריק הוקונסון וסוון הוקונסון ומצאו מקלט אצל אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה.
ליליאן מולר גילברט

ביוגרפיה

נולדה בשם ליליאן אוולין מולר. ב-1900 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1902 סיימה תואר שני באותה אוניברסיטה. גילברט סיימה את הדיסרטציה שלה, "הפסיכולוגיה של הניהול", באוניברסיטת קליפורניה, על מנת לקבל תואר דוקטורט, אך לא קיבלה אותו מכיוון שלא השלימה את דרישות ההתמחות. במהלך חייה קיבלה גילברט 22 תוארי כבוד מאוניברסיטאות כגון פרינסטון, בראון ומישיגן.
בשנת 1904 נישאה לפרנק בנקר גילברט (1868-1924). נולדו להם 12 ילדים, שאחד מהם נפטר בילדותו. בספרים שכתבו, Cheaper By The Dozen ו-Their Toes, מספרים בני הזוג על אורח חייהם בקרב משפחתם הגדולה.
בני הזוג נחשבים חלוצים בתחום הנדסת תעשייה. הם היו שותפים בחברת ייעוץ בתחום הניהול בשם "גילברט בע"מ", שעסקה בחקר הזמן והתנועה. 
ליליאן גילברט שימשה גם כמרצה באוניברסיטת פרדו, בקולג' ההנדסה של ניוארק ובאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון. היא נחשבת "הגברת הראשונה של ההנדסה", והייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הלאומית להנדסה. היא שימשה כיועצת לענייני הגנה אזרחית, ייצור במלחמה ושיקום של נכים פיזית, עבור מספר נשיאים של ארצות הברית - הובר, רוזוולט, אייזנהואר, קנדי וג'ונסון.
לאחר מותה של גילברט, הוציאה רשות הדואר האמריקנית בול לזכרה, בשנת 1984. תצוגה קבועה לזכרה ולזכר בעלה מתקיימת במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית - סמית'סוניאן, ודיוקנה מוצג בגלריה הלאומית לפורטרטים בארצות הברית.
צביקי הירש

ביוגרפיה

הירש הוא בוגר ישיבת ההסדר רמת גן בה גם מלמד.
כתב מספר ספרים: "מי שטעם יין הונגרי" עם אלי טייב, "אוהב ימים" ו"כששומעים סיפור זה אחרת". ערך והוציא לאור את הספר של רבו המובהק, הרב יהושע שפירא, 'לצאת מהדעת'. ואת הספר "יש לך כנפי רוח - על אמון האדם בעצמו ובחייו" מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק. בשנת 2016 חיבר ספר לילדים, עם איורים, על פי מעשיה של רבי נחמן מברסלב.
במרץ 2017 ארגן הפגנה של תלמידי ישיבת רמת גן מול ביתו של הרב דוד סתיו.
בעל תעודה בפסיכודרמה.
פרסם בכתב העת "אסיף" מאמרים העוסקים בפסיכודרמה ובתורת הרב קוק.
חבר 'תאיר ארץ', בית מדרש לסוגיות אמוניות.
פיתח את משחק הקופסה "תכירותי", משחק להכרות והעמקת קשרים, שיצא דרך ידיעות ספרים.
מתגורר ברמת גן.
צוגנית

שימושים

עץ הנלקח ממיני הצוגנית נחשב כעמיד במעמס כבד, ולכן בא לשימוש נרחב בתעשיית הבניין. היות שלקורות הצוגנית מיעוט של עיניים וקשרים, קורות אלו משמשות גם לבניית ספינות וסירות, הן לשלדה והם לתרנים.
פרטים רבים של המין צוגנית מנזיס מגודלים בחוות למכירה כחלק ממנהגי חג המולד, והוא אחד ממינים ספורים של עצים שמשמשים למטרה זו, בנוסף לאשוח פרייזר וכמה מיני אשוח נוספים. שמו של מין זה באנגלית נפוצה הוא אשוח דאגלס, אף על פי שאינו קשור בוטנית לסוג אשוח. צוגנית מנזיס הוא עץ נפוץ ביותר בחופה המערבי של ארצות הברית, בעוד מינים אחרים של צוגנית נפוצים רק במזרח אסיה ועל כן לא משמשים כעצי חג מולד באמריקה הצפונית.

פרטים נוספים

צוגנית מנזיס היא עץ המדינה של אורגון בארצות הברית.
צבי ינובר

ביוגרפיה

ינובר התאמן בקבוצת מכבי צפון תל אביב.
בתחרות שנערכה ב-22 במרץ 1947 קבע ינובר בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.79.5 מטר.
בתחרות שנערכה בתל אביב בתחילת אפריל 1948 זכה ינובר במדליית זהב בקרב עשר בשיא ישראלי חדש של 5259 נקודות (100: 11.2 שניות, רוחק: 6.17 מטר, ברזל: 11.44 מטר, גובה: 1.65 מטר, 400: 59.2 שניות, 110 משוכות: 17.3 שניות, דיסקוס: 33.67 מטר, מוט: 3.06 מטר, כידון: 44.45 מטר, 1500: 5:35.3 דקות). שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי דוד קושניר. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה הוא זכה בשתי מדליות זהב, בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 3.23 מטר, שיפור לשיא הקודם בן ה-9 שנים של ליפשיץ ממכבי חיפה (3.20 מטר) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.49 מטר.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכה באוקטובר 1950 זכה ינובר ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, בריצת 110 מטר משוכות אחרי ספילקין מדרום אפריקה (15.5 שניות) ולפני צ'רנוק מארצות הברית (17.6 שניות) ובקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 3.42 מטר, אחרי ארתור קוריק מארצות הברית (3.70 מטר) ולפני קלויזנר מישראל (3.00 מטר). מדליית ארד, בריצת 200 מטר משוכות בתוצאה של 28.0 שניות, אחרי צ'רנוק (26.3 שניות) וספילקין (26.4 שניות).
בתחרות שנערכה באנקרה שבטורקיה ב-17 ביוני 1952 זכה ינובר במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראל חדש של 3.70 מטר. שיא זה נשבר לאחר 10 שנים על ידי יצחק לוי (3.72 מטר).
לאחר מלחמת ששת הימים נסע ינובר לשליחות בארצות הברית מטעם "מכבי", להדרכת נוער במועדוני ספורט בניו יורק. 
ביולי 1972 הגיע ינובר לישראל בראש משלחת נוער אמריקאי יהודי לפסטיבל בינלאומי שנערך בבית ברל. שבועיים לאחר מכן לקה בהתקף לב ונפטר. הותיר אישה, שרה, ושני בנים.
מייקל בלומברג

קורות חיים

בלומברג נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, וגדל בבית שומר כשרות במדפורד, פרבר של בוסטון. אביו, ויליאם הנרי בלומברג (1906–1963), היה סוכן נדל"ן ובנו של אלכסנדר "אליק" בלומברג, מהגר יהודי מרוסיה. אמו הייתה ילידת ג'רזי סיטי, וסבתו מצד אמו היגרה מבלארוס.
הוא היה שותף בכיר בחברת הברוקרים "האחים סלומון" ועשה את הונו במכירת מסופי מידע פיננסי לחברות הסוחרות בוול סטריט. פעילות זו התבצעה במסגרת חברת בלומברג שהקים ונקראת על שמו. כיום זוהי חברת החדשות והמידע הפיננסי השנייה בגודלה בעולם. בלומברג מחזיק בבעלות כ-88% מהחברה והוא אחד מעשירי תבל עם הון המוערך ב-47.4 מיליארד דולר.
בלומברג בוגר תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1964 ומוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד ב-1966. הוא תרם כ-100 מיליון דולר לג'ונס הופקינס וגם היה יו"ר חבר המנהלים של האוניברסיטה. בשנת 1997 פרסם מייקל בלומברג אוטוביוגרפיה תחת הכותרת "Bloomberg by Bloomberg".
בלומברג היה חבר המפלגה הדמוקרטית ברוב שנותיו. בשנת 2001 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית והחליף את רודולף ג'וליאני בראשות עיריית ניו יורק. הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בשנת 2005. ביוני 2007 פרש מהמפלגה הרפובליקנית והפך לעצמאי פוליטית. בנובמבר 2009 נבחר לתקופת כהונה שלישית בראשות העיר.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, בינואר 2009, הגיע לביקור הזדהות ותמיכה עם ישראל ויישובי עוטף עזה, והביע תמיכה מלאה ב"זכות של ישראל להגן על עצמה".
ב-2007 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-2009 זכה בפרס לסקר לרפואה, בתחום השירות הציבורי, על התחשבות במדע בתהליכי קבלת ההחלטות, הצבת סטנדרטים בטיפול בבריאות הציבור ופועלו להפחתת השימוש בטבק בניו יורק.
בלומברג תרם מכיסו הפרטי מיליוני דולרים למטרות יהודיות בארצות הברית וגם בישראל, בה הוא מבקר תכופות. הוא העניק 50 מיליון דולר לטובת בניית תחנת מגן דוד אדום בירושלים, שנחנכה ב-23 באוקטובר 2011 באירוע בהשתתפותו. תרומותיו לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס מגיעות למיליארד דולר. בנובמבר 2013 פורסם כי בלומברג הוא הזוכה הראשון בפרס בראשית בסך מיליון דולר. הוא כבר הספיק להודיע כי כל סכום הזכייה ייתרם על ידו למטרות ראויות שונות.
בסוף שנת 2013, כאשר סיים את כהונתו כראש עיריית ניו יורק, פורסמה הערכה שבמהלך כהונתו הוציא כ-650 מיליון דולר על מימון פעילותו בה. הוא ויתר על שכרו במהלך כהונתו, והסתפק בשכר של דולר אחד בשנה.
ב-2019 הודיע שחזר למפלגה הדמוקרטית ושקל להתמודד לבחירות הקרובות לנשיאות נגד הנשיא דונלד טראמפ אך בהמשך הודיע שלא יתמודד.
בלומברג גרוש ואב לשתיים. בתו, ג'ורג'ינה בלומברג, היא רוכבת סוסים מקצועית. הוא דובר אנגלית וספרדית.