google/wiki40b huggingface dataset:
איתמר לוין

ביוגרפיה

נולד בתל אביב, בנו של העיתונאי אלעזר לוין. את דרכו העיתונאית החל בשנת 1989 כפרילאנסר בעיתון גלובס ולאחר מכן צורף למערכת העיתון ככתב לענייני ערבים. בשנים 1995-2000 שימש כרכז מערכת. ב-2000 מונה לעורך החדשות, תפקיד אותו מילא עד 2006.
משמש כעורך המשפטי ובעל טור באתר News1 שבעריכת יואב יצחק. במסגרת זו סיקר מאז שנת 2010 שורה של משפטים ופסקי דין חשובים, ובראשם משפט הולילנד ומשפט משה קצב, כמו גם משפט רומן זדורוב. מפרסם סקירות ייחודיות על שופטים במדור השבועי "שיפוט מהיר", ופעם בשנה - מדד בלעדי של תפוקת שופטי בית המשפט העליון. לוין משמש גם כעורך הראשי של הביטאון "רואה החשבון" בהוצאת לשכת רואי חשבון בישראל.
גרוש ואב לשלושה.

השבת הרכוש היהודי

החל מ-1995 פרסם מאות כתבות, תחקירים ומאמרים בנושא השבת הרכוש היהודי שנגזל בשואה. בין היתר פרסם באפריל 1995 את התחקיר הראשון בנושא רכוש הקורבנות שהופקד בבנקים בשווייץ בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. סדרת כתבותיו הביאה להתעוררות גופים ישראליים, יהודיים ובינלאומים לפעולה בנושא ויצרה לחץ בינלאומי רב על ממשלת שווייץ ועל הבנקים השווייצרים להשיב את הכספים שנגזלו.
בשנים 1998-1996 פרסם תחקירים דומים על גזל רכושם של קורבנות השואה בבריטניה, אוסטריה וארץ ישראל, על גזל אוצרות תרבות וספרות, על הפקדת הזהב ששדדו הנאצים בארצות ניטראליות ועוד. היה חבר במשלחות ישראל לוועידות הבינלאומיות שנערכו בנושא בלונדון (1997) ובוושינגטון (1998).
בשנת 1999 פרסם גם תחקירים מקיפים על גורל רכושם של יהודי מדינות ערב, שנאלצו לעזוב את ארצותיהם ולהותיר מאחוריהם את הרוב המכריע של נכסיהם. תחקירים אלו מהווים עד היום בסיס לפעילות הציבורית והפרלמנטרית בנושא זה.
לוין פרסם מאות מאמרים בארץ ובחו"ל בנוגע לשוד רכושם של קורבנות השואה ובחקר השואה בתחומים אחרים, כתב עשרה ספרים (ארבעה מהם תורגמו לאנגלית) וכתב שורה של חוברות בנושאים אלו. 
כמו כן, היה עורך הסדרה הכלכלית של הוצאת ידיעות ספרים, ובמסגרת זו ערך את הספר "בלי כפית של כסף".
במאי 1997 זכה בפרס הוקרה של הסוכנות היהודית, על תרומתו הייחודית לחשיפה ולתיעוד של המאבק להשבת הרכוש שנגזל מקורבנות השואה. בשנת 2002 קיבל ציון לשבח מארגון "בני ברית" ובשנת 2004 זכה בפרס בוכמן היוקרתי של "יד ושם" על ספרו "שוד ושבר". בשנת 2009 זכה באות אומ"ץ על עבודתו הציבורית והמקצועית בנושא רכוש קורבנות השואה.

תחקירים אחרים

תחקירים בולטים נוספים שכתב לוין: הליקויים במערכות הייעוץ בבנקים לרכישת קרנות נאמנות (1991); קניית קולות במגזר הערבי בבחירות לכנסת ה-13, בניגוד לחוק (1992); האימפריה הכלכלית שהקימה תנועת חב"ד (1992); אי-גילוי נאות בדיווחי חברות בורסאיות (1993); ליקויים באסיפות כלליות של חברות ציבוריות הרשומות למסחר בבורסה (1993); האמת על פרשת רמי דותן (1993).
בתחום המשפטי חשף לוין בשנת 2013 את הודאותיהם במשטרה של הנאשמים במשפט הולילנד, והיה הראשון שהצביע על החשד לפיו קנה אהוד אולמרט את שתיקתה של ראש לשכתו לשעבר, שולה זקן. בשנת 2015 חשף את הודאותיהם במשטרה של הנאשמים והעדים המרכזיים בפרשת עו"ד רונאל פישר.
איתמר גרבוז

קורות חייו

נולד בירושלים לרב אברהם נח גרבוז, ראש כולל בית יוסף-נובהרדוק בירושלים. אמו שרה היא בתו של הרב בן ציון ברוק, ראש ישיבת בית יוסף-נובהרדוק שבירושלים.
למד בישיבת קמניץ בירושלים ובישיבת פוניבז', שם למד אצל הרב אלעזר מנחם מן שך. לאחר שש שנות לימוד שם נישא לשושנה, בתו של ראש הישיבה הרב גרשון אדלשטיין, והחל ללמוד בכולל של הישיבה. בגיל 28 החל למסור שיעורים בכולל. בשנת ה'תשנ"ח, כשיזם הרב אהרן לייב שטיינמן את הקמת ישיבת ארחות תורה, מינה את הרב גרבוז לעמוד בראשה, לצד הרב ברוך דב דיסקין (בן דודה של אשתו). בהמשך מונו לראשי ישיבה נוספים גם גיסו הרב צבי יהודה אדלשטיין והרב יחיאל קלרמן. הוא מוסר שיעור יומי, וכנהוג בישיבת פוניבז' בכל שנה הוא מפסיק במשך 3 חודשים למסור שיעור יומי. בתקופה זו הוא מוסר את ה"שיעור הכללי".
בשנת ה'תשנ"ח יזם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ הקמת כולל לשעות הערב ללימוד סדר טהרות, ובראשו העמיד את הרב גרבוז. המוסד הפך לרשת של 15 כוללים. הרב גרבוז מוסר מדי שבוע שיעור בסדר טהרות במודיעין עילית בהשתתפות מאות אברכים. הוא מוסר שיעורים בטהרות גם בישיבתו. מדי יום הוא מוסר שיעור בכולל פוניבז' על המסכת שנלמדה בזמן הקודם, וכן שיעור באחד מהכוללים שעל יד ישיבת ארחות תורה שבראשותו.
ישיבת סורא

ישיבת סורא הייתה אחת משתי הישיבות הגדולות בבבל, מתחילת תקופת האמוראים ועד לסוף ימי הגאונים, במקביל לישיבת פומבדיתא. הוקמה על ידי האמורא רב, תלמידו של רבי יהודה הנשיא. עם החכמים המפורסמים שעמדו בראש הישיבה נמנו רב הונא, רב חסדא, רב אשי, רב יהודאי גאון, רב נטרונאי גאון, רב סעדיה גאון, ועוד.

היסטוריה

האמורא רב הגיע לסורא וראה את חיי הציבור הדתיים שאינם מפותחים, ומשום שחרד להמשכה של קהילת היהודים בבבל, עזב את נהרדעא ואת חברו שמואל, והחל ליצור גרעין של ישיבה בסורא. לאחר בואו של רב לסורא, נהרו לישיבתו החדשה תלמידים רבים (לאו דווקא מסורא, אלא גם ממקומות אחרים). הקמת ישיבת סורא הייתה בשנת 225 לספירה, וכ-6 או כ-7 שנים לאחר בואו לבבל. 
מדי זמן, הועברה ישיבת סורא ל"מתא מחסיא", פרברים של העיר סורא, שלאחר זמן רב הוקם גם בהם מרכז של תורה. ישיבת רב כללה בזמנו כ-1,200 תלמידים, ומפני הקהל הרב, החלה הישיבה להתחלק לכמה חלקים: "אכסדרא" (מעין מבוא לישיבה, המהווה חציצה בין רחובות העיר לישיבה), "קיטון" (חדרים קטנים בישיבה, שהיו משמשים לצרכיהם המיוחדים של רבני ומורי הישיבה), "גינתא" (גינת ירק, שתנובותיה היו משמשים לכלכלת הישיבה ותלמידיה) ו"ציפי" (מחצלאות ששימשו לישיבה לשם מנוחה ונופש). זמן קצר לאחר היווסדה של ישיבת סורא, היא עלתה גם על ישיבת נהרדעא.
על פי הרב שרירא גאון, סורא עצמה היא העיר מתא מחסיא המוזכרת בתלמוד, ואולם, מתא מחסיא, המוזכרת בתלמוד, מובאת שם פעמים רבות כעיר סמוכה או כפרבר של העיר סורא, והישיבה שהתקיימה במתא מחסיא הועברה או שימשה מעת לעת כסניף נוסף לישיבת סורא.
מסופר כי רב משרשיא שלח את בניו ללמוד בישיבת מתא מחסיא, כשהוא מזהיר אותם כי עדיף להתגורר בבית חרב וישן במתא מחסיא, מאשר להתגורר בארמון בפומבדיתא, שכן בישיבת מתא מחסיא היו תלמידי חכמים מופלגים ראויים להוראה, ויראי שמים במיוחד, לעומת ישיבת פומבדיתא.
באמצע המאה ה-11 חלו תמורות רבות באזור שהשפיעו עמוקות על יהדות בבל, שישיבת סורא הייתה חלק ממנה. כתוצאה מגל קור קיצוני שנמשך משנת 1027 ועד 1060, שהשפיע באופן עקבי על גידולי החקלאות, כבר בשנים 1031-1027 תיעדו תושבי האזור בכתביהם רעב גדול, מגפות ותופעות של נוודים אלימים, אשר מחפשים מזון וכרי מרעה פוריים במקביל לפשיטות ביזה על יישובים. בשנת 1038 החלו להיסגר ישיבות חשובות באזור, ביניהן ישיבת סורא.
וול סטריט 14

היסטוריה

הרעיון התכנוני העומד מאחורי תכנונו של וול סטריט 14 היה למקם את ראש המאוזוליאום בהליקרנסוס על הקמפנילה של סן מרקו שבוונציה. בעוד גורדי שחקים רבים באותה תקופה השתמשו בהשראת מגדלי הפעמונים הוונציאנים כמודל עיצוב מגדלים מודרניים, היה וול סטריט 14 הראשון ששם "מקדש" בראשו. בפירמידה זו לבדה ישנן שבע קומות והיא הופיעה בסלוגן של ה-Bankers Trust ‏("A Tower of Strength").
שלב הבנייה הראשון החל עם רכישת בניין גילנדר בן 20 הקומות, שניצב במגרש, והריסתו. עם הריסתו נחשב בניין גילנדר לגורד השחקים הראשון שמפנה את מקומו לגורד שחקים אחר. כשהושלם היה לבניין הבנקאי הגבוה בעולם.
בשנת 2012, רכש אלכסנדר רווט (Alexander Rovt), מיליארדר שעשה את הונו בעסקי הדשנים, את הבניין תמורת 303 מיליון דולר אמריקאי.
מאיר וייסגל

מאיר וולף וייסגל (Meyer Wolfe Weisgal, על פי רוב Meyer W. Weisgal;‏ 10 בנובמבר 1894 – 29 בספטמבר 1977) נחשב לאחד מן האבות המייסדים של מכון ויצמן למדע, כיהן כנשיאו ויו"ר הוועד הפועל שלו. הוא נודע בכישוריו בתחום גיוס הכספים והאדמיניסטרציה וכן כיד ימינו של ד"ר חיים ויצמן. וייסגל היה תועמלן של התנועה הציונית ושל מוסדות היישוב בקרב יהודי ארצות הברית.

קורות חיים

מאיר וייסגל נולד בשנת 1894 בעיירה קיקול שבפולין, בן לשלמה חיים ולאה לבית פרידמן. קיבל חינוך יהודי מסורתי. בשנת 1905 היגר לארצות הברית עם הוריו.
בשנים 1916–1914 למד באוניברסיטת קולומביה וסיים את לימודיו בהצטיינות. 
בארצות הברית עבד וייסגל כפעיל התנועה הציונית, ובין היתר ערך את ביטאון ארגון ציוני אמריקה New Palestine ("ניו פלסטַיין") ועסק באמרגנות תערוכות ואירועים המוניים. בין השאר, הפיק את האירוע "דגל נולד", עם הקמת המדינה, עם טקסט של בן הכט ומוזיקה מאת קורט וייל. בין היתר היה מנהל ביתן היישוב היהודי בארץ ישראל בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
בשנת 1949 עלה וייסגל לישראל עם רעייתו. כמקורבו, עוזרו ואיש אמונו של חיים ויצמן, התגייס ויסגל לסיוע בהקמתו של מכון ויצמן ובפיתוחו. בין השנים 1954–1967 כיהן כיו"ר הוועד הפועל של המכון ובין השנים 1967–1970 כיהן כנשיאו.
במקביל לפעולתו במכון ויצמן, ולאורך כל חייו, עסק מאיר וייסגל בפעילות ציבורית עניפה בין היתר בהקמת הסניף הישראלי של ארגון וראייטי, בפעילות ביטחונית ופוליטית ואף בסיוע בהפקת הסרט "אקסודוס", אשר נעשתה בישראל. וייסגל אף הופיע למספר שניות בסרט בדמותו של בן-גוריון, בסצנת הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
בשנת 1958 שימש בתפקיד מרכזי בוועדת העשור שהייתה אחראית לארגון חגיגות העשור למדינת ישראל.
מאיר וייסגל נפטר בשנת 1977. עד ליומו האחרון היה הדמות הדומיננטית במכון ויצמן.
היה נשוי לשירלי הרשפלד משנת 1923, ואב לעמנואל (מנדי), חיה (הלן) אמיר, ודוד.
המפיקים עמי אמיר ואסף אמיר והמוזיקאי דני אמיר הם נכדיו.
בנו הבכור עמנואל, היה שחקן קולנוע וטלוויזיה בשם מייקל ווייג'ר ששיחק בסרט גבעה 24 אינה עונה.

פעילות במכון ויצמן

מיד עם הגעתו ארצה פעל וייסגל להסבת שם המכון, אשר נקרא עד אז "מכון דניאל זיו", על שמו של הנשיא הראשון (הסבת שם זו נעשתה על דעתו של ד"ר חיים ויצמן ובהסכמתה של משפחת זיו).
וייסגל עצמו לא היה מדען ולא התיימר להבין בעניינים מדעיים; בשל כך עסק וייסגל על תקן "משמש החכמים", כך כהגדרתו. וייסגל, אשר זכה לכינוי "הצ'יף" על ידי ד"ר ויצמן, פעל ללא ליאות להבטחת המימון הדרוש למכון ויצמן, ונודע בשיטות יצירתיות ומיוחדות לגיוס תרומות למען המכון.

הוקרה והנצחה

בסוף שנת 1964, עם יום הולדתו השבעים, קיבל וייסגל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן – התואר הראשון מסוג זה שהוענק במוסד.
באותה שנה קיבל וייסגל  אזרחות-כבוד של רחובות. כמו כן הוקמה לכבודו קרן סיוע לישראלים וזרים ללמוד ולחקור במכון ויצמן; הסכום הראשוני שהושקע בקרן – 7 מיליון דולר.
לאחר פטירתו, נקרא פארק המים הגדול ברחובות על שמו. וכן רחוב ראשי בקריית המדע. וייסגל ורעייתו טמונים בחלקה מיוחדת במכון ויצמן לרגלי הגבעה שבה שוכן בית הנשיא הראשון.
כומתה ירוקה (משחק מחשב)

עלילה

השחקן/ים משחק חייל הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית אשר חודר לבסיס אויב סובייטי. בגרסת הארקייד, המשימה היא להציל שבויי מלחמה מהוצאה להורג על ידי כיתת יורים.
אף על פי כן בגרסת המגאסון, המשימה שונתה למציאתו והשמדתו של "נשק אויב סודי" בשלב הסופי של שתי הגרסאות, על השחקן לירות טיל ממטול בזוקה לעבר טיל בליסטי בין-יבשתי, ולגורם לו להתפוצץ. לאחר פעולה זו יש אנימציה קצרה בה רואים את השחקן בורח מהבסיס כאשר ברקע נראה פיצוץ של פטרייה אטומית.
ג'ואל בנג'מין

ביוגרפיה

ג'ואל בנג'מין נולד בברוקלין. בשנת 1980 הוא ניצח באליפות ארצות הברית בשחמט לצעירים. באותה שנה הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי. הוא חזר על הישג זה בשנת 1982. בשנת 1985 בנג'מין ניצח באליפות ארצות הברית הפתוח. הוא ניצח באליפות ארצות הברית בשחמט בשנים 1987, 1997 ו-2000. בשנת 1986 הוענדה לו דרגת רב אמן.
בשנת 1985 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל.
בשנת 1987 הוא פרסם את הספרו הראשון בנושא שחמט.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוא היה יועץ של חברת IBM בפיתוח תוכנת כחול עמוק.
בשנת 1993 הוא סיים שני באליפות ארצות הברית הפתוחה (בן פיינגולד סיים במקום השלישי עם אותו מספר נקודות, ניצח גרגורי קיידנוב).
בנג'מין היה חבר נבחרת ארצות הברית בשחמט שהשתתפה באליפות העולם בשחמט לנבחרות, וזכה במקום ראשון קבוצתי ואישי בשנת 1993 ובמקום שני קבוצתי בשנת 1997.
כרייה

כרייה היא פעולה של הפקת מחצבים בעלי ערך כלכלי מאדמת כדור הארץ.
לרוב הכרייה מתבצעת על ידי חפירה של עפרת המחצב מאזור גאולוגי העשיר בה ומכונה עורק.
עם החומרים הנכרים בעולם נמנים זהב, בוקסיט, פחם, יהלומים, ברזל, אבני חן, עופרת, אבן גיר, חול, ניקל, פוספט, מלח, בדיל, אורניום ומוליבדן.
למעשה, על האדם לכרות כל חומר שלא ניתן לגדלו בתהליך חקלאי, ובכלל זה כוללת הכרייה במשמעותה הרחבה גם הפקת מים, גז טבעי ונפט.

היסטוריה

המכרה העתיק ביותר הידוע הוא "מערת האריה" בסוואזילנד. באתר זה, המתוארך כבן 43,000 שנה חצבו בתקופה הפלאוליתית המטיט שנטחן להפקת פיגמנט אדום. אתרים מתקופה דומה בהם נחצב צור נתגלו בהונגריה ובהולנד.
מכרה עתיק נוסף של טורקיז נתגלה בוואדי מגרה שבחצי האי סיני והופעל על ידי המצרים הקדמונים. תאורים שיטתיים של שיטות כריה והפקת מתכות החלו להופיע במאה ה-16. הספר החשוב ביותר De Re Metallica (על המתכות) נכתב בידי גאורגיוס אגריקולה בשנת 1556 והיה ספר ההדרכה המרכזי במשך 250 שנים אחר כך. ספר זה מתאר בפרוטרוט שיטות איתור מרבצים, חפירת מכרות, מנהרות ופירים הוצאת העפרות, שטיפתן במים וטחינת המחצבים באמצעות מכונות המונעות בזרם מים. את רוב התיאורים מלווים 270 תחריטי עץ מפורטים. אחד הנושאים שהעסיקו כורים (ונדון בפירוט בספרו של אגריקולה) הוא הוצאת מי תהום ממעמקי המכרה. הכורים גילו כי אי אפשר לשאוב מים ביניקה יותר מ-10 מטר ולכן יש להוציא מים ממכרה עמוק בכמה שלבי שאיבה. הבנת סיבתה של המגבלה הזו הביאה לגילוי הלחץ האטמוספירי.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש באבק שריפה במכרה הייתה בסלובקיה ב-1627.
בארץ ישראל ישנן עדויות על כריית שטח של נחושת בבקעת תמנע בראשית התקופה הכלכוליתית, ובשנות החמישים של המאה העשרים פעלו באזור 10 מכרות, חלקם פתוחים וחלקם תת-קרקעיים. הכרייה בתמנע הופסקה סופית ב-1984 בשל אי כדאיות כלכלית.

השפעה על הסביבה

חברות כרייה מודרניות נדרשות לעמוד בתקנים מחמירים של איכות הסביבה ושיקומה, להבטחת השבת אזור המכרה למצבו המקורי או אף למצב טוב יותר מאשר לפני תחילת הכרייה.
בעבר המודעות וההקפדה היו נמוכות יותר, וכך הן גם כיום במדינות בעלות פיקוח רופף על איכות הסביבה. מכרות יכולים לגרום לנזק משמעותי לסביבה ולבריאות הציבור בשל פיזור של מינרלים רעילים בקלות יתרה מהסיגים הנותרים לאחר הפקת המחצב מהעפרה וזיהום מי התהום והגשם המחלחלים דרכם.
כמו כן, פעולות כרייה עלולות לגרום לשחיקת הנוף (בליה), היווצרות בורות ושקיעה בתת-הקרקע, פגיעה בבעלי חיים ובצומח וזיהום אבק נשימתי.
יושב ראש

יושב ראש (בראשי תיבות: יו"ר) הוא התפקיד הבכיר בוועד המנהל של ארגון, כגון דירקטוריון (במקרה של חברה) או פרלמנט (במקרה של מדינה). 
במספר מדינות קומוניסטיות זה היה תוארו של מנהיג המדינה. דוגמה: שליט הרפובליקה העממית של סין, מאו דזה-דונג, כונה פעמים רבות "היושב ראש מאו".
בארגון דמוקרטי יושב הראש נבחר בדרך כלל על ידי חברי הארגון. תפקידו הוא התוויית דרכו של הארגון וחלוקת הסמכויות בין חברי הוועד המנהל. 
בחברה יו"ר הדירקטוריון הוא לעיתים יושב ראש פעיל, המקדיש את כל זמנו לתפקיד זה, אך פעמים רבות זהו תפקיד הדורש רק חלק קטן מזמנו של היושב ראש. בישראל יושב ראש הדירקטוריון מנהל את ישיבות הדירקטוריון. במצב של שוויון בהצבעות בדירקטוריון נינתן ליו"ר הדירקטוריון קול הצבעה נוסף. בחברה פרטית, שניירות ערך שלה אינן נסחרות בבורסה, אין חובה למנות יושב ראש דירקטוריון. בחברה ציבורית, יו"ר הדירקטוריון אינו יכול לשמש גם כמנכ"ל החברה, אלא אם התקבל לכך אישור של האספה הכללית של בעלי המניות בחברה ברוב קולות של שני שלישים מקולות בעלי המניות שאינם בעלי שליטה בחברה.
מקור המונח בתנ"ך (למשל, ספר איוב, פרק כ"ב, פסוק כ"ה: "אֶבֲחַר דַּרְכָּם וְאֵשֵׁב רֹאשׁ וְאֶשְׁכּוֹן כְּמֶלֶךְ בַּגְּדוּד כַּאֲשֶׁר אֲבֵלִים יְנַחֵם") והן כתרגום מילולי של המונח הגרמני המקביל (Vorsitzender), ושל המונח הלטיני praesidentum ‏(president באנגלית) - יושב מקדימה. בצירוף ה"א הידיעה מקובלות שתי הצורות: "היושב ראש" וגם "יושב הראש".
נחל תרצה

הידרולוגיה

הנחל מקבל מימיו מ-11 מעיינות, הספיקה השנתית הממוצעת 13.5 מיליון מטרים מעוקבים (MCM) והיא משתנה בהתאם לכמות המשקעים בין 4 ל-42 מיליון מ"ק. בנוסף זורם באפיק ביוב לא מטופל מחלקה המזרחי של שכם; זרימת הביוב בנחל מוערכת ב-3 מיליון מ"ק בשנה. באזור הנחל פועלות (נכון ל-2007) 70 בארות מים: 62 לשימוש חקלאי, 3 לשימוש ביתי ועוד 5 המשמשות את ישראל. מבארות אלו שואבים הפלסטינים בין 4.4 ל-11.5 מיליון מ"ק בשנה.

מאגר תרצה

בבקעת הירדן, באזור בתרונות החוואר, מתנקז לנחל תרצה יובל המושך מים ממעיינות פריעאה. עקב כך הקימה אגודת המים של המועצה האזורית בקעת הירדן את מאגר תרצה -  מערכת מאגרי מים גדולה ומשוכללת לתפיסת מי השיטפונות. מי המאגרים משמשים להשקיית שטחי החקלאות של היישובים באזור. מאגר תרצה מהווה את אחד ממאגרי המים החשובים בבקעת הירדן. יפה רזיאל כותבת כי :"מדובר בשלושה סכרים מדורגים ... העליון מבין המאגרים משמש לשיקוע הבוץ והסחף, האמצעי לשאיבה לאחר הגשם והתחתון לתיירות בלבד - כבריכת חורף. מן המאגר האמצעי שואבים את המים למאגר מלאכותי הממוקם על גבעה קרובה, ולמאגר זה מחובר צינור המים של בקעת הירדן, שנועד להשקיית גידולי השדה".
פרס TEFI

היסטוריה

הפרס הוקם באוקטובר 1994.
בשנת 2002 תוכנן לערוך את הטקס באוקטובר אותה שנה, אך עקב אירועי משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה שהתרחש ב-23 באוקטובר, הטקס נדחה ונערך לבסוף בינואר 2003.
בשנת 2007 חברת האחזקות גזפרום-מדיה (המחזיקה בבעלות על הערוצים НТВ וТНТ) סירבה להשתתף בטקס חלוקת הפרס. בשנת 2008 סירבה להשתתף גם VGTRK (שמנהלת את הערוצים רוסיה-1, ערוץ התרבות, ערוץ הספורט וערוץ רוסיה-24)‏
לאחר שערוצי הטלוויזיה הגדולים ברוסיה סירבו ליטול חלק בטקס חלוקת הפרס, ולדימיר פוזנר, שהיה נשיא האקדמיה הרוסית לטלוויזיה התפטר מתפקידו ובמקומו מונה מיכאיל שבידקוי.
בשנת 2013 VGTRK חדלה להיות חלק ממייסדי האקדמיה ובכך גם חדלה מליטול חלק במימון הפרס והאקדמיה הרוסית לטלוויזיה וזמן קצר לאחר מכן הערוץ הראשון ברוסיה הכריז על סירובו ליטול חלק בפרס בשל העדר תחרות אמיתית, מיכאיל שבידקוי התפטר מתפקידו כנשיא האקדמיה. באפריל 2013 מועצת מייסדי קרן האקדמיה הרוסית לטלוויזיה החליטה להשעות את חלוקת הפרס עד לעריכת שינויים באופן חלוקת הפרס ובחירת הזוכים ובדצמבר 2013 נבחר נשיא חדש לאקדמיה הרוסית לטלוויזיה, לתפקיד מונה אלכסנדר אקופוב שהחליט להעביר את ניהול חלוקת הפרס לידי גוף שהוקם במיוחד לצורך כך בשם "הוועדה לפרסי תעשיית הטלוויזיה" (Комитет индустриальных телевизионных премий).
במרץ 2014 הוכרז על חידוש הפרס ונערך שינוי במספר המועמדים (12 בכל קטגוריה) ואופן ההצבעה. על פי התקנון החדש נקבע שחבר השופטים יורכב מעשרים איש מכל אחד ממייסדי הפרס (ביניהם הערוץ הראשון, VGTRK, גזפרום מדיה, STS מדיה וNational Media Group)‏
בפברואר 2015 מונה מיכאיל שבידקוי ליושב ראש הוועדה לפרסי תעשיית הטלוויזיה.
הליגה הבלטית

היסטוריה

הליגה נוסדה בשנת 2004 כדי להוסיף עוד כמה חודשים לעונות הקצרות של הליגות האזוריות הקטנות של אסטוניה, לטביה וליטא. הליגה כוללת בתוכה את 22 הקבוצות. בשנת 2007 הונהגה ליגת משנה לליגה הבלטית כאשר האחרונה בליגה הבלטית יורדת לליגה זו, והראשונה בליגת המשנה עולה לליגה הבלטית, בנוסף הוקם גביע האתגר הבלטי.
גן אלנבי (באר שבע)

התקופה העותמאנית

הגן היה אחד הגנים הציבוריים הראשונים שניטעו בארץ ישראל, והוא הוקם בשנת 1902, כשנתיים לאחר ייסודה של העיר בידי העות'מאנים. הגן הוקם במרכזה של העיר, בצמוד לבית הסראייה ששכן ממערב לו, ושימש להתכנסויות ולטקסים. בשל כך שלא היה מגודר הלך מצבו והתדרדר בשל רעיית העיזים והגמלים בשטחו, ובגלל מנהגם של הבדואים לקושש בו עצים לבערה. בשנת 1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יזם אחמד ג'מאל פאשה, שליט וילאייט סוריה שכלל גם את ארץ ישראל, תוכנית לייעור המדבר. לשם כך שכר את שירותיהם של חקלאים, רובם יהודים בוגרי מקווה ישראל ותושבי המושבות היהודיות, והורה להם לטפח גנים בכל מקום בו ימצאו מקור מים. החקלאים הסדירו בגן ארבעה שבילים המוליכים אל מרכזו מכל אחת מארבע כניסותיו, טיפחו בו ערוגות והקיפו אותו בגדר. במרכז הגן הוצב עמוד שיש ועליו נחקקו סמל האימפריה העות'מאנית וכתובת המנציחה את ניצחונות הצבא הטורקי על הבריטים בקרב עזה הראשון והשני בחודשים מרץ ואפריל 1917.

ימי המנדט ואחריו

לאחר כיבוש העיר בקרב באר שבע ב-31 באוקטובר 1917, פיסל הפסל אברהם מלינקוב פרוטומה של הגנרל אלנבי וזו הוצבה בראש עמוד שיש הטורקי. האנדרטה החדשה נחנכה בידי הנציב העליון הרברט סמואל במרץ 1923. בשנת 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, הפילו מורדים ערביים את הפרוטומה ממקומה והשחיתו אותה לחלוטין. שרידי הפסל אותרו לאחר תום המרד, אך מצבו לא איפשר להציבו במקומו מחדש. בשנת 1947 הקימו הבריטים מבנה הנצחה רבוע מאבן ירושלמית, ללא פסל דמות, וחרטו עליו את שמו של "אלנבי" באנגלית ובערבית בלבד, וכן את ציון שנות שהותו בארץ ישראל ("1917-1918"). הם עיצבו את הגן מחדש והקיפוהו בחומת אבן שבה קבעו שני שערים בלבד - האחד ברחוב העצמאות והאחר ברחוב הרצל. לימים התגלו חלקים מהאנדרטה המקורית בשימוש משני בבתים בעיר. לאחר קום המדינה הגן שוקם, ובשנת 2006 הוצבה על כן האבן פרוטומה חדשה של אלנבי  שהוכנה על ידי הפסל אטיאן מילנר.
אית"ן

אית"ן הוא מערך איתור נעדרים בצה"ל. הגוף הוקם בעקבות מלחמת יום הכיפורים על ידי אגף כוח האדם (אכ"א). היוזמה הראשונה הייתה הקמת צוות לאיתור נעדרים של חיל האוויר. צוות זה הפך מאוחר יותר לענף חקירת תאונות ואיתור נעדרים בחיל-האוויר.

היסטוריה

המערך הוקם בראשותו של שלמה בן אלקנה שהיה אז קצין בממשל הצבאי בעזה. בן אלקנה היה בעל ניסיון באיתור נעדרים, ובין היתר איתר לאחר מלחמת ששת הימים את קברו של גיבור ניל"י אבשלום פיינברג, שנעדר מאז מלחמת העולם הראשונה.
הצלחת הצוות של שלמה בן אלקנה באיתור צוותי האוויר הנעדרים ברמת הגולן ובסיני ממלחמת יום הכיפורים הובילה למיסוד ולהרחבת היחידה, שבשיא פעילותה מנתה כ-120 איש. במקביל לפעילות יחידת אית"ן של חיל האוויר החל לפעול מא"ן – מרכז איתור נעדרים, בפיקוד ראש אכ"א של צה"ל. שתי היחידות שיתפו ביניהן פעולה בעיקר במהלך מלחמת יום הכיפורים, בעקבות הסכם השלום עם מצרים ובמהלך מלחמת שלום הגליל.

מבנה ותורת הפעלה

לאחר מלחמת שלום הגליל הוחלט להקים בכל פיקוד ובכל אוגדה צוות איתור נעדרים שיטפל באירועים בהם יש נעדרים, כבר בשלבים הראשונים. בהצטבר הניסיון, התפתחה תורת הפעלה מיוחדת, בה מושם הדגש על איסוף דקדקני של מידע, עיבודו ופיתוח שיטות סריקה וחפירה. אנשי היחידה מתמחים בחקירות המשולבות עם הכרת שטח טובה וניסיון צבאי. תורת ההפעלה מחייבת שיתוף פעולה, סיעור מוחות וחשיבה יצירתית.

מיזם "תש"ח"

בראשית שנות ה-90, במהלך עדכון ספר ה"יזכור" של חללי מלחמת העצמאות, הציע ההיסטוריון רמי יזרעאל ליחידות אית"ן חיל-האוויר ומא"ן לנסות לאתר נעדרים מקרבות תש"ח ומפעולות צבאיות אחרות בעבר. לאחר ניסוי מוצלח שבמהלכו אותרו מספר קברים של נעדרי צה"ל מתש"ח, נכנסה פעילות זו לסדר היום הקבוע של ענף אית"ן, תחת ניהולו של החוקר נרי אראלי, בנוסף ליתר הפעולות לאיתור הנעדרים שעדיין לא נמצאו.
צוותי אית"ן במערך הנפרס מופעלים כל אימת שיש אירוע בו יש חשש להיעדרות חייל.

נתונים

נותרו ארבעה נעדרים שגורלם לא נודע: רון ארד, גיא חבר ושניים משלושת נעדרי קרב סולטאן יעקוב: יהודה כץ וצבי פלדמן. 171 חיילים נוספים מוגדרים חללים שמקום קבורתם לא נודע, שנפלו ב-108 אירועים. לגבי חיילים אלה קיימות עדויות מהימנות כי נהרגו, והם מכונים בראשי תיבות מקל"ן, מקום קבורתו לא נודע. מאלה, 98 הם חללי מלחמת העצמאות, 15 הם חללי המשחתת אח"י אילת, ו-16 הם חללי מלחמת יום הכיפורים. בנוסף, בבתי הקברות בישראל קיימים עדיין 25 קברים עליהם נכתב "אלמוני", מכיוון שזהות הקבורים בהם לא פוענחה.
זליג אשחר

ביוגרפיה

זליג אשחר נולד בפתח תקווה, בנם הבכור של יעקב ושרה ליפקה, ילידי פולין. הוא גדל ברחובות ולמד בבית הספר העממי בית חינוך ובבית הספר תיכון מאוחד רחובות. בסיום לימודיו התגייס לצה"ל והצטרף לגרעין נח"ל בקיבוץ יד מרדכי. שנה לאחר סיום השרות הצבאי שלו ולאחר שאספת הקיבוץ דחתה את בקשתו להירשם ללימודים באוניברסיטה, הוא עזב את הקיבוץ ונרשם ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם השלים את התואר השני בביוכימיה. במלחמת ששת הימים לחם במסגרת גדוד הנח"ל המוצנח בבקעת הירדן וברמת הגולן.
אשחר בעל תואר דוקטור ממכון ויצמן למדע, אותו החל בשנת 1969 בהדרכתם של פרופ' מיכאל סלע ופרופ' דוד גבעול. הוא חקר דרכים למניעת דחיית שתלים באמצעות בידוד ואפיון אנטיגנים ספציפיים על פני לימפוציטים והכנת נסיוב נגדם. את הפוסט-דוקטורט שלו עשה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, במחלקה לאימונולוגיה בראשותו של פרופ' ברוך בנאסרף (לימים חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה).
אשחר למד שיטה ליצירת כמויות גדולות של נוגדנים חד-שבטיים, במעבדתו של פרופ' ז'ורז' קלר במכון האימונולוגי של בזל. בשנת 1976 חזר לישראל והצטרף לסגל האקדמי של מכון ויצמן כראש קבוצת מחקר במחלקה לאימונולוגיה כימית (לימים המחלקה לאימונולוגיה). בסוף שנות ה-80, פיתח שיטה לטיפול ב-HIV נגד לוקמיה, על ידי הינדוסם של תאי לימפוציט T, בשיטות שונות של הנדסה גנטית, כך שיצוידו בקולטנים ספציפיים, שיאפשרו להם להרוג תאי מטרה סרטניים ספציפיים.
הטכנולוגיה של חברת קייט פארמה מתבססת על מחקריו.
אשחר מנהל את המחקר האימונולוגי במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי (איכילוב).

חייו האישיים

אשחר גרוש. התאלמן מבת זוגו ליהיא סמל, אב לשלושה וסבא לשישה נכדים.