התקופה הפרה-קולומביאנית

התקופה הפרה-קולומביאנית או התקופה הטרום-קולומביאנית הוא כינוי היסטוריוגרפי לפרק הזמן בהיסטוריה של העולם החדש שקדם ל"גילוי אמריקה" בידי כריסטופר קולומבוס. המונח מעניק חשיבות מרכזית לשינוי התרבותי, החברתי, הדמוגרפי והפוליטי שחולל הקולוניאליזם האירופי בהמיספרה המערבית החל מסוף המאה ה-15.
מעבר לתיקוף היסטורי המונח מתייחס גם למכלול מאפייני החברה והתרבות של אותן תרבויות אמריקאיות-ילידיות שהתקיימו ללא מגע עם הכובשים האירופאים שנמשכו והתקיימו לעיתים גם עשרות ומאות שנים לאחר 1492, בהתאם להתפשטות הקולוניאליזם וקצב אכיפת התרבות האירופית על זו הילידית. מסיבה זו עושים חלק מהחוקרים שימוש חלופי במונח "התקופה הפרה-קולוניאלית באמריקה".

סקירת היסטורית כללית

מחקרים ארכאולוגיים, בלשניים וגנטיים מצביעים על כך שתושביה הראשונים של יבשת אמריקה היו ציידים-לקטים נוודים שהגיעו אליה מאסיה, כנראה דרך גשר היבשה שחיבר בין שתי היבשות עד לפני כ-11,000 שנים במקום בו נמצא היום מצר ברינג. העדויות המוקדמות ביותר לנוכחות אנושית ביבשת, מתוארכות ללפני כ-12,500 שנה, הן נמצאו באתר מונטה ורדה שבצ'ילה, והן משויכות לתרבות קלוביס.
מאז אמצע האלף ה-2 לפנה"ס, התפתחו במרכז אמריקה מספר תרבויות, ובהן האולמקים, טאוטיווקאן, מאיה, הזפוטקים, המישטקים, הוואסטקים, טרסקאן, הטולטקים והאצטקים. תרבויות אלה רכשו ידע רב במתמטיקה, אסטרונומיה ורפואה, היו להן לוחות שנה מתקדמים, הם ידעו לבנות מבנים מרשימים ובהם פירמידות, וכן עשו שימוש (מועט) בגלגלים. ממצאים בצפון מקסיקו גילו שימוש בשיטת ספירה על בסיס ויגסימלי. כמה מהערים שהקימו, ובהן טאוטיווקאן, טנוצ'טיטלאן וצ'ולולה היו מהערים הגדולות ביותר בעולם באותה העת, והתגוררו בהן עשרות ומאות אלפי בני אדם.
בדרום אמריקה התפתחו מאז האלף ה-3 לפנה"ס תרבויות כגון תרבות ולדיביה (באקוודור של ימינו), נורטה צ'יקו (בצפון פרו של ימינו), הקניארים (אקוודור), צ'אווין (פרו), מואיסקה (קולומביה), מוצ'ה (פרו), קצ'ואה (ממנו צמחה אימפריית האינקה), איימארה (בוליביה) וקמבבה (אמאזוניה). לעמים אלה היו הישגים רבים בחקלאות, ובין היתר בייתו את התירס, השעועית, המניהוט והכותנה, ואף הם רכשו ידע בתחומי הרפואה וההנדסה.

תקופת הנוודים

ראשית ההתיישבות המכונה "אינדיאנית" ביבשת אמריקה הייתה של קבוצות של נוודים, אשר החלו לנדוד דרומה לאחר שחצו את מיצר ברינג. עקב כך שהיו אלה חברות לא מפותחות מבחינה טכנולוגית אשר עשו שימוש מועט בכלים ולא הייתה להם יכולת של קרוא וכתוב, לא השאירו אנשיהן ממצאים שישפכו אור על דרך חייהם. משערים כי מרבית הקבוצות הללו היו בנות כמה עשרות חברים, שבדומה לאבותיהן בסיביר התפרנסו בעיקר מציד וליקוט, ולא הקימו יישובי קבע.
ככל הנראה נאלצו קבוצות אלו לנדוד תחילה דרומה עקב האקלים הקר והלא נוח למחיה באזור אלסקה שאליו הם הגיעו בראשית נדודיהם. לאורך כל זמן השהות באלסקה וקנדה של ימינו היה הדרום הברירה היותר נוחה אשר מזג האוויר בו יותר מתאים לגוף האדם, יש בו יותר ירק ופירות לליקוט, עקב כך גם יותר חיות שניתן לצוד, ויותר מקורות מים בלתי קפואים.
ניתן לשער כי לאחר שהקבוצות הללו הגיעו למרחבים בעלי האקלים הנוח יותר של צפון ארצות הברית של ימינו היה המניע להמשיך לנדוד בעיקרו מופיע כאשר עודף אוכלוסין של התיישבות בני אדם דחף קבוצות חלשות מביניהם לחפש מקומות שעליהם אין תחרות. כך התפשטה ההתיישבות מזרחה לאורך השדרה המרכזית של אמריקה הצפונית עד לחופי האוקיינוס האטלנטי, וכך גם נדחפו קבוצות אחרות דרומה אל תוך האזורים הצחיחים והפחות נוחים של דרום מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו של ימינו.
ניתן לשער כי מכניזם זה גרם להמשך ההתפשטות האנושית לאורך היבשת הלאה דרומה אל תוך האזורים הטרופיים של מרכז אמריקה שבהמשך הדרך, אל תוך מרחבי אמריקה הדרומית ואגן האמזונאס עד לפטגוניה וארץ האש, כאשר בכל מרחב נוח להתיישבות היה נוצר עודף אוכלוסייה שהיה דוחף אחדות מהקבוצות להגר מזרחה או דרומה לחפש מקומות שעליהם יש תחרות פחותה יותר.

תקופת השבטים

בכל אחד מהאזורים שאליהם הגיעה ההתיישבות האנושית, במיוחד באזורים בעלי האקלים הנוח, היו קבוצות מתיישבות והופכות אותו לאזור מגוריהן הקבוע. תקופה זו החלה בכל אזור בזמן שונה, על פי זמן ההגעה של בני האדם אליו. האזור האחרון להיות מיושב, הפינה הדרומית של דרום אמריקה, ראה את הגעתם של בני אדם כנראה לפני כ-13,000 שנה. יש לשער כי תחילת ההתיישבות הזאת התקיימה במתכונת אשר אפיינה עד לבוא האדם האירופאי את שבטי צפון אמריקה, כלומר שבטים החיים בשטח נתון, מרכז הפעילות שלהם הוא ביישוב קבוע למחצה המורכב מאהלים. אוהלים אלה, או סככות באזורים אחרים, היו ניתנים לפירוק והובלה למקום ההתיישבות הבא. מקורות הפרנסה היו הציד והליקוט, ששימשו אותם קודם לכן, לצד דיג באזורים המתאימים ובמספר מקרים מוגבל גם חקלאות של עיבוד קרקע ומרעה.
המתיישבים של צפון אמריקה לא בייתו בהמות משא, ועל כן הובלת מאהל למקום חלופי הייתה אופציה בלתי קלה. גם כאשר היה מתקיים שינוי מקום מגורים הוא היה נעשה רק בתוך המרחב הקרוב, וזאת מן הסתם על מנת להימנע מקונפליקט עם שבט אחר או על מנת להתקרב אל אזורים עשירים יותר במזון. בדרום אמריקה לעומת זאת, בוצע ביות, עם הזמן, של הלמה והאלפקה, אך אלה פעלו רק ברמות הגבוהות של האנדים ושירתו את האזורים שבהם התפתחו עם הזמן ממלכות הטיוואנאקו והאינקה, וייתכן והן תרמו לעצמה שלהן על בסיס יכולת ההובלה של אנשים, מזון ומחצבים.
עם השלמת ההתפשטות האנושית בכל רחבי היבשת, עד לארץ האש שבדרום, היו פזורים שבטים לכל ארכה. רמתם הטכנולוגית, בכל מקום, הייתה נמוכה יחסית, הם לא פיתחו כתב, מערכת אדמיניסטרטיבית או מוסדות שלטון מורכבים אחרים. הם היו קרובים זה לזה במבנה גופם ובמטען הגנטי שלהם, הם התפרנסו ממקורות מזון דומים, חיו במסגרות שבטיות אך נבדלו זה מזה בעיקר במאפייני תרבות שנבעו מההתאמה לאקלים המקומי, שהיה שונה בכל מקום, וליכולות שהציעה הסביבה. כדוגמה, הבדל מרכזי הוא הלבוש. המתיישבים בכל מקום לבשו בגדים מחומרים שהציעה להם הסביבה והתאימו לצורכי האקלים, עקב כך לבשו שבטי עמק היוקון שבצפון, בדומה לשבטי האנדים הגבוהים, בגדים כבדים עשויים מפרוות של חיות בר, באזורי הגידול החקלאי של רמת מקסיקו ורמת פרו היו נפוצים בגדי צמר ארוגים, ואילו שבטי אגן האמזונס והאורינוקו לבשו רק בגדים קלים שכיסו את אגן החלציים שלהם.

הממלכות

מרבית אזורי יבשת אמריקה נשארו מיושבים במתכונת שבטית עד להופעתו של האדם הלבן בסוף המאה ה-15. יוצאים מן הכלל הזה הם אזורי רמת מקסיקו, חצי האי יוקטן ורמת פרו. באזורים אלו התפתחו לאורך ההיסטוריה ממלכות ריכוזיות מפותחות ששלטו על אלפים רבים של בני אדם, גבו מסים, קיימו צבאות, הקימו בניני ציבור גדולים ופיתחו תחומי ידע דוגמת אסטרונומיה, חקלאות מתוכננת, מתמטיקה, כתב, הנדסה אזרחית, דת מרכזית ומעמד של נושאי ידע - הכוהנים.
על פי הממצאים הארכאולוגיים נראה כי המבנה הממלכתי הראשון קם לפני כ-2,600 שנה באזור החוף של מפרץ מקסיקו. באזור זה נמצאו פסלי ענק עשויים אבן במשקל של מספר טונות כל אחד וגובה של מספר מטרים, בדרך כלל היו אלה פסלים של פני בני אדם, כנראה בני המעמד הגבוה השליטים. מאוחר יותר מתפשטים הממצאים אל תוך רמת מקסיקו, בעלת האקלים הנוח יותר, ומופיעות שם ערים שיכלו לאכלס עשרות אלפי בני אדם, מבני ציבור, כולל בצורת פירמידות, ושרידים של מערכות דת, שלטון וארגון מורכבות. באזור זה התפתחו לאורך השנים הממלכות של האולמקים, הטולטקים והאצטקים.
הסיבה להופעת מערכות יישוב מורכבות באזור זה נותרה בגדר תעלומה עד עצם היום הזה, שכן, בניגוד לממצאים במקומות אחרים בעולם לא נמצאו שם שרידים של מערכות מורכבות למחצה שיהוו חוליה מקשרת בין השבטים לבין הממלכות המורכבות. אחת התאוריות שניסתה להסביר זאת קושרת את הקפיצה ההתפתחותית למיקום על חוף הים ומייחסת זאת להגעה של מהגרים מיבשת אפריקה בתקופה ההיא, אשר נשאו אתם ידע מממלכת מצרים, מה שמסביר את היעדר חוליה מקשרת טכנולוגית וארגונית, את קיומן של פירמידות ואת ההשראה להקמת מעמד כוהנים נושאי ידע והעיסוק באסטרונומיה, חקלאות, הנדסה אזרחית ומתמטיקה. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 קיים החוקר הנורווגי תור היירדאל מסעות מחופי מרוקו אל חופי מקסיקו בספינות שנבנו על פי המבנה והחומרים שבאגן הנילוס. הוא הצליח להגיע עד לאזור זה בספינה רע 2 והוכיח כי מסע כזה הוא בגדר האפשר.
מספר מאות שנים מאוחר יותר מופיעות ממלכות מפותחות בעלות מאפיינים דומים באזור חצי האי יוקטן, כפי הנראה עקב השפעה שהגיעה עם קשרי מסחר בין האזורים. על בסיס התפתחות זאת נוצרות ממלכות מאיה השונות שהתקיימו עד אל תוך המאה ה-9 לספירה.
מאות שנים לאחר מכן מופיעים מאפיינים דומים בהתיישבות של פרו ושל בוליביה של ימינו, כנראה השפעות שהגיעו יחד עם קשרי מסחר בינם לבין ממלכות המאיה. השפעות אלו היוו כנראה את הבסיס להתפתחות הממלכות המקומיות, בתחילה ממלכת הטיוואנאקו ומאוחר יותר ממלכת האינקה, אשר התקיימה עד להגעתם של הכובשים הספרדיים בתחילת המאה ה-16.
מלבד מקרים אלו, שצוינו בשלושת האזורים הללו, המשיכה להתקיים בכל רחבי היבשת התיישבות של שבטים בלבד עד לסיום התקופה.

התקופה המעצבת

התקופה המעצבת של אמריקה הצפונית , המכונה גם התקופה הפרה-קלאסית, היא התקופה השלישית מתוך חמש תקופות שאליהן נהוג לחלק את ציר הזמן של אמריקה הצפונית הפרה-קולומביאנית. תקופה זו מחליפה את התקופה הארכאית, ומסמנת את תחילת היווצרותן של תרבויות מורכבות ומתוחכמות יותר באמריקה הצפונית, כנקודת מפנה בין אורך חיים של ציידים-לקטים, לבין אורך חיים חקלאי.
ישנן כמה פרשנויות מקובלות הקובעות את טווח הזמן של התקופה, כאשר חלקן מסמנות את התחלת התקופה סביב שנת 1000 לפני הספירה, ואת סיומה סביב שנת 500 לספירה. תרבויות בשלב התפתחות זה לרוב החזיקו בטכנולוגיה של כלי חרס, אריגה ופיתוח מוצרי מזון. המבנה החברתי של התרבויות בתקופה זו כולל לא פעם התיישבות בעיירות וכפרים קבועים, אשר שימשו לעיתים כמרכזים רוחניים אזוריים. בתקופה זו התחזק אצל חלק מהתרבויות מעמד הכוהנים ורעיונות תאוקרטים הפכו נפוצים יותר.

אדינה

תרבות אדינה  התקיימה סביב השנים 1000 ל-200 לפני הספירה. תרבות אדינה מתייחסת לקבוצה חברתית שהייתה מורכבת ככל הנראה ממספר חברות צפון אמריקאיות אשר קיימו דינמיקה חברתית ביניהן וחלקו מאפיינים תרבותיים משותפים כמו מבנה טקסי הקבורה, ושימוש בכלים דומים כמו גרזנים או מקטרות. בני התרבות התיישבו באזור רחב בו נמצאים בעת המודרנית חלקים של אוהיו, אינדיאנה, וירג'יניה המערבית, קנטקי, וייתכן שבמקומות נוספים דוגמת פנסילבניה.
בני התרבות הותירו אחריהם, ככל הנראה, אלפי אתרים, שרק חלקם נחשף על ידי ארכאולוגים. בני האדינה השאירו אחריהם עדויות לפיתוח חקלאי, קדרות, עבודות אומנות ומסחר נרחב, שסיפק להם מגוון חומרי גלם, החל מנחושת מהימות הגדולות, ועד לצדפות מחוף המפרץ.
לתרבות אדינה הייתה כפי הנראה השפעה רבה על תרבויות מאוחרות יותר אשר מתקיימות באותם האזורים בתחילת המאה ה-21, כמו בני ההופוול, שתרבותם מוזכרת לעיתים כפיתוח של תרבות האדינה.

תרבות דורסט

תרבות דורסט  היא תרבות פלאו-אסקימואית שהתקיימה החל מ-500 לפני הספירה ועד ל-1000–1500 לספירה, וקדמה לתרבות האינואיטים בקוטב הצפוני של צפון אמריקה. הם נקראים על שם קייפ דורסט, שבנונאווט שבקנדה.
התרבות הוגדרה כבעלת ארבעה שלבים בשל ההבדלים הבולטים בטכנולוגיות הקשורות לציד וליצור כלים. הממצאים כוללים להבים חד-צדדיים ייחודיים, מנורות סבון, וכלי גילוף.
ייתכן שהכחדתם, שהתרחשה בטווח של השנים 1000–1500 לספירה, קשורה לנדידת עמים אינואיטים החל מהמאה ה-11, אך אין לכך ראיות חזקות מספיק.

תרבות הופוול

המונח תרבות ההופוול, או מסורת ההופוול , מתייחס לתרבויות ששגשגו לאורך הנהרות במערב התיכון וצפון-מזרח ארצות הברית, משנת 200 לפני הספירה, ועד לשנת 500 לספירה. לא מדובר במבנה חברתי או תרבותי אחד קבוע, אלא באסופה של תרבויות שונות אשר נקשרו אלו באלו על ידי רשת משותפת של נתיבי מסחר.
בשיאו השתרע נתיב המסחר שלהם מנהר קריסטל בפלורידה של העת המודרנית, ועד ימת אונטריו. לאורך נתיב הסחר התבצעה פעילות מסחר ענפה, שהייתה משמעותית עוד יותר סביב נתיבי הנהרות. מערכת הסחר קלטה לתוכה חומרים מכל רחבי השטח של ארצות הברית של ימינו. בדרך כלל, את החומרים הפכו בני ההופוול שישבו בנקודות הסחר המרכזיות למוצרים, שהופצו למרחקים קרובים או ארוכים באמצעות נתיבי הסחר. ממצאים ארכאולוגים המזוהים עם רשת הסחר, מספקים לחוקרים המודרניים ראיות להיקף הסחר המרשים של בני ההופוול.
תרבות ההופוול התאפיינה באומנות מתקדמת ומורכבת ביותר בהשוואה לתקופה הפרה-קולומביאנית כולה. רוב עבודותיהם היו בעלות משמעות דתית כלשהי, וקבריהם היו מלאים מחרוזות, כלי חרס מגולפים או תליונים. בזכות רשת הסחר רחבת ההיקף, התאפיינה אומנות ההופוול בשילובם של פריטים אקזוטים, דוגמת שיני דוב גריזלי, פניני מים מתוקים, צדפות, שיני כרישים, נחושת וכסף.
החל מסביבות שנת 500 הפסיקו להופיע פריטים המזוהים עם האומנות ורשת הסחר של בני ההופוול. הסיבות האפשרויות להעלמותה של התרבות אינן חד משמעותיות.

התקופה הקלאסית

התקופה הקלאסית של אמריקה הצפונית  הפרה-קולומביאנית מתייחס לרוב לטווח השנים 500 ל-1200 לספירה. שלב זה הוא הרביעי מבין חמישה שלבים היסטוריים שהוצגו על ידי גורדון ווילי ופיליפס פיליפס בספרם "שיטה ותאוריה בארכאולוגיה האמריקאית" משנת 1958.
חלק מהתרבויות של התקופה הקלאסית פיתחו התמחות בסוגי מלאכה שונים והחלו בפיתוח ראשוני של מטלורגיה. מבחינה חברתית תרבויות שונות פיתחו בתקופה זו חיים סביב ערים מרכזיות מתפתחות ומרכזים רוחניים. התאוקרטיה שהחלה להתפתח בתקופה המעצבת ממשיכה להתפתח. תקופה זו מהווה את שיא גדילת האוכלוסייה באזור, עד לתום התקופה הפרה-קולומביאנית.
סיווג התקופות אינו קבוע, וישנם חוקרים המאחדים לתקופה זו גם את תרבות ההופוול, וחוקרים אחרים שמשתמשים בשיטת סיווג שונה לגמרי.

התקופה הפוסט-קלאסית

התקופה הפוסט קלאסית של אמריקה הצפונית  היא החמישית והאחרונה מתוך חמש התקופות של אמריקה הצפונית הפרה-קולומביאנית, על פי גורדון ווילי ופיליפס פיליפס בספרם "שיטה ותאוריה בארכאולוגיה האמריקאית" משנת 1958. נהוג לראות בשנת 1200 את ההתחלה של תקופה זו, ואת סיומה בעת המגע המקומי עם האירופאים. מבחינה חברתית ותרבותית, תקופה זו מהווה המשך ישיר לתקופה הקלאסית, אך ישנו הבדל מהותי עיקרי מהתקופה הקודמת, והוא ירידה דרמטית באוכלוסייה של תרבויות מערב היבשת, בעקבות "הבצורת הגדולה" שמתוארכת על פי טבעות עצים לשנים 1299-1276. תופעה זו, החריגה בעוצמתה ביחס ל-3,000 השנים האחרונות, גרמה לנטישה המונית של היישובים הגדולים, ומעבר של תרבויות רבות בחזרה לחיי נדודים.

תרבות מוגולון

תרבות מוגולון  היא תרבות שהתקיימה בשטחים שכיום שייכים לדרום מזרח אריזונה, ולדרום מערב ניו מקסיקו מסביבות המאה ה-1 לספירה ועד לסביבות המאה ה-15 לספירה.
נראה שבני המוגולון החלו לעסוק יותר ויותר בחקלאות במשך המאות ה-10 עד המאה ה-12. בתקופה זו ומעבר לה, כפריהם של בני המוגולון החלו לגדול בהדרגה במקביל לפיתוח החקלאי, ושיטות בניית בתי המגורים שלהם השתכללו. בני המוגולון ידועים במיוחד בעבודות הקדרות המרשימות שלהם.
העלמות תרבות המוגולון קשורה כנראה למאבקים עם עמים ילידים אחרים באזור על שטחי המחיה.

תרבות המיסיסיפי

תרבות המיסיסיפי שהתקיימה באזורים נרחבים של צפון אמריקה, מתוארכת על ידי ארכאולוגים לסביבות טווח הזמן של 700–1600 לספירה.
בשטחי התרבות קמו מספר התיישבויות עירוניות וכפריות, אשר ניהלו ביניהן קשרי מסחר רופפים. התרבות שגשגה מהחופים הדרומיים של הימות הגדולות, במערב ניו יורק ופנסילבניה של היום, ועד לדרום-מזרח ארצות הברית של היום. התרבות החלה להיווצר לאורכו של נהר המיסיסיפי שעל שמו היא נקראת.
מבחינה פוליטית ותרבותית, כל עיר או כפר גדול חלשו על אזור מסביבם שמעמדו היה פחות יותר. ההנהגה נשלטה על ידי כוהנים, כך שניתן לכנות את שיטת השלטון שלהם תאוקרטיה. לוחמה, שהייתה ככל הנראה תכופה, יצרה בריתות גדולות בקרב היישובים השונים ואפילו קונפדרציות.
העיר הגדולה ביותר של תרבות זו שנחפרה היא קהוקיה, שנבנתה בהדרגה החל מהמאה ה-11, במקביל לשגשוגה של תרבות המיסיסיפי. העיר התפתחה והפכה, ככל הנראה, למרכז דתי אזורי. הארכאולוגים מעריכים שגודלה המרבי של האוכלוסייה היה בין 8,000 ל-40,000 תושבים, כאשר רובם חיו בחוות מסביב למרכז העירוני הראשי. בהנחה שהאומדן של הארכאולוגים נכון, משמעות הדבר היא שאוכלוסייתה של קהוקיה הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית עד לשנת 1800 בקירוב.
כמעט כל הממצאים המקושרים לתרבות המיסיסיפי מתוארכים לכל המאוחר לאמצע המאה ה-16, למעט קהילות בודדות ששימרו תרבות זו עד למאה ה-18.

בני אלגונקין

בני אלגונקין  הוא שם כולל לקבוצה של למעלה ממאה שבטים שחיו בקנדה שדיברו בשפות דומות וחלקו מאפייני תרבות מסוימים.
בני שבטים אלו התיישבו בהדרגה מצפון לנהר סנט לורנס והאגמים הגדולים, במהלך המאות ה-13 וה-16.
המבנה החברתי של בני אלגונקין היה מפותח, וכלל מושגים דתיים וטקסיים מורכבים ומתוחכמים. כך למשל, היה לבני אלגונקין ארגון פולחני סודי למחצה, שעסק ברפואה רוחנית.
על אף מורכבות תרבותם, מבחינה ארגונית ופוליטית מעולם לא התפתחו האלגונקין מעבר לרמה שבטית מצומצמת, ומשום כך נוצחו פעמים רבות על ידי שבטים מפותחים ומאורגנים יותר שחיו באזור זה.
כלכלתם של שבטי הדרום נטתה להיות חקלאית, ואילו שבטי הצפון עסקו בצייד ובדייג בלבד.
עד היום, מקורם של הרבה שמות גאוגרפיים בארה”ב ובקנדה הוא בשפתם של בני אלגונקין.

התקופה הפרה-קלאסית

התקופה הפרה-קלאסית, המוכרת גם בתור "התקופה המעצבת", מתוארכת לרוב לטווח השנים בין 2000 לפני הספירה לבין 250 לספירה.
תקופה זו מסמנת את תחילתה של החקלאות המאורגנת, והתקדמות ביכולות הבנייה והכנת הכלים הקרמיים. במקביל, חלק מהמערכות הפוליטיות הפכו למתוחכמות מספיק בשביל להגביר את היקף ההשפעה של בעלי השררה מעבר למתכונת שבטית, כאשר החוקרים מסכימים שהתפקידים הפוליטיים הבכירים היו קשורים בשלב זה להנהגה הרוחנית. עלייה בהיקף האוכלוסייה בזכות החקלאות הובילה לתחרות על משאבים, מה שהפך את היכולות של המנהיגים לארגן מיזמי חקלאות משותפים לקריטיים. אותן מערכות לשיתוף פעולה אשר שימשו ביום-יום לחקלאות, יכלו לשמש בעת הצורך גם לצורכי צבא. בסביבות שנת 500 לפני הספירה מתחיל תיעוד בכתב של ההיסטוריה אצל כמה מהתרבויות.
בתקופה זו מתרחשת פריחתן של תרבויות האולמקים והזפוטק סמוך למפרץ מקסיקו, ותחילת התפתחותן של תרבויות המאיה והמישטקים אשר תהפוכנה לדומיננטיות יותר בתקופות הבאות.

תרבות זפוטק של התקופה הפרה-קלאסית

תרבות זפוטק  הייתה תרבות שפרחה באזור עמק אואחאקה שבאזור מקסיקו של העת המודרנית. עדויות ארכאולוגיות מראות כי התרבות שלהם הייתה נוכחת באזור זה לפחות 2,400 שנה לפני זמננו. בני תרבות הזפוטק בנו בתקופה זו כמה יישובים, ביניהם העיר סן חוזה מוגוטה  שהייתה היישוב הגדול ביותר שנמצא, נכון לשנת 2007, וכנראה גם החשוב ביותר, בשלבים מסוימים של התקופה הפרה-קלאסית. במשך תקופה ממושכת, שנמשכה באמצע המילניום שלפני הספירה, איבדו יישובי תרבות הזפוטק את מרבית התושבים שלהם מסיבה לא ברורה. במאות השנים שלאחר מכן, התאוששה בהדרגה תרבות הזפוטק, והחלה להשתלט על שטחים אשר מחוץ לעמק האואחאקה, שכן בשלב הזה אף אחת מהתרבויות הסמוכות לא יכלו להתמודד עם העוצמה הפוליטית והצבאית של תרבויות העמק.

התקופה הקלאסית

התקופה הקלאסית מתוארכת לרוב סביב השנים 250–900 לספירה, והתאפיינה בהופעתן של חברות עירוניות בכל רחבי אמריקה המרכזית, כשגולת הכותרת היא טאוטיוואקאן. תרבות הזפוטק הקימו את המצודה של מונטה אלבן ששלטה על אזור רחב בעמק אואחאקה. מרכזים תרבותיים ורוחניים קמו באזורים רבים, כשאת חוד החנית התרבותי הובילו בתקופה זו בני המאיה. התרבויות המובילות של האזור כבר פיתחו בשלב זה מסורות מיתולוגיות המתארות את מעברן ממתכונת שבטית לממלכה ממוסדת. תרבויות אלו שגשגו לאורך מאות שנים.
כאשר הגיעה שנת 900, רוב המרכזים התרבותיים הגדולים כבר היו נטושים. ישנן תאוריות שונות המנסות להסביר את ההתמוטטות חברתית, אך אף אחת מהן לא מצליחה להסביר את הסיפור כולו. רוב ההשערות מתמקדים בשילוב של חוסר היציבות חברתי-פוליטי סביב פערים חברתיים בין האליטות להמונים, לבין שינויי אקלים, ודלדול משאבים עקב ריבוי היתר.
חלק מהאזורים מצליחים לחזור ולשגשג לתקופה מסוימת, אך כולן חוות משבר חברתי-פוליטי עמוק שנמשך דורות רבים.

תרבות זפוטק של התקופה הקלאסית

מהתקופה הקלאסית נשמרו עדויות רבות המעידות על התפתחות מרשימה בתחומים כמו עיור, דת, אדריכלות של מקדשים, חקלאות, דרכי מסחר, לוח שנה וכתב. בתקופה זו הגיע גודלה של העיר המרכזית של התרבות - מונטה אלבן  - ל-6.5 קמ”ר והיא מנתה, על פי הערכות שונות, 30,000 תושבים, ועל פי הערכות מסוימות בשלב מסוים הייתה העיר הגדולה ביותר ברמות של דרום מקסיקו. הזפוטקים התפשטו לשטחים הרחוקים בהרבה מעבר לעמק אואחאקה. דבר זה בא לידי ביטוי, למשל, בשינויים בקרמיקה שנראים באזורים שמעבר לעמק. הקרמיקה הייחודית לאזורים אלו הוחלפה בקרמיקה של הזפוטקים.

התקופה הפוסט-קלאסית

התקופה הפוסט-קלאסית מתוארכת לרוב מסביבות שנת 900, ועד להגעת המשלחות האירופאיות לאמריקה.
בתקופה זו משתכללות מאוד המערכות הפוליטיות מבחינת הפן המסחרי, ובריתות פוליטיות לחיזוק הדדי הפכו נפוצות. נבנו בתים גדולים ומרשימים למעמד הגבוה, ועם עליית הפופולריות והאיכות של יצירות אומנות, סוחרים ואומנים רבים חיפשו את החומרים הנדירים והאקזוטים ביותר כדי שיוכלו להעניק את המתנות המרשימות ביותר ולחזק את מעמדם החברתי, והחלה אופנה חוצת-תרבויות של סחר חליפין בפריטים נדירים שחצו בדרך זו את חלק זה של היבשת.
לאחר נפילתה של טולה, עיר טולטקית ששלטה במרכז מקסיקו מהמאה ה-9 עד למאה ה-13, עברו העמים האצטקים דרומה לאגם טשקוקו. עם הזמן, התחזקו עד שיכלו להשפיע על מאזן הכוחות באזור, וכהכרה במעמדם זכו לברית נישואים מלכותית עם משפחה טולטקית מפוארת, והפכו בהדרגה לשליטים לגיטימיים עבור תרבויות רבות. באמצע המאה ה-15, המשיקה, החזקים ביותר מבין שבעת העמים האצטקים המקוריים, איגדו את יריביהם לשעבר לאימפריה האצטקית ויחד הם כבשו שטחים נרחבים באמריקה המרכזית.

תרבות טולטק

לקראת סוף התקופת הקלאסית, בין המאות ה-6 ל-8 לספירה, החלו התרבויות המסו-אמריקאיות לדעוך מסיבות לא ברורות. במקומן עלתה בהדרגה תרבות טולטק  אשר שלטו באזור נרחב במרכז מקסיקו, שמרכזו בעיר טולה, בתחילת התקופה הפוסט-קלאסית (900–1168). הטולטק ייסדו תרבות כה משגשגת, שכאשר פלשו האצטקים לאזור במאה ה-15, הם ראו בטולטקים עם בעל חכמה, ואפילו ראו בהם את האבות הרוחניים שלהם. מסיבה זו, דאגו האצטקים לתעד את ההיסטוריה והתרבות הטולטקית. תיעוד זה, אשר שופע גם בנראטיבים פוליטיים ומיתולוגיים של האצטקים, זכה לפרשנויות ומחלוקות שונות בניסיון לקבוע איפה עובר הגבול בין מציאות היסטורית לתיאור דמיוני על תרבותם וההיסטוריה של הטולטקים.

המישטקים

המישטקים  היו אחת התרבויות החשובות של מרכז אמריקה בתקופה הפוסט-קלאסית, והם הותירו אחריהם מבנים רבים ומרשימים, ביניהם הבירה העתיקה טילנטונגו, וכן, צמיחת בנייה מרשימה בעיר העתיקה מונטה אלבן, שהייתה שייכת בתקופות קדומות לבני הזפוטק, עד שהמישטקים השתלטו על חלקים משטחם במאה ה-13. נראה שעבודות אומנות של אומנים מישטקים באבן, עץ ומתכת, זכו להערכה רבה בקרב התרבויות השכנות. לקראת סוף התקופה הפוסט-קלאסית, האצטקים השתלטו על אזורים רחבים של מרכז אמריקה, וערים מישטקיות שנכבשו נאלצו לשלם להם מס.

תרבות המאיה של התקופה הפוסט-קלאסית

למרות נטישת הערים הגדולות של התרבות מהתקופה הקלאסית, עדיין הייתה לבני המאיה דריסת רגל תרבותית גם בתקופה הפוסט-קלאסית, גם אם הייתה נוכחותם משמעותית פחות מאשר בתקופות הקודמות. למשך שנים רבות לא היה לבני המאיה מרכז תרבותי-חברתי גדול ומשגשג, עד לעלייתה של העיר מיאפאן , שהיוותה את מרכז התרבות של התקופה הפוסט-קלאסית, וסביבה קמו יישובים נוספים שיצרו יחד רשת מסחר. להתיישבות בני המאיה של התקופה הזו מאפיינים שונים מאשר בתקופות קודמות, כך למשל, בעקבות הפיכת המלחמות לנפוצות יותר באזור, יישובים עתיקים אשר היו ממוקמים במקומות חשופים הועברו אל מקומות מוגנים יותר. בהדרגה, נוסדו באזור נרחב - מגבעות גואטמלה ועם חצי האי יוקטן - כמה ישויות מדיניות שונות השייכות לתרבות המאיה, ונראה שעל כולן יחד שלטה מועצה של מנהיגים. במאה ה-15 סבל אזור זה מתקופה ממושכת של מלחמות, מחלות ואסונות, מה שהביא לנטישת מיאפאן בשנת 1448, לאחר סדרה של בעיות פוליטיות וחברתיות. למרות העדרה של עיר מרכזית, דיווחו הספרדים הראשונים שחקרו את האזור בתחילת המאה ה-16 על ערי חוף עשירות ועל שווקים משגשגים.

פורפצ'ה

בני הפורפצ'ה , שהקימו בתחילת המאה ה-14 את מדינת טרסקן , הפכו לאחד הכוחות המשמעותיים באמריקה המרכזית של התקופה הפוסט-קלאסית. המדינה נוסדה כשותפות בין ישויות שבטיות שונות, שבהדרגה התאחדו והפכו לבעלי גרעין שליטה ריכוזי ראשי.
היריבים הקבועים של טרסקן היו האצטקים, והם חסמו את ההתפשטות של האימפריה האצטקים לצפון-מערב. הם תחזקו באופן קבוע את הגבול עם האצטקים, וייתכן שהיו למעשה המדינה הטריטוריאלית הראשונה של מרכז אמריקה. מדינת טרסקן שמרה על עליונות צבאית על האימפריה האצטקית בזכות תפעול של צבא סדיר של 10,000 לוחמים, וכן בזכות שימוש מתקדם, ביחס לסביבה, במתכות ליצירת כלי נשק איכותיים יותר. במקרים מסוימים אפילו כבשו בני הפורפצ'ה שטחים מהאימפריה האצטקית. שימוש ייחודי במתכות איפיין את בני הפורפצ'ה גם בהכנת כלים ותכשיטים, ונוצר, ככל הנראה, בעקבות הבידוד היחסי שלהם מהסביבה.
מדינת טרסקן איבדה את עצמאותה לספרדים בשנת 1530. לפני הכיבוש הספרדי, הייתה טרסקן המדינה השנייה בגודלה באמריקה המרכזית.

התקופה המעצבת

ארכאולוגים שמתמחים באזור זה מחלקים באופן מסורתי את ההתפתחות התרבותית של התרבויות הפרואניות ל-12 תקופות. התקופה המעצבת, או תקופת האופק המוקדמת, היא התקופה ה-7 מתוך ה-12. תקופה זו מתמקדת בעיקר, מבחינה ארכאולוגית, בחשיבות של התפשטותם התרבותית והאומנותית של בני הצ'אווין, ומתוארכת לרוב בשנים 200–900 שלפני ספירת הנוצרים.

פראקאס

תרבות פראקאס , שגשגה לאורך חופי האוקיינוס השקט של הרי אנדים המרכזיים, באזור שכיום נמצאת בו פרו, בסביבות 600-150 לפנה"ס. ממצאים שהותירו אחריהם בני תרבות הפראקאס נותנים רמזים רבים לאורך החיים שלהם. נראה שבני הפראקאס עסקו בגידולי חקלאות של שעועית, תירס, פלפל אדום, בוטנים, ומניהוט. בנוסף, נראה שהיו בעלי מלאכה מוכשרים, שהפיקו אלות אבן איכותיות, סכינים אובסידיאניות, בקבוקים מדלעת, רעשנים, כלי חרס, שרשראות ועגילים, תכשיטי זהב לשיער ולפנים, אמצעי אוורור מנוצות ועוד.
בתרבות פראקאס בגדים שונים העידו על מעמדות ותפקידים שונים, ויצירות טקסטיל שונות שימשו למטרות דתיות, ונצבעו בצבעים טבעיים שהפיקו בני התרבות במגוון רחב של צבעים. יצירות טקסטיל מסוימות הגיעו לאורך של יותר מ-34 מטרים, מה שהעיד על מערכת מורכבת של שיתוף פעולה שנדרשה לחלק מהיצירות.

ימי הביניים המוקדמים

השפעתה של תרבות הצ'אווין דועכת בהדרגה בסביבות שנת 200 לפנה"ס, המסמלת את תחילתם של ימי הביניים המוקדמים של האזור. תקופה זו מתאפיינת בצמיחתן של תרבויות חדשות רבות, כשהדומיננטיות שבהן הן תרבות הנסקה והמוצ'ה, ולצידן שלל תרבויות נבדלות. נהוג לסמן את שנת 600 לספירה כנקודת הציון לסיום התקופה.

תרבות נסקה

תרבות נסקה  פרחה משנת 100 לפני הספירה ועד שנת 750 לספירה, ליד החוף הדרומי והצחיח של פרו של היום. תרבות נסקה פיתחו מגוון של אומנויות וטכנולוגיות כמו קרמיקה, טקסטיל, מערכות מרשימות של אמות מים תת-קרקעיות - אשר נכון לשנת 2009 עדיין פעילות - וגיאוגליפים - שהידועים בהם הם קווי נסקה - סדרה של צורות ענק גאומטריות או בדמות חיות, אשר הדרך היחידה לראות ציורים אלו במלואם היא מהאוויר. מטרת ציורים אלו אינה ברורה כלל, אך אחת ההשערות הפופולריות מציעה שכוונה בני הנסקה הייתה שמי שיראה את הציורים הללו יהיו האלים עצמם.
בסביבות שנת 500 לספירה החלה תרבות הנסקה להצטמצם, עד סביבות שנת 750 לספירה בה התרבות הפסיקה להשאיר אחריה עדויות. חלק מהממצאים עשויים לקשור את העלמותה של התרבות עם תופעת אל ניניו חריפה במיוחד אשר גרמה לשיטפונות עזים וממושכים. בעקבות ראיות משלימות העלו החוקרים את האפשרות שייתכן ובני הנסקה החריפו את ההשפעות של שיטפונות אלה, בעקבות כריתה הולכת ומתרחבת של עצי הינבוט החיוור  כדי לפנות שטחים לחקלאות תירס וכותנה. עצים אלו ממלאים תפקיד ביותר במערכת האקולוגית של האזור, במיוחד שמירה על תוואי הנהר, ומניעת שחיקה רוחית. הסרה הדרגתית של העצים צפויה עשויה הייתה לגרום לחשיפת הסביבה לנזקים חמורים במיוחד כתוצאה מתופעות אל ניניו.

תרבות המוצ'ה

תרבות המוצ'ה  שגשגה בצפון פרו בסביבות השנים 100–700 לספירה.
אף על פי שהנושא הזה נמצא במחלוקת, חוקרים רבים טוענים שהמוצ'ה לא היו מאורגנים פוליטית כאימפריה או כמדינה, אלא התנהלו כקבוצה של שלטונות אוטונומיים מבחינה פוליטית, אשר חולקים סממני תרבות משותפת, כמו איקונוגרפיה עשירה, מערכות השקיה מורכבות, וארכיטקטורה מונומנטלית ששרדה עד היום. נראה ששיתוף פעולה פוליטי בין הקבוצות השונות התקיים במקרים שונים, למשל, בארגון משותף של טקסים דתיים, בהתמודדות מול יריב חיצוני משותף, ובניסיון לנצל הזדמנויות שונות בצורה אפקטיבית יותר באמצעות שיתוף פעולה הדוק יותר. תרחישים אלו גרמו לכך שבהדרגה הלכו והתהדקו הקשרים החברתיים והכלכליים בין הקבוצות השונות, מה שגרם לעיתים לטשטוש הגבולות הפוליטיים בין הקבוצות האוטונומיות השונות.
ישנן מספר תאוריות באשר למה שגרם להתמוטטותו של המבנה הפוליטי של בני המוצ'ה, כאשר אחת הדעות המקובלות היא שההתמוטטות נגרמה בעקבות סדרה של תופעות טבע, כמו רעידות אדמה, בצורת, הצפות והצטברת חול. חוקרים מסוימים הדגישו את התפקיד המכריע של השינוי הסביבתי במפלתם. מחקרים על ליבות קרח שנקדחו מקרחונים באנדים חושפים אירועים אקלימיים בטווח השנים 536–594 לספירה - ייתכן שאל ניניו עוצמתי במיוחד - שהביאו ל-30 שנות גשם עז ואחריהן 30 שנות בצורת. אירועים אקלימים שכאלו היו עלולים לשבש את אורח החיים של המוּצ'ה ואף לנפץ את אמונתם בדתם, שהבטיחה מזג אוויר יציב באמצעות קורבנות.
עדויות אחרות מוכיחות כי אירועים אלה לא גרמו למותם הסופי של בני המוצ'ה, אשר השאירו אחריהם עדויות לפעילות פוליטית-תרבותית גם אחרי שנת 650 לספירה. התיישבויות מאוחרות אלו מאופיינות בביצורי הגנה. אמנם אין הוכחות לפלישה זרה (למשל, של בני הוארי), אך בניית הביצורים מעלה את האפשרות שבני המוצ'ה סבלו מתסיסה חברתית, אולי כתוצאה מהשינויים האקלימיים, שייתכן וגרמו לפלגים השונים להילחם ביניהם על השליטה במשאבים קיומיים שהפכו לנדירים יותר ויותר. חוקרים מסוימים מעלים את האפשרות שהתהפוכות הפוליטיות בקרב בני המוצ'ה היו כל כך משמעותיות לאורך המאה ה-8, עד שלמעשה הפכו, עם הדורות, בפועל, לתרבות שונה.

תקופת האופק האמצעית

תקופה זו מאופיינת בשינויים אקלימיים וסביבתיים באזור האנדים, הנובעים ממחזורי הבצורת ותופעת אל ניניו. בתום ימי הביניים הראשונים התרבויות ששלטו באזור זה עברו תהליך התמוטטות קיצוני שהוביל לנדידת תרבויות. תהליכים אלו פינו מבחינה תרבותית ופוליטית את הבמה עבור תרבויות שעד אותו שלב היו בשוליים, וזו הייתה ההזדמנות שלהן לתפוס את מרכז הבמה. תקופה זו לרוב מתוארכת לשנים 600–1000 לספירה.

תרבות סיקאן

תרבות סיקאן  זהו כינויה של תרבות שאכלסה החוף הצפוני של אזור פרו בסביבות השנים 750–1375. תרבות זו ירשה את אזורם של תרבות המוצ'ה, וחולקת סממנים תרבותיים שונים עם תרבות המוצ'ה, וישנה מחלוקת בין ארכאולוגים ואנתרופולוגים בשאלה האם השתיים הן תרבויות נפרדות, או שסיקאן היא תרבות ההמשך של המוצ'ה.
החברה הסיקאנית הייתה היררכית, ומעמד צר של אליטה נהנה משפע של תכשיטים שהוכנו על ידי מתכות שונות דוגמת זהב וארד. נראה שהחברה הייתה תאוקרטית, ושמעמד האליטה שלט באופן מכריע במשאבי כוח האדם של החברה, אשר נוצלו, בין השאר, לבניית מבנים מונומנטלים עבור טקסים דתיים ועבור אנשי האליטה. התקדמות ביכולת הייצור של המזון, בזכות טכניקות חקלאות שונות, איפשרו את היווצרותו של מעמדות בעלי מלאכה ופועלים אשר עמדו לרשותם של בני האליטות.
הסיקאנים הקימו רשת סחר רחבת היקף, אשר סיפקה להם סחורות ייחודיות מאזור קולומביה ואקוודור, וסייעה להם להפיץ את האמונות הדתיות שלהם והמבנה הפוליטי-חברתי שלהם. הסיקאנים נעזרו בהרבעת הלאמות ההמונית שבצעו המוצ'ה בימיהם באזור, כדי לארגן שיירות לאמות שהובילו את סחורותיהם למרחקים גדולים.
בצורת מהמאה ה-11 שנמשכה 30 שנים גרמה למהפכה פוליטית דרמטית בתרבות, מאחר שבני האליטה הבטיחו להמונים שזכות הנהגתם הדתית יובטח להם שפע, וכשזה לא קרה הוביל הדבר להתקוממות של המעמדות הנמוכים, אשר החריבו מקדשים רבים של תרבותם.
התרבות נכבשה במאה ה-14 על ידי ממלכת צ'ימור.

ימי הביניים המאוחרים

תקופת הביניים המאוחרת לרוב מתוארכת לשנים 1476-1000 לספירה. תקופה זו היא בסימן פיזור פוליטי בו שולטות מדיניות עצמאית באזורים שונים. חלק מהישויות הפוליטיות הללו יהיו אלו שיעמדו בחזית ההתנגדות להתרחבות שליטתם של בני באינקה בתקופת האופק המאוחרת.

צ'ימור

ממלכת צ'ימור  צברה חשיבות ועוצמה באזור פרו בהדרגה. עם דעיכתה של תרבות המוצ'ה בימי הביניים המוקדמים, נבנו בהדרגה שתי ישויות פוליטיות חדשות, והן תרבות סיקאן שבצפון, ותרבות צ'ימור שבדרום. בערך בשנת 850 נבנתה העיר צ'אן צ'אן שתהפוך בהמשך לבירת ממלכת צ'ימור. בשיאה השתרעה העיר על פני 20 קמ"ר, ועל פי ההערכות התגוררו בה כ-30 אלף תושבים, והיא נחשבת לעיר הטרום-קולומביאנית הגדולה ביותר בדרום אמריקה.
בסביבות שנת 1100 משתלטת צ'ימור על שטחה של תרבות הוארי הדועכת ובמאה ה-14 גם על שטחה של תרבות סיקאן. בשיאה השתרעה הממלכה לאורך כ-1000 קילומטרים של קו החוף של האוקיינוס השקט, והייתה הישות הפוליטית הגדולה ביותר של האזור בימי הביניים המאוחרים.
עם התפשטות אימפריית האינקה, נכבשה צ'ימור ורבים מבני התרבות עבדו כדי לספק מותרות לבני האינקה.

איימרה

תרבות איימרה  התפתחה באזור בו החקלאות קשה, ובבסיס התרבות כלכלה של רעיית עדרי למה ואלפקה בכרי דשא גס, לצד דיג וגידולים בסיסיים של תפוחי אדמה, תירס, קינואה ועוד. בני איימרה התנהלו מבחינה פוליטית במתכונת של מספר מדינות שונות לעמים שונים שהשתייכו לתרבות זו, כשהמשמעותיות שבהן הן קולה ולופאקה.
בשיאה שלטה התרבות על שטחים נרחבים בתפר שבין פרו, בוליביה, צ'ילה וארגנטינה, מסביבות שנת 1200. בסביבות שנת 1430 החלו בני האינקה בניסיונות השתלטות על שטחיהם של האיימרה, עד אשר בסביבות שנת 1500 הצליחה אימפריית האינקה לכבוש שטחיהם. תחת שלטון האינקה, ביצעו בני האיימרה ניסיונות מרד שונים כנגד האינקה.

תקופת האופק המאוחרת

זוהי התקופה הפרה-קולומביאנית האחרונה, שנהוג להתייחס אליה בטווח השנים 1534-1476. תקופה זו מאופיינת בעיקר בהופעתה של אימפריית האינקה, ומתחילה עם הרחבת שליטתם מחוץ לאזור קוסקו, ועד בואם של האירופים שמסיים את התקופה הפרה-קולומביאנית.

אמריקה הדרומית - אזורים נוספים

מעבר לאזור פרו ולכמה אזורים סמוכים, במרבית החלקים הנוספים של אמריקה הדרומית התקיימו תרבויות אשר לא יצרו חברות פוליטיות מורכבות כמו באזור פרו.
על פי ממצאים שונים בערך משנת 500 החלה תקופת ההתעצבות שתי תרבויות ארוכות ימים: הגוארני - אשר חיו באזור פרגוואי בעשרות שבטים נפרדים, בכפרים קטנים כציידים-לקטים נוודים למחצה, בעלי חקלאות, והטופי - שהיו קבוצת השבטים הגדולה ביותר בברזיל, וכללה בימי השיא שלה כ-250 שבטים, והתמחו בחקלאות חיתוך ושריפה.
בסביבות שנת 800 שגשגו תרבויות נוספות וביניהן: התרבות המרז'וארית  שחיו במרז'ו שבצפון ברזיל ונודעת בסגנון הקדרות העשיר שלה ; באזור קולומביה החלה תקופתה של תרבות מואיסקה , שהספרדים החשיבו אותן בתור אחת מארבע הציוויליזציות העיקריות של אמריקה, בזכות עבודות הזהב שלהן דוגמת רפסודת מואיסקה  ; ממלכת טאירוֹנָה  שהתפתחה אף היא בקולומביה, אשר בני תרבותה בנו את "העיר האבודה" בתחילת המילניום השני, העיר הגדולה בהיסטוריה העתיקה של קולומביה ואחת הגדולות שבערים העתיקות בדרום אמריקה.
בסביבות שנת 900 החלה צמיחתם של כמה מהתרבויות הקרביות הגדולות של התקופה הפרה-קולומביאנית, קאריבּ  ואראוואק , אשר מעבר לאיים הקריביים ניהלו חיי יבשה באזור ונצואלה, סורינאם וצפון ברזיל של היום. בני האראוואק נודעים כמפותחים יחסית, אולם בני הקאריב נודעו כקניבלים שהרגו ואכלו את בני השבט המקביל ולקחו את נשותיהם.
עדויות שונות מצביעות על סביבות שנת 1300 כתחילת גיבושן של כמה מהתרבויות ששלטו בחלקים הדרומיים של ארגנטינה וצ'ילה, ביניהן תרבות המפוצ'ה, בני הפאואנצ'ה  ובני הטוולצ'ה . בסביבות שנת 1400 מצטרפות אל מפת הממצאים כמה תרבויות נוספות, ביניהן תרבות הויצ'י  שחיים בתפר שבין ארגנטינה לבוליביה.
מרבית התרבויות האלו שרדו וחיו באופן חופשי עד הגעתם של הספרדים והפורטוגזים.