פרויקט האי היווני

פרויקט האי היווני היה תוכנית לרציפות תפקודית של ממשלת ארצות הברית שנמצאה במלון גרינברייר במערב וירג'יניה. השימוש במתקן הופסק בשנת 1992 לאחר שנחשפה התוכנית על ידי הוושינגטון פוסט.

מטרה

בסוף שנות החמישים, ממשלת ארצות הברית פנתה לאתר הנופש גרינברייר וביקשה את עזרתו ביצירת מרכז מעברי חירום חשאי לאכסון הקונגרס בשל המהפכה הקובנית וזמן קצר לאחר משבר הטילים בקובה. המתקן המחתרתי המסווג הוקם במקביל לאגף וירג'יניה המערבי, תוספת על-קרקעית למלון, משנת 1959 עד 1962. במשך 30 שנה קיימו בעלי גרינברייר הסכם עם הממשלה הפדרלית, כי במקרה של משבר בינלאומי, כל נכס הנופש יומר לשימוש ממשלתי כמקום החירום של הרשות המחוקקת.
המתקן התת-קרקעי הכיל מעונות, מטבח, בית חולים ומרכז שידור לחברי קונגרס. במרכז השידור היו תפאורות מתחלפות כדי לאפשר לחברי קונגרס להופיע כאילו הם משדרים מוושינגטון הבירה. מגדל רדיו בגובה 30 מטר הותקן במרחק של 7.2 ק"מ לטובת השידורים הללו. החדר הגדול ביותר הוא "אולם התצוגה" (27 על 57 מטר), גובהו 6.1 מטר ונתמך על ידי 18 עמודי תמיכה. בסמוך אליו שני אודיטוריומים קטנים יותר, האחד מיועד לכ-470 איש ואמור לארח את בית הנבחרים המונה 435 אנשים, והשני קטן יותר עם שטח ישיבה המיועד לכ-13 ומתאים לשמש כחדר סנאט זמני. אולם התצוגה עצמו יכול לשמש לישיבות משותפות של הקונגרס. במתקן הייתה אספקת מזון עבור שישה חודשים אשר הוחלפה ורועננה מעת לעת.
החדרים ששימשו את אורחי מלון גרינבייר לטובת פגישות עסקים היו מרחבי העבודה שנועדו לשמש את חברי הקונגרס במקרה הצורך. המרחבים הללו מוגנו ב-4 דלתות מוגנות הדף שחלקן היו בגודל שאיפשר תנועת כלי רכב פנימה והחוצה מן המרחב המוגן.
קירותיו המעובים של הבונקר היו עשויים בטון מזוין שתוכנן לעמוד בפני פיצוץ גרעיני סמוך.
המרכז הוחזק על ידי עובדי ממשלה שהתחזו לעובדים במלון, ופעלו תחת חברת דמה בשם Forsythe Associates, שבסיסה בארלינגטון, וירג'יניה. עובדי החברה באתר טענו כי מטרתם הייתה לתחזק את 1100 הטלוויזיות של המלון. המנהל הראשון של החברה היה ג'ון לונדיס, מומחה קריפטוגרפי לשעבר בחיל איתות הצבא. היה לו אישור ביטחוני סודי ביותר והוצב בפנטגון. רבים מאותם עובדים מועסקים כיום במלון, ובמשך זמן מה עשו סיורים מודרכים. המתחם עדיין מתוחזק על ידי Greenbrier, והמתקן נותר ממש כמו שהיה בשנת 1992, אז נחשף הסוד בעיתונות הלאומית. בעוד כמעט כל הריהוט הוסר לאחר השבתת הבונקר, למתקן יש כעת ריהוט דומה לתקופה המקבילה לאופן שבו נראה הבונקר בזמן שהוא עדיין היה בפעולה. שניים מהדרגשים המקוריים במעונות נותרו.
הבונקר תוכנן להשתלב בחללים הציבוריים של המלון כדי לא למשוך תשומת לב. חלק ניכר מחלל הבונקר היה גלוי לקהל הרחב, אך לא התגלה במשך שנים, כולל אולם התצוגה באגף וירג'יניה המערבית, השונה מחללים ציבוריים אחרים במלון בגלל עמודי בטון גדולים שנמצאו לחיזוק. בסמוך לכניסה לאולם התערוכות נמצאת אחת מדלתות ההדף המקוריות, שכעת ניתן לראות בגלוי לצד המסך המקורי שהסתיר פעם את נוכחותה.
AT&T סיפקה שירות טלפוני הן למלון גרינברייר והן לבונקר. כל השיחות שהוצבו מהבונקר הנותבו דרך מרכזיית המלון כדי להראות כאילו נבעו מהמלון. המרכז לתקשורת בבונקר היום מכיל נציגי שלושה דורות של טכנולוגיות טלפון שנעשה בהם שימוש במרכז.
על אף שהבונקר הוחזק במצב הכן במשך 30 שנה, הוא מעולם לא שימש כאתר חירום, אפילו לא במהלך משבר הטילים בקובה. קיומו של הבונקר לא הוכר עד שהוושינגטון פוסט חשף אותו בסיפור משנת 1992; מיד לאחר הפרסום בתקשורת, הממשלה פירקה את הבונקר.
המתקן שופץ מאז ומשמש גם כמתקן לאחסון נתונים עבור המגזר הפרטי. וכן כאטרקציה בה המבקרים יכולים לסייר במתקנים שסיווגם הורד, המכונה כיום "הבונקר".

בנייה

כדי להסתיר את הפרויקט, השתמשו הקבלים בשיטת בנייה שמשתמשת בחומר שמוצא מתוך המנהרה הנחפרת ומשמש ליצירת אתר אחר. במקרה זה, החומר שהוצא מהקרקע שימש להרחבת מסלול גולף וכחומר מילוי בפרויקט הרחבת מסלול בשדה התעופה העירוני המקומי. דבר זה מנע את היוודעות הפרויקט ברבים.
הממשלה השתמשה בבניית אגף מערב וירג'יניה של המלון ככיסוי למקלט. המקלט היה מיועד לאכלוס של למעלה מאלף איש, כולל חברי קונגרס. דלת קמרון ענקית שהוצבה במקלט נוצרה כך שאדם אחד יוכל לסגור אותה.