סטיב סבלה

ביוגרפיה

סבלה החל את לימודיו בתחום הצילום במוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר בירושלים בין השנים 1997-1994. לאחר מכן המשיך את לימודיו לתואר ראשון במסלול ללימודים חזותיים בקולג' אמפייר סטייט באוניברסיטה הלאומית, ניו-יורק, אותם סיים ב-2007. סיים בהצטיינות תואר שני בלימודי צילום מאוניברסיטת ווסטמינסטר בלונדון בשנת 2008. כמו כן למד לתואר שני בעסקי אמנות במכון לאמנות סות'ביס לונדון אותם סיים ב-2009.

פעילותו האמנותית

יצירתו של סבלה מתאפיינת בשימוש בצילומים המודפסים בממדים גדולים, בקולאג' ובמדיה מעורבת. עבודותיו עוסקות בזהותו כפלסטיני שעזב את מולדתו כדי לחיות בברלין, אך עברו איננו מרפה ממנו. הקונפליקט הפנימי שנולד מהפער שבין זהותו הפלסטינית לבין המרחב נוכח בעבודותיו הראשונות שנוצרו עוד כשחי בירושלים והתפתח לכיוונים נוספים כשהפך למהגר, כשעבר להתגורר בברלין. במילותיה של האוצרת והיסטוריונית האמנות שרלוט בנק (Charlotte Ban), ״ מאז עזב את ביתו, סבלה עבר מסע מפרך דרך הפרגמנטים המרכיבים את ישותו. או כפרפרזה על משפט שכתב המשורר מוריד ברגותי (Mourid Barghouti), מסע שהוביל אותו להשלים עם מצבו המנוכר באופן תמידי, ואפילו לגלות שלהיות חסר שורשים מביא אתו שחרור מסוים״.

זהות (2002)

בסדרת תצלומי נוף ראשוניים בוחן סבלה את יחסו לנוף הפלסטיני-הישראלי. התמונות מראות נופים מבקעת הירדן – חלקם מצולמים בקונבנציה קלאסית המציגה ברובה את תוואי הקרקע, חלקם תקריבים של פיסות קרקע ותקריב של מזרן וסולם עץ שננטשו. לטענתה של בנק ״התצלומים שלא מראים לנו הרבה: פרגמנטים של שמיים, סלעים, שדות ושטחים פתוחים״. ״בזמן שעבדתי על פרויקט ״אחרית הימים״ (2003)״ מספר סבלה, ״בחנתי את התצלומים שבסדרה זו וגיליתי שחבויות בה מציאויות אחרות״.

בגלות (2008)

עבודות הקולאז' גדולות הממדים הללו נעשו בלונדון כשנה לאחר שעזב את מולדתו. סבלה חיבר יחדיו תצלומי תקריב של אותו המבנה, אותם צילם מזוויות שונות וכך יצר דימוי שיש בו תנועה רפטטיבית. השימוש החוזר באלמנטים דומים מאותו המבנה המצולם ובהשתקפויות הניבטות בחלונותיו מהווה הדהוד פוסט מודרני של העיסוק במראות ובהשתקפויות שאפיין את הסוריאליזם והדדאיזם במחצית הראשונה של המאה העשרים. בהרצאה על עבודתו, סיפר האמן שהוא מצא את עצמו תוהה אם יצר משהו חדש או שמה חשף באמצעות הטכניקה משהו שהיה חבוי במציאות ושהמתין להיחשף. שאלה זו אוצרת בתוכה, בהתאם לרוח הסוריאליסטית, שאלות אודות האופנים בהם אנו תופסים את המציאות. אך בניגוד לרפרנסים הפנים אמנותיים הללו, עבודות אלה יוצרות מציאות חדשה מפני שעבור סבלה, המציאות כפי שהוא חווה אותה, איננה הגיונית יותר מזו שהוא יוצר בקולאז'ים. לטענתה של בנק, (העבודות) מאפשרות לצופה גישה ויזואלית המתארת את המאבק הפיזיולוגי, אותו חווה האמן בעקבות היותו חסר שורשים״.

מטמורפוזה (2012)

מבחינה רעיונית ופורמליסטית, ניתן לראות בסדרה ״מטמורפוזה״ המשך ישיר לסדרה ״בגלות״. עבודות הקולאז' הללו מורכבות מפיסות דימויים שברוב המקרים קשה לאתר את אותו אובייקט המתקיים בעולם, אותו ״מקור״, שממנו לקח סבלה את הפרגמנטים מהם הרכיב את העבודות. ובכך, הוא נפרד מהייצוג הקונקרטי ושוקע במציאות שהיא לגמרי פרי דמיונו. בטקסט המבוא לקטלוג התערוכה ״ארכאולוגיה של העתיד״ מספרת קארין אדריאן וון רוקס (Karin Adrian von Roques) שבתקופה שעשה את העבודות הללו, הרגיש סבלה שהוא על סף משבר פיזי ומנטלי, ומחשבות על מוות טרדו את מנוחתו. בקלות ניתן לדמיין את הסגירות וחוסר המוצע שהעבודות משדרות כמבוך המתקיים במוחו של האמן, ממנו הוא מנסה להיחלץ.

38 ימים של היזכרות (2014)

סבלה חזר לירושלים ושכר בית שבשנת ארבעים ושמונה הופקע מפלסטינים לשלושים ושמונה ימים. במהלך שהייתו בבית החל לצלם באובססיביות את השרידים שנותרו במבנה שהעידו על קיומם של תושבי הבית המקוריים. לאחר מכן אסף פיסות צבע שהתקלפו מקירות הבתים בעיר העתיקה ביניהם גם פיסות מקירות בית ילדותו. לאחר מכן הפך את הקבצים הדיגיטליים לנגטיבים של שחור ולבן, מרח אמולסיה רגישה לאור על פיסות הצבע שאסף והדפיס עליהם את הדימויים במעבדת שחור לבן אנלוגית. העבודה בוחנת את המרווח שבין הכיבוש לבין זכות השיבה. מכיוון שהיצירות כה עדינות הן לבסוף מתפוררות, כך שלבסוף העדות היחידה לקיומם הוא הדימוי הדיגיטלי – כתוצאה הסדרה התפחה לעיסוק בגנאלוגיה של הדימוי, מספר סבלה בהרצאה על עבודתו.