google/wiki40b huggingface dataset:
סליטה איבנקס

שנותיה הראשונות

סליטה איבנקס נולדה בג'ורג' טאון, גראנד קיימן, איי קיימן שהייתה חלק מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים. היא גדלה במשפחה גדולה שכללה שבעה אחים. משפחתה, אמה במיוחד עודדה את התפתחותה דרך חינוך משלים.

אינדקס עברה לארצות הברית, היא התיישבה בסטטן איילנד, ניו יורק. אחרי שהיא עברה לעיר ניו יורק היא התקבלה לקולג' ספלמן, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק.

קריירה

בגיל 17 הבחין באיבנקס סוכן הדוגמניות של סוכנות עלית כשטיילה בפארק. איבנקס עבדה עם כמה מהצלמים הנודעים בעולם, בכללם פיטר לינדברג, ברוס וובר, סטיבן קליין, קרטר סמית ומיקאל ג'נסון, ודיגמנה בכמה בפרסומות האופנה למותגים מובילים בכללם לראלף לורן, אברקרומבי אנד פיץ', לוי'ס, וטומי הילפיגר.
איבנקס דיגמנה לראשונה עבור ויקטוריה'ס סיקרט עבור קו חזיות Ipex שלהם, לפני שהיא הוחתמה כמלאכית. היא ואיזבל גולארט הופיעו לראשונה בתוכנית האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט ב-2005, היא עבדה כאנג'ל עד ראשית 2009. היא הופיעה לראשונה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ב-2007.
איבנקס הופיעה בתפקיד אורח מיוחד באיך פגשתי את אמא (בפרק "The Yips" ב-26 בנובמבר 2007 ביחד עם עמיתותיה מויקטוריה'ס סיקרט דוגמניות העל (מירנדה קר, היידי קלום, אדריאנה לימה, מריסה מילר ואלסנדרה אמברוזיו). היא הקליטה מוזיקה
והופיעה בסדרה South Beach של רשת UPN. היא הופיעה בעונה השלישית של התוכנית Celebrity Apprentice, אבל הועפה אחרי חמישה שבועות ב-11 באפריל, ודורגה במקום התשיעי.

חייה האישיים

איבנקס הייתה מאורסת לראפר, השחקן והקומיקאי ניק קנון.
ב-4 באוקטובר 2007, מגזין פיפל פרסם שהזוג סיים את אירוסיהם.
קאזה רוקה פיקולה

מבנה

בארמון התגוררו משפחות אצולה וגם כיום מתגורר בו המרקיז דה פירו, אשר פתח חלק ממנו למבקרים. במבנה חמישים חדרים בסך הכל, ואלה הפתוחים לקהל מציגים את אורח חייה של האצולה המקומית במשך 400 השנים האחרונות, החל מהקמת העיר על ידי ההוספיטלרים. המוזיאון מכיל אוסף עשיר של רהיטים, יצירות האמנות, כלי כסף, תשמישי קדושה, וכן תצוגת בגדים אופייניים.
במבנה שוכנת קפלה בסגנון פלדיאני. קירותיה עשויים עץ, אשר עובד כך שידמה לשיש. על קירות הקפלה תלויות תמונות גבירתנו של המכאובים וצליבת ישו, ומוצג בה פסלון קדוש שהוענק במתנה לאפיפיור לאו השמיני.
תקרת האולם הגדול (Sala Grande) היא הגבוהה במבנה, ותולה בה נברשת נרות מסוף המאה ה-18, אשר יוצרה בבוהמיה. באולם שמור שולחן עבודה מהמאה ה-18, שהוא למעשה קפלה נפתחת. קפלות כאלה נועדו להילקח עם בעליהן לבתי הנופש בעת חופשת הקיץ ולעיתים הועברו לחדר השינה לאחר לידה, כדי שהיולדת תוכל להיות נוכחת בטבילת הוולד.
בארכיון (Archivum de Piro) שמורים מסמכים משפחתיים ממאות ה-17 וה-18 בענייני תביעות משפטיות, עסקים, סחר בעבדים מוסלמיים ונישואין. בארכיון ניצב פסלו של פאולוס הקדוש, הקדוש המגן של מלטה.
תצוגת הביגוד כוללת כ-15 חליפות, ששימשו לנשפים, נישואין ולביקור בחצר השליטים, וכן אוסף של משקפיים, מקטרות, קופסאות לטבק הרחה, מקלות הליכה ועוד.
שלושת מרתפי המבנה, אשר שימשו כמקלטים בעת ההפצצות האוויריות על מלטה במלחמת העולם השנייה פתוחים גם הם לביקור. הם נחצבו בסלע ושמשו תחילה כמחצבה לאבן בנייה בעת הקמת המבנה, ולאחר מכן כבארות מים. ב-1940 נחפרו מנהרות בין המרתפים מתחת לבניין, ומנהרות אחרות קישרו בינו לבין מבנים סמוכים. המרתף הגדול בין השלושה היה נגיש גם מהרחוב, ויכלו להסתתר בו כ-150 איש. בזמן המלחמה הוא שימש ככנסייה בימי ימי ראשון, והוצב בו מזבח זמני.
יום הסכינים הארוכות

יום הסכינים הארוכות, או הטבח בספרא (בערבית: مجزرة الصفرا) התרחש ב-7 ביולי 1980, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון. ביום זה חיסלו לוחמי הכוחות הלבנוניים הנאמנים לבשיר ג'ומייל (בעיקר ממפלגתו, הפלנגות) את מיליציית הנמרים, שעד אז היוותה חלק מ"הכוחות הלבנוניים".

רקע

מניעיו של בשיר ג'ומייל לצעד כה קיצוני של חיסול רבים מלוחמים שהיו כפופים לו והיו נחוצים לו במאבק נגד המחנה הרדיקלי במלחמת האזרחים היו רבים. ג'ומייל ששימש כמפקד הכוחות הלבנוניים (מיליציה שאיחדה בין הפלנגות, הנמרים, בריגדת מרדה ושומרי הארזים), היה מעוניין להפוך למנהיגם הבלתי-מעורער של הנוצרים בלבנון, ושאף להפוך את המיליציה לכוח הנוצרי הלוחם היחידי, תוך ביטול נאמנותם של לוחמי "הכוחות" ליחידותיהם המקוריות. 
מעבר לכך, ג'ומייל היה מעוניין להשתלט על חמשת הנמלים בהם החזיקו הנמרים בין הג'בייל לביירות דרכם ייבאו תחמושת וגבו מיסים על יבוא מוצרים אחרים וייצאו חשיש שהיווה אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של המיליציה של המפלגה הליברלית הלאומית.
זו אינה הפעם הראשונה בה בשיר ג'ומייל פעל באלימות להחלשת מיליציה נוצרית מתחרה אחרת - בריגדת מרדה של משפחת פרנג'יה ספגה אבדות במתקפה ביולי 1978.
קרבות בין הנמרים לכוחות הלבנוניים על שליטה באזור הר הלבנון נערכו בתחילת 1980 באזור ג'בייל. ב-4 ביולי, שלושה ימים טרם "יום הסכינים הארוכות" חילופי אש בין המילציות באזור נפת המתן גבו את חייהם של 16 אנשים.

מהלך האירועים

תחת פיקודו של אלי חובייקה תקפו כ-1,200 לוחמי הכוחות הלבנוניים את עמדות הנמרים במזרח ביירות, בכפר ספרא שליד החוף ובחופים הסמוכים ראביה מארין וטברג'ה בהם היו לנמרים משרדים. המתקפה תוכננה ל-04:00 בבוקר, אולם הוחלט לדחותה ל-10:00 כדי לוודא את העדרותו של דני שמעון מביתו (כדי להימנע מתרחיש דומה לתקיפה באהדן על משפחת פרנג'ייה ב-1978, בה נרצחו טוני פרנג'יה וחלק ממשפחתו). הלוחמים העלו באש את ביתו של מפקד הנמרים דני שמעון ולא פגעו במשפחתו. בסיס הנמרים בעמשית שהחזיק מעמד תחת מצור הכוחות הלבנוניים לאורך מרבית היום, נכבש ונחרב בשעות הערב, המשרדים שעל החופים נכבשו גם הם. אמצעי לחימה ישראליים רבים שהיו ברשות הנמרים, ביניהם טנקים נתפסו על ידי הכוחות.
לטענת אנשי הנמרים, לוחמי הכוחות הלבנונים, שחלקם היו מסוממים לקחו בשבי לוחמים מהנמרים והשליכו אותם מהקומות הגבוהות של בתי המלון שהיו על החוף. גופות עם סימני התעללות נמצאו בבריכות בבתי המלון.
מספר הנפגעים היה כ-200 איש, כמחציתם אזרחים שנקלעו לקרבות באזורי החוף, מספר ההרוגים מקרב לוחמי הנמרים נע בין 40 ל-80, מספר ההרוגים מקרב "הכוחות" הוערך בכ-40. הנמרים הצליחו להמשיך להחזיק בעמדותיהם בזחלה ובעין רומאנה שבמזרח ביירות.

השלכות

בשיר ג'ומייל הפך (עד מותו ב-1982) למנהיגם הבולט של הנוצרים. לוחמי הנמרים השתלבו תחת הכוחות הלבנוניים ופסקו מלהיות תחת פיקוד משפחת שמעון. דני שמעון, מפקד המיליציה, נס לצרפת לאחר קרבות שפרצו בין שאריות הנמרים לכוחות הלבנוניים ב-25 באוקטובר בעת ניסיונו להעביר את עמדות הנמרים בעין רומאנה לצבא לבנון.
בשיר ג'ומייל הגיע להסדר עם אביו של דני, כמיל שמעון, במסגרתו המשפחה תמשיך ליהנות מחלק מהמיסים מנמליהם הקודמים; בתמורה הכיר כמיל בשלטונו של ג'ומייל על המחנה הנוצרי. המפלגה הליברלית הלאומית שרדה בזירה הפוליטית.
רבים מצביעים על כך שאמונתם של הנוצרים במיליציות שלהם פחתה לאחר הקרבות הפנימיים על שליטה ורווחים לא חוקיים.
אריה טבקאי

אריה טַבָּקאי (טבקהנדלֶר) (ד' באב תרס"ד, 16 ביולי 1904, טריסק, ווהלין – תשמ"ב, 1982, ישראל) היה סופר עברי, עורך ומורה.

חייו ופועלו

אריה טבקאי נולד בטריסק שבווהלין, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בשנת 1904. בשנת 1933 יצא לצ'כוסלובקיה עם קיבוץ ההכשרה שלו, להתכונן לעלייה לארץ ישראל. בשנת 1935 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ גבעת השלושה בפאתי פתח תקווה. עבד כסבל בנמל תל אביב ובמחצבות ראש העין. נמנה עם מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה וערך עיתוני חיילים עבריים, בהם "החייל העברי", שיצא לאור במצרים ובצפון אפריקה. שיריו הראשונים (בחתימת ל. טבקהנדלר) פורסמו בכתב העת "קולות", בעריכת אליעזר שטיינמן. לאחר מכן עבר לסיפורת וסיפוריו הראשונים נתפרסמו בכתה העת גליונות, בעריכת יצחק למדן ובמוסף הספרות של העיתון דבר ב-1938. בשנת תש"ב-1942 יצא לאור ספר סיפוריו הראשון, שבו כינס סיפורים שנדפסו בעיתונות ובכתבי העת.
עם הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות החמישים, הצטרף לקיבוץ עינת והיה בין מייסדיו. אריה טבקאי התפרסם בסיפורי הימאים שלו, ולימים בסיפורי חיילים עבריים בצבא הבריטי. הוא שייך, יחד עם סופרים ומשוררים רבים, ל"דור האבוד" של הספרות העברית – כלומר סופרים שכתבו ופרסמו בין הדור הראשון, סופרי העלייה השנייה, לבין "דור הפלמ"ח", סופרי "דור בארץ", מבני הארץ או מאלה שעלו אליה בגיל צעיר. יצירותיו של אריה טבקאי, כמו גם יצירותיהם של בני "הדור האבוד", לא זכו להכרה ציבורית רחבה, לא למחקר הולם ולא לקהל קוראים ראוי.
אריה טבקאי נפטר בשנת 1982, בגיל 78.
גזה פון רדוואני

קורות חייו ומפעלו הספרותי

גזה פון רדוואני נולד בשנת 1907 בעיר קאשה שאז הייתה בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית כיום קושיצה שבסלובקיה, במשפחה בעלת שורשים גרמניים "סאכסים" אחיו הבכור היה שנדור מאראי. לפני שפנה לעסקי קולנוע, הוא עסק בעיתונות. את סרטו הראשון הוא עשה בשנת 1941.
בשנת 1948 גזה פון רדוואני ביים את סרטו על הונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה. סרט זה זכה בפסטיבל לוקרנו בשנת 1948 ובאותה שנה גזה פון רדוואני זכה בפרס קושוט. הסרט צולם בהונגריה, אך כבר את הסרט שהופק בשנת 1950 הוא עשה באיטליה. במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 גזה פון רדוואני ביים סרטים רבים שזכו להצלחה. בשנת 1958 ו-1959 הוא עשה סרטים עם רומי שניידר.
בשנת 1961 ו-1965 סרטיו הוצגו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
בשנת 1970 גזה פון רדוואני כתב תסריט לסרט מצליח בהשתתפות לואי דה פינס L'homme orchestre.
בנוסף לעסקי קולנוע הוא כתב מספר ספרי בלשים.
יוסף צ'חנובר

ביוגרפיה

נולד בחיפה ליצחק, עורך דין, ולבלומה, פקידה ומורה לאנגלית. הוריו עלו ארצה מפולין בתחילת שנות השלושים והתיישבו בחיפה. גדל בשכונת הדר הכרמל. אחיו הצעיר הוא חתן פרס נובל פרופ' אהרן צ'חנובר. 
בשנות החמישים ובתחילת שנות השישים למד באוניברסיטה העברית בירושלים בשלושה תחומים: חינוך, משפטים ומינהל עסקים. בתום הלימודים הוסמך להוראה ולמשפטים. בשנים 1960-1968 היה מרצה למשפט חקלאי ומינהלי בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. בשנים 1966-1967 למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה והוסמך למשפטים. בשנת 1991 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה ומדעי היהדות מאוניברסיטת בוסטון.

בשירות הציבורי

בשנים 1957-1960 היה מנהל המנגנון במשרד החקלאות, ובשנים 1960-1968 היה היועץ המשפטי במשרד זה. בשנים 1968-1974 שימש יועץ משפטי למערכת הביטחון, ובשנים 1974-1978 היה ראש משלחת משרד הביטחון בקנדה ובארצות הברית. בסיום תפקידו זכה לעיטור השירות הציבורי המצוין ממחלקת ההגנה של ארצות הברית. 
בין השנים 1978-1980, בתקופת כהונתו של משה דיין כשר החוץ בממשלתו של מנחם בגין, היה צ'חנובר המנהל הכללי של משרד החוץ. 
בשנת 1992 מונה צ'חנובר על ידי הממשלה לשמש כיו"ר המועצה למלחמה בסמים. בתקופת שרותו זו חלה התפתחות משמעותית בפעילות המועצה והוקמו כפרים לנגמלים בקדימה ובמלכישוע. 
החל משנת 1992 (ועד היום) צ'חנובר מונה על ידי הממשלה  כחבר במועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלה.
בשנת 1997 מונה על ידי הממשלה לשמש יושב ראש הוועדה לבדיקת פרשת ניסיון החיסול הכושל בירדן של איש החמאס ח'אלד משעל.
בשנת 2010 מונה לייצג את ישראל בוועדת האו"ם לחקירת המשט הטורקי, אשר הגישה כשנה אחר כך את מסקנותיה (דו"ח פאלמר). הוא גם היה זה שניסח את טיוטת ההסכם בין ישראל לטורקיה וניהל את המשא ומתן בשם ראש הממשלה בנימין נתניהו ב-2016 שנועדה להסדיר את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. באותה שנה היה חבר בוועדה שהוקמה בעקבות מבצע צוק איתן ונגעה לסמכויות הקבינט המדיני-ביטחוני ואופן העברת המידע אליו.

במגזר הכלכלי

בין השנים 1986-1991 כיהן בתפקיד יושב-ראש מועצת המנהלים של בנק דיסקונט. באותה עת כיהן גם כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל. 
בין השנים 1995-2001 כיהן בתפקיד יושב-ראש מועצת המנהלים של אל על. 
מאז שנת 1995 ועד 2010 כיהן צ'חנובר כיושב-ראש קרן ההשקעות "אתגר". כמו כן הוא משמש כדירקטור בכמה מוסדות ממשלתיים וחברות כלכליות מרכזיות בישראל.

פעילות ציבורית

צ'חנובר הוא חבר ב"קרן אלי ויזל לאנושיות" - ישראל. 
צ'חנובר הוא יושב-ראש קרן איסלר לסיוע לנכי צה"ל ולמשפחות שכולות, 
צ'חנובר הוא חבר מועצת המנהלים של מוזיאון ישראל וכן חבר מועצת המנהלים של יד ושם.
עד אוקטובר 2014 כיהן כחבר עמותה בקרן רש"י.

אותות בינלאומיים

לצ'חנובר הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד של הסמינר היהודי התאולוגי של ניו-יורק ואוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1980 הוענקה לו מדלית השרות המצטיין של משרד ההגנה האמריקאי.
בשנת 1993 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית למדעי הרוח.
במאי 2010 הוענק לצ'חנובר עיטור לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת קצין.
בשנת 2014 הוענק לצ'חנובר עיטור לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת Commandeur.
שייח'

שייח' (شيخ, תעתיק מדויק: שָיח') הוא תואר שניתן למנהיג בשבטים בדואיים וערביים. משמעות השם בערבית היא זקן, אף שהשייח' אינו בהכרח כזה.
הכינוי מתייחס לעיתים קרובות לאחד מזקני השבט, לאדם משכיל או לעולמא. למרות שהכינוי מתייחס בעיקר לגברים, קיימות בהיסטוריה מספר דוגמאות שבהן היו גם נשים שנשאו תואר זה. בקרב הסופים שייח' הוא כינויו של מנהיג המסדר (טריקה).
השייח' אחראי להתנהלותו הכללית של השבט, והוא הסמכות העליונה בנושאים כמו נישואין, סחר, נדידות, טיפול, משפט, טיפוח העדרים וכיוצא בזה.
כיום, בעיקר בחברה הבדואית, מעמד השייח' הולך ונכחד ואין לו השפעה כפי שהייתה בעבר בהיותו חורץ גורלות ומיישב סכסוכים.
תפקיד או מעמד השייח' עובר בדרך כלל לאדם בירושה, מאביו או סבו ועבודתו היא בהתנדבות מלאה.

אטימולוגיה ומשמעות

המילה בערבית נובעת משורש שלישוני הקשור לגיל ולזקנה: ش-ي-خ. מבחינה מילולית, פירוש המילה היא אדם אצילי בעל עוצמה אדירה, והוא משמש אך ורק למשפחות המלוכה של המזרח התיכון. המונח מתאר את המנהיג המשמעותי, הבכור או האצילי, במיוחד באזור חצי האי ערב, שם הפך השייחי לתואר מסורתי של מנהיג שבטי בדואי במהלך המאות האחרונות. בשל ההשפעה התרבותית של הציוויליזציה הערבית, ובמיוחד בזכות התפשטות האסלאם, המילה נטבעה כמונח דתי או ככבוד כללי בחלקים רבים אחרים של העולם, ובמיוחד בתרבויות המוסלמיות באפריקה ובאסיה.]
בעוד שהמוסלמים משתמשים בתואר בהקשר דתי כדי לתאר אדם מלומד, בתור מילה ערבית כשלעצמה היא למעשה נפרדת מהדת.

חצי האי ערב

בחצי האי ערב, התואר שימש את משפחת המלוכה, כגון מלכים, נסיכים ונסיכות. לדוגמה, כך התייחסו במערב למנהיגי שושלת אל-סבח שבכווית,וכן ליתר מדינות המפרץ. המונח משמש כמעט כל זכר ונקבה (שייח'ה) החברים בבתי המלוכה במפרץ הפרסי.

המגרב

במגרב, בתקופת שושלת אל-מוואחידון, הח'ליף נבחר גם הוא על ידי מועצת השייח'ים. הם ייצגו את כל השבטים השונים באזור תחת שליטתם, כולל ערבים, בדואים, אנדלוסים וברברים. בנוסף, הם היו האחראים לגיוס קרוביהם במקרה של מלחמה.

מערב אפריקה

במערב אפריקה, התואר משמש כשם משותף לחוקרים ולמנהיגים מוסלמים. בקרב הקהילות המוסלמיות בסנגל, ניז'ר וגמביה, המונח מבוטא בדרך כלל כ"צ'ייח'" (Cheikh).
כריס טאקר

קורות חיים

טאקר נולד באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית בבית נוצרי-פנטקוסטליזם מאחר ששני הוריו היו חברים ב-Church Of God In Christ. הבן הקטן ביותר מתוך שישה ילדים של מארי לואיז ונוריס טאקר, איש עסקים עצמאי המספק שירותי גנרטורים. הוא גדל בעיירת דקטור, ג'ורג'יה. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון קולומביה עבר לגור בלוס אנג'לס, קליפורניה, כדי להמשיך בקריירת משחק וסטנד-אפ.

ביוגרפיה

ב-1992, עת הגעתו של טאקר ללוס אנג'לס, הוא השתתף בתוכנית הסטנד אפ "דף קומדי ג'ם" ששודרה ברשת HBO. ושיחק בתפקיד אורח בסיטקום "Hangin' with Mr. Cooper" אשר שודרה ברשת ABC בכיכובה של נל קרטר. שנה לאחר מכן השתתף בקומדיה "איש המטאור" לצידם של רוברט גיום, ג'יימס ארל ג'ונס וביל קוסבי. שנה לאחר מכן, ב-1994, שיחק לצד קנדי אלכסנדר בסרט "מסיבת בית" בתפקיד: ג'וני בוזה.
הפריצה שלו הגיעה בשנת 1995 כאשר קיבל את תפקיד 'סמוקי' בסרט "שישי" שביים אייס קיוב. הסרט הצליח מאוד בעיקר בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקאית והפכה את טאקר לשחקן מוכר. בשנה זו גם שיחק בדרמה "פנתר שחור", אודות הארגון הרדיקלי הפנתרים השחורים. 
בשנת 1997 הוא קיבל תפקיד ראשי בסרט "כסף מדבר" ובאותה שנה כיכב בסרטו של לוק בסון "האלמנט החמישי" לצד ברוס ויליס ומילה יובוביץ'. סרט נוסף שהוא השתתף בו באותה שנה היה "ג'קי בראון" של קוונטין טרנטינו.
שנה לאחר מכן, ב-1998 קיבל את התפקיד של הבלש ג'יימס קארטר בסרט 'שעת שיא' לצידו של ג'קי צ'אן. הוא המשיך והשתתף בשני סרטי ההמשך: "שעת שיא 2" (בשנת 2001) ו-"שעת שיא 3" (בשנת 2007).
טאקר היה חבר טוב של מייקל ג'קסון והשתתף בקליפ שלו לשיר "You Rock My World" בשנת 2001. בנוסף הוא חבר טוב של ביל קלינטון.

חיים אישיים

כיום טאקר חי בטרזנה, קליפורניה.
אמנות מודרנית

אמנות מודרנית, או מודרניזם, הוא כינוי לאמנות שנוצרה משלהי המאה ה-19 ועד לשנות השבעים של המאה ה-20. אמנות מודרנית מתאפיינת בגישה חדשנית לציור ולפיסול, לפיה יצירות אמנות בתחומים אלה אינן חייבות להדמות לאובייקט המופיע בהן, משום שהמצאת הצילום הפכה יעד זה למיושן. במקום זאת החלו אמנים לעסוק בניסיונות חדשניים להצגת העולם, וברעיונות חדשניים על הטבע, החומרים ומטרות האמנות, מתוך גישות אסתטיות שונות.
לא הכול התרגלו למהפכה זו בדרכה של האמנות, שמצריכה הסתגלות של הצופה. יצירה קוביסטית, לדוגמה, עלולה להיות בלתי מובנת לצופה בה, אם הוא לא מכיר את הז'אנר של היצירה, ואת הסיבות להיווצרותו. כך הדבר גם ביצירה דאדאיסטית או סוריאליסטית. הכרת הז'אנר של היצירה, והבנת הסיבות לקונוונציות שלו, יכולים לשמש כעוגן פרשני.
אחד התאורטיקנים המרכזיים של האמנות המודרניסטית היה האמריקאי קלמנט גרינברג שראה את האמנות המופשטת כדרך לחדד את הנושא העיקרי של האמנות - תהליך יצירתה כדיאלוג בין האמן-היצירה-והצופה.

שלילת האמנות המודרנית

יצירות של אמנות מודרנית מהוות לעיתים נושא ללעג, ואפילו לשנאה, מכיוונם של אנשים הרואים באמנות הקלאסית את הדרך האחת והיחידה ליצירה אמנותית בעלת ערך. 
בשנת 1937 הציגו הנאצים במינכן (ולאחר מכן בערים נוספות בגרמניה ובאוסטריה) תערוכה בשם "אמנות מנוונת" (Entartete Kunst). התערוכה נועדה להציג את כל מה שמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית, והוצגו בה יצירות של טובי האמנים המודרניים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, ובהם אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, מקס ארנסט, פיט מונדריאן, אדוורד מונק, מארק שאגאל, ואסילי קנדינסקי ועוד. התצוגה נחשבה לבלתי מוסרית, ולכן נאסר על ילדים לצפות בה.
בשנת 1994 עלה להצגת בכורה המחזה "אמנות" מאת המחזאית הצרפתיה יסמינה רזה, שהנושא המרכזי בו הוא אדם שקונה "חתיכת בד צבועה לבן" בהון עתק. המחזה תורגם לכ-35 שפות, כולל עברית.
בתחילת 2004 יצא לאור בעברית ספרו של הסאטיריקן אפרים קישון, "נקמתו המתוקה של פיקאסו", המהווה סאטירה ביקורתית על האמנות המודרנית. "אני לא סתם חושב שהאמנות המודרנית היא רמאות, אני פשוט יודע זאת", אמר קישון בראיון בגלי צה"ל. הספר ספג ביקורת ממספר אמנים ישראלים, בהם הצייר יאיר גרבוז, שכינה אותו "טקסט ילדותי ואלים".
מרי מחלדר

מרי מחלדר או מרי מחלרה או מרי מגולדרס (באנגלית: Mary of Guelders; נולדה בשנת 1434 לערך - 1 בדצמבר 1463) הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד ג'יימס השני.
זוקו שילובים

היסטוריה

ב-1948 הוקמה "החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ" - אשר לה זיכיון להפצה בלעדית של חברת CATERPILLAR. בשנת 1970 ייצגה החברה בישראל גם את ליילנד נפילד, גודייר והייסטר.
בשנת 1973 מכרה כלל תעשיות את מניותיה בחברה לחברת משקיעי ישראל.
השוק גדל, ואיתו עלתה הדרישה לשמנים ולמוצרים מתכלים. בתחילת 1984 הוקמה חברת פזוקו בע"מ המתמחה בייבוא ושיווק של מוצרים מתכלים לתעשיית הרכב הקל והכבד. בתחילת שנות ה-90' פזוקו בע"מ שינתה את שמה לזוקו בע"מ, הונפקה בבורסת תל אביב והפכה לחברה ציבורית. בשנת 2001 זוקו בע"מ שינתה את שמה לזוקו שילובים בע"מ.
לאחר כ-53 שנות פעילות הועברה הפעילות של "החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ" לתוך טרקטורים וציוד (ITE) בע"מ. בשנות ה-2000 הורחבה פעילות החברה על ידי רכישת מספר חברות בהן: חברת גור מסננים בע"מ העוסקת בייצור שיווק וייצוא מסננים לתחום האוטו מוטיב, חברת עוז הידראוליקה ופנאומטיקה בע"מ, העוסקת בפיתוח, ייצור, שיווק, ושיפוץ מערכות הידראוליות, צנרת וציוד היקפי משלים, וחברת סיניבר, המתמחה במתן פתרונות שאיבה וטיהור. בנוסף קיבלה החברה זיכיון להפצה בלעדית של חברת TATRA, יצרנית משאיות שטח וכביש.
ב-19 ביולי 2010 הועברה מניית זוקו שילובים ל"רשימת השימור" של הבורסה לניירות ערך בתל אביב עקב אי עמידה בקריטריונים, וחדל המסחר בה. ב-20 ביולי 2012 נמחקה מניית החברה מהבורסה כיוון שחלפו 24 חודשים לאחר שחדלו להיסחר במסגרת הרשימה הראשית.
בסוף יוני 2015 נענתה בחיוב הצעת רכש משותפת של החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ ושל יוסף סמירה לרכישת כ-21.3% המניות שאינן בעלות המציעים. בעקבות רכישה זו הפכה החברה לחברה פרטית בבעלות מלאה של הרוכשים.

תחומי פעילות

תשתיות
לחברה זיכיון בלעדי מחברת Caterpillar העולמית לייבוא, לשיווק ולמכירה של ציוד מכני הנדסי למגזר התשתיות, אספקת חלפים ושירות. בתחום זה, מייצגת החברה בישראל בין היתר גם את החברות Montabert ,Sandvik, Normet, Mining Equipment ועוד.
תעשייה
זוקו שיווק והפצה בע"מ מקבוצת זוקו שילובים, מייצגת בישראל אתShell, Donaldson וסוכנויות בינלאומיות מובילות נוספות בתחום ההידראוליקה, משאבות, מסננים, ציוד אחזקה, חומרי סיכה, דבקים, חומרי ניקוי, מצברים, כלי עבודה פניאומאטיים ועוד.
תחבורה
לחברה זיכיון לייבוא, לשיווק ולמכירה של משאיות ואוטובוסים מחברת אינטרנשיונל (ארצות הברית), כולל קידום פרויקטים ומכירות לשוק הצבאי. 
מים
סיניבר שילובים בע"מ מקבוצת זוקו שילובים, היא אחת החברות הוותיקות בארץ בתחום תכנון וייצור משאבות וציוד לטיפול ולטיהור שפכים. לחברה מערכי שיווק ומכירות, הנדסה, ייצור ושירות ללקוחותיה. בנוסף מייצגת יצרנים מובילים, כגון EDI.
אנרגיה
ייבוא, שיווק, שירות והשכרה של גנרטורים וטורבינות מתוצרת Caterpillar, לרבות גנרטורים מבוססי גז, ביו-גז ודיזל, מנועים תעשייתיים וימיים, מערכות קוגנרציה ומערכות אויר דחוס ומדחסים תעשייתיים תוצרת Ingersoll-Rand.
מרכז הדרכה והסמכה מרכזי
לחברה מרכז הדרכה מקצועי המוכר מטעם משרד התמ"ת] אשר מספק למספר גופים מובילים פתרונות הדרכה, הכשרה והסמכה כדוגמת: הכשרת מכונאי/מפעילי צמ"ה, כיתת סימולטורים לאימון מפעילי צמ"ה, קד"צ - קורסים והכשרות קדם צבאיים ועוד.
סבסטיאן בטאליה

קריירת מועדונים

בטאליה גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס, אחת מקבוצות הפאר בארגנטינה ובעולם. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ב-31 במאי 1998 ומיד הפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה. בטאליה, המשחק בעמדת הקשר האחורי, התאפיין בסגנון משחק קשוח ובראיית משחק טובה. 
ב-2004, מיד לאחר משחקה של בוקה בגמר הגביע הביניבשתי, נרכש בטאליה על ידי ויאריאל מהליגה הספרדית ב-2.8 מיליון אירו עבור מחצית מכרטיסו. עם הצטרפותו, סבל בטאליה מפציעה קשה אשר השביתה אותו לחצי שנה. בנוסף, משפחתו נתקלה בקשיי התאקלמות בספרד. לאור המצב, ביקש בטאליה להשתחרר מהקבוצה ואכן, ביולי 2005 נרכש בטאליה בחזרה על ידי בוקה ג'וניורס.
עם חזרתו לארגנטינה סבל בטאליה מפציעות טורדניות אך התאושש מהן וחזר להיות לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה. בטאליה נחשב לאחד משחקניה הגדולים של הקבוצה בשני העשורים האחרונים וזכה איתה בלא פחות מ-12 תארים.

נבחרת ארגנטינה

בטאליה שיחק בסך הכל 10 משחקים במדי הנבחרת מאז ערך את הבכורה ב-2005. עם מינויו של אלפיו באסילה כמאמן הנבחרת זכה בטאליה למספר זימונים לסגל. למרות זאת, לאור התחרות הקשה מצידם של קשרים אחרים כדוגמת חבייר מסצ'ראנו, אסטבן קמביאסו ופרננדו גאגו, בטאליה מתפקד כגיבוי לסגל הרחב של הנבחרת.
יחסי בנין–שווייץ

היסטוריה

רפובליקת בנין והקונפדרציה ההלווטית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, "היחסים הדיפלומטיים של שווייץ ובנין הם יחסים ידידותיים וטובים המתמקדים בשיתוף פעולה ארוך למען פיתוח בנין".
בנין זכתה בעצמאותה ב-1 באוגוסט 1960. שווייץ הכירה בעצמאותה של בנין בעת הכרזת עצמאותה בשם "ממלכת דהומיי", ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באותה השנה. היחסים נוהלו בעבר מהשגרירות השווייצרית באבידג'אן (חוף השנהב), לאחר מכן מהשגרירות השווייצרית באבוג'ה (ניגריה) ומנוהלים על ידי השגרירות השווייצרית באקרה (גאנה). בשנת 1964 כוננה בנין קונסוליה בעיר ז'נבה שבשווייץ.
מאז עצמאות בנין, שתי המדינות עובדות ביחד בתחום התפתחותה של בנין. שיתוף הפעולה הזה נעשה אינטנסיבי ופורמלי מאז חתימת הסכם שיתוף פעולה בשנת 1981. בשנת 1983 פתחה שווייץ משרד שיתוף פעולה ייצוגי בעיר קוטונו. בשנת 2011 חגגו בבנין את תחילת המעורבות השווייצרית במדינה באירועים בערים קוטונו ופאראקו.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2016 התגוררו בבנין שמונים ושישה אזרחים שווייצרים.
בשנת 2007 ביקרה מישלין קלמי-רה בבנין ונפגשה עם נשיא בנין תומאס בוני-יאיי. בשנת 2017 נרשם ביקור רם דרג נוסף כאשר נשיאת שווייץ דוריס לויטהרד ביקרה בבנין במסגרת ביקור רשמי ונפגשה עם נשיא בנין פטריס טאלון.
הלורד ראש העיר של לונדון

היסטוריה

מוסד הלורד ראש העיר נוסד בשנת 1189. הראשון שנשא בתפקיד היה הנרי פיץ אילווין. הלורד ראש העיר נבחר מאז ומעולם על ידי תושבי הסיטי ולא מונה על ידי בית המלוכה. המלך ג'ון הוציא בשנת 1215 כתב זכויות (צ'רטר) מיוחד המגן על זכות זו.
התואר "לורד ראש העיר" הופיע לראשונה בשנת 1354.
מעל 700 אנשים שירתו בתפקיד זה. מרי דונלדסון (1983) ופיונה וולף (2014) היו שתי הנשים היחידות בתפקיד עד כה.

בחירות

הלורד ראש העיר נבחר בידי מועצת העיר - ה"קומון הול" שנבחרים על ידי הגילדות של הסיטי של לונדון. המועצה מזומנת על ידי ראש העיר המכהן, ונפגשת בבית הגילדהול ב- 29 בספטמבר - יום מייקלמס.
ההצבעה ידנית, אף שניתן להצביע גם בקלפי.
החל משנת 1385 נדרש מועמד לתפקיד הלורד ראש העיר לשרת קודם לכן בתפקיד שריף - אחד משני הסגנים של הלורד ראש העיר הנבחרים מדי שנה.
הלורד ראש העיר חייב להיבחר מאחד האלדרמנים של העיר.
השבעת הלורד ראש העיר מבוצעת בנובמבר ולמחרת נערך מופע הלורד ראש העיר. טקס ההשבעה מכונה "הטקס השקט" כי לא נישאים נאומים. בטקס ניתן ללורד ראש העיר את חותם העיר, ארנק העיר, החרב והמייס.

מופע הלורד ראש העיר

יום לאחר השבעתו נערכת תהלוכה בה משתתף הלורד ראש העיר. התהלוכה יוצאת מהסיטי אל בתי המשפט בעיר וסטמינסטר, שם הלורד ראש העיר נשבע נאמנות לבית המלוכה.
בעבר נערך הטקס באוקטובר אולם בשנת 1751, משעברה בריטניה מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני עבר הטקס ל־9 בנובמבר.
החל משנת 1959 נערך הטקס ביום השבת השני בכל נובמבר.
היה נהוג שהמהלך של התהלוכה היה משתנה בכל שנה ושנה, והיא הייתה עוברת דרך האגף בו מתגורר הלורד ראש העיר, אולם החל משנת 1952 קבעו את מהלך התהלוכה.
בעבר נהג הלורד ראש העיר לרכוב על סוס, ולחצות את התמזה במעבורת. בשנת 1710 נפל הלורד ראש העיר מסוסו בשל מוכרת פרחים שיכורה, ומאז נוסע ראש העיר בכרכרה. ראש העיר אינו מפליג במעבורת מאז שנת 1856.
הכרכרה הנוכחית נבנתה בשנת 1757 בעלות השווה היום ל־120 מיליון ליש"ט.
בתהלוכה משתתפים חברי 12 הגילדות העיקריות של לונדון, והיא יוצאת מביתו הרשמי של ראש העיר (Mansion House) דרך קתדרלת סנט פול, שם מקבל הלורד ראש העיר את ברכת דיקן הקתדרלה, אל בתי המשפט בוסטמינסטר בחזרה דרך כיכר טמפל.

תפקידים

תפקידו של הלורד ראש העיר הוא בעיקר סמלי. הוא משמש השופט הראשי של הסיטי של לונדון, אדמירל נמל לונדון, אוצר אוניברסיטת הסיטי של לונדון, נשיא כוחות המילואים של הסיטי ואוצר קתדרלת סנט פול.

בית ראש העיר

הלורד ראש העיר מתגורר במבנה רשמי - בית האחוזה. הבניין תוכנן לאחר השריפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, אך החל להיבנות רק ב־1739. הבנייה הסתיימה בשנת 1752.

סמכויות הלורד ראש העיר

כעיקרון, אסור לאנשי בית המלוכה להיכנס לסיטי של לונדון בלא אישורו של הלורד ראש העיר, ובסמכותו לגרש את אנשי בית המלוכה, ואף את המלכה עצמה מן העיר.
נוהג זה מתבטא בטקס בו מקבלת המלכה מהלורד ראש העיר את הסכמתו לכניסתה אל העיר.
הלורד ראש העיר לובש את מחרוזת ה- SS - מחרוזת זו עשויה זהב ומורכבת מעיטורים בצורת האות S.