וולגטה

וולגטה (בלטינית: Vulgata, "[הגרסה] הנפוצה") הוא התרגום החשוב ביותר של כתבי הקודש הנוצריים, הביבליה, ללטינית. הוולגטה נערכה על ידי הירונימוס בסוף המאה הרביעית לספירה, בהתבסס על כתבי-יד עבריים, ארמיים ויווניים. היא נחשבה לתרגום האיכותי ביותר ללטינית במשך ימי הביניים, וב-1546 הכריזה עליה הכנסייה הקתולית כתרגום הרשמי והמוסמך של הביבליה.
תרגומים ראשונים של הברית הישנה והחדשה ללטינית נערכו לכל המאוחר כבר במאה ה-2 לספירה ונפוצו בעיקר בצפון אפריקה. אולם הללו הסתמכו על תרגומי התנ"ך ליוונית והיו חלקיים ולא מספקים. בשנת 382 מונה אב הכנסייה הירונימוס (347 בערך - 420) על ידי האפיפיור דמסוס הראשון לתקן ולערוך את התרגומים הקיימים לכלל תרגום סמכותי אחד. 
הירונימוס החל במלאכת התרגום בסביבות שנת 390 והשלימה בשנת 405. הוא שלט ביוונית, בעברית ובארמית, והסתמך בתרגומו על מקורות ונוסחים שונים. את ספרי התנ"ך הוא תרגם באופן עצמאי מנוסח עברי שהיה קרוב אך לא זהה לנוסח המסורה: לדוגמה, מבין 68 מילים יחידאיות, הוולגטה מציגה את גרסת תרגום השבעים רק בשלוש ואת זו של המסורה בכל היתר, שב-32 מתוכן המסורה נוגדת במובהק את השבעים. את תרגומיו לתוספות לספר דניאל ולתוספות למגילת אסתר הוא ביסס על תרגומים יווניים, ואת הספרים החיצוניים, טוביה ויהודית הוא תרגם מגרסאותיהם הארמיות. תרגומו לספרי הברית החדשה התבסס על התרגומים הלטיניים הקיימים, עם תיקונים והתאמות על פי המקור היווני. נוסף לתרגום ספר תהלים על בסיס המקור העברי, העמיד הירונימוס תרגום נוסף שהתבסס על נוסח ההקספלה של תרגום השבעים. תרגום זה מן היוונית הוא שנכלל לבסוף ברוב מהדורות הוולגטה. 
תרגום הספרים הראשונים שטיפל בהם, (נביאים ראשונים, שמואל ומלכים), נעשה על פי פשט הטקסט העברי, אולם הספרים האחרונים (יהושע, שופטים, רות ואסתר) תורגמו על ידיו בצורה יותר חופשית. 
בוולגטה יש גם תעתיקים של מילים עבריות בכתב לטיני, שיכולות לסייע בהכרת אופן ההגייה של העברית בזמנו של הירונימוס. לפי עדותו של הירונימוס הוא רשם את התעתיק מפיהם של יהודים תושבי בית לחם. לא ברור אם ההבדלים בהגייה בין התעתיקים של הירונימוס ובין נוסח המסורה שבידינו מקורם בכך שהתעתיק של הירונימוס משקף דיבור עממי, או שיש בהם עדות לניב מקביל של העברית הקרוב ללשון חז"ל.
הוולגטה כוללת את הברית הישנה לפי הקאנון הקתולי (כולל כתבים שנחשבים על ידי היהודים והפרוטסטנטים כנמנים עם הספרים החיצוניים) והברית החדשה. את הכינוי "וולגטה" (versio vulgata) שפירושו "הנפוצה" נתן לתרגום רוג'ר בייקון. חלוקת ספרי התנ"ך והברית החדשה לפרקים נעשתה על-פי תרגום הוולגטה בשנת 1205 בידי ההגמון האנגלי סטיבן לנגטון. חלוקה זו עברה גם לתנ"ך העברי, ובשנת 1516 יצא לאור בוונציה התנ"ך העברי בחלוקה לפרקים, כדוגמת הוולגטה. 
במאה ה-11 רוכז על סמך הוולגטה אוסף הפרשנות הכנסייתי החשוב ביותר של ימי הביניים, הגלוסה אורדינריה, שכלל את פרשנות מאת אבות הכנסייה בשולי הדף, סביב הטקסט הלטיני.
ב-1546, במהלך ועידת טרנטו בה אורגנה הקונטרה-רפורמציה, הוולגטה הוכרה על ידי הכנסייה כתרגום וכנוסח המוסמך של כתבי הקודש. החלטה זו התקבלה בעקבות תרגום התנ"ך לגרמנית בידי מרטין לותר ב-1530, שהכנסייה דחתה כתרגום בלתי-מוסמך שהוכן על ידי כופר במטרה להציג פרשנות מעוותת של הכתובים (הממסד הקתולי לא התנגד עקרונית לתרגום ללשונות העממיות). כדי לעמוד בצו הוועידה, הוחלט על יצירת מהדורה מודפסת אחידה שתברור את הנוסח המדויק ביותר מבין שלל כתבי-היד. מפעל זה הושלם ב-1592 עם הדפסת "הוולגטה הסיקסטו-קלמנטינית" (על שם האפיפיורים סיקסטוס החמישי וקלמנס השמיני), לה ניתנה הסכמה אפיפיורית מיוחדת בבולה Cum Sacrorum. הגרסה נותרה בתור הביבליה הקתולית הרשמית עד פרסום "הוולגטה החדשה" ב-1979, לאחר ועידת הוותיקן השנייה, שאושררה ב-2001 כמסמך רשמי.     
חלק מפרשני המקרא היהודים בימי הביניים הכירו את הוולגטה או קטעים ממנה, כך רשב"ם בפירושו לבראשית מט, י דוחה את גרסת הירונימוס לשילה - שילוח (כלומר, המשיח ישו המשולח).
מהדורה מדעית של הוולגטה יצאה בשני חלקים בשנת 1969 בשטוטגרט:
R. Weber et All (eds.), Biblia Sacra Iuxta Vulgatam Versionem.