google/wiki40b huggingface dataset:
סוציאליזם ערבי

סוֹצְיָאלִיזְם ערבי (الاشتراكية العربية) הוא אידאולוגיה פוליטית המהווה שילוב של פאן-ערביות וסוציאליזם. השפעת הסוציאליזם הערבי הגיעה לשיא בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, כאשר היוותה בסיס אידאולוגי למפלגת הבעת', ובמידה פחותה לתנועתו של נאצר במצרים. אין לבלבל בין מושג זה ובין החשיבה הסוציאליסטית בעולם הערבי, שהקדימה את הסוציאליזם הערבי בחמישים שנה.

סוציאליזם בעולם הערבי

רעיון הסוציאליזם הגיע לעולם הערבי בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, כמאה שנה אחרי שהתפתח בצרפת ואנגליה. המונח תורגם תחילה כ"אג'תמאעיה" ואחר-כך "אשתראכיה" שפירושו שיתופיות. פרוש זה שונה מן המקור הלועזי של המילה לכן יש צורך לבחון תחילה את מקור השם והתפתחותו.
מקור השם סוציאליזם מן המילה הלטינית סוציאליס (socialis) – חברתי. אחד המעצבים החשובים ביותר של האידיאל הסוציאליסטי הוא קרל מרקס. הוא האמין כי יש צורך בשינוי חברתי, בייחוד בארצות המתועשות, ושמעמד הפועלים הוא שיביא לשינוי חברתי ולקביעת זכויות האדם העובד, מרקס האמין שיש מכנה משותף לכלל הפועלים בעולם, ולכן סיסמתם הייתה: "פועלי כל העולם התאחדו" מול המעמדות המנצלים.
אחד הניצנים של הסוציאליזם בעולם האסלאם היה אל אפגאני; הוא דיבר בעיקר על אשתראכיה אסלאמיה, במאמרים שפרסם בשנים 1892–1897. כעבור עשרים שנה הסופר המצרי-קופטי סלאמה מוסא פרסם ספרון בשם "אל אשתראכיה" והשתתף בהקמת מפלגת אל-חזב אל-אשתראכי. פעולתו החלוצית של אל-אפגאני שיקפה את הלך רוח, אשר שרר בקרב משכילים ערבים לפני מלחמת העולם הראשונה.

סוציאליזם ערבי

רעיון הסוציאליזם הערבי החל לקבל תאוצה בשנות השלושים בעקבות הצלחת הנציונל-סוציאליזם באירופה: (הנאציזם בגרמניה והפשיזם באיטליה ובספרד).
שני זרמי סוציאליזם היו ידועים בעולם: הסוציאליזם המרקסיסטי והסוציאליזם הדמוקרטי. הסוציאליזם המרקסיסטי דגל בתפיסת השלטון בכוח, ביטול המעמדות, ביטול הקניין הפרטי והטלת דיקטטורה של הפרולטריון (שלב הכרחי, אשר לאחריו יוכל להתקיים "הקומוניזם הטהור"). הסוציאליזם הדמוקרטי לא האמין בדרך של הפיכת סדרי השלטון כדי לשפר את המצב הכלכלי-חברתי של העם, אלא בדרך של מאבק במסגרת המשטר הדמוקרטי.
גיבוש מפלגות קומוניסטיות חזקות בעולם הערבי גרם אף הוא להתפתחות הסוציאליזם הערבי. הסוציאליזם הערבי דוחה את הגישה האנטי-לאומנית של הסוציאליזם המרקסיסטי. מה שמייחד את הסוציאליזם הערבי זה היותו קשור בטבורו לאידאולוגיה הלאומית ערבית.
המושג "סוציאליזם ערבי" נטבע על ידי מישל עפלק, ממייסדי מפלגת הבעת' בסוריה, כדי ליצור הבחנה בין הסוציאליזם שלו ובין זרמי הסוציאליזם האחרים.
יחסי טורקיה–ספרד

היסטוריה

במהלך המאה ה-16 ספרד ההבסבורגית והאימפריה העות'מאנית נלחמו על עליונות בים התיכון, כאשר הקרב הבולט ביותר בין המדינות היה קרב לפנטו אשר אירע באוקטובר 1571. בתקופה זו היגרו יהודים רבים אשר ברחו מספרד (כתוצאה מגירוש ספרד) לשטחי האימפריה העות'מאנית. היחסים המודרניים בין שתי המדינות החלו בשנת 1782, כאשר נחתם הסכם השלום, הידידות והמסחר.

כלכלה

נפח הסחר בין טורקיה וספרד היה 5.99 מיליארד אירו בשנת 2011. יש יותר מ-610 חברות ספרדיות הפועלות בטורקיה. שווי ההשקעות הספרדיות בטורקיה הוא כ -10 מיליארד דולר. בשנת 2008 ביקרו בטורקיה יותר מ-350 אלף תיירים ספרדים.
כ-75 חברות טורקיות פועלות בספרד. ההשקעות הטורקיות בספרד הגיעו ל-143 מיליון דולר בשנים 2002–2015.
הכוח החלש

הכוח החלש או האינטראקציה החלשה (weak interaction) הוא אחד מכוחות היסוד של הטבע. המונח חלש נובע מן העובדה שעוצמת השדה חלשה פי כ-‎10⁶‎ מזו של הכוח החזק. עקב העובדה שהחלקיקים הנושאים את הכוח החלש הם בעלי מסה, הוא פועל על פני מרחקים קצרים מאוד, הקטנים מגודל גרעין האטום. בין היתר, הכוח החלש גורם לקרינת בטא, שהיא סוג של רדיואקטיביות.
לעיתים, הכוח החלש מכונה הכוח הגרעיני החלש, אך למעשה, הוא אינו מאפיין רק תהליכים המתרחשים בגרעיני אטומים, אלא מגוון רחב של תהליכים פיזיקליים. כך, לדוגמה, גם התנגשות בין שני חלקיקים במאיץ חלקיקים, תהליך שאין לו בהכרח קשר לפיזיקה גרעינית, מביאה פעמים רבות לקיומה של אינטראקציה חלשה.
הכוח החלש ייחודי לעומת שלושת הכוחות האחרים, מכיוון שאינו כוח "מושך", כלומר, אינו יוצר מערכות קשורות (bound states), כפי שעושים האחרים (הכוח החזק יוצר האדרונים, שהם מערכות קשורות של קוארקים; אלקטרומגנטיות יוצרת, בין היתר, אטומים, מולקולות ומגנטים; כבידה יוצרת מערכות קשורות בקנה מידה אסטרונומי). לעומת זאת, הכוח החלש מתבטא ביכולתו לגרום לחלקיק לשנות את הטעם שלו ולהפוך לחלקיק אחר. כל תהליך של שינוי טעם מערב תמיד את הכוח החלש.

תכונות

הכוח החלש משפיע על כל הלפטונים והקווארקים. זהו הכוח היחיד שיכול להשפיע על חלקיקי ניוטרינו (מלבד הכבידה, שעוצמתה זניחה בקני מידה תת-אטומיים). האינטראקציה החלשה מאפשרת לכל חלקיקי ואנטי-חלקיקי הלפטונים והקווארקים להחליף ביניהם אנרגיה, מסה, מטען חשמלי וטעם, תוך הפיכה מחלקיק אחד לאחר.
לאור הקשר בין הכוח החלש לבין שינוי טעם של חלקיקים, התחום המדעי המתאר את הכוח החלש מכונה גם דינמיקת טעם קואנטית (quantum flavordynamics), בדומה לאלקטרודינמיקה קואנטית המתארת את הכוח האלקטרומגנטי ולכרומודינמיקה קואנטית המתארת את הכוח החזק.
אף שהכוח החלש תואר בעבר בידי תאוריית פרמי של אינטראקציית ארבעה-פרמיונים, כיום ידוע שהבוזונים הנושאים את הכוח החלש הם בוזוני W ו-Z. בשל מסתם הגבוהה, אורך החיים שלהם מוגבל, לאור עקרון אי הוודאות , לכ-‎3×10⁻²⁵‎ שניות. אפילו במהירות האור, אורך חיים זה מגביל את טווח ההשפעה של הכוח החלש לכ-‎10⁻¹⁸‎ מטרים, כלומר, מרחק קטן פי 1,000 לערך מקוטרו של גרעין האטום.
ג'נט וינטרסון

ראשית דרכה

וינטרסון נולדה במנצ'סטר באוגוסט 1959, ואומצה בידי קונסטנס וג'ון ויליאם וינטרסון ב-21 בינואר 1960. היא גדלה באקרינגטון, לנקשייר, וחונכה במסגרת זרם פרוטסטנטי בשם Elim Pentecostal Church. היא החלה לכתוב ולהעביר דרשות בגיל שש, מתוך כוונה להפוך להיות מיסיונרית פנטקוסטלית.
בגיל 16 החלה וינטרסון להזדהות כלסבית, ועזבה את בית הוריה המאמצים. היא למדה במכללה המקומית וקיימה את עצמה בעבודות מזדמנות, והמשיכה ללימודים במכללת קת'רין הקדושה באוניברסיטת אוקספורד.

קריירה

וינטרסון עברה ללונדון ובשנת 1985 פרסמה רומן ראשון, תפוזים הם לא הפרי היחיד (Oranges Are Not the Only Fruit, יצא בעברית בשנת 1998 בתרגום עופר שור בהוצאת בבל). הספר זכה בשנת צאתו בפרס וויטברד לרומן בכורה, ובשנת 1990 עובד לסדרת טלוויזיה בידי וינטרסון עצמה. עיבוד זה זכה ב-פרס BAFTA לדרמה המוצלחת ביותר. בהמשך, זכתה בפרס ג'ון לוולין ריס עבור הספר The Passion, רומן שמתרחש באירופה בימי נפוליאון בונפרטה.
הרומנים הבאים של וינטרסון בוחנים את גבולות הגוף והדמיון, קוטבי מיגדר, וזהויות מיניות, וזכו בפרסים שונים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 רכשה וינטרסון בית מדורג בספיטלפילדס במזרח לונדון, שיפצה אותו, והפכה אותו לדירת מגורים עם חנות מזון אורגני מתחתיה.
בשנת 2009 תרמה את הסיפור הקצר "Dog Days" למיזם גיוס תרומות של ארגון אוקספם, והוא פורסם בכרך ה"אש" בסדרה. כמו כן, תמכה בחנוכה מחדש של תיאטרון בוש בשכונת שפרדס בוש בלונדון, בכך שתרמה וביצעה יצירה במסגרת מיזם "66 הספרים", שכלל יצירות בעקבות תנ"ך המלך ג'יימס. עוד השתתפו במיזם הסופרים והמשוררים פול מלדון, קרול אן דאפי, אן מייקלס, וקת'רין טייט.

בשנת 2012, במלאת 400 שנה למשפטי המכשפות בפנדל, פרסמה וינטרסון נובלה בשם The Daylight Gate, שהתבססה על אותם אירועים. הדמות הראשית בנובלה, אליס נאטר, מבוססת על אשה היסטורית באותו שם. ברשימת ביקורת בגרדיאן, כתבה שרה הול:
קול הסיפר אינו ניתן להפרכה; זו אמנות סיפור קלאסית, עם נימה של דרשה, סמכותית ומפחידה. זה גם דומה לדיווח מבית המשפט, לעדות בשבועה. המשפטים קצרים, כנים - ואיומים. אבסולוטיזם הוא החוזקה של וינטרסון, והוא הגישה המושלמת לאימות אירועים על-טבעיים כשהם מתרחשים. אינך מתבקש להאמין בקסם. קסם קיים. ראש כרות מדבר. הופכים אדם לארנב. הסיפור נמתח כמו בסד עינויים, כך שהספק של הקורא נקרע, לא מושעה. ואם נותר ספק, חושניות הטקסט משכנעת.
— שרה הול, "The Daylight Gate by Jeanette Winterson – review", באתר הגרדיאן, 16 באוגוסט 2012.
בשנת 2012 החלה לכהן כפרופסור לכתיבה יוצרת באוניברסיטת מנצ'סטר. קודמה בתפקיד היה הסופר קולם טויבין.

פרסים וכיבודים

בראשית שנת 2006 צורפה וינטרסון למסדר האימפריה הבריטית, "עבור שירות לספרות". היא זכתה פעמיים בפרס למדא לספרות: בשנת 1994 על כתוב על הגוף (יצא בעברית בשנת 1998, בתרגום מיכל רוזנטל, בהוצאת בבל) בקטגוריה "סיפורת לסבית", ובשנת 2013 על Why Be Happy When You Could Be Normal? בקטגוריה "ספר זכרונות או ביוגרפיה לסביים". ספרה של וינטרסון מעשה הדובדבן (יצא בעברית בשנת 2005 בתרגום ורד דור בהוצאת ינשוף) זכה בפרס א"מ פורסטר.

חיים פרטיים

וינטרסון יצאה מהארון בגיל 16, ומאז ניהלה מספר מערכות יחסים. הרומן The Passion‏ (1987; לא יצא בעברית) נכתב בעקבות מערכת יחסים שלה עם הסוכנת הספרותית שלה, פאט קאוונה. בין השנים 1990 ו-2002 קיימה וינטרסון מערכת זוגית עם שדרנית ה-BBC פגי רנולדס. מאז סיום הקשר שלהן, היו לווינטרסון מערכות זוגיוּת עם במאית התיאטרון דברה וורנר ועם הפסיכואנליטיקאית, המטפלת, והמבקרת סוזי אורבך.
אפקון החזקות

היסטוריה

פויכטונגר נוסדה בשנת 1945, ועם הקמתה עסקה בייצור לוחות חשמל והתחומים הנלווים אליו. בפברואר 1973 בוצע ארגון מחדש לפעילויות החברה ושמה שונה ל"אפקון". בספטמבר 1982 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והפכה לחברה ציבורית.
בנובמבר 2017 רכשה 38.9% ממניות חברת "מאגוס מערכות". במרץ 2018 רכשה אפקון 75% ממניות חברת "DM (3000) הנדסה" בתמורה לכ-40.5 מיליון שקל. במאי 2018 רכשה 55% ממניות חברת "שרות הוגן חיפה" המספקת שרות למתקני מיזוג אוויר.
נכון לשנת 2019 יושב ראש דירקטוריון החברה הוא ישראל רייף ומנכ"ל החברה הוא ירון קריסי. משרדיה הראשיים של החברה ממוקמים באזור התעשייה סגולה שבפתח תקווה.

בעלי עניין

מיוני 2003 מניות השליטה בחברה מוחזקות על ידי חברת "השכרות רכב שלמה (1987)" שהייתה בבעלותו של איש העסקים שלמה שמלצר.
ביולי 2014 הוא נפטר והשליטה בחברה עברה לידי אלמנתו עתליה שמלצר.
ודים רפין

ילדותו ולימודיו

ודים רפין נולד בעיר נובוסיבירסק שבמערב סיביר, כבן לוויקטור רפין, אמן פלסטי אוטודידקט ולאשתו, אחות במקצועה. התחיל לנגן בכמה כלים מגיל 5 אך במהרה גילה העדפה לכינור. כבר כעבור חצי שנה הופיע לראשונה בפני קהל ומורתו לכינור, נטליה גאטיאטוללינה החליטה בשלב מסוים להעביר את המשך חינוכו המוזיקלי לידיו של המורה הדגול זכר ברון, שהיה בין השאר גם מורו של מקסים ונגרוב,
בגיל 7 ניגן רפין לראשונה בקונצרט פומבי עם תזמורת ובגיל 11 הופיע ברסיטל הבכורה שלו בסנקט פטרבורג, אז לנינגרד.
באותה שנה זכה בתחרות הנריק וייניאבסקי לנוער בלובלין עם ביצוע הקונצרט לכינור מאת טיכון חרניקוב. אחרי כן זכה גם בתחרות טיבור וארגה בשווייץ.
בגיל 14 התקבל לאקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון] בעירו, נובוסיבירסק, בכיתה של אותו פרופסור זכר ברון. הנהלת הקונסרבטוריון הכינה תוכנית חינוכית עבורו ועבור מקסים ונגרוב, מותאמת במיוחד לכישוריהם ולצורכיהם.

הקריירה הבינלאומית

התפנית בקריירה שלו חלה בשנת 1989, כשהיה הצעיר בין זוכי תחרות המוזיקה על שם אליזבת מלכת בלגיה בבריסל בכל הזמנים.
בגמר התחרות ניגן את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי והסונאטה מס' 3 מאת ברהמס. בין הפרקים הראשון והשני של הקונצרטו הקהל פרץ בקריאות התלהבות. באותה שנה כשמורו זכר ברון הוזמן ללמד בקונסרבטוריון בליבק בגרמניה, התאפשר גם לכמה מתלמידיו לבוא ולהמשיך בהשתלמותם בחו"ל, ביניהם - ודים רפין, מקסים ונגרוב, ניקולאי מדוייב ונטליה פרישצ'פנקו.
מאז הצטיין רפין כאחד הוירטואוזים הגדולים של המאה, התארח אצל כל התזמורות החשובות בעולם וניגן תחת שרביטם של כמה מגדולי המנצחים בני זמנו (ריקרדו שאיי, פייר בולז, יהודי מנוחין, מייקל טילסון תומאס, ואלרי גרגייב, סיימון ראטל, אסה-פקה סאלונן, מסטיסלב רוסטרופוביץ',ריקרדו מוטי ועוד).
השתתף תכופות בפסטיבלים כמו הוליווד בול, טנגלווד, פסטיבל רוויניה, ריינגאו, ורבייה ובקונצרטי הפרומס של ה-BBC. במוזיאון הלובר בפריז נגינתו בהקלטה חיה ביחד עם כנרים אחרים, לרבות הכנר הצועני ההונגרי רובי לאקאטוש, זכתה בפרס.
ודים רפין ניגן מוזיקה קאמרית יחד עם מרתה ארחריץ', יבגני קיסין, יורי בשמט, ניקולאי לוגנסקי, מישה מייסקי ומיכאיל פלטנב.
רפין זכה גם פרס אכו כ"נגן שנת 1989", בדיאפזון הזהב, בפרס צ'צ'ליה ובפרס אדיסון. זכה להערכה גדולה מצד הכנר יהודי מנוחין שהגדיר אותו בהתלהבות כ"מושלם מבין הכנרים שזכה לשמוע"
יאיר אהרוני

ביוגרפיה

אהרני נולד בזכרון יעקב ושירת בחיל האוויר. תוך כדי שירותו הצבאי, בשנת 1951 החל בלימודי כלכלה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. במהלך לימודיו היה ממייסדי ארגון הסטודנטים הבינלאומי AIESEC בישראל ועמד בראש הסניף הישראלי. לאחר קבלת התואר השני, אותו סיים בהצטיינות וזכה על התזה שלה בפרס מפעל הפיס, עבד בשנים 1956–1958 במכון לפריון העבודה והייצור ושימש ראש מדור תמחיר ומנהל מחלקת הדרכה. בתפקידו לקח חלק בהקמת המרכז הישראלי לניהול והרצה במרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים הכללית. כן הוא היה ממייסדי אגודת האקדמאים למדעי החברה והיה המזכיר הראשון של הסתדרות המוסמכים למדעי החברה. בשנים 1958–1961 למד לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד וחקר את תהליך קבלת ההחלטות בהשקעות זרות. בשובו לישראל לימד באוניברסיטה העברית ועסק במחקר במרכז פאלק למחקר כלכלי, בהוראת ניהול והנדסת תעשייה בטכניון ושימש יועץ למכון לפריון העבודה והייצור. בשנת 1965 הקים את המכון הישראלי למחקר פיננסי. בתקופה זו נערכה עבודת הדוקטורט שלו לספר ותורגמה למספר שפות.
בשנת 1964 יצא לארצות הברית ולימד באוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1966 חזר אל האוניברסיטה העברית, אך באותה שנה עבר לאוניברסיטת תל אביב ומונה לראש בית הספר למנהל ופיננסים. אהרני שימש הדיקן הראשון של הפקולטה לניהול, היה ממקימי המכון לסחר חוץ, מערך לימודי ההכשרה לניהול (לה"ב) והמכון לתיעוד תולדות העסקים. בשנת 1970 סיים את תפקידו כדיקן ויצא לשבתון באוניברסיטת סטנפורד ולאחר מכן במכון הבינלאומי לפיתוח הניהול שבשווייץ. עם חזרתו ארצה מונה לראש לה"ב והיה שותף להקמת המסלול האקדמי המכללה למינהל, בה שימש דיקן משנת 1980 ומאוחר יותר רקטור המכללה (1996–2001). בשנים אלו עסק גם בהכנת תוכניות לימוד עבור אוניברסיטת חיפה ומכללת רופין. בשנים 1981–1987 עמד בראש המכון לניהול בירושלים שהיה באוניברסיטה העברית ועבר לתל אביב. בשנת שבתון באוניברסיטת דיוק (1987) הקים אהרני את המרכז לחינוך ומחקר עסקי בינלאומי. בשנת 1996 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב.
אהרני לימד לאורך השנים באוניברסיטאות שונות בעולם ולקח חלק בסמינרים בינלאומיים ראשונים מסוגם בתחום הניהול. תחומי מחקרו התמקדו בניהול בישראל וכללו מחקרים בנושא ריכוזיות בניהול המשק, דימוי המנהל בישראל, יחסי שלטון וחברות עסקיות, ניהול חברות ממשלתיות, ונושאים אחרים. במחקרים נוספים עסק בתחום חברות רב-לאומיות ואסטרטגיה מונהגת. ספריו היוו פריצת דרך בתאוריות הניהול ובשנות השבעים הוזמן אהרני לייעץ לממשלת בוליביה בנושא חברות ממשלתיות. בשנת 1990 הוזמן לייעץ באותו נושא לממשלת אוקראינה.
פרופ' יאיר אהרני זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2007 ובפרס ישראל למדעי המנהל לשנת 2010.
צבא הלבאנט

צבא הלבאנט (בצרפתית: Armée du Levant) הוא כינוי לכוחות המזוינים שהקימה ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית ולאחריה צרפת של וישי, בשטחי סוריה ולבנון בתקופה בה שלטה צרפת במדינות אלו מכוח המנדט של חבר הלאומים, בין 1920 ל-1941.

היסטוריה

ועידת סן רמו שהתקיימה בסן רמו שבאיטליה באפריל 1920, החליטה על כינונו של שלטון מנדטורי צרפתי בסוריה ובלבנון. כדי לאכוף את המנדט שניתן לה, פלשה צרפת עם כוחות צבאיים לסוריה ונלחמה בקרב מיסלון ב-23 ביולי 1920 נגד הצבא הסורי בפיקודו של יוסוף אל-עזמה. בקרב זה כבש הצבא הצרפתי את דמשק והגלה את המלך פייסל הראשון מזרחה. הצבא הצרפתי בפיקודו של הגנרל אנרי גורו (Henri Gouraud) השתלט על סוריה ולבנון.
בסמוך לאחר הכיבוש הוקם כוח שכונה על ידי הצרפתים "הלגיון הסורי". כוח זה כלל יחידות רגלים ופרשים וגויס בעיקר מקרב המיעוטים האתניים בסוריה עצמה. לאחר המרד הדרוזי אורגן הלגיון הסורי מחדש ונקרא "הפלוגות המיוחדות של הלבאנט" (Troupes Speciales du Levant). יחידות אלו חוזקו בידי יחידות קולוניאליות של צבא צרפת מצפון אפריקה, מסנגל ומלגיון הזרים. כוח זה, שכונה "צבא הלבאנט" היה אחראי על שמירת הסדר בסוריה ובלבנון בתקופה שבין המלחמות.
בגיוס הכוח נמנעו הצרפתים מלגייס את המוסלמים הערבים הסונים שהיוו 65% מאוכלוסיית סוריה. לכוח גויסו במיוחד דרוזים, נוצרים, צ'רקסים ועלאווים. בין 1926 ל-1939 כלל כוח זה כעשר פלוגות חיל רגלים, שגויסו במיוחד מקרב העלאווים, ארבע פלוגות פרשים, שגויסו במיוחד מקרב הדרוזים והצ'רקסים, שלוש מחלקות רכובות על גמלים, הנדסה קרבית, מספר כלי רכב משוריינים, ויחידות תחזוקה. בנוסף לכך הוחזקו תשע מחלקות של חיל רגלים לבנוני, ו-22 מחלקות של חיל רגלים רכוב, שהורכב מדרוזים, צ'רקסים וכורדים, ששימשו גם כמשטרה צבאית למטרות ביטחון פנים, והוצבו בעיקר באזורים בהם גויסו. ב-1938 מנו "הפלוגות המיוחדות" כ-10,000 איש, מתוכם 306 קצינים שרק 88 מהם היו צרפתים. בחומס הוקמה אקדמיה צבאית (École Militaire) שאימנה את המתנדבים הלבנונים והסורים.
לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת והקמת משטר וישי, נותרו הכוחות בסוריה ובלבנון נאמנים למשטר וישי. הנציב העליון של צרפת בסוריה ולבנון היה הגנרל אנרי פרנאן דנץ. לרשותו של דנץ עמדו 35,000 אנשי "צבא הלבאנט", מהם 8,000 אנשי צבא צרפתים, ויתרם מגויסים מקומיים מתושבי סוריה ולבנון. כן עמד לרשות דנץ חיל אוויר קטן, ומיושן ברובו, אם כי במהלך 1941 חוזק חיל האוויר במטוסים מאלג'יריה ומצרפת, והגיע למספר של 289 מטוסים. כן סייעו לצבא הלבאנט שתי משחתות ושלוש צוללות של הצי הצרפתי.
ביוני 1941 פלשו כוחות בעלות הברית, בצירוף כוחות צרפת החופשית לסוריה וללבנון, במבצע שכונה "מבצע אקספורטר". כוחות בעלות הברית התקיפו את סוריה ולבנון דרך ארץ ישראל ועיראק. ב-14 ביולי 1941 נכנע צבא הלבאנט לבעלות הברית, לאחר שגילה התנגדות קשה. בעקבות התבוסה נשלחו רוב יחידות הצבא הצרפתיות והאפריקניות למקום מוצאן. מיעוט מהם הצטרף לצבא צרפת החופשית. מפקד צבא צרפת החופשית בסוריה ובלבנון, הגנרל ז'ורז' קאטרו הכיר בעצמאותן של סוריה ולבנון בשם צרפת החופשית, עוד בנובמבר 1941, אך עדיין שמר על שלטון צבאי במדינות אלו. בנובמבר 1943 הייתה לבנון למדינה עצמאית, ובינואר 1944 הייתה גם סוריה למדינה עצמאית.
בתקופת הממשל הצבאי הצרפתי הוחזקו "הפלוגות המיוחדות" ככוח שעמד לרשות הממשל, ועם הקמת סוריה ולבנון השתלבו בצבא הסורי ובצבא הלבנוני.
בית טליתא קומי

בית טליתא קומי שכן, מאז שנות ה-60 של המאה ה-19, ברחוב המלך ג'ורג' במרכז העיר ירושלים, ופעל כבית יתומות לנערות נוצריות.

הקמת הבית ופעילות המוסד

את הבית יסד מסדר הדיאקוניסות הגרמנית, והאדריכל היה קונראד שיק. סיפור טליתא קומי מהברית החדשה שימש מקור השראה להקמת בית היתומות, שכן המנזר ראה עצמו כממשיך את דרכו של ישו כנותן חיים לנערות, ומכאן שם הבית. הבית נבנה במכוון הרחק מהעיר העתיקה כדי לאפשר לתלמידות לקבל חינוך מתאים לנזירות הרחק מהווי העיר. המבנה היה בעל סגנון ערבי עם כיפות עגולות וגג שטוח. קירות המבנה קושטו בפסוקים מהברית החדשה בגרמנית. סביב למבנה הייתה חצר גדולה עם עצים וספסלים.
במוסד למדו בעיקר נערות ערביות משכבות האינטליגנציה. במהלך מסע וילהלם השני לארץ ישראל ביקרה במוסד אשת הקיסר. בימי העלייה החמישית נכנסו ללמוד במוסד גם נערות יהודיות מעולות גרמניה.
המוסד טליתא קומי עודו קיים, ופועל כבית ספר בעיירה הפלסטינית בית ג'אלא שמדרום לירושלים. ראו: טליתא קומי (בית ג'אלה).

סגירת המוסד, מכירה והריסה

בשנת 1940, בעקבות היות גרמניה מדינת אויב במהלך מלחמת העולם השנייה, נכנסו לעבוד בבית הספר עובדי ממשלה ומתנדבים במקום האחיות הגרמניות. בהמשך המוסד נסגר ובמבנה נותרו רק הנזירות. שלטונות המנדט שיכנו במבנה את משרד המפקח על התעשייה הכבדה. במרץ 1948 עלה הרעיון לשכן בחצר באופן זמני את בעלי העסקים שנפגעו בפיצוץ ברחוב בן יהודה. לאחר הקמת מדינת ישראל השתכנו במבנה ארגונים שונים, בהם החוג האקדמאי, הסטודיו של מוטקה בלום, הסטודיו של לודוויג בלום ועורכי דין רבים ובחצר שוכנו חנויות ועסקים שונים של מפוני המרכז המסחרי הישן. בסוף 1951 רכשה מדינת ישראל את המבנה והחצר, יחד עם נכסים נוספים, מידי הכנסייה הלותרנית. העסקים שהשתכנו במבנה ובסביבתו בקשו לרכוש אותו מידי המדינה, אך המדינה סירבה בגלל רצונה לפתח במקום מרכז עסקים חדש של העיר. על כן, בתחילת 1962 מכרה המדינה את המבנה לחברת הכשרת היישוב ללא מכרז. על טענת מבקר המדינה שהמכירה נעשתה במחיר נמוך מהשווי הריאלי, ללא מכרז, הגיב משרד האוצר שבגלל הרצון שהיזם יפתח את המקום לא היה מקום לנהל מכרז. בסוף 1965 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את התוכנית לבנייה במקום שכללה את הקמת מגדל העיר ובניין המשביר לצרכן והושלמו הסדרי הפיצויים עם הדיירים. הבית הועמד מוזנח ויועד להריסה, הגם שחלק מדייריו המשיכו לפעול בו גם בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1980 נהרס בית היתומים, למרות מחאה ציבורית, ועל חורבותיו הוקם בניין משרדים ומסחר (בית רג'ואן).
כאות זיכרון הוחלט להשאיר חלקים נבחרים מהבניין כמעין פסל סביבתי: במרכז רחבת המשביר לצרכן הועמדה חזית הקומה השנייה שכללה מרפסת, שעון ואת הכתובת "TALITHAKUMI". כן שומרו פריטי ארובה וחלון זוגי מסוגנן, הסמוכים אל חלק הקיר המרכזי. על אות הזיכרון ואופיו התנהל ויכוח והעירייה הקימה ועדה להחלטה בנושא. מחלקת התכנון של עיריית ירושלים הוציאה לאור חוברת לזכר המבנה, בו ביקרה את ההחלטה להרסו.
שרידי בית טליתא קומי הפכו לאחד המונומנטים המוכרים בירושלים. במקומון הירושלמי כל העיר הופיעה במשך כמה שנים פינה שנקראה "ניפגש בטליתא". בפינה זו פורסמו מכתבים של קוראי העיתון שביקשו לפגוש אנשים שהם לא הצליחו ליצור אתם קשר באופן אחר - על פי רוב למטרות רומנטיות. הדבר מתואר בהרחבה בספר "אמא קומי" של הסופר אלדד כהן.
ארתור בלאנק

שנותיו הראשונות

ארתור בלאנק נולד ב-27 בספטמבר 1942 וגדל בפלאשינג, ניו יורק למשפחה יהודית. הוא גר עם אביו מקס, אימו מולי ואחיו הבכור מייקל. בלאנק למד במכללת באבסון ולאחר שלוש שנים, ב-1963 סיים תואר ראשון במדעים עם תעודה במינהל עסקים.

קריירה

לאחר סיום הלימודים במכללה ארתור הועסק על ידי Handy Dan Hardware, והחל לעלות במעלה סולם התפקידים עד שהגיע לתפקיד מנהל אזורי, אך בשנת 1978 פוטר בגלל ויכוח עם המנהלים.
בשנת 1978, יחד עם ברני מרקוס (מנהל לשעבר ב-Handy Dan Hardware) ובעזרתו של בנקאי השקעות מניו יורק, קן לנגון שאסף קבוצת משקיעים פתחו חנות בשיטת "עשה זאת בעצמך" ובשנת 1979 השניים שיווקו מחסן להרכבה עצמית שהפך את הבעלים למיליארדרים. במשך 19 שנים בלאק שימש כרואה החשבון של החברה ולאחר מכן החליף את מרקוס בתור המנכ"ל. הוא פרש מהחברה בשנת 2001 בתפקיד של יושב-ראש שותף.

בעלויות בספורט

בשנת 2002 בלאנק קנה את ארגון האטלנטה פלקונס (קבוצת פוטבול ב-NFL) מטיילור סמית ובשנת 2004 קנה את קבוצת ה-AFL ג'ורג'יה פורס. בלאנק החזיר את הקבוצה לאטלנטה מפרבר שהקבוצה מוקמה בו במשך כמה שנים.

כיום

כיום בבעלותו שתי קבוצות פוטבול אמריקני והוא גם הנשיא והמנכ"ל של קבוצת AMB ושל קרן "משפחת בלאנק". בלאנק נשוי ולו שישה ילדים. ב-21 בספטמבר 2006 הונו הוערך בכ-1.3 מיליארד דולר. הוא מתגורר בבאקהד, אטלנטה.
גלנדייל (אורגון)

אוכלוסייה

על פי מפקד האוכלוסין ב-2010 היו בגלנדייל 874 אנשים, 325 משקי בית ו-391 יחידות דיור. 89.8% מאוכלוסיית העיר לבנים, 0.3% אפרו-אמריקאים, 0.1% אסייתים, 1.4% אינדיאנים ו-3.8% אחרים.
עדעד כחול

ההתאמה לבית הגידול

בית גידולו הטבעי של המין הוא שפת הים ולעיתים מדבריות ומלחות. ניתן למצוא אותו, בצורתו התרבותית, ברחבי ישראל. ההתאמה לבית הגידול ניתנת לאבחנה בעובדות הבאות:
צמח הבר גדל בשפת הים במדרונות הפונים מזרחה, על מנת להיפגע כמה שפחות מהרוחות הבאות מהים, הכוללות רסיסי מלח, הפוגעים בגידול צמחים.
העלים והגבעולים נושאים בלוטות, שדרכן מפרש הצמח עודפי מלח שקלט מן הקרקע המלוחה או מרוח הים הנושאת רסס של מלח.
בגבעול הצמח אין עלים או שהם נושרים לאחר תקופה קצרה ולכן גם ההתאיידות של המים ממנו היא נמוכה. הפטוטרות חובקות בבסיסו את הגבעול ועם נשירת העלים בקיץ נשארים רק הנדנים לאורך הגבעול וההתאיידות מהצמח פוחתת לרמה המינימלית.
לצמח יש עלים רק בבסיסו, עלים בשרניים שצורתם כשושנים. מיקומם קרוב לפני הקרקע גורם לכך שהם ייפגעו פחות מהרוחות הנושבות לעומת העלים היוצאים מהגבעול כמקובל בצמחים אחרים.
השטח החיצוני של העלים בבסיס הצמח ושל הגבעול עטוף בקשקשים סידניים, העושים את פני הצמח עמיד בפני רסיסי מי הים המגיעים מהרוחות הנושבות מהים.

ריבוי תרבותי

הזנים התרבותיים נמכרים בחנויות כ"צמחי קש". הצבעים של עלי הגביע הם: כחול (הנפוץ וממנו שמו), תכול, לבן, צהוב, ורוד וקרם.
הזנים הנמכרים במשתלות שמרו על התכונות של הצמח הטבעי ועמידים ליובש ומאפשרים ריבוי עצמי, אחרי הקטיף והייבוש של התפרוחות וליקוט הזרעים, שניתן לזרעם בעונה הבאה. זאת יש לבצע רק מצמחי הגינה - צמח הבר הוא צמח מוגן. באזורים מיעוטי מקורות השקיה הצמחים נחשבים למתאימים אפילו לשולי גינות, היכן שההשקיה אינה מגיעה, או כמילוי בין שיחים צעירים בגינות חדשות.
אניאגרם

אניאגרם או נונאגרם, הוא צורה גאומטרית דמוית כוכב, בעלת תשעה קודקודים. השם הוא הלחם של שתי המילים היווניות אניאה (תשע) ו-גרמוס (דבר כתב או סמל מצויר). 
יש שלוש אפשרויות לבנות אניאגרם: שיטת {9/2} - בה מחברים כל נקודה שנייה, שיטת {9/4} - בה מחברים כל נקודה רביעית, ושיטת הכוכב {9/3} - הנוצר מקודקודיו של מתושע משוכלל, המחוברים כשלושה משולשים שווי-צלעות זה על-גבי זה (ראו איורים לעיל).
האניאגרם משמש, בין היתר, כסמל בהאי וכסמל תשע המתנות והפירות של רוח הקודש בנצרות.
יצחק יהודה טרונק

הרב יצחק יהודה טרונק (ה'תר"ם, 1880 - א' בניסן ה'תרצ"ט, 21 במרץ 1939) היה רב ומנהיג ציבור יהודי פולני. רבה האחרון של קוטנו, ממייסדי הסתדרות המזרחי ותנועת פועלי אגודת ישראל ומראשי אגודת הרבנים בפולין.

ביוגרפיה

נולד בקוטנו לרב משה פנחס טרונק בנו של רב העיר רבי ישראל יהושע מקוטנא. בהיותו ילד עבר עם הוריו להתגורר בפרברי ורשה בשל משרות הרבנות של אביו, ובגיל 13 חזרה המשפחה לקוטנה בשל פטירת הסב, ואביו התמנה כרב העיר. הוא למד אצל רבי אברהם בורנשטיין, מחבר "אבני נזר" ומגדולי פוסקי פולין בדורו, שהיה מייסד חסידות סוכטשוב. הוא נישא לנכדת רבו, פרומה בת האדמו"ר השני מסוכטשוב, הרב שמואל בורנשטיין ("שם משמואל").
בגיל צעיר החל לכהן כרבה של לובראנייץ, בהמשך עבר לכהן כרבה של טשכנוב, ולאחר פטירת אביו בשנת ה'תרע"ב, 1912, התמנה כרבה של מולדתו קוטנה.
במשך שנים ספורות היה קרוב ברעיונותיו בסוגיית ארץ ישראל לרעיונות המזרחי, אולם בהמשך נפרדה דרכו מדרכה של התנועה אך המשיך לתמוך במפעל הציוני ובקרנותיו. בהמשך היה שותף להקמת תנועת פועלי אגודת ישראל שנקראה אז "פועלי אמוני ישראל".
הרב טרונק נפטר בוורשה בא' בניסן ה'תרצ"ט, 21 במרץ 1939.
בנו היה ההיסטוריון ישעיהו טרונק (נפטר 1981).

כתביו ופעילותו התורנית

הרב יצחק יהודה טרונק היה המביא לבית הדפוס של כתבי סבו הנודע, רבי ישראל יהושע מקוטנא. הערותיו והוספות משלו משוקעות בכל כתבי סבו שבדפוס, ואליהם צירף קונטרסים מחידושיו. לספר "ישועות מלכו (פיעטרקוב תרפ"ז) צירף קונטרס בשם "מעט צרי" ובו הערות על משנה תורה לרמב"ם, ולספר "יבין דעת" (פיעטרקוב תרצ"ב) הוסיף קונטרס בשם "חסדי אבות", ובו תכתובת תורנית שניהל עם כמה מחשובי רבני דורו, כמו האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור ורבי חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה. קונטרס "גרם המעלות" על שאלת החשמל בשבת שהתעוררה בזמנו, וקונטרס "הכרת פנים" על ענייני היתר עגונות. הוא הכין לדפוס את הגהותיו של סבו על התלמוד הירושלמי שהודפסו במהדורת דפוס ראם של הירושלמי (וילנה תרפ"ב) והוסיף להם את חידושיו בשם "מעיני הישועה".
בשנת ה'תרצ"ו, 1936, הדפיס את ספרו "מקרא מפורש" על התורה.