google/wiki40b huggingface dataset:
M71

היסטוריה

הצביר התגלה על ידי האסטרונום השווייצרי ז'אן פיליפ דה שסו והופיע ברשימותיו משנת 1746 (יחד עם M35). בשנת 1779 פרסם פרסם האסטרונום הגרמני יוהאן אלרט בודה קטלוג של ערפיליות שנצפו על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן גוטפריד קלר ובו הופיע הצביר כערפילית מספר 7 ותואר כערפילית חיוורת בתוך החץ. פייר מאשן, עוזרו של שארל מסיה, צפה בצביר ב-28 ביוני 1780 ומסיה עצמו צפה בו ב-4 באוקטובר באותה שנה וצרף אותו לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית עמומה ללא כוכבים כ-4 מעלות מדרום ל-M27. בשנת 1784 צפה האסטרונום ויליאם הרשל ב-M71 וזיהה שזהו צביר כוכבים וציין שצורתו אינה סדורה. ג'ון הרשל צפה בצביר בשנת 1827 וציין שיש בו כוכבים מדרגת בהירות 11 ושלחלק הצפוף שלו יש צורת משולש המצביע צפונה.
בהירותו של הצביר היא מדרגה 8.2 כך שהוא עמום יחסית. ניתן להבחין בו באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ ועל מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 11, יש צורך בטלסקופ בינוני. למרות עמימותו, קל יחסית לאתרו בשל מיקומו כרבע מעלה מדרום-דרום-מזרח לאמצע הקו המחבר את הכוכבים γ (גמא) בחץ ו-δ (דלתא) בחץ, או מעט יותר ממעלה ממזרח-דרום-מזרח לכוכב ζ (זטא) בחץ. כפי שציין פייר מאשן, כ-4.1 מעלות מצפון-צפון-מזרח לו נמצאת הערפילית הפלנטרית M27 (ערפילית המשקולת).

מאפייני הצביר

M71 הוא צביר דליל יחסית וסווג בעבר על ידי האסטרונומים רוברט טרמפלר והארלו שייפלי, שעסקו בחקר צבירי כוכבים, כצביר פתוח עשיר, דומה לצביר ברווז הבר. בניגוד לצבירים כדוריים רגילים המתכתיות שלו גבוהה ויש בו מעט מאוד כוכבים משתנים - 8 בלבד התגלו בו עד היום. גודלו הזוויתי כפי שמופיע בחשיפה ארוכה הוא כ-7 דקות קשת שממרחק של כ-13,000 שנות אור נותן לו רדיוס של כ-27 שנות אור בלבד. מסתו המוערכת בכ-17,000 מסות שמש נמוכה - פחות מעשירית המסה האופיינית לצבירים כדוריים וצפיפותו נמוכה גם כן - חצי ממסתו (כ-8,500 מסות שמש) מרוכזת ברדיוס של כ-6 שנות אור כשלהשוואה, ב-M70, ברדיוס של 6 שנות אור נכללת מסה של כ-90,000 מסות שמש. הספקטרום של אורו מתאים לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי G1.
משרד התיירות

פעילות המשרד

עיקר פעילות השיווק של המשרד מתרכזת בתחום התיירות הנכנסת, כלומר עידוד הגעת תיירים לישראל. לצורך זה מפעיל המשרד לשכות ברחבי העולם, בעיקר בערים מרכזיות של מדינות בהן קיים פוטנציאל רב לתיירות לישראל. לשכות אלה עוסקות בהפצת מידע וחומר פרסומי על ישראל, עריכת סמינרים וסיורים לימודיים למחליטנים, עיתונות ויחסי ציבור, וסיוע לחברות תיירות מרכזיות באותן מדינות לשווק את ישראל בחבילותיהן. כמו כן, משתתף משרד התיירות בקביעות בירידי התיירות הבינלאומיים המרכזיים בעולם, ואחראי להפעלת "ביתן ישראל" בהן.
בפרופיל נמוך יותר עוסק משרד התיירות גם בתיירות הפנים - כלומר תיור ונופש של ישראלים בישראל. מטרתו בתחום זה היא לעודד ככל הניתן העדפת ישראלים לתיור בישראל על פני נסיעה לחו"ל, וזאת לצורך סיוע למאזן התשלומים של מדינת ישראל, פיתוח כלכלי של אזורים בארץ באמצעות תיירות, ותמיכה נוספת בתשתית התיירותית שהוקמה לתיירות הנכנסת אך אינה עובדת בניצולת מלאה.
בתחום התיירות היוצאת, היינו ישראלים היוצאים לחו"ל, מצטמצמת פעילות המשרד לפיקוח ורישוי העסקים העוסקים בענף, ואין הוא עוסק בעידודה או סיוע לשיווקה. עם זאת, המשרד מקיים מעת לעת מגעים עם משרדי תיירות של מדינות אחרות על שיתוף פעולה בתיירות הדדית בין המדינות, שאופיו בדרך כלל יותר הצהרתי מאשר מעשי.
המשרד מפעיל את החברה הממשלתית לתיירות כזרוע ביצועית. החברה מפתחת תשתיות תיירות ומסייעת ליזמים בהקמת מיזמים תירותיים ברחבי הארץ.
משרד התיירות מעביר מענקים לפרויקטים תיירותיים ברחבי ישראל.

היסטוריה


בשנת 1936 מונה ד"ר ו. סנטור לאחראי על מחלקת תיירות של הסוכנות היהודית, שתפקידו לפתח את התיירות לארץ ישראל. עם הקמת מדינת ישראל, הועמד ד"ר וורנר בלוך, שעמד אז בראש לשכת התיירות של הסוכנות, בראש מחלקת התיירות במשרד העלייה. בראשית דרכה פעלה המחלקה למציאת מקומות אכסון לתיירים, בין השאר בשכנוע הצבא לוותר על בתי מלון שתפס ובעידוד אנשים פרטיים להלין תיירים בבתיהם. בשנתה הראשונה הפעילה המחלקה שלוש לשכות מודיעין בירושלים, תל אביב וחיפה וכן בנמל חיפה ובנמל התעופה לוד. ב-1 במרץ 1952, עם פירוק משרד העלייה, הועברה מחלקת התיירות למשרד המסחר והתעשייה והוא כונה "מרכז תיירות". המרכז הורחב והוקמה לו מועצה מייעצת לתיירות, אולם עלו תלונות שסמכויות המרכז מוגבלות.
בשנת 1955 המליצה ועדה בראשות מנהל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, על העברת מרכז התיירות לאחריות משרד ראש הממשלה ועל הקמת החברה הממשלתית לתיירות. בראש החברה עמד טדי קולק, והחברה ריכזה את הפעילות לפיתוח תשתיות תיירות בישראל. באוקטובר 1964, לאור הגידול בתיירות קיבלה הממשלה את ההמלצה למנות שר לענייני תיירות. תחילה הוצא טדי קולק לתפקיד אך עקיבא גוברין מונה כשר, דבר שהכין את הדרך להקמת משרד התיירות והתקבל בברכה על ידי עסקים בענף התיירות. לקראת הקמת ממשלת ישראל השלוש עשרה בסוף 1965, עלתה כוונה לבטל את משרד התיירות ולצרפו למשרד אחר, והוא נמסר למשה קול יחד עם משרד הפיתוח. עם זאת, קול בחר להקדיש את עיקר זמנו למשרד התיירות ולהעניק לו את תשומת הלב של משרד במשרה מלאה.
עם עליית הליכוד לשלטון ב-1977 והקמת ממשלת ישראל השמונה עשרה, הוחלט על מיזוג מספר משרדי ממשלה, ומשרד התיירות מוזג לתוך משרד המסחר והתעשייה. שר המסחר, התעשייה והתיירות, יגאל הורביץ, הודיע שהמיזוג יהיה מלא, אך שהוא יקדיש זמן ראוי לענייני משרד התיירות, עקב חשיבות התיירות. באוקטובר 1977 הודיע הורביץ כי המיזוג הושלם ויביא לחסכון של 15% מעובדי המשרד המשותף ובשנת 1979 נמצא שהמיזוג חסך 25 משרות. בשנת 1981, הוקם המשרד מחדש כמשרד עצמאי ובראשו הועמד אברהם שריר.
מקאסאר

היסטוריה

כבר במאה ה-13 הייתה ממלכה קטנה במקום, שהייתה מורכבת מבני השבטים מקאסאר ובוגיס. בני מקאסאר היו יורדי ים ושודדי ים שאיימו על האזור באמצעות שליטתם על מצר מקאסאר. האירופאים הראשונים שביקרו במקום היו פורטוגזים שביקרו במקום כבר במאה ה-16. בעשור הראשון של המאה ה-17 התאסלמו תושבי מקאסאר והמסחר במקום פרח. בניגוד למקומות אחרים, המלך של מקאסאר התעקש שהעיר תהיה פתוחה למסחר חופשי לכל המעוניין, ובכך הביא להתפתחות העיר ולהפיכתה למרכז סחר מוקדם של מזרח אינדונזיה. בנוסף, במקאסאר הונהגה סובלנות דתית, וגם כאשר האסלאם נהייה הדת הדומיננטית באזור הורשו הנוצרים לנהל מסחר חופשי בעיר. בשנות ה-20 של המאה ה-17 כ-500 סוחרים פורטוגזים נהגו לפקוד בקביעות את מקאסאר, וסחרו בה במשי, מוצרי טקסטיל ויהלומים. יחסי קרבה קרובים נוצרו בין הפורטוגזים לשליטי מקאסאר, שלמדו פורטוגזית וספקו לסוחרים הפורטוגזים ביטחון וסיוע. היחסים ביניהם התהדקו גם בגלל האינטרס המשותף שלהם להדוף את ההולנדים שניסו להשתלט על האזור.
לאחר שנת 1641 התפתחה מקאסאר מאוד בגלל נפילת מלאקה לידי ההולנדים והעברת המסחר שעבר במלאקה למקאסאר, ובשנות ה-50 של המאה ה-17 ייסדו הדומיניקנים כנסייה במקאסאר. בשנת 1660 התקיים במקאסאר רובע פורטוגזי בו התגוררו כ-2,000 תושבים פורטוגזים. בשנת 1667 כבשו ההולנדים, בשיתוף עם הנסיך של מדינת בונה, את מקאסאר.
ארגייל (דוגמה)

ארגייל (Argyle או Argyll, נקרא גם Hose) היא דוגמת סריגה פופולרית של סוודרים, אפודות וגרביים הכוללת תשליב מעוינים, לרוב במספר רמות החופפות זו את זו. מקור הדוגמה בטארטן (דוגמת האריגה או הסריגה) האופיינית של שבט קמפבל מארגייל שבמערב סקוטלנד.
חברת האפנה פרינגל (Pringle of Scotland) ייצרה סוודרים וגרביים בדוגמה זו בשנות ה-20 של המאה ה-20, בעיקר עבור לבוש למגרש הגולף. מי שתרם לפופולריות הדגם היה הנסיך אדוארד שתועד לובש סוודר בדוגמת ארגייל, ששימשה עד אז, מחוץ להקשר הסקוטי, רק עבור גרביים. בעקבותיו החלו גם כוכבי קולנוע גברים לובשים סוודרים ואפודות בדוגמת המעוינים. בשלב מאוחר יותר החלו גם נשים ללבוש סריגים בדוגמה זו.
חסד מופלא

עלילת הסרט

יונתן הוא בחור צעיר ותמים המתגורר בתל אביב ועובד כמשגיח בבית הילדים שמנהלת אמו, לאחר שעזב את בית משפחתו במושב. הוא חי בדירה שכורה ונאלץ להשגיח מדי פעם על אחותו הצעירה, פריקית שובבה המבלה עם צעירים ערבים. אהובו מיקי, החייל שלמענו יונתן עבר לתל אביב, אינו נאמן לו ולא מעוניין ממש בחיי זוגיות יציבים וקבועים.
בהמשך יונתן פוגש בתומאס, גבר חולה איידס שגר בניו יורק ובא לביקור מולדת בבית אמו וסבתו, המתגוררות בבניין של יונתן. יונתן מתאהב בתומאס ורוצה לבלות עמו את זמנו. אמו של תומאס היא תופרת מופנמת וקשת-יום שחיה עם אמה, קשישה קנטרנית וצינית המרבה לרדות בבתה. (דמות משנה מעניינת בסרט היא הלקוחה הקבועה של האם, רומנייה צבעונית, קאמפית וגרוטסקית, הסוגדת ליופי נעוריה שחלף מזמן ומעוניינת שאהובה לשעבר מהתיכון יחזור לזרועותיה).
בין יונתן לתומאס מתפתח רומן קצר לא ממומש במלואו, לאור התנגדותו המתמשכת של תומאס, המסתיר את מחלתו הסופנית מהסובבים אותו וחושש לפגוע ביונתן הצעיר. לבסוף, חוזר תומאס לניו יורק ומשאיר את יונתן עם תקווה גדולה לראותו שוב, אך ידיעה כי דבר זה לא יתממש ככל הנראה. תומאס נפטר בניו יורק מספר שנים לאחר מכן.

משמעות ודמויות

יונתן מתואר בסרט כבחור רגיש הלוקח ללב את בגידותיו של חברו מיקי. לשניהם, הן למיקי והן ליונתן, יש יחסים מעורערים ומפותלים עם אמהותיהם: ליונתן אמא מוחצנת והיפית שהזניחה מעט את גידול ילדיה על חשבון חייה שלה, ואילו אמו של מיקי היא אשת חברה מוקפדת ומגונדרת שלא מקבלת את היותו הומוסקסואל ומנסה בכל דרך אפשרית "לגמול" אותו מאורח חייו הפרוע, דבר שכמעט מביא לאסון, אחרי שמיקי מנסה להתאבד בעקבות מעשה פזיז ולא אחראי של אמו הנוקשה.
יונתן ותומאס גם הם דומים: בבדידותם התהומית בתל אביב של שנות ה-80, שניהם מחפשים אהבה, חום ושייכות בעיר הגדולה והמנוכרת, שאז עוד רחוקה למדי מלהיות מפלט הומוסקסואלי. הסרט מתאר נושאים רגישים ושנויים במחלוקת באופן מאוד עדין ומרומז. כך, אין מדברים בו על איידס באופן ישיר וכלל לא מראים יחסי מין הומוסקסואליים. מחלתו של תומאס רק נרמזת מהתרופות שהוא לוקח, מכאביו ומהזהירות שהוא נוקט כלפי יונתן כדי שלא להדביקו. הוא מסתיר את מחלתו מכל סובביו. אין אנו יודעים אף אם יונתן מודע למחלתו של אהובו, אך הדבר נרמז באחת משיחותיהם, בו יונתן אומר שאינו רוצה להתרגל למה שלא יהיה שלו תמיד. את בדידותם וכאבם של חולי האיידס תיאר במאי הסרט, עמוס גוטמן, באחד מראיונותיו האחרונים: "אין דבר נורא יותר מלהבין שאנשים מתרחקים ממך. הצד החברתי הוא הקשה במיוחד. רובנו לא מספרים וחיים בבדידות נוראה, בלי שום חשק להיכרויות חדשות, ידידויות ואהבה."
למרות זאת, כשיונתן ותומאס נפגשים ומתאהבים, הם מעניקים זה לזה חסד מופלא: אהבה כנה ואמיתית שאינה יכולה להתממש באופן פיזי, מה שהופך אותה לטהורה יותר. עבור תומאס, זהו כנראה גם החסד האחרון לו הוא זוכה טרם פטירתו, ועבור יונתן זהו שיעור חשוב על אהבה, מסירות וזוגיות.
אמו המופנמת של תומאס, יהודית (רבקה מיכאלי בתפקיד דרמטי שזכתה עליו לביקורות מהללות), שנראה כי היא אישה כנועה הנאבקת למען פרנסתה, עוסקת בטיפול באמה הזקנה ואינה מודעת למתרחש אצל בנה, מגלה את סגור לבה לאמה באחת הסצנות המרגשות בסרט, כי היא אינה יודעת מה לעשות לנוכח מחלתו של תומאס וכי אולי יש תרופות חדשות למחלה הזו. כך, באיפוק רב ובעידון מתמשך, היא מגלה חוכמה, רכות ודאגה של אם, באופן כה שונה משתי האמהות המוחצנות המופיעות בסרט, אלה של יונתן ושל מיקי, וגם מאמה שלה.
ויל קליי

קריירה

קליי למד שנתיים באוניברסיטת אוקלהומה ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת פלורידה בה התאמן לצידו של כריסטיאן טיילור בהדרכת דיק בות'. בשנת 2009 זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער עם תוצאה של 16.57 מטר. 
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה קליי במדליית ארד בשיא אישי חדש של 17.50 מטר, אחרי טיילור (17.96 מטר) ופיליפס אידוו מבריטניה (17.77 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.10 מטר.

אלוף עולם באולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה 2012 זכה קליי במדליית זהב בתוצאה של 17.70 מטר, לפני טיילור שקפץ למרחק של 17.63 מטר וליוקמן אדמס מרוסיה (17.36 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.04 מטר.
באולימפיאדת לונדון זכה קליי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.62 מטר, אחרי כריסטיאן טיילור (17.81 מטר) ולפני פבריציו דונאטו מאיטליה (17.48 מטר) ומדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.12 מטר, אחרי גרג רתרפורד מבריטניה (8.31 מטר) ומיטשל ואט מאוסטרליה (8.16 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכה קליי בפעם שנייה ברציפות במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.52 מטר, אחרי טדי טאמגו מצרפת שקבע את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של 18.04 מטר ופדרו פבלו פיצ'רדו מקובה (17.68 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה במדליית כסף בשיא אישי של 17.76 מטר. ביוני 2017 שיפר את שיאו ל-17.91 מטר, תוצאה המדרגת אותו תשיעי בכל הזמנים.
בתחרות שנערכה בקליפורניה ביוני 2019, קליי שיפר את שיאו האישי בקפיצה משולשת לאחר שקפץ למרחק של 18.14 מטר, תוצאה המדרגת אותו במקום השלישי בכל הזמנים.
סמטרדיה (כדורגל)

היסטוריה

לאחר שהוקם השתתף במועדון בעיקר בליגה הסובייטית השנייה. במהלך השנים התחלפו שמות המועדון מ"Sanavardo Samtredia" ל"Lokomotivi Samtredia", "Juba Samtredia" ו"Iberia Samtredia".
בשנת 2016 זכה המועדון באליפות ראשונה, לאחר שהקבוצה ניצחה 4–2 בשני משחקי פלייאוף האליפות את צ'יחורה סצ'חרה. בתום עונת 2018 ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
תשע בריבוע

תשע בריבוע הוא שעשועון טלוויזיה אמריקאי בשם "Hollywood Squares" שנעשו לו שתי גרסאות בישראל – בערוץ הראשון תחת השם "תשע בריבוע", ובערוץ 2 (בזכיינית "קשת") תחת השם "כוכבים בריבוע".
התוכנית מבוססת על המשחקים איקס עיגול ואמת או שקר. "לוח המשחק" הוא 9 קוביות במבנה 3X3 בצורה אנכית, כשבכל קובייה יושב ידוען.

מהלך המשחק

המשחק בנוי מ-5 סיבובים, בהם שני מתחרים מנסים ליצור רצף של איקס או עיגול בשורה, טור או באלכסון.
כל משתתף בתורו בוחר בריבוע. הידוען שיושב באותו ריבוע עונה על שאלה ששואל המנחה. המתחרה צריך לבחור האם הידוען אמר אמת או שקר. אם המתחרה צדק הוא "מקבל" את הריבוע. במידה והמתחרה טעה, המתחרה השני מקבל את המשבצת.

הגרסאות הישראליות

את הגרסה המקורית בישראל (בין 1977 ל-1982) הנחה אורי זוהר. באותה תקופה החל תהליך חזרתו בתשובה של זוהר אל מול עיני משתתפי התוכנית וההפקה, כשהתחיל להגיע לצילומים לבוש בציצית ובכיפה וביקש משאר המשתתפים לדבר בנימוס ולא להשתמש "בדברי תועבה". לאחר מכן טוביה צפיר  החליפו.
ב-1993 שודרה עונה נוספת של השעשועון בערוץ הראשון, אותה הנחה אייל גפן.
בערוץ 2 (ב-1999) הנחה את התוכנית שי אביבי, וצביקה הדר ישב דרך קבע במשבצת האמצעית. גם יגאל שילון היה בין עובדי התוכנית.
בעונה השישית של "הפיג'מות" שודר פרק המבוסס על השעשועון תחת השם "XO".
התוכנית עצמה זכתה לפרודיה בשנת 1995 בתוכנית "הקומדי סטור" בתור אחד השעשועונים שהופיעו במכת ה"שעשועומניה".
בשנת 2010 בוצע שחזור של השעשועון הזה במסגרת השעשועון "שחקו אותה בגדול" בהנחייתו של אברי גלעד, וברשת עתידים לעשות עונה נוספת של תשע בריבוע בהנחייתו של אברי גלעד תחת השם "חכמים בריבוע".

הפרסים

נושא הפרסים היה טאבו בערוץ הראשון. ההפקה לא הסכימה לפרסים יקרי ערך או כספיים. לכן הפרסים היו פשוטים (מוצץ, בננות, נייר טואלט וכו') למעט רחל פלינט שזכתה ב-9000 ל"י.
בערוץ 2 הפרסים היו רכב שטח או יחידת נופש.
אלחנן ריינר

אלחנן ריינר (נולד ב-1946) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב והמנהל האקדמי של הספרייה הלאומית. מחקריו מתמקדים בשני ענפים מרכזיים: תרבות יהדות אשכנז בעת החדשה המוקדמת, בדגש על מזרח אירופה וההיסטוריה הדתית והתרבותית של ארץ ישראל בשלהי העת העתיקה ובראשית ימי הביניים. בפרט חקר את תופעת העלייה לרגל ואת השלכות המעבר מכתיבה ידנית לדפוס על תהליכי תקשורת בקרב אליטות המשכילים.
טבלנית זהובת-זר

חייה

הטבלנית חיה במקווי מים מתוקים. היא שוחה בעזרת רגליה האמצעיות והאחוריות המשמשות אותה כמשוטים. זחלי מין אלו חיים במים ושוחים בעזרת רגליהם השעירות ופיתולי גופם. התגלמותה מתבצעת באדמה. את ביציה היא מטילה לתוך רקמת צמחים. הטבלנית נושמת דרך חלקה האחורי של הגוף המתרומם מעל פני המים, והאוויר נקלט בפתחי נשימה שמתחת לכנפי החפייה.

מראה

מראה הטבלנית - חומה-שחורה ושוליה זהובים. אורכה מגיע עד 33 ס"מ.

תפוצה

תפוצתה בעבר הייתה בצפון הארץ ובמרכזה, אך כיום, לאחר הכחדה עקב ריסוס בלתי מבוקר, נותרו פרטי המין רק בגולן.
Nightmare House 2

פיתוח

המשחק הראשון היה בעצם חבילת מפות שיצאה ב-2005. פיתוחו של המשחק השני החל בסביבות 2007 עד 2010. לעומת המשחק הראשון, השני הוא מוד שלם שעובד על מנוע ה-Orange Box. במשחק השני המודלים של הזומבים עוצבו מחדש.

עלילת המשחק הראשון

לפני שהעלילה מתחילה נדרש לשחק בשלב המקדים שהוא בעצם ההתחלה של המשחק הראשון. השחקן מתרסק עם המכונית שלו לקדמת בית רדוף. כשהוא נכנס לבית, רוח-ילדה בשם אמילי רודפת אותו והשחקן מגלה שהבית שורץ זומבים קטלניים.

עלילת המשחק השני

העלילה מתחילה בכך שהשחקן מתעורר בתוך בית חולים נטוש בלי להבין איך הוא הגיע לשם בכלל, אלא רק זיכרון של ילדה בשם אמילי (בדומה לסאדאקו יאמאמורה מהסרט רינגו) שרודפת אותו עוד מהמשחק הראשון. לאחר מכן מתברר שבית החולים הנטוש אינו רגיל ושורצים בו זומבים קטלניים. לאחר שיטוט בבית החולים השחקן חובר עם ד"ר רומרו, שגם נלכד בבית החולים. רומרו מדריך את השחקן ועוזר לו ישירות במהלך המנוסה מבית החולים.

ביצת פסחא

במשחק קיימת ביצת פסחא שהיא מפה במשחק הנקראת "this_is_not_an_easter_egg" (בתרגום חופשי: "זאת_לא_ביצת_פסחא") שבעצם מפעילה פרודיה של סרטון פלאש בשם "הסוס המדהים" בהשתתפותם של אמילי ילדת רוח הרפאים, ד"ר רומרו וזומבי (בתור הסוס).
שלמה ארבלי

ביוגרפיה

ארבלי נולד בעיר העתיקה בירושלים, בנם של מרים וחנוכה שעלו מצפון עיראק. סבו מצד אמו יצחק ברזני היה רב העיר ארביל, אביו לחם בשורות האצ"ל. בגיל 4 עבר עם הוריו וששת אחיו לקריית חיים, ובהמשך עברה המשפחה למושב ציפורי.
בפברואר 1955 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון. לאחר קורס מפקדי טנקים שירת בפלוגה א' בגדוד 82 תחת פיקודו של משה בר כוכבא. במלחמת סיני לחם עם הפלוגה בקרב סכר הרואיפה בסיני ועוטר על פועלו בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הדרום חיים לסקוב.
ב-1957 סיים קורס קציני שריון ושירת כמפקד מחלקה בגדוד 9. המחלקה בפיקודו נבחרה לייצג את גייסות השריון בצעדת ארבעת הימים, זכתה במקום הראשון, ונשלחה לצעדת ארבעת הימים הבינלאומית בניימכן שבהולנד, בה גם זכתה במקום הראשון. במהלך הצעדה בירושלים נקע את רגלו, פציעה שהוחמרה בצעדה בהולנד, אף על פי כן המשיך לצעוד. על כך זכה בצל"ש אלוף ממפקד גייסות השריון חיים בר לב וכן נבחר למצטיין הנשיא.
בהמשך שירותו שימש סגן מפקד פלוגת טנקי שרמן M-51, בגדוד 52, מפקד פלוגת טנקי צנטוריון בגדוד 52, מפקד קורס מ"כים חרמ"ש בגדוד 9 וקצין אג"ם בחטיבה 200. במהלך תפקיד זה שימש קצין תורן ביום שבת ב-10 במאי 1966, הוא הוזעק על ידי מפקד גייסות השריון ישראל טל לסייע בחילוץ כוח הנדסה קרבית שנקלע תחת אש ממוצב ירדני בסמוך לתל בית מירסים, הוא ארגן כוח על גבי זחל"ם שהגיע למקום התקרית ופינה את הנפגעים. על פועלו עוטר בצל"ש אלוף מישראל טל.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת סיור 135 בחטיבה 514, הוא נפצע במהלך הקרבות בראשו. לאחר לימודים בפו"ם שירת כמפקד גדוד 9, גדוד טנקי פטון במילואים, והשתתף במלחמת ההתשה. בשנים 1970–1972 פיקד על בסיס הטירונים ברפיח, לאחר מכן שימש סגן מפקד חטיבה 11. ב-1973 נשלח לאתיופיה כיועץ צבאי. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים חזר לישראל ושימש סגן מפקד חטיבה 164 באוגדה 252. לאחר המלחמה מונה למפקד בית הספר לשריון. ב-1974 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מטה עוצבת עמוד האש. ב-1975 מונה למפקד חטיבה 292, חטיבת שריון במילואים. בתפקידו האחרון שימש סגן מפקד אוגדת מילואים משוריינת.
לאחר שחרורו מונה למנהל כפר הנופש הצרפתי באשקלון. ב-1984 מונה ליועץ ראש הממשלה למגזר הבדואי. ב-1986 מונה למנהל "חוות ניבה" חווה חקלאית בחבל לכיש. ב-1989 התמודד בבחירות לראשות העיר אשקלון במסגרת רשימה מפלגתית עצמאית, ב-1992 מונה לסגן ראש העיר. ב-2010 מונה ליו"ר הסתדרות הגמלאים במרחב דרום.
שלגוטריאן

מקור השם

שם העיר מורכב משתי המילים "שלגו" – שמה של מצודה סמוכה ומשמעותה מבריק או זוהר בהונגרית עתיקה, ו-"טריאן" – שמו של אחד משבעת שבטי המדיארים שכבשו את הונגריה ב-896.

היסטוריה

כפר קטן בשם הנוכחי קיים כבר מימי הביניים אך לא ידועים עליו פרטים נוספים. באמצע המאה ה-19 התגלו באזור מרבצי פחם שהביאו להאצת הפיתוח של היישוב. סביב המכרות הוקמו מפעלי תעשייה כבדים מבין הגדולים במדינה. אוכלוסיית שלגוטריאן גדלה במהירות וב-1922 היא קיבלה מעמד של עיר. ב-1950 העיר קיבלה תואר של בירת מחוז. בעקבות זאת, החלה תנופת פיתוח חדשה. בעידוד ובמימון המשטר הסוציאליסטי, הוקמו מפעלים נוספים, מרכז העיר עבר שיפוץ, כפרים מהסביבה סופחו לעיר ושכונות חדשות נבנו. תנופת הפיתוח נעצרה החל מ-1970 כאשר מכרות הפחם נסגרו עקב חוסר כדאיות כלכלית. נפילת המשטר הקומוניסטי והשינויים הפוליטיים החל מ-1990, הביאו להאטה נוספת בפעילות הכלכלית וגרמו לסגירת מפעלים, לגידול באבטלה ולהגירת אוכלוסייה מהעיר.

תולדות היהודים

החל משנת 1840 עם ביטול ההגבלות של התיישבות יהודים בערים החלה הגירה של יהודים גם לשלגוטריאן. בין 1850 ל-1890 מספרם הוכפל. ב-28 ביולי 1895 נוסדה הקהילה היהודית שהייתה שייכת לזרם האורתודוקסי. רבה של הקהילה היה הרב משה דייטש וביוזמתו נבנה בית כנסת חדש ומפואר שנחנך ב-22 בספטמבר 1902. בנוסף, היה בשלגוטריאן בית דין יהודי וישיבה. אב בית הדין של הקהילה היה הרב נתן פרנקפורטר וראש הישיבה היה הרב זאב גינצלר. במלחמת העולם הראשונה נהרגו 19 קצינים וחיילים מבני הקהילה. בין שתי מלחמות העולם הקהילה המשיכה לגדול ולהתפתח ונטלה חלק חשוב בחיים הכלכליים, התרבותיים ובעיקר בחיי המסחר של העיר. בשנת 1941 מספר היהודים הגיע ל-1,255 ומכאן החלה הדרדרות הדרגתית במצבם. החוקים הגזעניים, שנחקקו בשנת 1938 בעקבות ההתקרבות בין הממשל ההונגרי לגרמניה הנאצית, ערערו את חיי היהודים בעיר. רבים מהם נהרגו לאחר שגויסו לשירות העבודה ונשלחו לעבודות כפיה בחזית האוקראינית בתנאים קשים ביותר. בין ה-3 וה-10 במאי 1944, רוכזו 1,126 היהודים שנותרו בעיר בתוך גטו. ב-5 ביולי 1944, הוחל בריכוז כל יהודי העיר והסביבה באורוות הנטושות של מכרה הפחם. באורוות, שהיו מיועדות לכ-60 סוסים, נדחסו כ-2,240 יהודים - נשים, ילדים וגברים זקנים, בתנאים תת-אנושיים. ב-13 ביוני הועלו 2,310 יהודים על קרונות רכבת שנועדו להובלת בקר ונשלחו לאושוויץ.

לאחר השואה

כ-120 מיהודי העיר שרדו את מחנות ההשמדה ושבו לעיר בתום המלחמה. הם שיקמו את בית הכנסת, שהפך למחסן תחת שלטון הגרמני, ואת יתר מוסדות הקהילה. לאחר המרד ההונגרי בשנת 1956, רוב יהודי הקהילה עלו לישראל או היגרו לארצות הברית. ב-1969 העירייה הרסה את מבנה בית הכנסת ובמקומו נבנה בית תפילה צנוע בסמוך לבית הקברות היהודי. באותו מקום הוקם גם קיר זיכרון לזכר 1,870 יהודי העיר והסביבה שנספו בשואה.
כיום גרים בעיר עשרות בודדות של יהודים – רובם קשישים.
חוף מינרל

חוף מינרל הוא חוף המצוי בחלקו המערבי של ים המלח. החוף שימש כחוף ציבורי עד ל-1 בינואר 2015 והופעל על ידי קיבוץ מצפה שלם. כאשר נסגר החוף, נערכו בו שיפוצים שנועדו לאפשר את פתיחתו, אך נכון לאוקטובר 2016 לא נמצאה חברת ביטוח שמוכנה לבטח את החוף ואין צפי לפתיחתו מחדש.
שני חופי הרחצה הגדולים באזור — חוף עין גדי וחוף מינרל נסגרו בשל סכנת הבולענים, וגדרות תיל נפרסו לאורך קילומטרים רבים כדי למנוע מסקרנים להגיע לחופים. ב-1 בינואר 2015 נסגר הספא שהופעל בחוף מינרל לטובת שיפוצים ומאז לא נפתח מסיבות בטיחותיות- בולען שנפער מתחת לספא גרם לקריסת כלל המבנים והחנייה במקום. המקום עומד שומם ומהווה מקור סקרנות לאזרחים רבים שמסתכנים במעבר על הכביש שהוביל בעבר לספא וכעת עומד מוקף בולענים רבים משני צידיו. הדרך חסומה בתחילתה על ידי שער עם שלטי אזהרה רבים.
אסמאעיליה (עיר)

היסטוריה

מחקרים היסטוריים העלו כי באזור העיר אסמאעיליה הייתה התיישבות כבר מימי השליט עמר אבן אל-עאץ, אולם עיקר פריחתה של העיר החלה בימי הקמת תעלת סואץ, בשנת 1862. העיר נבנתה ליישובם של בוני תעלת סואץ ופקידיה. פרדיננד דה לספס, הוגה רעיון התעלה ומנהלה בשנות הקמתה, התגורר באסמאעיליה עד להשלמת תעלת סואץ, וביתו המפואר עדיין נשמר בעיר. 
במלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות צה"ל עד למבואות אסמאעיליה (ראו: אירועי מלחמת יום הכיפורים).
ב-25 בדצמבר 1977 נערכה בעיר אסמאעיליה ועידת פסגה בהשתתפות ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת. היה זה ביקורו הראשון של ראש ממשלת ישראל במצרים, אשר בא כביקור גומלין לביקורו של נשיא מצרים בישראל, כחודש קודם לכן. ב"ועידת אסמאעיליה" הציג בגין לראשונה את קווי המתאר של ממשלת ישראל להסכם שלום עם מצרים וכן את תוכנית האוטונומיה לפלסטינים תושבי יהודה, שומרון וחבל עזה.

חינוך

באסמאעיליה שוכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת תעלת סואץ אשר פתחה שעריה בשנת 1977 לתועלת תושבי אזור התעלה וחצי האי סיני. אוניברסיטת תעלת סואץ היא אחד המוסדות האקדמאיים בעלי שיעור הצמיחה המהיר ביותר במצרים ורבים מתלמידיה ממשיכים לימודיהם מחוץ למצרים. נכון לשנת 2007 רשומים באוניברסיטה כחמישים אלף סטודנטים הלומדים בעשרים פקולטות שונות. נוסף לקמפוס האוניברסיטה באסמאעיליה, לאוניברסיטה קמפוסים פעילים בערים: סואץ, פורט סעיד ואל-עריש.

תיירות

אף שתיירים מבקרים באסמאעיליה, העיר איננה מהווה מוקד ראשי לתיירות בינלאומית במצרים. ניתן להגיע לאסמאעיליה בנסיעה של כשעה וחצי מקהיר וכחמש שעות נסיעה משארם א-שייח' בדרום חצי האי סיני.
עיקר תעשיית התיירות באסמאעיליה מרוכזת על גדות אגם תמסח. במקום מלונות וכפרי נופש רבים וכן שלל פעילויות של ספורט ימי. בין מוקדי התיירות בעיר יש לציין את המרכז הימי לאימון וסימולציה בו מוכשרים לתפקידם נווטי תעלת סואץ. אזור מס' 6, בו מוצבת אנדרטה לזכרו של הרמטכ"ל המצרי, עבד אל-מונעם ריאד, אשר נהרג במלחמת ההתשה ומולה, על גדת התעלה המזרחית נכבש על ידי הצבא המצרי המעוז הישראלי הראשון במלחמת יום כיפור. גן אל-מלחה, גן ציבורי רחב ידיים ובו צמחייה מגוונת. המוזיאון האזורי של אסמאעיליה ובו ממצאים מתקופת הפרעונים והתקופה הרומאית. ניתן אף לבקר בבית פרדיננד דה לספס ברחוב מוחמד עלי באישור מיוחד מרשות תעלת סואץ. בבית מוצג הרישיון המקורי לחפירת התעלה וכן ריהוט וחפצים מקוריים של בונה התעלה דה לספס.

ספורט

לקבוצת הכדורגל של העיר, מועדון הכדורגל אל-אסמאעילי, מספר אוהדים גדול בעיר ובמחוז וכן אוהדים בערים אחרות של מצרים. מועדון הכדורגל המקומי זכה באליפות הליגה המצרית שלוש פעמים בתולדותיו (1967, 1991, 2002), פעמיים בגביע המצרי (1997, 2000) וכן בליגת האלופות האפריקאית בשנת 1969.
ג'ון קולמה

קריירה

קולמה התאמן עם קבוצות הנוער של אמריקה קאלי, מיונאריוס, ודפורטיבו קאלי. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו לאחר שחתם במדי קבוצת הפאר הארגנטינאית, אינדפנדיינטה. אך במדיה שיחק בשלושה משחקים בלבד ולכן הושאל לקרוס אסול המקסיקנית. במדיה, ניתנה לקולמה הזדמנות לקבל דקות משחק, ובמשך שנתיים בה שיחק, הופיע בכ-40 משחקים ואף הבקיע 3 שערים. באותו שנה, בעקבות הצלחותיו בקבוצה המקסיקנית, הוזמן לנבחרת הבוגרת של קולומביה. בעונת 2004/05, עבר אל אידלגו, לאחר שהציע לו את סרט הקפטן ומשכורת גבוהה.
ב-20 ביולי 2006 חתם קולמה בקבוצת הליגה הלאומית, בני סכנין. ועזר לקבוצה להעפיל לליגת העל, בעקבות עלייתו לליגה הבכירה עם קבוצתו, נבחר בסיום העונה לנבחרת העונה של הליגה הלאומית. במדי סכנין, קולמה המשיך עונה נוספת, ועזר לקבוצתו להגיע למקום ה - 4 בטבלה.
ב-17 ביוני 2008 חתם קולמה על חוזה לשלוש שנים במכבי חיפה, עמה זכה בשתי אליפויות. לקראת עונת 2011/12 חתם קולמה בברסט הצרפתית. בעונתו הראשונה שותף ב-21 משחקי ליגה, ובעונה השנייה שותף בחמישה משחקים בלבד ובסופה שוחרר מהמועדון.
הדי או סי

אלבומים שיתופיים

(N.W.A. and the Posse (1987 (עם N.W.A)
(Tuffest Man Alive (1988 (עם הפילה פראש קרו)