google/wiki40b huggingface dataset:
שורטי

קורות חייה

ניסימוב, הידועה כ"שורטי", הוציאה בשנת 2002 סינגל בשם "תהיי לי לפנטזיה". היא התפרסמה לראשונה בשנת 2004, כשהשתתפה בפרויקט "ילדים גדולים", בביצועים מחודשים ל"שכונת חיים" ולשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "פינוקיו" (יחד עם אבי מסיקה ומורן אהרוני), לו גם כתבה קטעי ראפ חדשים.
ב-2005 הוציאה שורטי את אלבום הבכורה שלה, "לאלף את הסוררת", ממנו התפרסם שיר הנושא, "לאלף את הסוררת". באלבום, שכלל שירי היפ הופ וראפ לצד בלדות וקטעים אינסטרומנטליים, השתתפו בין השאר דניאל סלומון, שרי, מסיקה וקוואמי. בשיריה מבטאת ניסימוב את דעותיה על תעשיית המוזיקה הישראלית, וחושפת את נטיותיה המיניות כלסבית. בשנת 2006 החלה שורטי להנחות, לצד גיא אריאלי, את תוכנית הנוער "מיי בלוג" במסגרת שידורי "רשת" של ערוץ 2.
בהמשך אותה שנה הוציאה סינגל בשם "חצי רגל בחוץ, חצי רגל בפנים". בתחילת 2007 הצטרפה לצוות כתבי ערוץ 24, והוציאה סינגל בשם "שופ שופ".
ב-30 במאי 2010 נדקרה מחוץ לפאב בתל אביב, ונפצעה באורח בינוני. החקירה העלתה כי התוקפת דקרה את שורטי כנקמה על כך שהחלה לצאת עם בת זוגה לשעבר.
שורטי, שהייתה דמות בולטת בקהילה הלסבית, החלה בשלב מסוים לצאת עם גברים, פרסמה בשנת 2016 קליפ נועז בהשתתפותו של אילן אוספליק, לשיר "צבעים".
יחסי החוץ של גרמניה

הקבינט הפדרלי

שלושה משרדי ממשלה אחראים להנחיית מדיניות החוץ הגרמנית: משרד הביטחון, המשרד לשיתוף פעולה כלכלי ומשרד החוץ הפדרלי. בפועל, רוב המחלקות הפדרליות הגרמניות ממלאות תפקיד כלשהו בעיצוב מדיניות החוץ במובן זה שנותרו רק כמה תחומי מדיניות שנותרו מחוץ לתחום השיפוט הבינלאומי.

בונדסטאג

בהתייחסות למדיניות החוץ, פועל הבונדסטאג ביכולת פיקוחית. כל אחת מוועדותיה, ובראשן ועדת יחסי החוץ, מפקחת על מדיניות החוץ של המדינה. הסכמת הבונדסטאג נדרשת כדי לאשרר אמנות זרות.

ארגונים לא ממשלתיים

בגרמניה יש רפסודה של ארגונים לא ממשלתיים העוסקים בסוגיות מדיניות החוץ. ארגונים לא ממשלתיים אלה כוללים צוותי חשיבה (המועצה הגרמנית ליחסי חוץ), ארגוני שדולה חד-צדדים (אמנסטי אינטרנשיונל) וכן ארגונים נוספים המקיימים קשרים דו-צדדיים חזקים בין גרמניה לבין מדינות אחרות.
המטרה הכוללת של הארגונים הלא-ממשלתיים העוסקים במדיניות החוץ של גרמניה, היא לשכנע את מקבלי ההחלטות לפעול לפי השקפותיהם.

סיוע הומניטארי

גרמניה היא התורמת הגדולה ביותר לארגון האומות המאוחדות ויש לה כמה סוכנויות פיתוח העובדות באפריקה ובמזרח התיכון. ממשלת גרמניה רואה במדיניות הפיתוח אחריות משותפת של הקהילה הבינלאומית.

ארגונים בינלאומיים

גרמניה היא חברה במועצת אירופה, האיחוד האירופי, G8, G20, נאט"ו, האומות המאוחדות, הבנק העולמי וארגון הסחר העולמי.

נאט"ו

ע״פ הדוקטרינה שנקבעה בהנחיות מדיניות ההגנה לשנת 2003, גרמניה מעדיפה להעניק עדיפות לשותפות הטרנסאטלנטית עם ארצות הברית באמצעות האמנה הצפון אטלנטית. עם זאת, גרמניה מקדישה תשומת לב גוברת לתיאום מדיניותה עם האיחוד האירופי באמצעות מדיניות החוץ והביטחון המשותפת.

האו״ם

ממשלת גרמניה החלה ביוזמה להשגת מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם, במסגרת הרפורמות שעבר האו"ם. הדבר יחייב אישור של רוב של כ-2 שליש מהמדינות החברות ואישור של חמש המדינות בעלות סמכויות הווטו במועצת הביטחון.
נואה האת'ווי

קורות חיים

האת'אווי נולד בלוס אנג'לס, בקליפורניה שבארצות הברית. משפחת אימו היא יהודית. הוא החל להופיע בפרסומות טלוויזיה בהיותו בן 3, ובהיותו בן 6 החל להופיע בסדרות טלוויזיה, ובהם סדרת "בטלסטאר גלקטיקה", בתפקיד בוקסי, תפקיד עליו היה מועמד לפרס האמן הצעיר בשנת 1978.
בשנת 1984 גילם את התפקיד הראשי בסרט "הסיפור שאינו ניגמר", עליו היה מועמד בפרס האמן הצעיר לשנת 1984, וכן זכה בפרס סטורן לשחקן הצעיר הטוב ביותר.
בשנת 1986 השתתף בסרט טרול בתפקיד "הארי פוטר הבן". לאחר מכן הפסיק את קריירת המשחק עד שנת 1994 עת השתתף בסרט "To Die, to Sleep". בשנת 2011 השתתף בסרט "Mondo Holocausto!" בתפקיד "רוגרי מרגריטי" ובסרט "Sushi Girl".
בשלהי שנות ה-80 למד האת'אווי ריקוד, ואף החל ללמד ג'אז עד שנפצע בשנת 1989 והפסיק לרקוד. בעקבות פציעתו האת'אווי התמחה באמנויות לחימה (איגרוף תאילנדי) ויש לו חגורה שחורה בשוטוקאן וטאנג סו דו.
התפלגות מקסוול-בולצמן

שימושים

התפלגות מקסוול-בולצמן משמשת כבסיס לתיאור תופעות מקרוסקופיות של גז, כגון טמפרטורה, לחץ או דיפוזיה. ניתן להסיק את ההתפלגות תוך שימוש בכלים של מכניקה סטטיסטית, תחת ההנחות שהגז בנוי מכמות גדולה של חלקיקים כדוריים קשיחים שאינם משפיעים אחד על השני פרט להתנגשויות ביניהם, ובהזנחת אפקטים קוונטיים. הנחות אלה הן קירוב טוב להתנהגות של גזים אמיתיים בתנאים רגילים, שבהם הלחצים נמוכים והטמפרטורות נמוכות. ואכן, מדידות מראות התאמה טובה מאוד של התפלגות המהירויות לצפי התאורטי בתנאים רגילים.
אנדוקידס

אַנדוֹקידֶס (ביוונית עתיקה: Ἀνδοκίδης, בלטינית: Andocides;‏ 390 לפנה"ס-440 לפנה"ס) היה לוֹגוֹגרָפוֹס (מחבר נאומים) אתונאי. הוא אחד מעשרת הנואמים האטיים הנמנים ב"קאנון האלכסנדרוני" שחיברו אריסטופנס מביזנטיון ואריסטרכוס מסמותראקה במאה השלישית לפנה"ס.
הוא הסתבך במהלך המלחמה הפלופונסית בהשחתת ההֶרְמוֹת ערב צאתו של מסע המלחמה האתונאי לסיציליה ב-415 לפנה"ס, ניצל מעונש מוות אחרי שהפך מלשין, אך נדון לשלילת כמה מזכויות האזרח שלו ואולץ לצאת לגלות. בהיותו בגלות עסק במסחר, ועם השבת המשטר הדמוקרטי לעיר (403 לפנה"ס) והכרזה על חנינה כללית שב לאתונה וכיהן בכמה משרות ציבוריות חשובות. ב-391 לפנה"ס היה אחד השליחים שיצאו אל ספרטה כדי לשאת ולתת על הסכם שלום, אך המשא והמתן נכשל. הוא נמנה עם תומכי המשטר האוליגרכי, פגע בסיעתו שלו ולא נהנה מאמונם של הדמוקרטים. אנדוקידס לא היה נואם מקצועי; סגנונו פשוט וקולח, טבעי אך לא אמנותי.
פיטר בננסון

ביוגרפיה

פיטר בננסון נולד באנגליה למשפחה יהודית, תחת השם פיטר ג'יימס הנרי סולומון. הוא היה בנם היחיד של הרולד סולומון ופלורה בננסון. אביו היה בן למשפחת סוחרים ששימש כקצין בצבא הבריטי. אמו פלורה ילידת פינסק שבבלארוס, היגרה לבריטניה בצעירותה והייתה פעילה ציונית. כאשר בננסון היה בן תשע מת אביו, הוא אמץ את שם משפחתה של אימו בשלב מאוחר יותר בחייו. הסופר ויסטן יו אודן לימד אותו באופן פרטי, ואחר כך למד בבית הספר היוקרתי איטון קולג'.
החל ללמוד בבייליול קולג', אוניברסיטת אוקספורד, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין מודיעין. לאחר המלחמה הוכשר כעורך דין.
בשנת 1961, בננסון קרא בעיתון על שני סטודנטים פורטוגזים שנשפטו לשבע שנות מאסר כשכל חטאם היה הרמת כוסית לחיי "החופש". בננסון כתב לעורך העיתון "אובזרוור" הבריטי ("The Observer"), וב-28 במאי פרסם זה את מאמרו של בננסון. המאמר, תחת הכותרת "האסירים הנשכחים", קרא לקוראים לכתוב מכתבי תמיכה בסטודנטים. כדי לתאם את הקמפיין הוקמה "אמנסטי אינטרנשיונל" ביוני 1961. התגובה הייתה גדולה בהרבה מהצפוי, עד שבתוך שנה התארגנו קבוצות של כותבי מכתבים ביותר מתריסר מדינות, שכתבו להגן על קורבנות חוסר-צדק באשר הם. באמצע 1962 כבר היו לאמנסטי קבוצות פעילות, או בשלבי התארגנות, בגרמניה המערבית, בלגיה, שווייץ, הולנד, נורווגיה, שוודיה, אירלנד, קנדה, סרי לנקה, יוון, אוסטרליה, ארצות הברית, ניו זילנד, גאנה, ישראל, מקסיקו, ארגנטינה, ג'מייקה, מאלי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, ניגריה, בורמה והודו.
בשנת 1966, פרש בננסון מהארגון.
המוח האמצעי

התפתחות המוח האמצעי

במהלך ההתפתחות העוברית, המוח האמצעי נוצר מהבועית האמצעית מבין השלוש שיוצאות מתוך צינור העצבים ליצור את המוח. במוח מפותח לגמרי, המוח האמצעי הוא הכי פחות ממוין מבין שלוש הבועיות.
מבחינה אבולוציונית, המוח האמצעי נחשב לחלק קדום במוח המשותף לרוב החוליתנים (ארכיפאליום).
דפוס חשיבה

דפוס חשיבה (mindset) בתחום תורת ההחלטות הוא שם כולל לקבוצת הנחות, שיטות או סממנים שנטמעו עמוק אצל אדם או קבוצה, והתבססו עד כדי כך עד שאותם אנשים מנועים מלהמשיך ולאמץ או לקבל גישות התנהגות, בחירות או כלים שונים. תופעה זו של הטיה קוגניטיבית מכונה לעיתים גם "חשיבת יחד" או "פרדיגמה", ולעיתים קשה לנטרל את השפעותיה על תהליכי ניתוח החלטות וקבלתן.
דוגמה מוכרת היטב היא "דפוס המחשבה של המלחמה הקרה". דפוס מחשבה זה היה נפוץ בארצות הברית ובברית המועצות וכלל הסתמכות מוחלטת על שיקול דעתם של המנהיגים ששלטו על מאגר הנשק הגרעיני. כיוון שבמקרה של מלחמה כוללת ההשמדה ההדדית מובטחת, דפוס המחשבה גרס כי בהכרח שני הצדדים יימנעו מפתיחת מלחמה. רבים סבורים עד היום שדפוס מחשבה זה אכן מנע בהצלחה פתיחת מלחמה כוללת, אך ההנחות המיושנות לגבי ההרתעה ויעילותו של דפוס מחשבה זה עדיין נמצאים במחלוקת.

שינוי דפוסי חשיבה

על אף הקשיים הכרוכים בכך, ישנן דרכים לשינוי דפוסי חשיבה.
למשל, פעולת האלתור מעודדת אנשים לשבור דפוסי חשיבה קיימים.
איליאס איליאדיס

ביוגרפיה וקריירה

איליאדיס נולד ב-10 בנובמבר 1986 בעיירה אחמטה שבמחוז קאחתי בגאורגיה הקומוניסטית ובשנת 2003 עבר עם משפחתו ליוון.

אלוף אירופה ואלוף אולימפי

ב-15 במאי 2004, בגיל 17, זכה איליאדיס בתואר המשמעותי הראשון שלו, מדליית זהב באליפות אירופה לאחר שגבר על אולה בישוף הגרמני בגמר. ב-17 באוגוסט 2004, התחרה איליאדיס באולימפיאדת אתונה וזכה במדליית הזהב לאחר שגבר בחצי הגמר על דמיטרי נוסוב הרוסי וניצח את רומן הונטיוק האוקראיני בגמר, והפך לאלוף האולימפי הצעיר ביותר אי פעם בענף הג'ודו.

2005-2009

לאחר אולימפיאדת אתונה עבר איליאדיס לקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג ובספטמבר 2005, הוא התחרה באליפות העולם שנערכה בקהיר וזכה במדליית כסף לאחר שהגיע עד הגמר, שם הפסיד להירושי איזומי היפני. באליפות העולם 2007 שנערכה בריו דה ז'ניירו, זכה איליאדיס שוב במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לאירקלי צירקידז הגיאורגי. בינואר 2008, זכה במדליית כסף בטורניר גביע העולם בטביליסי. באולימפיאדת בייג'ינג איליאדיס היה נושא הדגל של המשלחת היוונית, הוא הודח בסיבוב הראשון לאחר שהפסיד למארק הויזינחה ההולנדי. בשנת 2009 זכה במדליית כסף בטורניר גביע העולם בטאלין.

אלוף עולם

באפריל 2010, הוא התחרה באליפות אירופה שנערכה בווינה וזכה במדליית ארד לאחר שניצח את מקס שירנהופר האוסטרי בקרב על המדליה. באותה שנה התחרה בגראנד סלאם ריו דה ז'ניירו וגראנד סלאם מוסקבה ובשניהם הפסיד בקרב על הארד. ב-10 בספטמבר, זכה איליאדיס במדליית הזהב באליפות העולם בטוקיו לאחר ניצחון בגמר על דייקי נישיימה המקומי. באפריל 2011, זכה באליפות אירופה בפעם השנייה לאחר ניצחון על קיריל דניסוב הרוסי בגמר. כחודש לאחר מכן, הוא זכה בגראנד סלאם מוסקבה. ב-26 באוגוסט 2011, איליאדיס זכה שוב בתואר אלוף העולם לאחר ניצחון בגמר על היפני דייקי נישיימה בשחזור הגמר משנה קודם לכן.

2012-2016

במאי 2012, הוא זכה בגראנד סלאם מוסקבה, ובדצמבר זכה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו. ב-1 באוגוסט איליאדיס זכה במדליית ארד באולימפיאדת לונדון, היווני הפסיד ברבע הגמר לקיריל דניסוב הרוסי אך זכה בארד דרך בית הניחומים לאחר ניצחונות על מארק אנתוני האוסטרלי ועל טיאגו קמילו הברזילאי בקרב על המדליה. בפברואר 2013, זכה בארד בגראנד פרי דיסלדורף ובאליפות העולם באותה שנה זכה במדליית ארד לאחר שהפסיד בחצי הגמר לאסלי גונזאלס, סגן אלוף אולימפי מלונדון, וניצח את יואקים דווארבי משוודיה בקרב על המדליה. בפברואר 2014, זכה בגראנד פרי דיסלדורף ובאליפות העולם באותה שנה שנערכה בצ'ליאבינסק, זכה במדליית הזהב בפעם השלישית לאחר שגבר על כריסטיאן טוט ההונגרי בגמר. ביוני 2015, זכה במדליית ארד במשחקים האירופיים בבאקו
באולימפיאדת ריו 2016, הודח איליאדיס בסיבוב השני לאחר הפסד באיפון לצ'נג שונג'או הסיני שבסופו של דבר זכה בארד. לאחר הדחתו מאולימפיאדת ריו, הודיע איליאדיס על פרישה.
פיסי אושרוביץ

תולדות חייו

נולד ברומניה והכיר מילדותו מוזיקה צוענית. מנעוריו החל לנגן אקורדיון עם הצוענים. בשנות מלחמת העולם השנייה שהה במחנה עבודה וניגן לקצינים. אז גם גילה את הג'אז מתוך האזנה לרדיו. לאחר המלחמה עבר לעיר פלוישט. מאוחר יותר אימץ את הוויברפון ככלי העיקרי שלו, כיוון שהתאים יותר לג'אז. ב-1950 עלה לישראל והחל לעבוד תחילה כנגן בתזמורות בבתי מלון ולאחר מכן כמנצח על תזמורת. תחילה במלון הריביירה בבת ים, בקוקטייל בר בתל אביב, במלון שרתון תל אביב ולאחר מכן הוביל את תזמורת הריקודים של מלון קטה-דן בתל אביב, שהייתה הרכב הסווינג המקצועי ביותר בישראל של אותם ימים והמקום היחיד כמעט בו נוגן ג'אז מקצועי, רובו על ידי נגנים עולים מרומניה ואנגלו-סקסים. ב-1955 ניגן עם ליונל המפטון בעת ביקורו בישראל. אושרוביץ (שנודע בפי כל בכינוי "פי-סי") המשיך להוביל את תזמורתו עד אמצע שנות השבעים. במקביל הופיע כסולן עם תזמורת חיל האוויר בניצוחו של אריך טייך בתוכנית המוזיקה השבועית של גלי צה"ל "תיבת נח" שהוקלטה בבית החייל בצל אביב. כאשר הקים אהרלה קמינסקי את מועדון בר-ברים, הזמין את אושרוביץ להיות אחד מחברי הלהקה הקבועה של המקום.
בשנת 1967 פתח אושרוביץ את אולפן ההקלטות "סטודיו 28" בו הקליטו בין השאר עדנה גורן, יפה ירקוני, מתי כספי ועוד.
במשך כל ימיו פעל אושרוביץ' כמורה למוזיקה והעמיד דורות של מוזיקאים בבית הספר למוזיקה "הד".
כן עבד אושרוביץ כמעבד מוזיקלי (תחת שמו משה אושרוביץ) עבור חברות התקליטים מקולית והד ארצי, בין עיבודיו: "אל המעיין" (עמנואל עמירן), "אנו באנו ארצה" (בביצוע עליזה גבאי), "צל עץ תמר" (אפרים וינשטיין/ חיים קוברין בביצוע לילית נגר), "דודה הגידי לנו כן" (עמנואל הרוסי/ משה וילנסקי בביצוע יוסף גולנד), "פזמון ליקינתון" (לאה גולדברג/ רבקה גוילי-ברוידא בביצוע עליזה גבאי), "שיר ערש נגבי" (יחיאל מוהר/ משה וילנסקי בביצוע שמשון בר-נוי).
חתו פרס יקיר תל אביב.
בריגדת ארהארדט

בריגדת ארהארדט (בגרמנית: Marinebrigade Ehrhardt, מילולית בריגדת-הצי ארהארדט) הייתה בריגדת פרייקור בכוח של כ-6,000 חיילים בפיקודו של סרן (Korvettenkapitän) הרמן ארהארדט שהתקיימה מסיום מלחמת העולם הראשונה ועד דיכוי הפוטש של קאפ במרץ 1920.

היסטוריה

מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה בתבוסה גרמנית נטלו פועלי נמל בצפון גרמניה חלק בהפיכה הקומוניסטית הכושלת בראשות קרל ליבקנכט שנקראה "מרד הספרטקיסטים". חיילי הצי, שהיו מוותיקי המלחמה ומובטלים, גויסו לדכא את המרד ולהשתלט מחדש על הנמלים המורדים, משימה שהסתיימה בראשית 1919. הלחימה גיבשה קבוצה של כ-6,000 חיילי צי נלהבים ולאומנים מבסיס הצי בקיל תחת פיקודו הכריזמטי של הרמן ארהארדט, שנקראה מאז "בריגדת ארהארדט". הבריגדה נטלה לה כסמל את צלב הקרס.
באביב 1919 נשלחה הבריגדה לדכא את הרפובליקה הסובייטית הבווארית תוך שפיכות דמים וקרבות רחוב מרים.
לאחר חתימת חוזה ורסאי ב-28 ביוני 1919, היה דינה של הבריגדה להתפרק כחלק מפירוק המסגרות הלוחמות הגרמניות בהתאם להסכם הכניעה. במרץ 1920 התקבלה פקודת נשיא רפובליקת ויימאר, פרידריך אברט ושר ההגנה שלה גוסטב נוסקה לפירוק היחידה. אנשיה פנו לבן בריתם הגנרל ולטר פון ליטוויץ, מפקד הרייכסווהר בברלין. הוא פנה לשר ההגנה ולנשיא הרפובליקה על מנת שיעצרו את הפירוק אך נענה בשלילה. לנוכח הפירוק של המיליציות ניתן האות לניסיון ההפיכה. בריגדת ארהארדט העמידה בראש ניסיון ההפיכה את ד"ר וולפגנג קאפ, מנהיג לאומני בולט ממזרח פרוסיה אשר תכנן להשתלט על השלטון בחודשים שקדמו לפוטש, והחלה לצעוד לעבר ברלין. בבוקר ה-13 במרץ השתלטו כוחות אלה בשילוב עם כוחות רייכסווהר בפיקודו של ליטוויץ על הבירה ללא התנגדות ממשית.
שר ההגנה נוסקה פנה למפקדי הצבא כדי שידכאו את המרד, אך אלה סירבו לעשות כן, באמרם ש"רייכסווהר לא יורה על רייכסווהר". בלית ברירה נמלטה הממשלה לדרזדן ולאחר מכן לשטוטגרט. ב-10 בבוקר הכריז קאפ שממשלתם של הקאנצלר גוסטב באואר והנשיא אברט חדלה להתקיים, ושהוא מכהן כקאנצלר בפועל.
כשם שהשתמשו שנה קודם לכן בכוחות הימין כנגד השמאל, כן פנו עתה אברט, באואר ונוסקה לכוחות השמאל לעזרה כנגד הימין. השלושה פרסמו מיד קריאה לעם לפתוח בשביתה כללית על מנת להציל את הרפובליקה ולמנוע את חזרתו של וילהלם השני לקיסרות. ההיענות לקריאתם הייתה מלאה והשביתה שפרצה שיתקה את המשק כולו, פרט למזרח פרוסיה. כמעט כל חלקי המדינה התייצבו מאחורי אברט. גם ברלין שותקה על ידי השובתים ומהר מאוד התברר שמשטרו של קאפ לא יוכל להתקיים נוכח התגובה הפופולרית הזו. ב-17 במרץ התפטר קאפ מתפקידו בתואנה שהשיג את מטרותיו כאשר הכריזה הממשלה הגולה על עריכת בחירות כלליות. אולם ברור היה לכל כי השביתה היא שהביאה להתפטרותו ולכישלון הפוטש. למחרת שבה הממשלה לברלין וקאפ נמלט לשוודיה.
בעודם עוזבים את ברלין ב-18 במרץ, נתקלו כוחות הצבא הנסוגים בהמון רב המלווה אותם בקריאות בוז ולועג לכישלונם. הכוחות האחרונים שיצאו משער ברנדנבורג היו אנשי בריגדת ארהארדט, למשמע קולות צחוק ולעג של ילדים הסתובבו מספר חיילים אל הקהל וירו אל עבר האזרחים. היריות גרמו למהומה רבה, לפציעות ולאבידות בנפש.
ארהארדט נמלט מגרמניה אך שב אליה ב-1923, רוב חיילי הבריגדה שפורקה המשיכו בחייהם כרגיל ולימים השתלבו רבים מהם (אך לא ארהארדט עצמו) במפלגה הנאצית. באוגוסט 1933 שולבו ותיקי היחידה וחיילים נוספים כחטיבה באס אס עם מדים וסמלים מובחנים, אך עד מהרה פורקה המסגרת הנפרדת והחיילים שולבו באס אס ללא סימון מיוחד.
טלוויזיה חכמה

היסטוריה

הטלוויזיה החכמה היא המצאה שפותחה בסופו של העשור הראשון של המאה ה-21, וזאת בעיקר כדי למלא את הצורך לאחד את עולם המדיה החופשי "האינטרנט" עם מכשיר הטלוויזיה הביתי מה שמאפשר לצופה לבחור במגוון אפשרויות חדשות אשר נוספו עם הוספת תוסף זה כמו למשל: דפדפן, יוטיוב ואפליקציות ואפשרויות נוספות.
המכשיר שקדם לטלוויזיות החכמות היה הסטרימר שהיה מבצע את אותה הפעולה בדיוק (חיבור הטלוויזיה לאינטרנט) אך הוא היה רכיב חיצוני והיה נדרש לחברו לטלוויזיה לאחת הכניסות בה, מרחב הפעולות בסטרימר היה מוגבל ומצומצם יחסית ביחס לפעולות שיש בטלוויזיות החכמות המודרניות.
כיום התוכנה הנפוצה ביותר לטלוויזיות חכמות היא אנדרואיד של חברת גוגל בדומה לעולם הטלפונים החכמים והיא שולטת על כ-60% מנפח השוק של הטלוויזיות החכמות.
מידות ומשקלות

מידות ומשקלות על פי פקודת המשקולות והמידות, 1947, ופקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948.
יוהאן הראשון, מלך שוודיה

חייו

יוהאן היה בנם של סוורקר השני, מלך שוודיה ושל רעייתו, המלכה אינגגרד לבית ביילבו. כאשר מלאה ליוהאן שנה, מת סבו מצד אמו, האציל (יארל) בירגר ברוסה. המלך סוורקר מינה את בנו כיארל להלכה כדי לחזק את סמכויות השלטון שלו עצמו וכדי להבטיח את מעמדו של מוסד היארל שחשיבותו עלתה בהדרגה. צעד זה עורר את זעמו של בית אריק, בית המלוכה היריב וכן של כמה מצאצאיו של בירגר ברוסה. יוהאן שמר על מעמדו עד תבוסתו של אביו בקרב לנה ב-1208 ומותו בקרב גסטלרן ב-1210. לאחר מותו של אביו עלה לכס המלוכה אריק העשירי מבית אריק היריב.

מלוכתו

ב-1216 מת אריק העשירי ממחלה ויוהאן, שהיה אז בגיל הנעורים, נבחר להיות מלך על ידי האצולה השוודית, וזאת בניגוד לרצונו של האפיפיור. ולדמר השני, מלך דנמרק התנגד אף הוא לבחירה, שכן בנו של אריק שנולד לאחר מותו, היה אחיינו של ולדמר. בשוודיה עצמה הבחירה התקבלה באי שקט. לכנסייה היה עניין רב במינוי ונראה היה שליוהאן היה מספר לא מועט של תומכים בקרב מנהיגיה, כולל הארכיבישוף ולריוס, הבישוף בנגט מסקרה והבישוף קרל מלינשפינג. זה האחרון מונה כצ'נסלור, הראשון לקבל תואר זה בשוודיה. השליט הצעיר הוכתר ב-1219 ומיד הוציא כתב זכויות לטובת הבישופים השוודים. כתב הזכויות אישר את אלה שהוצאו על ידי אביו, סוורקר השני, ב-1200, אך הרחיב אותם. נכסי הכנסייה קיבלו פטור ממסים ודמי החכירה ששולמה על נכסים אלו על ידי דיירים עברו לקופות הבישופים.

המשלחת לאסטוניה

במהלך תקופת מלכותו הקצרה של יוהאן הראשון החלה נוכחות שוודית באסטוניה. הרקע לכך הייתה הפעילות של המסדר הליבוני ושל ולדמר השני, מלך דנמרק באזור הים הבלטי שהיה אז עדיין פגני. האצולה השוודית שאפה לקבל חלק בשלל והמשלחת יצאה לדרך. המלך יוהאן עצמו, בן דודו קרל החרש (אחיו של בירגר ברוסה) והצ'נסלור שלו, הבישוף קרל מגנוססון, הובילו ב-1220 את הצי שיצא למחוז לאנה שבאסטוניה. בתחילה היה המהלך מוצלח ויוהאן ייסד בסיס בליל (כיום ליהולה). מבסיס זה יצאו החיילים השוודים לגיחות באזורי הכפר, בנו כנסיות ואילצו את המקומיים להתנצר. לאחר מכן שב יוהאן למולדתו. עם זאת, הסתיימה המשלחת באסון. תושבי האי אסל (סארמאה) תקפו את הבסיס השוודי בקרב ליהולה שהתנהל ב-8 באוגוסט. הבישוף קרל וקרל החרש נהרגו יחד עם כמעט כל המגינים השוודים. לאחר התבוסה הקשה לא נותרה כל נוכחות שוודית באסטוניה, שהתחדשה רק 300 שנים לאחר מכן.

מותו

יוהאן הראשון נותר על כס המלוכה עד למותו ב-10 במרץ 1222. הוא מת מבלי שנשא אישה ובלי להעמיד צאצאים והותיר זיכרון חיובי בהיסטוריוגרפיה השוודית: "הוא היה צעיר ומאוד עדין. הוא היה מלך במשך שלושה חורפים ומת ממחלה באי וויסינגאֶה. כל שוודיה התאבלה על מותו, שהוא לא האריך ימים. הוא נטמן באלווסטרה, וישמור האל על נשמתו בחיי נצח". לאחר מותו היורש הצעיר מבית המלוכה היריב ירש את כס המלוכה בהיותו בגיל שש ומלך כאריק האחד עשר.
מפלגת לזוז

מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת

הכנסת ה-18 (2009)

ניקי שטרקמן, יצחק אבידן, עדנה חורין, עמית הרשקוביץ (הרשימה באתר הבחירות לכנסת ה-18)

השתלשלות המפלגה

לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים ב-2019 רכשה מפלגת נעם את המפלגה, ששימשה כמפלגת מדף, תמורת 80,000 ש"ח.
נטי סטיבנס

תחילת דרכה

סטיבנס נולדה בקבנדיש, ורמונט, לג'וליה (אדמס) ואפרים סטיבנס. לאחר מות אמה, אביה נישא בשנית, והמשפחה עברה לגור בווסטפורד, מסצ'וסטס. היא סיימה את לימודיה באקדמיית ווסטפורד בשנת 1880.
סטיבנס לימדה בבית ספר תיכון והייתה ספרנית. בין הקורסים שלימדה היו פיזיולוגיה, זואולוגיה, מתמטיקה, לטינית, ואנגלית.

השכלה

לאחר כשנה וחצי של הוראה, המשיכה סטיבנס את לימודיה, וסיימה תואר ראשון ושני בסטנפורד, ודוקטורט בפיזיולוגיה במכללת ברין מאר, שם עבודתה הושפעה מראש המחלקה לביולוגיה לשעבר, אדמונד ביצ'ר וילסון, ועל ידי יורשו, תומאס הנט מורגן.
היא החלה בתקופה זו את עבודתה בחקר קביעת המין, ואף זכתה במלגות להצטיינות של נשים בתחום המדע.

קריירה

סטיבנס הייתה אחת הנשים האמריקאיות הראשונות שזכתה בהכרה על תרומתה למדע. את המחקר שלה עשתה בברין מאר קולג'. היא גילתה שבמינים מסוימים הכרומוזומים שונים בין המינים באמצעות תצפיות על כרומוזומים של חרקים. התגלית שלה הייתה הפעם הראשונה בה נצפו הבדלים בכרומוזומים שמשפיעים על תכונות פיזיות (כלומר, אם הוולד זכר או נקבה). המחקר כלל תצפיות על מגוון של חרקים. היא זיהתה את הכרומוזום Y בזחלי חיפושית טנבריו, והסיקה שהבסיס הכרומוזומלי לקביעת מין תלוי בנוכחות או היעדרות כרומוזום Y. עבודה זו נעשתה בשנת 1905; סטיבנס התחילה את המחקר שלה רק בשנות השלושים לחייה, והשלימה את הדוקטורט שלה ב-1903. היא הרחיבה בהצלחה את תחומי הגנטיקה, ציטולוגיה ואמבריולוגיה.
אך למרות הצלחותיה, סטיבנס לא קיבלה משרה סדירה באוניברסיטה. עם זאת, היא הייתה מבוקשת כחוקרת בתחנות ומעבדות ימיות. 38 הפרסומים, מספר שיא, כללו מספר תרומות משמעותיות אשר קידמו את ההבנה של תורשה כרומוזומלית. המחקר של סטיבנס סיפק ראיות קריטיות לתאוריות התורשה המנדלית והכרומוזומלית.
סטיבנס עבדה קשה להתקבל כחוקרת מן המניין בברין מאר. אך לפני שיכלה לקבל את הפרופסורה שסופסוף הוצעה לה, היא מתה ב-4 במאי 1912, מסרטן השד בבית החולים ג'ונס הופקינס.
סטיבנס הייתה הראשונה לגלות ששני הכרומוזומים הגדולים (שלימים נקראו X, השיום לא היה שלה) נמצאים אצל אורגניזמים ממין נקבה, בעוד לזכרים כרומוזום X אחד ו-Y אחד. החוקר אדמונד וילסון גם גילה קצת יותר מאוחר באותה השנה, שקביעת מין היא כרומוזומלית, אך הוא לא גילה ספציפית את ההבדלים הכרומוזומליים בין אורגניזם הזכר ואורגניזם הנקבה, מכיוון שתצפיותיו היו על זכרים בלבד. 
למרות שסטיבנס פרסמה את מחקריה קודם, ומסקנותיה רחבים ומבוססים יותר - ויתרה מכן, כנראה שווילסון קרא את פרסומיה לפני שפרסם את מחקריו שלו - היא מקבלת קרדיט על התגלית הגדולה הזו לעיתים רחוקות בלבד. הממסד המדעי בחר לתת את הקרדיט לווילסון. אך למעשה, גם וילסון עצמו לא קיבל את כל הקרדיט, מכיוון שבאותה תקופה עוד לא היה מקובל לחלוטין שגנטיקה היא המשפיעה על תופעות פיזיולוגיות יותר מאשר גורמים סביבתיים, והממצאים של שניהם התקבלו בתחילה בחשדנות. תומאס האנט מורגן זכה בפרס נובל ב-1933 - כמעט שלושים שנים מאוחר יותר - עבור עבודתו בתחום תורשה כרומוזומלית, שנשענה באופן משמעותי על מחקריה של סטיבנס וכן עבודתו של וילסון.

מותה

בגיל 50, ורק 9 שנים לאחר השלמת הדוקטורט שלה, סטיבנס נפטרה מסרטן השד ב-4 במאי 1912, בבולטימור, מרילנד. הקריירה שלה הייתה קצרה יחסית, אבל היא הספיקה יותר מאשר חוקרים שעבדו יותר שנים ממנה, והיא פרסמה כ-40 מאמרים.
התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית

התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Eighth Amendment), משנת 1787 הוא חלק ממגילת הזכויות הנספחת לחוקת ארצות הברית. התיקון אוסר על הממשלה הפדרלית להשית "עונש אכזרי ובלתי רגיל" וכן לדרוש ערבות או להטיל קנס מופרזים. על אף שהוויכוח על פרשנות התיקון ניטש עד היום בהקשר של מוסריות עונש המוות ובמקרים אחרים (כגון פרשת מורטון ברגר), הביטוי "ענישה אכזרית ובלתי רגילה", נעשה מוכר ומקובל בעולם המערבי.
בפסק דין רובינסון נ' קליפורניה נפסק כי האיסור על ענישה אכזרית ובלתי רגילה חל על מדינות ארצות הברית מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. פסק הדין התייחס להטלת עונש מאסר על עבירה פחותה בגין שימוש או היות הנאשם תחת השפעת חומרים אסורים, וקבע כי זו מהווה ענישה אכזרית ובלתי רגילה. פסק הדין אינו מתייחס מפורשות להחלת האיסורים על קביעת ערבות וקנס מופרזים על המדינות.
נוסח התיקון לקוח ממגילת הזכויות האנגלית משנת 1689, אשר נחקק לאחר המהפכה המהוללת ונועד לעגן את זכויות היסוד של נתיני אנגליה ולקבוע את סדר הירושה של הכתר האנגלי. הביטוי "ענישה אכזרית ובלתי רגילה" טבע את חותמו גם חוק הטבת העבדות 1798 (באנגלית: Amelioration Act 1798), ונוסחים דומים ברוח זו נכללו בפרק 5 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם, בפרק 3 של האמנה האירופאית לזכויות האדם, בצ'רטר הקנדי לזכויות וחירויות משנת 1982, בצ'רטר זכויות היסוד של האיחוד האירופאי משנת 2000, ובסעיף 16 לאמנת האו"ם נגד עינויים, עליה חתומות 146 מדינות.

תרגום

"ערבות מופרזת לא תידרש, קנסות מופרזים לא יוטלו ועונש אכזרי ובלתי רגיל לא יושת."

התיקון השמיני ועונש מוות

מאמצע המאה ה-20 ועד היום נעשה שימוש רב של המתנגדים לעונש מוות בתוכנו של התיקון. לטענת משפטנים רבים, כשהראשון בהם הוא שופט בית המשפט העליון לשעבר ארתור גולדברג, עונש מוות עונה על ההגדרה של "ענישה אכזרית ובלתי רגילה".