google/wiki40b huggingface dataset:
אינגריד מטסון

ילדות ורקע

אינגריד מטסון, היא השישית מתוך שבעה ילדים, נולדה והתחנכה בקינגסטון, אונטריו, היא למדה למדה בבתי ספר קתוליים. היא למדה פילוסופיה ואמנות באוניברסיטת ווטרלו בקנדה בין השנים 1982-1982. במסגרת לימודיה, שהתה ב-1986 כסטודנטית בפריז שם התיידדה עם סטודנטים מערב אפריקה, מוסלמים סופים ונחשפה לאסלאם. שחזרה לווטרלו, שמעה הרצאות על האסלאם וב-1987 התאסלמה. מטסון המשיכה בלימודיה וסיימה את תואר ראשון באמנות ובפילוסופיה של האמנויות בשנת 1987.

אקדמיה

לפני שהמשיכה בלימודים מתקדמים, מטסון נסעה לעבוד במחנה פליטים בפושקר, פקיסטן מסוף 1987 ועד 1999. שם פגשה את בעלה לעתיד, עאמר אטק, ממצרים. הזוג התחתן בפושקר. מטסון קיבלה תואר דוקטור בשפות ותרבויות המזרח הקרוב מאוניברסיטת שיקגו ב-1999. בין השנים 1998 ל-2012 מטסון לימדה לימודי האסלאם ויחסי בין מוסלמים-נוצרי בסמינר הרטפורד בקונטיקט ובמקביל נהלה את מרכז מקדונלד לחקר האסלאם וקשרי נוצרים-מוסלמים. כן, במהלך תקופה זו, היא ייסדה את התוכנית ההסמכה הראשונה לאנשי דת באמריקה].

האגודה האסלאמית של צפון אמריקה

ב־2006 מטסון נבחרה ליושבת ראש האגודה האסלאמית של צפון אמריקה, ארגון הגג של הארגונים והקבוצות המוסלמיות בארצות הברית וקנדה. היא האישה הראשונה וילדת אמריקה הראשונה שנבחרה לתפקיד. תחת הנהגה האגודה פתחה מחלקה לפיתוח קהילתי שעסקה בפיתוח מנהיגות, פעילות לבני נוער, שרותי חינוך ותקשורת. מטסום קראה לנשים להיבחר לדירקרטוריונים של מסגדים, להיות פעילות במסגדים על מנת שהמסד יהיה מקום מזמין לנשים וגברים כאחד.
ב־2007 הובילה מטסון ביחד עם הרב אריק יופי, נשיא האיחוד ליהדות רפורמית תוכנית בשם "ילדי אברהם" מדריך לדיאלוג בין דתי בין יהודים למוסלמים. כיושבת ראש האגודה מוטסון פעילויות נוספת לחיזוק הקשרים בין יהודים למוסלמים כגון סמינרי לימוד משותפים, מפגשים בין מוסלמים ליהודים החיים באותה הסביבה ועוד.תהליך בין דתי נוסף שהובילה המטסון עסק ביחסים בין מוסלמים ובודהיסטים. הדלאי לאמה, השתתף במספר כינוסים שערכה. תהליך בין דתי נוסף שמטסון לקחה בו חלק הוא מסמך רוחני, תאולוגי, דוקטרינרי המבוסס על האסלאם והנצרות. המסמך נוסח על לידי אנשי דת נוצרים ומוסלמים וחוקרי דת והוא הבסיס לתוכנית "עולם משותף בינינו".
מטסון קבלה תואר דוקטור לשם כבוד ב-2012 מהסמינר התאולוגי בשיקגו על מאמציה לבניית אמון בין קהילות.

תפיסתה על מעמד הנשים באסלאם

מטסון תומכת בהשתלבותן של נשים מוסלמיות בתפקידים ציבוריים ודתיים. מטסון לובשת חיג'אב, אך טוענת כי ממשלות לא צריכות להחזיק בסמכות לאכיפת לבוש דתי. מטסון עבדה הסוכנות המוסלמית החברתית שנקראה משפחות השלום. הקבוצה הפעילה נגד אלימות במשפחה בתוך הקהילה המוסלמית מתנגדת לפרשנויות של הקוראן המתירות אלימות או אפליה נגד נשים.

התנגדות לפונדמנטליזם האסלאמי

מטסון היא מהמבקרת של קיצוניות דתית אסלאמית מאז היא פגשה בה לראשונה בעת שהותה בפקיסטן ועבודתה עם פליטות אפגניות. זמן קצר לאחר התקפות ה-11 בספטמבר, מטסון, פרסמה מאמר שכותרתו "אמריקאים מוסלמים יש להם התחייבות מיוחדת." במאמר, היא הצהירה, "אני, כמנהיגה אמריקאית מוסלמית, מגנה לא רק את מחבלים מתאבדים של הטליבאן, אלא גם את מנהיגים של המדינות המוסלמיות שפוגעים בדמוקרטיה ומדכאים נשים, שהשתמשו בקוראן כדי להצדיק התנהגויות לא אסלאמית אלימות".
הפארק הגאולוגי הלאומי ג'אנגיה דאנשיה

מיקום

הפארק שוכן למרגלות הצפוניים של הרי צִ'ילְייֵן (祁连山, בפין-יין: Qílián Shān), בנפת לִינְדְזֶה (临泽县), והנפה האוטונומית סוּנְאָן (肃南裕固族自治县), השייכות מנהלית לנציבות העירונית גָ'אנְגִיֵה במחוז גאנסו. האזורים העיקרים בהם ניתן לצפות בתצורת דנשיה הם בפלכים קָאנְגְלֶה ובָּאיְיִין.
לב הפארק, האזור הנופי לִינְדְזֶה דָאנְשְׂיָה, שוכן כ-40 קילומטרים מערבית למרכז העיר גָ'אנְגִיֵה וכ-20 דרומית למושב הנפה לִינְדְזֶה. זהו האזור המפותח והמתויר ביותר בפארק. פארק לאומי נוסף, בִּינְגְגוֹאוּ (冰沟), או בתרגום שמו "תעלת הקרח", השוכן על הגדה הצפונית של הנהר לִייְוֵּ'אן (梨园河), כ-14 קילומטר מערבית לכניסה המערבית של ג'אנגיה-דָאנְשְׂיָה, נחנך רשמית ב-3 באוגוסט 2014. בִּינְגְגוֹאוּ משתרע על שטח של כ-300 קילומטרים רבועים, וגובהו נע בין 1,500 ל-2,500 מטרים מעל פני הים. אזור שלישי, האזור הנופי סוּנְאָן דָאנְשְׂיָה, שוכן בגָאנְג'וּ'ן, דרומית ללִינְדְזֶה.

הנוף

פארק גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה נודע בצבעים יוצאי הדופן של סלעיו, שפניהם חלקות, שקצותיהם חדים ושגובהם מגיע לכמה מאות מטרים. סלעים אלה הם תוצאה של השקעה של אבן חול ומינרלים שהתרחשו לפני כ-100 מיליון שנה על פני תקופה של 24 מיליון שנים. התוצאה, הדומה לעוגת שכבות, קשורה לפעילות של לוחות טקטוניים שהיו אחראים ליצירת חלקים מהרי ההימאליה. רוחות, גשמים, ומשך הזמן שחלף פיסלו בסלעים צורות יוצאות דופן, כדוגמת מגדלים, עמודים ונקיקים, שהן בעלות גוונים, תבניות וגדלים משתנים.

אזכורים בתקשורת ותיירות

ב-2005 הצביעה קבוצת דיון של עיתונאים מ-34 אמצעי תקשורת מרכזיים על פארק גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה כאחד מאזורי נוף דָאנְשְׂיָה היפים ביותר בסין. ב-2009 בחר כתב העת "גאוגרפיה לאומית סינית" (中国国家地理), חיקוי של כתב העת נשיונל ג'יאוגרפיק, בפארק גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה כאחד מ"שש צורות הנוף היפות ביותר" בסין. האזור הפך ליעד תיירותי עיקרי באזור גָ'אנְגִיֵה. על מנת לסייע לתיירים לחקור את תצורות הסלעים בפארק הוקמו דרכי גישה ושבילי עץ מורמים. ב-2014 הושקעו 100 מיליון יואן על מנת לשפר את המתקנים בבִּינְגְגוֹאוּ.
מוניות שירות בישראל

מונית שירות (באנגלית: Share Taxi) היא מונית הנוסעת במסלול קבוע מראש בדרך כלל ולאורכו היא אוספת ומורידה נוסעים. בדרך כלל חופפים קווי השירות את מסלולי נסיעתם של קווי אוטובוסים, אך בניגוד לאלה פועלות מוניות שירות פעמים רבות גם בשעות הלילה, בסופי שבוע ובמועדי ישראל. למוניות שירות אין בדרך כלל לוח זמנים קבוע. מוניות שירות רשאיות לעצור לשם איסוף והורדת נוסעים גם במקומות שאינם מיועדים לכך במפורש.

היסטוריה

ב-1948, בתקופת מלחמת העצמאות, שרר מחסור בכלי תחבורה ציבוריים, עקב העמדת מספר גדול של אוטובוסים לרשות הצבא. הביקוש הגובר עורר נהגי מוניות בתל אביב להציע שירותי הסעות בשעות העומס תמורת תשלום של 40 עד 50 מיל לנסיעה. המתחרים החדשים גרמו לעימותים רבים עם חברת האוטובוסים "דן".
במהלך שנות החמישים גדל מספר מוניות השירות בתל אביב, והוסדרה פעילותן באופן חלקי. במרץ 1954 הופעלו לראשונה בתל אביב קווי שירות סדירים במסלולם של 5 קווי אוטובוס. באותו החודש אושר חוק חניית כלי רכב בתל אביב, המסדיר ומגביל את מקומות החנייה בעיר. החוק לא נתן מענה לתביעתם של בעלי מוניות השירות להכיר בהם רשמית, ולהסדיר מקומות חנייתם במרחק מה מתחנות האוטובוס. אי הסדרת תנאי הגישה גררה הפגנות רבות של בעלי מוניות לאורך שנות ה-50‏.
גם בחיפה התעוררו קונפליקטים סביב מוניות השירות. בפברואר 1955 הופעל שם לראשונה שירות מוניות מאורגן ומסודר לפי קווים. בתגובה הגיעה 'מתקפת אוטובוסים': מניעת דרכי גישה למוניות באמצעות הצבת אוטובוסים של חברת אגד ריקים, וכן ניסיון פירוק חלקים מכלי הרכב.
עד סוף שנות החמישים לא הושג פתרון קבע לסוגיית מוניות השירות. בפברואר 1959 קבעו שר התחבורה ושר הפנים כי המוניות אינן שירות ציבורי, וכי "יש לקבוע למוניות השירות מקומות חנייה לאורך המדרכות, אך עם זאת יש לראות במוניות אלה שירות ארעי שייפסק עם שיפור תנועת האוטובוסים". הבעיה התחדדה עקב מספרם הגבוה של כלי הרכב, שנבעה מניפוק רישיונות באופן חסר בקרה. דו"ח של משטרת ישראל מיולי 1959 הראה שבמרחב תל אביב פעלו כ-2,000 מוניות, מרביתן מוניות "שירות" וכי רוב המוניות פעלו מחוץ לחוק.
בשנות השישים השתנתה הגישה למוניות השירות. במרץ 1964 הודיע שר התחבורה על הצבת תחנות קבועות למוניות שירות בערים, שיהיו מבוססות "על הקפאת המצב הקיים בקשר למספר מוניות השירות, והקווים בהם הן פועלות כיום".
בדצמבר 1994 פרסם המפקח על התעבורה במשרד התחבורה כללים להסדרת פעילות מוניות שירות, על פיהם יינתנו רישיונות הפעלה לקווי מוניות שירות שפעלו באופן רציף בין השנים 1987–1994. כמו כן, לא יינתנו רישיונות בקווים בהם יש אוטובוסים בתדירות בינונית או גבוהה ובאזורים עירוניים צפופי תנועה.
באפריל 1999 הוחלט שלא להענות יותר לבקשות להכשיר קווים שהתקיימו בעבר ונקבע שרישיונות לקווי שירות למוניות יוענקו במכרז בלבד. לגבי אזורים בהם פועלים קווי אוטובוסים בתדירות גבוהה או בינונית ואזורים צפופי תנועה נקבע שיינתנו רישיונות למוניות שירות רק אם לא יפגעו ברווחי חברת האוטובוסים, לא יוסיפו לצפיפות התנועה ויתנו שירות ברמה העולה על זאת הניתנת על ידי האוטובוסים. במרץ 2005 חוקק תיקון 64 לפקודת התעבורה המסדיר את פעילות מוניות השירות בישראל. עתירות לבג"ץ כנגד החוק נדחו על ידי בית המשפט.
קווי מוניות השירות בישראל מקבלים אישור של משרד התחבורה ואינם ניתנים לשינוי ללא אישור מתאים. כדי להילחם בתופעת נהגי מוניות שירות בלתי מורשים, המכונים לעיתים בלשון גנאי בכינוי "חאפרים", הקצה משרד התחבורה בשנת 2005 דוגמאות וצבעים ייעודיים לכל חברת מוניות שירות הפועלת ברישיון. מאז, פועלות בישראל כ-2,290 מוניות שירות, המהוות כ-11.5% מכלל המוניות הפועלות בישראל.
יחסי מולדובה–קטר

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מולדובה לבין מדינת קטר הם יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים שבין שתי המדינות כוננו ב-13 ביוני 1997. בפברואר 2000 ביקר בקטר שר החוץ של מולדובה בביקור רשמי ונפגש עם בכירים רמי דרג קטרים שונים.
ב-10 בדצמבר עד 14 בדצמבר 2012 ביקר ראש ממשלת מולדובה ולדימיר פילאט בקטר יחד עם פמלייתו ונפגש עם בכירים קטרים. בין המדינות נחתמו הסכמים רבים בנושאים שונים כגון: תרבות, חינוך, כלכלה, אנרגיה, טכנולוגיה, שירותי אוויר, פוליטיקה, מדע ועוד.
אליהו גודלבסקי

תולדותיו

נולד בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין בניו יורק לרחל וליהושע-לייב גודלבסקי, ממנהלי ישיבת תורה ודעת, שהקים לימים את מוסדות "קרן הילד" בבני ברק. למד בתלמוד תורה של "תורה ודעת" ולאחר מכן בישיבה הקטנה של קהילת וויען בוויליאמסבורג.
לקראת שנת הלימודים ה'תשל"ג, בגיל 15 וחצי, החל ללמוד בישיבת קמניץ בירושלים.
לקראת ראש השנה הצטרף לחבריו מהישיבה ושהה עימם בקיבוץ של חסידי ברסלב במירון. התפילה שבתה את לבו, והייתה זו למעשה הכרותו הראשונה עם חסידות ברסלב. כעבור שנה שב והצטרף לחבריו לסליחות של ערב ראש השנה במירון, אך עקב חששו מתגובת ראשי הישיבה שלא ראו את הדבר בעין יפה, שב לירושלים ושהה חלק מהתפילות בישיבה וחלקן בבית הכנסת של חסידי ברסלב בשכונת מאה שערים, ובעשרת ימי תשובה שב לארצות הברית לעשות את חופשת החגים עם בני משפחתו. 
עקב פרוץ מלחמת יום כיפור נשאר גודלבסקי בארצות הברית והחל ללמוד בישיבת לייקווד שבניו ג'רזי, כשכחברותא שימש לו הרב שר-שלום מרזל (לימים מחותנו), שהחל לקרבו לדרכה הלימודית של ברסלב ולספריהם של רבי נחמן ותלמידו רבי נתן מנמירוב. אז גם התקרב למנהיגם של חסידי ברסלב בארצות הברית הרב צבי אריה רוזנפלד. לימים העיד גודלבסקי, כי "משיבת נפש", ספרו של רבי אלתר טפליקר, הוא זה שכבש את לבו ושינה את חייו.
מששב ארצה לאחר חג הפסח של שנת ה'תשל"ד להמשיך ללמוד בישיבת קמניץ, החל להשתתף באופן קבוע בשיעוריו של הרב לוי יצחק בנדר, מנהיגם של חסידי ברסלב בירושלים באותה תקופה. לאחר נישואיו נכנס ללמוד בכולל ברסלב בבני ברק, וקיבל תורה מפי הרב שלמה אהרן גוטליב והרב שמחה בר-לב, תלמידיו הבולטים של הרב גדליהו אהרן קניג, מנהיג הפלג הצפתי של חסידי ברסלב.
לאורך השנים תפס מקום של כבוד בין המרצים והמשפיעים של החסידות, והחל למסור את השיעור הקבוע בסעודה השלישית בבית הכנסת המרכזי של החסידות בבני ברק. 
בשנת ה'תש"ס, הקים את ארגון "אזמרה" להפצת תורת רבי נחמן מברסלב, במסגרתו הוא מעביר שיעורי התעוררות וחיזוק ברחבי הארץ, לציבורים שונים; חרדים, דתיים וחילונים. 
בשנת ה'תשע"ז, התפרסמה הקלטה בה דיבר במילים חריפות נגד הרב אליעזר ברלנד. בנו של הרב גודלבסקי, מרדכי, נאם בכנס בבית שמש ביחס לחשיבות המאבק נגדו.
נשוי לנחמה לבית ציטרון ואב לילדים. מתגורר בבני ברק.
אסף אגמון (טייס)

עד תום שירותו הצבאי

אגמון (במקור אייכהורן) נולד בחיפה, גדל בקריית חיים והוא בוגר מחזור מ"ז (1966) בבית הספר הריאלי. התגייס לצה"ל בשנת 1966 במסגרת גרעין נח"ל של תנועת הנוער העובד והלומד ושירת בנח"ל המוצנח. במלחמת ששת הימים לחם בקרבות באזור ירושלים וחברון. לאחר המלחמה עבר עם הגדוד הסבה לחרמ"ש. אגמון כתב מכתב לעזר ויצמן, מפקד חיל האוויר לשעבר ואז ראש אג"ם, ובו ביקש להתנדב לקורס טיס.
בשנת 1967 החל בקורס אותו סיים ב-1969 במגמת טייסי קרב. לחם במלחמת ההתשה כטייס אוראגן וסקייהוק, בעקבות פציעה קשה שעבר במהלך טיסת אימון עבר הסבה לטייס מטוסי תובלה. במלחמת יום הכיפורים לחם כטייס משנה בטייסת 120 של מטוסי דקוטה וסטרטוקרוזר. שימש סגן מפקד טייסת ועבר הסבה למטוסי OV-1 מוהוק ("עטלף") בטייסת 122, היה שותף בהקמת גף מטוסי סיור ימיים באמצעות מטוסי שחף. ב-1977 הטיס את משה דיין למרוקו לפגישה החשאית עם המלך חסן השני ובהמשך את המשלחת הישראלית לשיחות השלום עם מצרים. שימש מדריך בקורס מג"דים. ב-1978 מונה למפקד טייסת 122, "טייסת הדקוטה" וב-1981 למפקד טייסת 131 שהפעילה מטוסי קרנף. כמפקד הטייסת השתתף בינואר 1981 כטייס מוביל במבצע חשאי שהתקיים במדינת אויב במרחק מאות קילומטרים מישראל, במהלכו ביצע תדלוק אווירי מורכב למסוק יסעור שאחד ממנועיו הושבת כתוצאה מהתנגשות עם ציפורים. על חלקו במבצע עוטר בציון לשבח ממפקד חיל האוויר. במלחמת לבנון הראשונה השתתף ב-11 גיחות מבצעיות.
משנת 1982 השתתפה הטייסת בפיקודו במבצעים חשאיים להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן. עבר השתלמות בבית הספר הגבוה למטה של חיל האוויר המלכותי. בשנים 1984 עד 1986 שירת במחלקת המבצעים של חיל האוויר כראש ענף מבצעים מיוחדים וראש ענף מבצעים משולבים, והשתתף בתכנון והוצאה לפועל של מבצע משה. ב-1987 מונה למפקד בסיס שדה דב וב-1989 למפקד בסיס לוד. במסגרת זו היה ממפקדי מבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה. ב-1991 מונה למפקד היחידה לשיתוף פעולה. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש בשנים 1993 עד 1996 כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון ביפן ובקוריאה הדרומית. השתחרר ב-1997, המשיך לטוס בשירות המילואים ולהדריך בבית הספר לטיסה ובפרויקט מחצבי"ם של חיל החינוך עד 2012.

לאחר תום שירותו הצבאי

לאחר שחרורו היה מנכ"ל חברת הייעוץ KGMG ישראל, שותף/מייסד של חברת סולגוד תקשורת, בין השנים 2003 עד 2015 עמד כראש מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל. היה חברת הנהלת עמותת פידל לחינוך ושילוב חברתי של יוצאי אתיופיה ועמד בראש פרויקט FIRST Israel. בשנת 2018 הקים את החוג הרעיוני "מהפך בשביל ישראל" במסגרת מפלגת העבודה.
אגמון בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב, מוסמך במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובוגר בית הספר הגבוה למטה של חיל האוויר המלכותי.
ראדיסאב צ'ורצ'יץ'

קריירה

צ'ורצ'יץ' גדל בצ'אצ'אק. מעונת 1987/1988 עד אמצע עונת 1991/1992 שיחק באולימפיה ליובליאנה הסלובנית. באמצע עונת 91/92 הועבר צ'ורצ'יץ' לאודינה מהליגה השנייה באיטליה.
בעונת 1992/1993 שיחק צ'ורצ'יץ' 20 משחקים בדאלאס מאבריקס מה-NBA עד שנפצע. בעונת 1993/1994 שיחק בדינמו סאסארי, גם היא מהליגה האיטלקית השנייה.
בעונת 1994/1995 חתם צ'ורצ'יץ' במכבי תל אביב ובה שיחק שנתיים. בתחילת עונת 1995/1996 הכה את הכתב אלי סהר, אשר כתב עליו בעיתון טור בלתי מחמיא. כתוצאה מכך נאלץ צ'ורצ'יץ' לשלם לסהר פיצויים. לאחר שנתיים במכבי תל אביב עזב לטובורג איזמיר הטורקית.
בעונת 1997/1998 חזר צ'ורצ'יץ' לישראל, והפעם להפועל ירושלים. במהלך העונה שיחק צ'ורצ'יץ' היטב, אך הקבוצה נעצרה בחצי גמר הפלייאוף נגד האלופה מכבי תל אביב ולא הצליחה להעפיל לגמר הגביע אחרי שנתיים רצופות בהן זכתה בו. 
בעונת 1998–1999 צ'ורצ'יץ' מילא חלק מרכזי (ואף נבחר לשחקן העונה על ידי חלק מכלי התקשורת) בהצלחה של הפועל בליגה הסדירה, אותה היא סיימה לראשונה בתולדותיה במקום הראשון. ערב סדרת גמר הפלייאוף נפגש עם מוני פנאן, מנהל מכבי תל אביב, במה שכונה "פרשת הפיצה", דבר שעורר חשדות בירושלים כי הם דנו במעברו של צ'ורצ'יץ' למכבי בעונה שלאחר מכן. בסדרת הגמר, להפועל היה יתרון הביתיות לראשונה בהיסטוריה, וצ'ורצ'יץ שיחק פחות טוב בסדרת הגמר בהשוואה לעונה הרגילה. בסיום הסדרה זכתה מכבי באליפות נוספת.
בעונת 1999/2000 חזר צ'ורצ'יץ' לטורקיה, הפעם לפנרבחצ'ה. בעונת 2000/2001 שב למכבי תל אביב לשנתיים נוספות, בהן זכתה באליפות הסופרוליג. כשמכבי שיחקה במלחה נגד הפועל ירושלים, לצ'ורצ'יץ' חיכו שריקות בוז צורמות עם קרטוני פיצה מונפים אל על, זכר לאותה פרשת הפיצה.
לאחר פרישתו חזר להתגורר בסרביה.
בועז ארד

ביוגרפיה

נולד בעפולה וגדל בחולון. למד אמנות במכון אבני ולימודי תאוריה בקמרה אובסקורה.
הוא לימד בבית הספר תלמה ילין (1983–2006), בקמרה אובסקורה, במדרשה לאמנות בבית ברל (2001–2018) ובמחלקה לצילום בבצלאל (2001–2018). אצר את הגלריה של המדרשה בתל אביב "הירקון" 19. (2009–2018)
ב-1 בפברואר 2018, סמוך לאחר שפורסמו באתר מאקו טענות על עבירות מין של המנצח מנחם נבנהויז נגד תלמידיו בבית הספר תלמה ילין, שבו לימד ארד, פורסמה כתבה ובה עדות של תלמידה לשעבר באותו בית ספר, האומרת שבעת שהייתה תלמידה ניהל איתה ארד קשר רומנטי, ולאחר הלימודים עברה לגור איתו והקשר נמשך בגלוי מספר שנים. ארד השיב שקיים קשרים רומנטיים ומיניים עם ארבע תלמידות אך קשרים אלו התקיימו רק לאחר שאותן נערות סיימו את לימודיהן. הוא איים שיתאבד אם הכתבה תתפרסם. יום לאחר פרסום הכתבה שם קץ לחייו בביתו בתל אביב.
ב-26 ביולי 2018 פורסמה במאקו הודעת התנצלות המבהירה כי: ״לא נטען בכתבה ולא הייתה כל כוונה לטעון כי מיוחסים לבועז ארד יחסים אסורים בהווה, או כי מיוחס לו מעשה כלשהו שנעשה בכפייה או שלא בהסכמה על ידיו בכל תקופה שהיא. אם הובן אחרת מכותרת הכתבה או מתוכנה, אנו מצרים על כך.״
תיכון חוגים

היסטוריה

בית הספר חוגים נוסד בשנת 1934 בהדר הכרמל על ידי קבוצת מורים בראשות ד"ר יאיר כ"ץ ששימש כמנהלו הראשון של בית הספר, והוא מהווה אחד מבתי הספר הוותיקים ביותר בחיפה. הלימודים התקיימו בקבוצות לימוד קטנות להוראת השפה העברית לבני עולים מגרמניה, מעין חוגי לימוד ולכן נקרא בית הספר "חוגים". בית הספר היה בראשיתו בית ספר יסודי וצמח להיות בית ספר 12 שנתי. במחצית שנות ה-50 של המאה ה-20 התמנה ד"ר יוסף גולדשטיין למנהל חטיבת כיתות היסוד וכיהן בתפקיד זה עד להחלטה על סגירת החטיבה בראשית שנות ה-60 וצמצום בית הספר לשש-שנתי (ז-יב).
בשנים הראשונות לקיומו היה חוגים בית ספר פרטי, לאחר פטירתו של יאיר כ"ץ שימשה אלמנתו, אלן כץ כמנהלת בית הספר. לאחר פטירתה ומאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא בית ספר עירוני.
בין מורי בית הספר לדורותם היו פרופ' מרדכי זר-כבוד ופרופ' ברוך קורצווייל.
בית הספר שכן ברחוב יאיר כ"ץ ליד מרכז הכרמל (רחוב וודג'ווד), רחוב הקרוי על שם מייסד בית הספר.
ב-2017 החל להיבנות מבנה בית הספר החדש ברחוב ליאון בלום 9 שברמת הדר שבחיפה, בסוף אפריל 2019 עברו צוות בית הספר והתלמידים למבנה החדש.
ב-2019 החליטה להנציח עיריית חיפה את רחל מתוקי, מנהלת מחוז חיפה במשרד החינוך, על ידי קריאת בית הספר על שמה.
יבלת עור

מבוא

צמיחה של היבלת קשורה לחדירתו של הנגיף לגוף במקום תורפה בו יש סדק בעור או שהעור נחבל. הנגיף פוגע בתאי אפיתל בלבד כמו עור וריריות, לאחר תקופת דגירה של כמה חודשים. לעיתים הנגיף נמצא בגוף באופן רדום והשפעתו לא ניכרת או שהיא ברמה מיקרוסקופית. ההתמודדות עם הנגיף (כמו בנגיפים רבים אחרים) תלויה ביכולת של המערכת החיסונית של הגוף להתמודד איתו.
הגודל והצורה של היבלת נקבע בהתאם לסוג הנגיף ומיקומה של היבלת. ישנן כמה טיפוסים אופייניים ליבלת. ישנן יבלות המופיעות כבודדות וישנן המופיעות בצבירים. היבלת עשויה להופיע בכל מקום על פני הגוף. מקומות שכיחים בגוף הם הידיים והרגליים ובמיוחד כפות הידיים והרגליים. אף שהיבלת עשויה להופיע בכל גיל, היא מצויה במיוחד אצל ילדים.
לרוב מדובר בפגם אסתטי ומטרד שאין לו סימפטומים נוספים. לעיתים מתלווה לה חוסר נוחות, במיוחד כאשר היא מתפשטת באזורים נרחבים, ולעיתים היבלת עלולה לגרום לכאב עקב גירוי העצבים, ובמיוחד כאשר היא מופיעה בכף הרגל בשל הדריכה עליה. מבין הנגיפים שמחוללים את היבלת, יש כמה סוגים נדירים שעלולים לתקוף את צוואר הרחם והפין ולהפוך לסרטניים, אך רובן של היבלות אינן ממאירות.

צריבה קרה באמצעות חנקן נוזלי

כיום ברפואה הטיפול ברוב יבלות העור באמצעות הקפאתה בחנקן נוזלי נחשב לטיפול הזמין והזול ביותר. בטיפול זה גורמים לכווית קור ביבלת. הכוויה מגיעה עד שורש היבלת ומסביב לה. בטיפול בחנקן נוזלי משתמשים בקיסם שבראשו צמר גפן שהוטבל בחנקן נוזלי, או בהתזה של חנקן נוזלי ממכל התזה על היבלת. טיפול שיכול להיות נקודתי יותר ומאפשר לרופא לראות מה מצב היבלת בזמן הטיפול. תופעות לוואי של הטיפול הם כאב מסוים בזמן הטיפול, אדמומיות בעור שמסביב לצריבה, ולעיתים שלפוחיות נוזלים מסביב ליבלת, שיכולות להיות דמיות במקרים קיצוניים. לאחר כשבועיים שלושה, היבלת משחירה ונושרת מאליה.

צריבה

ניתן לצרוב את היבלת באמצעות זרם חשמלי (מחט חשמלית) או באמצעות קרני לייזר. שתי השיטות יעילות מאוד, אך כרוכות בכאב ולכן דורשות הרדמה מקומית של האזור.

מריחת תכשירים

מריחת תכשירים המכילים תמיסת פלואורו אורציל עם חומצה סליצילית שממיסים את שכבת הקרן. לטיפול ביבלות קטנות נמצאים תכשירים ביתיים בשם ורוציד או ורומל המכילים תמיסת פלואורו אורציל עם חומצה סליצילית, אך הטיפול בהם ממושך (טיפול יומי של כשישה - שבעה שבועות) ודורש סבלנות והתמדה, בניגוד לטיפול בחנקן נוזלי שיכול לפתור את הבעיה בתוך טיפול או שניים. יתרונם שאין כלל כאב.

טיפולים אחרים

בעבר היה מקובל לטפל ביבלות פשוטות באמצעות חומצות מאכלות מסוגים שונים. טיפולים נוספים שקיימים הם קילוף היבלת בעזרת חומצה סליצילית בריכוז גבוה, וטיפול באמצעות חומצה לקטית. ביבלות פשוטות ניתן להשתמש בכימיקלים כמו חומצה טריכלורואצטית או קנתרידין. ניתן גם להשתמש בגרוד כירורגי שנעשה בהרדמה מקומית, ביבלות כף הרגל בעיקר.
סלון ספרותי

סלון ספרותי הוא מונח תרבותי-היסטורי המתייחס להתכנסות של אינטלקטואלים, בעיקר סביב נשות חברה חזקות, לדיון מפרה בנושאים ספרותיים ופילוסופיים. סלונים מסוג זה שגשגו בתקופת ההשכלה (במאות ה-17 וה-18) בצרפת ובגרמניה.

אטימולוגיה

מקור המונח "סלון" במילה האיטלקית "sala", אשר מציינת אולם הארחה באחוזות איטלקיות. בצרפת מופיעה המילה לראשונה בשנת 1664. גם קודם לכן התקיימו פגישות בעלות תוכן ספרותי, פילוסופי או פוליטי, אשר נקראו על שם החדר בו התקיימו, למשל

"קבינט". עד סוף המאה ה-17 התקיימו פגישות כאלו לעיתים קרובות בחדר השינה, כאשר המארחת נסובה על מיטתה וחבריה יושבים סביבה על כיסאות או שרפרפים.

היסטוריה

לסלונים הספרותיים קדמו תופעות של פטרונות של סופרים, משוררים, הוגי דעות ואמנים בחצרות האצולה. אנשי הרוח נתמכו כלכלית על ידי חצרות האצילים, באופן שונה ממגמת הסלונים בתקופת ההשכלה. באיטליה של המאה ה-16, ניצוצות של יצירתיות בלטו בחצרותיהן של פטרוניות האמנות, נשים חזקות בתקופתן כמו איזבלה ד'אסטה. בצרפת של אותה תקופה, היו אלו בנות חצר המלוכה (כמו מרגריט מנווארה, מארי דה מדיצ'י, או מרגריט דה ולואה), שפיתחו חוגים ספרותיים ואמנותיים סביבן. מלחמות הדת בצרפת בתקופת שושלת ולואה, החלישו במידה ניכרת את כוחן של חצרות בית המלוכה לטובת חוגים תרבותיים פרטיים.
קתרין דה ראמבוייה הקימה את הסלון הספרותי הראשון בצרפת, מתוך מיאוס ברוח ההוללות של חצר המלוכה. היא הקפידה על חוקים נוקשים של "אבירות" בסלון שלה ועל גינוני חצר. הסלון, "אוטל דה ראמבוייה", פעל עד מותה ב-1659.
בגרמניה החלו להופיע סלונים ספרותיים במאה ה-18, וגם שם הקפידו הבורגנים על חיקוי גינוני חצר של בית המלוכה. בתקופה הרומנטית המוקדמת בלטו סלונים כגון אלה של קרולינה שלינג ושל רחל ורנהגן. בתקופת הבידרמאייר מילאו סלונים כאלה תפקיד חשוב בשיח האינטלקטואלי, שלא היה קיים בזירה הציבורית. כך, סביב פרנץ שוברט בווינה התפתחו ה"שוברטיאדות" - הצגת העבודה ראשית בסלון פרטי, קבלת משוב ורק לאחר מכן הוצאתה לאור.
המארחות בסלונים הספרותיים היו נשות חברה אשר סביבן התרכז חוג ספרותי ואינטלקטואלי. התגובות לנשים אלו לא היו תמיד אוהדות. מולייר, למשל, לעג לגינוניהן. עם זאת, בחברות שבהן מרבית האפשרויות לרכוש השכלה היו חסומות בפני נשים, מילאו הסלונים תפקיד חשוב ביצירת זהות, הענקת השכלה והעצמה לנשים שהשתתפו בהם.
המחקר בנושא הסלונים מתמקד בשתי סוגיות עיקריות: מה היחס בין הסלונים לבין המרחב הציבורי ומה היה תפקידן של נשים בפיתוח תרבות הסלונים הספרותיים.
הארגון המטאורולוגי העולמי

יום המטאורולוגיה העולמי

יום המטאורולוגיה העולמי מצוין מדי שנה ב-23 במרץ.
חדגוניים (בלט)

חדגוניים (מאנגלית: Monotones) הוא בלט במערכה אחת בשני חלקים של הכוריאוגרף הבריטי פרדריק אשטון ללחנו של המלחין הצרפתי אריק סאטי.
היצירה מורכבת משני קטעים שכרונולוגית נוצרו בסדר הפוך.
'חדגוניים II' נוצר במקור כקטע לערב גאלה שהופק בסיוע הקרן לנדיבות של הבלט המלכותי בשנת 1965. 
אשטון הושפע עמוקות מ'Gymnopédies' של סאטי (יצירה משנת 1888) ובחר תזמורים מאת קלוד דבוסי ואלכסיס רולנד מנואל כבסיס לפה דה טרואה לשני רקדנים ורקדנית.
הופעת הבכורה הייתה ב-24 במרץ 1965 ובוצעה על ידי הרקדנים ויויאן לוריין, אנת'וני דוול ורוברט מיל.
היצירה זכתה להצלחה גדולה עד כדי כך 
שבשנת 1966 האריך אשטון את היצירה כדי להיות ארוכה דיה להימנות כחלק מהרפרטואר הרגיל של הבלט המלכותי, והוסיף אוברטורה בשם 'חדגוניים I' המבוסס על היצירה 'Gnossiennes' של סאטי. מכמה סיבות חלק זה יוצר תמונת מראה לחלק 'חדגוניים II'. חלק זה אף הוא פה דה טרואה אך בשונה מקודמו- לשתי רקדניות ורקדן. את הופעת הבכורה של חלק זה ביצעו אנטויינט סיבלי, גיאורגינה פרקינסון ובראיין שאו.
אשטון שאב את רעיונותיו כשיצר את הכוריאוגרפיה מהתצורה, המבנה וההשראה העולה מלחנו של סאטי. המבנה המשולש של Gymnopedies ו- Gnossiennes סייעו במובן זה ל'אובססיה המשולשת' של אשטון.
שני קטעי היצירה מתארים גם את הניגודיות הקיימת בין הארציות של Gnossiennes ב'חדגוניים I' בו הרקדנים לובשים לבוש ירוק, מכסים עיניהם מפני השמש ומופיעים בכבדות ובתנועות הודפות- לעומת איכויות שמימיות, אינסופיות ורציפות של Gymnopedies ב'חדגוניים II' בו הרקדנים לבושים לבן, מוארים מתקרת הבמה ומבצעים ערבסקים ארוכים ואיטיים וכמו כן הרקדן מרים את הרקדנית בשהות של 'הליכה באויר'.
כוריאוגרפיית היצירה משתמשת בשפה הקלאסית וכמו וריאציות סימפוניות, מציגה את פסגת הקלאסיקה האישית של אשטון.
במותו, ציווה אשטון את הבלט לאחריותו של טוני דיסון, כיום יושב ראש קרן פרדריק אשטון.
אוניברסיטת שפילד

היסטוריה

אוניברסיטת שפילד נוסדה כאיחוד של מספר מוסדות. הוותיק שבהם הוא בית הספר לרפואה, אשר נוסד בשנת 1828. המוסד השני היה קולג' פירת' אשר נוסד בשנת 1879 כחלק מהרחבה של אוניברסיטת קיימברידג'. במוסד זה נלמדו בעיקר מקצועות מדע ואמנות. בשנת 1884 נוסד בעזרת קולג' פרית' בית הספר הטכני של שפילד. שלושת המוסדות אוחדו ליצירת מכללה בשנת 1897. באותה התקופה שפילד הייתה העיר הגדולה היחידה באנגליה ללא אוניברסיטה. המכללה הפכה לאוניברסיטה בשנת 1905. בחנוכת האוניברסיטה הרשמית, אשר התקיימה ביולי של אותה השנה, נכחו המלך אדוארד השביעי ואשתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק. 
עם פתיחתה, היו באוניברסיטת שפילד כ-114 סטודנטים, אשר מספרם גדל במהרה ל-1,000 בשנת 1919. בזמן מלחמת העולם הראשונה חלק מהלימודים הוסבו לכדי לימוד ייצור נשק והכנת תרופות. מאז שנות ה-20 האוניברסיטה התרחבה והתנהלה בשני קמפוסים. לאחר מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה שילשה את גודלה, ופתחה מחלקות חדשות. במהלך שנות ה-50 וה-60 האוניברסיטה גדלה אט אט ובתקופה זו נבנו מבנים רבים. מגמת התרחבות זו המשיכה גם משנות ה-80 ועד העשור הראשון של המאה ה-21.