יצחק בר לווינזון

יצחק דב בר לווינזון (בכתיב יידי: יצחק בער לעווינזאהן; ריב"ל; כ"ט באלול ה'תקמ"ח,  1 באוקטובר 1788, קרמניץ, רוסיה - כ"ב בשבט ה'תר"ך, 15 בפברואר 1860, קרמניץ) היה חלוץ תנועת ההשכלה היהודית בתחומי האימפריה הרוסית. ריב"ל, שבצעירותו ספג את ערכי תנועת ההשכלה מראשי המשכילים בגליציה, פעל להפצת רעיונות אלו בין היהודים בתחום המושב. בין חיבוריו הרבים, כמעט כולם בעברית: ספרי הסברה לשינוי הערכים בחברה היהודית המזרח-אירופית ("תעודה בישראל", "בית יהודה"); חיבורים להגנה על היהדות מן הנצרות ובפרט מן המיסיון הנוצרי ("זרובבל", "אפס דמים"); מחקרים בחכמת ישראל, בתולדות עם ישראל ובלשון העברית; וחיבורים סאטיריים אנטי-חסידיים ("עמק רפאים", "דברי צדיקים"). בחלק מפעולותיו שיתף פעולה עם פקידים בממשלתו של הצאר ניקולאי הראשון.

קורות חייו

ריב"ל נולד בעיירה קרמניץ שבפלך ווהלין, רוסיה, ליהודה לווין. קיבל חינוך מסורתי בתורה ובתלמוד, אך שלא כמקובל אצל היהודים בתחום המושב באותה תקופה למד גם את התנ"ך במלואו ואת השפה הרוסית. ב-1807 נישא ועבר לעיירה ראדזיווילוב. לאחר תקופה קצרה התגרש מאשתו, ולאחר מכן לא נישא שוב ולא הוליד ילדים. הוא למד שפות נוספות (גרמנית, צרפתית ולטינית), והתפרנס מהוראה בבתים פרטיים ומעבודות תרגום עבור השלטונות הרוסיים בעת פלישת נפוליאון. בשל מחלה נסע ב-1813 לברודי שבגליציה, אוסטריה.
בשנים הבאות נדד בין ערי גליציה והתיידד עם ראשי המשכילים שם: יהודה ליב מיזס, שי"ר ויצחק ארטר בלבוב, מנדל לפין ויוסף פרל בטרנופול, רנ"ק ומאיר הלוי לטריס בז'ולקווה ואחרים. אישים אלו השפיעו עליו ברעיונות ובחיבוריהם, בחכמת ישראל (שי"ר, רנ"ק), בספרות יפה (ארטר, לטריס), בסאטירה אנטי-חסידית (מיזס, פרל) ובכלל בערכיה ומטרותיה של תנועת ההשכלה. בגליציה גם הוציא לאור את חיבוריו הראשונים, ובהם ספר לימוד השפה הרוסית ליהודים, שלא השתמר בידינו, והסאטירות האנטי-חסידיות "מגלה סוד" ו"עמק רפאים", שכתב בעקבות "מגלה טמירין" של יוסף פרל.
בראשית שנות העשרים חזר ריב"ל לקרמניץ. בעקבות רדיפות שנרדף שם בשל משכילותו החל לנדוד כמורה פרטי בעיירות אוקראינה, ברדיצ'ב, אוסטרהא, נמירוב וטולצ'ין, ואולם עקב מחלה שלקה בה נאלץ לחזור ב-1823 לקרמניץ, ובה השתקע עד פטירתו. בעשרות השנים הבאות הוציא לאור מביתו בעיירה זו את ספריו, נפגש עם משכילים יהודים ונוצרים והתכתב עמם, תוך שהוא סובל ממחסור חומרי ומבריאות לקויה, עד שכונה "הנזיר מקרמניץ". את מחקריו ביהדות ובנצרות המשיך בין השאר בעזרת הספרייה של הליצאום הקתולי בעיירה ומספרים עבריים שהצליח להשיג. הוא ניסה לארגן את משכילי מזרח אירופה במסגרת מאורגנת ולהוציא כתב עת, אך ללא הצלחה.
ב-1823 פנה לראשונה לשלטונות בהצעה רשמית לשיפור מצבם של היהודים בתחום המושב, שכללה רפורמות בחינוך היהודי ומתן חלקות קרקע ליהודים לשם חקלאות. באותה שנה סיים את ספרו "תעודה בישראל", אולם הוצאתו לאור התעכבה עד 1828 בשל מחסור בכסף. לאחר הוצאת הספר קיבל ריב"ל מענק מהצאר ניקולאי הראשון על פעולתו להטבת מצב היהודים. ב-1829 סיים את ספרו "בית יהודה", ולאחר משא ומתן ממושך עם הצנזורה הצליח להוציאו לאור ב-1839. ב-1833 הציע ריב"ל הצעה לשלטונות בעניין החמרת סדרי הצנזורה על ספרים עבריים והדפסתם ברוסיה, והשלטונות קיבלו את הצעתו בשינויים שונים. במסגרת השינויים נסגרו כל בתי הדפוס בתחום המושב מלבד דפוס ראָם (רוֹם) בווילנה ועוד שני בתי דפוס בוורשה ובז'יטומיר. היסטוריונים (החשוב בהם שמעון דובנוב) האשימו את ריב"ל בנזק שגרם לדפוס העברי ברוסיה מתוך האמון המופרז שלו בשלטון הצאר, ואולם היסטוריונים אחרים (כגון יוסף קלוזנר) טענו כי ריב"ל בחר ברע במיעוטו והציל מה שאפשר היה להציל. קשריו עם השלטונות העלו את קרנו בעיני המשכילים, והגנו עליו מפני התנכלויות מצד קנאים במחנה האורתודוקסי. בשנות השלושים היה פעיל בייסוד חוות חקלאיות ליהודים בתחום המושב.
לאחר מספר עלילות דם ברוסיה התבקש ריב"ל על ידי ראשי הקהילה, שידעו שהוא מקורב לשלטון, לכתוב ספר להגנה על היהדות מטענות עלילת הדם. ריב"ל חיבר ב-1834 את "אפס דמים", והוציא אותו לאור ב-1837; בשנים הבאות תורגם הספר לרוסית, גרמנית ואנגלית. במהלך השנים חיבר ספרים נוספים כנגד טענותיהם של מיסיונרים נוצרים ויהודים מומרים על היהדות בכלל והתלמוד בפרט. חלק מחיבורים אלו – "ימין צדקי", "אחיה שילני חוזה", "זרובבל" ואחרים – לא יכלו להידפס בגבולות האימפריה הרוסית מחמת הצנזורה, או שהודפסו לאחר פטירתו ובעילום שמו. ככל הנראה, פעילותו נגד המיסיונרים ודברי הסנגוריה שכתב על התלמוד היוו חלק מהסיבות, שהשלטונות הרוסיים לא שיתפו אותו בצעדי ה"השכלה מטעם" שהוביל מקס ליליינטל; הסיבות האחרות הן, כמשוער, משכילותו והתנגדותו לחסידות, שהיו מקשות עליו להתקרב לרוב היהודי בתחום המושב ולשכנע אותם בצורך ברפורמות.
בשנות הארבעים והחמישים המשיך להידרדר מצבו הכלכלי והבריאותי של ריב"ל. ניסיונות שונים למנותו לתפקידים ממשלתיים כמו מפקח על בתי ספר או רב מטעם הממשלה לא עלו יפה, בחלק מהמקרים מחמת התנגדותו שלו. ב-1856 קנו השלטונות אלפיים עותקים מספרו "בית יהודה" לחלוקה לקהילות, ובתמורה קיבל סכום כסף ממסים שנגבו מן היהודים. לפני פטירתו כתב צוואה ובה מסר את כתביו לבן-אחותו, יעקב ישראל לווינזון, לשם הדפסה. הוא נפטר ב-1860, בגיל 72, ונקבר בקרמניץ. כתביו המשיכו לצאת לאור בשנים שלאחר מכן.

חיבוריו

ריב"ל כתב ספרים רבים, שהחשובים שבהם מתחלקים לשני סוגים: (א) ספרים שבהם ניסה לשכנע את הקהילות במזרח אירופה לאמץ את ערכי תנועת ההשכלה ולערוך שינויים ותיקונים באורח החיים היהודי; (ב) ספרים להגנה על היהדות, ובפרט התלמוד והשולחן ערוך, מפני התקפות של מיסיונרים נוצרים ויהודים מומרים, התקפות שרווחו באימפריה הרוסית בתקופתו והגיעו עד כדי עלילות דם. בעוד שהסוג הראשון התקבל בברכה על ידי ממשלת הצאר, הסוג השני הוריד את קרנו של ריב"ל בעיני השלטונות, וחלק מחיבורים אלו נאלץ לכתוב בעילום שם ולא להוציאם לאור בדפוס. הספרים שלא הוציא לאור בימי חייו נפוצו בהעתקות בכתב יד, ויצאו לאור על ידי אחיינו, יעקב ישראל לווינזון באודסה, ואחר כך על ידי דוד בר נתנזון בוורשה.