יהדות גאורגיה

מקור יהדות גאורגיה

בעוד רוב בני העדות היהודיות בקווקז טוענים להשתייכות לצאצאי עשרת השבטים האבודים, שנלקחו בשבי על ידי שלמנאסר, שהושיבם ב"חלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי" (727-722 לפנה"ס), הרי שעל פי המסורת של יהדות גאורגיה, בניה הם צאצאי היהודים מממלכת יהודה שהוגלו על ידי נבוכדנצר, מלך בבל. כארתליס צחוברבה, המסמך הכתוב הקדום ביותר שעליו ידוע, שמתאר את דברי ימי גאורגיה, מציין: "אז כבש נבוכדנצר המלך את ירושלים, ויהודים שנמלטו ממנה באו אל כארתלי..." (כארתלי הוא חבל ארץ בגאורגיה). קשה לקבוע אם הדברים מבוססים על מסורת בת-תוקף או שמדובר בהשפעה מאוחרת של אמונת היהודים בקווקז, אולם ידוע כי לאחר חורבן בית ראשון וחורבן בית שני היגרו יהודים לקווקז מפרס, מדי וכורדיסטן. יונתן בן עוזיאל מפרש את "ההרמונה" ואת "ממלכת מני כארמניה, ומכאן שבתקופתו, במאה ה-1 לפנה"ס, הייתה קהילה יהודית בחבל ארץ הגובל בגאורגיה.
חוקרים ניסו למצוא סימוכין לקדמוניות היהודים בגאורגיה גם בתלמוד. השם "איבריה" נהגה ביוונית ובלטינית כ"איבריקה", ומכאן הגיע לתלמוד כ"אפריקי", לפי הפסוק בתלמוד תמיד ל"ב א'; סנהדרין צ"ד א' "להיכא אגלי להו מר זוטרא אמר: לאפריקי", ואפריקי, אם כך, היא הממלכה הגאורגית הקדומה איבריה, ולדעתם הגיע רבי עקיבא עד לגאורגיה.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו זיהה את משך המקראי כאבי המשכיים, שבט פרוטו-איברי שחי באזור קפדוקיה, וקישר גם את שם עירם מזקה לשמו של משך. בתקופות מאוחרות יותר קושר שמו של משך גם לשם המחוז מסכתי (סאמצחה-ג'אוואחתי) שבגאורגיה, או לעיר מצחתה, הבירה ההיסטורית של גאורגיה. עם זאת, ניסיונות אלה למציאת סימוכין למוצאם של יהודי גאורגיה מעשרת השבטים, אינם מעוגנים בהוכחות המתבססות על מחקרים.
על פי מובסס חורנאצי, המחבר המשמעותי ביותר של "ההיסטוריה של ארמניה בימי הביניים", מוצאה של שושלת המלוכה הבגרטית, שהעמידה מלכים בגאורגיה ובארמניה, היה מאחד משועי יהודה, שנשבה על ידי נבוכדנצר. סמל המלך דוד אף מופיע בשלט האצולה של השושלת. גם משפחות אחרות מן האצולה הגאורגית היו, לפי מקור זה, ממוצא יהודי. מכאן נובע לכאורה כי היהודים נמצאו בגאורגיה באותה תקופה, אלא שחוקרים מתקופות מאוחרות יותר מפריכים דעה זו.
טענה נוספת שקנתה לה אחיזה בתקופת העצמאות הגאורגית המוקדמת, תקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הייתה כי היהודים הם גאורגים במוצאם, שקיבלו עליהם את היהדות (בדומה לכוזרים). ביטוי לטענה זו אף נמצא במסמכי הצבא הנאצי, שהגיע לפאתי גאורגיה והתחבט בשאלה האם יהודי גאורגיה הם ממוצא יהודי או גאורגי. המקור לטענה זו היו שני סטודנטים, יוסף ומיכאל חננאשווילי, שטענו כי יהודי גאורגיה הם גאורגים בני דת משה, ולפיכך אין הצדקה להתארגנות על בסיס לאומי-תרבותי. עמדה זו מצאה אוזן קשבת בקרב ראשי המפלגה המנשביקית. דעה זו התאימה גם ליהודים אמידים מאותה התקופה שסברו כי עדיף לקשור את גורלם עם גורל התנועה הלאומית הגאורגית.

ספר דברי הימים של גאורגיה "כארתליס צחוברבה" מייחס את בואם של היהודים לגאורגיה לתקופת חורבן הבית הראשון: 
אז כבש נבוכדנצר המלך את ירושלים ויהודים שנמלטו ממנה באו אל כארתלי וביקשו אדמה מה"מַמַסַחליסי" (בית האב) של מצחתה תמורת תשלום מס גולגולת. הוא נתן להם אדמה ליד אראגווי, על המעיין הנקרא בשם זאנאווי, והושיבם שם. המקום שניתן להם תמורת תשלום מס גולגולת נקרא עכשיו חרק, בגלל המס.
— כארתליס צחוברבה
במקום אחר, מספר הכארתליס צחוברבה על פליטים יהודים שהגיעו לגאורגיה לאחר שהוגלו על ידי אספסיאנוס והתיישבו במצחתה ליד אחיהם שישבו שם זה מכבר.
האמור בכארתליס צחוברבה קושר את יהודי גאורגיה עם סיפור צליבתו של ישו. מסופר בה כי שליחים מירושלים התייצבו בפני יהודי גאורגיה ממצחתה, וביקשו נציגים שיקחו חלק במשפטו של ישו. שניים מראשי היהודים יצאו לירושלים. הם נכחו בעת צליבת ישו וקנו את כותנתו של ישו מחייל רומאי מגבעת הגולגולתא שבירושלים, מקום קבורתו של ישו. בשובם למצחתה, יצאה צידוניה לקבל את פניהם, חיבקה את הכותונת, ונפלה ומתה מצער על מותו של ישו. את גלימתה לא ניתן היה להסיר ממנה, ולכן היא נקברה כשהכותונת בזרועותיה, ובמקום קבורתה הוקמה כנסיית סווטיצחובלי. ייתכן כי האמור רומז לכך שבקרב היהודים שהתגוררו בגאורגיה היו "יהודים נוצרים" עוד לפני שנינו הקדושה ניצרה את הגאורגים.
סיפורי האגדה על הקדושה נינו מספרים כי היא התקבלה בסבר פנים יפות על ידי יהודי מצחתה ודיברה בשפה העברית. בין תלמידיה היו אביתר הכהן, וצידוניה. אביתר נקרא על פי האגדה "אוּריאע'וֹפּילי" ("יהודי לשעבר"); צידוניה, שהלכה אחר נינו ועמה שש אמהות יהודיות, הייתה עדה למעשי הנפלאות שלה. המתנצרים גרמו לפילוג בקהילה היהודית. היו כאלה שביקשו לסקול את אביתר באבנים, ורק התערבותו של המלך מיריאן השלישי הצילה אותו מידם. אף שיהודי מצחתה היו יעד ראשון להפצת הנצרות, הוטבלו רק חמישים משפחות מצאצאי בר-אבא (הגנב שניצל מן הצליבה לצדו של ישו, והגיע על פי האגדה למצחתה), בעוד רוב תושבי כארתלי הוטבלו על ידי נינו ובראשם המלך מיריאן השלישי ואשתו ננה.
סביר כי רעיונות הנצרות מצאו הד בקרב יהודי מצחתה וגאורגיה בכלל, כיוון שראו בה סוג של התחדשות האמונה היהודית, וזאת עוד בטרם נתקבלו על ידי הגאורגים עצמם, שאמונתם הושפעה מן הדת הפרסית. מצד שני, ייתכן כי מסורת זו טופחה על ידי הכנסייה מתוך מטרה לחזק את מעמדה של הנצרות בגאורגיה בתחילת דרכה ולהעניק לה לגיטימציה. כך או אחרת, ניתן להסיק ממסורת זו על קיומו של יישוב יהודי גדול ומבוסס בגאורגיה בתחילת המאה ה-4, אם כי לא ניתן לדעת מה היה גודלו.
עדות נוספת לקיומה של קהילה יהודית במצחתה במאה ה-6 מצויה במקור גאורגי המספר על צעיר פרסי שברח מארצו למצחתה כדי לבחור בין הנצרות לבין היהדות. במקור זה מתואר מעמדו של בית התפילה היהודי כשווה ערך לבתי התפילה של הנוצרים.
היהודים כונו בשם "אוּריה" או "הוּריה", כינוי הרווח בכל המקורות הגאורגיים, הן המוקדמים והן מימי הביניים המאוחרים. במאה ה-19 תפס את מקומו הכינוי "איבּראילי", בעוד הכינוי "אוריה" הפך לכינוי גנאי ליהודים. ה"כארתליס צחוברבה" נערך רק במאה ה-11, לכן יש להתייחס בספקנות למובא בו, גם אם הדברים הכתובים בו נסמכים על מקורות קדומים מאוד, שכן ייתכן שמקורם ברצון לקשר את בואם של היהודים לגאורגיה למאורעות היסטוריים ידועים. עם זאת, יש להניח כי היישוב היהודי בגאורגיה קדם לספירה הנוצרית.
גאורגיה שכנה בטווח ההשפעה של האימפריות המזרחיות הגדולות של העת העתיקה - אשור, בבל ופרס - וקיימה עמן קשרי מסחר ותרבות. יהודים היו עשויים להגיע לגאורגיה כסוחרים, כמהגרים או כפליטים, מן המקומות השונים שבהם נפוצו במרחב גדול זה, בעיקר בתקופה שבה הייתה גאורגיה חלק מן האימפריה הפרסית. מכל מקום, בימי קדם ובימי הביניים קיימו יהודי גאורגיה קשרים הן עם יהודי ארץ ישראל והן עם יהודי בבל. למעשה, הם קיבלו הנחיות מראש הגולה בבגדד בענייני דת. קשר זה הוא שעיצב את יהודי גאורגיה כעדה מזרחית, שכן על פי הנחיות אלה קבעו מנהיגי יהדות גאורגיה את מחזור החיים, את מחזור השנה ואת נוסח תפילותיהם. אך במשך הדורות, כבר בתקופה הקדומה, נוספו שלל מנהגים במסורת המקום, כך שעדה זו הפכה לעדה עצמאית בעלת מסורת ייחודית ומנהגים עתיקים, משל עצמה.
גם בארמניה, שכנתה הדרומית של גאורגיה, התקיים בין המאה הראשונה למאה הרביעית יישוב יהודי גדול. "כארתליס צחוברבה" מספר כי העברית הייתה בין הלשונות הנפוצות בגאורגיה: "וידברו בכארתלי שש שפות, ארמנית, גאורגית, כוזרית, ארמית, עברית ויוונית, וידעו את השפות האלה כל מלכי כארתלי אבות ואמהות." עובדה זו מלמדת אותנו עד כמה נפוצה הייתה המסורת בדבר קיום קהילה יהודית בגאורגיה. עניין נוסף המחזק טענה זו היא הימצאותה של כתובת ארמית באותיות עבריות בסביבות מצחתה על קברו של יהודה גורך.

ימי הביניים

העדויות על קורות היהודים בגאורגיה בימי הביניים מועטות. עם זאת, מרקו פולו, שעבר בגאורגיה ב-1272, מציין כי יהודים יושבים בטיפליס אבל מספרם אינו גדול. ספר דברי ימי גאורגיה מספר על סוחר גדול ("דיד-ואצ'ארי"), זנכן זרובבל, שנשלח על ידי חצר המלוכה להביא את חתנה של המלכה תמר מרוסיה. הפלישה המונגולית לגאורגיה ששמה קץ לעצמאותה של גאורגיה והמיט עליה הרס וחורבן, פגעה גם ביהודים. עם זאת, רמז לקיומם של מרכז תורה ויצירה רוחנית בקרב יהודי גאורגיה במאה ה-14 ניתן למצוא בכתביו של רבי ישעיה מתבריז. במבוא לספרו הקבלי "ספר הכבוד" הוא מציג את עצמו כ"ישעיה המכונה בשם רב בן הרב רבנו יהוסף אלתפליסי ז"ל". בנוסף, קיימת עדות של רבי אברהם אבן דאוד המספר על נאמנותן של קהילות ישראל בגאורגיה ליהדות הרבנית.
רבי בנימין מטודלה מונה את יהודי גאורגיה ("ארץ גורון הנקראים גרגנין, היושבים על נהר גיחון, והם הגרגשי מתעסקים בדת הנוצרית") בין אלה אשר "ראש הגולה נותן להם רשות בכל הקהילות האלו לשום על כל קהל וקהל רב וחזן, כי הם באים אליו לקחת הסמיכה ורשות ומביאים לפניו דורונות ומתנות", דהיינו, בסוף המאה ה-12 כבר היו יהודי גאורגיה במעגל ההשפעה של ישיבות בבל. רבי פתחיה מרגנשבורג, עשר שנים לאחר מכן, מספר על מיעוט מספרם של היהודים בגאורגיה.
בשנת 1328 העניק המלך אלכסנדר הראשון למי שהיה קתוליקוס לשעבר, הפטריארך דמטריוס, גם 27 משפחות של יהודים, וזאת כנראה על פי הנוהג הפאודלי של עבדות האוצר. הקיסר אלכסנדר הראשון ידוע גם בשל רדיפתו את יהודי גאורגיה. בימי הביניים, באופן כללי, היו מוסדות השלטון, הכנסייה והפאודלים אדוני היהודים - שהיו למעשה צמיתים. ערכם של היהודים כצמיתים היה רב, כיוון שהם עסקו הן במסחר והן במלאכה, ולא רק בעבודת אדמה כיתר הצמיתים.
באותה תקופה התיישבו באזור טביליסי גם יהודים מכורדיסטן האיראנית, שדיברו להג של ארמית חדשה, ויהודי גאורגיה קראו להם "לחלוחים". כן הייתה הגירה של יהודי ההרים (התאתים), שנקראו על ידי יהודי גאורגיה "ק'ובלים", על שם קובה שבדאגסטן.

עלילת הדם בסוראמי

ביוני 1850 נעלם ילד קטן, בן לזוג מהעיר גורי, שהתארח בבית משפחה בסוראמי. גופתו של הילד נמצאה כעבור ארבעה ימים, והיהודים הואשמו ברציחתו. לאחר מציאת הגופה, הזעיק, ראש הפלך דאז, דמיטרי אבשידזה, את רופא השירות. בנתיחה שלאחר המוות נמצאו מים במוחו של הילד ועשבים בקיבתו, ולפיכך קבע הרופא כי הילד לא הומת בידי אדם. אולם, התושבים לא באו על סיפוקם והאשימו את הרופא בקבלת שוחד. הם פרצו לבתי היהודים על מנת להתעלל בהם, ובמקביל מנעו מהיהודים להזעיק עזרה. בלילה עלה בידם של ארבעה יהודים להערים על שמירת התושבים, והם יצאו לטביליסי. עוזרו של הנציב שיגר אנשים לחקור את המקרה.
בינתיים, שיחדו תושבי המקום ילדה יהודייה, שהעידה נגד אביה על כך שהוא החזיק את הילד על ברכיו ופצע אותו, ואילו יהודי אחר אסף את דמו לצורך שימוש בחג הפסח. כשהגיעו החוקרים, פנו מיד לחיפוש ראיות נוספות בבתי היהודים ומצאו פיסת בד מוכתמת בדם (כנראה דם וסת). שלושה חודשים לאחר שהחוקרים אספו את הראיות, זומנו המאשימים לבית המשפט למתן עדות, והיהודים נדרשו להודות באשמה. כיוון שלא הודו, נשלחו למאסר שמונה מלומדים מיהודי סוראמי, ועברו עינויים שם. שניים מהם מתו בעקבות עינויים אלה. יהודי המקום פנו אל הקהילה היהודית בקושטא, והביאו את העניין לידיעת משה מונטיפיורי. האחרון פנה לנסיך מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב, המושל הכללי של הקווקז שישב בטביליסי, בבקשה לטהר את שמם של היהודים. וורונצוב התחמק וטיהר את רשויות המשפט הרוסיות מאשמה של עיוות דין ואת הסוהרים מאשמת עינויים. מאידך גיסא, הוא טען כי על פי העדויות המצויות כרגע, היהודים שהואשמו הם בגדר חשודים בלבד, ולכן הורה לשחרר את העצורים, ולהמשיך בחקירה. בפועל, לא שוחררו העצורים לבתיהם אלא נשלחו לסיביר.

עלילת הדם בסצ'חרה

עלילת דם מפורסמת יותר התרחשה ב-4 באפריל 1878 בכפר פרוויסי ליד סצ'חרה שבנפת סצ'חרה אימרתי, שם הואשמו תשעה רוכלים יהודים ברצח ילדה נוצרייה בת 6, זארא מודבדזה, ושימוש בדמה לאפיית מצות. הם הועמדו למשפט בבית הדין המחוזי בכותאיסי. דבר העלילה זכה לפרסום רב בעיתונות היהודית ברוסיה, והיא הביאה להתגייסותם של אישים יהודים, ובראשם הברון גינצבורג מסנקט פטרבורג. שני עורכי דין נודעים, קרופניק היהודי ואלכסנדרוב הרוסי, שנקראו להגן על הנאשמים, הצליחו ב-13 במרץ 1879 להפריך את ההאשמות, והנאשמים זוכו.
לאחר עלילת הדם בסאצ'חרה והמהומות שאירעו בשנת 1895 בכותאיסי בין נוצרים ליהודים, יצאו המשוררים סרגיי מסחי ואנטון פורצלאדזה להגנת היהודים, תוך הבעת גינוי חריפה לתופעת הקנאות הדתית והלאומית כמנוגדת לתרבות ולמסורת הגאורגית. הגישה האוהדת ליהודים שרווחה בחוגי האינטליגנציה מצאה את ביטויה גם בתחום הפוליטי, כאשר הצירים הגאורגים בדומה הרוסית הגנו לא אחת על ענייני היהודים. סטודנטים גאורגים עמדו לצד היהודים בזמן הפרעות שפרצו ביהודי אודסה ב-1905, הגנו עליהם בגופם, ואחד מהם אף שילם על כך בחייו.

עליית הגורג'ים לישראל

בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כבר היו קיימות בגאורגיה קהילות של יהודים אירופיים, ויחסים מתוחים שררו בינם לבין היהודים המקומיים.
בשנת 1863 החלו יהודים מגאורגיה לעלות לארץ ישראל, ובשנת 1914 היו בארץ כ-500 עולים מגאורגיה שכונו "גורג'ים" (שמם על פי הטורקים ששלטו בארץ ישראל באותם ימים). הם התגוררו בעיקר בירושלים, בין השאר בשכונת הגורג'ים. במפקד אוכלוסין משנת 1916 צוינו 8 עדות גדולות בירושלים, והגורג'ים נמנו עליהן. למעשה, "שכונת הגורג'ים" הירושלמית קיימת עד היום.
רוב העולים היו מהערים הגדולות: כותאיסי, אחלציחה וצחינוואלי, ומעיירות והכפרים: בנדזה, קולאשי וסצ'חרה. ב-1920/21 מנתה קהילה זו 1,700 איש. קבוצה נוספת של יהודים הובאה בשנת 1929 על ידי פקידי הברון רוטשילד, שרכש את אדמות היישוב בנימינה מידי פיק"א והביא בין היתר גם משפחות של יהודים יוצאי גאורגיה כדי לסייע בחקלאות ובתעשיית הבשמים.

בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה

במהלך מלחמת העולם השנייה נלחמו אלפי יהודים גאורגים נגד הנאצים כחיילים בצבא הסובייטי, ורבים מהם קיפחו בה את חייהם. בתקופת המלחמה התרכזו יהודים בגאורגיה, מהמפונים משטחי הכיבוש הנאצי. בשנת 1926 מנו יהודי גאורגיה 21,471 איש, ובשנת 1939 24,000 איש.
על פי מחקרו של מרדכי אלטשולר, "יחס הנאצים ליהדותם של 'ההרריים' ושל עדות מזרחיות אחרות", פרסם 'המכון לחקר הגבולות וחוץ-לארץ' שבגרמניה חוברת המפרטת את 'רשימת הלאומים, העמים והשבטים של האזורים שהיו פעם ברית-המועצות'. חוברת זו כללה את היהודים ההרריים כקבוצה אחת וחלק מיהודי ברית המועצות. בין הגרמנים התגלע ויכוח: מצד אחד ראשי משטרת-הביטחון, שראו בכל היהודים בקווקז, קרי היהודים הרוסיים, הגאורגיים וההרריים, גורם זר ומזיק שיש להשמידו, ומצד שני, משרד החוץ הגרמני, שאנשיו היו מעוניינים לטפח את אהדת המוסלמים המקומיים לגרמניה, ולכן ביקשו להתחשב בהשפעה שעלולה להיות לרצח המוני של יהודים הרריים על האוכלוסייה המקומית. הם סברו כי השבטים באזור יפרשו את רדיפת היהודים כמטרה כוללת של הגרמנים להשמיד את כל הקווקז. בהקשר זה התעוררה גם השאלה האם יהודי ההרים הם מגזע יהודי או שמא הם עם עתיק שקיבל עליו את היהדות. בהתאם לשיקולים אלה החליטו הגרמנים להניח בינתיים ליהודי ההרים. על כל פנים, בסופו של דבר לא כבשו הגרמנים את גאורגיה.
המוסד התרבותי היהודי היחיד שהמשיך להתקיים היה המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה, שנפתח בטביליסי בשנת 1933. כ-60 ציורים של שלום קובושווילי הציגו את חיי היומיום הגאורגיים וההיסטוריה של יהדות גאורגיה. המוזיאון נסגר בשנת 1951, שנים מספר לאחר שמנהלו, אהרון קריכלי, נעצר בשנת 1948. חלק מהציורים המוצגים הועברו למוזיאון הממלכתי להיסטוריה של גאורגיה על שם ג'נשיה שבטביליסי, חלק למוזיאונים אחרים, והיתר נעלמו. כמו כן, רב היהודים האשכנזים בגאורגיה, שהגיע לגאורגיה זמן קצר לפני כן, נעצר בשנת 1948 או ב-1949. עד סוף שנת 1952 הביאה המערכה האנטי-יהודית לסגירת בתי כנסת ולמעצרם של החכם עמנואל דווידאשווילי וכן של כמה משומרי בתי הכנסת, על פי ריאיון עם פניה באזוב שנערך על ידי ורה ידידה.

עצמאות גאורגיה

הכרזת העצמאות של גאורגיה, מלחמת האזרחים הגאורגית והמשבר הכלכלי שפקד את גאורגיה שבאו בעקבותיה, הביאו להגירה של יהודים מגאורגיה שחלקם עלה לישראל.
בתחילת המאה ה-21 הוערך מספרם של יהודי גאורגיה בכיותר מ-200,000 איש, וכ-150,000 מתוכם חיים בישראל. יהודי גאורגיה השתלבו היטב בחיים הכלכליים והחברתיים בישראל, אך עם זאת, שומרים הם על מורשתם העתיקה ומנהגי אבותיהם. וכך גם יהודי גאורגיה שהיגרו למדינות אחרות, ממשיכים לקיים חיי תרבות כשל אבותיהם, אם כי השפה המדוברת בפיהם, בנוסף לגאורגית יהודית, היא, לעיתים קרובות, עברית.
בשנת 2005 עלה לראשונה בישראל ערוץ טלוויזיה בשפה הגאורגית - GTV. הוא שודר בתחילה ביס ולאחר מכן, בתחילת 2007, גם בהוט.
במהלך חייהם בגאורגיה פיתחו יהודי גאורגיה ניב שנקרא "גאורגית יהודית", להג עדתי יהודי שנתגלה במחקר. יהודי גאורגיה עצמם גורסים כי השפה המדוברת על ידיהם היא הגאורגית עצמה.
באופן היסטורי מילאה היהדות החרדית תפקיד מפתח בענף היהלומים באנטוורפן. מאז ההגירה הגדולה של יהודי ברית המועצות לשעבר, החלו להגיע לאנטוורפן יהודים רוסים ויהודים גאורגים, אליהם הצטרפו ישראלים ממוצא יהודי-גאורגי, ותוך זמן קצר הפך רחוב "פליקנסטראט" לשכונה יהודית, שרובה הייתה של יהודי גאורגיה, לרובם היה גם דרכון ישראלי.
להגירה הזו לאנטוורפן קדמה הגירה בעלת מאפיינים דומים לווינה. כרגע מונה הקהילה בווינה בעיקר יהודים גאורגים, בוכרים ומיעוטים של יהודים מקומיים, ופרסים.
עלייתו של מיכאיל סאקשווילי לשלטון בגאורגיה הביאה לשינויים מרחיקי לכת בגאורגיה. החלפת השלטון בוצעה בהפיכה ללא שפיכות דמים, וכן גם ההשתלטות על המחוז הבדלני בדרום-מערב גאורגיה, אג'ריה. אהבת/הערצת העם הגאורגי לישראל, באה לידי ביטוי במדיניותו, והקשר בין ישראל לגאורגיה התפתח במהירות. ישראלים, ביניהם ילידי גאורגיה, החלו להשקיע בגאורגיה השקעות של ישראלים בגאורגיה הוערכו, באוגוסט 2008, בכמיליארד דולר. גאורגיה הפכה ליעד לטיולים בעיקר לילידי המדינה. במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה באוגוסט 2008, נקלעו ישראלים שהגיעו לפקוד את קיברי משפחותיהם בגורי לקראת תשעה באב.
השגריר הישראלי בגאורגיה היה שבתאי צור, יליד גאורגיה, וכן השגריר הגאורגי בישראל, דובר העברית, לאשה ז'ווניה, היה יהודי. שני שרים בממשלתו של סאקשווילי הם יהודים: שר ההגנה, דוד קזרשווילי שבעל דרכון ישראלי ותמור יעקובשווילי.
הנשיא סאקשווילי הגיע לביקור לא רשמי בישראל, באוקטובר 2006, בעקבות חניכת צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, וחנך מרכז לחקר האנרגיה באוניברסיטת חיפה וקיבל מן המוסד תואר דוקטור לשם כבוד. הוא נתקבל בסבר פנים יפות בקרב קהילת יוצאי גאורגיה בישראל. ישראל סייעה לגאורגיה, יחד עם מדינות מערביות אחרות, בחימוש הצבא הגאורגי ואימונו.
בבחירות שנערכו בגאורגיה, ב-5 בינואר 2008, השתתפו גם אזרחי ישראל יוצאי גאורגיה שקיבלו, לאחר ששונה החוק הגאורגי בעניין, תעודת זהות גאורגית. תעמולת הבחירות התנהלה גם בישראל.

חב"ד בגאורגיה

פעילותה של חסידות חב"ד בגאורגיה החלה בשנת תרנ"ג (1893), כאשר רבי שלמה יהודה ליב אליעזרוב נשלח על ידי יהודי ארץ ישראל למדינה, במטרה לאסוף כסף עבורם. בדרכו לגאורגיה עבר הרב בלובביץ', בה שכן באותה תקופה מעוזה של חסידות חב"ד, והתבקש על ידי הרבי הרש"ב לפעול בשיטת "לזרוע רוחניות ולקבץ גשמיות".
בשנת תרס"ה נשלח הרב שוב לגאורגיה, ופעל שם רבות עד לחזרתו לחברון, בה שימש כרב ומד"א.
הפעילות הקבועה של חב"ד בגאורגיה החלה כתוצאה מפניה של קבוצה מיהודי המדינה לרבי הרש"ב, בבקשה לשלוח להם רבנים בשביל לחזק את היהדות וללמד את תורת החסידות. הרבי נאות לבקשתם, וסמוך לחג הפסח תרע"ו (1916), הגיע הרב שמואל לויטין לעיר כותאיסי.
עם בואו החל לפעול להכשרת דור רבנים ומלמדים מבני המקום. פעילות זו היא זו שביססה את יהדות גאורגיה, ומפירותיה יצאו מנהיגי העדה בדורות הבאים.
הרב לויטין גם הקים ישיבה בעיר כותאיסי, ואליה שלח הרבי הרש"ב מתלמידיו, כדי שיסייעו לרב לויטין. הישיבה בשיאה מנתה כ-600 תלמידים.
על הפעילים החבדיי"ם באותה תקופה נמנו: הרב אברהם לוי'ק סלאווין, הרב נחום שמריהו ששונקין, הרב חיים מרדכי פרלוב, הרב יעקב ישראל זובער ועוד.
בין הערים שבהן פעלו השלוחים: כותאיסי, קולאשי, סצ'חרה, אוני, סוחומי, בטומי, טביליסי ועוד.
בשנת תש"ו עזבו אחרוני השלוחים את גאורגיה.
בשנת תשנ"ב, נשלח הרב רפאל אלאשווילי, רבה הראשי של יהדות גאורגיה בישראל, בשליחות הרבי מליובאוויטש לחזק את היהדות במדינה.
כיום משמשים מספר שלוחים בבתי חב"ד בגאורגיה.