google/wiki40b huggingface dataset:
סין הפרהיסטורית

סין הפרהיסטורית היא התקופה הקדומה ביותר בתולדות האנושות בסין, המסמלת את העידן הקודם לתקופת ההיסטוריה המתועדת בכתב. תקופה זאת מסתיימת בתקופת סין המיתולוגית בשנת 2852 לפנה"ס.

התקופה הפלאוליתית

העדויות הארכאולוגיות הקדומות ביותר לנוכחות אנושית בסין של ימינו הן של הומו ארקטוס (האדם הזקוף). באתר שבמחוז שאנסי נמצאות העדויות הראשונות בעולם לשימוש באש על ידי ההומו ארקטוס, ומתוארכות ללפני 1.27 מיליוני שנים. ממצאי ארקטוס מפורסמים במיוחד הם אלו שזכו לכינוי "אדם פקין", והתגלו בתחילת המאה ה-20 במחצבת ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן סמוך לבייג'ינג.
תושביו הנוכחיים של האזור הם צאצאי הומו סאפיינס שהגיע לאזור רק לפני כ-60,000 שנים, על פי הדעה המקובלת כיום במחקר האבולוציה, מקורו של המין האנושי (ההומו סאפיינס) הוא באפריקה. ומקבוצה קטנה מאוד של פרטים נוצרה כל אוכלוסיית העולם.

התקופה הנאוליתית

גידול הדגנים התחלק בסין בין גידול אורז בדרום וגידול דוחן בצפון. עדויות מוקדמות לחקלאות סינית טיפוסית – גידולי אורז בבריכות – מתוארכות לשנת 6,000 לפנה"ס. האורז תורבת לראשונה בסין ובהודו.
גידול אורז התאים במיוחד לסין, ארץ שהייתה משופעת בכוח אדם רב וזול, מים בשפע (הנהר הצהוב), וניתן לגדל אותו למעשה בכל מקום, גם בצלע הר תלול, תנאים אלו התאימו לתנאים ששוררים בדרום-מרכז סין.
גידול הדוחן בסין מתוארך לשנת 6,000 לפנה"ס, את הדוחן ניתן לגדל באזורים צחיחים יחסית, בכמות משקעים נמוכה יחסית, וגם בקרקעות לא־פוריות, דבר שהתאים לתנאי צפון סין.
בסביבות שנת 8000 לפנה"ס החלו לביית את החזיר בסין. בסביבות שנת 3000 לפנה"ס החלו לגדל את תולעת המשי בצפון סין. נמצאו עדויות לביות בעלי חיים נוספים כגון: הכלב, התאו, הכבש, עופות.
בדומה לתרבויות קדומות בכל העולם (כגון: תת-היבשת ההודית, מצרים), הביאה החקלאות לגידול מהיר באוכלוסייה, כיוון שהתבססות על גידולים חקלאיים הבטיחה יכולת שימור המזון ואגירתו לזמן ממושך יותר, וזו הביאה בהדרגה לגידול האוכלוסייה, להתפתחותה התרבותית ולריבוד חברתי.
בשלהי התקופה הנאוליתית עמק הנהר הצהוב בסין החל לפתח את מעמדו כמרכז תרבותי, כאשר ראשוני הכפרים באזור הופיעו שם. מרבית העדויות למרכז חשוב זה נמצאות באזור העיר שי-אן בסין.

הערים הראשונות

הערים הראשונות בסין צמחו עם מעבר סין מהתקופה הפרהיסטורית לתקופת סין הקדומה בסביבות 3000-2500 שנה לפנה"ס.

גילוי מתכות

בסביבות שנת 3000 לפנה"ס החלו לייצור ארד בסין. הברזל נתגלה רק בתקופת שושלת ג'ואו, בזמן סין הקדומה.
הגביע הבולגרי

היסטוריה

טורניר הגביע הבולגרי הראשון נוסד בשנת 1938 תחת השם גביע הצאר. טורניר זה מוכר על ידי התאחדות הכדורגל הבולגרית כגרסה הרשמית הראשונה של הטורניר, והזוכות בטורניר זה, שהתקיים עד לשנת 1942, מוכרות כמחזיקות גביע. אמנם טורניר זה החל בשיטתו הנוכחית כבר ב-1924, אך מכיוון שהליגה הבולגרית לא הוקמה עד לשנת 1938, הזוכות בטורניר בין השנים 1924 - 1937 מוכרות על ידי ההתאחדות כאלופות בולגריה. גם לאחר הקמת הליגה נותר תואר גביע הצאר כתואר יוקרתי בכדורגל הבולגרי, והוא חדל להתקיים בעקבות שינוי המשטר בבולגריה בשנות ה-40. כל ארבע הזוכות בחמשת מהדורות גביע הצאר הגיעו מהעיר סופיה.
בתקופת היותה של בולגריה רפובליקה עממית (1945–1990), התקיים טורניר נוק-אאוט שנתי בשיטת בית-חוץ, שנקרא גביע הצבא הסובייטי, ששוחק בפריסה ארצית על אף שבתחילה שיחקו בו רק קבוצות הליגה הבכירה. 
המפעל המשיך להתקיים עד לשנת 1990, אך עוד קודם, ב-1981, נוסד מפעל חדש בשם הגביע הבולגרי, לציון 1,300 שנים למדינה. המפעל הצטייר כסמל לגאווה הלאומית הבולגרית, וזכה לפופולריות גבוהה, שמאותו הזמן עלתה בחשיבותה גם על גביע הצבא הסובייטי. מכיוון שבין השנים 1981 - 1990 התקיימו שני המפעלים במקביל, הייתה צריכה ההתאחדות להכריע מי מהזוכות תהיה מחזיקת הגביע הרשמית באותן שנים, וכיום היא מכירה במחזיקות גביע הצבא הסובייטי מהקמתו ועד לשנת 1982 כמחזיקות הגביע הרשמיות, ומ-1983 ואילך, מחזיקות הגביע הבולגרי הן מחזיקות הגביע הרשמיות. הגביע שחולק במסגרת גביע הצבא הסובייטי ניתן, לאחר פירוקו, לשיאנית הזכיות בו - לבסקי סופיה.
זויה פיודורובה

שנים ראשונות

זויה פדורובה נולדה ב-21 בדצמבר 1907 בסנט פטרסבורג לפועל ועקרת בית. ב-1918 משפחתה עברה לגור במוסקבה בגלל עבודתו של אביה, וב-1928 היא התקבלה ללימודי משחק בתיאטרון שנסגר, והמשיכה את לימודיה בתיאטרון מאיאקובסקי, אותם סיימה ב-1934. במהלך לימודיה היא נישאה ללאוניד וייצלר, שמאוחר יותר היה לשחקן תיאטרון ידוע, וב-1934 נישאה לקולנוען א. רפופורט, ולאחר 5 שנים הזוג התגרש והיא החלה בקשר עם הטייס איבן קלשבים, שנהרג 3 שנים מאוחר יותר.

קריירה

ראשיתה של הקריירה הקולנועית של פיודורובה החלה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, ומעמדה ככוכבת נערצת היה לאחר שכיכבה בתפקידים ראשיים בסרטים שהיו ללהיטים ברחבי ברית המועצות, ובעיקר לאחר פרסומו של הסרט "חברות" ב-1936, אשר תורגם ויצא לאקרנים גם בארצות הברית. במקביל, היא המשיכה בתפקידה כשחקנית בתיאטרון. הקריירה של פיודורובה המשיכה להתפתח אף לאחר שאביה נאסר באשמת שווא, והיא המשיכה לככב בתפקידים ראשיים בסרטים מובילים.

מאסר

ב-1945 פיודורובה הכירה את הדיפלומט האמריקאי ג'קסון טייט, וב-13 בינואר 1946 ומקשר זה נולדה בתם ויקטוריה. באותן שנים, תקופת מסך הברזל, יחסים רומנטיים עם מערביים היו אסורים ונחשבו כ"בגידה במדינה". פיודורבה ניסתה להסתיר יחסים אלו, ותוך זמן קצר נישאה בנישואים פיקטיביים למלחין לאלכסנדר רזונובה, אותו הכירה באחד הפרויקטים המשותפים. למרות המאמצים להסתיר, השלטונות גילו אודות הקשר, גירשו את טייט מחוץ למדינה, וב-27 בדצמבר 1947, פיודורובה נשלחה למאסר ולאחר שבית המשפט האשים אותה בריגול - הוטל עליה עונש מאסר במחנות עבודה שהוחלף לכלא בעיר ולדימיר, וגם עונש על כל בני משפחתה המורחבת של הרחקה לגלות והחרמת כל הרכוש המשפחתי. אחיותיה, אלכסנדריה ומריה הוגלו יחד עם ילדיהן ומשפחותיהן לשני כפרים נדחים שונים ל-10 שנים, ומריה נפטרה בטרם שוחררה ב-1952. ויקטוריה, בתה בת השנה של זויה פיודורובה נשלחה לחיות בכפר נידח בקזחסטן יחד עם דודתה ויקטוריה ומשפחתה, כשהוסתרה ממנה זהותה של אמה הביולוגית.

שחרור ממאסר

ב-1955, לאחר מותו של סטלין, קיבלה זויה פיודורובה חנינה ושוחררה מהמאסר יחד עם אסירים פוליטיים רבים נוספים. ב-23 בפברואר 1955 היא אוחדה לראשונה עם בתה בת ה-10, ויקטוריה, וזמן קצר לאחר מכן החלה לעבוד שוב כשחקנית. בשנות ה-60 וה-70 היא השתתפה בסרטי קולנוע רבים בתפקידים דרמטיים, לרוב כשחקנית משנה.
רק ב-1976 קיבלה פיודורובה אישור לצאת מגבולות ברית המועצות והיא הגיעה לארצות הברית, שם נפגשה, לראשונה מאז שהופרדו, עם ג'קסון טייט. שנתיים מאוחר יותר נפטר טייט, ולאחר מכן הגיעה פיודורובה לארצות הברית פעמיים נוספות לבקר את בתה ויקטוריה.

רצח לא פתור

ב-11 בדצמבר 1981, נרצחה פיודורובה ביריית אקדח בביתה. נסיבות הרצח לא התגלו מעולם.
רבנו פרץ

רבנו פרץ בן אליהו מקורביל. חי במאה ה-13, נפטר בשנת 1295. מאחרוני בעלי התוספות.

קורות חייו ופועלו

למד אצל רבי יחיאל מפריז, רבי שמואל בן שניאור מאיוורא ורבי יצחק מקורביל. עמד בראש ישיבה בעיר קורביל. בין תלמידיו: רבי מרדכי בן הלל ורבי חיים בן שמואל אבן דוד מחבר הספר 'צרור המור'.
רבנו פרץ כתב הגהות על ספרו של רבו רבי יצחק מקורביל, ספר מצוות קטן.  
במהלך סיור בגרמניה יצר רבנו פרץ קשרי ידידות עם המהר"ם מרוטנבורג. לימים כתב הגהות והערות על קובץ אשר לקט את מנהגיו של המהר"ם מרוטנבורג. כמו כן ערך קבצים של פירושי תוספות על התלמוד הבבלי. 
רבנו פרץ גם כתב תוספות משלו על מסכתות התלמוד, חיבורים אלו ידועים בכינוי 'תוספות רבנו פרץ'. חלק ניכר מתוספות אלו עברו שינויים על ידי תלמידיו של רבנו פרץ ולא נשארו בצורתם המקורית. תוספותיו של רבנו פרץ היו ידועים בקרב הלמדנים בספרד ובאיטליה כבר במאה ה-14 אך רק חלקן נדפסו. 
התוספות שיש בידנו הם למסכתות עירובין, סוכה, ביצה, יבמות, בבא קמא, בבא מציעא, מכות ופסחים (פרקים א' - ד', פרק י' נדפס בספר המרדכי לפסחים ובטעות הוכנס למהדורות האחרונות של תוספות רבינו פרץ).
תוספות רבנו פרץ על מסכת בבא קמא נדפסו לראשונה בליבורנו שבאיטליה בשנת 1819 (תקע"ט) על ידי רבי שלמה וענונו. כתב היד שנדפס היה עמוס בשגיאות ונצרכה לתיקונים רבים. בשנת 1984 (תשמ"ד) יצאה לאור מהודרה מחודשת של תוספות רבנו פרץ על מסכת בבא קמא על יד מכון אור הספר שבירושלים. המהדורה החדשה התבססה על תוספות שכתב תלמיד רבנו פרץ המופיעים בחיבור שיטה מקובצת על מסכת בבא קמא מחד, ועל כתבי יד של ספריית המוזיאון הבריטי מאידך.
המהפכה המסחרית

המהפכה המסחרית באירופה הייתה התרחבות גדולה של המסחר, שהחלה במאה ה-11 ונמשכה עד הופעת המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה-18. 
החל ממסעי הצלב, גילו האירופים מחדש את הסחר בתבלינים, במשי ובמוצרים אחרים נדירים באירופה. התפתחות זו יצרה רצון חדש למסחר, והמסחר התרחב במחצית השנייה של ימי הביניים.  מדינות אירופיות חדשות, במסעות של גילוי, חיפשו נתיבי מסחר חלופיים במאות ה-15 וה-16, שאיפשרו למעצמות האירופיות לבנות רשתות סחר בינלאומיות גדולות ומרובות.  המהפכה המסחרית מתבטאת בגידול במסחר הכללי ובצמיחת שירותים פיננסיים כגון בנקאות, ביטוח והשקעות.
תופעת לוואי נוספת הייתה התפתחות הערים כמרכזי מסחר, התחזקותן ויצירת בריתות, דוגמת ברית ערי הנזה.
נחמיה לבציון

ביוגרפיה

נחמיה לבציון (לוּבֶּצקי) נולד ב-1935 במושב באר טוביה. את שירות הצבאי עשה בנח"ל ובעקבותיו נעשה חבר קיבוץ מעיין ברוך. למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים ואת עבודת הדוקטורט עשה בלונדון.
במלחמת ששת הימים שב לישראל וריכז מאז במשך כעשור את החוג ללימודי אפריקה. ב-1978 התמנה כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה ובראשית שנות ה-80 הועמד גם בראש מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח.
בין השנים 1987–1992 כיהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה. ובין השנים 1994–1997 כראש מכון ון ליר בירושלים. משנת 1997 ועד פטירתו באוגוסט 2003 כיהן כיו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה.
לבציון הותיר אחריו את רעייתו תרצה לבציון (שנפטרה אחריו), שלושה ילדים ונכדים. בתם ד"ר אסנת לבציון-קורח היא רופאה, מנהלת המרכז הרפואי יצחק שמיר (לשעבר אסף הרופא) (קודם לכן ניהלה את בית החולים הדסה הר הצופים).
על שמו "המרכז לחקר האסלאם על שם נחמיה לבציון" באוניברסיטה העברית בירושלים.
יחסי מלזיה–שוודיה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין מלזיה לשוודיה כוננו ב-1958. ב-3 במרץ 1979, נחתם הסכם בין המדינות בדבר ההגנה ההדדית בנוגע להשקעות בין הממשלות. ב-19 באוקטובר 1967, המדינות חתמו על הסכם בדבר שירותי האוויר. שתי המדינות חתמו על הסכם למניעת כפל מס. ב-2000, הצי השוודי הסכים להשאיל ארבע ספינות לשר הביטחון המלזי, נג'יב רזאק על מנת להגביר את הביטחון של מלזיה. היחסים בין המדינות הן בדרך כלל טובים, המדינות מקיימות קשרים בתחומי התיירות, תרבות, כלכלה, מסחר וכולי. נכון ל-2009, כ-90 חברות מלזיות פועלות בשוודיה, כ-450 אזרחים שוודים גרים במלזיה ובשנת 2011, ביקרו 44,138 אזרחים שוודים במלזיה.

יחסים כלכליים

בין מלזיה לשוודיה קיים שיתוף פעולה כלכלי מלא. מלזיה מייצאת אל שוודיה סחורות בשווי מאות מיליוני דולרים.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לשוודיה הוא 389 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר טלפונים, שמן דקלים, מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, ירקות ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה משוודיה למלזיה הגיעה לסך 418 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, טרקטורים, רכבים ועוד.
בית הכנסת אחדות ישראל

היסטוריה

ראשיתו של בית הכנסת במחצית שנות ה-30. הוא הוקם על ידי תנועת אחדות ישראל שהייתה משויכת לאגף הדתי של התנועה הרוויזיוניסטית, ומכאן שמו. מיד לאחר פתיחתו של המקום הוקמה בו תנועת נוער דתית בשם ברית החשמונאים.
מיקומו של בית הכנסת היה במקור בבנין "בית הספר לבנים" ברחוב הרב קוק, אחר כך הוא עבר לבית הספר "דורש ציון", ומשנת 1946 ועד היום הוא ממוקם בבנין בית היתומים הספרדי, בקומה השנייה.
לרב אריה לוין, שהיה מקורב ללוחמי המחתרות היה מקום של כבוד בבית הכנסת. מקומו היה בכותל המזרח, ועמוד התפילה שלו, עם חריטת שמו עדיין בבית הכנסת. 
לאחר קום המדינה, בשנת 1955, הוחלט כי בית הכנסת יקרא על שם עולי הגרדום, ואף הוצב שלט הנצחה ענק המנציח את פטירתם של בנימין זאב הרצל, זאב ז'בוטינסקי, דוד רזיאל - מפקד האצ"ל, אברהם שטרן (יאיר) מפקד הלח"י, יוסף טרומפלדור, 12 עולי הגרדום, ומתחתם 497 חללי האצ"ל והלח"י.
במשך עשרות שנים שימש יוסף ויטלזון, מלוחמי האצ"ל ומגולי קניה, כגבאי ונשיא בית הכנסת.
ביום ט' בניסן תשע"ד, במלאת 45 שנה לפטירתו של ר' אריה לוין, הוכתר נכדו, הרב בנימין בנג'י לוין, כרב בית הכנסת.
יחסי אוסטריה–אוקראינה

היסטוריה

מבחינה היסטורית, חלק גדול של מערב אוקראינה (גליציה, קרפטיה וצפון בוקובינה) היו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ונמצאים כיום בשטחי מחוז לבוב, מחוז איוונו-פרנקיבסק, מחוז טרנופול, מחוז צ'רנוביץ וזקרפטיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה אוקראינה נכבשה על ידי מעצמות המרכז, ובתוכם גם כוחות אוסטריים, אשר הדפו את הבולשביקים מחוץ למדינה.
הסכם ברסט-ליטובסק בשנת 1918 היה ההסכם הבינלאומי העיקרי הראשון שבו הופיעה אוסטריה כאומה.
באוקטובר 1998, נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה ביקר באופן רשמי באוסטריה, ובמאי 2000, נשיא אוסטריה תומאס קלסטיל ביקר באוקראינה.
שרשורים

מאפיינים

מבנה השרשורים כולל בעיקר מערכת רבייה, ללא מערכת עיכול, מערכת עצבים או מערכת חישה. צורת התולעים במחלקה זו דומה לשרשרת, ומכאן שמה העברי. השרשור בנוי מפרקים רבים, כל הפרקים למעט הראשון הם ברי-ניתוק, ולמעשה ניתן לראות בהם כמושבה. אורכן עשוי להגיע לכדי מספר מטרים, והן יכולות לשהות מספר שנים בתוך המעיים של בעלי החוליות בתוכם הן גדלות. מבנה התולעים כולל ראש שמטרתו היצמדות - מתוך הראש יוצאים קרסים שנתקעים בדופן המעי ומונעים את הפרשת התולעים החוצה ביחד עם הפרשות המעי. חלק נוסף במבנה התולעת הוא פרוגלוטידים, דמויי שקים שמכילים בתוכם אלפי ביציות ותאי זרע. יחידות אלו נוצרות באזור הקדמי של התולעת והן הולכות ומבשילות. היחידות הבשלות, המכילות ביציות מופרות, מתנתקות מקרסיהן ומופרשות בצואה ועלולות להיות מועברות לבעלי חוליות אחרים, מהם גדלים שרשורים חדשים. 
בכמויות גדולות עלולה להיווצר הרעלה עקב שחרור של טוקסינים על ידי התולעים, מה שייצור עלייה ברמת הסוכר ותחושת בלבול.
סיראנו דה ברז'ראק

ביוגרפיה

נולד בשם הרקול סאביניין סיראנו דה ברז'ראק למשפחה פריזאית וותיקה. בימי ילדותו שהה באחוזה משפחתית בעמק שברז, דרומית מערבית לפריז, בחבל איל-דה-פראנס. למד בבית ספר בפריז. נודע כאיש חרב שהגן על כבודו באמצעות דו-קרב חרבות. שירת כחייל לוחם בשורות היחידה של אנשי גסקוניה שעמדה לרשותו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת במלחמת שלושים השנים. בנוסף השתתף בכיבוש העיר אראס מידי הספרדים ב-1640. משנה זו לערך עד 1653 היה מאהבו של הכותב והמוזיקאי שארל קופו ד'אסוסי.
סיראנו היה תלמידו של הכומר הקתולי פייר גסנדי, שניסה לגשר בין תורת האטומים של אפיקורוס לבין הנצרות.
כתב את הטרגדיה "מותה של אגריפינה" שהועלתה על הבמה פעם אחת בלבד ב-1640. המחזה נודה על ידי הכנסייה הקתולית ולא הורשה עוד להציגה, אך יצא לאור ב-1654.
סיראנו נפצע כתוצאה מקורה שנפלה על ראשו, מה שגרם למותו ב-1655 בביתו של בן דודו בעיירה סאנווה, צפונית מערבית לפריז.

יצירתו

סיראנו דה ברז'ראק, בן דורם של ניקולה בואלו ושל מולייר, נחל הצלחה כסופר וכמחזאי בפריז. מולייר אף שאל מערכות אחדות מהקומדיה של סיראנו "הנוקדן המרומה" (1654) כדי לכתוב מחזהו "תעלוליו של סקאפן" (1671). יצירתו המפורסמת ביותר של סיראנו היא "עולמות אחרים" - לקט סיפורים המתארים מסעות בחלל אל הירח ואל השמש. לקט זה שפורסם אחרי מותו, כולל שני חלקים: "סיפור קומי על אודות מדינות ואימפריות הירח" (1657) ו-"סיפור קומי על אודות מדינות ואימפריות השמש" (1662). בכך עומד סיראנו דה ברז'ראק בשורה אחת עם ז'ול ורן בשדה הספרות של מדע בדיוני.
ב-1897 פרסם המשורר אדמון רוסטאן את המחזה "סיראנו דה ברז'ראק", המתרכז באהבתו של סיראנו לרוקסאן היפה, קתרין דה סיראנו, בת דודו. המחזה עובד לקולנוע, בין היתר ב-1990 בכיכובו של ז'ראר דפארדיה וב-2008 בכיכובו של קווין קליין.
כמו כן המחזה מוצג בתיאטרון הקאמרי בכיכובו של איתי טיראן.
פסלו מוצב בעיר ברז'ראק שבמחוז דורדון בחבל אקיטן בצרפת.
פולקר שמידט

ביוגרפיה

שמידט נולד ב בקלוסטרנויבורג והוא בוגר הגימנסיה הפדרלית ביישוב הולדתו. בקונסרבטוריון לאמנות דרמטית של העיר ווינה, ואת שיטות קונסטנטין סטניסלבסקי ומיירהולד באקדמיה הממלכתית לתיאטרון בסנט פטרבורג
ואת Method Acting Training בקופנהגן אצל רוברט קאסל מן המכון לי סטרסברג שבניו יורק.
שיחק בין היתר ב"תיאטר אן דר יוזפשטאט" בווינה, ב"לאנדסתיאטר" בזלצבורג וב"פולקסתיאטר" בווינה, כמו כן בהפקות רדיותיאטרוניות ברשות השידור האוסטרית. פעל כבמאי ב"פרייגיכטן ביהנן" בגראץ, ב"וינר שאוסשפילהאוס" ובתיאטרון "פניקס" בלינץ.
השתתף בסדנת תיאטרון בבורגתיאטר בווינה. ב-2005 קיבל מלגה למחזאים מטעם העיר וינה ובשנת 2006 - המלגה למחזאים מטעם משרד הקנצלר של אוסטריה. 
2003 
כתב 15 מחזות אותם ביים בעצמו. הידוע ביניהם הוא Die Mountainbiker שנכתב לפי הזמנה בשביל אירועי התיאטרון Stückemarkt בברלין וה-Stückemarkt בהיידלברג, בהם זכה בפרס הראשי ובפרס הקהל. הצגת הבכורה התקיימה בתיאטרון של היידלברג ב-24 בנובמבר 2007

קולנוע

שיחק בתפקיד הראשי בסרט "דגים קטנים" בבימוי אנטוניאצי.
הטור של טורקיה

חולצות

חולצת טורקיז - 
לובש אותה הרוכב המוביל בדירוג הכללי. 
החולצה הירוקה -
לובש אותה הרוכב המוביל  בקטגוריית המאיצים. 
החולצה האדומה -
לובש אותה הרוכב המוביל בקטגוריית המטפסים.
וילהלם, נסיך אלבניה

ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-26 במרץ 1876 בנויוויד, לוילהלם, נסיך ויד ולמריה, נסיכת הולנד, בתם של פרדריק, נסיך הולנד ולואיזה, נסיכת פרוסיה. וילהלם פרידריך היה נינם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ווילם הראשון, מלך הולנד, ואחיינה של אליסאבטה, מלכת רומניה. בצעירותו התגייס וילהלם לצבא הקיסרות הגרמנית כקצין פרשים, ובשנת 1913 צורף למטה הכללי הגרמני. ב-30 בנובמבר 1906 התחתן וילהלם עם סופיה, נסיכת שנבורג-ואלדנבורג, בתם של ויקטור, נסיך הכתר של שנבורג-ואלדנבורג ולוציה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, ממנה היו לו שני ילדים.
בשנת 1913 קיבלה אלבניה את עצמאותה בהסכם לונדון (1913), והמעצמות הגדולות החלו לחפש אחר נסיך שישלוט במדינה החדשה. אליסאבטה, מלכת רומניה שלחה את טאקה יונסקו להציע את אחיינה לתפקיד, ואכן וילהלם נבחר לעמוד בראש המדינה החדשה. באביב 1913 קיבל וילהלם את ההצעה אולם דחה אותה, אולם האוסטרים לחצו עליו מאוד לקבל את ההצעה. ב-7 בפברואר 1914 הודיע וילהלם למעצמות הגדולות שהוא יקבל את כס המלוכה. ב-21 בפברואר 1914, משלחת של נכבדים אלבניים בראשות אסאד פאשה טופטאני וארברשה אלה (בראשות לואיג'י באפה ווינצ'נזו באפה טראשי), הציגה לו בקשה רשמית, וב-7 במרץ הוא הגיע לבירתו הזמנית בדורס והחל לארגן את ממשלתו, ומינה את טורהאן פאשה פארמטי להקים את הממשלה האלבנית הראשונה.
מייד לאחר הגעתו פרצו באלבניה מרידות של מוסלמים נגד שר ההגנה שלו, אסאד פאשה, ונגד שליטה זרה שאיננה טורקית. יוון עודדה את הקמתה של ממשלה זמנית, נפרדת, בצפון אפירוס, למרות שהוסכם על הענקת זכויות יתר למיעוט היווני שם, הצבא ההלני כבש את דרום אלבניה למעט בראט וקורצ'ה. גם מעמדו של וילהלם התערער על ידי תומכיו, ובמיוחד אסאד פאשה עצמו, שקיבל כסף מאיטליה על מנת לממן מרד ולבצע הפיכה נגד וילהלם. העלילה נחשפה, פאשה נעצר ב-19 במאי 1914, הועמד לדין על בגידה ונידון למוות. רק התערבות של ממשלת איטליה הצילה את חייו והוא נמלט לגלות באיטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה דרשה ממנו האימפריה האוסטרו-הונגרית לשלוח חיילים אלבנים שיילחמו לצדם. כאשר סירב, בשל הנייטרליות של אלבניה כפי שסוכם באמנת לונדון, הופסקה התמיכה שקיבל מהם. ביולי 1914 פרצה מלחמת אזרחים בנסיכות, ובעקבות כך ברח וילהלם ב-3 בספטמבר לוונציה, ומשם חזר לגרמניה. וילהלם התגייס לצבא הגרמני תחת השם הרוזן פון קרויה, ולחם בקרבות השונים במלחמה. בשנת 1916 כבשו מעצמות המרכז את סרביה ומונטנגרו ווילהלם קיווה שיחזירוהו לשלטונו, אולם הגרמנים והאוסטרים סירבו לכך. לאחר המלחמה הציג וילהלם את תביעותיו בועידת השלום בפריז (1919), אולם בשל העובדה שלחם לצד מעצמות המרכז לא זכו תביעותיו להכרה. במשך כמה שנים לחמו פלגים שונים על השלטון באלבניה כעוצרי המדינה בשם וילהלם, אולם בשנת 1925 הוקמה הרפובליקה האלבנית ובוטל שלטונו.
לאחר מכן חי וילהלם ברומניה עד מותו ב-18 באפריל 1945 בפרדיאל, ובנו קרול ויקטור, נסיך הכתר של אלבניה ירש את תאריו.
נורבי הרובוט המבולבל

עלילה

הספר מספר את סיפורו של ג'ף ולס, צוער באקדמית החלל במאדים הזקוק לרובוט לימוד, מאחר שהציונים הנמוכים שלו מדאיגים את המפקד שלו, ומכיוון שג'ף מאחר בתשלום שכר הלימוד שלו, הוא חושש שיסלקו אותו מהאקדמיה. אדמירל יובו מתיר לג'ף להישאר באקדמיה, ומאחר והוא מודע לקשיים של משפחת ולס, הוא נותן לג'ף המחאה כדי שיקנה לעצמו רובוט לימוד. ג'ף חוזר לכדור הארץ ושם קונה רובוט קטן בצורת חבית, ומגלה שיש לו מכשיר אל-כובד, דבר שאין לשום רובוט אחר. הרובוט מקבל את השם נורבי, ומגלה לג'ף, כי לפני שנים רבות הוא היה בבעלות של אדם בשם מק'גיליקאדי, שמצא אותו על חללית הרוסה ותיקן אותו. נורבי וג'ף הולכים לסנטרל פארק ושם הם מגלים את חייליו של המורד מור רודפים אחר אחיו של ג'ף - פרגו. ג'ף ונורבי עוזרים לפרגו לנצח את חייליו של מור, אך המשטרה מגיעה ועוצרת את פרגו. השוטרת הממונה על החוליה מזדהה כאולבאני ג'ונס, אותה פרגו מזהה מימיו בבית הספר התיכון ע"ש ניל ארמסטרונג.
מור מצליח להשתלט על מנהטן ומשנה את שמה לממלכת מור. אולבאני מנסה להציל את נורבי וג'ף, אך הם נלכדים על ידי אנשיו של מור ומובלים לתחנת המשטרה. בתחנת המשטרה הם מצליחים להיכנס למשגר ולהשתגר אל פרגו, אשר מתברר שנחטף על ידי מור. נורבי מחלץ את ג'ף, פרגו ואולבאני על ידי עיוות-מרחב, כאשר את פרגו ואולבאני הוא משגר אל מחוץ לבניין ואת עצמו וג'ף הוא משגר לכוכב לכת בו חיים דרקונים (אשר ממלא תפקיד חשוב בעלילה של הספר השני בסדרה, שלא תורגם לעברית), ומשם לסנטרל פארק. בסנטרל פארק הם מגייסים צפרית שהם פגשו בעבר כדי להוביל את המרד נגד מור, ומשם הם משתגרים אל פיקוד החלל ומגייסים לעזרתם את אדמירל יובו. השלישייה לוקחת את המעבורת האישית של האדמירל ומשתגרת אל מנהטן, שם הם עפים בעזרת האל-כובד של נורבי  מעל לכס המלכות של מור, מאיימים אליו ומאלצים אותו להיכנע. לאחר הפסדו של מור מתגלה כי מור הוא המפקד גידלו, שנטר טינה ותיקה נגד משפחתו של ג'ף.
הסיפור מסתיים בסעודת ניצחון שנערכת במגוריו של האדמירל. האדמירל מקבל עיטור חדש. פרגו מקבל מענק כספי שמציל אותו מפשיטת רגל. אולבאני מקודמת לדרגת פקד ומתחילה מערכת יחסים עם פרגו. נורבי ממונה לדרגת צוער של כבוד, וג'ף אומר שנורבי הוא רובוט מבולבל מאוד.
דוד קאזס

דוד קאזס (David Cazès; ‏ 1850-1913) היה איש חינוך והיסטוריון יהודי-מרוקאי-תוניסאי.

קורות חיים

דוד קאזס נולד בתטואן, מרוקו בשנת 1850. הוא היה מראשוני התלמידים בבית הספר הראשון של כל ישראל חברים (כי"ח) בתטואן שהוקם בשנת 1862. לאחר מכן היה מראשוני התלמידים שנסעו ללימודי הוראה בקולג' של כי"ח בפריז (Ecole Normale Israélite Orientale). לאחר שהשלים את תעודת ההוראה נסע למספר קהילות יהודיות באגן הים התיכון בשליחות כי"ח. תחילה שימש כמחנך בקהילה היהודית בעיר וולוס שבחבל תסליה ביוון, שם היה אחראי להקמת בית ספר של כי"ח לבנים בשנת 1869 ולניהולו בארבע השנים הבאות. הוא נודע כמחנך מצטיין ובין היתר ייסד בוולוס תוכנית לימודי-ערב של מסחר שהתבססה על תוכנית הלימודים של בית הספר למסחר של פריז (l’Ecole de Travail de Paris). התוכנית זכתה להצלחה רבה ובהמשך יושמה על ידי כי"ח בקרב הקהילות האחרות שפעלה בקרבן. בשנת 1873 עבר לאיזמיר שבטורקיה של ימינו שם הקים וניהל את בית הספר של כי"ח. גם שם נודע כמחנך מצוין, אך עורר מחלוקת בקהילה היהודית עקב אורח חייו החילוני יחסית. לאחר שנצפה מדליק נר לפני סיומו של יום כיפור התעוררה תרעומת על כך בקהילה והוחלט שיועבר מאיזמיר להיות אחראי על תוכנית החינוך של כי"ח בתוניסיה. 
קאזס חי בתוניסיה כ-15 שנה (1878-1893) במהלכן בין היתר היה אחראי להקמה וניהול של בית הספר של כי"ח לבנים בתוניס (1878), בית הספר של כי"ח לבנות בתוניס (1882), בית הספר לבנים של כי"ח בסוסה (1885) ובית הספר להכשרה של אחיות רפואיות בתוניס (1891). בזמן היותו בתוניסיה הוא חיבר שני ספרים חשובים אודות הקהילה - הראשון (1889) עוסק בהיסטוריה של יהדות תוניסיה מימי קדם עד תקופת הפרוטקטורט הצרפתי (Essai sur l'Histoire des Israélites de Tunisie) והשני (1893) אודות ספרותם הרבנית של יהודי תוניסיה (Notes Bibliographiques sur la Littérature Juives-Tunisienne). הספר השני תורגם לעברית בשנת 1918 על ידי אברהם אלמליח ופורסם על ידו בהמשכים בכתב-העת מזרח ומערב (גיליון א' שנה א' והלאה). בנוסף לשני ספרים אלו קאזס כתב מסות ומאמרים רבים לכתבי-עת אקדמאים ויהודיים, בהם Revue des Études Juives.
בשנת 1893 הצטרף קאזס ליק"א (החברה היהודית להתיישבות) ובהיותו דובר ספרדית נשלח מטעמה לבואנוס איירס, ארגנטינה ושימש שם בתפקידים בכירים שונים עבור החברה. באביב של 1904 הוא נסע בין ארצות המזרח התיכון כולל ארץ ישראל וסקר אותן עבור החברה להתיישבות. בשנת 1909 הוא שב לצרפת והיה לחבר בהנהלת יק"א שישבה בפריז. הוא נפטר שם בשנת 1913.
לאורך חייו קאזס קיבל מספר אותות כבוד מממשלות צרפת ותוניסיה, בהם אות הכבוד "נישאן אלאפתח'אר" של תוניסיה (1878), "קצין האקדמיה הצרפתית" (1884) ו"אביר לגיון הכבוד" (1888) של צרפת.
ייווא

ייִוואָ (מבוטא: "ייִווֹ"; ראשי תיבות ביידיש: ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט, 'המכון המדעי היהודי'; באנגלית: YIVO), או בשמו כיום: המכון למחקר יהודי (באנגלית: Institute for Jewish Research), נוסד ב-1925 בווילנה ויושב כיום במנהטן. ייִוואָ הוא המקור לאורתוגרפיה, למילונאות ולתקינות בשפת יידיש, וכן למחקרים בתחומים אחרים הקשורים ליידיש. ניתן לראות בו את המקבילה היידית לאקדמיה ללשון העברית, דהיינו: "המוסד העליון למדע הלשון היידית" או גוף הפיקוח על שפת יידיש. על אף שהמכון שינה את שמו, הוא מוסיף להיות מוכר בשם "ייִוואָ" (YIVO), שאינו אלא ראשי התיבות של השם המקורי.
לנדאווה

היסטוריה

תיעוד למצודה במקום ומסביבה יישוב קיים החל מהמאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. במהלך המאה ה-16 נכבש היישוב על ידי האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר השטח לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אזור לנדאווה נמסר לחזקת הונגריה.
באפריל 1945 שוחררה לנדאווה על ידי כוחות הצבא האדום ועם תום המלחמה נכללה בשטחי יוגוסלביה ונקראה דוֹלְנְיָה לֶנְדָאוָוה (בסרבו-קרואטית: Dólnja Léndava). ב-1955, שונה שם העיירה ללנדאווה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה ובמהלכו פלש הצבא העממי היוגוסלבי לסלובניה לאחר שהכריזה על עצמאותה. לאחר התערבות האו"ם פסקה הלחימה, ב-1992 זכתה סלובניה להכרה רשמית כמדינה עצמאית ולנדאווה נכללה בשטחה.

אקלים

בלנדאווה שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת ב-2013 עמדה על 11.1ᵒc וערכי הקיצון הממוצעים עמדו על 2ᵒc- בינואר ו-29.7ᵒc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 929.3 מילימטרים.