הערת שוליים (סרט)

עלילה

אליעזר שקולניק (שלמה בראבא) הוא פילולוג, החוקר את נוסחיו של התלמוד הירושלמי. בנו, אוריאל שקולניק (ליאור אשכנזי), אף הוא חוקר תלמוד. שניהם פרופסורים באוניברסיטה העברית בירושלים. הבן זוכה לפופולריות רבה (בתיקון ליל שבועות הוא מרצה בשישה מקומות בזה אחר זה), ואף להוקרה אקדמית - הוא נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. האב אינו זוכה להוקרה, והוא מתאכזב מדי שנה כאשר אינו מקבל את פרס ישראל. שקולניק האב חש תסכול רב על המחקר החשוב בחייו שירד לטמיון בשל תגלית של פרופ' יהודה גרוסמן (מיכה לבינסון) ובשל השתנות האופנות המחקריות, שהפכו את המחקר העכשווי לשטחי בעיניו והותירו את סגנון מחקרו ועבודותיו שלו מיושנות ובלתי מבוקשות. הוא חש ריחוק כמעט מכל סובביו ובכלל זה אשתו ובעיקר בנו אוריאל, המייצג נאמנה את שיטות המחקר החדשות.
בעת הליכתו השגרתית של אליעזר מהספרייה הלאומית לביתו ברחביה, הוא מקבל שיחת טלפון משרת החינוך, המודיעה לו שהשנה הוא הזוכה בפרס ישראל, ומברכת אותו על זכייתו. למחרת מתפרסמת בעיתון ידיעה קצרה על כך. באותו בוקר מוזמן אוריאל שקולניק לפגישה בהולה עם ועדת פרס ישראל. שם מספרים לו שנפלה טעות, ולמעשה הוא שנבחר על ידי הוועדה לקבל את הפרס. הוועדה מבקשת לדון כיצד לתקן את הטעות, אך אוריאל מתנגד לכך בתוקף. הוא מנסה לשכנע את הוועדה שאביו ראוי לפרס, ושתיקון הטעות יפגע פגיעה אנושה באביו. יושב ראש הוועדה, אותו פרופסור יהודה גרוסמן, מתנגד בתוקף לגישה זו, המנוגדת לאמת, והעימות המילולי החריף בינו לבין אוריאל הופך לפגיעה פיזית של אוריאל בו. אוריאל מתנצל על כך, ואומר לוועדה שהוא יודיע את הבשורה המרה לאביו.
אוריאל רוצה לספר לאביו את העובדות. הוא הולך לספרייה הלאומית כדי לחפש שם את אביו, אך מוצא את אביו ואת הספרנים מרימים כוסית לרגל הזכייה, ומוצא עצמו נאלץ להצטרף אליהם. לאחר מכן הוא נפגש עם פרופ' גרוסמן, ומצליח לשכנע אותו שהפרס יינתן לאביו. גרוסמן משנה את דעתו אך מציב שני תנאים: הראשון שאוריאל יכתוב את הנימוקים למתן הפרס ואילו גרוסמן רק יחתום, והשני שאוריאל לעולם לא יוצע כמועמד לפרס ישראל.
אוריאל כותב את הנימוקים למתן הפרס לאביו תוך התלבטויות רבות וקושי רב בתיאור הישגיו המדעיים של אביו, אך עם זאת תוך גילוי אכפתיות בבחירת נוסח הדברים הרצוי. באותה שעה מתראיין אביו לכתבת "הארץ", נועה (יובל שרף), ובראיון הוא מותח ביקורת חריפה על ערכה המדעי של עבודתו המחקרית של בנו. כאשר הראיון מתפרסם, תוך הקצנה של המתחים הקיימים בין האב והבן, אוריאל סופג עלבון קשה. הוא אמנם ממשיך לשמור את דבר הטעות בסוד, אך מכלה את זעמו בבנו ובתלמידיו. כאשר כאבו גובר, הוא לוחש סוד זה לאמו, יהודית שקולניק (עליזה רוזן), בעת בילוי משפחתי, בו צפו במחזמר "כנר על הגג".
אליעזר שקולניק מוזמן לראיון טלוויזיה, ובמהלך ההכנות לראיון (עם המנחה ג'קי לוי) הוא מבחין בביטוי ספרותי מסוים, המופיע בנימוקי השופטים, שנראה לו חשוד מבחינת סגנון כתיבתו. הוא יוצא בחיפזון מהאולפן וממהר לחדר עבודתו. כפילולוג הוא בוחן את הביטוי ומשחזר במוחו הופעות קודמות שלו, ולאט לאט חודרת אליו ההכרה שאת הנימוקים לפרס כתב בנו, אוריאל, ולא פרופ' גרוסמן. הוא משחזר בזכרונו את הנוסח המדויק של שיחת הטלפון שבה בישרה לו שרת החינוך על זכייתו בפרס, ומסקנתו בדבר הטעות מתחזקת כאשר הוא מבין מתוך פרטים אחדים בשיחה, שהשרה חשבה שהיא משוחחת עם בנו. הוא גם נזכר שקיבל שיחה שנייה, כאילו לא התקשרו אליו בפעם הראשונה. ועוד: בשיחה הראשונה וגם בשנייה היא אמרה שמכתב נשלח אליו, הוא בדק את המכתב שהגיע לידיו וגילה שהתאריך מתאים דווקא לשיחה השנייה (בגלל שהמכתב הראשון לא נשלח אליו).
בבוקר יום הענקת הפרס אליעזר ויהודית שקולניק מגיעים לבנייני האומה לצורך הכנות לטקס. כל אחד מהם יודע בנפרד שמתן הפרס לאליעזר בטעות יסודו, אך הם אינם משתפים זה את זה בידיעה. הסרט מסתיים עם שירת "התקווה" מעט לאחר תחילתו של טקס הענקת הפרס, ורגע לפני שחתני הפרס נקראים לעלות על הבמה. המצלמה מתמקדת באליעזר שהתרגשות ומתח רב ניכרים בפניו. בנקודה זו מסתיים הסרט. אין לדעת מה התרחש לבסוף - האם קיבל את הפרס? האם נמלט גם מכאן?

הפקה

יוסף סידר, התסריטאי והבמאי של הסרט, ושאביו הוא בעצמו חתן פרס ישראל, סיפר שהרעיון שבלב הסרט נולד בעת שקיבל שיחת טלפון שבה:
מהצד השני של הקו, נספחת התרבות של שגרירות איטליה בתל־אביב. היא מודיעה לי בחגיגיות שאני זוכה בפרס מטעם ממשלת איטליה לכבוד 60 שנה לישראל, ומוסיפה פרטים על הטקס, בזמן שאני אומר לה תודה, וחושב על הרגע הזה, שבו אני חוגג את העבר אבל אין לי עכשיו כלום. ואני שואל אותה, 'מי עוד זוכה בפרס?'. 'פרופ' אהרן ברק, פרופ' צבי ינאי, פרופ' אהרן צ'חנובר', היא עונה, ומציינת עוד כמה אנשים כאלה. כל הגוף שלי נעשה רפה. אני אומר לה, 'יש לי תחושה שהתכוונת להתקשר לאבא שלי, פרופ' חיים סידר'. והמזכירה לא אומרת לי לא. היא אומרת, 'תמתין רגע על הקו'. ובשניות האלה, כשהמתנתי על הקו, נולד הסרט.
סידר הסביר מדוע בחר לעשות סרט אודות המחלקה לתלמוד של האוניברסיטה העברית בירושלים: 
זו המחלקה הקטנה ביותר באוניברסיטה, אך היא מפורסמת ברחבי העולם בשיטות הבלתי מתפשרות שלה, ובחוסר הסלחנות שלה כלפי המושג 'טעות'. גם אם הנושא הוא אזוטרי לחלוטין, ברגע שהתחלתי לשמוע סיפורים מתוך המחלקה הזו, על היריבות המיתולוגית בין חוקרים, עקשנות בקנה מידה אפי, פרופסורים אקסצנטריים שחיים עם שליחות אקדמית שהיא גדולה יותר מאשר החיים עצמם, אני התאהבתי בכולם, והם נהפכו למרכז של הסיפור הזה.
בסרט זה הקומיקאי שלמה בראבא חזר להופיע בסרט קולנוע לאחר 20 שנות היעדרות. סידר ציין כי חשש ללהק את בראבא לדמות האבא המופנם, בגלל אופיו האנרגטי של בראבא, שלאחר מכן ערך חזרות לעיצוב הדמות במשך שישה חודשים. ליאור אשכנזי, שגדל בבית חילוני, התכונן לתפקיד על ידי השתתפות בשיעורי תלמוד באוניברסיטה העברית, וגידל את זקנו במשך שמונה חודשים.
הסרט צולם בירושלים, ורבים מאתריה נראים בו: מוזיאון ישראל, השביל בעמק המצלבה המוביל מרחביה לגבעת רם (כולל האנדרטה לזכר מנחם שטרן), הספרייה הלאומית וקמפוס גבעת רם שבו היא שוכנת, בניין לב רם (שבו שוכן משרד החינוך) ובנייני האומה.
הסרט הופק על ידי סרטי יונייטד קינג ו"מובי פלוס". תקציב ההפקה הסתכם בכ-7 מיליון ש"ח, הוא קיבל תמיכה מקרן הקולנוע הישראלי, המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, קרן אבי חי, מפעל הפיס, ערוץ 10, Yes הטלוויזיה בלוויין ופרטנר תקשורת. חברת סוני רכשה את זכויות הפצת הסרט בצפון ובדרום אמריקה.
בישראל הסתכמו מכירות הסרט בכ-250,000 כרטיסים והוא היה הסרט הישראלי המצליח ביותר בשנת 2011.

פסקול

פסקול הסרט כולל מוזיקה מקורית שהלחין עמית פוזננסקי, שנוגנה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים והוקלטה בתיאטרון ירושלים. כן כולל הפסקול מוזיקה אתנית שמנגנים תום כהן ורביעייתו בטקס באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, שבפתיחת הסרט, וקטע בביצוע להקת "מיומנה" בטקס הענקת פרס ישראל, שבסיום הסרט.

פוזננסקי תיאר את הפסקול: 
הבמאי שאף מלכתחילה לפסקול גדול, לא שגרתי, בעל אופי נאו-קלאסי, עם נגיעות מודרניות. הסכמנו שהמוזיקה לא צריכה להיות סנטימנטלית, אך עם זאת דרמתית וייצרית. בחלקים מסוימים דיברנו על סגנון כתיבה המזכיר סרטי אנימציה, ובחלק שלקראת סוף הסרט דובר רבות על מוזיקה בעלת אופי מחוספס ואכזרי, שמבטאת טרגדיה נוסח סיפור אדיפוס.

ביקורות

הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות בקרב מבקרי הקולנוע הישראלים. המבקר של אתר "וואלה!", אבנר שביט, הכתיר את הסרט כ"חוויה מבדרת ומעשירה" וכתב כי "מבחינה תסריטאית, סידר מגיש כאן את מה שהוא אולי הסרט דובר העברית המבריק והמעמיק אי פעם על חשיבותן של המילים. מבחינה חזותית, הבמאי מגבה את כל זה בסגנון קולנועי שנון ורב-המצאות שגורם ל'הערת שוליים' להיראות כמו התשובה הישראלית ל'יהודי טוב' של האחים כהן." לפי מאיר שניצר, הסרט "סובל מתסריט רפה במקצת ושינויים תכופים בסגנונות הבימוי." המבקר גידי אורשר ציין כי על אף הנושא האזוטרי שבו עוסק הסרט, סידר הצליח להעמיד "סרט אנושי מאוד [...] יש כאן כמה רגעים מבריקים של פרודיה אנושית וסאטירה חברתית לצד כמה החלטות תמוהות, אולם גם אלה לא פוגעות ממש בהנאה מן הסרט. אם תחליטו שהנושא הזה, אכן מעניין אתכם."
הסרט קיבל 91 אחוזי טריות באתר Rotten Tomatoes. בקרב מבקרי הקולנוע הבינלאומיים קיבל הסרט ביקורות מעורבות. מבקר העיתון "לה מונד" הגדיר את הסרט כ"חכם, סוחף וייחודי". חלק מהמבקרים ציינו לשלילה את השפה התלמודית, שאינה מובנת לצופים בתרגום. המבקר של "לה טריבון" אהד את ההיבטים הקומיים בסרט, אך הוסיף כי "חבל שהבמאי הציף את הסרט במשפטים למדניים שאנשים רגילים מתקשים להבין. שלא לדבר על המוזיקה הנוכחת בכל מקום, היא כה חזקה עד שהיא מעקמת את מוח הצופים." על-פי פרופ' זיוה שמיר, הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר נגד כל הסיכויים: "איך יוכלו 'הגויים' להבין תלמוד מהו? היוכלו להבין שמץ מן הפרובלמטיקה של יצירה שפתרונה נעוץ בגילוי פילולוגי, שגודלו כקוצו של יו"ד, ואין לו שווה ערך בשום שפה הודו-אירופית?". היא הוסיפה שיש להניח שהנושאים האוניברסליים שבהם עוסק הסרט – יחסי אבות ובנים, חתירת היוצר להכרה וקנאותו לקנייני הרוח שלו – הם שהקנו לסרט את מעמדו בעולם.

מייסד בית הספר הדתי לקולנוע מעלה, אודי לאון, התייחס למהפכנות ולשפה הקולנועית הייחודית שלדעתו התגלמה בסרט: 
יש כאן מצד אחד סיפור שהוא יהודי לחלוטין, שמתעסק בשני חוקרי תלמוד מהאוניברסיטה העברית, אב ובן, שרבים ביניהם על קוצו של יוד בתחום צדדי של העולם התלמודי. מנגד, יש כאן סיפור אוניברסלי לחלוטין על יחסי אב ובן, אהבה, שנאה וכבוד. השילוב הזה גורם להתחדשות עולם היצירה ברמה שטרם הכרנו.
בדצמבר 2012, אי-או סקוט, מבקר הקולנוע של ה"ניו יורק טיימס", בחר ב"הערת שוליים" במקום הרביעי ברשימת הסרטים הטובים ביותר שעלו על המסכים בשנת 2012. 
קנת טוראן, מבקר ה"לוס אנג'לס טיימס", כלל את "הערת שוליים" ברשימת "עשרת הסרטים שלהם יש בעיני את הסיכוי הטוב ביותר לעמוד במבחן הזמן".

שם הסרט

שם הסרט, "הערת שוליים", מרמז למקור גאוותו של אליעזר שקולניק: אזכורו בהערת שוליים בספרו החשוב של מורהו, י. נ. פיינשטיין.
המבקר שמוליק דובדבני רואה בשם רמז למעמדו של אליעזר שקולניק בצלו של בנו: "מבלי שיכיר בכך, הוא הפך להיות "אביו של". הערת שוליים בקריירה האקדמית המזהירה של בנו, כשם שהיה במחקרו המהולל של אביו הרוחני."
המבקר מאיר שניצר רואה בשם רמז למבנהו של דף תלמוד, מושא מחקרם של האב והבן: "הסרט קרוי 'הערת שוליים', כלומר סוג של מבנה סיפורי המעתיק אל הבד דף תלמוד, המורכב כידוע מטקסט מרכזי, שאותו אופפות מכל עבר הערות שוליים".