google/wiki40b huggingface dataset:
כארון

כארון (ביוונית: Χάρων) הוא משיט המעבורת של האדס, אל השאול במיתולוגיה היוונית. המיתולוגיה מספרת שהוא העביר מתים לצידו השני של נהר האכרון או נהר הסטיקס רק אם היה ברשותם מטבע לתשלום עבור הנסיעה. לכן היוונים הקדמונים נהגו לקבור את מתיהם כשמטבע אובול מתחת ללשונם, כדי שלא יאלצו לנדוד לנצח לאורך גדות הנהר.
כארון הוא בנם של ארבוס וניקס, והוא בדרך כלל מתואר כזקן רזה ונרגן או לחלופין כשד מכונף בעל פטיש דו־ראשי.
לדברי ורגיליוס בספרו "האיניאדה" וכן לדברי מקורות אחרים, כארון משיט את סירתו על הנהר סטיקס, אך מרבית המקורות מספרים שהנהר עליו שטה מעבורתו של כארון הוא אכרון ולא סטיקס. בתקופה מאוחרת יותר, גם דנטה בספרו "הקומדיה האלוהית" הצטרף לקביעה זו.
פעמים בודדות בלבד התיר כארון לאנשים חיים לשוט במעבורתו ולהיכנס אל תחומיה הפנימיים של ממלכת השאול. בין היתר, הוא אפשר זאת למוזיקאי המוכשר אורפאוס, שהצליח לעשות כן באמצעות נגינתו העצובה והיפה שריככה את ליבו של כארון.
על שמו של כארון קרוי הירח כארון, ירחו של כוכב הלכת הננסי פלוטו. פלוטו עצמו קרוי על שמו של אל השאול הרומאי, הוא האדס בקרב היוונים.
דייוויד פוסטר וולאס

חייו

דייוויד פוסטר וולאס נולד באית'קה שבמדינת ניו יורק. אביו דוקטור לפילוסופיה ואמו מורה לאנגלית. בנערותו היה שחקן טניס ודורג בין המקומות הגבוהים בליגת הנוער האמריקאית.
וולאס למד תואר ראשון באנגלית ובפילוסופיה, והתמחה בלוגיקה מודלית ומתמטיקה. על עבודת הגמר שלו בפילוסופיה זכה בפרס ע"ש גייל קנדי. עבודת הגמר שלו באנגלית הפכה מאוחר יותר לרומן הראשון שפרסם "The Broom of the System". בשנת 1985 סיים את לימודיו בהצטיינות, ובשנת 1987 סיים את התואר השני בכתיבה יוצרת, באוניברסיטת אריזונה. בשנים שלאחר מכן לימד כתיבה יוצרת באוניברסיטאות ובקולג'ים שונים בבוסטון, אילינוי, ובלוס אנג'לס.
בשנת 1989, כשעבר מאריזונה לבוסטון, שקע בדיכאון ובדחפים אובדניים ובעקבות כך אושפז לטיפול פסיכיאטרי, והחל ליטול תרופה נוגדת דיכאון ששמרה על איזונו הנפשי בשנים הבאות. ביוני 2008 ניסה וולאס לשים קץ לחייו. בעקבות כך אושפז שוב בבית חולים פסיכיאטרי וקיבל טיפולים בנזעי חשמל. ב-12 בספטמבר יצאה אשתו מן הבית למספר שעות והשאירה את וולאס לבדו. כשחזרה בלילה גילתה כי התאבד.

יצירתו

המוות והפחד הקיומי הם נוכחים קבועים ביצירתו של וולאס. עם זאת, כתיבתו מאופיינת בהומור חריף ומיוחד ובתפיסת עולם עמוקה ובסיסית של חמלה.
הוא מציג ביצירותיו התבוננות חודרת ומעמיקה על החיים המודרניים המערביים בכלל ועל החברה האמריקאית בפרט. בתוך מצבי קיצון של ניכור הוא מציג את הרגש העז, את החום האנושי ואת הכמיהה להכלה.
בראיונות עמו ציין וולאס את סרטו של דייוויד לינץ' קטיפה כחולה מ-1986 כסרט מכונן שהשפיע עליו השפעה מכרעת. הוא דיבר על הערצתו לסופר ג'ון בארת ועל השתחררותו מהשפעתו של בארת מאוחר יותר. הוא דיבר בהערכה על הסופר דון דלילו ועל כתביו המוקדמים של ג'ון אפדייק.
יצירתו אופיינה לעיתים כפוסט-פוסטמודרנית וכחלק ממגמת "הכּנוּת החדשה" (New Sincerity).
בית הספר לקצינים של חיל האוויר

היסטוריה

בית-הספר לקצינים הוקם בנובמבר 2004, לאחר איחוד של שתי יחידות: בית-הספר לקצונה טכנית, מנהלתית, ועתודאים לקצונה אקדמאית שהיה ממוקם בבסיס חיל-האוויר בחיפה ומגמת קצינים בבית הספר למקצועות התעופה שם הוכשרו קצינים וקצינות במקצועות התעופה. לאחר האיחוד הותאמו זמני ההכשרה לכל מסלולי הקצונה לפרק זמן אחיד של 10 שבועות. ישנו מספר מועט של מסלולים בהם משך ההכשרה שונה.
קורס הקצינים האחוד מתקיים בארבעה מחזורי הכשרה בכל שנה, ומכשיר צוערים במגוון מגמות שונות, בהן מודיעין, מבצעים, הגנה קרקעית, אחזקה, פיקוח טיסה ומנהלה.
הצבעים הכלל-אפריקאיים

שני שילובים של שלושה צבעים מתייחסים למושג הצבעים הכלל-אפריקאיים: השילוב הראשון אשר שימש גם בדגל אתיופיה הוא השילוב ירוק, זהב ואדום והשילוב השני הוא אדום, שחור וירוק (אשר אומץ על ידי "Universal Negro Improvement Association and African Communities League"), על כן שני השילובים מופיעים בדגלים ובסמלים שונים המייצגים אפריקניזם, זהות אפריקאית, או שחורים כגזע. למרות שבמספר דגלים (כגון דגל ליטא) השימוש בצבעים אינו קשור לנושא.
הצבעים הכלל-אפריקאיים הם: שחור, אדום, זהב וירוק. השחור הוא צבע עורם של תושבי אפריקה, האדום מסמל צבע דמם המכובד של השחורים אשר נשפך בכיבוש אפריקה, הזהב מייצג את הזהב אשר נלקח מהעמים האפריקאיים והירוק מייצג את הצמחייה של אתיופיה הארץ המובטחת.

דגלים עכשוויים עם הצבעים הכלל-אפריקאיים

הדגלים הבאים משלבים שלושה או ארבעה מהצבעים הכלל-אפריקאיים כביטוי לזהות האפריקאית.
בובי סולו

קריירת שירה

הוא נולד ברומא בשם רוברטו סאטי. בצעירותו למד לנגן בגיטרה. ב-1963 הציעה לו חברת תקליטים להקליט סינגל. השם "בובי סולו" נולד כתוצאה מטעות של מזכירת חברת התקליטים. אביו סירב ששם משפחתם יופיע על התקליט, וביקש שיקראו לו "בובי" בלבד ("בלבד" באיטלקית זה סולו (Solo)), וכך נולד שם הבמה שלו בובי סולו.
ב-1964 השתתף סולו בפסטיבל סן רמו עם השיר "Una lacrima sul viso" ("דמעה על פנייך") שכתב לונרו. מכיוון שהוא לקה בדלקת במיתרי הקול הוא נאלץ לשיר עם פלייבק, מה שפסל את השתתפותו בתחרות. עם זאת היה השיר ללהיט בינלאומי. זה היה התקליט הראשון באיטליה שנמכרו ממנו יותר ממיליון עותקים, המכירות ברחבי העולם עלו על שלושה מיליון, והוענק לו תקליט זהב.
בשנה שלאחר מכן זכה סולו במקום הראשון בפסטיבל סן רמו עם השיר "Se piangi, se ridi". באותה שנה שר את השיר גם באירוויזיון 1965 שנערך באיטליה, וסיים במקום החמישי.
ב-1969 זכה סולו שוב בפסטיבל סן רמו עם השיר "Zingara" ("צוענייה") יחד עם איווה זניקי (כל שיר בוצע בשני ביצועים). השתתפותו האחרונה בפסטיבל הייתה ב-2003 (יחד עם טוני הקטן ) בשיר "Non si cresce mai".

חיים אישיים

סולו נולד ברומא לאם מאיסטריה ואב פורלני. בדצמבר 1967 הוא התחתן עם סופי טקל, רקדנית בלט צרפתייה. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, אלן (נולד ב-1968), שנטל (נולדה ב-1971) ומיוריאל (נולדה ב-1975). השניים התגרשו ב-1991. ב-1995 התחתן עם טרייסי קווייד, אמריקאית-קוריאנית, ועבר לגור בארצות הברית. בין שתי תקופות הנישואים נולד לסולו ילד רביעי.
דני גוט

ביוגרפיה

דני גוט נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי.

קריירת משחק

גוט שגובהו 1.94 מטר, שיחק בעמדות הגארד והפורוורד. בעונת 1984/5 החל לשחק בהפועל גן שמואל. בעונת 1988/9 שיחק באליצור נתניה. לאחר מכן שיחק שלוש עונות במכבי חיפה ושתי עונות בהפועל ירושלים ושתי עונות במכבי ראשון לציון. גוט שיחק גם בגבעת שמואל, עונה נוספת בהפועל ירושלים ועונה אחת בהפועל חולון.
לאחר שסיים לשחק בליגת העל, שיחק בליגות הכדורסל הנמוכות בישראל: במכבי חדרה מן הליגה השנייה, אליצור חולון והפועל פרדסיה.
גוט היה חבר בנבחרת הנוער ובנבחרת העתודה.

קריירת אימון

גוט היה לעוזרו של המאמן צביקה שרף בעונת 2004/05, בדינמו מוסקבה הרוסית. בעונה שאחרי שימש כעוזר מאמן בי סי קייב האוקראינית, בה שימש רני כהנא כמנהל המקצועי. בהמשך שימש גוט במשך מספר שנים בתפקיד הסקאוט במכבי תל אביב. בקיץ 2006 מונה כאחד משני עוזריו של מאמן נבחרת רוסיה דייוויד בלאט וכסקאוט של הנבחרת. עימה הוא זכה באליפות אירופה לשנת 2007. 
בעונת 2006/07 היה עוזר המאמן של נבן ספאחיה במכבי תל אביב. בקיץ 2007 מונה לתפקיד המנהל המקצועי של הפועל חולון. אך כבר בתחילת העונה עזב לתפקיד של עוזר המאמן דייוויד בלאט באפס פילזן. בטרם הסתיימה העונה עזבו גוט ומאמן הקבוצה את המועדון.
בשנת 2008 מונה לתפקיד מנהל מחלקת הסקאוט במכבי תל אביב, אך פוטר מתפקידו כעבור חצי שנה. בעונת 2009/10 החל לאמן בעירוני רמת גן מליגת העל, אך פוטר לאחר 12 משחקים. בעונה שאחרי היה לעוזר המאמן אלי רבי בעירוני אשקלון, ובאוקטובר 2011 שב לאמן בעירוני רמת גן, ששיחקה בעונה זו בליגה השנייה. משנת 2012 שחמש כמאמן באקדמיה לכדורסל של איגוד הכדורסל במכון וינגייט.
משנת 2017 משמש גוט כעוזר המאמן בראד גרינברג במכבי אשדוד באר טוביה.
בסוף שנת 2015 מונה למאמן נבחרת הקדטים. באוקטובר 2016 מונה לתפקיד מאמן נבחרת הנוער שהשתתפה באליפות אירופה.
גוט בעלים של חברת Scouting4U העוסקת בניתוח מידע סטטיסטי על שחקני כדורסל. את החברה הקים בשנת 2010 בשותפות עם מיקי גורקה.

משפחתו

דני גוט נישא לכדורסלנית העבר פנינה גוט והוא אביו של הכדורסלן גולן גוט ושל הכדורסלנית ירדן גוט. הוא אחיו של אוסקר גוט ששיחק עונה אחת בליגה הלאומית הראשונה במדי הפועל גבת ובליגות נמוכות. 
דני גוט הוא גיסו של דייוויד בלאט, ודודו של תמיר בלאט.
גברא מנדיל

ביוגרפיה

גברא מנדיל נולד בשנת 1936 בבלגראד למשפחת צלמים. סבו גברא קונפינו, אבי אמו, היה צלם החצר של מלך יוגוסלביה, ואביו, משה, היה צלם ידוע בעל סטודיו לצילום בנובי-סד, לשם עקרה המשפחה. עם תחילת הכיבוש הנאצי פונתה המשפחה מיוגוסלביה, כאשר כישרון הצילום של אבי המשפחה ותעוזתו הצילה אותם פעם אחר פעם ממוות. לאחר גלגולים רבים נמלטה המשפחה לאלבניה, שם הוסתרו עד סוף המלחמה על ידי רפיק וסלי, אחד מהאסיסטנטים של האב, בבית הוריו בהרים. על זאת זכה הוא ומשפחתו בתואר חסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה חזרה משפחת מנדיל ליוגוסלביה, ובשנת 1949 עלתה לישראל. המשפחה השתקעה בחיפה, שם פתח משה את פוטו תלפיות. למרות קשיי הקליטה בארץ, התערה גברא במהירות בחברת בני גילו, הצטרף לתנועת הצופים, הדריך בה, והתגייס לנח"ל כשאר חבריו. השתתף במלחמת סיני, חזר לקיבוצו - תל קציר, ולאחר תקופה עזב. 
למרות שלא תכנן להמשיך את המסורת המשפחתית בתחום הצילום, מצא את עצמו נכבש על ידי ההתפתחויות החדשות של עולם הצילום בחו"ל. הוא סיים לימודי תואר ראשון באנגליה ועמד בבחינות הגמר הקפדניות של איגוד הצלמים המקצועיים שם. אחד מצילומיו זכה בפרס בתערוכה בה הוצגו עבודות של בוגרי בתי ספר לצילום מכל רחבי אנגליה. עם סיום לימודיו עבד אצל מיטב צלמי הפרסומת בלונדון ורכש ניסיון רב. במהלך ביקור בארץ נישא לנעמי, חניכתו לשעבר, ובני הזוג חזרו לאנגליה ושהו בה עד תום הלימודים והעבודה.
גברא שב לישראל בשנת 1962 ופתח את  סטודיו גברא לצילומי פרסומת, אופנה ותעשייה, ברחוב העבודה 24 בתל אביב. 
כמעט כל הצלמים האחרים היו צלמי "פוטו", דוגמת אביו, שצילמו הכול – אירועים, חתונות וגם - פרסומות וצילומי אופנה מדי פעם.
גברא יצר למעשה את הביקוש לצילומים מקצועיים ואיכותיים כפי שנראו אז במגזינים מחו"ל.
הוא היה שותף מלא בקביעת הקונספט, בסטיילינג, בליהוק, ובבחירת אתרי הצילום. הוא הביא לתחום צילום הפרסום משב רוח רענן וחדשני מהעולם הגדול. 
בין לקוחותיו נמנו משרדי הפרסום הגדולים, אל-על, משרדי הממשלה, הבנקים הגדולים, מפעל הפיס, אמקור, תדיראן ועוד. הוא צילם את מלכות היופי והידוענים של שנות ה-60 וה- 70 לשערי לאשה ואת וזמרים ולהקות לעטיפות תקליטים של הד ארצי. הוא עבד עם בכירי האופנאים: פיני לייטרסדורף במשכית, גדעון אוברזון, גוטקס, דיוה ואתא. 
בשנת 1969 ייסד את האיגוד הישראלי של צלמי פרסומת ותעשייה.  ב- 1979 הצטרף להתאחדות הצלמים המקצועיים וב- 1985 נבחר לנשיאה. 
החל משנת 1974 החל גברא ללמד בבתי הספר הגבוהים לצילום - בצלאל, מכללת הדסה, ומכללת קריית אונו. הוא ראה את ייעודו בהעמדת דור חדש של צלמים מקצועיים ולאחר 30 שנות פעילות מרתקות כצלם בחר להתמסר לתחום זה והסב את הסטודיו שלו, ברחוב העבודה 24 לבית ספר לצילום, על פי מודל שלמד להכיר בארצות הברית. מלבד האהבה למקצוע הצילום, ולימוד השפה המקצועית, הקנה גברא לתלמידיו, ברובם צלמים פעילים בתחילת דרכם, כלים מעשיים לעבודה בתחום הצילום. הוא צרף אליו את טובי הצלמים בארץ ויצר חממה לימודית-משפחתית. 
בשנת 2001 יצא לאור ספרו "תמונות בשחור-לבן" והוא הוזמן על ידי מוזיאון השואה בוושינגטון לספר את סיפור ההצלה המיוחד של משפחתו.
גברא נפטר בפברואר 2006, באמצע העבודה על ספרו השני שהיה אמור להיות ספר עזר ללימוד צילום משולב בדוגמאות ובסיפורים אישיים.
סטודיו גברא המציין בקרוב 50 שנה להיווסדו, ממשיך לפעול כבית ספר ייחודי מסוגו לצילום מקצועי בהנהלת בתו של גברא, רותי מנדיל-חלבי.
קברנה סוביניון

קברנה סובניון (Cabernet Sauvignon) הוא זן ענבים אדום, שמקורו באזור בורדו שבצרפת. זן ענבים זה, הנחשב לזן אציל, הוא הענב הראשי ברבים מיינות בורדו, והוא נשתל ברוב אזורי ייצור היין ברחבי העולם על אף זמן ההבשלה הממושך והיבולים הנמוכים. 
כמו כל זני ענבי היין האצילים שייך זן זה למשפחת הוויטיס ויניפרה, ומחקרים גנטיים משנת 1997 קבעו שהוא הכלאה בין זני קברנה פראן וסוביניון בלאן.

מאפייני הזן

קליפתו העבה של הענב מתבטאת ברמות גבוהות של טאנין המעניק ליינות המבוססים על הזן גוף מלא, צבע עמוק (מקורו בהשריית היין עם הקליפות במהלך תהליך הייצור) ופוטנציאל יישון.
לזן יש ארומה אופיינית, ביינות העולם הישן ובמיוחד אלה מבורדו ארומה זו מתאפיינת בניחוחות סיגליות, קסיס, ארז ותבלינים. לעיתים יינות העולם החדש חולקים ניחוחות אלה אך בדרך כלל מאפילים עליהם ניחוחות שוקולד, אלון, פירות יער, פלפל ואדמה כאשר ביינות אוסטרליה ובייחוד אלה מאזור קונאווארה מורגש ריח חזק של אקליפטוס. 
האקלים משפיע רבות על הארומה וכך באזורים חמים נפוצים ניחוחות פירות היער כמו קסיס ודובדבן
בעוד שבאזורים קרירים הניחוחות עשבוניים ו"ירוקים" יותר כמו אקליפטוס ופלפל ירוק.

בורדו

לקברנה סוביניון זיקה חזקה ליינות הגדולים של האזור. בורדו מחולקת, הן מבחינה טופוגרפית והן מבחינה מסורתית, למספר אזורים. האזור שממערב לנהר גירונד מכונה בשם הגדה השמאלית, ואילו זה שממזרח לו, הגדה הימנית. באופן מסורתי הממסכים בגדה השמאלית מבוססים על קברנה סוביניון, ואלו בימנית - על מרלו. ארבעה מחמשת היקבים המדורגים במקום הראשון בבורדו מייצרים יין המבוסס על שימוש ביותר מ-70% ענבי קברנה סוביניון. גם ברוסיון משתמשים בזן בכמויות משתנות, בדרך כלל במטרה לחקות את יינות בורדו.

איטליה

על אף היסטוריה ארוכה של הזן באיטליה, הוא לא היה מצוי בשימוש נרחב עד 1970. בשנה זו מספר ייננים מטוסקנה שילבו אותו ביינותיהם ויצרו כך יינות מהשורה הראשונה הנקראים "סופר-טוסקניים". עקב ההצלחה המסחרית לה זכו יינות אלה, פותח תקן חדש בשם IGT‏ (Indicazione Geografica Tipica) המאפשר שימוש נרחב בקברנה סוביניון, כמו גם בזנים לא מקומיים אחרים.

ארצות הברית

קליפורניה היא מגדלת הקברנה סוביניון השנייה בעולם אחרי בורדו ובמיוחד בעמק נאפה ובמחוז סונומה. שטח הכרמים בקליפורניה הוכפל ב-1990 מה שהוביל לירידת מחירים וסיכן את תעשיית היין. 
גם בקליפורניה, כמו בבורדו, הזן בדרך כלל מעורב עם שני מרלו וקברנה פראן ובגרסאות המסחריות יותר עם זנים אצילים פחות המעניקים ליין יותר גוף ועושר ממה שיכול לספק הקברנה סוביניון, כגון רובי קברנה. הענב מגודל גם במדינת וושינגטון אך רק באזורים החמים ביותר.

שאר העולם

בעשור האחרון נרשמה הצלחה בהחדרת הזן למדינות העולם החדש, האקלים האופטימלי, ההשקעה הכספית הרבה ושיטות ייצור יין חדשניות מאפשרות למדינות כמו קנדה, ארגנטינה, צ'ילה, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד לייצר יינות באיכות טובה ולעיתים במחיר שווה לכל נפש.

בישראל

זן הקברנה סוביניון הוא אחד הנפוצים בתעשיית היין בישראל אליה הגיע באמצעות הברון רוטשילד שהיה מבעלי שאטו לאפיט, אחד מטובי יקבי בורדו, והקים את יקבי כרמל בראשון לציון ובזכרון יעקב בשנת 1890.
ג'ינה לולובריג'ידה

חייה

לולובריג'ידה נולדה ביישוב סוביאקו, בחבל לאציו שבאיטליה לאב יצרן רהיטים ולה שלוש אחיות. מגיל צעיר עבדה בדוגמנות ובגיל 20 זכתה במקום השלישי בתחרות מיס איטליה. 
בשנת 1949 התחתנה עם הרופא הסלובני Milko Škofič. לזוג נולד ילד אחד. בשנת 1971 התגרשה.
בשנת 1953 הגיעה להוליווד והשתתפה בסרט Beat the Devil. לאחר הקרנת הסרט, מפיקי הוליווד התאהבו ביופייה וליהקו אותה לכמה סרטי דרמה.

בשנת 1966 ניהלה לולובריג'ידה רומן עם השחקן הקומי ג'רי לואיס.
ג'ינה לולובריג'ידה עזבה את עולם המשחק והתמקדה בעסקים. בשנת 1999 התמודדה ללא הצלחה בבחירות לפרלמנט האירופי כמועמדת מטעם מפלגת שמאל איטלקית.
וילה פוסקארי

אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
בניגוד למרבית הווילות האחרות שבנה פלאדיו, וילה פוסקארי היא מבנה גבוה הבולט מאוד בשטח. הדבר נעשה מטעמים מעשיים, כדי להגן על קומת האדון (piano nobile) מן הסכנה של עליית מי הלגונה הסמוכה, בדומה למה שמתרחש, לעיתים, בעיר ונציה. לשם כך קומת השירותים גבוהה מאוד יחסית למקובל בווילות האחרות. גובהה הרב של הווילה משווה לה מראה של ארמון עירוני. 
לוילה מבואה גדולה וגבוהה, הבולטת מקו חזית הבניין. היא עשויה כמקובל, במתכונת של חזית מקדש רומאי, עם שישה עמודים גבוהים הנושאים גמלון משולש ובו קבוע סמל המשפחה. העלייה אל המבואה נעשתה שלא כרגיל בגרם מדרגות מרכזי, אלא באמצעות שני גרמי מדרגות צדדיים ארוכים וסימטריים. בעוד הבסיסים והכותרות היוניות עשויים אבן, בנויים העמודים מלבנים. הכוונה הייתה להשאיר אותם כך ולא לצפות אותם בכיור לבן. כך נוצר ניגוד מעניין בין הלבנה האדומה לבין האבן והטיח הלבנים, שהיה חידוש אצל פלאדיו, אותו יישם גם בעמודים הקולוסאליים בבניין קפיטניאטו שבמרכז העיר ויצ'נזה.  
פרופיל מערכת הקורות שמעל לעמודים נמשך גם סביב הבניין. קומת האדון, כמקובל, היא בעלת חלונות מלבניים גבוהים. לקומה שמעליה חלונות רבועים, והיא קומת מגורים נוספת ולא מרחב שנועד לאחסון תוצרת חקלאית כמקובל בווילות החקלאיות. מעל קומה זו מצוי כרכוב נוסף המקיף את הבניין, ולבסוף גג גמלוני. 
במרכז קומת האדון שוכן האולם המרכזי (salone) שהוא בעל מתאר דמוי צלב, והוא גבוה מאוד ומקורה בקמרונות צולבים. בחזית האחורית של הבניין אין מבואת עמודים. במרכז החזית שלושה חלונות מלבניים ומעליהם חלון תרמאלי גדול, ואלה הם הפתחים המחדירים אור רב להארת האולם המרכזי. 
בציורי עיטורי הפרסקו של האולם המרכזי החל בטיסטה פרנקו, ומשנפטר המשיך בעבודה בטיסטה ונציאנו.
דני וקסמן

דני וקסמן (נולד ב-1936 בבית אלפא) הוא מבכירי המורים לאמנות לחימה בישראל ומורה זן בודהיזם מאסכולת הסוטו (קאודונג). וקסמן הוא בעל דרגת דאן 7 בג'ודו מטעם הקודוקאן, בית הספר הגבוה לג'ודו ביפן, והלא-יפני השני בהיסטוריה לקבל דרגה זו. בנוסף, הוא בעל דרגת דאן 15 בנין ג'וטסו מטעם הבוג'ינקאן ביפן.

ביוגרפיה

וקסמן נסע ליפן לראשונה בשנת 1958 בעקבות המלצתו של משה פלדנקרייז. פלדנקרייז, שהיה מחלוצי הג'ודו בישראל, ומראשוני המפיצים אותו במערב, היה ידיד של משפחת וקסמן ועורר את עניינו של דני באמנות הלחימה. וקסמן שהה כ-13 שנה ביפן במהלך שני העשורים הבאים ובהם הקדיש את כל זמנו ללימוד זן ואמנויות לחימה. יחד עם דורון נבון היה לאחד מראשוני המערביים אשר זכו ללמוד נין ג'וטסו. הם למדו אמנות זו תחת המורה מאסאקי האצומי ואף תחת ראש השיטה הקודם, המורה טושיצוגו טאקמאצו. בין מורי הג'ודו של וקסמן נמנים גדולי המורים של אמנות זו, בהם קוטאני סנסאיי (דאן 10), אוסוואה סנסאיי (דאן 10) ודייגו סנסאיי (דאן 10). וקסמן מיעט להתחרות באופן מקצועי, אך בשנת 1969, בעת ביקור בישראל, השתתף באליפות ישראל לג'ודו וזכה במקום הראשון במשקל הפתוח.
וקסמן היה תלמיד שאינו נזיר של מורה הזן הפרופסור מסונאגה רייהו, שהיה גם סגן נשיא אוניברסיטת קומאזוואה ביפן. הוא מתרגל זן למעלה מחמישים שנה ומלמד זן באזור תל אביב מאז 1994.
ספרו זן: שאלות ותשובות יצא לאור בשנת 2000 בהוצאת גל כולל מבוא לזן ותרגום של היצירה "פוקאנזהזנגי" של מייסד הסוטו ביפן איהיי דוגן. בשנת 2006 הוציא לאור את הדרך הישירה לאני האמיתי ולתפקוד מלא בחיי היומיום ובו תרגומים של שלושה מספריו של רייהו, וכן מבחר מתרגומיו של זה, לפרקים המרכזיים ביצירת היסוד של הסוטו זן "שובוגנזו" של דוגן. הוא תרגם וערך ספר זה יחד עם עופר כהן. הספר יצא בהוצאת הצוק הכחול.
נאזים חכמת

חייו

נאזים חכמת נולד כבן לפקיד משרד החוץ. הוא גדל בעיקר אצל סבו, שהיה מושל הסולטאן בחלב ומאוחר יותר בדיארבקיר. בגיל 11 החל לכתוב את שיריו הראשונים. אבותיו היו ממוצא גרמני ופולני. סבו של אמו היה מהמט עלי פאשה. הוא הושפע מאוד ממהפכת אוקטובר, הלך ללמוד באיסטנבול והצטרף לתנועת השחרור, אך נאלץ ב-1921 לברוח ונסע עם חבר לאורכה ולרוחבה של אנטוליה במטרה לחיות "עם העם הפשוט". הם נשלחו לבולו על חוף הים השחור, ובסוף השנה נכנסו באופן לא-חוקי לברית המועצות הצעירה, שם חוו את זוועות הרעב בערבות דרום אוקראינה. חכמת הגיע למוסקבה ולמד באוניברסיטה הקומוניסטית של המזרח ויצר קשר עם פוטוריסטים רוסיים. בעיקר סרגיי יסנין וולדימיר מאיאקובסקי השפיעו על שירתו. מאז 1924 היה חבר במפלגה הקומוניסטית הטורקית, וב-1925 שוב נאלץ לברוח מטורקיה למוסקבה. ב-1928 הוא ניסה לחזור, נאסר וישב בכלא במשך שמונה חודשים. כתביו החלו להתפרסם.
בשנים 1933 עד 1935 ישב בכלא בבורסה. שם יצר את האפוס "שיח בדרדין". בשנת 1938 הוא נשפט למאסר של 28 שנים, אך הוא לא הפסיק ליצור. בין היתר תרגם את "מלחמה ושלום" של לב טולסטוי לטורקית. בשנות הארבעים מצב בריאותו החל להידרדר. בשנת 1950 הוא החל שביתת רעב, שהצליחה. והוא שוחרר.
בשביל הכנסה קבועה הוא החל לכתוב תסריטים. אך שוב הוא נאלץ לברוח למוסקבה, כאשר שלחו לו, בגיל 49, צו גיוס לצבא. במוסקבה הוא חי כאינטלקטואל מפורסם, נסע לארצות שונות במזרח אירופה, עד שנפטר בגיל 61 בלבד. הוא קבור בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עד שנת 1965 נאסר בטורקיה לפרסם את כתביו. ורק בשנת 2009 הוחזרה לו בדיעבד את אזרחותו שנלקחה ממנו.
ולנטינה טולקונובה

קורות חיים

ולנטינה טולקונובה נולדה בעיר ארמביר שבמחוז קרסנודר למשפחת עובדי מסילות הרכבת. במרץ 1948 המשפחה עברה למוסקבה. בגיל 10 היא החלה לשיר במקהלה. לאור הניסיון שהיה לה בשירה במקהלה, לאחר סיום בית הספר טולקונובה החלה ללמוד ניצוח מקהלות במכון מוסקבאי לתרבות. 
בתחילת שנות ה-60 להקת ג'אז בראשות יורי סאולסקי חיפשה זמרת חדשה. ולנטינה טולקונובה החליטה לנסות להתקבל ללהקה ועברה בחינות קבלה בהצלחה. החל מקיץ 1966 היא החלה לשיר בלהקה ותוך זמן קצר התחתנה עם יורי סאולסקי. לאור לוח זמנים לחוץ ונסיעות רבות, טולקונובה לא יכלה להמשיך בלימודים ולכן היא עברה ללימודים אקסטרניים במכון על שם גנסין. בשנת 1971 היא סיימה את לימודיה וקיבלה הסמכה כמנצחת מקהלות. 
משפחתה הייתה ביחסי ידידות עם המלחין איליה קטייב והוא הציע לטולקונובה לשיר את שיריו בסדרת טלוויזיה חדשה. השירים זכו לפופולריות רבה ומבוצעים עד היום. בשנת 1971 להקת יורי סאולסקי התפרקה וגם הזוג החליט להתגרש. בתקופה זו טולקונובה הייתה מוכנה לכל עבודה מזדמנת - השתתפה בסרטים בתפקידים קטנים, שרה בלהקות וכו'. בשנת 1972 היא השתתפה בהופעה שהוקדשה לשירי איליה קטייב והמשורר לב אושנין הציע לה לשיר את השיר החדש שהוא כתב ביחד עם ולדימיר שאינסקי. ביצוע שיר זה הביא לה פופולריות רבה. היא נחשבת ליורשת של קלבדיה שולז'נקו ולידיה רוסלנובה. מלחינים ידועים כמו אוסקר פלצמן, אלכסנדרה פחמוטובה ומיכאל טריברדייב החלו להציע לה את השירים החדשים. בשנת 1975 היא הכירה את הפסנתרן דוד אשכנזי שהיה שותף לכל הופעותיה במשך 18 שנים. 
בסוף שנות ה-70 - תחילת שנות ה-80 טולקונובה הייתה בין הזמרות הידועות בברית המועצות. באותן השנים היא התחתנה בפעם השנייה ובשנת 1977 ילדה בן. 
בשנת 1986 היא החליטה לעשות תפנית בקריירה שלה וביימה אופרה "נשים רוסיות" על בסיס שירי ניקולאי נקרסוב, אלכסנדר פושקין ואנדריי קולצוב. את המוזיקה כתב ידידה הוותיק איליה קטייב. לצידה על הבמה הופיע אינוקנטי סמוקטונובסקי. היא עצמה הופיעה ב-4 תפקידים וקיבלה ביקורת חיובית.
לאור ההצלחה, בשנת 1987 טולקונובה הקימה תיאטרון לדרמה ושירה במוסקבה שפעל שנים רבות.
בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות טלוקונובה הצליחה להמשיך ולשיר במיוחד בהופעות מחוץ לגבולות ברית המועצות לשעבר.
בשנת 2006 הזמרת חלתה בסרטן אך החלימה. המחלה חזרה בשנת 2009 ובשנת 2010 היא נפטרה. 
במהלך הקריירה המקצועית טולקונובה ביצעה מעל ל-600 שירים ו-26 פעמים זכתה בתחרות "שיר השנה".
עדיה גודלבסקי

עדיה גודלבסקי (נולדה ב-1974) היא מלחינה, נבלאית, זמרת, מאלתרת, אמנית מיצג, שחקנית ובמאית ישראלית.

ביוגרפיה

אביה הוא שלמה גודלבסקי, טכנאי הסקות וגרפיקאי ואמה, חיה אסתר, היא אמנית. לעדיה שני אחים ואחות - הרב משה גודלבסקי, מנהל בית ספר, הרב אהד טהרלב, ראש מדרשת לינדנבאום ונעמה שני.
עדיה גודלבסקי נולדה וגדלה בירושלים. החלה לנגן בנבל בגיל 11 בהדרכת עדינה הרעוז. למדה בתיכון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובבית ספר הדתי לבנות "פלך" במגמת אומנות. בצה"ל שרתה כמורה חיילת מטעם החברה להגנת הטבע. בתום שירותה הצבאי, החלה ללמוד תיאטרון ומשחק בסטודיו של ניסן נתיב בירושלים וסיימה ב-1999.
גודלבסקי המשיכה את לימודי המוזיקה ברימון בית ספר למוסיקה ואצל מורים פרטיים. את לימודי הקומפוזיציה המשיכה אצל עודד זהבי ואריק שפירא.
משנת 2002 גודלבסקי פועלת כיוצרת עצמאית, היא יוצרת ומביימת מיצגים ועבודות לבמה, מלחינה ויוצרת מוזיקה כתובה ומאולתרת; משתתפת כמבצעת ויוצרת בפרויקטים תיאטרליים, מיצגים ומוזיקליים שונים כסולנית ובשיתוף פעולה עם אמנים מתחומים שונים. עבודותיה מוצגות ומושמעות על במות מגוונות בישראל ומחוצה לה.
אלבום הסולו הראשון שלה, "תפר" (2013), לנבל קלטי וקול, אותו הלחינה ובו ניגנה ושרה, יצא בחברת התקליטים 'אינטרוול ריקורדינגס'.

ההשקה התקיימה בבית האמנים תל אביב וכללה הופעה ותערוכה של עבודות של אמנים פלסטיים שונים שהגיבו לאלבום.
אלבום הסולו השני של גודלבסקי, "נכתבת" (2015), כולל לחנים שלה לשירי משוררים ויצא בהוצאה עצמאית. המשוררים הם: דליה רביקוביץ, מאיה בז'רנו, ענבל אשל כהנסקי, מרדכי גלדמן, אורי לוינסון, אלי אליהו, דנה אמיר, חיה אסתר, ללי ציפי מיכאלי, סיגל בן יאיר, צבי גורן, ענת זכריה, ענת לוין ורחל חלפי.

ההשקה התקיימה בבית היוצר של אקו"ם בתל אביב.
גודלבסקי הייתה חברת פורום המלחינות בישראל (2016-2011). משנת 2011 היא חברת אקו"ם.
היא מורה לחשיבה יצירתית ולמוזיקה ב'מכון לקידום נוער ליצירתיות ומצוינות מיסודה של אריקה לנדאו' (החל משנת 2009), היא מורה למוזיקה במרכזי מחוננים ומצטיינים של משרד החינוך (מאז שנת 2016) ומורה לנבל.
בן זוגה הוא האמן והמהנדס אורי לוינסון.
טשביניה

תולדות העיר

בשנת 1847 חוברה טשביניה לקו מסילת-הברזל וינה-קרקוב והפכה לחלק מגליציה. הייתה זו ראשית התפתחותה של טשביניה. במרוצת השנים הוקמו בסביבת טשביניה בית-יציקה לעופרת, מכרות-פחם, בית-חרושת למלט, בית-זיקוק לנפט ועוד.

היהודים בטשביניה

ראשוני היהודים התיישבו בטשביניה בסוף המאה ה-17. בסוף המאה ה-18 ישבו במקום כתריסר משפחות יהודיות. בסוף המאה ה-19, עם פיתוח המכרות והתעשייה בסביבה, גדל היישוב היהודי. פרנסתם של יהודי טשביניה התבססה על המסחר הזעיר ועל המלאכה, ובמקצת על אספקה לתעשיות שבסביבה. 
ב-1912 התארגן בטשביניה חוג ציוני. במועדון הציוני בעיירה הייתה ספרייה יהודית גדולה, שיעורי-ערב לעברית ויהדות וכן חוג חובבי תיאטרון. בטשביניה פעלו תנועות נוער ציוניות רבות, בהן "השומר הצעיר", "החלוץ", בית"ר ועוד.
בשנת 1923 מונה הרב דב בריש וידנפלד לרב העיר. הוא הקים בעיר ישיבה בשם "כוכב מיעקב" (על שם אביו). עם פלישת הנאצים לפולין ב-1939 הוא נמלט מפולין ללבוב שהייתה אז בשליטת ברית המועצות. הרב וידנפלד נודע מאז בכינוי "הרב מטשבעין".
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בטשביניה כ-1,500 יהודים. בטשביניה היו בתי כנסת, חברת ביקור חולים, חברה קדישא, חברת תומכי עניים ומוסדות צדקה וסיוע נוספים. בתמיכת ה"ג'וינט" האמריקני שופץ בית-המרחץ והוקמה מרפאה.

בתקופת השואה

ב-1941 נצטוו היהודים להתרכז בגטו. תחילה היה זה גטו פתוח אך בהדרגה צומצמה היציאה ממנו. ב-29 במאי 1942 (י"ג בסיוון תש"ב) החל גירוש יהודי טשביניה. הגטו הוקף על ידי יחידות אס אס ומשטרה גרמנית ונעשתה במקום סלקציה. הצעירים והבריאים נשלחו לעבודה במפעלים ובמחנות עבודה. הנותרים נשלחו לאושוויץ ונרצחו.

אחרי המלחמה

מיהודי טשביניה נותרו אחרי המלחמה כ-270 נפש. רובם עלו לישראל. ניצולים מטשביניה שהגיעו לישראל הביאו רגבים מאדמת בית הקברות היהודי בטשביניה ואפר עצמות הנרצחים ממשרפות אושוויץ-בירקנאו, כדי להטמינם באדמת הארץ. ועד יוצאי טשביניה בישראל, שפעל עוד לפני המלחמה, עסק בעזרה כלכלית ליוצאי העיר שעלו לישראל, וכן בהנצחת הקהילה וזכרם של הקרבנות.