מיתולוגיה סלאבית

המיתולוגיה הסלאבית היא האספקט המיתי של דת הסלאבים הקדומים. אוסף מיתוסים זה התפתח לפני יותר מ-3,000 שנה. משערים כי מקורם של חלקים ממנה הוא מהתקופה הנאוליתית, ואולי אף מהתקופה המזוליתית. למיתולוגיה הסלאבית מאפיינים דומים לאלו של מיתולוגיות פרוטו-הודו-אירופיות אחרות.
הסלאבים היו פוליתאיסטים, וסגדו לאלי הטבע. עם כינון הארגונים השבטיים ליחידות מדיניות הועלו אלים מסוימים בדרגתם לאלים עליונים – לדוגמה: פֶּרוּן אצל הסלאבים המזרחיים וטריגלב אצל הסלאבים שעל שפך האודר.

מקורות

בניגוד למיתולוגיה היוונית או למיתולוגיה המצרית, אין בנמצא עדות ממקור ראשון שתשמש בחקר המיתולוגיה הסלאבית. חרף קיומן של תאוריות שנויות-במחלוקת (לדוגמה, "ספרו של ולס"), לא ניתן להוכיח כי הסלאבים עשו שימוש בכתב מסוג כלשהו בטרם התנצרותם; ועל כן, סביר להניח כי האמונות והמסורות הדתיות הסלאביות המקוריות הועברו מדור לדור בעל פה, ונשכחו כחלוף המאות שלמן הגעת הנצרות. קיים תיעוד דליל של הדת הסלאבית, שנעשה ברובו בידי מיסיונרים נוצרים לא-סלאבים, שלא התעניינו יתר על המידה במושאי-התיעוד, וודאי שלא היו אובייקטיביים בתאוריהם את האמונות הפגניות. נמצאו שרידים ארכאולוגיים של צלמים ומקדשים סלאביים עתיקים, אך הם לא העשירו את הידיעות על אודות הדת הסלאבית, אלא רק אימתו את התיעודים ההיסטוריים שבנמצא. רסיסי אמונות מיתיות ופסטיבלים פגניים שרדו עד לעצם היום הזה במנהגים עממיים, בשירים ובסיפורים הנפוצים בקרב כל העמים הסלאביים. שחזור של מיתוסים עתיקים מן השרידים אשר שרדו בפולקלור במשך למעלה מאלף שנים הוא משימה מורכבת וקשה, העלולה לעיתים קרובות להוביל את החוקרים לכיוונים מוטעים, העלולים לגרור פירושים מוטעים ובלבול, עד כדי זיופים והמצאות.

מקורות כתובים

ככל הידוע, אין בנמצא כל מקור כתוב על אודות המיתולוגיה הסלאבית מן הזמן שטרם התפצלה הקבוצה האתנית הפרוטו-סלאבית לסלאביים מערביים, מזרחיים ודרומיים – למעט יוצא דופן אפשרי בדמות הערה של הרודוטוס בחיבורו "היסטוריה", שבה נזכר שבט בשם "נֶאוּרִי", השוכן בצפון הרחוק, ושאנשיו לטענת הרודוטוס משנים את צורתם לזאבים למספר ימים מדי שנה בשנה. חוקרים אחדים פירשו זאת כאמונה הסלאבית באנשי זאב; אחרים סבורים כי הרודוטוס התייחס למעשה לפסטיבלים הסלאביים הקדומים לכבודו של האל ולס, שבהם עברו בכפרים קבוצות של גברים צעירים עטויים מסכות, הנזכרים לעיתים בשם ווּקַרִי (vucari; אדם-זאב). מכל פנים, זיהויים של אנשי "נאורי" עם שבט פרוטו-סלאבי נותר שנוי במחלוקת.
האזכור הוודאי הראשון בהיסטוריה הכתובה של הסלאבים ושל המיתולוגיה שלהם מופיע אצל ההיסטוריון הביזנטי בן המאה השישית, פרוקופיוס, המתאר בחיבורו Bellum Gothicum את אמונותיו של שבט סלאבי דרומי מסוים, אשר חצה את נהר הדנובה בכיוון דרום במהלך יומיים בלבד. לפי פרוקופיוס, סלאבים אלה סגדו לאל יחיד, אדון הכל, יוצר הברק והרעם. אף על פי שפרוקופיוס אינו מזכיר מפורשות את שם האל המדובר, ניתן להסיק כי מדובר באל המכונה במקורות היסטוריים מאוחרים יותר פרון; וזאת מאחר שבשפות סלאביות רבות כיום, המילה פֶּרוּן (Perun) פירושה פשוט "רעם" או "חזיז ברק". בנוסף, מזכיר פרוקופיוס את האמונה בשדים ובפיות מגוונים, אך גם כאן אינו מזכיר שמות ספציפיים.
הכרוניקה הרוסית הראשונה, המגוללת את קורות רוס של קייב למן המאה ה-9 ועד ה-12, היא יצירה מרכזית, אשר מכילה אזכורים רבים ובעלי ערך של האמונות הפגניות של הסלאבים המזרחיים. אף על פי שכתב היד נערך בתחילת המאה ה-12, הוא מכיל אזכורים ואף העתקים של מסמכים קדומים יותר, ומתאר אירועים שהתרחשו בטרם התנצרותם של הרוסים. באחד מן הטקסטים – הסכם שלום שנחתם במאה ה-10 בין שליטי הסלאבים המזרחיים ובין קיסרי ביזנטיון – נזכרים האלים פרון וולס ("וֶלוֹס"). בהמשך מתאר המחבר, נסטור הכרוניקן, את פנתאון המדינה, אשר כונן הנסיך ולדימיר הראשון בקייב בשנת 980. בפנתאון של ולדימיר נכללו האלים פרון, ולס, חורס, דז'בוג, סטריבוג, סימרגל ומוקוש. תקציר הכרוניקה הרוסית הראשונה המופיע בקודקס ההיפאטי מזכיר גם את סבארוג, המושווה לאל היווני הפייסטוס. כמו כן מעניינים הקטעים באפוס הסלאבי-המזרחי "משא מלחמת איגור" המתייחסים לוולס, לדג'דבוג ולחורס. האפוס המקורי מתוארך לסוף המאה ה-12, אם כי קיים ויכוח שולי בעניין אותנטיות היצירה.
העדויות הכתובות הרבות והעשירות ביותר מתייחסות למיתולוגיה של הסלאבים המערביים, ובפרט לאלה של הוונדים ושל הפולאבים, אשר נוּצרו בכוח רק בשלהי המאה ה-12. המיסיונרים והכמרים הגרמנים, אשר תקפו את הדת הפגנית, הותירו אחריהם תיעוד נרחב של המיתולוגיות שהם ביקשו לגבור עליהן. עם זאת, אותם מיסיונרים הצליחו אך בקושי לרסן את ביקורתם על הסלאבים ולמתן את שיפוטם, ולדעתם היו הסלאבים ברברים עובדי אלילים וצמאי-דם. הואיל ואף לא אחד מהם טרח ללמוד שפה סלאבית כלשהי, ברשומותיהם מעורבים בלבול וגוזמאות עם פרטי מידע מהימנים.
עם היצירות העיקריות נמנית רשומה פרי עטו של תיטמר ממרסבורג, מראשית המאה ה-11, המתארת מקדש בעיר רִידֶגוֹסְט (Riedegost, שיבוש של השם רדגסט), שבה נערך פולחן האל הגדול זוּאַרַסִיק – סְבַארוֹגִיץ' (Svarogich) או סְבַארַזִיק (Svarazic); הכוונה לסבארוג עצמו או אולי לבנו). לפי תיטמר, היה זה המקום המקודש ביותר בארצם של הסלאבים הפגניים, וסבארוגיץ' היה האלוהות החשובה ביותר עבורם.
מסמך יקר-ערך נוסף הוא "הכרוניקה הסלאבית" (Chronica Slavorum), אשר נכתבה בסוף המאה ה-12 בידי הכומר הגרמני הלמולד מבוזאו. הלמולד מזכיר את "השטן", זֶרְנֶבּוֹג (צ'רנובוג), את האל פורנוט, את האלה ז'יווה, מספר אלים חסרי-שם נוספים בעלי פסלים מרובי-ראשים, ולבסוף – את האל הגדול סְבַנְטֶבִיט (Svantevit; סבטוביד), שאותו עבדו באי ריגן, ושלפי הלמולד היה האל החשוב מכולם עבור הסלאבים המערביים.
הרשומה השלישית – ואולי החשובה מכולן – היא פרי עטו של המלומד הדני סקסו גרמטיקוס, אשר תיאר בכרוניקה פרי עטו "גסטה דנורום" ("מעשי הדנים") את המלחמה שנלחם ב-1168 מלך דנמרק ולדמר הראשון נגד הוונדים של ריגן, את כיבוש עירם שבכף ארקונה ואת השמדתו של המקדש הגדול לאל סבנטביט אשר ניצב שם. סקסו מתאר בדייקנות ובהקפדה יתרה את פולחן סבנטביט, את המנהגים הקשורים אליו, ואת פסלו הגבוה ובעל ארבעת הראשים של האל. בנוסף, הוא מזכיר אלים מרובי-ראשים נוספים, של שבטים סלאבים אחרים: רוגייביט, פורוויט ופּוֹרֶנְטִיוּס.
המקור העיקרי הרביעי הוא שלוש ביוגרפיות של הבישוף-הלוחם הגרמני יליד המאה ה-11, הקדוש אוטו מבמברג, אשר הוביל בראשית המאה ה-12 שורה של משלחות צבאיות-דתיות אל שטחיהם של השבטים הסלאביים שחיו באזור הים הבלטי. על פי כתב היד של אוטו, האל הסלאבי החשוב ביותר היה טריגלב, שלו היו מקדשים בעיר שצ'צ'ין. בערים וולגסט והאוולברג, השוכנות במזרח-גרמניה של היום, סגדו לאל המלחמה גֶרוֹוִיט – קרוב לוודאי שיבוש של השם יַרוֹוִיט (Jarovit), אל סלאבי שייתכן כי זהה לאל ירילו מהפולקלור הסלאבי-המזרחי.

שרידים ארכאולוגיים

גם הארכאולוגיה מלמדת על המסורות הסלאביות; במהלך השנים נתגלו פסליהם של מספר אלים סלאביים. בשנת 1848 נמצא על גדות נהר זברוץ' שבמערב אוקראינה פסל אבן גבוה שזכה לכינוי "צלם זברוץ'". לפסל ארבע פנים, שמעל כולם יחד מונח כובע אבן. בשל הדמיון לתיאורו של סקסו (לעיל) את הצלם הגדול אשר ניצב במקדש שבריגן, נטען מיד כי מדובר בייצוג של סבנטביט, אם כי היה ברור שאין זה יכול להיות הצלם המקורי מריגן. בנוסף לצלם בזברוץ' נתגלו במקומות אחרים פסלים מרובי-ראשים נוספים. פסל זעיר כזה, מגולף בעצם, אשר תוארך למאה ה-10, נחשף בין חורבות פרסלב שבבולגריה. פסל עץ בעל שני ראשים, בגודל אדם, נתגלה על אי באגם טולנזה (Tollense), ליד ברנדנבורג החדשה, בצפון-מזרח גרמניה; בימי הביניים היה שטח זה ארצו של השבט הסלאבי דוֹלֶנַאִין (Dolenain), שנתן את שמו לאגם. זאת ועוד: בדאלמטיה שבקרואטיה נתגלה פסל בעל שלושה ראשים, על גבעה הנושאת את השם "סוּבִיד" (סבטוביד), לא הרחק מפסגת הר דינרה, המכונה "טרוגלב" (טריגלב).
שרידיהם של מספר מקדשים סלאביים נתגלו גם כן. בחפירות ארכאולוגיות בכף ארקונה שבאי ריגן התגלה זכר למקדש גדול ולעיר, המזוהים עם תיאורו של סקסו. בנובוגרוד גילו ארכאולוגים שרידיו של מקדש פגני שככל הנראה הוקדש לכבודו של האל פרון. המקדש נבנה כבימה מעגלית רחבה המקיפה פסל. מסביב לבימה הייתה מחפורת עם שמונה אכסדרות מקושתות, אשר הכילו שרידים של מזבחות שעליהם הוקרבו קורבנות. שרידיו של מבצר אשר נבנה לפי תוכנית דומה נתגלו באתר בעל השם המעניין Pohansko ("פגני"), ליד העיר בז'צלב שבצ'כיה.
לכל השרידים הארכאולוגים הללו מאפיינים מגוונים משותפים; פסלים של אלים מרובי-פנים ושרידים של מקדשים בעלי מספר מזבחות מאששים את הדיווחים הכתובים של המיסיונרים הנוצריים, שתיארו את האלים בפולחן הסלאבים כאלים מרובי-ראשים, וכמו כן רומזים כי המיתולוגיה הסלאבית הקדומה שמה ככל הנראה דגש ניכר על פולחן של אלים בעלי היבטים שונים.

לוח השנה והחגים הסלאביים

21 במרץ - היום הראשון של האביב. סעודה גדולה נערכה לרגל הולדתו של האביב לאחר תמותת החורף. היה נהוג להגיש בה ביצים מצוירות ומעוטרות.
21 ו 22 ביוני - היום הראשון של הקיץ המכונה "ליל קופאלה". היו מדליקים בו מדורות שמעליהן היו קופצות הנערות הרווקות כדי למצוא שידוך.
23 בספטמבר - חג הקציר והיום הראשון של הסתיו, בו הודו לפרון וסווארוג על הקציר הטוב וביקשו הצלחה לשנה הבאה.
21-22 בדצמבר - היום הראשון של החורף, בו נערכה סעודת המתים לזכר אבות המשפחה. נהוג היה להדליק מדורות בבתי הקברות ובמתי הדרכים כדי לחמם את המתים ולערוך סעודה לכבודם.

הפנתיאון הסלאבי

לסלאבים לא היה פנתיאון רשמי מבוסס, אף על פי שכאמור נעשה ניסיון ליצור כזה, על ידי ולדימיר הראשון, נסיך קייב (הניסיון נכשל, וולדימיר התנצר). ולדימיר הקים בחצרו 6–7 אלילים: פרון כאל עליון, וולס, חורס, דז'בוג, סטריבוג, סימארגל ומוקוש כאלים שבטיים.