google/wiki40b huggingface dataset:
אורופ

היסטוריה

האי אורופ יושב לראשונה על ידי בני האיינו, הקבוצה האתנית הילידית של האיים הקוריליים, האי סחלין והאי הוקאידו. הביקור הראשון המתועד של אירופאים באורופ היה בשנת 1643, כאשר ספינה של חברת הודו המזרחית ההולנדית בפיקודו של מגלה הארצות ההולנדי מארטן חריטס פריס עגנה באי, ככל הנראה בחפשם אחר פרוות. האי מופיע על גבי מפה רשמית משנת 1644 שהציגה את האדמות בבעלות האן מצומאה. בעלות זו קיבלה משנה תוקף על ידי שוגונות טוקוגאווה בשנת 1715. בשלהי המאה ה-18 הגיעו לאי סוחרי פרוות רוסים. הם צדו לוטרות ים והשתלטו על ספינות זרות ששטו באזור. בשנת 1772 פרצו עימותים בין בני האיינו לרוסים, והאחרונים עזבו את האי לתקופת מה. בשנת 1768 חזרו רוסים לאי, תוך שהם כפופים להנחיותיו מושל סיביר.
בשנת 1801 תבעה הממשלה היפנית באופן רשמי ריבונות על האי, והוא השתייך למחוז אזו, לימים הוקאידו. הדבר הוביל לסדרת עימותים עם האימפריה הרוסית בעניין באי אורופ ויתר האיים הקוריליים. העימותים באו לכדי סיום עם חתימת חוזה שימודה בשנת 1855, שהעביר את הריבונות על האי לרוסיה. באותה שנה, במהלך מלחמת קרים ותוך מאמץ למצוא את הצי הרוסי הקיסרי שבאוקיינוס השקט, עגן כוח ימי צרפתי-בריטי באי אורופ, לאחר עצירה בנמל הקודאטה. הכוח כבש את האי, העניק לו את השם "אי הברית" ומינה תושב אלאוטי מקומי כמושל זמני. חוזה פריז מ-1856 השיב את האי לידיים רוסיות. תחת חוזה סנקט פטרבורג מ-1875 עברה הריבונות על האיים הקוריליים, ובכלל זה אורופ, לאימפריה היפנית. תושבי האי בני איינו הועברו לאי שיקוטן ובמקום התיישבו יפנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועברו המתיישבים האזרחים היפנים מן האי אל ארבעת "איי הבית" של יפן, כאשר לקראת סוף המלחמה הוצבו באי 6,000 חיילים של הצבא היפני הקיסרי. במבצע סערת אוגוסט שבו פלשה ברית המועצות לאיים הקוריליים נכנעו הכוחות היפניים באורופ ללא התנגדות. ב-1952, בחתימתה על חוזה סן פרנסיסקו, ויתרה יפן על תביעותיה לריבונות על האי. חיילי משמר הגבול של ברית המועצות החזיקו במתקנים הצבאיים היפניים באי עד לנסיגתם בעת התפרקות ברית המועצות ב-1991. האי כיום אינו מיושב, אך משתייך מנהלית למחוז סחלין.
באנר

באנר (אנגלית Banner - בעברית: מודעה גרפית) היא מודעה בדף באתר אינטרנט, המשמשת לפרסום, ומטרתה בדרך כלל למשוך גולשים מהאתר שבו מופיע הבאנר אל האתר המפרסם.
מודעות באנר מורכבות בדרך כלל מקובצי תמונה או סרטונים, וכן מאמצעי מולטימדיה המפעילים טכנולוגיות כמו Java, Microsoft Silverlight, אדובי פלאש ו-shockwave. מודעות המשתמשות באמצעים אלו, כוללות  בדרך כלל גם אנימציה, קול, ווידאו, שנועדו למשוך את תשומת לב הגולשים בצורה אפקטיבית יותר למודעה.
התשלום עבור באנר מתבצע בדרך כלל במודל CPM, כלומר, המפרסם משלם למפעילי האתר שבו מופיע הבאנר, על פי כמות החשיפות שהבאנר קיבל. מודלים נוספים לתשלום הם ה-CPC, על פיו המפרסם משלם בהתאם לכמות האנשים שהקליקו על הבאנר, ומודל המקובל פחות, ה-CPL, שלפיו משלם המפרסם לאתר שבו מופיע הבאנר, רק אם הפרסום הניב עסקה. 
יש המותחים ביקורת על האופן בו הבאנרים מפריעים לחווית הגלישה, וחושפים את הגולשים לתוכן פרסומי ללא הסכמה מראש. עוד קובלים המבקרים על בזבוז רוחב הפס שנגרם מפרסום מודעות הבאנר. ישנן תוכנות המאפשרות מניעה של חלק מהיישומים המופעלים על ידי הבאנרים, ומרבית הדפדפנים הקיימים כיום בשוק, מספקים אפליקציות כאלה כחלק מובנה בדפדפן.
השם באנר נגזר מהעובדה שמודעות אלו בדרך כלל מופיעות ברצועות צרות הדומות בצורתן לפס (Banner באנגלית).
מרקיסיו (מפיק מוזיקלי)

ראשית חייו

מרקיסיו נולד בבאקו, אזרבייג'ן עלה לישראל יחד עם הוריו בשנת 1990. 
בשנת 2004 החל ללמוד באקדמיה למוזיקה בירושלים במסלול הרב תחומי שם למד הלחנה ועיבוד מוזיקלי. 
מאז שנת 2014 מתגורר עם משפחתו בברלין, גרמניה.

מועדון הקצב של אביהו פנחסוב

בשנת 2013, עם חזרתו ארצה מפעילות בסצנה האלטרנטיבית בלונדון, הקים מרקיסיו יחד עם אביהו לנדוור את להקת מועדון הקצב של אביהו פנחסוב. הופעות הלהקה, בניהולו המוזיקלי של מרקיסיו, מאופיינות בשילוב ייחודי של רוק, סול, דיסקו ומוזיקה ים תיכונית. הלהקה החלה לצבור עדת מעריצים ובשנת 2014 הוחתמה בחברת הליקון ונוהלה על ידי מיקי דה פז. המופע כלל שיתופי פעולה מוזיקליים מגוונים עם אמנים כגון: צלילי הכרם, זהבה בן, הדג נחש, קרולינה, טריפונס, אריאל זילבר וחיים משה. במסגרת עבודותו עם מועדון הקצב, הפיק וכתב מרקיסיו את השיר "ימים יפים", אשר נבחר לשיר הנושא לסדרת הטלוויזיה תאג"ד .

שממל

בשנת 2014 הפיק מרקיסיו את האלבום 2011-2014 של להקת שממל. השיר "ברלין" מתוך האלבום עורר עניין רב בכלי התקשורת והפך להמנון המזוהה עם מחאת יוקר המחיה בישראל ותופעת הגירת צעירים ישראלים לחו"ל.

פרויקט האצטדיונים של גלגלצ

במסגרת מצעד האצטדיונים של גלגלצ, התבקש מרקיסיו לבצע עיבוד והפקה מוזיקלית יחד עם מועדון הקצב לשיר Sweet Child Of Mine של להקת Guns and Roses, לרגל הופעתה של הלהקה בישראל ביולי 2017, העיבוד זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו ועורר תגובות מעורבות.

White Camel

בשנת 2017 ייסד פנחסוב את אולפן ההקלטות וחברת התקליטים White Camel. משמעות השם היא ה״לבן״ שמייצג את האסתטיקה המערבית החדשה וה״גמל״ שמייצג את השורשיות למקורות. White Camel מתמקדת בגישור שתי הגישות הללו באמצעות שיתופי פעולה עם אמנים מכל העולם תוך כדי שימור המגוון, האותנטיות והאיכויות שמביא כל אמן והרקע ממנו הוא מגיע.
מרקיסיו מפיק, כותב ומנגן בלהקת aJan שהיא הפלטפורמה לשיתופי פעולה עם חברת ההפקות. הלהקה מנגנת מוזיקת רוק קצבית בהשפעה ים תיכונית ואפריקאית.
ביולי 2017 התחיל לעבוד עם אביה שושני, פיינליסטית בתוכנית הריאליטי ״הכוכב הבא״ על פרויקט בשם AÝA.
במאי 2018, הפיק וכתב מרקיסיו יחד עם הראפר הבריטי Afrikan Boy הידוע משיתופי הפעולה הרבים שלו עם האמנית הבריטית M.I.A. את השיר Ancestry. השניים עובדים בימים אלו על אלבום.
בשנת 2018 נבחר ע״י הפרויקט המשותף של מכון גתה ו"פופ-קולטור" להיות המנטור של קבוצת אמנים ומוזיקאים מכל העולם בתוכנית הכשרה שמומנה ע״י עיריית ברלין.
שדרת אנדראשי

היסטוריה

על הקמת השדרה הוחלט בשנת 1870 כחלק מתנופת הפיתוח הגדולה בבודפשט של סוף המאה ה-19, והבנייה עצמה החלה בשנת 1872. השדרה תוכננה על ידי ועדה מיוחדת שהוקמה לשם כך, ואשר ביצעה חלק מעבודות הסלילה וההקמה. השטח שנועד להקמת השדרה שכן באזור טרזווארוש (Terézváros - "העיר של תרזה"), שנקרא כך לכבוד הקיסרית מריה תרזה, ואשר כלל בנייה צפופה ללא תכנון. 
עורק התנועה נפתח ב-1876, ותוך עשור נוסף הושלמו 131 הבנינים שלאורכו. בנייני הפאר לאורך השדרה נבנו על ידי האדריכלים המוערכים ביותר של התקופה, ובנייתם מומנה בעיקרה על ידי הבנק ההונגרי. הם אוכלסו על ידי האצולה ההונגרית ועשירי העיר, ושמה של השדרה נקבע בשנת 1885 על שמו של דיולה אנדראשי, אחד התומכים הגדולים בבניית הפרויקט, שיזם את הקמתו לאחר ביקור בפריז. עם זאת השדרה שינתה את שמה מספר פעמים ונקראה על שמו של סטלין (Sztálin út) ב-1947, ומ-1957 ועד 1990 היה שמה "שדרת הרפובליקה העממית" (Népköztársaság útja).
בין השנים 1893–1896, ולכבוד חגיגות המילניום לכיבוש הונגריה בידי המדיארים, נבנה מתחת לשדרה קו רכבת תחתית שהיה השני בעולם לאחר הרכבת התחתית של לונדון והראשון שנבנה באירופה היבשתית. הקו שימש את הנוסעים ממרכז העיר אל יריד המילניום שהתקיים בשנת 1896 בפארק העירוני, בקצה הצפון-מזרחי של השדרה. קו זה הוא אחד משלושת קווי הרכבת התחתית בעיר, והוא פועל גם כיום.
פיטר מרפי (כדורגלן)

ביוגרפיה

פיטר מרפי נולד במרץ 1922 במערב הארטפול שבמחוז דרהאם, וכשהיה בן ארבע עבר עם משפחתו לקובנטרי. הוא שיחק בקבוצות החובבים של קובנטרי סיטי וברמינגהאם סיטי, אך הקריירה שלו נקטעה בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה. רק במאי 1946, כשהוא בן 24, חתם מרפי בקובנטרי סיטי והפך לכדורגלן מקצועני. בקובנטרי, שיחק מרפי למעלה ממאה משחקים וכבש שער לכל שלושה משחקים, בממוצע.
ביוני 1950 החליט מנג'ר טוטנהאם הוטספר, ארת'ור רואו, להביא את מרפי לקבוצתו ושילם תמורתו 18,500 פאונד. מרפי היה שחקן מפתח בסגנון הטקטי ה-"לחץ ורוץ", שדגל בהנחה מהירה של הכדור במקום לחבר לקבוצה וריצה זריזה מעבר לשומר היריב על מנת לקבל מסירה חזרה מעבר ליריב. הטקטיקה הזו הוכיחה את יעילותה, וטוטנהאם זכתה באליפות הליגה באותה עונה. לאחר חזרתו מהפציעה של חלוץ הקבוצה, לס בנט, ירד מרפי לספסל והחליט לעזוב את הקבוצה. בינואר 1952, הסכים לעבור לברמינגהאם סיטי ששיחקה בליגה השנייה תמורת 20,000 פאונד ולא להישאר בטוטנהאם.
באותו זמן, עזב חלוצה של ברמינגהאם - טומי בריגס את הקבוצה, ומרפי זכה לקבל את תפקיד החלוץ המרכזי בקבוצה. במהלך שנותיו במועדון, הוא זכה שלוש פעמים בתואר מלך השערים של הקבוצה (עונות 1952/53, 1954/55, 1957/58) ופעם אחת בתואר מלך השערים של גביע ערי הירידים (עונת 1955/58). הוא פרש ב-1959, והחל לאמן את קבוצת הנוער של ברמינגהאם, אך חזר מהפרישה כדי לכבוש ארבעה שערים שבסופו של דבר עזרו לברמינגהאם סיטי לשרוד בליגה השנייה.
מרפי כבש חמישה שערים במהלך קמפיין הגביע האנגלי של ברמינגהאם ב-1956, שנקטע רק בהפסד 3-1 למנצ'סטר סיטי בגמר. משחק הגמר זכור בעיקר בזכות הפציעה הקשה של שוער מנצ'סטר, ברט טראוטמן, שצלל לרגלי מרפי ושבר את צווארו. למרות השבר, המשיך טראוטמן לשחק את רבע השעה שנותרה, ועם סיום חלוקת המדליות פונה לבית החולים. בעונה שלאחר מכן, כבש מרפי ארבעה שערים נוספים בגביע, אך ברמינגהאם הפסידה בחצי הגמר ל"תינוקות באזבי" של מנצ'סטר יונייטד.
מרפי נחשב לפורץ דרך אנגלי בכדורגל האירופאי: הוא שיחק במשחק הראשון של קבוצה אנגלית אי פעם באירופה - ברמינגהאם נגד אינטר מילאנו במאי 1956, ואף הופיע עם ברמינגהאם בגמר גביע ערי הירידים במרץ 1960 - במה שהיה לגמר האירופאי הראשון של קבוצה אנגלית אי פעם. בגמר עצמו, הפסידה ברמינגהאם 4-1 לברצלונה הספרדית.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו כבש מרפי 158 בכמעט 400 משחקי ליגה. בשביל ברמינגהאם הוא כבש 127 שערים ב-278 משחקים בכל המסגרות - נתון שמעמיד אותו במקום השלישי (אחרי ג'ו ברדפורד וטרבור פרנסיס) בטבלת הכובשים המצטיינים של הקבוצה בכל הזמנים.
אליהו סימפסון

הרב אליהו ייאכיל סימפסון (ביידיש: סימפסאן; בוברויסק, א' בתמוז תרמ"ט - ניו יורק, כ"ט בכסלו תשל"ז) היה רב חסיד חב"ד ותיק ובולט, ה'חוזר' - כלומר מי שתפקידו לחזור את דברי תורתו ועל פיו הם מועלים על הכתב - של האדמו"ר הרש"ב ומי שמונה על ידו למשפיע קהילת חב"ד באודסה, הגבאי (מזכיר) של האדמו"ר הריי"ץ ושל ביתו ושל בית מדרש בחצר. כיהן כשליח האדמו"ר הריי"ץ והרבי מלובביץ'. ממייסדי אגודת חסידי חב"ד העולמית, שימש כיושב ראש 'אגודת התמימים' ו'ועד דמי המעמד', וכמזכיר 'ועד המסדר' ללימוד החסידות ולקיום התוועדויות בבית מדרשו של הרבי, ממסייעי הצלת האדמו"ר הריי"ץ ממוסקבה ורב בית הכנסת "צמח צדק" בבורו פארק, ניו יורק.

בוברויסק

נולד לשמעון אהרן והנקא למשפחת ייאכיל. בגיל 12 נשלח לעיירה ליובאוויטש והתקבל בגיל צעיר זה לאחר תנאים שהציבו לו ללימודים בישיבת תומכי תמימים בה למד למשך 15 שנים. הוסמך להוראה על ידי הרד"ץ חן והרב אריה לייב שיינין רבה של דוקשיץ. בליובאוויטש שימש אחד מ'חוזרי' וכותבי ה'הנחות' (קיצורי החזרות שהובאו אל הרבי להגהה) על מאמריו של הרבי הרש"ב בהיותו בעל זיכרון צילומי, וחלקים גדולים מהסדרות 'ספר המאמרים' ו'תורת שלום' של הרבי הרש"ב נכתבו מפיו. באגרת אל הנשיא זלמן שזר כותב עליו רבי מנחם מנדל שניאורסון: "מראשי החוזרים והתופסים".

קובליץ

בתרע"ו נישא לפרומא איטא בת החסיד יהושע בנימין ליפשיץ מקובליץ. בשנה שאחר חתונתו התגורר בסמוך לבית חותנו, בקובליץ שבפלך ויטבסק. בתום שנה שלח האדמו"ר הרש"ב איגרת בכתב-ידו לראשי קהילת חב"ד בעיר אודסה ובה מינהו לרב קהילתם כממלא מקומו של הרב אליעזר דברוסקין.

אודסה

הרב ייאכיל עבר לאודסה והחל לשמש כרב. באותה תקופה ניצל מפורעי ה'אדומים' על ידי הרב אלחנן דב מרוזוב ובתשרי תר"פ נסע לרוסטוב לבקר את רבו. באותה שנה בב' בניסן נפטר הרבי הרש"ב ובתשרי נסע לרוסטוב כחסידו של בנו, הרבי הריי"ץ. לאחר המהפכה הבולשביקית הצליח לברוח לאנגליה בעבור ויזה בה כונה בשם אליהו "סימפסון" כשמו הבדוי של אחיו בויזה שלו. מיני אז נקרא הרב אליהו במשפחתו המקורית וזו המזויפת: אליהו ייאכיל - סימפסון.

ארצות הברית

בשנת תרפ"ג הגיע עם משפחתו לארצות הברית, והוא מונה לרב בית הכנסת 'צמח צדק' בהארלם. לאחר מכן עבר לבורו פארק, שם שימש כרב בית כנסת בעל שם זהה. הוא פעל להקמת אגודת חסידי חב"ד באמריקה, מונה ליושב ראש "אגודת התמימים" ושימש מנהל ובא-כחו של הרבי בישיבת תומכי תמימים בניו יורק. בת"ש כשעלה הרבי הריי"ץ לארצות הברית התארח הרבי בביתו ישירות כשיצא מהנמל. הוא כונה 'נאמן בית' בביתו ומונה לאחראי על ה'יחידויות' - הפגישות עם הרבי הריי"ץ. הוא נשלח על ידו לשד"רות בהעברת תורתו ובאיסוף תרומות לשיקגו, למונטריאל, לסינסינטי ולמיאמי. אחר פטירתו נשלח על ידי חתנו הרבי מלובביץ' לישיבות ולקהילות שונות ברחבי אוסטרליה, קנדה וארצות הברית בהם שימש כרב זמני. נפטר ממחלה בכ"ט בכסלו תשל"ז, והרבי מלובביץ' ביקש להוסיף לנוסח מצבתו - "מגדולי חוזרי דא"ח בליובאוויטש".
פייר מנדס פראנס

קורות חיים

מֶנְדֶס פראנס נולד בפריז למשפחה יהודית ספרדית-פורטוגזית שהתיישבה במאה ה-16 בבורדו ועסקה במסחר בגדים. אביו היה תעשיין בתחום הטקסטיל. הוא למד והוסמך כעורך דין וכלכלן.
ב-1932 היה צעיר חברי הפרלמנט הצרפתי. ב-1938, בגיל 31, היה סגן שר האוצר. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר הצרפתי. בשנת 1940 ברח לצפון אפריקה והצטרף לדה גול. היה יושב ראש ועדת הכספים של הפרלמנט הצרפתי בשנת 1953.

ראש הממשלה

פייר מנדס פרנס כיהן כראש ממשלת צרפת במשך כשמונה חודשים, בין יוני 1954 לפברואר 1955, היהודי השלישי שכיהן בתפקיד זה בצרפת, מבין חמישה בסך-הכל. קדמו לו לאון בלום (1936–1937, 1938, 1945), ורנה מאייר (1953). כיהנו אחריו מישל דברה (1959–1962) ולורן פביוס (1984–1986). הוא מונה לתפקיד זה מטעם המפלגה הרדיקלית, מפלגת שמאל-מרכז. קוצר ימיה של ממשלתו אופייני לכל ראשי הממשלות בתקופת הרפובליקה הרביעית.
עוד בטרם מונה לראש ממשלה, יצא מֶנְדֶס פראנס נגד הקולוניאליזם הצרפתי. כראש ממשלה נקט צעדים שקירבו את קצו: במסגרת הסכם עם המנהיג הקומוניסטי הווייטנאמי הו צ'י מין, הוציא מֶנְדֶס פראנס את כוחות צרפת מווייטנאם, והוכר שלטונם של הקומוניסטים בצפונה של הארץ, מתוך כוונה - שלא התגשמה - לערוך בחירות לממשלה משותפת ב-1956. ההחלטה לסגת מווייטנאם זכתה ברוב גדול באספה הלאומית, לאחר שצרפת הובסה בידי כוחותיו של הו צ'י מין במלחמת הודו-סין הראשונה. לעומת זאת היא עוררה התנגדות בחוגי ימין ובקרב הכנסייה. מֶנְדֶס פראנס היה נתון בעקבות הנסיגה להתקפות אישיות, לעיתים נגועות באנטישמיות. מהלך מדיני נוסף של מֶנְדֶס פראנס היה הגעה להסכם עם מנהיג התנועה הלאומית בתוניסיה, חביב בורגיבה, על אוטונומיה נרחבת שתינתן לתוניסאים, כצעד מקדים לעצמאות מלאה שתינתן ב-1956. מֶנְדֶס פראנס צידד גם בנסיגה צרפתית ממרוקו, אך בשאלת אלג'יריה ביקש למצוא פתרון שיבטיח את מעמדם של המתיישבים הצרפתים במקום. 
תמך בהתלהבות בהתקדמות לקראת איחוד מדיני באירופה, ובכלל זה שיתוף פעולה מדיני וצבאי שיכלול גם את ממשלת מערב גרמניה, על אף המשקעים הלא רחוקים ממלחמות העולם.

לאחר ראשות הממשלה

בין פברואר למאי 1956 שימש מנדס פרנס שר בממשלת גי מולה, אך פרש על רקע המשבר המתמשך בנושא אלג'יריה. ב-1957 הוא התפטר מהנהגת מפלגתו בגלל התנגדותו לדה-גול, וב-1959 סולק ממנה, לאחר שנהפכה למפלגה פרו-גוליסטית. בהמשך הקריירה הפוליטית שלו כיהן לסירוגין כחבר פרלמנט מטעם מפלגות שמאל קטנות. הביע סימפתיה למרד הסטודנטים של מאי 1968, עמדה בלתי שכיחה אצל פוליטיקאים במעמדו.
חיבר מספר ספרים בענייני כלכלה ונושאים אחרים.
פייר מֶנְדֶס פראנס נפטר באוקטובר 1982 בפריז. היה נשוי ללילי (1911–1967), בתו של איש העסקים סולומון סיקורל מקהיר. לזוג נולדו שני בנים: מישל וברנאר.
טרנאוזן

היסטוריה

טרנאוזן מוזכרת לראשונה במקור משנת 1325. העיר שכנה במיקום אסטרטגי על נתיבי המים לגנט (כיום בבלגיה). העיר קיבלה את מגילת הזכויות שלה ב-1584.
על פי המסורת ההולנדית, הייתה העיר ביתו של קפטן הספינה האגדית, ההולנדי המעופף, קפטן ואן דר דקן, שגידף את האל ונידון להפליג בימים לנצח, כפי שמתואר ברומן מאת פרדריק מריאט, "ספינת הרפאים" ובאופרה מאת ריכרד וגנר, ההולנדי המעופף.
לפני שנת 1877 נקראה העיר לעיתים בשם "נאוזן" (Neuzen).

כלכלה

כיום תעלת טרנאוזן-גנט היא נתיב מים חשוב. נמלה של העיר הוא השלישי בגודלו בכל הולנד, לאחר אלו של רוטרדם ואמסטרדם. המפעל הגדול ביותר של חברת דאו כימיקלים מחוץ לגבולות ארצות הברית שוכן בטרנאוזן, על הגדה המערבית של תעלת טרנאוזן-גנט.

תחבורה

ההגעה לטרנאוזן היא דרך מנהרת הסחלדה המערבית, שנפתחה במרץ 2003. העיר לא מקושרת לרשת הרכבות ההולנדית, למרות שמפעל דאו כימיקלים מקושר במסילת ברזל למטענים בלבד דרך גנט. שירות הנוסעים הופסק ב-1951.
ט

ייצוג האות ט'

בקוד ASCII מיוצגת האות ט' בערך E8, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D8.
בקוד מורס מיוצגת האות ט' באמצעות הרצף (משמאל לימין): -.. (נקודה נקודה קו).
הוא ייצוגה של האות ט' בכתב ברייל.

באלפבית צלילי מיוצגת האות ט' באמצעות המילה "טיח".
באיתות בדגלי סמפור ט' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרום-מערבה ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
ג'ון סקוויב

ביוגרפיה

נולדה בוואנדליה שבאילינוי, למשפחה נוצרית. בתם היחידה של ג'וי (לבית פורס) ולואיס סקוויב. אימה הייתה שחקנית גולף חובבת ופסנתרנית שניגנה לסרטים אילמים בשנות ה-20 וזכתה באליפות העולם בתחרות נגינה בפסנתר לשנת 1975 ולשנת 1976, בעוד אביה עבד בעסקי הביטוח ושירת בחיל הים האמריקאי במלחמת העולם השנייה.

תיאטרון

סקוויב החלה את דרכה בתחום התיאטרון כשחקנית בתיאטרון מוזיקלי בסנט לואיס ולמדה ב"Cleveland Play House" בקליבלנד, אוהיו, ולמדה בבית הספר לאמנויות הבמה HB Studio. שם בין היתר שיחקה בהפקות מקומיות של מרסיי, אנטיגונה, The Play's the Thing, Goodbye, My Fancy, The Heiress, Detective Story, Ladies in Retirement and ,ו-Bloomer Girl. בשנת 1958 גילמה את דולסי במחזמר "החבר" באוף ברודוויי. בשנת 1959 היא כיכבה בחידוש למחזה "Lend an Ear" לצד אליזבת אלן. עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בהפקה מקורית של "גיספי" לצדה של אתל מרמן, בעת גילום התפקיד של החשפנית אלקטרה בשנת 1960. בשנת 1968 הופיעה במחזמר "זמן האושר" של ג'ון קנדר ופרד אב, והוא היה מועמד לפרס טוני למחזמר הטוב ביותר. 
בין התקופות הללו, בנוסף לקריירת התיאטרון הפוה שלה סקוויב עשתה עבודות דוגמנות לרומנים רומנטיים והופיעה בפרסומות. 
בשנת 1995 היא הופיעה במחזה "Sacrilege" בברודוויי בכיכובה של אלן בורסטין.  סקוויב שיחק תפקידים רבים בסיורים לאומיים, בתיאטרון האזורי ובאוף ברודוויי. בשנת 2012 היא שיחקה את סטלה גורדון ב-"Dividing the Estate" במרכז התיאטרון של דאלאס עליה קיבלה ביקורות חיוביות. בשנת 2015 היא הוכנסה להיכל התהילה של קליבלנד.

קולנוע

התפרסמה לראשונה בתחילת שנות ה-90 בסרטים "אליס" של וודי אלן בתפקיד אליס, "ניחוח אישה" בתפקיד גברת האנסקר וב"עידן התמימות" של מרטין סקורסזה. בהמשך שנות ה-90 שיחקה בקומדיה "בפנים ובחוץ" של פרנק אוז ובדרמה "לפגוש את ג'ו בלאק".
בשנת 2002 שיחקה בדרמה של אלכסנדר פיין, "אודות שמידט", בתפקיד הלן, אשתו של הפנסיונר וורן שמידט (ג'ק ניקולסון). ב-2008 השתתפה בלמעלה מ-20 פרקים באופרת הסבון הפופולרית "צעירים חסרי מנוח".
בשנת 2013 שיחקה סקוויב בדרמה העצמאית "נברסקה" בתפקיד קייט גרנט, עליו הועמדה סקוויב בת ה-84 לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.

חיים אישיים

סקוויב נישאה לאדוארד סוסטק, אך הם התגרשו. לימים התחתנה עם צ'ארלס קאקאצקיס (1959–1999), מורה למשחק. יש להם בן, הארי, קולנוען. בשנות ה-50 היא התגיירה וסקוויב מחשיבה עצמה כיהודייה
מרדכי צבי אורבך

קורות חייו

הינקו אורבך נולד בכפר מוראבקה אשר בחבל מוראביה לנתן ולנה. בגיל שבע התייתם מאימו ונאלץ להתפרנס למחייתו. הוא נשלח ללמוד בתלמוד תורה ובהמשך למד בישיבת פרשבורג אשר בברטיסלאבה. עם סיום לימודיו עסק בהוראה בברטיסלאבה לתקופה מסוימת. בהמשך, רכש תואר בלימודי רבנות (MRb) בבודפשט. ב-1904 סיים תואר באוניברסיטת בודפשט והתמחה בפילולוגיה השוואתית של שפות שמיות. בבודפשט נישא לשרה לבית פלדמן.
בין 1906 ל-1909 כיהן כרב בטוזלה שבאזור בוסניה. ב-1909 עבר לעיירה זמון הסמוכה לבלגרד ומונה לרב הראשי של הקהילה אשר מנתה כ-700 נפשות. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ושרת כרב צבאי. לאחר המלחמה וכינון ממלכת יוגוסלביה שב לזמון וכיהן כרבה הראשי עד 1927.
ב-1928 מונה לרב הראשי האשכנזי של יהודי סרייבו. במסגרת תפקידו נמנה עם מייסדי "הסמינר התאולוגי התיכוני", וניהל את המוסד אשר הכשיר מורים לעברית והחל את תהליך ההכשרה לקראת לימודי רבנות. הינקו אורבך כיהן במועצה העליונה של הרבנות הראשית ביוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטו אורבך ומשפחתו לאיטליה. לאחר כניעת איטליה נמלטו הרב אורבך ורעייתו ללוזאן שבשווייץ.
בנו בנימין אורבך נלקח לעבודות כפייה. הוא ניצל מגירוש למחנות ההשמדה בזכות פעולתה של משפחת קומליינוביץ (סרבו-קרואטית: Komljenovic) שהעניקה לו מחסה אף על פי שבן המשפחה בוריסלאב היה חבר באוסטאשה ובנימין היה בחזקת מבוקש על ידי השלטונות. לבסוף עלה בידי אימו של בנימין להמציא לו מסמכים מזויפים והוא נמלט בעזרתם למוסטאר שהייתה בשטח הכיבוש האיטלקי וכך ניצל. ב-1995, העניק ארגון יד ושם את עיטור חסיד אומות העולם למשפחת קומליינוביץ. לאחר המלחמה היגר בנימין אורבך לצרפת.
לאחר שחרור יוגוסלביה שבו הרב אורבך ורעייתו ליוגוסלביה וב-1946 מונה הינקו אורבך לרב הראשי ליהודי זאגרב.
אורבך היה היחיד מבין המועצה העליונה של הרבנות הראשית בממלכת יוגוסלביה אשר שרד את השואה וזכה להערכה רבה בקרב הקהילות היהודיות על גווניהן השונים. הוא היה פעיל בהקמת ארגון הקהילות היהודיות של יוגוסלביה ובחידוש פעולתו של בית הדין הרבני הגדול. מעמדו בקרב יהודי ארצות הברית הקל על קבלת סיוע חומרי וכספי שסייע לתקומתן של הקהילות השונות. הוא יזם את כנס רבני הקהילות של יוגוסלביה שנערך בבלגרד ב-26 במרץ 1947 ובו התקבלה רשמית עמדתו בדבר הצורך באופי יהודי-אורתודוקסי בניהול חיי הדת בקהילות השונות. בפועל, נשמר הסטאטוס קוו בקהילות השונות. בשלהי 1948, לאחר הקמת מדינת ישראל עלו הרב אורבך ורעייתו ארצה. הוא השתקע בירושלים אך ב-1953 היגר עם רעייתו לפריז, שם התגורר בנו ומשפחתו. ב-1960 הלך הרב הינקו אורבך לעולמו בפריז והוא בן 88 שנים.
דרמשטאדט

שם העיר

שמה הראשוני היה דארמונדשטאדט (בגרמנית Darmundestat). בתרגום מגרמנית אפשר לתרגם את שמה הנוכחי של העיר כ"עיר המעיים". ככל הנראה שם זה הגיע לאחר השתבשות השם הראשון, ואין לו קשר היסטורי לעיר. יש המשערים שהעיר נקראת על שם הנחל דרמבאך, שבעבר עבר דרך העיר, אך כנראה השערה זו אינה נכונה, שכן, לפי המקורות, הנחל נקרא על שם העיר.

היסטוריה

המקום עליו יושבת דרמשטאדט היה מיושב החל מהמאה ה-11. העיר דרמשטאדט נוסדה על ידי הרוזנים לבית קצנלנבויגן בשנת 1330. האדמה החולית של אזור דרמשטאדט לא הייתה נוחה לחקלאות ולכן עד המאה ה-16, כשאת דרמשטאדט בחרו כמקום מושבים רוזני הסה-דרמשטאדט האוכלוסייה במקום הייתה דלה. בתקופת רוזני קצנלבויגן דרמשטאדט שימשה כמקום מושבם השני, ובמקום הייתה טירה קטנה, איפה שהיום הטירה המודרנית, הגדולה יותר של דרמשטאדט. ב-1479 הנציג האחרון של משפחת קצנלבויגן מת בלי להשאיר בן זכר והנחלות שלהם עברו ללנדגרבים של הסה. דרמשטאדט שימשה שמקום מושבם מ-1567 עד 1806, וכמקום מושבם של הרוזנים הגדולים לבית הסה עד 1918.
במאה ה-19 העיר גדלה באוכלוסין בצורה משמשעותית מ-10,000 בתחילת המאה עד 72,000 בסופה. ב-1877 נוסד בעיר בי"ס למדעים שנהפך עם הזמן לאוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט.

העידן התעשייתי

בתחילת המאה ה-20 הייתה העיר מרכז חשוב לגרסה הגרמנית של אר נובו. תחרויות אדריכליות שנתיות הובילו את לבניית מבנים רבים, שמייצגים אוצרות ארכיטקטוניות של תקופה זו. כמו כן, במהלך תקופה זו, בשנת 1912 הכימאי אנטון קוליש, שעבד עבור חברת התרופות Merck, היה הראשון, שקיבל את הסם MDMA (אקסטזי). בשנת 1937 השטח המוניציפלי של דרמשטאדט הורחב ונכללו בו הפרוורים של העיר ארהילגין, אברשטאדט. בשנת 1938 מחוז קרייס הופרד מדרשמטדט מבחינה מינהלית.

דרמשטאדט בגרמניה הנאצית

דרמשטאדט הייתה העיר הראשונה בגרמניה שהכריחה יהודים לסגור את חנויותיהם בתחילת 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון. במהלך האירוע הראשון, החנויות נסגרו ליום אחד בלבד כדי לאפשר לזקנים ולחולים חיים תקינים לתקופה מסוימת. בשנת 1942 למעלה מ-3,000 יהודים נשלחו למחנה ליביגשולה (Liebigschule), ולאחר מכן גורשו למחנות ריכוז, שם נספו.
שלושה מיהודי דרמשטאדט ניצלו על ידי אדולף אלטהוף, שהוכר כחסיד אומות העולם על כך שצירף לקרקס שניהל שלוש נשים והסתירן על אף שהיה נתון לפיקוח הרשויות הגרמניות.
נפתלי לאו-לביא

ביוגרפיה

נפתלי לאו נולד בקרקוב למשפחה רבנית ידועה בפולין. אביו הוא הרב משה חיים לאו. בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה שהה בגטו פיוטרקוב טריבונלסקי, שהיה הגטו הראשון בפולין הכבושה. ביולי 1941 נשלח עם קבוצת פולנים לא-יהודים למחנה אושוויץ. הוא הצליח לברוח בתוך משאית מזון, וחזר לפיוטרקוב. באוקטובר 1942 גורשו אביו ואחיו שמואל-יצחק יחד עם מרבית יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה (שם נספו בי"א בחשוון ה'תש"ג). בנובמבר 1944, במהלך סלקציה, היה נפתלי לאו מיועד להישלח למחנה עבודה. אמו הצמידה אליו את אחיו הקטן ישראל (לימים הרב ישראל מאיר לאו), שהיה צעיר ממנו ב-11 שנים, אולם היא עצמה לא ניצלה. נפתלי ואחיו ישראל נשלחו למחנה עבודה בעיר צ'נסטוחובה, ומשם הגיעו למחנה הריכוז בוכנוולד. 
לאחר המלחמה עלה לישראל והתיישב ברמת גן. בשנים 1956–1970 עבד כעיתונאי ב"הארץ" תחת השם נפתלי לביא. עם הזמן אימץ לעצמו את שם העט שלו לשמו הרשמי. בשנים האחרונות החזיר את שמו המקורי וצירף אותו לשמו הרשמי.
לאו-לביא היה מקורב למשה דיין, וביולי 1970 מונה לדובר משרד הביטחון. בשנת 1977, כשנתמנה דיין לשר החוץ, צירף אותו לצוות משרדו. הוא השתתף במשלחת ישראל לוועידת קמפ דייוויד. בשנת 1981 מונה לקונסול ישראל בניו יורק, ובשנת 1985 סיים כהונתו זו, ומונה למנכ"ל המגבית היהודית המאוחדת בישראל.
בשנותיו האחרונות שימש כסגן יושב-ראש הנהלת איל"ר, הארגון היהודי העולמי המטפל בהשבת רכוש יהודי שאבד בשואה. הוא הרצה בכינוסים ובפורומים העוסקים בנושא השואה. היה חבר בחבר המנהלים של המרכז הרפואי שערי צדק. בשנת תשס"ג (2003) קיבל את אות יקיר ירושלים.
בשנת 2006, עם הגיעו לגיל שמונים, יצא לכבודו הספר "עם לבדד: מולדת ופזורה", בעריכת בנו, הרב ד"ר בני לאו. הספר כינס יותר משלושים כותבים והוגים שעסקו בהתמודדות שבין היהדות הישראלית ליהדות בכלל וליהדות התפוצות בפרט.
לאו-לביא נפטר ב-6 בדצמבר 2014 (י"ד בכסלו ה'תשע"ה), בגיל 86.

משפחתו

נפתלי לאו-לביא היה נשוי לג'ון, ילידת בריטניה, בת למשפחת אייזנמן-ברויאר. לזוג נולדו ארבעה ילדים: שי, חן חיה, הרב בני לאו והרב הקונסרבטיבי עמיחי לאו-לביא, שתחת השם הדסה גרוס עושה מופעי דראג בניו יורק כדי לקרב צעירים ליהדות. במשך עשרות שנים התגורר בשכונת הלל ברמת גן, ובשנותיו האחרונות התגורר בירושלים.
אחיו הוא הרב ישראל מאיר לאו. אח נוסף הוא יהושע (שיקו) הגר לאו.
אדר מיליטאו

קריירה

ב-2012 הצטרף מיליטאו למחלקת הנוער של סאו פאולו וב-2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת שם שיחק במשך עונה אחת.
ב-7 באוגוסט 2018 נרכש על ידי פורטו עבור 7 מיליון אירו.
ב-14 במרץ 2019 חתם בריאל מדריד על חוזה ל-6 שנים החל מה-1 ביולי 2019 תמורת 50 מיליון אירו. קבוצתו הראשונה, סאו פאולו, קיבלה עמלה של 4 מיליון אירו על המכירה.

קריירת נבחרת

מיליטאו זומן לסגל נבחרת ברזיל לראשונה בספטמבר 2018, לאחר סדרת פציעות שהשביתו את המגנים הימנים הבכירים של הנבחרת, דני אלבס, דנילו ופאגנר. את הופעת הבכורה שלו ערך בניצחון נבחרתו 5–0 על אל סלבדור.
במאי 2019 זומן לסגל הנבחרת לקראת משחקי קופה אמריקה 2019, וערך בטורניר הופעה אחת, כשעלה כמחליף במשחק הגמר, בה ניצחה נבחרתו 3–1.