טיפול באמנות

היסטוריה

אף על פי שטיפול באמנות הוא תחום טיפולי צעיר יחסית, שורשיו נעוצים בבתי החולים הפסיכיאטריים בסוף המאה ה-18. הטיפול באמנות החל להתפתח כמקצוע בפני עצמו באמצע המאה ה-20 באירופה ובארצות הברית. המטפלים הראשונים בתחום החלו להכיר בהשפעה של העיסוק באסתטיקה על תחומים אחרים: פסיכיאטריה, פסיכואנליזה, שיקום, חינוך לגיל רך וחינוך לאמנות.
האמן הבריטי אדריאן היל (Adrian Hill) טבע את המונח טיפול באמנות בשנת 1942. היל התמודד אז עם מחלת השחפת בבית הבראה והסתייע בתהליך החלמתו ברישום ובציור. לתפיסתו הערך של טיפול באומנות נובע מכך שהיצירה בטיפול "מסעירה לחלוטין את המוח (כמו גם את האצבעות) ... משחררת את האנרגיה היצירתית של המטופל ולעתים קרובות את העכבות", ומאפשרת למטופל "לבנות הגנה חזקה נגד חוסר המזל שלו". הוא המליץ על העבודה היצירתית גם למטופלים אחרים. זו הייתה תחילת העבודה הטיפולית שלו, אותה תיעד בספרו "אמנות מול מחלה" (Art Versus Illness) שפורסם בשנת 1945. הוגים אחרים בתחום הטיפול באמנות בבריטניה היו א. מ. לידיאט (E. M. Lyddiatt), מייקל אדוארדס (Michael Edwards) וריטה סיימון (Rita Simon). האגודה הבריטית לטיפול באמנות נוסדה ב-1964.
ראשוני המטפלים באמנות בארצות הברית, כמו מרגרט נאומבורג (Margaret Naumburg) ואידית קרמר (Edith Kramer), החלו לעסוק במקצוע בערך באותו הזמן כמו היל. נאומבורג הייתה מחנכת וטענה שהטיפול באמנות הוא בעל זיקה פסיכואנליטית, וכי ביטוי אמנותי חופשי הוא סוג של שיח סימבולי המרחיב את האפשרות לביטוי מילולי בתהליך הטיפולי. האמנית אידית קרמר נתנה דגש לחשיבותו של תהליך היצירה, מנגנוני הגנה פסיכולוגיים, והאיכות האמנותית. לטענתה ניתן להשיג סובלימציה כאשר בתהליך היצירה נוצרות צורות המכילות כעס, חרדה או כאב. הוגים אחרים בתחום הטיפול באמנות בארצות הברית הם אלינור אולמן (Elinor Ulman), רוברט אולט (Robert Ault) וג'ודית רובין (Judith Rubin). האגודה האמריקאית לטיפול באמנות נוסדה בשנת 1969.
במהלך השנים התרחבה הפעילות המקצועית בתחום לארצות נוספות, ואיגודים מקצועיים לטיפול באמנות פועלים במדינות רבות כמו ברזיל, קנדה, פינלנד, יפן, הולנד, רומניה, קוריאה הדרומית, שוודיה וישראל.

האמנות כמשחק וכפנטזיה

המשחק (play) הוא בעל ערך טיפולי רב. דונלד ויניקוט, פסיכואנליטיקאי ותאורטיקן אנגלי, טען שתוכן המשחק אינו חשוב אלא עצם ההשתקעות בדבר שאינו מציאות פנימית, אך אין הוא העולם חיצוני. ללא צורך בהזיות משלב המטופל חלום ותופעות חיצוניות. הוא הוסיף כי מהמשחק משתמע גם יצירת אמון ויצירת תהליך של חיפוש עצמי. הציור מאפשר משחקיות רבה תוך תנועה של הגוף וחקירה של החומר והצבע. המשחק והפנטזיה מקבלים מקום רב בטיפול באמנות. הם מסייעים לשחרור הילד שבאדם. אמנות ומשחק הם חיוביים מטבעם ומספקים את הכלים להחלמה.
העשייה האמנותית מאפשרת מימוש סימבולי של פנטזיה. פעולה סימבולית יכולה לעזור למטופל להתגבר על פחדיו כאשר הוא מעמיד במבחן את דמותו המצוירת, במקום את עצמו. בצורה דומה היא מתארת הבעה של רגשות כחלק ממשחק תפקידים דרך סימבולים כמו דמות או מסכה שיצר המטופל.

שימור קונקרטי של דימויים

בטיפול באמנות, הייצוג הפיזי של הדימויים בעבודת האמנות מאפשר שימור התכנים והמשמעויות גם לאחר סיום השעה הטיפולית. הדימויים יכולים לספר יותר ממה שהמטופל מוכן או יכול לומר; המילים עלולות להישכח, ושיחה ניתן להכחיש. תוך כדי יצירה יכולים לעלות אל המודע גם זיכרונות קדם-מילוליים. מטופלים שונים מתקשים לעיתים להחזיק רצף בין הפגישות, אך עבודות האמנות מהוות תיעוד של הנעשה ומאפשרים קשר מיידי למפגש האחרון ואפשרות לבדיקת רצף של תקופה ארוכה של טיפול, אם על ידי המטפל והמטופל יחדיו ואם על ידי המטפל בגפו. תכנים שאינם מודעים העולים בעבודת האמנות יכולים להשתמר בה עד שהמטופל מוצא את הכלים להבחין בתכנים אלו ולהשתמש בהם.

ביטחון כבסיס לקשר

הטיפול באמנות מעניק למטופל תחושה של ביטחון. הפעילות האמנותית מעניקה תחושה של רשות גדולה יותר כחלק מהחופש היצירתי. גם מטופלים שמתקשים להשמיע את קולם יכולים לתפוס מקום מעצם היותה של יצירת האמנות נוכחת בחדר. בטיפול קבוצתי, העבודה האמנותית בחלל אחד פחות מאיימת כיוון שכולם עובדים באותו זמן ולא מדברים על פי התור כנהוג בטיפול מילולי. למטופל יש אפשרות לבחון את אופן ביטויו לפני שהוא חושף אותו בפני הקבוצה כולה, אם בכלל.
השימוש בחומר מאפשר יצירת קשר סביבו. בקבוצה טיפולית, אפשר לבקש ממטופל אחר עיפרון או לחלוק אתו צנצנת מים למכחולים, ואף להשתמש באותו צבע לציור. פעולות אלו יוצרות קרבה מילולית ובלתי מילולית היכולות להוות משקל רב.

תכנים

מטופלים מסוימים עשויים להיות "מילוליים יתר על המידה" ולהתחבא מאחורי מילים ופירושים. האמנות בתהליך הטיפול בו היא כלי המנטרל את המטופל המילולי לעשות מניפולציה ובדרך זאת לאפשר למטפל באמנות חלון אמין לעולמו, דרכו ניתן ליצור קשר אמיתי ואותנטי.
יצירת האמנות יכולה להוות קמע ולסמל את הקשר בין העולם הפנימי לעולם המציאות. ייצוג הרגשות בחפץ מאפשר למטופל שליטה גדולה יותר על רגשותיו ויצירת גבולות עבורם.
האמנות היא כלי רב עוצמה ליצירת השלכות, שמטרתן יכולה להיות בין השאר השגת שליטה על העולם החיצוני. הדבר עשוי להתבטא גם אצל מטופלים פגועי נפש שעולמם הפסיכוטי נובע מתוך השלכות של תוקפנות כלפי העולם החיצוני.
האמנות יכולה לגלות ביטויי העברה. המטופל יכול להשתמש באמנות כתקשורת לא ישירה וביטוי תכנים שאין לדעת איך יתקבלו בדרך אחרת. בתהליך היצירה ניתן לבטא אלימות בדרך שאינה פוגעת באיש; תחת האיסור להיות אלים, יכול המטופל לגלות תוקפנות והמטפל יכול לשרוד התקפות אלו. המטופל יכול גם לתקן, לבנות מחדש, וכל זאת בלי לספוג ביקורת או עונשים. המטופל יכול להיות באותו זמן גם הרסני וגם יצירתי ולבחור אם לחלוק זאת עם אחרים או לא. העשייה החושפת רגשות מפחיתה את הסכנה הנובעת מרגשות עוצמתיים אלו. הבעת רגשות תוקפניים או חושניים וארוטיים מפחיתה את הצורך להביען מחוץ לטיפול.

התמודדות עם חוסר ארגון

השימוש במילים דורש מאדם להיות מאורגן וצלול. הדרישה הזו קשה למטופלים רבים ולעיתים מעוררת חרדה גדולה, בעיקר לחולים פגועי נפש, אך גם למטופלים עם פיגור שכלי או עם לקויות קוגניטיביות אחרות. האמנות מאפשרת גם לאדם מבולבל שמחשבתו מעורפלת או מוטרדת להביע את עצמו. הסמלים השונים שביצירה משקפים את כל אלה ובאמצעות כך ניתן לראות את עולמו הפנימי של המטופל כפי שמשתקף מיצירותיו. ניתן לראות ביטוי לרגש באמצעות החומרים השונים בהם המטופל משתמש בעבודותיו - רך או קשה, צבעוני או שחור-לבן ובאופן השימוש בהם.

טיפול באמנות בישראל

המרכז הטיפולי הציבורי הראשון בישראל שעסק בטיפול באמנות נוסד בשנת 1967, וכעבור שנתיים נוסד מרכז שני. במרכזים הטיפוליים הוכר כבר מההתחלה הטיפול באמנות ככלי טיפולי יעיל ואפקטיבי. הוא הונחה על ידי מורים לאמנות ואמנים עם ניסיון בחינוך מיוחד.
עד תחילת שנות ה-80 הטיפול באמנות לא הוכר בארץ כמקצוע בפני עצמו, בניגוד לטיפול בתנועה ובמוזיקה. מלבד אנשי מקצוע מעטים בעלי הכשרה בארץ, עבדו מורים לאמנות ואמנים עם מטופלים בבתי חולים ובמרכזים לטיפול בבריאות הנפש. בשנת 1980 החלו עולים חדשים וישראלים שקיבלו הכשרתם בחו"ל לעבוד במסגרות טיפוליות, ובאותו זמן החלו להיפתח מסלולי הכשרה בתחום. עם הרחבת קהילת המטפלים באמנות, התרחבו אפשרויות התעסוקה בבתי חולים פסיכיאטריים, מרכזים קהילתיים, בתי אבות, בתי ספר ומוסדות טיפוליים שונים. העבודה עם אוכלוסיות מגוונות באוכלוסייה הרב-תרבותית במדינת ישראל, הביאה את המטפלים באמנות להתמודד באתגרים חדשים ולפתח את תחום הטיפול באמנות באופן ייחודי. עם הזמן, השתלבו מטפלים באמנות במסגרות נוספות כמו בתי סוהר וסדנאות עם קבוצות חולים במסגרות צבאיות. המעסיק הגדול ביותר של מטפלים באמנות בארץ הוא משרד החינוך במסגרות של מרכזים טיפוליים ללקויי למידה, בתי ספר לחינוך מיוחד, ילדים במסגרות אשפוז פסיכיאטריים ועוד.
בתי חולים פסיכיאטריים ומועדונים שיקומיים המיועדים לחולים פוסט-אשפוזיים (כמו מועדוניות עמותת אנוש), משתמשים רבות בטיפול באמנות. טיפול באמנות מתאים במיוחד לאוכלוסייה הסובלת מבעיות נפשיות. בתי חולים מקבלים סטודנטים רבים להתמחות במסגרת קלינית. במחלקות מסוימות משולב הטיפול באמנות באופן אינטגרלי, גם מבחינת הקצאות התקנים למטפלים באמנות, וגם מבחינת התנהלות המחלקה ומעורבות הצוות הרב-תחומי בתהליכי ההתפתחות של המטופל באמצעות האמנות.
רשת הקיבוצים מפעילה קליניקות טיפוליות משלה שבהן משולבים מטפלים באמנות, ומטרתן לאפשר לחולי נפש מסגרת טיפולית בקיבוציהם. באופן זה מקבלים המטופלים טיפול המשלב במידת האפשר העסקתם בקיבוץ ושיתופם בחיי החברה, תוך קבלת טיפול מלא מבלי להוציאם מחוץ לקיבוץ.

מסלולי הכשרה

מסלולי ההכשרה של מטפלים באמנות הם מסלולי לימוד מתקדמים, ולכן מתקבלים אליהם בעלי תואר ראשון בלבד. בשל הדואליות של המקצוע העוסק הן בטיפול והן באמנות פלסטית, חלק מהמטפלים מגיעים מתחום הפסיכותרפיה (פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, קרימינולוגים וכדומה) וחלקם בעלי רקע באמנות. האחרונים זקוקים על מנת להתקבל למסלול ההכשרה בהשלמות בפסיכולוגיה ובפסיכופתולוגיה. בנוסף, על מנת להתקבל למסלול ההכשרה יש להציג ניסיון מעשי של לפחות 500 שעות התנסות בתחום האמנות הרלוונטי. במהלך הלימודים הסטודנטים מתנסים בעבודה טיפולית כחלק מההתמחות הקלינית שלהם בבתי חולים, תחנות לטיפול בילד ובמשפחה, מרכזים לבריאות הנפש וכדומה. משך ההתמחות הקלינית הוא שנתיים או שלוש ומלווה בהדרכה מקצועית. נכון לעשור הראשון של המאה ה-21, רק מיעוט מתוכניות ההכשרה למטפלים ביצירה והבעה מעניקות תואר שני, אך המגמה היא להפוך את כל המסלולים למסלולי תואר שני.

תעודות הסמכה

מטפלים באמנות מוכרים על ידי משרד הבריאות מאז שנת 1988, אז החל להעניק לבוגרי המסלולים תעודת הכרה במעמדם כמטפלים. בפסק דין תקדימי, שניתן בחודש באפריל 2004, פסל בג"ץ את רישוי המקצועות הפרא-רפואיים באמצעות הסדרים מנהליים מתוך טענה של פגיעה בחופש העיסוק. בפסיקת בג"ץ נוספת, שניתנה בחודש יוני 2005, נאסר על המעסיקים הציבוריים והפרטיים להסתמך על תעודה זו בקבלה לעבודה של בעלי מקצוע פרא-רפואיים. מאז פסיקות אלו אין לבוגרי המסלול לטיפול באמנות הכרה רשמית של המדינה בהסמכתם, אך עם זאת הסדרי ההעסקה במוסדות ציבוריים ופרטיים נותרו על כנם, ומטפלים באמנות ממשיכים להיות מועסקים במגזר הציבורי והפרטי.
החל מסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מתקיים תהליך חקיקה בכנסת להסדרת העיסוק במקצועות הפרא-רפואיים, לרבות טיפול ביצירה והבעה. חקיקה זו עתידה לפתור את הפגיעה בחופש העיסוק שהציג בג"ץ ולהסדיר מי מוסמך לעסוק בטיפול באמנות, ומה יהיו דרישות ההשכלה, ההכשרה המקצועית והסטאז'.

אתיקה מקצועית

האתיקה בטיפול פסיכולוגי מתייחסת לבעיות מקצועיות-מוסריות בצורת חוקים, תקנות, הנחיות ו'שבועות', שנוסחו עבור אנשי טיפול בדומה לאתיקה הרפואית. האתיקה מגדירה את האחריות של המטפל כלפי המטופל, את הנחות היסוד של המקצוע ואת מסגרת היחסים בין המטפל והמטופל תוך דגש על תחומים רגישים בהם עלול המטופל להיפגע.
מסגרת האחריות של המטפל כוללת התחייבות לחתירה אל בריאות ואיכות חיים אצל המטופל, לכיבוד זכויותיו ולשירות מיטבי בתחום הטיפול. האתיקה אוסרת כל סוג של אפליה.
האתיקה מגדירה גם את האחריות והיושר המקצועית של המטפל באמנות. המטפל מחויב להתעדכן בהתפתחויות בתחומו ובתחום הטיפול בכלל.
הטיפול באמנות מביא למצבים ייחודיים שאינם קיימים בטיפול פסיכולוגי מילולי ומעוררים דילמות אתיות.
הקוד האתי של מטפלים באמנות בישראל נקבע על ידי האיגוד הרשמי של המטפלים ביצירה והבעה; אך כיוון שאין החוק מגדיר מי רשאי לעסוק במקצוע זה, אין לאיגוד סמכות לשלול מאדם לעסוק במקצוע גם אם עבר על הקוד האתי. עם זאת, משמש הקוד האתי כקו מנחה למטפלים.

סודיות

כל מטפל בכל שיטה טיפולית נדרש להגן על הסודיות והחיסיון של המטופל ולא לחשוף אותו ברבים. תוצרי האמנות הייחודיים לטיפול באמנות, גם בהשוואה לשאר מקצועות הטיפול בהבעה ויצירה, מוגנים גם הם תחת חיסיון זה.
מורכבות החיסיון על התוצרים רבה, בשל הנוכחות הפיזית של עבודות האמנות בחדר הטיפול, המשמש מספר מטופלים ולעיתים אף קבוצות מטופלים הפועלים בנפרד, אך בחלל משותף ובזמן משותף.
מחד, מהווה חשיפת התוצרים הפרה בוטה של החיסיון; מאידך, הצגת תוצרי האמנות של המטופל יכולה לקדם את התהליך הטיפולי בבניית ביטחון עצמי, הכרה וכדומה. לחשיפה מבוקרת בהסכמת המטופל ובפיקוח המטפל באמנות יש ערך טיפולי אצל מטופלים מסוימים. במסגרות טיפוליות דוגמת מחלקות אשפוזיות יש לכך ערך גם מבחינת הדינמיקה הקבוצתית. סוגיית הסכמת המטופל כשלעצמה היא מורכבת מבחינה אתית, כיוון שלמטופל לרוב אין כלים מתאימים להבין את השלכות חשיפת התהליך הטיפולי שלו.
לדוגמה, ברחבי העולם ובארץ מתקיימות תערוכות ציורים של מטופלים במסגרות אשפוז פסיכיאטריות, שנעשו בתוך מסגרות טיפוליות. תערוכות מסוג זה מהוות מוקד לדיון אתי בטיפול בהבעה ויצירה, כאשר מחד נבחן הערך הטיפולי במציגים בתערוכה ומאידך נבחנת פגיעה אפשרית במטופל נוכח אפשרות של שבירת המכל הטיפולי הנדרש כדי לקיים תהליך מעמיק ומוגן.

שימור היצירות

תהליכי הטיפול באמנות נעזרים בחומרים, יצירות (ציורים, פסלים, קלטות, סרטים ועוד) ותיעודן, המכילים את התכנים והנושאים המרכזיים העולים בטיפול. המטפל אחראי על שמירת תוצרים אלו והחיסיון שחל עליהם. אף כי היצירות נשמרות אצל המטפל, הן בבעלות בלעדית של המטופל. לרוב מטפלים באמנות נוהגים להחזיק את יצירות המטופל שנים רבות לאחר תום הטיפול. מנהג זה בעייתי בעיקר בטיפול במסגרתו יש תוצרים תלת ממדיים שקשה לשמור אותם. כיום, עם נגישות האמצעים הטכנולוגיים, יש מטפלים המסתפקים בשמירת צילומים של עבודות המטופלים. במקרים ייחודיים מאפשרים המטפלים הוצאת עבודות מחדר הטיפול. 
לשמירת התוצרים ערך טיפולי רב מבחינת האפשרות של המטפל והמטופל לראות את רצף ההתפתחות בטיפול באמצעות התבוננות בתוצרים לאורך התהליך.