google/wiki40b huggingface dataset:
הפצצת ההלוויה בצנעא

הפצצת ההלוויה בצנעא התרחשה ב-8 באוקטובר 2016, במהלך מלחמת האזרחים בתימן. מטוסים תקפו מבנה בצנעא בירת תימן, שבו התקיים טקס אשכבה אזרחי. עקב הפגיעה בבניין נהרגו כ-150 אנשים ולמעלה מ-500 נפצעו. היה זה האירוע הבודד הקטלני ביותר עד אותו מועד במלחמה.
האסון התרחש בשעות אחר הצהריים, במהלך טקס אשכבה רב משתתפים שנערך באולם אל-קוברה בעיר, לאביו של שר הפנים התימני לשעבר, ג'לאל אל-ראווישאן. ההתקפה בוצעה על ידי מטוסי קרב שפעלו במסגרת הקואליציה של מדינות ערב בהובלת ערב הסעודית, שהתערבה במלחמת האזרחים. שתי התקפות אוויר הונחתו על הבניין בהפרש של שבע או שמונה דקות זו מזו. טיל או פצצה פגעו ישירות בבניין וטיל או פצצה אחרים נחתו בקרבתו. מספר ההרוגים באירוע לפי דיווחים שונים נע בין 143 ל-155. מספר הפצועים היה 525 ויותר. במקום נראו מחזות זוועה.
בין ההרוגים היה גם מושל צנעא, עבד אל קאדר הילאל. השר לשעבר, שאביו נפטר, הוא מתומכי המורדים הח'ותים, ובהלוויה נכחו כנראה רבים מאנשיהם.
ערב הסעודית הכחישה בתחילה את אחריות הקואליציה להתקפה, ולאחר מכן חזרה בה וטענה שהיא נערכה עקב מידע מוטעה, שקיבלה מגורם אחר על הימצאותם של חמושים באתר שבו נערכה ההלוויה. צוות שהוקם על ידי הקואליציה הערבית לחקירת האסון חזר על טענה זו. במכתב ששיגרה ערב הסעודית למועצת הביטחון של האו"ם היא הביעה צער על ההתקפה, והודיעה שתפרסם את תוצאות החקירה, שתיערך אודות האירוע.
למחרת ההתקפה נערכה בעיר הפגנת מחאה על ההתקפה והזדהות עם קרבנותיה בהשתתפות אלפי תושבים.
שמואל לוי

ביוגרפיה

לוי נולד בסופיה שבבולגריה לאברהם ונעמה. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החל בלימודי אמנות באקדמיה לאמנות של סופיה . עם ייסוד "בצלאל" בשנת 1906 עלה לוי לארץ ישראל והצטרף כתלמיד בכיר לבית הספר בהזמנתו של בוריס שץ. השם "אופל" הוסף על ידו כמעין שם עט, אולם לוי בחר לנטוש אותו בשלב מסוים.
תערוכה באימפריה הרוסית זכתה, על פי עדותו, בהצלחה כלכלית שאפשרה את לימודיו באקדמיה ז'וליאן שבפריז, החל משנת 1913. בתקופת שהותו בצרפת השתתף בתערוכת ה"אורינטליזם" הצרפתיים. לאחר שובו לארץ ישראל, בראשית מלחמת העולם הראשונה, היה לוי פעיל במסגרת האמנות המקומית. בשנת 1920 היה לוי ממקימי "אגודת אמנים עברית" וכיהן כיו"ר הראשון שלה. ב-18 באפריל 1927 נפתחה תערוכה מעבודותיו בבית יוסף אליהו שלוש, ששכן בשדרות רוטשילד 9 פינת רח' הרצל בתל אביב. ב-1931 הציג תערוכה ב"Galerie Sélection" בצרפת.
בשנת 1960 נערכה רטרוספקטיבה מיצירותיו במוזיאון תל אביב לאמנות ובבית האמנים בירושלים. עבודותיו נמצאות באוספים שונים, ביניהם אוסף מוזיאון לוקסמבורג בפריז.
נפטר ב-1966. נקבר בהר המנוחות.
מתי בפעם האחרונה

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי נועם חורב, הולחן על ידי סגיב כהן ועובד על ידי תומר בירן.
השיר נכנס למצעד השבועי של רשת ג' ב-12 ביוני 2014. בשיאו דורג במקום החמשי וסך הכל צעד השיר שבועיים במצעד.
להרוג את קסטנר

רקע

רוס שמעה לראשונה את סיפורו של קסטנר תוך כדי עבודה על סרט דוקומנטרי אחר, מאישה הונגרייה שניצלה ממוות בשואה על ידי קסטנר. ביוני 2001 רוס הוזמנה לצלם ישיבה אודות קסטנר במוזיאון החדש למורשת היהודים בניו יורק, ובמהלך אותה ישיבה הועלו טענות קשות על ידי ניצולי שואה שחיים בזכות קסטנר ועל ידי נכדתו. השאלות שעלו בישיבה הטרידו אותה והיא החליטה לחקור את הפרשה.

תוכן הסרט

בסרט מתועד מסען של בתו של קסטנר, סוזי מיכאלי-קסטנר, ושלוש נכדותיו המנסות לטהר את שמו (בהן העיתונאית מרב מיכאלי), וכן כמה ניצולים שחשו כי מתייחסים אליהם כאל "ניצולים סוג ב" מכיוון שניצלו על ידי קסטנר. כנגדן מרואיין יוסף תמיר, בנו של שמואל תמיר, שהיה הסנגור של גרינוולד במשפט קסטנר וזה שהפך את המשפט מתביעת דיבה כנגד גרינוולד לבירור אודות שואת יהודי הונגריה ופועלו של קסטנר. תמיר טען כי הוא עדיין מתנגד לטיהור שמו של קסטנר והפיכתו לגיבור למרות קביעת בית המשפט העליון.
זאב אקשטיין, רוצחו של קסטנר, מרואיין גם הוא לאורך הסרט ומציג את השתלשלות הדברים מנקודת מבטו. הוא מתאר את הרקע האישי שהוביל אותו לרצח ומספר כי הוא היה צעיר (בן 21) והשב"כ (הש"ב, בכינויו אז) גייס אותו לרגל אחר פעולות המחתרת ללא כל הכשרה וגיבוי. מאורעות מלחמת קדש השפיעו עליו רגשית, כך שהושפע מהלהט של יוסף מנקס וחברי המחתרת שהיו בטוחים כי הם יצילו את מדינת ישראל משלטון מפא"י וישנו את פני ההיסטוריה, ולכן אקשטיין הפך לסוכן כפול ונאמנותו הייתה שייכת למחתרת. לדבריו, המניע שלו להתנקשות היה נקמה על מותם של מאות אלפי יהודי הונגריה ושהאשמה במותם הייתה של קסטנר. רוס יזמה מפגש בין בתו של קסטנר לאקשטיין אך לבסוף הם בחרו להיפגש שלא לפני המצלמה.
בפתיחת הסרט אומר אקשטיין "גמרתי אומר בלבי לספר רק את האמת, אבל לא את כולה", ומשתמע מדבריו כי קיימים פרטים עמומים בנוגע לרצח קסטנר. לקראת הסוף אקשטיין טוען כי שלוש היריות שלו לא פגעו בקסטנר וירייה רביעית מאקדחו של אדם מסתורי אחר היא זו שהרגה אותו.
ההיסטוריונים פרופ' דינה פורת פרופ' שלמה אהרונסון מרואיינים בסרט, והם מתארים את האבסורד שבהצגתו של קסטנר כמשתף פעולה עם הנאצים. בראייתם, קסטנר היה מוגבל ולא יכול היה לעשות כמעט דבר מעבר למה שעשה. מדבריהם עולה כי קסטנר לא יכול היה להזהיר את יהודי הונגריה מההשמדה הצפויה להם כי לא הייתה לו כל דרך לשכנע אותם בנכונות הדברים. על חלקו של יוסף מנקס ברצח קסטנר מוסר נכדו, משה זייגר, לאנציקלופדיה יהודית דעת דברים אלה:
"יוסף מנקס נשאר עם גרעין מהלח"י שיצא נגד השמאל שהיה בשלטון בהרגשה שהם נלחמו והשמאל גנב להם את המדינה. אנשי השמאל שפחדו מיוסף מנקס החליטו להעליל עליו עלילה ולהפסיק את פעילותו. באותו זמן התרחש משפט קסטנר שרבים מהסוכנות היהודית (השמאל) היו מעורבים בו. החליטו לרצוח את קסטנר ולהאשים ברצח את יוסף מנקס, ולתפוס שני ציפרים במכה אחת. כך נולדה העלילה על יוסף מנקס". (26.9.06)

ביקורת

הסרט זכה לשבחים ממבקרי הקולנוע בעולם ובישראל. מבקר הקולנוע אורי קליין כתב על הסרט: "הישג העיקרי בסרטה של רוס נובע מהאופן שבו הבמאית, שהיא בעלת ניסיון ביצירת קולנוע תיעודי, מצליחה לספר את הסיפור בישירות ובפשטות, ולמקם אותו במספר רב של הקשרים היסטוריים. כך הוא נהפך מסיפור מסוים לסיפור המייצג את ההיסטוריה היהודית והישראלית, ומעלה לפני השטח פסיכוזות רבות שחוצות עדיין את הזיכרון הלאומי הקולקטיווי."
המבקר אבנר שביט כתב: "אם נפרק את סרטה של רוס לגורמים, הרי שהוא אינו מרשים מבחינה אמנותית. אין מדובר בחוויה אסתטית, אבל אם יוצאים מנקודת ההנחה כי תפקידו של הקולנוע לרגש ולעורר מחשבה, הרי ש"להרוג את קסטנר" עושה זאת טוב יותר מכל סרט אחר בסביבה."
מונטרה

היסטוריה

בתקופת הקיסרות הרומית הייתה מונטרה צומת תחבורה חשוב. במאה ה-12 היא הפכה לעיר שדה המרכזת מסחר ביין. במאה ה-15 כבשו אותה אנשי ברן מדוכסות סבויה. עם הפיכת האזור לפרוטסטנטי החלו להתרכז בעיירה אמנים וסוחרים איטלקים. ב-1798 פלש נפוליאון בונפרטה לעיירה. במאה ה-19 היא הפכה לעיירת קיט שמושכת תיירים מאירופה ומאמריקה. במאה ה-20 היא החלה למשוך תיירות גם ממקומות אחרים, במיוחד מנסיכויות המפרץ הפרסי.
מונטרה עלתה לתודעת קהל חובבי מוזיקת הרוק לאחר שב-1971 תכננה להקת דיפ פרפל להקליט בקזינו של מונטרה, אך במהלך הופעה של פרנק זאפה שהופיע באותה עת בקזינו, ירה אלמוני באקדח זיקוקים לעבר גג הקזינו ושרף אותו. האירוע היווה את ההשראה לשירם המפורסם ביותר - "Smoke on the Water".
בעיר פעלה ישיבת עץ חיים בראשות הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, שלימים עלתה כולה לישראל והייתה לישיבת היכל אליהו.
פולינומי הרמיט

אורתוגונליות

קל לראות כי ניתן להציג את המשוואה הדיפרנציאלית שלעיל כאופרטור שטורם-ליוביל: , ולכן על פי תורת שטורם ליוביל פולינומי הרמיט הם מערכת אורתוגונלית:  כאשר  נתון על ידי 
בשל תכונת האורתוגונליות של הפולינומים, ניתן לפתח כל פונקציה לטור פונקציות על בסיסו:
כאשר את המקדם  ניתן לחשב על ידי

פונקציה יוצרת

הפונקציה היוצרת, דהיינו פונקציה של שני משתנים ממנה ניתן ליצור את  על ידי  גזירות היא
כאשר כדי ליצור פולינום הרמיט מסדר , יש לגזור את הפונקציה היוצרת  פעמים ולהציב .

יחסי רקורסיה

ניתן להגדיר את פולינום הרמיט מסדר  באמצעות יחס הרקורסיה:

הצגה אינטגרבילית

הצגה אינטגרבילית של פולינום הרמיט:
שנברג

היסטוריה

העדויות הראשונות לקיום יישוב בשנברג מופיעות ב-1264 בכתביו של אוטו, מארקגראף ברנדנבורג. ב-1751 הקימו אורגים מבוהמיה כפר בשם נוֹי שנברג (נקרא גם: בֶּהמיש שנברג) במקום שבו עובר כיום הרחוב הראשי של השכונה (הָאוּפְּטְשְטְרַאסֶה). במלחמת שבע השנים נהרסו כמעט לחלוטין הכפר וכנסייתו בשריפה, שפרצה כתוצאה מהפצצות הרוסים והאוסטרים.
שני הכפרים - הישן והחדש - אוחדו ב-1874 והוכרזו כעיר ב-1898. ב-1920 סופחה העיר לברלין. בית העירייה של שנברג, שנבנה ב-1914, שימש כבית העירייה של מערב ברלין, ממלחמת העולם השנייה ועד איחוד העיר ב-1991, אז חזרה מועצת העיר המשותפת ל'בית העירייה האדום' (Rotes Rathaus) במרכז העיר.

אופי השכונה

שנברג היא שכונה מיושבת ואמידה יחסית, שאין בה הרבה אתרי תיירות מסורתיים, אך נחשבת למרכז קניות חשוב ויוקרתי. אזור נולֶנדוֹרף-פּלאץ (Nollendorfplatz, כיכר נולנדורף) שימש מרכז ללהט"בים מאז ימי רפובליקת ויימאר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 וביתר-שאת כיום. באזור מצויות חנויות-ספרים להט"ביות רבות. הצייר אוטו דיקס השתמש במבקרים במועדון הלילה המקומי 'אלדורדו' כמודלים לציוריו. הסופר כריסטופר אישרווד, שהתגורר בשכונה, ביסס על החיים בה את ספרו 'פרידה מברלין', והאזור שימש גם השראה למחזמר קברט.
הילינג

הילינג, (מאנגלית: Healing; הבראה, ריפוי, מציאת מזור) רפואת אנרגיה, טיפול באנרגיה, ריפוי באנרגיה, או ריפוי רוחני. דרך טיפול וענף של רפואה אלטרנטיבית, הפועלת מתוך אמונה שמרפא יכול לתעל את אנרגיית הריפוי, לאדם שביקש עזרה, באמצעות שיטות שונות: באמצעות ידיים, לריפוי חוליים וכאבים, באמצעות מגע כפות הידיים או השראה ללא מגע ישיר כלל, או אף טיפול שבו המטופל והמטפל נמצאים במקומות שונים. בעולם קיימות אסכולות שונות של הילינג, או ריפוי באנרגיה. הוא ידוע בתור ריפוי שדה אנרגטי חי (biofield), ריפוי רוחני, ריפוי מגע, ריפוי מרחוק, טיפולי מגע, רייקי, או צ'י קונג ועוד. הריפוי הרוחני הוא במידה רבה לא דתי: מתרגלים לא רואים דווקא את האמונה הדתית המסורתית כתנאי מוקדם לביצוע הריפוי. לעומת זאת אכן קיים ריפוי שיש בו הקשר אמונתי בהקשר דתי. 
תומכי השיטה טוענים כי ה"הילרים", המרפאים, ניחנים ביכולת מיוחדת לטפל ב"שדה האנרגיה הטבעי" של הגוף, וכך לרפאו. השימוש בשם "הילינג" אינו מוגדר היטב, ויכול להתייחס למגוון שיטות טיפול אלטרנטיביות, ביניהן רייקי, "מגע מרפא" (Therapeutic Touch), ועוד. הסבר משותף לכולן, עם זאת, הוא מניפולציה של שדה האנרגיה של הגוף כדי לרפא, או לעודד ריפוי.
אין עדות לקיום שדה אנרגיה מסוג זה, ולטענות ההילרים אין כל ביסוס מדעי.
סקירות של מחקרים בתחום מצאו כי אין ראיות התומכות ביעילות השיטה. עם זאת, השיטה עשויה להועיל במקרים מסוימים עקב אפקט הפלצבו - אמונת המטופל מסייעת להחלמה, גם אם הטיפול עצמו חסר תועלת.
תומכי השיטה מקשרים בין ה"הילינג" בימינו, למרפאים שונים, כפי שמוזכרים במיתולוגיות של עמים שונים, במקרא, בברית החדשה, ועוד.

מחקרים

במחקר ידוע משנת 1999 נבדקו 14 עוסקים בתחום. העוסקים אמרו כי הם יכולים לחוש את שדה האנרגיה, או ההילה של החוקרת, במרחק כמה ס"מ מידיהם, ללא מגע. אך כאשר נחסם שדה הראייה שלהם, נמצא כי הם לא הצליחו לקבוע אם החוקרת הציבה יד בקרבת ידם או לא. בספרם ריפוי או פיתוי משנת 2008 הסיקו סיימון סינג ואדזארד ארנסט כי "שדה האנרגיה היה כנראה לא יותר מפרי דמיונם של ההילרים." 
לפי החברה האמריקנית לסרטן, "הראיות המדעיות הקיימות אינן תומכות בטענות לפיהן מגע מרפא יכול לרפא סרטן או מחלות אחרות".
לפי סקירת ספרות של ספריית קוקרן, "אין ראיות חזקות לטענות לפיה מגע מרפא מסייע לריפוי פצעים חמורים".
סטינגרימור הרמנסון

ראשית חייו

אביו של סטינגרימור הרמנסון, הרמן יונסון, היה גם הוא ראש ממשלת איסלנד בשתי תקופות כהונה בשנות השלושים, הארבעים והחמישים של המאה ה-20. כבנו של איש ציבור בכיר, נהנה סטינגרימור מילדות מאושרת יחסית בארץ שהוכתה על ידי השפל הגדול. כנער צעיר הוא חווה באופן בלתי אמצעי את מהלכי המדיניות האיסלנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה והוא זכה לשמוע דיונים ארוכים בענייני המדינה בחדר המגורים של בית אביו.
מתוך רצון שלא ללכת בדרכי אביו ולהיכנס לפוליטיקה, יצא סטינגרימור הרמנסון בשנת 1948 לארצות הברית. ב-1951 הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של אילינוי   בשיקגו וב-1952 סיים לימודי תואר שני במכון הטכנולוגי של קליפורניה. לאחר שובו לארצו, ולאחר שהתמודד עם קשיים הן בחייו הפרטיים והן בקריירה העסקית שלו, הוא נכנס בסופו של דבר בשנות השישים אל העולם הפוליטי. ב-1971 הוא נבחר מטעם המפלגה הפרוגרסיבית של איסלנד לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) וב-1979 הוא נבחר לתפקיד יושב הראש שלה.

קריירה פוליטית

סטינגרימור הרמנסון כיהן כראש ממשלת איסלנד בין השנים 1983 – 1987 ושוב בין השנים 1988 – 1991. לזמן מה הוא גם כיהן כשר המשפטים, הדתות והחקלאות (1978 – 1979), כשר הדיג והתקשורת (1980 – 1983) וכשר החוץ (1987 – 1988). בין השנים 1979 – 1994 הוא כיהן כיושב ראש המפלגה הפרוגרסיבית ולאחר מכן הוא כיהן כמנהל הכללי של הבנק המרכזי של איסלנד עד לפרישתו ב-1998.

מדיניות חוץ

בשדה היחסים הבינלאומיים הייתה שעתו הגדולה של הרמנסון בשנת 1986, כאשר הוא אירח את פסגת רייקיאוויק בהשתתפות מנהיג ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב ונשיא ארצות הברית, רונלד רייגן. אף על פי שפסגה זו לא נחשבה להצלחה באותה העת, היא סללה את הדרך לסיום המלחמה הקרה וניהול האירוע על ידי ממשלת איסלנד זכה לשבחים מרובים. ב-1991 במהלך אירועי ינואר בליטא, הביע הרמנסון תמיכה חזקה ביושב ראש הסיימאס (הפרלמנט הליטאי), ויטאוטאס לנדברגיס. זמן קצר לאחר מכן הייתה איסלנד המדינה הראשונה שהכירה בעצמאותה של ליטא כמדינה נפרדת מברית המועצות.

לאחר פרישתו

הרמנסון שמר על פרופיל נמוך לאחר פרישתו ולעיתים רחוקות הביע את דעתו בענייני השעה. אף על פי כן הוא נמנה עם החברים המייסדים של הארגון "השקפת עולם" (באיסלנדית: Heimssýn), ארגון שהתנגד לכניסתה של איסלנד לאיחוד האירופי והיה בהדרגה לציר מרכזי במדיניותה של המפלגה הפרוגרסיבית. הוא הביע תמיכה ציבורית ב"תנועת איסלנד", תנועה בעלת זיקה לסוגיות איכות הסביבה שהתמודדה (ללא הצלחה) בבחירות לאלת'ינגי ב-2007, והופיע בתשדירי התעמולה שלה בטלוויזיה. כתוצאה מפעילויותיו אלו הוא איבד את מעמדו הבלתי רשמי כ"זקן הגדול" של המפלגה הפרוגרסיבית.
בשנותיו האחרונות היה הרמנסון מדינאי קשיש אהוד ומכובד והוא נחשב כמועמד אפשרי להתמודדות בבחירות לתפקיד נשיא איסלנד ב-1996. אך עד מהרה הוא דחה את ההצעה בציינו שבכוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים בגיל 70. ספר זיכרונותיו, שכלל שלושה כרכים ושפורסם בשנים 1998 – 2000, היה לרב מכר.

משפחתו

הרמנסון היה נשוי פעמיים ונולדו לו שישה ילדים. בנו הצעיר גודמונדור סטינגרימסון מכהן מאז 2009 כחבר האלת'ינגי. התמודדותו הראשונה בבחירות הייתה ב-2007 מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אך שנתיים אלחר מכן הוא נבחר מטעם המפלגה שבראשה עמדו אביו וסבו. ב-2013 הוא פרש מהמפלגה ונבחר מטעם מפלגה חדשה בשם "עתיד בהיר".
ניצן (יישוב)

היסטוריה

שטח היישוב יושב לראשונה בשנת 1943 והיה מקום מושבו של קיבוץ ניצנים. בשנת 1948 נכבש המקום על ידי המצרים ונחרב. לאחר מלחמת העצמאות, קיבוץ ניצנים הוקם מחדש כ-4 ק"מ דרומית, במקום בו הוא שוכן היום. באתר המקורי הקימה המחלקה לעליית הנוער של הסוכנות היהודית את כפר הנוער ניצנים. בשנת 1989 נסגר כפר הנוער, ובשנת 1998 הוקם במקום היישוב ניצן.
בשנת 2005 בחודשים מאי-אוגוסט, הוקמה הרחבה מזרחית ליישוב בה הוקמו כ-500 מבנים יבילים על פני כ-300 דונם, שיועדו לאכלוס זמני של מפוני תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה. בשנת 2007 הופרדה ההרחבה ליישוב נפרד - ניצן ב'.
בניצן פועלים גני ילדים, 3 סניפים של תנועת הנוער בני עקיבא, בתי כנסת, מקוואות ומתנ"ס. בין השנים 2007 ו-2013 הורחב היישוב משמעותית עבור בניית בתי קבע לשיכון מפוני תוכנית ההתנתקות.
שטח היישוב ניצן הוא כ־400 דונם. ביחד עם ניצן ב' והשטחים החקלאיים שבאזור מגיע שטח היישובים לכ־1,800 דונם.
עמותת בת מלך

הצוות

צוות המקום כולל אם בית, עובדות סוציאליות, עורכות דין, מורה וגננת המטפלות בילדים, בנות שירות לאומי וגדודים של מטפלים חיצוניים. 
במקום כחמישים עובדים, וכארבעים מתנדבים. 
בשנת 2011 פורסם שעד אותה שנה עברו במקלט 'בת מלך' 750 נשים, שהן רק אחוז מסוים מתוך כלל הנשים במצוקה בחברה החרדית והדתית.

תהליך הקליטה

עם קליטת האישה וילדיה במקלט, מעדכנות לשכות הרווחה את בן הזוג, והילדים נפגשים עם אביהם רק במרכז קשר, תחת פיקוח.
במהלך השהות במקלט, במשך כחצי שנה, יעברו הנשים שיקום והכשרה לחיים עצמאיים. 
כל אישה מקבלת טיפול פסיכולוגי אישי והדרכה הורית. דוגמה לצורך שכזה הוא בנטיית נשים מסוימות שעברו התעללות לפתח דפוס של הימנעות מעימותים, נוצר פחד להציב גבולות עבור הילדים, כי האישה "רק רוצה שקט". לכן, יש צורך להעניק לה הדרכה כדי להיות הורה משמעותי, עם ביטחון וסמכות הורית.

נתונים כלכליים

תקצוב המקלטים על ידי משרד הרווחה נעשה לפי "סל שירותים" לכל יחידה משפחתית. אלא שבמקלטים החילוניים, מספר הנפשות הממוצע הוא 2.3 למשפחה, בעוד שב"בת מלך" מדובר בממוצע של 4.6 נפשות למשפחה, ולעיתים קרובות מגיעה אישה עם שבעה או שמונה ילדים. היה גם מקרה של אישה שהגיעה עם עשרה ילדיה, ו"בת מלך" סיפקו לה את כל הציוד הדרוש. בעבר, רוב הנשים היו אוזרות אומץ לברוח רק אחרי שהילדים בגרו ונישאו; היום הן באות בגיל צעיר יותר, עם כל הילדים. 
מלבד כך, למקלטי "בת מלך" יש הוצאות חריגות לעומת מקלטים חילוניים - אוכל בכשרות מהודרת, הסעות לבתי הספר לפי הזרמים הדתיים השונים, הוצאות לקראת החגים וסיוע מקצועי מרבנים. תקצוב משרד הרווחה אינו מתחשב בהוצאות הללו, ההשתתפות הממשלתית מגיעה לשני שלישים מההוצאות, והשאר מגיע מתרומות. 
מחזור הכספים השנתי של העמותה עומד על סך 8,398,416 ₪, נכון לשנת 2016.
הלדר פושטיגה

קריירה

פושטיגה החל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית ורזים מפובואה דה ורזים שבצפון פורטוגל. לאחר מכן הצטרף פושטיגה למחלקת הנוער של פורטו. פושטיגה שיחק בקבוצות הנוער והמילואים של פורטו. לפוסטיג ניתנה ההזדמנות לשחק במשחקים של הקבוצה הבוגרת, והוא הפגין יכולת טובה. לאחר התחלפות המאמנים בקבוצה, הצטרף פושטיגה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון באופן קבוע.
בקבוצה הבוגרת, הציג פושטיגה ביצועים טובים והבקיע מספר שערים. בזכות שעריו ניצחה הקבוצה במשחקים חשובים. עם הצטרפותו של המאמן ז'וזה מוריניו, החל פושטיגה לשגשג. בעונת 2002/2003 כבש פושטיגה 13 שערים, זאת לפני שמלאו לו 21. פוסטיג ביסס את מעמדו כשחקן החשוב במערך ההתקפי של הקבוצה. פושטיגה אף הפך לחלק קבוע בנבחרת עד גיל 21 של פורטוגל. פורטו זכתה באותה העונה בגביע אופ"א, אך פושטיגה נאלץ להחמיץ את משחק הגמר עקב השעייה.
בשנת 2003, לאחר הזכייה באליפות הליגה, עבר פושטיגה למועדון האנגלי טוטנהאם הוטספר תמורת 8 מיליון פאונד. פושטיגה לא הצליח להשתלב באנגליה והבקיע שער ליגה בודד. בתום העונה חזר לפורטו. פושטיגה לא הרשים במשחקיו במועדון, אך הייתה לו הצלחה בנבחרת פורטוגל. הוא שותף ביורו 2004, בו כבש שער קריטי במשחק מול נבחרת אנגליה. בעונה שאחרי הטורניר, עונת 2004/2005, כשל פושטיגה בשחזור היכולת הטובה שלו מספר עונות לפני כן. פעם נוספת חילופי מאמני הקבוצה השפיעו על משחקו של פושטיגה, והוא הצליח להבקיע שלושה שערים עד סוף העונה.
בשנת 2005, למרות יכולת טובה במשחקי האימון בקיץ, שלח המאמן החדש של הקבוצה, קו אדריאנס, את פושטיגה לקבוצת המילואים של פורטו. בינואר 2006 הושאל פושטיגה לקבוצה הצרפתית סנט אטיין. במדיה כבש שני שערים עד סוף העונה. הוא חזר לפורטו לקראת עונת 2006/2007. בתחילת העונה הבקיע מספר שערים והפגין יכולת טובה. עם זאת, הוא איבד את מקומו בקבוצה לברזילאי אדריאנו ויירה לואזה. אף על פי כן, הצליח פושטיגה להבקיע עשרה שערי ליגה באותה עונה.
בינואר 2007 הושאל פושטיגה לחצי שנה למועדון היווני פנאתינייקוס. את שערו הראשון בקבוצה כבש בדרבי האתונאי מול א.א.ק. אתונה.
ב-1 ביוני 2008 הוכרז שפושטיגה עבר ליריבה של פורטו, ספורטינג ליסבון, בה חתם על חוזה לשלוש שנים תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2011, ביום האחרון של חלון ההעברות האירופאי, עבר פושטיגה לריאל סרגוסה מלה ליגה תמורת 2.5 מיליון יורו.
ב-8 באוגוסט 2013, חתם הלדר פושטיגה בולנסיה תמורת 3 מיליון יורו. בינואר 2014 הושאל ללאציו עד לתום העונה. ב-1 בספטמבר 2014, שוב ביום האחרון של חלון ההעברות, חתם פושטיגה בדפורטיבו לה קורוניה מהלה ליגה.
ב-29 ביולי 2015 חתם באתלטיקו קולקטה ההודית.
רג'ינה קינג

ביוגרפיה

קינג נולדה בלוס אנג'לס לגלוריה, מורה לחינוך מיוחד ותומאס קינג, חשמלאי.
לקינג אחות ריינה קינג שעוסקת אף היא בתחום המשחק.
הוריה התגרשו כאשר הייתה בת שבע.
קינג למדה ב"אוניברסיטת דרום קליפורניה".

קריירת משחק

קינג החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 14 בסיטקום "227", בסדרה שיחקה במשך חמש עונות בתפקיד הנערה ברנדה בתה של גיבורת הסדרה מרי ג'נקינס, אותה גילמה מרלה גיבס.
עשתה את הבכורה שלה כשחקנית קולנוע בתפקיד קטן בשנת 1991 בדרמת הפשע של היוצר הצעיר והמבטיח ג'ון סינגלטון "החבר'ה מהשכונה".
לאחר הופעתה הראשונה שיחקה קינג בסרטים נוספים של סינגלטון בתפקידים גדולים יותר: "לאהוב ולהתבגר" בתור לישה חברתה של ג'סטיס (ג'נט ג'קסון) ו"לימודים גבוהים" בתפקיד מונט.
ב-1995 השתתפה בקומדיית הקאלט "יום שישי" בתור דנה אמו של קרייג ג'ונס (אייס קיוב).
בשנת 1996 התפרסמה קינג בסרטים "ג'רי מגווייר", דרמת ספורט קומית מוערכת בתפקיד מרסי אשתו של שחקן הפוטבול רוד טיידוול (קובה גודינג ג'וניור) ובקומדיה השחורה שביים וכתב מרטין לורנס "הקו הדק בין אהבה לשנאה".
בשנת 1998 שיחקה קינג במותחן הפעולה של טוני סקוט "אויב המדינה" בתפקיד קרלה אשתו של עורך הדין רוברט קלייטון דין (וויל סמית'), כמו כן גם שיחקה גם בהפקה של דיסני "סופר ג'ו יאנג" בתפקיד ד"ר ססילי בנקס העובדת בשמורת הטבע שבקליפורניה.
בשנת 2000 השתתפה בסרט הטלוויזיה המצליח "אם הקירות יכלו לדבר 2" בעלילה השלישית המודרנית.
בשנת 2001 הועמדה קינג למספר פרסים על הופעתה בקומדיה של פול וכריס וייץ "מת לצחוק" בה הופיעה לצידו של כריס רוק.
ב-2003 הופיעה קינג בקומדיות "אבא בא לגן" בתפקיד קים אשתו של צ'ארלי הינטון (אדי מרפי) ו"לא רק בלונדינית 2" לצידן של זוכות האוסקר ריס ווית'רספון וסאלי פילד.
בשנת 2004 זכתה קינג לביקורות משבחות על הופעתה הדרמטית בדרמה המוזיקלית "ריי", בה שיחקה בתפקיד מרג'י הנדרקיס, סולנית להקת הבנות " The Raelettes" המלוות את המוזיקאי ריי צ'ארלס (ג'יימי פוקס).
באותה השנה שיחקה גם בקומדיה "סיפור סינדרלה" בתור רודנה העובדת בדיינר ביחד עם סאם מונטגומרי (הילארי דאף).
ב-2005 שיחקה קינג בקומדיה איזו מין שוטרת 2 בתפקיד סם פולר שומרת הראש של הסוכנת גרייסי הארט (סנדרה בולוק) והחלה לדבב בסדרת האנימציה "משפחת בונדוק" את דמותם של יו וריילי פרימן.
ב-2007 שיחקה קינג בתשעה פרקים במסגרת העונה השישית של סדרת הפעולה "24", בסדרה הופיעה בתפקיד הפרקליטה סנדרה פאלמר אחותו של הנשיא ויין פאלמר. בשנת 2007 שיחקה בדרמה הקומית "חג שכזה" בכיכובו של כריס בראון.
משנת 2009 עד לשנת 2013 זכתה להערכה רבה על תפקידה בסדרת הדרמה "סאות'לנד", בה שיחקה בתור הבלשית לידיה אדמס.
בשנים האחרונות התפרסמה מעט מאוד כשחקנית קולנוע ושיחקה בעיקר בקומדיות: "החתונה של המשפחה שלנו" ו"שנת הכלב".
בשנת 2015 החלה לשחק בעונה השנייה של סדרת המתח "הנותרים" ברשת HBO אשר זכתה בפרס פיבודי. באפריל 2017 שבה לעונה השלישית.
בשנת 2018 החלה לשחק בסדרה "שבע שניות" של רשת "נטפליקס" וזכתה בפרס אמי על תפקידה. באותה שנה שיחקה בסרט "סיפורו של רחוב ביל". על תפקידה בסרט זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.

חיים אישיים

לקינג ילד אחד מגירושייה לאיאן אלכסנדר.
סמל גבון

סמל גבון משמש כסמלה הרשמי של המדינה מאז ה-15 ביולי 1963. הסמל עוצב על ידי מעצב הסמלים השווייצרי לואי מילמן (Louis Mühlemann) אשר עיצב גם את סמל הרפובליקה של קונגו.
הסמל הוא שלט אצולה. בחלקו הירוק שלוש דיסקיות (עיגולי) זהב המסמלים את עושרם של מחצבי המדינה. בתחתית שלט האצולה ספינה המסמלת את תנועתה של גבון לעבר עתיד טוב יותר.
לסמל שני תומכים - פנתרים שחורים המסמלים הן את אומץ תושבי המדינה והן את בעלי החיים במדינה, וציצת הסמל היא עץ אוקומה המסמל את הסחר בעצים המהווה מרכיב חשוב בכלכלת המדינה.
הסמל יוצא דופן בכך שיש בתחתיתו שתי רצועות קלף עם מוטו המדינה בשתי שפות - ברצועה מתחת למגן רשום המוטו בצרפתית: UNION, TRAVAIL, JUSTICE (איחוד, עבודה, צדק).
קלף נוסף מצוי תחת עץ האוקומה ועליו המוטו בלטינית: UNITI PROGREDIEMUR (ננוע קדימה מאוחדים)‏.
הסמל מופיע גם כחלק מדגל נשיא גבון.
קרנסטון

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
גל הלם קשתי

גל הלם קשתי, או גל הלם מנותק, הוא גל הלם מעוקל ונייח הנמצא במשטר זרימה על קולית העוברת על גוף סופי. השם בא מן הדוגמה של גל קשתי המתהווה בחרטום של ספינה כאשר היא נעה דרך המים.
בניגוד לגל הלם משופע, גל הלם קשתי אינו בהכרח מחובר לקצה הגוף. זוויות גל ההלם האלכסוני מוגבלות בצורתן ומתבססות על זווית הטיית הזרימה ובמספר מאך במעלה הזרם. כאשר ישנה חריגה על מגבלות אלו (זווית הטיה גדולה או מספר מאך נמוך יותר), גל הלם קשתי נוצר במקום גל ההלם המשופע. בנוסף לכך שגלי הלם קשתיים נוצרים בעקבות זווית הטיה גדולה, הם נוצרים לעיתים קרובות סביב גופים קהים. במילים אחרות כאשר השינוי בכיוון הזרימה עובר את הזווית המקסימלית עבור גל משופע הגל יתנתק מהגוף. מאחורי גל ההלם הזרימה היא תת-קולית ונשמרים תנאי הסטגנציה.
גל ההלם הקשתי מגביר בצורה ניכרת את כוח הגרר הנוצר על גבי כלי רכב הנע במהירות על קולית. מאפיין זה נוצל בעיצוב של קפסולות השיבה במהלך משימות חלל כגון תוכנית אפולו, כאשר היה צורך בכמות גבוהה של גרר על מנת להאט במהלך חדירה לאטמוספירה.
הזרימה דרך גל הלם הקשתי איננה איזנטרופית.
קוביית קרח

קוביית קרח היא גוש קרח מעוצב בצורת קובייה, המשמש לרוב על מנת לקרר משקאות. קוביות קרח מועדפות לרוב על קרח מרוסק מאחר שהן נמסות לאט יותר.
קוביות קרח נוצרות באמצעות מילוי תבנית קוביות קרח במים, והכנסתה למקפיא. ניתן גם לייצרן באופן אוטומטי במייצר קרח שמובנה במקררים ביתיים רבים. במייצרי הקרח מיוצרות הקוביות באופן שוטף ומאוחסנות בתא הקפאה ייעודי; בתחתית התא אלמנט מכני או חשמלי לשחרור הקוביות בזו אחר זו. מייצר הקרח המובנה נוח לשימוש מאשר תבנית קרח, אך הוא יקר ממנה.
ישנם גם מכשירים להכנת קרח, המשמשים מעבדות ומוסדות לימוד. קוביות קרח מיוצרות גם באופן תעשייתי ונמכרות בשקיות. למרות שמן, קוביות קרח אלו מיוצרות בצורת גליל עם חור לאורכו. קוביות קרח תעשייתיות שקופות לגמרי, בניגוד לקוביות קרח המיוצרות בתבנית או במייצר קרח, שבדרך כלל הן מעט לבנות.
צבען הלבן של קוביות קרח נובע מהקפאה מהירה או מכך שבמים ישנם מוצקים מומסים אחרים. כאשר מים מקוררים לנקודת קיפאון, גזים הנמצאים בתוכם הופכים לבועות מיקרוסקופיות.