google/wiki40b huggingface dataset:
פור לה מריט

היסטוריה

העיטור יוסד בשנת 1740 בידי פרידריך הגדול, שבחר לו שם צרפתי, בהתאם לשפת החצר בפרוסיה באותם הימים - צרפתית. עד 1810 היה העיטור צבאי ואזרחי כאחד. בינואר של אותה השנה קבע מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי שהעיטור יוענק רק לקציני צבא בשירות.
בשנת 1842, ייסד המלך פרידריך וילהלם הרביעי את עיטור-המשנה לנושאים אזרחיים, Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste (עיטור בעבור הצטיינות במדעים ובאמנויות), שחולק לשלושה בתים: מדעי הרוח, מדעי הטבע, והאמנויות. אחת מן האמנים המפורסמים ביותר שזכו בעיטור הלא-צבאי היא אמנית ההדפסים והפסלת הגרמנייה קתה קולוויץ (העיטור נשלל ממנה מאוחר יותר בידי הנאצים).
בשנת 1866 נוצרה רמה צבאית מיוחדת של העיטור, "הצלב הגדול". עיטור ברמה גבוהה זו ניתן לאלה אשר במעשיהם הביאו לנסיגתו או להשמדתו של צבא שלם. בשל תנאי זה לא הוענק העיטור ברמה זו ל"ברון האדום" מנפרד פון ריכטהופן, אף על פי שרבים בממסד הצבאי ביקשו להעניק לו אותו. משום כך בחרו שלטונות פרוסיה להעניק לריכטהופן עיטור ברמה פחותה במעט, עיטור העיט האדום, שהוענק לעיתים רחוקות בלבד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה זכה העיטור לתהילה עולמית. אף על פי שניתן היה להעניקו לכל קצין צבא, הפרסום הגדול ביותר ליווה את הענקת העיטור לטייסי זרוע האוויר הגרמנית, שאותם היללה התעמולה של ימי המלחמה. תחילה הוענק העיטור לטייס שהפיל שמונה מטוסי אויב. אלוף ההפלות מקס אימלמן היה הראשון לזכות בעיטור, שזכה לאחר מכן בזכות צבעו ושמו של מקבלו המפורסם לשם "מקס הכחול".
סף ההפלות הדרוש לקבלת העיטור הלך ועלה במהלך המלחמה, עד שבסופה נדרשו שש-עשרה הפלות כדי לזכות בעיטור.
עם הידועים שבין מקבלי העיטור נמנים הפלדמרשל לאונרד פון בלומנטל, מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום"), הרמן גרינג חברו הטייס של "הברון" שהיה אחר כך לאחד מבכירי הרייך השלישי, ארווין רומל "שועל המדבר" הנודע ממלחמת העולם השנייה, וכן קצינים גרמנים שהובילו את המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה. אחרון הזוכים בעיטור ששרד בחיים היה הסופר ארנסט יונגר, שמת בשנת 1998, ואשר בגיל 23 היה גם צעיר מקבלי העיטור. 
כשליש מן העיטורים הוענקו לקצינים גבוהים בדרגת גנרל ואדמירל. קצינים זוטרים בדרגות סגן וסרן זכו רק בכרבע מן העיטורים.
הענקת העיטור הופסקה ביחד עם התפטרותו של הקייזר וילהלם השני ב-9 בנובמבר 1918 וסופה של הקיסרות הגרמנית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, היטלר בחר שלא לחדש את העיטור מפאת טיבו האריסטוקרטי וכיוון שהוא יכול להינתן רק לקצינים. העיטור המקביל ביוקרתו לפור לה מריט בזמן מלחמת העולם השנייה היה צלב האבירים של צלב הברזל, שהיווה דרגה גבוהה של צלב הברזל.
בשנת 1952 חידש נשיא מערב גרמניה תיאודור הויס את עיטור-המשנה האזרחי כארגון עצמאי תחת חסותו של נשיא גרמניה (אף שאין זה עיטור ממלכתי כמו מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה). עיטור מחודש זה ניתן על הישגים באמנויות ובמדעים ולא על הצלחות צבאיות. בין מקבליו הקולנוען וים ונדרס, הפיזיקאי זוכה פרס נובל רודולף מוסבאואר, הסופר אומברטו אקו, והאדריכל לודוויג מיס ון דר רוהה.

עיצוב

מקבלי העיטור נדרשו לענוד אותו על המדים בכל עת. העיטור הורכב מצלב מלטזי עם עיטים בין זרועותיו, כתר המלוכה, האות F, שסימלה את מייסד העיטור פרידריך הגדול, והמילים "Pour le Mérite" על הצלב.
העיטור נתלה על סרט בצבע לבן-שחור-לבן, שהם צבעי הדגל הפרוסי. הוא נענד מסביב לצוואר.
תזמורת על תנאי

עלילה

פניה פנלון היא זמרת ופסנתרנית יהודיה, שנשלחת ברכבת עם אסירים נוספים למחנה הריכוז אושוויץ, במהלך מלחמת העולם השנייה. עם הגיעם נלקחים חפציהם ושערם מגולח. פניה מגלה שתוכל להימנע מעבודת כפיים מפרכת במחנה ולשרוד זמן רב יותר אם תשתמש בכישוריה המוזיקליים ותצטרף לתזמורת הנשים במחנה. הסרט מתאר את יחסיה עם מנהיגת התזמורת, אלמה רוזה, ועם נשים אחרות בתזמורת. פניה משכנעת את נשות התזמורת ואת השומרים במחנה שאסירה נוספת עימה התיידדה, מריאנה, היא זמרת, ומצליחה לצרף אותה ללהקה למרות כישוריה הנמוכים בשירה. הסרט מתאר גם את הופעות נשות התזמורת בפני הנאצים, הפוגעים קשות בכבודן.

הפקה

הסרט ספג ביקורת בקרב ארגונים יהודיים ואף מצד פניה פנלון עצמה, על כיכובה של ונסה רדגרייב בו כפנלון, וזאת בשל עמדותיה הפוליטיות הפרו-פלסטיניות והאנטי-ציוניות של השחקנית. בעקבות השתתפותה של רדגרייב החליטה הטלוויזיה הישראלית לא לשדר את הסרט בישראל.

פרסים

הסרט זכה לשבחי מבקרי הקולנוע. הוא היה מועמד ל-6 פרסי אמי, וזכה ב-4 מהם - לסרט עצמו, לשחקניות רדגרייב ואלכסנדר, ולתסריטאי ארתור מילר. בנוסף היה הסרט מועמד לפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה הטובה ביותר, אך לא זכה.
למר (אי)

סלע סייברט

הנקודה הדרומית ביותר באי היא סלע סייברט (Siebert Rock), בפתח תעלת ליאנטור.  
הסלע מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הצ'יליאנית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר 1951–1950.  
הסלע נקרא על שמו של קפטן קוברטה אנרסטו סייברט ( Corbeta Ernesto Siebert) - קצין המכונות באונייה אנגאמוס (Angamos) אשר הובילה את המשלחת.

גילוי האי

האי התגלה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1899–1897 תחת פיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.

מקור השם

ז'רלאש קרא לאי על שמו של שארל אנטואן למר (Charles Antoine Lemaire).

לקריאה נוספת

• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
• Thomas Waytt Bagshowe, Two Men in the Antarctic - an expedition to graham Land 1920- 1922, Cambridge University Press, 1939
חיוך ארכאי

"חיוך ארכאי" הוא מונח המתאר את הבעת פניהם של פסלים יווניים מן התקופה הארכאית.
החיוך הארכאי, המופיע בפיסול דמויות הקורוס והקורה, נראה כחיוך מאולץ ולא טבעי. ייתכן כי החיוך נועד לרמוז כי הפסל מתאר אדם חי. השימוש בהבעת פנים זו מהווה ניסיון ראשוני ליצירת תיאור נטורליסטי של דמות האדם, לעומת הפיסול המצרי של אותה התקופה, שהאמנים היוונים הושפעו ממנו, פיסול אשר העדיף את התיאור הסמלי. במרוצת השנים, החיוך הארכאי נעלם, והופיע במקומו חיוך "חי" יותר.
קרחון רניק

היסטוריה

חלקו של הקרחון הקרוב לחוף הים צולם על ידי צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה גבוהה (מבצע היי ג'אמפ) בין השנים 1946–1947. 
חלקו העליון של הקרחון נחקר על ידי משלחת אדמת ויקטוריה (Victoria Land Traverse) בפברואר 1960, במסעם לטפס על הר ולקאם ב-10 בפברואר 1960. הראשונים שטיפסו על הר ולקם היו ג'ון וייהאפט (John Weihaupt), אלפרד סטיוארט (Alfred Stuart), קלוד לוריוס (Claude Lorius) וארנולד היין (Arnold Heine) ממשלחת אדמת ויקטוריה. לאחר הטיפוס על ההר פונתה המשלחת על ידי טייסת VX-6 של צי ארצות הברית, אשר ביצעה תצלומי אוויר של האזור. המשלחת פונתה לתחנת מקמרדו.

לקריאה נוספת

• M. Meneghel, A. Bondesan, M. C. Salvatore, G. Orombelli, A model of the glacial retreat of upper Rennick Glacier, Victoria Land, Antarctica, Annals of Glaciology, Volume 29
1999, pp. 225-230
•  Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 99
יהודה יפרח

לימודים

יפרח למד שש שנים בישיבת ההסדר בעתניאל ושבע שנים במכון משפטי ארץ להכשרת דיינים. למד בנוסף בכולל בריסק, בישיבת המקובלים בית אל, ואצל הרב אליעזר צבי ספרין, האדמו"ר מקומרנא בית שמש.
בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת מורשת יעקב, ותואר שני ושלישי במחשבת ישראל מאוניברסיטת בר-אילן. הדוקטורט של יפרח עוסק בקבלה של האדמו"ר האמצעי בחב"ד, הרב דובער שניאורי.

תעסוקה

יפרח מפרסם מאמרים פובליציסטיים רבים בבמות שונות כגון: מקור ראשון, בשבע, הארץ, נקודה, סגולה ועוד. בין השאר עוסק בתחומים: משפט, הלכה, פוליטיקה, פילוסופיה, יהדות וחברה.
עוסק בדמיון מודרך בשיטת 'דמיון נובע', ומטפל בירושלים ובעמונה. מלמד כעשר שנים במדרשת שובה, ובמסגרתה הקים את בית המדרש הגבוה 'פנימה', וכשלוש שנים במכינה הקדם צבאית אלישע שבנווה צוף.
הקים וניהל במשך שלוש שנים את 'סטנדר' - אתר הלימודים לציבור הדתי.
מחזיק ברישיונות טיס וצלילה ומשרת במילואים בדרגת רב-סרן.
בשנת ה'תשע"א (2011) הקים בעיתון מקור ראשון מוסף בשם "צדק", מגזין שבועי לענייני משפט, דין והלכה. הוא ערך את המוסף עד שנת 2014 אז מונה לראש הדסק המשפטי של העיתון.
ספסאן

היסטוריה

ב-11 באפריל 2005 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, קנצלר גרמניה גרהרד שרדר, נשיא מסילות הברזל הרוסיות גנאדי פאדייב ומנכ"ל סימנס הנס שאברט חתמו על הסכם לפיתוח ואספקת רכבות על בסיס Intercity-Express עם מהירות מקסימלית עד 300 קמ"ש, סכום העסקה הוערך ב-1.5 מיליארד אירו.
לאחר מינוי ולדימיר יאקונין לנשיא חברת הרכבות הרוסית ההסכם שונה. ב-19 במאי 2006 הכריזה חברת סימנס המייצרת את ספסאן על קבלת הזמנה לשמונה רכבות מגרסת Velaro RUS מחברת הרכבות הרוסית הממשלתית וכן חוזה לאחזקת הרכבות למשך 30 שנה. סכום ההשקעה הוערך ב-600 מיליון אירו. הרכבות נועדו לקו המהיר שבין מוסקבה לסנקט פטרבורג, במהירות של עד 250 קמ"ש (עם אפשרות שדרוג למהירות של 330 קמ"ש).
על פי ההסכם תוכנן לפתוח קווי רכבת מהירה במסלול סנקט פטרבורג - מוסקבה, ובערים ניז'ני נובגורוד, קאזאן, סמרה, סוצ'י וקורסק עם אופציה לפתיחת קווים גם באומסק, נובוסיבירסק וקרסנויארסק.
נסיעת הבכורה של הספסאן יצאה לדרך ב-30 ביולי 2009 ממוסקבה לסנקט פטרבורג כשקו סדיר נפתח ב-17 בדצמבר אותה שנה.
ב-30 ביוני 2010 נחנך קו הרכבת המהירה במסלול ניז'ני נובגורוד — מוסקבה — סנקט פטרבורג. ב-1 ביוני 2015 הופסקה נסיעת רכבת ספסאן לניז'ני נובגורוד וזו הוחלפה ברכבת סטריז' המיוצרת בספרד בקו מוסקבה — ניז'ני נובגורוד (סטריז' = סיס החומות; במקור: Стриж או בספרדית Talgo 250) .

מאפיינים

ספסאן מבוססת על רכבות ה-ICE3, אולם הן רחבות ב-33 ס"מ, על מנת להתאימן לרוחב המסילות ברוסיה. ארבע מן הרכבות תותאמנה לעבודה בשני סוגי מתח: זרם ישר 3kV, וזרם חילופין 25kV. בכל רכבת עשרה קרונות באורך כולל של 250 מטר, עם קיבולת של 600 נוסעים.
מערכי הספסאן יכולים להגיע עד לאורך של 20 קרונות. כיום ברשות חברת הרכבות הרוסית 16 רכבות המשרתות בקו סנקט פטרבורג - מוסקבה.

בטיחות

בכל שנות הפעלת הרכבת לא אירע ולו מקרה מוות בודד של נוסע כתוצאה משימוט (ירידת רכבת מן הפסים) או התנגשות בעת הפעלת הרכבות. מערכת הספסאן ידעה פציעות נוסעים שאירעו כאשר הדלתות האוטומטיות נסגרו על נוסעים, או על חפציהם. אולם, כדי למזער הסיכון למקרים שכאלה, עומדים על רציפי התחנות עובדי רכבת שתפקידם לדאוג כי נוסעים יעלו בבטחה לרכבת והדלתות תסגרנה במלואן.
מאז 2009 היו מקרים של נוסעים שנפצעו או מתו כתוצאה מכניסה לשטח המסילה. כדי למנוע מקרים כאלה הותקנו במספר תחנות מחסומים מיוחדים המונעים מנוסעים להגיע אל המסילה, אך יעילותם מוטלת בספק.
אלכסיס מאלון

ממייסדי סניף המכון האפיפיורי למקרא בארץ ישראל

אחרי 1913 גויס האב מאלון למאמצים להקמת מכון אפיפיורי למקרא בירושלים. הקמת המכון התעכבה בגלל מריבות בין נציגי הישועים ובין נציגים של ה"אקול ביבליק" הדומניקנית בירושלים ועם נציגי הכרמליטים בחיפה. מאלון נמנה עם הישועים הראשונים שהגיעו ב-1912 לארץ ישראל אז תחת השלטון העות'מאני. פריצת מלחמת העולם הראשונה אילצה אותו ואת עמיתיו לעזוב את הארץ. הוא חזר בדצמבר 1919. בסופו של דבר הוקם בירושלים סניף של המכון שמרכזו ברומא ולא מכון עצמאי. בשנת 1925 מונה מאלון להיות מנהלו של הסניף בירושלים  שנפתח ביולי 1927.

עבודותיו בתחום השפה והתרבות הקופטית

בשנת 1904, פרסם מאלון לראשונה בביירות, את ספר הדקדוק הידוע שלו על ניב השפה הקופטית - הניב ה"בוהאירי". בפרסומו ציין, בין השאר, את תרומותיהם של הפילולוגים הקופטים מימי הביניים, שלקחו דוגמה מעמיתיהם הערבים מוסלמים. מאלון חקר גם את הספרות הדתית הקופטית, כולל ה"תאוטוקיות".

החפירות בתולילת ע'סול

בינואר 1929 ערך  מלון ביחד עם רוברט קפל, סקר בדרום מזרח עמק הירדן בעבר הירדן, בין השאר התרשם מאוד מהתלוליות הקרויות "תוליילת ע'סול". מאלון מסר לג'ון או'רורק, הרקטור באותם הימים של המכון האפיפיורי למקרא, שמושבו ברומא, כי כדאי לערוך במקום חפירות. לאחר קבלת תרומה כספית ממשפחה אמריקאית ששמרה על עילום שמה, התחיל האב מאסון יחד עם רנה נוויל (שהיה קונסול צרפת בירושלים) ורוברט קפל בחפירות שנמשכו בין דצמבר 1929 ועד שחלה במחלה קשה באביב 1934. האב מאסון נפטר בבית לחם ב-7 באפריל 1934.
החפירות חודשו אחרי מותו בין השנים 1936-1938 בניהולו של רוברט קפל. הממצאים בשכבה ארכאולוגית שנמצאה קרוב לפני השטח. החפירות וחשפו ישוב עתיק מאוד, בלתי מבוצר, שפרח בתקופה שבין התקופה הנאוליתית ובין תקופת הברונזה הקדומה. כדבריו של מאסון, כשהשבטים העברים בהנהגת יהושע בן נון הגיעו לאזור, התלים עם שרידי היישוב הקדום נראו בדיוק כמו בימינו ולא משכו תשומת לב. בהתחלה סבר האב מאסון שהיישוב הוא אולי אחת מערי הככר הנזכרות בסיפור התנ"כי על סדום ועמורה. בחפירות אלה הסתבר לראשונה שהאתר מייצג תרבות חדשה בארכאולוגיה באזור. שכונתה לאחר מכן "התקופה הכלקוליתית". ממצאי החפירות בתלוליות ע'סול נמסרו למוזיאון האפיפיורי למקרא בירושלים. 
בשנת 1924 מצא מאלון את מערת שוקבא. במערה נערכו לאחר מכן חפירות בראשותה של דורותי גארוד. במערה התגלתה והוגדרה התרבות הנטופית.

מומיה מצרית

בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביא מאלון לסניף המכון האפיפיורי למקרא בירושלים, מומיה מצרית מתקופת בית תלמי - מתנת המכללה הישועית באלכסנדריה. המומיה נשמרת במוזיאון המכון והוצגה בתערוכה גם מוזיאון ישראל. המומיה קיבלה את השם "אלכס" לזכר הכומר-המדען.
תוניסיה במשחקים האולימפיים

היסטוריה

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכו שני ספורטאים תוניסאים במדליות ראשונות. מוחמד גמודי זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר, והמתאגרף חביב גלחיה זכה במדליית ארד. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היה גמודי לתוניסאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, כשניצח בריצת 5000 מטר. בנוסף, זכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה גמודי במדליה הרביעית שלו, מדליית כסף בריצת 5000 מטר.
הפעם הבאה בה ספורטאי תוניסאי עמד על הפודיום הייתה 24 שנים מאוחר יותר, כשהמתאגרף פתחי מיסאווי זכה במדליית ארד באולימפיאדת אטלנטה (1996). באותם משחקים סיים עלי חכימי במקום השמיני בריצת 1500 מטר. באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה הג'ודוקא אינסאף יחיאווי במקום החמישי. השחיין אוסאמה מלולי סיים במקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמקום התשיעי במשחה לחצי המרחק, שתי מאיות השנייה מהתוצאה שהייתה מספיקה לו כדי להעפיל לגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה מלולי במדליית הזהב במשחה ל-1500 מטר חופשי, והיה לספורטאי התוניסאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית מזה 40 שנה. מלולי גם סיים במקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. המתאגרף ואליד שאריף הודח רק ברבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) היה מלולי לשחיין הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליות אולימפיות הן בבריכת השחייה והן במים פתוחים. מלולי איבד את תוארו ב-1500 מטר חופשי וזכה במדליית ארד, אך ניצח במרתון ל-10 ק"מ במים פתוחים וזכה במדליית הזהב. חביבה גריבי זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים, והייתה לאישה התוניסאית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית. נבחרת הכדוריד העפילה לשלב רבע הגמר, והודחה בידי נבחרת קרואטיה. גם הסייפות שרה בסבס ואינס בובאקרי הודחו בשלב רבע הגמר. לאחר סיום המשחקים מתחו גורמים איסלאמיים בתוניסיה ביקורת על גריבי, מאחר שרצה בחולצה חשופת בטן, ועל מלולי, מאחר ששתה מיץ לפני המשחים, שחלו בחודש הרמדאן.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו התוניסאים בשלוש מדליות ארד, שלושתן בענפים בהם לא זכו עד כה ספורטאים תוניסאים במדליות. סייפת הרומח אינס בובכרי זכתה במדליית ארד. שתי סייפות נוספות סיימו במקום החמישי, האחיות שרה ואזה בסבס, שרה בדקר ואזה בחרב. לוחם הטאקוונדו אוסאמה וסלאטי זכה אף הוא במדליית ארד, וכך גם המתאבקת מרווה אמרי. שני הספורטאים הבולטים בלונדון לא הצליחו לשחזר את הישגיהם. מלולי סיים במקום ה-12 במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים וגריבי סיימה במקום ה-12 בריצת 3000 מטר מכשולים. ספורטאית בולטת נוספת, הג'ודוקא ניהל שייח' רוהו סיימה במקום השביעי.
אמיליאנו אינסואה

קריירה

אינסואה התחיל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הילדים פינוקו שבארגנטינה. מאוחר יותר אינסואה עבר למחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס. עוד לפני שהספיק לפרוץ לקבוצה הבוגרת מה-"לה-בונבונרה" הוא הצליח למשוך תשומת לב מליברפול. המגן הסכים לעבור בהשאלה ל-18 חודשים לליברפול. עם הגעתו לליברפול צורף אינסואה לקבוצת המילואים בה משחק בקביעות. ב-28 באפריל 2007 ערך אינסואה את הופעת הבכורה במדי ליברפול במשחק מול פורטסמות' אך זו הייתה ההופעה האחרונה שלו לאותה עונה.
בעונתו השנייה זכה אינסואה באליפות ליגת המילואים וכן שותף בשלושה משחקים. כמו כן, במהלך העונה הושלמה העברתו לקבוצה וזאת במסגרת עסקה בה עבר גבריאל פאלטה לבוקה ג'וניורס. הוא זכה למחמאות ממאמנו רפא בניטס שהצהיר שרואה באינסואה שחקן אשר יכול לאייש את עמדת המגן השמאלי של ליברפול בשנים הקרובות.
בעונה השלישית בליברפול החל אינסואה להשתלב ברוטציה של הקבוצה. הוא השתתף במספר משחקים, כולל אלו מול ארסנל ובולטון וונדררס.
בעונת 2009/10, אמיליאנו אינסואה תפס מקום קבוע בהרכב הראשון של ליברפול, כאשר הוא פותח כמעט בכל משחק על חשבון פאביו אאוראליו שהיה משחק באותה עמדה (מגן שמאלי) בליברפול קודם לכן. אינסואה כבש את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת של ליברפול בתאריך ה-28/10/2009 במשחק גביע הליגה האנגלי נגד ארסנל במסגרת שמינית הגמר של המפעל לעיניהם של 60,000 צופים באצטדיון האמירויות. השער הובקע מ-23 מטרים כאשר אינסואה עוצר מסירה של חברו לקבוצה על החזה ובועט את הכדור בצורה קשתית מעל לשוערה של ארסנל.
בשנת 2013 עבר לאתלטיקו מדריד ושנה לאחר מכן הושאל לראיו ואיקאנו.
ב-11 ביולי 2015 חתם לשלוש שנים בשטוטגרט הגרמנית.

נבחרת

אינסואה זכה יחד עם נבחרת ארגנטינה הצעירה במונדיאל הנוער שנערך בקנדה בקיץ 2007. בטורניר שיחק בשבעה ממשחקי הנבחרת. כיום משתייך אינסואה לסגל האולימפי של ארגנטינה ונכלל בין ארבעת שחקני הגיבוי לסגל הנבחרת האולימפית לקראת המשחקים האולימפיים בקיץ 2008.
סימון מרצ'יניאק

קריירת שיפוט

מרצ'יניאק הפך לשופט מטעם פיפ"א בשנת 2011. הוא שימש כשופט של משחקי מוקדמות מונדיאל 2014
ב-30 ביוני 2015, הוא שפט את משחק גמר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בין נבחרת שוודיה לבין נבחרת פורטוגל.
במסגרת יורו 2016 הוא שפט שלושה משחקים: ספרד נגד צ'כיה ואיסלנד נגד אוסטריה בשלב הבתים ואת משחק שמינית הגמר בין גרמניה לסלובקיה.
ב-29 במרץ 2018, פיפ"א הודיעה שהוא ישפוט במונדיאל 2018 ברוסיה. בקמפיין זה הוא שפט שני משחקים של שלב הבתים: האחד, בין נבחרת ארגנטינה לנבחרת איסלנד, והאחר, בין נבחרת גרמניה לנבחרת שוודיה.
רכס המלכה אלכסנדרה

גאוגרפיה

אורכו של הרכס כ-160 ק"מ, והרכס מהווה את גבולו המערבי של קרחון בירדמור, החל מרמת הקוטב, ועד מדף הקרח רוס.
הפסגה הגבוהה ברכס היא פסגת הר קירקפטריק, שגובהה 4,528 מטרים מעל פני הים. פסגה גבוהה נוספת ברכס היא הר דיקרסון, שגובהו 4,120 מטרים.  

היסטוריה - גילוי הרכס

רכס ההרים התגלה במהלך המסע לגילוי הקוטב הדרומי על ידי משלחת נמרוד (בין השנים 1907- 1909) הבריטית, ושמו של הרכס ניתן לו על ידי ארנסט שקלטון על שם המלכה אלכסנדרה אשתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת וקיסר הודו.
שקלטון ואנשיו, ולאחר מכן משלחת שבראשה עמד רוברט פלקון סקוט, אספו דגימות אבנים ברכס, וגילו בו מאובנים. גילוי מאובנים רב תאיים בקרבה כה גדולה לקוטב הדרומי היה ראיה נוספת להוכחת התאוריה של נדידת היבשות. 

פסגת אהמדג'יאן

פסגת אהמדג'יאן היא פסגה המכוסה קרח, הנמצאת 7 קילומטרים דרומית מערבית להר פוקס. שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) והיא נקראת על שם ורנון אהמדג'יאן, ביולוג של תוכנית המחקר האנטארקטית האמריקאית (USARP) ששהה בתחנת מקמרדו בין השנים 1963-1964.

הר בישוף

הר בישוף נמצא 3.2 קילומטרים דרומי לפסגת אהמדג'יאן. הוא נקרא על שם סגן בארי צ'פמן בישוף (1932-94) מחיל האוויר האמריקני, שהיה משקיף במשלחת המחקר הארגנטינאית האנטארקטית בין השנים 1956-57; היה קצין המבצעים של הפרויקטים האמריקאים באנטארקטיקה בשנים 1958, 1959; והיה חבר המשלחת האמריקאית אשר טיפסה ב-22 במאי 1962 על הר אוורסט.

פסגת דסניאל

פסגת דסניאל (Decennial = עשור) היא פסגה הממוקמת 4.8 קילומטרים דרומית-מערבית להר קירקפטריק. הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) בין השנים 1958-65. שם הפסגה ניתן לציון עשר שנות מחקר במכון הקטבים של באוניברסיטה של מדינת אוהיו, ב-1970 (באותה שנה האוניברסיטה חגגה את יובל המאה. האוניברסיטה והמכון היה פעיל מאוד בחקר אנטארקטיקה מאז 1960).

הר אליזבת

הר אליזבת הוא הר שגובהו 4,480 מטרים, הממוקם כ-10 קילומטרים דרומית להר אן. ההר התגלה על ידי  משלחת נמרוד, ונקרא על שם אליזבת דוסון-למבטון (Elizabeth Dawson-Lambton), אשר תמכה במשלחת.

הר פוקס

הר פוקס נמצא כ-2 קילומטרים דרומית מערבית להר סמית'. ההר התגלה על ידי משלחת נמרוד, ושמו ניתן לו על ידי המשלחת.

הר אידה

הר אידה הוא הר הממוקם 3.2 קילומטרים מערבית לעמודי הגרניט ודרומית מזרחית לקרחון קינג. ההר התגלה על ידי  משלחת נמרוד, אשר קראה להר על שם אידה ג'יין רול ( Ida Jane Rule) מניו זילנד, אשר התחתנה עם מזכירו של שקלטון, ואשר סייעה להכין את מסמכי המשלחת.

הר סטנלי

הר סטנלי נמצא צפונית מזרחית לקרחון וייקוף בקצה המערבי של רמת גרינדלי. שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת נמרוד, והוא נקרא על שם אחיו הגדול של דוקטור מרשל - אחד מחברי המשלחת. 

רמת מוריס

רמת מוריס (83°28′S 169°42′E) היא רמה המכוסה קרח, המהווה מעין חצי אי בין קרחון ביבר וקרחון קינג בקצה הצפונית של רכס המלכה אליזבת. שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) והיא נקראת על שם לוטננט קלארנס ט. מוריס, אשר שימש כקצין חיזוי מזג אוויר בבסיס הצי האמריקאי באנטארקטיקה בין השנים 1962 - 1963.
ריוגוקו קוקוגיקן

היסטוריה

הגרסה הראשונית של האולם נפתחה גם היא בשכונות ריוגוקו לאחר שהפופולריות של הסומו עלתה במהלך תקופת מייג'י והיה צורך באולם שיארח תחרויות סומו. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם האולם על ידי הצבא היפני הקיסרי שהשתמש בו כבסיס צבאי. במהלך מלחמת העולם השנייה תחרויות הסומו התקיימו במגרשי בייסבול פתוחים.
במהלך התקופה בה יפן הייתי כבושה על ידי ארצות הברית, המפקד העליון של כוחות הברית, שחשב שסומו הוא אמנות לחימה פחות מאיימת משאר אמנויות הלחימה היפניות התיר ליפנים לערוך טורנירים באולם החל מנובמבר 1945. למרות זאת, כוחות הכיבוש האמריקני השתלטו פעמים רבות על המקום ויצרו בו זירת החלקה, הטורניר האחרון שנערך באולם נערך בנובמבר 1946 אז עברו תחרויות הסומו למקדש מייג'י עד לשנת 1954.
בשנת 1954 נפתח אולם הקוקוג'יקן השני, הקוריאמה קוקוג'יקן במחוז טאייטו שבטוקיו. תחרויות הסומו של טוקיו הועברו לשם עד לשנת 1985, אז נפתח הגרסה האחרונה והשלישית במספר של אולם הקוקוג'יקן הריוגוקו קוקיג'אן וכל התחרויות הועברו אליו. האולם הישן, הקוריאמה קוקוג'יקן נסגר.
יבהן קונופליאנקה

קריירה

קונופליאנקה החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל אולימפיק קירובוגרד. הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2006 עבר למחלקת הנוער של קבוצת דניפרו דניפרופטרובסק. כבר בסוף אותה שנה הוא קודם לקבוצה הבוגרת. קונופליאנקה שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של דניפרו. באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של דניפרו דניפרופטרובסק במשחק ליגת העל האוקראינית. אך מקום קבוע בהרכב הקבוצה הוא קיבל רק בעונת 2009/2010. הוא היה שותף להעפלת קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2015, ופתח בהרכב בהפסד לסביליה, 3-2.
בקיץ 2015 חתם קונופליאנקה בסביליה, עמה זכה בעונת 2015/2016 בליגה האירופית, על אף שלא שותף במשחק הגמר מול ליברפול.
בקיץ 2016 הושאל קונופליאנקה לשנה אחת לשאלקה 04 מהבונדסליגה. ביוני 2017 הודיעה הנהלת שאלקה על רכישת כרטיס השחקן של קונופליאנקה תמורת 15 מיליון אירו.
ב-2 בספטמבר 2019, קונופליאנקה חתם לשלוש שנים בשחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.

נבחרת

קונופליאנקה שיחק בנבחרות הנוער ובנבחרת הנערים של אוקראינה. בשנת 2008 זומן לנבחרת הצעירה של אוקראינה. הוא שיחק 17 משחקים במדי הנבחרת הצעירה והבקיעה 5 שערים. ב-2011 השתתף באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק קונופליאנקה מאז מאי 2010. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול ליטא. קונופליאנקה היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2012, הוא לקח חלק בכל שלושת המשחקים של נבחרתו בתחרות.
פונקציית בטא

פונקציית בטא היא פונקציה של שני מספרים מרוכבים המוגדרת על ידי האינטגרל:
כאשר החלקים הממשיים מקיימים: 
הפונקציה נחקרה לראשונה על ידי לאונרד אוילר ואדריאן-מארי לז'נדר ושמה ניתן לה על ידי ז'אק בינֶה. פונקציית בטא מגדירה את פונקציית צפיפות ההסתברות של התפלגות בטא והיא משרעת הפיזור הראשונה שהתגלתה בתורת המיתרים, על ידי הפיזיקאי גבריאל ונציאנו.
דאקשה

בהינדואיזם, דאקשה ("המוכשר") הוא אל עתיק, אחד מהפראג'אפאטים, הרישים והאדיטייאים, והבן של אדיטי וברהמה (לפי מקור אחר, הנקרא קאשייאפה, דאקשה הוא אביהן של דיטי ושל אדיטי, נשותיו של קאשייאפה ואחיותיו של סאטי).
לדאקשה ולאשתו פראסוטי היו בנות רבות, ש-27 מתוכן היו נשואות לצ'אנדרה. דאקשה גילה שצ'אנדרה הפלה לטובה בת אחת (רוהיני דבי), והזניח את צרכיהן ואת חובותיו כבעל. בעקבות זאת, דאקשה הטיל עליו קללה שגרמה לו לחלות ולמות. בנותיו של דאקשה התערבו והפכו את מותו של צ'אנדרה לתקופתי (כלומר, מתרחש כל תקופה מסוימת), ומסיבה זו מותו של צ'אנדרה מסומל על ידי מחזור הירח.

נישואי שאקטי ושיווה

אחת מבנותיו של דאקשה (ולפי רוב הטענות מדובר בצעירה ביותר) הייתה שאקטי (אם כי ייתכן וזו הייתה דאקשאיאני), שרצתה במשך זמן רב להינשא לשיווה. דאקשה אסר עליה לעשות זאת, אולם היא סירבה לבצע את ההוראה והתחתנה עם שיווה. דאקשה חש חוסר חיבה עז כלפי שיווה, וכינה אותו בכינויי גנאי רבים.
לאחר מכן, דאקשה התרחק מבתו ומבעלה. שיאה של יריבות זו הייתה בפסטיבל חשוב שדאקשה ערך בארמונו, והזמין אליו אנשים ואלים חשובים ביותר, מלבד שאקטי ושיווה. בנוסף להוצאתה המכוונת של שאקטי מהרשימה, דאקשה בנה פסל של שיווה (שהיה ממוקם בכניסה לבית שלו) וביזה אותו באמצעים שונים. שאקטי, שהייתה נלהבת לאחר ששמעה על הפסטיבל והניחה שבכל מקרה בתו של המלך תוזמן לאירוע, אכן הגיעה אליו. למרות היחס המזלזל שספגה מאביה, שאקטי המשיכה להתנהג בצורה רגועה. למעשה, אפילו סירובו של דאקשה להזמין את שיווה לא גרם לה לאבד את עשתונותיה.
אולם, לאחר שהגיעה לפסטיבל וראתה את הצורה שבה דאקשה ביזה את בעלה בהיעדרו, שאקטי התאבדה מרוב צער. לאחר ששמעו על כך, משרתיו של שיווה פרצו לביתו של דאקשה והחלו לתקוף את כל האורחים שהיו שם, אך השדים שזומנו על ידי בהריגו הביסו אותם ואילצו אותם לסגת. כששמע על כך בעצמו, שיווה כעס מאוד על היחס המזלזל והמתנשא שדאקשה הפגין כלפי בתו כיוון שלא הסכים עם בחירותיה. שיווה תלש קווצת שיער מראשו, והטיח אותה ברצפה. מהשיער נוצרו ויראבהאדרה ומאהאקאלי. לפי הוראותיו של שיווה, הם הסתערו על הפסטיבל והרגו את דאקשה ורוב האורחים. האורחים הנותרים התחננו בפני שיווה שישיב את דאקשה לחיים. שיווה נעתר לבקשתם והחזיר את דאקשה, אם כי הפך את ראשו לראש של עז.
לאחר שהושפל בצורה קשה, ולאחר שהתחרט על התנהגותו בעבר, דאקשה הפך לאחד ממשרתיו המסורים ביותר של שיווה. נשמתה של שאקטי התגלגלה אל פרווטי בגלגול החיים הבא, התחתנה עם שיווה ונשארה לחיות איתו לתמיד.