google/wiki40b huggingface dataset:
אנדרה פרווין

תולדות חייו

אנדרה פרווין נולד בשם אנדריאס לודוויג פריווין למשפחה יהודית בברלין. אחיו היה הבמאי סטיב פרווין. הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית ב-1938, כדי להימלט מגרמניה הנאצית, וקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1943. 
פרווין גדל בלוס אנג'לס, והתפרסם בכתיבת מוזיקה לסרטים בהוליווד משנת 1948 ואילך. הוא עיבד וניצח על המוזיקה לסרטים כמו "ז'יז'י" (1958), "פורגי ובס" (1959), "נדנדה בשניים" (1962) ו"גבירתי הנאווה" (1964), שעל כל אחד מהם זכה בפרס אוסקר. במשך שנים היה חבר ביחידה המפורסמת למוזיקה של ארתור פריד במטרו גולדווין מאייר.
בשנת 1967 התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של יוסטון ובשנה שלאחריה הוסיף את התזמורת הסימפונית של לונדון לרשימת משרותיו. בשנים הבאות כיהן בזמנים שונים כמנצח התזמורת הסימפונית של פיטסבורג, התזמורת הפילהרמונית המלכותית והתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. חיבר מוזיקה לסרטים ולמחזות מוזיקליים ויצירות אחרות, בהן קונצ'רטו לצ'לו וקונצ'רטו לגיטרה.
במהלך שנות ה-50 וכן בשנים מאוחרות יותר, יצא למסעות קונצרטים וערך הקלטות כפסנתרן ג'אז. הוא עבד עם שלי מאן ובני קארטר. אלבום שירים מתוך "גבירתי הנאווה" שהקליט עם מאן (1966) היה רב-מכר.
בשנים הבאות התרכז בהלחנת מוזיקה קלאסית. הוא עבד עם טום סטופארד על "כל ילד טוב ראוי לחסד", מחזה בעל תוכן מוזיקלי נכבד, שעלה לראשונה בלונדון בשנת 1977, עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח פרווין. האופרה הראשונה שלו "חשמלית ושמה תשוקה", הועלתה בהצגת בכורה באופרה של סן פרנסיסקו בשנת 1998. שאר יצירותיו הקלאסיות הרבות כוללות מוזיקה קאמרית, ווקאלית ותזמורתית.
פרווין התחתן חמש פעמים, לדורי פרווין, למיה פארו, לבטי בנט ולהיתר שדון. בשנת 2002 נשא לאישה את הכנרת הגרמנייה הנודעת אן-סופי מוטר. הוא כתב למענה קונצ'רטו לכינור.
נפטר ב-28 בפברואר 2019.
אידוב כהן

ברומניה

אידוב כהן נולד בשנת 1909 בשם ישעיהו דב כהן ויזנפלד (Wiesenfeld) בכפר מיכאיילן במחוז בוטושאן בצפון חבל מולדובה שברומניה, כבן לבעל חנות לקמח בשם אהרן שמואל כהן ויזנפלד ושל אשתו, חנה./.  היו לו עוד שני אחים. למד בישיבה בכפרו ורכש תרבות כללית כאוטודידקט. בגיל 16 הוא שלח לעיתון "אונזער וועג" מאמר על הספר של שלום עליכם "כוכבים תועים".אז החליט לעזוב את יישוב הולדתו ולנסוע לבוקרשט  על מנת להתחיל קריירה ספרותית. אביו שחשש כי ייצא לתרבות רעה התיעץ עם הרב יעקב נכט מראדאוץ. הרב שכנע את האב להרשות לו וצייד  את הבן עם מכתב המלצה  לאברהם לייב זיסו על מנת שימצא עבורו משרה שאינה כרוכה בחילול שבת. אכן כהן מצא בבוקרשט עבודה כזאת בחנות לקונפקציה ואחר כך בשנים 1933-1927 עבד לפרנסתו כמנהל חשבונות. בו זמנית התחיל לפרסם סיפורים בעיתון ביידיש "אונזער ווארט" בעריכתו של ד"ר בוריס רייכר.
הוא השתלם בהמשך בלשון ובשפרות הרומנית והחל מ-1929 התחיל לכתוב גם ברומנית.
ברומנית הוא פרסם  רשימות ומאמרים, סיפורים חסיד והיסטוריים, בעיקר בירחון Hasmonea (חשמונאה) של הסטודנטים הציונים.  בשנים 1939-1933 היה חבר במערכת כתב העת הציוני "רנאשטריה נואסטרה " ("Renaşterea noastră", בתרגום- תחייתנו). כמו כן עבד כעורך של שבועון ציוני  Știri din lumea evreeasă (1934-1933) ("שטיר" - ידיעות מן העולם היהודי) ושל שבועון הציוני מאוייר  Ilustrațiunea  evreească אותו ייסד.  
בשנים 1939-1938 ניהל את הירחון הספרותי היהודי Adam ("אדם") יחד עם מירון גרינדיה.
אידוב כהן היה בצעירותו פעיל בהתארגנות בני עזרא שהונהגה על ידי חיים ברזיס. מאוחר יותר היה מזכ"ל הקק"ל ברומניה (1933-1939).

בארץ ישראל

אחרי עלייתו לארץ ישראל ב-1940 היה כהן בשנים 1942-1940 כעורך ראשי בכתב העת ""Activistul Sionist" ("העובד הציוני"). הוא הקים ב-1940 את איגוד העולים מרומניה בארץ ישראל, ב-1948 "התאחדות עולי רומניה", עבד גם כסגן עורך ראשי של המגזין "טימפול" וכעורך בכתב העת "קרננו"  (1947-1942).  
הוא היה חבר מייסד של המפלגה הפרוגרסיבית וונבחר לחבר כנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת החמישית מטעם מפלגה זו. היה גם חבר מועצת עיריית תל אביב.
אידוב כהן נאבק למען שיחרור אסירי ציון מרומניה. בין פעילויותיו הוא סייע לאיגוד הציירים בפה או ברגל.
בשנת 1961 יזם את האיחוד בין המפלגה הפרוגרסיבית לציונים הכלליים והקמת המפלגה הליברלית.
את המאמר הראשון בארץ ישראל  פרסם אידוב בשנת 1940 כאשר תיאר את מעשי הגרמנים כרצח עם שיטתי, אך במת הפרסום, העיתון "העובד הציוני", לא הייתה בעלת השפעה. לפרנסתו עסק אידוב בתרגום לעברית מגרמנית, מאנגלית, מיידיש, מצרפתית ומרומנית.
בין תרגומיו הבולטים נמנים יצירותיו של סטפן צוויג והרומן "שואה" של ג'רלד גרין אשר שימש בסיס לסדרת טלוויזיה באותו שם וגם אנציקלפדיות וספרי ייעוץ שונים.
בשנת 1976 פרסם אידוב כהן בעברית את ספרו "שכחה ולקט" העוסק במורשת יהדות רומניה וכדברי א.ב.יפה "העמיד ציון וגלעד לעיירה היהודית במולדובה במאה התשע-עשרה"
הוא נפטר בשנת 1998 בתל אביב והובא לקבורה בבית העלמין כפר נחמן, שברעננה.

חיים אישיים

אידוב כהן היה נשוי ללאה ונולדו להם 3 ילדים.
הר קאסיון

גאוגרפיה

ההר, המתנשא לגובה של 1,153 מטרים מעל פני הים, ממוקם בפאתיה הצפון-מערביים של דמשק, והוא מהווה חלק מרכס הרי מול הלבנון.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, עם גידול האוכלוסייה בעיר דמשק ותנופת הבנייה בה, התרחבה העיר ומורדותיו של הר קאסיון הפכו לחלק בלתי נפרד ממנה. חלק משכונות העיר, כגון שכונת אלמוהאג'רין (المهاجرين), שכונת רוכן א-דין (ركن الدين), שכונת אבו רמאנה (أبو رمانة) ושכונת שיח' מוחי א-דין (الشيخ محي الدين), ממוקמות למרגלות ההר. בעבר פורסם כי 4,000 המשפחות המתגוררות בשכונות שבשיפולי ההר נמצאות בסכנה, בשל החשש מהתמוטטות סלעים.

אתרים

פסגתו של ההר צופה על כל העיר דמשק ועל סביבותיה, ומוצבת עליה תחנת ממסר לשידורי רדיו וטלוויזיה. ההר נחשב כאתר מועדף לטיולים רגליים ולבילויים, וממוקמות עליו מספר מסעדות הצופות לנוף. על מורדותיו הדרום-מערביים של ההר ממוקמת "אנדרטת החייל האלמוני", וסביבה מסעדות, בתי קפה, פארקים ונקודות תצפית.

חשיבות דתית

על אחת מפסגות ההר, הידועה בכינוי "הר הארבעים", ממוקם מסגד הנקרא "מסגד הארבעים", ובו 40 גומחות תפילה. על פי המיסטיקה האסלאמית, בעיקר בזרמים הסופי והשיעי, כל לילה מגיעים למסגד 40 קדושים ומתפללים להגנה על העיר דמשק. כמו כן, אחת המערות בהר נחשבת על פי המיסטיקה האסלאמית כמקום בו רצח קין את הבל.
יצחק רובינסון

יצחק רובינסון - (1874-‏1932) היה רנטגנולוג, מחלוצי הרנטגנולוגים בעולם, ניהל את מכון הרנטגן בבית החולים הדסה בירושלים במשך מספר חודשים (1927), מחלוצי בדיקת הפלואורוסקופיה.

ביוגרפיה

רובינסון נולד בברודי, גליציה ב-אוסטרו-הונגריה. למד בוטניקה ובהמשך פנה ללימודי הרפואה. סיים את לימודי הרפואה בווינה, התחמה בפתולוגיה ולאחר מכן פנה למקצוע הרנטגנולוגיה בנחייתו של הפרופ' הולצקנכט מחלוצי המקצוע בעולם.
בשנת 1907 התמנה רובינסון למנהל מכון הרנטגן של בית החולים היהודי בווינה.
במשותף עם הפרופ' הולצקכנט הקים את מכון הרנטגן בבית החולים הכללי בווינה.
רובינסון היה מחלוצי בדיקת הפלואורוסקופיה (בדיקת שיקוף) בעולם. בנוסף רובינסון תרם רבות לבדיקת הרנטגן בנושאי אורולוגיה וברפואת השיניים.
בשנת 1927 עלה רובינסון לארץ ישראל. מספר חודשים כיהן כמנהל מכון הרנטגן בהדסה ירושלים. תלמידו הד"ר אברהם דרוקמן נישא לבתו ליצ'י לאה.
רובינסון ורעייתו הארית שבו לאוסטריה.
רובינסון נפטר בשנת 1932.
ז'אן-פרנסואה פול דה גונדי

ז'אן פרנסואה פול דה גונדי  המכונה הקרדינל דה רֶה (Cardinal de Retz)  (בצרפתית: Jean-François Paul de Gondi;‏ 20 בספטמבר 1613 - 24 באוגוסט 1679), סופר ומדינאי צרפתי.

ביוגרפיה

ז'אן פרנסואה פול דה גונדי נולד במונמיראי (כיום בחבל שמפאן-ארדן בצרפת), למשפחת בנקאים ממוצא איטלקי. אנשי משפחה זו נבחרו על ידי קטרינה דה מדיצ'י לשמש כבנקאים בעסקי המדינה. משפחת גונדי רכשה אחוזות גדולות בחבל ברטאן, ועמדה בקשרים אמיצים עם האצולה הצרפתית. ז'אן פרנסואה פול נועד לכמורה על ידי משפחתו, אך הוא היה מעוניין יותר בספרות, וקרא בין היתר את סלוסטיוס ואת פלוטארכוס. בהיותו בן שמונה עשרה שנה החל לכתוב את ספרו "הקנוניה של הדוכס דה פייסק" שיצא לאור ב-1639.
ב- 1643 הוצג בפני המלך לואי השלושה עשר, ואחרי מות המלך התמנה על ידי אן מאוסטריה לעוזר הארכיבישוף של פריז שהיה דודו. בשנה שלאחריה התמנה לבישוף. הוא ניצל את תפקידו זה לחיזוק מעמדו האישי, התפרסם בפריז מהר מאוד כנואם וכדרשן, וחתר נגד הקרדינל מזראן. לקח חלק ניכר במרד הפרונד שהחל ב-1648 ובמשך ארבע השנים הבאות שמו נקשר במרד זה. התמנה לקרדינל ללא ידיעתו של האפיפיור אינוקנטיוס ה-10. ב-1652 הושם במעצר, אך נמלט כעבור שנתיים. במשך זמן מה היה נע ונד בחוץ לארץ. היה ברומא מספר פעמים, והייתה לו השפעה על בחירתו של האפיפיור אלכסנדר השביעי ב-1655.
שבע עשרה השנים האחרונות לחייו היו מוקדשות בחלקן לתפקידיו הדיפלומטיים. ב-1662 זכה באמונו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שימש כשליחו לרומא והיה שם בעת בחירת האפיפיורים קלמנס התשיעי 1667 ו-קלמנס העשירי 1669. הסתבך בחובות כבדים וב-1675 נאלץ להעביר לנושיו את מרבית הכנסותיו. היה אויבו האישי והפוליטי של פרנסואה דה לה רושפוקו, וכל אחד מהם השאיר לנו את רשמיו על השני.
ז'אן פרנסואה דה גונדי התפרסם בעיקר בשל זיכרונותיו, שאותם העלה על הכתב בעשר השנים האחרונות לחייו בספרו "זיכרונותיו של הקרדינל דה רֶץ". זיכרונות אלה מתייחסים לתקופה שעד 1655. הם מופיעים בצורת מכתבים לגברת מסוימת (כנראה לקרובתו מאדאם דה סבינייה שהיא המקור העיקרי לידע שלנו על אודותיו). במכתבים אלה מתוארות דמויותיהם של אנשים בני התקופה, ויש בהם גם תיאור מפורט של מרד הפרונד שבו לקח חלק.
הספר "זיכרונותיו של הקרדינל דה רֶץ" פורסם לראשונה ב-1717 בצורה מצומצמת. ב-1844 הופיעה מהדורה מלאה ב-24 כרכים, והספר זכה לשלוש מהדורות נוספות ב- 1659, 1870 ו-1882. בעקבות ספר זה כתב אלכסנדר דיומא האב את ספרו "עשרים שנה מאוחר יותר".
דוד מלמד (שחיין)

ביוגרפיה

דוד מלמד נולד וגדל בקיבוץ רמת יוחנן. הוא התאמן בקבוצת השחייה הפועל גוש זבולון, בהדרכתו של יוסף טלקי. השחיין האולימפי אברהם מלמד הוא אחיו הצעיר.

1954

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה מלמד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.4 דקות, אחרי עוזי רוזן מהפועל העמקים (1:16.7 דקות) וצבי סגל מהפועל חיפה (1:19.1 דקות).

שיאן ישראל

בתחרות שנערכה בכפר המכבי בתחילת אוקטובר 1955 קבע מלמד במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:13.0 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.7 דקות, אחרי עוזי רוזן (1:13.8 דקות) ולפני צבי סגל (1:18.7 דקות).

1956

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1956, זכה מלמד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.9 דקות, אחרי עוזי רוזן (1:12.0 דקות) ויואב צרי מהפועל אפיקים (1:14.5 דקות).

אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1958, זכה מלמד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.0 דקות.

1960

בתחרות שנערכה בנהריה ביולי 1960 קבע מלמד במשחה ל-50 מטר גב שיא ישראלי חדש של 30.5 שניות, שיפור לשיאו שעמד על 30.9 שניות. באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.5 דקות, אחרי יורם שניידר מהפועל קריית טבעון (1:09.2 דקות) ולפני חברו לקבוצה דניאל פרוכטר (1:15.2 דקות).
מרקוס שנקנברג

ביוגרפיה

שנקנברג נולד בסטוקהולם לזוג הורים הולנדים, הוא התפרסם בכך שהוביל בעירום את הקמפיין של קלווין קליין, בנוסף דיגמן לחברות אופנה כמו ורסצ'ה וארמני והיה לאחד הדוגמנים הבולטים בשנות התשעים.
ב-1993 הופיע בסרט הטלוויזיה האיטלקי "Birthday at Tiffany's".
ב-1997 הופיע בסרט העצמאי "הנסיך וליאנט", באותה שנה הוציא את ספרו "מרקוס שנקנברג: כללים חדשים".
במיס תבל 1999 שימש כשופט בתחרות.
ב-2010 שיחק בסרט "Multiple Sarcasms" לצד טימותי האטון, באותה שנה גם הוציא את סרטון הכושר "Marcus Schenkenberg: Body Secrets".
הוא התארח בפרקים של אופרת הסבון "One Life to Live", סדרת הפעולה "V.I.P.", קומדיית המצבים "Stacked" ו-סמאש.
ב-2012 החל להשתתף בתוכנית השוודית של רוקדים עם כוכבים.
הוא ניהל מערכת יחסים מתוקשרת עם פמלה אנדרסון, בנוסף היה בזוגיות גם עם ויקטוריה סילבסטד וג'סיקה סימפסון.
כיום הוא עוסק באיגרוף מקצועי .
יוסף ידין

ביוגרפיה

ידין נולד בירושלים, בנם של הארכאולוג פרופ' אלעזר ליפא סוקניק והגננת ואשת הציבור חסיה סוקניק, ואחיהם של יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג וסגן ראש הממשלה, ומתתיהו סוקניק, טייס חיל האוויר שנהרג במלחמת העצמאות.
במלחמת העולם השנייה הופיע ידין בלהקה הצבאית "מעין זה" של הבריגדה, לצד חנה מרון, שהייתה אשתו הראשונה. שירם הידוע היה "כל הדרכים מובילות לרומא".
עבד כקריין בתחנת הרדיו "קול ירושלים".

בתיאטרון

ב-1946 הצטרף ידין לתיאטרון הקאמרי של תל אביב שזה אך נוסד. הוא שיחק בתיאטרון עד יום מותו, וגילם בו תפקידים רבים, במחזות קלאסיים, במחזות מתורגמים ובמחזות ישראלים כאחד. בין תפקידיו הגדולים היו: ג'ו קלר ב"כולם היו בני", קזבלן ב"קזבלן" (מחזהו של יגאל מוסנזון, הראשון שהעלה על הבמה את נושא האפליה העדתית והפך בשנות השישים למחזמר בכיכובו של יהורם גאון), וילי לומן ב"מותו של סוכן", טוביה ב"כנר על הגג", סולנס ב"אלוף הבונים", סורין ב"השחף", מקס ב"הביתה", הרב פוקס ב"פליישר", שמואל המבוגר ב"המורדים", הטוחן בהצגת הילדים עוץ לי גוץ לי.

בדיבוב

ידין עסק גם בדיבוב: בשנת 1988 דיבב את שירחן הנמר בסרט ספר הג'ונגל וב-1993 דיבב את שאדו הכלב בסרט המסע המופלא הביתה. כמו כן השתתף בהקלטה העברית הראשונה שיצאה ל"פטר והזאב" של פרוקופייב בתפקיד המספר (המנצח בהקלטה זו היה גארי ברתיני).
יוסף ידין נפטר בשנת 2001 ונטמן בבית העלמין במושב מכמורת. הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה, הדי, ושני ילדים.
תאטרו גולדוני

היסטוריה

כל התיאטראות החשובים בוונציה היו בבעלותן של משפחות אצולה בעלות ייחוס, ששילבו עסקים עם תענוגות בעיר האיטלקית - אולי אפילו האירופאית - שטיפחה את תרבות התיאטרון העמוסה והתחרותית ביותר. בעוד שמרבית הצגות האופרה באירופה עלו על הבמה בחצרות מלכים ובני אצולה עתירי ממון, משכו "הזדמנויות כלכליות ותשוקה לראוותנות חושפנית", לצד דעיכה בסחר המסורתי מעבר לים, את מיטב המשפחות הוונציאניות להשקיע בתיאטרון במהלך המאה ה-17.
משפחת גרימאני, שבאה תכופות בקשרי נישואים עם משפחת ונדראמין, הייתה בעמדה שלטת, כמי שבבעלותה מה שקרוי כיום התאטרו מאליברן, אז תאטרו סן ג'ובאני גריזוסטומו, וכן תאטרו סן בנדטו ואחרים. משפחת וֶנְיֵיר החזיקה בבעלותה את לה פניצ'ה, שעודנו בית האופרה הראשי.

תאטרו סן לוקא

בבעלות משפחת ונדראמין היה ה"תאטרו די סן לוקא", או "תאטרו ונדראמין" או "תאטרו סן סלווטורה", שנוסד בשנת 1622 ברובע סן סלווטורה, או בניב הוונציאני, "סן סלוודור". שם התיאטרון שונה בהמשך ל"תאטרו אפולו" ומאז 1875 הוא קרוי "תאטרו גולדוני", ועודנו משגשג כתיאטרון העיקרי בעיר למחזות, עכשיו בבניין משנות ה-20 של המאה ה-18.
 בתקופת חייו של קרלו גולדוני, גדול הדרמטורגים בוונציה, רק סן לוקא ומליבראן העלו עדיין דרמה מדוברת, ונטישתו את משפחת גרימאני לטובת משפחת ונדראמין בסן לוקא בשנת 1752 היה אירוע רב-חשיבות בתולדות התיאטרון של התקופה, פתיחה לתקופה היפה ביותר בחייו, כנראה, שבה מילא תפקיד חשוב לא רק בקומדיות שכתב אלא גם בהתפתחות האופרה בופה.
יחסיה של משפחת ונדראמין, שהייתה מעורבת באופן ישיר ומשמעותי בניהול התיאטרון, עם גולדוני היו משובשים לעיתים, רצופי ויכוחים על כסף ועל סגנון מחזותיו, עד שעזב בשנת 1761 ויצא לפריז, כתוצאה מדין ודברין עם יריבו, קרלו גוצי. עם זאת, משפחת ונדראמין לא הרחיקה לכת במעורבותה כמו וינצ'נצו גרימאני, שהיה חשמן ולבריתן אופרה.
התיאטרון עבר שינויים ושיפוצים רבים בגלל שריפות או כשלים מבניים. החשובים ביותר בהם היו של האדריכל ומעצב התפאורות ג'וזפה בורסאטו בשנת 1818, ועיצובם מחדש של החדרים בידי פרנצ'סקו בגנארה, אז מננהל אמנותי בלה פניצ'ה, בשנת 1833. בשנת 1826 היה זה התיאטרון הראשון באיטליה שהכניס תאורת גז. זהו תיאטרון איטלקי מסורתי ברוח המאה ה-18, בעל אולם בן ארבעה נדבכיפם של תאים ויציעים, בתפוסה כוללת של 800 מקומות. רוחב הבמה 12 מטרים ועומקה 11 מטרים, והיא מוקפת שבכת ברזל.

תאטרו גולדוני

בשנת 1875, כחלק מן החגיגות להולדת המחזאי, שונה שם התיאטרון ל"תאטרו גולדוני" ביוזמת אנג'לו מורו לין, בתמיכת האלמנה רג'ינה דה מארקי ממשפחת ונדראמין.
התיאטרון נשאר בידי הצאצאים של משפחת ונדראמין עד 1957. הארכיבים של "תאטרו ונדראמין", השמורים עכשיו במוזיאון שהיה בעבר ביתו של גולדוני, משמשים יותר ויותר את ההיסטוריונים. התיאטרון נסגר אחרי מלחמת העולם השנייה משום שהמבנה התערער עד כדי סכנה, ובעליו הסירו את חזקתם עליו בשנת 1957. לאחר שיקום ושיפוץ ממושך לשיפור התפוסה והשירותים, נפתח התיאטרון מחדש בשנת 1979. ההפקה הראשונה הייתה "לה לוקאנדיירה" מאת גולדוני.
בתיאטרון מתקיימת עונת פרוזה שמארגן תאטרו סטאבילה דל ונטו "קרלו גולדוני", וכן יש בו מופעי תיאטרון לילדים, אופרה, קונצרטים, בלט ושאר אירועים.
אסתר שפירא

קורות חיים

שפירא נולדה ב-1961 בפרנקפורט שבמדינת הסן במערב גרמניה. אביה היה ניצול שואה. החל מ-1995 עד היום (2017) היא העורכת לענייני חברה ופוליטיקה ברשת הטלוויזיה הציבורית הגרמנית Hessischer Rundfunk. 
סרטה הידוע ביותר הוא "היום בו נרצח תיאו ואן גוך" (Der Tag, als Theo van Gogh ermordet wurde), אותו הפיקה ב-2007. הסרט נסב על רצח מפיק הסרטים ההולנדי תיאו ואן גוך בידי מוסלמים ב-2004 וזכה ב"פרס אירופה", הפסטיבל ותחרות הסרטים הגדול ביותר באירופה. 
בישראל ידועים יותר שני סרטי הטלוויזיה שהפיקה על פרשת מוחמד א-דורה.

פרשת מוחמד א-דורה

שפירא הגיעה לישראל ב-2001 מתוך כוונה להפיק סרט דוקומנטרי על פרשת מוחמד א-דורה וכיצד הרג צה"ל כביכול ילד פלסטיני חסר ישע. בעקבות התחקיר שערכה היא הפיקה ב-2002 את סרטה הראשון על הפרשה, הנקרא "שלושה כדורים וילד מת" (Drei Kugeln und ein totes Kind) וכבר בו היא העלתה שורת שאלות נוקבות בנוגע לנרטיב הפלסטיני שהתקבע באירופה, בדבר אשמתו כביכול של צה"ל, בגרימת מות הילד מוחמד א-דורה. עם זאת, בסרט זה היא עדיין קיבלה כעובדה את הטענה הפלסטינית שהילד אכן מת באותו אירוע.
סרטה הדוקומנטרי השני של אסתר שפירא על פרשת מוחמד א-דורה נקרא "א-דורה – הילד, המוות והאמת" (Das Kind, Der Tod, und Die Wahrheit). הסרט שודר בישראל בערוץ הראשון במסגרת התוכנית "מבט שני", בדצמבר 2009, קצת יותר מחצי שנה לאחר שהופק. הוא הביא הוכחות לכך שהילד א-דורה כלל לא מת באותו אירוע ושהצילומים של מותו כביכול, בויימו. בעקבות סרטה זה של שפירא כתב חנוך מרמרי, מי שהיה עורך "הארץ" כשאירעה הפרשה ב-2000, מאמר באתר "העין השביעית", בו התחרט על הדרך בה כיסה בשעתו עיתונו את הפרשה. מסתבר שהסרט שינה את דעתו של מרמרי על הפרשה במאה ושמונים מעלות: 
"היום, כשאני יודע יותר על האופן שבו שיקפו הפלסטינים את אסונם, וממרחק השנים והניסיון שנצבר בהן, אני יכול לקבל בפתיחות גם את סרטה של העיתונאית הגרמנייה אסתר שפירא. היום ברור לי שקנינו את הסיפור ההוא (שצה"ל הרג כביכול את מוחמד א-דורה), מהר מדי, ובזול. היינו ספקנים כלפי תחקיר צה"ל. גילינו קוצר רוח כלפי בדיקות שערכו אלה שנתפסו כאובססיבים. תמונה, אפילו תמונת וידאו, עשויה להיות השקר המושלם. צריכים היינו לעשות כל מאמץ לרדת לחקר האמת בפרשה. הרי זה היה תפקידנו, לספר מה בדיוק קרה. ואם לא אנחנו, צריך היה לקבל בפתיחות את כל מי שמוכן לנעוץ סיכה במיתוס הזה."
פיל ים

מאפיינים

זכר פיל-הים המאופיין באף גדול ונפוח (המזכיר את חדק הפיל), מגיע לאורך 5 מטרים ולמשקל 2,700 ק"ג ויש זכרים שהגיעו אף למשקל של 4000 ק"ג]. חלק גדול ממשקלו נובע משכבת שומן המצויה תחת עורו, והיא דואגת לשימור חום גופו כשהוא שוהה במים הקרים, וכן מקנה לגופו מבנה גמיש וזורם המאפשר לו שחייה מהירה ביותר. למרות צורתם המגושמת, הם יכולים לנוע מהר מבני אדם על פני משטחי חול ישרים. אפו של פיל הים משמש להשמעת קולות רמים, במיוחד בתקופת הזיווג. כמו כן הוא משמש ללכידת לחות, דבר הנחוץ בתקופות השהייה הארוכות על היבשה בזמן התחדשות העור.
פיל ים יכול לשהות עד כמאה דקות מתחת למים בזכות מספר מאפיינים פיזיולוגיים ייחודיים למדי: קיומם של מאגרי דם בבטנו, ריכוז גבוה של תאי דם אדומים בדמו וריכוז גבוה של מיוגלובין בשריריו. מבין היונקים, רק לווייתנאים צוללים לפרקי זמן ממושכים יותר מאשר פילי ים. הוא צולל בממוצע ל-450 מטרים אבל יכול להגיע גם ל-1500 ויותר בחיפוש אחר מזון אהוב, דוגמת דיונונים, תמנונים, פינגווינים, צלופחים ועוד. אורך חיי פיל הים הוא כ-23 שנים אצל נקבות וכ-20 שנים אצל זכרים.
פטוצ'יני

פטוצ'יני (מאיטלקית - Fettuccine, רצועות קטנות) הוא סוג של פסטה. הפטו'ציני שטוח ועבה, ומיוצר מביצים ומקמח, בדומה לטאלייטלה.
במטבח האיטלקי הוא מיוצר טרי באופן מסורתי, אך גרסאות יבשות קיימות גם הן בשווקים. מנת פטוצ'יני נפוצה בצפון אמריקה וברחבי העולם היא פטוצ'יני אלפרדו.
ירוק-לבן-ירוק

תקציר העלילה

הסרט מספר על שלישיית חברים בוהמיינים בלאגוס, העיר הגדולה ביותר בניגריה. הם מעבירים את זמנם עד לאוניברסיטה במשחקי וידאו, הימורים והתפלספויות שטותיות על עתידם. הם עמלים במלוא במרץ לקדם את השאיפות האמנותיות שלהם. הסרט עוסק בדור הצעיר, בחיי העיר הצבעוניים והתוססים של המטרופולין ובחשיבותה של היצירה בכינון זהות ומקום.

הפצה

הסרט הוקרן לראשונה ב-14 בספטמבר 2016 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ולאחר מכן יצא בניגריה ב-30 בספטמבר 2016‏. בישראל הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים. הסרט הופץ גם בנטפליקס בשם "ירוק לבן ירוק (וכל הצבעים היפהפיים בפסיפס השיגעון שלי)".

ביקורות

הסרט זכה לביקורות טובות ותואר כ"מזלזל וחכם" על ידי "Now Toronto", כ"מטה-נוליווד" על ידי "Screen Daily" וכ"נועז, פרוע וכיף לכאורה" על ידי "אינדי ווייר".
קאמי (רחוב סומסום)

קאמי היא בובה המופיעה בגרסה הדרום אפריקנית לרחוב סומסום (הנקראת גם "טאקאלני ססמי" בשפת הוונדה הנפוצה בדרום אפריקה).

איידס

קאמי היא מפלצת צהובה, בעלת שיער כתום, לבושה בבגדים ותכשיטים אפריקנים מסורתיים.
יחודה של קאמי, המופיעה משנת 2002, היא בהיותה הבובה הראשונה בתוכניות ילדים בכלל וברחוב סומסום בפרט, אשר נושאת את נגיף האיידס. בסדרה קאמי קיבלה את נגיף האיידס דרך אמה (העברה באמצעות הריון) ואף איבדה את הוריה למחלה. מטרתה של קאמי היא קידום סובלנות כלפי ילדים ומבוגרים חולי איידס במדינה בה הנגיף הפך למגפה. שמה הוא נגזרת מהמילה "קאמגולו" אשר פירושה קבלה או ברכה במספר שפות אפריקניות. לעיתים קאמי נושאת על בגדיה את הסרט האדום - סימן להזדהות עם החולים.

מחלוקת

כאשר הודיעה חברת ההפקה של רחוב סומסום על יצירתה של בובה נושאת איידס, קיבלו רבים את הרושם שהבובה תופיע בגרסה האמריקנית לרחוב סומסום. חוגי הימין הנוצרי, פוליטיקאים ובעלי תחנות שידור התנגדו נחרצות לרעיון.

הכרה

קאמי הופיעה במספר כנסים של ארגונים בינלאומיים, ביניהם הבנק העולמי והאומות המאוחדות. ב-2003 אף מונתה להיות שגריר הילדים של ארגון יוניצ"ף.
אילנה זינגר בליין

ד"ר אילנה זינגר בליין (נולדה ב-1961) היא האוצרת הראשית של מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה ומרצה לאמנות ולאסתטיקה יפנית.

קורות חיים

אילנה זינגר בליין נולדה וגרה בחיפה. את התיזה ללימודי תואר שני (1989) כתבה בנושא "יישומה של תיאורית הריק באסתטיקת הזֶן" באוניברסיטת חיפה. המחקר זכה בפרס פולבר הקנדי. את הדוקטורט (2000) כתבה בנושא: "מַא - ההעדר הטעון - וביטויו באסתטיקה היפנית". התיזה עוסקת בהגדרת המושג "מַא" (ההעדר הטעון) לא רק כערך אסתטי יפני, אלא גם ככלי מתודולוגי בחשיבה היפנית. זינגר היא מבין החוקרים הבודדים העוסקים בתחום זה.  
זינגר בליין החלה לעבוד במוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בשנת 1988. משנת 1996 ועד שנת 2017 אצרה כמאה וארבעים תערוכות בנושא אמנות יפנית מסורתית, מודרנית ועכשווית. בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס המיוחד של "קרן יפן" בזכות המגוון הרב של התערוכות שאצרה, פעילות ענפה וקידום ההבנה ההדדית והיחסים בין ישראל ליפן. זינגר בליין נסעה ליפן לטקס שהתקיים בארמון הקיסרי בטוקיו בו פגשה את הקיסר אקיהיטו ואת הקיסרית מיצ'יקו. בשנת 2009 זכה מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בציון לשבח מטעם שר החוץ היפני. 
בשנת 2014 הוענק לד"ר זינגר בליין פרס שר החוץ היפני. הפרס הוענק כאות הוקרה על פועלה למען קירוב לבבות בין ישראל ויפן ועל הפצת האמנות והתרבות היפנית בישראל. הטקס התקיים במעונו של שגריר יפן בישראל, מר מאטסוטומי שיגאו.  
בשנת 2007 זכתה ד"ר זינגר בליין בפרס האוצר היוקרתי מטעם משרד המדע, התרבות והספורט. בין השנים 2002 – 2008 זינגר בליין כיהנה כחברה במועצת המנהלים של איקו"ם (איגוד המוזיאונים) ישראל.
בשנת 1997 הקימה את החטיבה ללימודי יפן באוניברסיטת חיפה ועמדה בראשה. בין הקורסים שלימדה באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב: "מבוא לאמנות יפן", "העולם הצף – טעם אמנותי חדש והתפתחות רובעי השעשועים בתקופת אֶדוֹ", "זֶן – פילוסופיה ואסתטיקה", "האסתטיקה היפנית וביטויה המסורתי והמודרני",  "'מַא' -  ההעדר הטעון וביטויו באמנות ובאסתטיקה היפנית המסורתית והעכשווית".
ניקלאס לידסטרם

שנים ראשונות

לידסטרם החל לשחק הוקי קרח בקבוצה קטנה בעיירת הולדתו, וב-1987 החל לשחק בקבוצת ההוקי קרח של העיר וסטרוס, בליגה העילית השוודית (Eliteserien). בשלוש עונות בקבוצה שיחק לידסטרם 103 משחקים, כבש 12 שערים ומסר 30 אסיסטים. הוא נבחר על ידי דטרויט רד וינגס בסיבוב השני, במקום ה-53 הכללי, בדראפט של 1989, אך הגיע ל-NHL רק לקראת עונת 1991/92.

בנבחרת שוודיה

לפני הצטרפותו לרד וינגס הספיק לידסטרם לשחק במספר הזדמנויות בזירה הבינלאומית. הוא שיחק בנבחרת הצעירה של שוודיה באליפות העולם עד גיל 20 ב-1988.
1991, השנה האחרונה לפני הצטרפותו לרד וינגס, הייתה עמוסה במיוחד - הוא שיחק שוב באליפות העולם עד גיל 20 בתחילת השנה, ומספר חודשים לאחר מכן שיחק גם בנבחרת הבוגרת וזכה איתה באליפות העולם. בקיץ שיחק עם הנבחרת גם בגביע קנדה.
לאחר המעבר ל-NHL מיעט לידסטרם לשחק בנבחרת, כיוון שהטורנירים בהם השתתפה התנגשו עם פלייאוף ה-NHL אליו עלו הרד וינגס בכל שנותיו בקבוצה. ב-1994 זכה עם שוודיה במדליית ארד באליפות העולם. בקיץ 1996 השתתף לידסטרם בגביע העולם בהוקי קרח, המפעל שהחליף את גביע קנדה.
ב-1998, עם פתיחת אולימפיאדת החורף לשחקני NHL, שיחק לידסטרם במדי הנבחרת באולימפיאדת נאגנו והודח עם נבחרת שוודיה ברבע הגמר מול היריבה המושבעת, נבחרת פינלנד. הוא הוסיף והשתתף בנבחרת גם באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) בה שוב הודחה שוודיה ברבע הגמר - הפעם בהפסד מפתיע לנבחרת בלארוס.
לאחר מכן השתתף באליפות העולם ב-2004, אליה הצטרף בשלבים המתקדמים לאחר שהרד וינגס הודחו מפלייאוף ה-NHL. שוודיה עם לידסטרם בהרכבה נוצחה במשחק הגמר בידי נבחרת קנדה.
באולימפיאדת טורינו (2006) היה לידסטרם מכוכבי הנבחרת השוודית שזכתה במדליית הזהב. הוא נבחר לשישיית הטורניר.
לאחר שהשתתף במדי הנבחרת גם באולימפיאדת ונקובר (2010) הודיע על פרישה מהזירה הבינלאומית.

סטטיסטיקה בקריירה המקצוענית

מקרא: מש - משחקים; שע - שערים; אס - אסיסטים; נק - נקודות; ד"ע - דקות עונש (על הרחקות בשל עבירות).