אחמד אל-ג'זאר

רקע היסטורי

בין השנים 1740 לערך ועד לשנת 1775 שלט במחוז עכו הנרחב השליט העצמאי השייח' הבדואי דאהר אל-עומר. במשך כשלושים וחמש שנים תימרן דאהר בין נאמנות לאימפריה העות'מאנית, השָּליטה במזרח התיכון כולו, ובין עצמאות ותמיכה ביריבותיה של האימפריה. לאחר שנלחם מספר פעמים כנגד שליחי האימפריה העות'מאנית, התערב דאהר כנגד האימפריה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית. בשנת 1774 הסתיימה המלחמה, ודאהר איבד את הגנת בעלי בריתו הרוסים. בשנת 1775 נשלח צבא האימפריה העות'מאנית להחזיר את מחוז עכו לתחומי האימפריה. בראש הצבא עמד קצין ממוצא בוסני, שליט צידון מטעם האימפריה הטורקית, ושמו אהמט פאשה או אחמד באשה (לימים אל-ג'זאר).
את תפקיד הוואלי של צידון קיבל אהמט פאשה אחרי שהוכיח נאמנות והישגים כוואלי בוילאייט קטן באסיה הקטנה.

שלטונו של אל-ג'זאר בגליל

לאחר שהגיע אל-ג'זאר לגליל, והחל במצור על עכו, נרצח דאהר אל-עומר בידי אנשיו, ואל-ג'זאר היה לשליט הגליל. תוארו היה עדיין הוואלי של צידון, אך הוא עשה את עכו לבירתו. בשנים הראשונות לשלטונו נאבק בבני משפחתו של אל-עומר, שעדיין שלטו בחלקים נרחבים מן הגליל, ובשיעים של דרום הלבנון וצפון הגליל, המכונים "מתואלים", שאף הם היו מתומכיו של אל-עומר. לאחר שהגלה את בנו של אל-עומר, עלי דאהר, והכה בשבטי הבדואים ובהתנגדותם של המתואלים, שלט למעשה אל-ג'זאר בארץ כולה.
שלטונו של אל-ג'זאר היה אוטונומי כמעט כשלטונו של דאהר אל-עומר. היחלשות השלטון המרכזי גרמה ליצירת מעמד של מושלים מקומיים, שהקשר שלהם אל השלטון המרכזי היה רופף, והם שלטו בכוח הזרוע או בכוחם של חיילים זרים שהובאו מכל קצות האימפריה. מדי פעם סכסוכים בין "אפנדים" מקומיים היו מעלים נסיך מקומי, שהיה שולט, תוך מידה זו או אחרת של כפיפות לשלטון המרכזי, עד שהיה נופל בידי שליט חזק ממנו. אל-ג'זאר היה אחד משליטים מקומיים אלו, אם כי מעולם לא הכריז על עצמאותו מן השלטון המרכזי, ולא פעל בניגוד לאינטרסים של השער הנשגב כפי שעשה אל-עומר.
בתקופתו של דאהר אל-עומר פרח הגליל. ערי החוף כחיפה ועכו בוצרו, והפכו את הגליל למרכז סחר בינלאומי על הנתיב העובר בדרך למכה. כן נבנו ובוצרו הערים שפרעם, טבריה ודיר חנא. השודדים הבדואים, שהיו שליטי הדרכים בימים שלפני דאהר, מוגרו. אל-ג'זאר המשיך את מלאכת קודמו: הוא חיזק את החומה שבנה דאהר בעכו, אשר פנתה אל צד הים, וסיים את המלאכה כאשר בנה את חלק החומה הפונה אל היבשה. כן בנה את המסגד אל-ג'זאר ולצדו את חמאם אל באשה, הקים את אמת המים שהובילה מים לעיר עכו, ואת בניין החאן הידוע כחאן אל-עומדאן.
את חיי המסחר בארץ ניהל אל-ג'זאר ביד רמה, ובאופן אוטונומי. עד מהרה הבין כי יוכל לשמור על שלטונו ולהגדיל את אוצרו, אם ישמור על המונופול בתחום הייבוא והייצוא. כל התערבות זרה במסחר דוכאה. בשנת 1780 סירב לקבל קונסול צרפתי בעכו, וב-1791 גירש את הסוחרים הצרפתים שישבו בצידון ובחאן אל-פראנג' בעכו. כך צבר אל-ג'זאר עושר רב ועוצמה, וזכה באהדתם של אדוניו בדמשק ובאיסטנבול. עם זאת, מדיניות זו רוששה את הארץ, והביאה לעוני רב בכפרים.
השלטון המרכזי החזק בימי אל-עומר ואל-ג'זאר הביא לנהירת תושבים לגליל, חלקם סורים ולבנונים, ואף יהודים. עוד בימי אל-עומר הוזמנו יהודים לגור בטבריה. בשנת 1777 החלו עולים לארץ תלמידי הבעש"ט בראשות הרב מנחם מנדל מוויטבסק, והתיישבו בצפת ובטבריה.
יועצו הקרוב של אל-ג'זאר היה היהודי חיים פרחי. אל-ג'זאר סמך על פרחי בכול, אך בעת חימה הורה לנקר את עינו ולחתוך את חוטמו. רבי יהוסף שווארץ, שחי בירושלים באותם הימים, מעיד: "ויהי אז בעכו הרשע והאכזר אחמד ג'יזר פאשא, וישם על הגביר הנ"ל (פרחי) עלילות דברים עד ששלח ידו בו וינקרהו עין אחת וחתך ראש חטמו, ולא יוכל לו, כי האכזר מרד גם במלך ויירא המלך מללחום בו". איור מפורסם מאותם הימים מראה את אל-ג'זאר היושב במשפט ודן בדיני נפשות, כשלידו יועצו היהודי שרטייה על עינו.

לאחר עזיבת נפוליאון

לאחר שעזב נפוליאון את ארץ ישראל, נותר אל-ג'זאר על כיסאו כמושל הגליל. הוא המשיך בביצורים ובבנייה המקיפה בעכו עד מותו בשנת 1804 בגיל 82, ונקבר במבנה נאה שהוקם בחצר מסגד אל-ג'זאר בעכו. לאל-ג'זאר לא היו בנים, אף על פי שהיו נשים רבות בהרמונו, ולכן עוזרו, הממלוק סולימאן פאשה, היה למושל תחתיו ואחריו ממלוק אחר של אל-ג'זאר - עבדאללה פאשה.