סידי ורונסקי

חייה בגרמניה

סידי ורונסקי (נולדה בשם נויפלד; Neufeld) הייתה השנייה מבין שבעת ילדיה של משפחה יהודית מתבוללת שהדגישה חינוך כערך עליון. אביה, מקס משה נויפלד (Max Moses Neufeld;‏ 1850–1931), היה יליד גרמניה ועסק במסחר, ואמה, טקלה קליינמן (Thekla Kleinmann), היגרה מפולין.
בשנת 1903 החלה ורונסקי את דרכה כמורה לחינוך מיוחד, ורק בהמשך למדה היגיינה רוחנית  ועברה לתחום העבודה הסוציאלית. במשך מספר שנים לימדה ילדים בעלי מוגבלויות, ולאחר מכן החלה להיות מעורבת בארגונים העוסקים בסוגיות חברתיות מגוונות.
בין 1908 ל-1933 ניהלה את הארכיון המרכזי לענייני רווחה (Archiv für Wohlfahrtspflege), אשר איתר ותיאם בין מוסדות הרווחה השונים בגרמניה ומחוצה לה והייתה חברת וועד באיגוד הגרמני לשירותי רווחה ציבוריים ופרטיים (Deutscher Verein für öffentliche und private Fürsorge), שני ארגונים מרכזיים במערכת הרווחה בגרמניה גם בימינו. כמו כן לקחה חלק פעיל בלשכת הרווחה המרכזית ליהודים בגרמניה (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland - ZWST), הייתה עורכת ראשית בכתב העת הראשי לנושאי רווחה בגרמניה (Deutsche Zeitschrift für Wohlfahrtspflege) וכתב העת היהודי המקביל (Jüdische Wohlfahrtspflege und Sozialpolitik), והשתייכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה (SPD). 
המוניטין שלה הלך לפניה, והיא ייצגה את ארגוני הרווחה השונים בהם הייתה מעורבת בכנסים בינלאומיים והתמנתה לחברת סגל בבית הספר הראשון לעבודה סוציאלית בגרמניה שהקימה אליס סלומון בברלין, בסמינר הפדגוגי של אנה פון גירקֶה ((גר') וכן באקדמיה הגרמנית לפדגוגיה ועבודה סוציאלית של נשים (Deutsche Akademie für soziale und pädagogische Frauenarbeit (גר')) ). מוסד זה נועד להכשיר נשים ברמה אוניברסיטאית, מאחר שבאותה עת נשים בגרמניה עדיין התקשו להשתלב באקדמיה. בעקבות המפגש שלה עם פליטים יהודים ממזרח אירופה שנמלטו לגרמניה אחרי מלחמת העולם הראשונה, התקרבה ורונסקי לשורשיה היהודיים, גילתה זיקה עזה לרעיונות ציוניים וראתה בעבודה הסוציאלית אמצעי מובהק לקיומה הממשי, הרוחני והתרבותי של החברה היהודית. 
היא החלה לפעול למען יהודים באמצעות מרכזים קהילתיים (Volksheim) ומפעלי עזרה לילדים (Jüdische Kinderhilfe), כאשר אחדים מהם עברו בהמשך לארץ ישראל, כגון בית היתומים 'אהבה' וכפר הנוער בן-שמן.
בין השנים 1927–1930 תרמה ללקסיקון היהודי (Jüdisches Lexikon) והצטרפה לנציגות הגרמנית של ויצ"ו – התאחדות נשים ציוניות בגרמניה (Bund zionistischer Frauen Deutschlands). בנוסף, פעלה בוועד המכהן של ליגת הנשים היהודיות בגרמניה (Jüdische Frauenbund; ) יחד עם ברתה פפנהיים וכן בפעילות נוספת למען זכויות נשים.

פעילותה ביישוב העברי

בשנת 1932 הגיעה ורונסקי לביקור ביישוב היהודי בארץ ישראל, שם נשאה הרצאות על דרכי הטיפול בעבודה סוציאלית. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 נאלצה לעזוב את תפקידי המפתח אליהם הגיעה ועלתה לארץ ישראל בעידודה ובהזמנתה של הנרייטה סאלד. בארץ ייסדה בשנת 1934 את הספרייה המרכזית ובית הספר הראשון לעבודה סוציאלית בירושלים.
בנוסף, הייתה דמות מרכזית במחלקה לעבודה סוציאלית של הוועד הלאומי בהיותה יושבת ראש המרכז לסידור חוץ ביתי והמחלקה הסוציאלית-פדגוגית, ובמקביל יזמה את הקמת ארגון העובדות הסוציאליות. לקראת ועדת פיל הכינה תוכנית מפורטת לשירות סוציאלי ממלכתי מטעם הוועד הלאומי אשר נקראה 'הטיפול בעם בחברה היהודית'.
פעילותה כללה גם קידום חקיקה סוציאלית למען זקנים, אימהות, נוער וילדים, וניסיון להעלאת מעמד המקצוע בעיני חברת היישוב, באמירתה הידועה כי 'הציבור מפקיד בידי השירות הסוציאלי והעובד הסוציאלי את הנכס הכי חשוב שלו, את "האדם"'. סידי ורונסקי האמינה בכל ליבה כי העבודה הסוציאלית, או כפי שייחלה שתקרא – 'טיפול בעם', היא מרכיב מהותי בבניין הבית הלאומי היהודי, כפי שניכר בחיבוריה הרבים כגון הרעיון הסוציאלי בכתבי הרצל, דרכי הריפוי הסוציאלי בארץ ישראל וטיפול סוציאלי יהודי. היא מיסדה את המתודה והתפיסה הערכית והמקצועית שלה באמצעות כתיבה, הוראה ופיקוח, תוך טביעת ז'רגון מקצועי חדש: 'כשאנחנו רוצות להצליח בעבודתנו... להחדיר אותה לחוגים רחבים, עלינו לעבד מילון מקצועי שצריך לנסח את המושגים בצורה מדויקת כפי שהם מתאימים לתוכנית של עבודה מודרנית'. מתוך כך ניתן להגדיר את משנתה כמכוננת עבור העבודה הסוציאלית באותן שנים, וייתכן שגם בימינו.