הלל אופנהיימר

ביוגרפיה

אופנהיימר נולד בברלין למרתה (לבית אופנהיים) ולפרנץ. אביו, פרופסור פרנץ אופנהיימר, רופא, סוציולוג וכלכלן, פיתח תאוריה של סוציאליזם ליברלי, והוזמן על ידי תיאודור הרצל להרצות בקונגרס הציוני השישי על תוכניתו להתיישבות שיתופית בארץ ישראל. היישוב השיתופי (הקואופרציה) מרחביה הוקם בעמק יזרעאל, בשנת 1911, על פי תוכניתו של פרנץ אופנהיימר.
הלל אופנהיימר למד בוטניקה בגרמניה באוניברסיטאות של ברלין, של פרייבורג ושל פרנקפורט, ובשנת 1922 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת וינה. בהנחייתו של פרופסור הנס מוליש חקר אופנהיימר את הבעיה היסודית: מהו הגורם המונע נביטת זרעים בפירות עסיסיים כמו עגבנייה, דלעת או מלפפון? בעבודתו הוכיח את קיומם של מעכבי נביטה בציפה של הפירות האלה, המונעים את נביטת הזרעים טרם זמנם בתוך הפרי. זו הייתה עבודה חלוצית שבעקבותיה נערכו מחקרים רבים בוויסות הכימי-אנדוגני של הנביטה, שדה מחקר חשוב ביותר בפיזיולוגיה של הצמח. במקביל ללימודיו האקדמיים למד אופנהיימר גם גננות, ובמשך שנים אחדות עבד במשתלות מסחריות. בשנים 1924–1925 עמד בראש השירות להגנת הצומח בחברת המשתלות הגדולה של לואי שפֶּת, בברלין. 
התחזקות הנאצים והשפל הכלכלי דחפו את אופנהיימר לצאת מגרמניה. הוא נפגש בגרמניה עם האדריכל אלכסנדר ברוולד, שהתכונן לעלות לארץ ישראל, ועם חלוצים שהגיעו מארץ ישראל ללמוד שתלנות, ואלה עוררו בו את הרצון לתת שכם לבניין הארץ, והוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בעבודתו החלוצית הקים אופנהיימר משתלת גפנים והדרים בין ביצות הכברה, שהיו נגועות בקדחת, עבור החברה להתיישבות של ד"ר זליג סוסקין.
בשנת 1926 קיבל אופנהיימר את הצעתה של משפחת אהרנסון בזכרון יעקב למנותו למטפל באוסף הצמחים הגדול של אהרן אהרנסון. לאחר מותו של אהרנסון היה צורך להמשיך להגדיר את הצמחים שבאוסף, ולסדרו. שם ניתנה לאופנהיימר ההזדמנות להתמחות בהכרת צמחיית המזרח הקרוב, ובמיוחד בצמחיית ארץ ישראל, כולל עבר הירדן המזרחי, לבנון וסוריה. הוא פרסם את רשימת צמחיית עבר הירדן שאסף אהרן אהרנסון בספר "צמח עבר הירדן" שיצא לאור בז'נבה, בשנת 1930, ותורגם אחר כך לעברית.
ב-1932 נישא לכרמלה בתם של אנה וד"ר מקסים לויטה, אגרונום וחקלאי בבת שלמה. בני הזוג היו הורים לשלוש בנות: רותי, יהודית, מיכל.

עבודתו המדעית באוניברסיטה העברית ובתחנה לחקר החקלאות

בשנת 1931 התקבל אופנהיימר כמרצה במחלקה לבוטניקה של האוניברסיטה העברית, ועסק בהוראה של  האנטומיה והפיזיולוגיה של הצמח. במחקריו על הר הצופים בדק את צמיחת שורשיהם של שתילי חורש צעירים הגדלים בתחרות עם עצים מבוגרים וחזקים, וכן חקר את מאזן המים של עצים ושיחים ים תיכוניים, כגון השקד, הזית והאורן, והסתגלותם לתנאי יובש ממושך בשלהי הקיץ. הוא שאף להשתתף בפיתוח חקלאות מתקדמת ומשגשגת בארץ ישראל, ארץ שאינה משופעת במים. חקלאות בארץ כזו מחייבת לסייע לצמחים במאבקם נגד יובש. וכך, מאזן המים בצמח, ועמידות הצמח בפני יובש היו לנושאים העיקריים בעבודתו המדעית.  
בשנת 1933 הוצעה לאופנהיימר עבודה בתחנת הניסיונות החקלאית ברחובות (היום: מינהל המחקר החקלאי – מרכז וולקני), והוא עבר לגור במושבה. בתחנת הניסיונות ייסד את המחלקה לפיזיולוגיה וגנטיקה של מטעים, (שהוסבה בהמשך למחלקה לגידולי הדר ובוטניקה חקלאית), ואת המעבדה ליערנות, ועמד בראשן. מחקריו עסקו במשק המים של עצי הדר ובדישונם, על מנת להניח יסודות איתנים לתורת ההשקיה והדישון של פרדסי הארץ, שהיו ענף כלכלי חשוב ביותר. בעקבות מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות סבלו פרדסים רבים, של יהודים ושל ערבים, מחוסר טיפול, ענפי העצים התייבשו או מתו ממחסור בהשקיה ומפגיעה של מזיקים. אופנהיימר חקר את האפשרות להצילם מהתייבשות והציע לגזום את העצים בגיזום חזק כדי 'לחדש את נעוריהם'. כתוצאה מכך נראו שוב ברחבי ארץ ישראל פרדסים בריאים ומלבלבים. הוא עסק באנליזה כימית של עלים, בבחירת כנות לנטיעת פרדסים, חקר את הסיבות לאי-פוריות הקלמנטינה, ועסק בהגברת יבול הלימונים בקיץ.
בתחום היערנות חקר את הצמיחה של עצי יער, עסק בבעיות של טיפוח יערות, והכין תוכנית לנטיעת יערות מעורבים בארץ. יערות אלה נחשבים עמידים יותר בפני אש, מחלות, ומזיקים, מהיערות המלאכותיים המורכבים רק ממין אחד. כן עסק במחקר הצומח של ביצות שפלת החוף, הצומח המדברי של דרום ים המלח, והצומח ההררי. נושאי מחקר נוספים בהם עסק היו התכונות האוסמוטיות והאלסטיות של דפנות התא הצמחי, מבנה השורש וצמיחתו, ופעילות רקמת הקמביום. בתחום הסיסטמטיקה של צמחיית הארץ ערך מחקר בסוג "תלתן" ובמיוחד במוצאו של התלתן האלכסנדרוני. בהמשך מחקריו על עמידות הצמח העילאי בפני מוות מצימאון חקר את העמידות ליובש של תירס ושל סורגום, הגדלים באזורים יבשים למדי. במחקר נוסף, עבור שירות היערות של ארצות הברית, חקר את העמידות ליובש של עצי מחט ממזרח הים התיכון, ומהאזור היבש למחצה של מערב ארצות הברית.
אופנהיימר ייסד את כתב העת 'העיתון לבוטניקה' בשנת 1935, ושימש בו עורך ראשי עד שנת 1953. כתב העת יצא לאור באנגלית עם תקצירים בעברית. שמו הוחלף כעבור זמן ל-Bulletin of the ,Research Council of Israel Section D Botany ואחר כך ל-Israel Journal of Plant Sciences. 
אופנהיימר חזר והצטרף לסגל המורים של האוניברסיטה העברית בשנת 1942, עם הקמת המכון לחקלאות (כיום הפקולטה לחקלאות). הוא ייסד את המחלקה להורטיקולטורה (בוסתנאות), אחר כך הקים את המחלקה לפיזיולוגיה של הצמח, ועמד בראש המחלקות האלה. הוא עסק במחקר ובהוראה בפיזיולוגיה של הצמח, בגידול עצי הדר, בגננות וגידול פרחים, בדנדרולוגיה (תורת העצים ושיחי הסרק) וביערנות. 
בשנת 1952 התמנה אופנהיימר לדיקן הפקולטה לחקלאות, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1954.אופנהיימר היה חבר בחברה הבוטנית של ארץ ישראל ושימש פרק זמן גם כנשיאה, כמו כן היה חבר בוועדה הישראלית לחקר היער, בחברה הבוטנית הצרפתית, בחברה האמריקאית למדעי ההורטיקולטורה, ובאיגוד הבינלאומי לדנדרולוגיה.
אופנהיימר הקפיד לציין בהערכה את תרומתם של החוקרים שפעלו לפניו, ואת תרומותיהם של החוקרים בני דורו ושל תלמידיו, הוא ציטט אותם במאמריו והקדיש לרבים מהם מאמרים מיוחדים. בראש רשימת החוקרים הזו עמד אהרן אהרנסון, חלוץ המדע בארץ. אופנהיימר סקר את פועלו של אהרנסון בהרצאות, במאמרים ובכנסים לזכרו, ונהג לפתוח את הרצאתו הראשונה בכל שנת לימודים בדברי הערכה על המדען ברוך הכישרונות. אופנהיימר שיתף פעולה עם ארגוני החקלאים, הגננים והיערנים בארץ ותרם מפרי עטו לכתבי העת שלהם ('השדה', 'גן ונוף', 'ליערן', 'הדר', 'המשק החקלאי'), הוא כתב מספר ערכים עבור האנציקלופדיה העברית וביניהם הערך "גן, גננות". כן כתב ספר לימוד לגידול עצי הדר, ערך ספר על מוצא החיטה, ועם יציאתו לגמלאות כתב את ספר זיכרונותיו. מאמריו הרבים התפרסמו בעיתונים מדעיים בארץ ובחו"ל.
אופנהיימר ידע שפות רבות שבהן נהג לשוחח, להרצות, לקרוא ולכתוב. עם צאתו לגמלאות הקדיש מזמנו לבלשנות משווה.

הנצחה

על שמו של הלל אופנהיימר נקרא אחד הזנים של לילך לבן, שפיתח מוטקה נבו, ונתן לו את השם: 'הלל'.  ברחובות נקרא רחוב על שמו של הלל אופנהיימר ועל שם בן-דודו חנן אופנהיימר, שניהם פרופסורים בפקולטה לחקלאות.