google/wiki40b huggingface dataset:
אהל אל-כתאב

אהְל אל-כִּתַאבּ (בערבית: أهل الكتاب; תעתיק מדויק: אהל אלכתאב), "אנשי [או: בעלי] הספר", הוא מונח באסלאם המתייחס ליהודים, לנוצרים ולצאבִּאים, ולפעמים גם לבני דתות אחרות כמו הזורואסטרים.
הקוראן משתמש במונח בהתייחסו ליהודים, לנוצרים ולצאבִּאים במגוון רחב של הקשרים, מפולמוס דתי ועד לשותפות האמונה המונותיאיסטית בעמים שקיבלו כתבי קודש. בשלב מאוחר יותר, המונח התרחב והוחל גם על קהילות דתיות אחרות תחת שלטון האסלאם, כולל קבוצות פוליתאיסטיות. מבחינה היסטורית, קהילות אלה היו במעמד של ד'ימה.
ביהדות משמש המונח "עם הספר" לייחד את העם היהודי. כמה זרמים נוצריים, כגון הבפטיסטים, המתודיסטים, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, הפוריטנים והשייקרים, אימצו את המונח "אנשי הספר" ביחס לעצמם.

בקוראן

בקוראן המונח "אנשי הספר" מתייחס ליהודים, לנוצרים ולצאבאים. כתבי הקודש הנזכרים בקוראן הם התורה ("א-תוראה"), האוונגליונים ("אל-אינג'יל") ותהילים ("א-זבור"), בהתאמה.

שימוש אסלאמי מאוחר

השימוש במונח "אהל אל-כתאב" בשלב מאוחר יותר הורחב כדי לכלול גם זורואסטרים, שומרונים, מנדעים, ואפילו הודים פוליתאיסטים.
מלומדים מוסלמים חלוקים בדעתם באשר לשאלה האם ההודים נחשבים "אנשי הספר". עם כיבושה של הודו בידי האסלאם, הגדרת המונח השתנתה, שכן רוב תושבי הודו היו בני הדתות הדהרמיות. אנשי דת מוסלמים רבים בהודו החשיבו את ההינדים ל"אנשי הספר", והחל במוחמד בן קאסם וכלה באורנגזיב, השליטים המוסלמים היו מוכנים להתייחס להינדים כמשתייכים ל"אנשי הספר". מוסלמים רבים לא התייחסו להינדים כאל עובדי אלילים אף על פי שהינדואיזם שונה לחלוטין מן הדתות האברהמיות.

ד'ימה

מבחינה היסטורית, מעמד של ד'ימי הוענק במקור ליהודים, לנוצרים ולצאבִּאים. מעמד זה הושת בהמשך גם על זורואסטרים, הינדים, ג'יינים ובודהיסטים.
יובל בר

ביוגרפיה

יובל נולד בירושלים בשנת 1958. החל את לימודי האדריכלות במכון לטכנולוגיה של אילינוי (Illinios Institue of Technology) במסלול B Arch בין השנים 1983 - 1985. בוגר הטכניון B Arch במסלול ארכיטקטורה ובינוי ערים משנת 1988. את פרויקט הגמר סיים בהצטיינות תחת הנחייתו של ריימונד אייברהם (Raimumd Abraham) במכון פראט (Pratt Institute) בניו יורק. בעל תואר Msc בארכיטקטורה מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק משנת 1990 במסלול ארכיטקטורה ועיצוב מבנים (Architecture & Building Design). החל ללמד בבצלאל בשנת 1992. בשנת 1998 הצטרף כחבר סגל ובשנת 2001 מונה למרצה בכיר.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1990 עבד במשרד במשרד Paul Segal & Associates, Ehernkrantz & Eckstut ו-Ricard Meier בניו יורק ולאחר מכן בארץ במשרד גולדנברג בוכמן בתל אביב ובמשרד רזניק בירושלים עד שנת 2004. בעל משרד עצמאי YBGSNA בשותפות גלית שיפמן-נתן משנת 2004.
היום (עיתון רוסי)

אופי העיתון ומטרתו

הגיליון הראשון של "היום" ראה אור ב-31 בינואר (12 בפברואר בלוח הגריגוריאני) 1886. במאמר הפתיחה הציג העורך הראשי קנטור את עיתונו כבמה פלורליסטית להשמעת כל הדעות והזרמים בקרב יהודי רוסיה. יחד עם זאת, ביקש שעיתונו לא יתמקד רק בנושאים יהודיים-פנימיים אלא יפתח לקורא העברי צוהר אל הנעשה בעולם בכלל ובאימפריה הרוסית בפרט. קנטור הסכים גם שהוא ניצב מול האתגרים שהציב הפרסום בשפה העברית מול כל מפרסמי החיבורים של תנועת ההשכלה היהודית: האם השפה העברית מתאימה במצבה למסור את כל הנדרש מדיווח עיתונאי מודרני והאם יהיו די קוראים שיקראו את העיתון העברי מדי יום ביומו, כאשר כל קהל היעד שלו יודע רוסית ויכול לקבל את החומר העיתונאי בעיתוני המדינה. 
עם הכותבים בעיתון נמנו משה ליב ליליינבלום, יוסף אליהו טריווש, שמעון ברנפלד, יהודה לייב גמזו, שמעון יהודה סטניסלבסקי, מנחם מנדל בראונשטיין, פרץ ויירניק (שהיה כתב העיתון בשיקגו) ואחרים.
נאמן לרעיון הפלורליזם, נקט "היום" עמדה נייטרלית ביחס לתנועת חיבת ציון ולהתיישבות בארץ ישראל, ונתן במה זהה גם לתומכי עמדות אחרות כגון הגירה לארצות הברית. לפיכך הואשם, בעיקר על ידי "המליץ", בעוינות לחיבת ציון. 
הופעתו היומית של העיתון השפיעה גם על השבועונים המשכיליים הוותיקים יותר, "המליץ" ו"הצפירה", שהחלו לצאת במתכונת יומיומית, והיריבות הרעיונית והעסקית בין העיתונים גברה. "היום" לא הצליח בתחרות מול שני מתחריו ונסגר לבסוף, סמוך לתחילת שנתו השלישית, ב-29 בפברואר (12 במרץ על פי הלוח הגריגוריאני) 1888. עם זאת, נשמר לו מקום כעיתון יומי עברי חלוצי שיצר לשון דיווח עברית עניינית, תמציתית ומדויקת.

תכנים ומדורים קבועים

בכל יום התפרסם בעמודו הראשי של העיתון מאמר מערכת מאת קנטור. בין המדורים הקבועים היו מדורי חדשות ובהם חדשות מעיר הבירה סנקט פטרבורג; טלגרמות, כלומר חדשות ראשוניות ממקומות שונים בעולם (ובפרט מרחבי האימפריה הרוסית) ומדור החדשות מבית המשפט, המסחר והבורסה. 
בנוסף, התפרסמו מאמרים רחבי-יריעה יותר במדורים "מכתבי סופרים" (כלומר מאמרי דעה של כותבי העיתון); מאמרים בענייני מדע (רובם ככולם מאת יהודה לייב קצנלסון), חינוך ורשמי מסעות; סקירת ספרים חדשים; סדרת מאמרים באסתטיקה מאת פרישמן במדור "מכתבים על דבר הספרות" ודיווחים על תערוכות אמנות.
כמעט בכל גיליון התפרסמו גם סיפורים (חלקם סיפורים קלאסיים בספרות העברית כגון "קדיש" מאת י"ל פרץ ו"בסתר רעם" מאת מנדלי מוכר ספרים). דוד פרישמן חיבר פיליטונים הומוריסטיים במסגרת המדור "אותיות פורחות".

"בן עמי"

"בן עמי" היה ירחון ספרותי שצורף ל"היום" ב-1887 וראה אור ארבע פעמים בין ינואר למאי. הירחון כלל סיפורים ורשימות בנושאי ספרות יפה וחכמת ישראל.
ולדימיר פרידמן

ביוגרפיה

פרידמן נולד בקורסק שברוסיה הסובייטית, בברית המועצות לשעבר. הוא סיים את לימודי המשחק באקדמיה לאמנויות תיאטרון במוסקבה. במשך 7 שנים שיחק בתיאטרון ממשלתי רפרטוארי ברוסיה. על משחקו במחזה "המהגרים" זכה ב"פרס הקומסומול". עלה לישראל בשנת 1991 עם משפחתו. 
בישראל משחק פרידמן בין היתר בטלוויזיה, שיחק בתפקיד אורח בסדרה שמש, בתוכניות "ספי", "טיפול נמרץ", "טייק אווי", ב-"הקרב על תל חי" בתפקיד יוסף טרומפלדור. בשנת 2002 שיחק פרידמן בסדרת הטלוויזיה, "תיק סגור", ששודרה בערוץ 10. ב-2003 שיחק בסדרת הדרמה לנוער, "הילדים מגבעת נפוליאון", ששודרה בערוץ הילדים. בשנת 2004 שיחק פרידמן בדרמת הטלוויזיה, "מכתבים מרישיקש". בשנת 2005 שיחק פרידמן בסדרת הדרמה "מילואים". בשנים 2006–2007 שיחק פרידמן בשתי טלנובלות במקביל, "ילדות רעות" ו"האלופה", הדמויות שהוא מגלם בסדרות אלו הן דומות - מיליארדר רוסי שקונה תאגיד מצליח בישראל לשם מטרה מסוימת, יש הטוענים כי דמותו מבוססת על ארקדי גאידמק. בשנת 2007 שיחק בסדרה "מסכים" המשודרת ב-yes, וגילם את דמותו של אולג. השתתף גם בקומדיה החינוכית "בלי גרביים". משנת 2009 משחק בסדרה "בין השורות" המשודרת בערוץ yes רדוגה ב-yes, שם הוא מגלם את דמותו של ארתור קרסיק.
משנת 1992 משחק ללא הפסקה בתיאטרון ישראלי בהצגות שונות בעברית. בין היתר שיחק בהצגת יחיד בשם "שם נולדתי" (אותה כתב וביים), אשר מבוססת על סיפור עלייתו לישראל, אותה הציג למעלה מ-1,800 פעמים על במות שונות בארץ. מופיע בארץ ובחו"ל בהופעות שירה בליווי גיטרה בשפה הרוסית.
בשנת 1997 הפיק ערוץ 2 במסגרת הסדרה "תיבת תעודה" סרט תיעודי "ולדימיר" על קשיי קליטתו כשחקן עולה.
פרידמן משחק גם בקולנוע, בין הסרטים בהם שיחק "בית"ר פרובנס", "כנפיים שבורות", "קרקס פלשתינה" זוכה פרס אופיר, "ווייאז'" שזכה בפרס מיוחד בקאן, "החברים של יאנה" זוכה "פרס אופיר", "היה או לא היה", "איש החשמל", "שנת אפס", "קירות" וב"שושלת שוורץ". 
בשנת 2010 שיחק בדרמה "טרויקה" ובסרט "לנין באוקטובר".
בשנת 2011 השתתף בסדרה "אחת אפס אפס" סדרת המשטרה של ערוץ 10 בתפקיד אנטולי.
בשנת 2012 השתתף בסדרה "30 ש"ח לשעה" של הערוץ הראשון בתפקיד קוסטה.
ב-2016 גילם את יורם בסרטה של הגר בן אשר "הפורצת".
בשנת 2018 השתתף בסדרה מלכות של הוט 3.
תעתוע (כטב"ם)

תעתוע (באנגלית: Ghost) הוא כטב"מ בצורת מסוק, מתוצרת התעשייה האווירית לישראל. משקלו ארבעה קילוגרמים, והוא נועד לספק לכוחות לוחמים תמונה מודיעינית בזמן אמת בשטח בנוי. המסוק ללא טייס נועד, בין היתר, לסייר לפני כוחות הנמצאים בפעילות ביטחון שוטף (בט"ש) ולהעביר צילומים של מוקשים ומכשולים אחרים המונחים על הציר או בצדו.
הוא נוחת וממריא אנכית ומסוגל לבצע טיסה וריחוף תוך שמירה אוטומטית על מיקום וגובה. יש לו חתימה אקוסטית נמוכה ויכולת שהייה באוויר של כחצי שעה. הוא בעל יכולת נשיאה של מטע"ד (מטען ייעודי) לתצפית יום או לילה.
התעשייה האווירית חשפה את ה"תעתוע" במסגרת השתתפותה בתערוכת AUVSI בוושינגטון.
זלמן רייזן

תולדות חייו ופועלו

זלמן רייזן היה בנו של הסופר והמשורר העברי-יידי קלמן רויזין (יק"ר) ואחיהם הצעיר של הסופרים והמשוררים אברהם רייזן ושרה רייזן. מפעלו החשוב ביותר הוא הלקסיקון המלא לסופרי היידיש, "הלכסיקון לספרות יידיש, עיתונותהּ ובלשנותהּ". הלקסיקון, אשר נדפס בארבעה כרכים בין השנים 1926–1930, משמש עד היום כמקור חשוב, עשיר ואמין לתולדות ספרות היידיש שלפני השואה.
רייזן ישב מרבית שנותיו בווילנה, שבה ערך והוציא ספרי לימוד ביידיש, ספרי דקדוק, אנתולוגיות, ביקורות ועוד. היה בין יוזמיו ומייסדיו של הארכיון והמכון המדעי לתרבות יידיש, "ייוו"א" (ר"ת ביידיש: "המכון המדעי היהודי" או "המכון המדעי היידי") – מפעל תרבותי ענק ויחיד מסוגו. המכון נפגע מאוד בשנות הכיבוש הגרמני והשמדת גטו וילנה. רבים ממסמכיו הועברו לניו יורק, שם הוקם מחדש.
כמתרגם הרבה רייזן לתרגם ליידיש מלשונות אירופה. בין תרגומיו: "רובינזון קרוזו" של דפו, משיריו וסיפוריו של לרמונטוב, מארק טוויין, דוסטויבסקי, הנס כריסטיאן אנדרסן, גי דה מופסן, היינריך היינה, "בן חור" של לואיס וולאס, ואחרים. הוא פרסם למעלה מ-50 כרכי ביקורת, תרגומים ואנתולוגיות, אך עד היום לא תורגם לעברית אף ספר מספריו. 
על נסיבות הירצחו יש מחלוקת. יש המקדימים את הוצאתו להורג לשנת 1939 לאחר פלישת ברית המועצות לליטא, ויש המאחרים אותה לשנת 1941, לאחר כיבוש וילנה בידי הגרמנים.
בחדר המיטות

עלילה

הסרט מגולל את סיפורו של פרנק פאולר (ניק סטאל) שמאוהב בנטלי שטראוס (מריסה טומיי), אישה מבוגרת ממנו בכמה שנים ואם לשני בנים. פרנק תכנן ללמוד אדריכלות, אך הוא ויתר על תוכניתו כדי להישאר קרוב לנטלי. בעלה של נטלי, ריצ'רד שטראוס (ויליאם מאפות'ר), מתנהג באלימות כלפי נטלי ופרנק. אימו של פרנק, רות (סיסי ספייסק), חוששת ממערכת היחסים ביניהם. היא סבורה שפרנק מתייחס לנטלי כאהבה חולפת וכך פרנק עלול לגרום נזק לילדיה של נטלי. בנוסף, היא חוששת מהתנהגותו של ריצ'רד. בעוד שאביו של פרנק, מאט (טום וילקינסון), חושב שראוי לא להתערב בענייניהם.
במהלך הסרט, ריצ'רד רוצח את פרנק במהלך ויכוח בביתה של נטלי. עורכת דינו של ריצ'רד, מארלה קייס (קארן אלן), מצליחה להוכיח שאין שום הוכחה לכך שריצ'רד הרג את פרנק בזדון. וכך ריצ'רד משתחרר בערבות. אחרי שרות ומאט מתוכחים על אחריות מות בנם, מאט וחבר שלו חוטפים את ריצ'רד במטרה לגרום לו לעזוב את האזור. אך במהלך החטיפה מאט מאבד את סבלנותו ורוצח אותו בדם קר.
עמנואל נשרי

חייו

נשרי נולד בפולין למשפחת אורלנסקי ועלה לארץ ישראל ב-1932. הוא התנדב לארגון ההגנה, שימש מפקד רעננה, מפקד נפת חפר,  במהלך מלחמת העולם השנייה שימש מדריך בקורס מפקדי מחלקות ומפקד קורסי מ"כים. לאחר המלחמה נשלח מטעם הארגון לאירופה, שימש סגן מפקד ההגנה בגרמניה וב-1948 מונה למפקד הארגון בצרפת וצפון אפריקה, הוא פעל לגיוס צעירים ניצולי השואה ולהעפלתם לארץ ישראל, ואימוני הגנה עצמית לקהילות יהודיות. בשובו לישראל שימש במלחמת העצמאות כסגנו של מיכאל בן-גל, מפקד חטיבת קרייתי ומחוז תל אביב. לאחר מכן פיקד על מחוז השפלה. בפברואר 1948 מונה לקצין מנהלה בחיל האוויר וביוני 1950 לעוזר הנספח הצבאי במערב אירופה, בשובו לישראל זכה לאות לגיון הכבוד. 
באוקטובר 1952 מונה למפקד בית הספר לקצינים של צה"ל ומילא תפקיד זה עד פברואר 1955, במהלך תקופה זו היה חבר בהרכב השופטים של בית הדין הצבאי שהרשיע את נאשמי מחתרת צריפין. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל במערב אירופה, שמושבו בפריז בירת צרפת. בתקופה זו פעל לחיזוק הקשרים בין ישראל לצרפת, על רקע החמרת המצב הביטחוני בישראל. הוא היה שותף למשא ומתן ולעסקאות הרכש הראשונות מצרפת שכללו מטוסי אוראגן, מיסטר, טנקי AMX-13 ועוד. שיתוף הפעולה הגיע לשיאו במלחמת סיני בה צרפת ובריטניה יחד עם ישראל נגד מצרים. על פועלו זכה נשרי באות לגיון הכבוד שהוענק לו על ידי הרמטכ"ל הצרפתי. באוגוסט 1959 מונה למפקד פיקוד הגדנ"ע תפקיד בו שירת עד ספטמבר 1960. יצא ללימודים והשתחרר ב-1963.
לאחר שחרורו משירות הקבע מונה למנהל חברת הספנות סומרפין, שנסגרה ב-1966. 
נשרי הוא אב לשתי בנות מאשתו הראשונה חנה סקולסקי: הפסנתרנית ורדה נשרי, והדה עמיר פסיכולוגית, מרצה ומדריכת מנחי קבוצות ויועצים ארגוניים והוא סב לנגנית המשור נטלי פרוז.
זיריקזיי

היסטוריה

זיריקזיי קיבלה את זכויותיה כעיר ב-1248. ב-1304 התחולל במקום קרב ימי בין הצי המשולב של צרפת, הולנד והרפובליקה של ג'נובה לבין הצי של פלנדריה.
העיר ניזוקה קשות בשיטפון הים הצפוני שאירע ב-1953. העיר האנגלית הטפילד שבמחוז הרטפורדשייר הגישה לזיריקזיי סיוע ובין שתי הערים התפתחה ידידות עד אשר השתיים חתמו על ברית ערים תאומות.
עד 1997 הייתה זיריקזיי עיר עצמאית ומאז היא חלק מהרשות המקומית המאוחדת של כל שטח האי סחוון-דיוולנד.
ב-2015 הוענקו לעיר השרידים האחרונים של תותחי המגן שלה, שנוצקו ב-1552. התותחים הוענקו לעיר על ידי משמר החופים הבריטי, שמצא אותם אצל צוללן במהלך  חקירה פלילית ליד חופי קנט.
101 כלבים וגנבים

עלילה

רוג'ר דירלי (ג'ף דניאלס) הוא מעצב משחקי וידאו שמנסה להצליח. הוא גר לבדו, רק עם כלבו פונגו, בלונדון. יום אחד בעת שרוג'ר נוסע בפארק על אופניו עם פונגו, פונגו מבחין בכלבה שמוצאת חן בעיניו, פרדי, ובבעליה, אישה נאה בשם אניטה. פונגו מושך את אופניו של רוג׳ר במהירות עד שזה מתרסק אל תוך האגם. פונגו המבוהל בורח מרוג׳ר והוא מתבלבל וחושב שפרדי היא הכלב שלו. אניטה נבהלת, חושבת שהוא גנב וחובטת בראשו עם תיק אשר בתוכו שלוש לבנים. לאחר מכן היא מבינה את הטעות ומתנצלת, הם צוחקים ומשוחחים ולבסוף נפרדים לשלום. פרדי הכלבה, אינה מעוניינת להיפרד מפונגו והיא גוררת את אניטה בריצה אל תוך האגם. רוג׳ר מציל את אניטה והם מתחברים, ולאחר שהם מבינים שהכלבים שלהם מאוהבים הם מחליטים להתחתן. הם מתחתנים, עוברים לגור יחדיו ולפונגו ופרדי נולדים 15 גורים מתוקים.
אשתו של רוג'ר, אניטה קמפבל-גרין (ג'ואלי ריצ'רדסון), היא מעצבת בגדים, שמתחילה לעצב בגדים בהשראת שני כלביה, הדלמטים. המנהלת שלה, קרואלה דה ויל (גלן קלוז), מתלהבת מעיצוביה אך רוצה ליצור אותם מפרוות כלבים דלמטים אמיתית. היא מציעה לזוג כסף תמורת הגורים הרבים שנולדו לכלביהם, אך הזוג מסרב, והיא מחליטה לגנוב את הגורים. הזוג, זוג הכלבים וחיות אחרות, נלחמים בקרואלה כדי למצוא ולהחזיר את הגורים להוריהם, לפני שקרואלה תפגע בהם. לבסוף הם מצליחים וקרואלה נעצרת על ידי המשטרה, ונשלחת לכלא.

הכנסות וביקורות

הסרט זכה בעיקר לביקורות מעורבות. לפי האתר "Rotten Tomatoes", רק כ-40% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון. למרות זאת הסרט נחל הצלחה אדירה בקופות - הוא הכניס כ-136,189,294 מיליון דולר בארצות הברית וכ-184,500,000 מיליון דולר מחוץ לה. בנוסף, גלן קלוז הייתה מועמדת לפרסי גלובוס הזהב וסאטורן על תפקידה בסרט.

ב 1998 עד 1998 יצא סדרת אנימציה בשם '101 דלמטיים הסדרה'
וב 2019 יצאה סדרה חדשה בשם'רחוב 101 דלמטיים'
משה ר' מנדלש

רבי משה בן ישעיה מנחם, הידוע בכינויו ר' משה ר' מֶנדֶל'שׂ (="בן מנדל"; בקיצור: ר' משה ר"מ; 1574 – ה'ת"א, 1641), היה רב אשכנזי במאות ה-16 וה-17.

ביוגרפיה

נולד לרב ישעיה מנחם ב"ר יצחק (שנקרא ר' מנדל ר' אביגדור'שׂ). אביו תיקן נוסח לשטר היתר עסקה שהתקבל בוועד ארבע ארצות ומוכר בתור "הנוסח של הגאון ר' מנדל" ונפטר בכ"ה באב ה'שנ"ט, 16 באוגוסט 1599. ספרו "באורים כבדו" נדפס בידי בנו.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בקראקא ואחר כך התמנה כרב בשידלוב ובלודמיר. רח"נ דמביצר וחוקרים נוספים סבורים שמאוחר יותר כיהן כרב בפרנקפורט. רב פרנקפורטאי בשם זה נזכר כמי שהקפיד על מנהג פרנקפורט הישן לאכול סעודה שלישית לפני תפילת מנחה של שבת, בניגוד למקובל בכל קהילות ישראל לאכול סעודה זו לאחר התפילה, וגזר בחרם על שמש בית הכנסת בעיר לדאוג לביצוע המנהג. בעקבות פעילותו התקבל המנהג בקהילת פרנקפורט. אך אחרים הראו שמדובר באדם אחר ששמו ושם אביו זהה: ר' משה ר' מנדלש בכרך (נפטר ה'ש"ף, 1620).
אחרי פטירת רבי אפרים לונטשיץ התמנה תחתיו כאב"ד פראג. בתקופת שהותו בפראג הייתה בעיר מגפת אבעבועות שפגעה במיוחד בילדים, הוא חיבר סליחה שפותחת במילים "מושל בעליונים אתה ידעת" שהתקבלה בכמה קהילות מאז.
בשנת ה'שפ"ג-1623 נפטרה בפראג אשתו הראשונה שרה בת ר' משה ר' זלקינד'ס. הוא נישא בשנית לדֶבֶּרִיל בת ר' יעקב קופל הלוי מפראג, אחותם של רבי אהרן מירלש (חתנו של ר' יום טוב ליפמן הלר) ו"הקצין" ר' משה מירלש מווינה (חמיו של רבי יצחק מאיר תאומים-פרנקל).
ראש הקהל של קהילת יהודי פראג, יעקב ב"ש, הביא לפיטוריו מרבנות העיר פראג בשנת ה'שפ"ז (1627), ובקהילה היהודית בעיר רווחו שמועות באשר לקפידה וקללה שהטיל ר' משה על ב"ש ושותפיו להליך ההדחה. הם תלו בקללתו את הסיבה השמימית לפרשת הסתבכותו המשפטית וכליאתו של ה"תוספות יום טוב", ואת מאסרו של ב"ש והסתלקות משפחתו מפראג.
עם פיטוריו מרבנות פראג התקבל כרבה של פוזנה. הוא חתום על היתר עגונה יחד עם רבי יום טוב ליפמן הלר, מחליפו ברבנות פראג. כהונתו בפוזנה נמשכה עד פטירתו בשנת ה'ת"א, 1641.
אכשף

אַכְשָׁף הייתה עיר כנענית קדומה ששימשה כעיר מבצר ששכנה כנראה בעמק זבולון. העיר מוזכרת בתעודות ממצרים העתיקה ובתנ"ך כאחת מערי נחלת שבט אשר. 
ישנן מספר סברות לזיהוי מיקומה של העיר ובהן: הזיהוי המקובל ביותר על הארכאולוגים הוא תל כיסון, כ-3 ק"מ דרום - מערבית לצומת אחיהוד,  זיהוי אפשרי אחר הוא תל רגב בכניסה לכפר חסידים, ותל בירה ליד קיבוץ יסעור. זיהוי אחר הוצע על ידי אדוארד רובינסון בח'רבת [א]כסאף שבגליל העליון, זיהוי זה הוצע בגלל הדמיון בשם. אשתורי הפרחי זיהה אותה עם העיר ארסוף הנמצאת כיום בגבולות הרצליה.

אזכור בתעודות מצריות

אכשף מוזכרת בכתבי המארות ממצרים העתיקה בקבוצת בריסל. כתבים אלה מיוחסים לתקופתו של סנוסרת השלישי מלך מהשושלת ה-12 מתקופת הממלכה התיכונה שמלך במאה ה-19 לפנה"ס.  בארץ ישראל התקופה היא תקופת הברונזה התיכונה.
בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה כנען כפופה לשלטונה של מצרים. בערי כנען השונות שלטו מושלים מקומיים, שהיו כפופים למלך מצרים, והיו חייבים דין וחשבון למלך זה. אכשף הייתה אחת מהערים ואזכורה בתעודות השונות מעיד על חשיבותה בתקופה זו. 
העיר מופיעה בתעודה מימי אמנחותפ השני מהמאה ה-15 לפנה"ס, העוסקת בתבואה ובירה שסופקו לשליחי מצרים בערים שונות בכנען. רשימה זו כוללת את שמם של 11 ערים ביניהם נכללו שתי ערים בעמק זבולון אכשף ומשאל.
העיר ומושלה מוזכרים בשלושה מכתבים במכתבי אל-עמארנה. א"ע 366 ו-367. במכתב 366 שנשלח למלך מצרים מתלונן שורדת מושל גת (?) על כך שהוא נלחם בעפירו ובעבר קיבל סיוע ממושל עכו ומאִנתַרֻתַ מושל אכשף שסייעו לו וששלחו אליו ול בירידיה מושל ירושלים חמישים מרכבות, ועכשיו הם עוינים אותו. מכתב זה מעיד שמושל אכשף פעל מעבר לאינטרס האזורי שלו ועל שיתופי פעולה בין ערים השונות בכנען. מכתב 367 נשלח על ידי מלך מצרים לאנתרת, ומודיע אותו שהוא שולח אליו שליח לבדוק אותו ומזהיר אותו שלא ימצא בו עוון, ושידאג למזון ויין לצבא המלך. במכתב 223 מוזכר רק שמו של המושל, ללא ציון שם העיר, במכתב זה מודיע אנתרת שיעשה כל מה שמלך מצרים יצווה עליו.
העיר מוזכרת גם בפפירוס אנאסטאזי א המתוארך למאות ה-14 וה-13 לפנה"ס. הפפירוס כולל שמות ערים שונות בכנען לפי סדר המסע בדרכי כנען השונות. בפפירוס נשאלת השאלה: " מאין תבוא הדרך לאכשף? באיזו עיר היא תעבור?", מפפירוס זה אפשר להסיק שאכשף שכנה על אחד מסעיפי דרך הים.

אזכור בתנ"ך

בתנ"ך נזכרת אכשף מספר פעמים. העיר הייתה חלק מנחלת שבט אשר. בפעם הראשונה נזכרת העיר כאחת מארבע הערים שמלכיהן הקימו קואליציה נגד יהושע בן נון בניסיון לבלום את התקדמותם של בני ישראל צפונה לעבר אזור עמק יזרעאל והגליל. ברית זו ידועה בשם "ברית מלכי הצפון", כפי שכתוב: "וַיְהִי כִּשְׁמׁע יָבִין מֶלֶךְ חָצוֹר וַיִּשְׁלַח אֶל יוֹבָב מֶלֶךְ מָדוֹן וְאֶל מֶלֶךְ שִׁמְרוֹן וְאֶל מֶלֶךְ אַכְשָׁף וְאֶל הַמְּלָכִים אֲשֶׁר מִצְּפוֹן...וַיָּבֹאוּ וַיַחֲנוּ יַחְדָּו אֶל מֵי מֵרוֹם לְהִלָּחֵם עִם יִשְׂרָאֵל." (ספר יהושע, פרק י"א, פסוקים א'-ה').
פרט לאזכור הנ"ל, אין בידי החוקרים מידע נוסף כלשהו על מלכה של אכשף מלבד העובדה שברית מלכי הצפון נחלה תבוסה מידי צבא יהושע, מה שהוביל לחורבן כל הממלכות והערים שנלחמו בו, כולל אכשף.
אזכור נוסף מובא בהמשך ספר יהושע מתוך רשימת 31 הערים הכנעניות אשר מלכיהן נלחמו ביהושע: "...מֶלֶךְ אַכְשָׁף אֶחָד" (פרק י"ב, פסוק כ').
בתקופת התנחלות השבטים נכללה אכשף בתחום נחלת שבט אשר, ככתוב: "וַיֵּצֵא הֵגּוֹרָל הַחֲמִישִׁי לְמַטֵּה בְנֵי אָשֵׁר לְמִשְׁפְּחוֹתָם. וְיְהִי גְּבוּלָם חֶלְקַת וַחֲלִי וָבֶטֶן וְאַכְשָׁף." (ספר יהושע, פרק י"ט, פסוקים כ"ד-כ"ה).
עלמיהו תוודרוס

ביוגרפיה

נולד במקדלה וכבר בלידתו זכה לתואר דג'זמץ'. בגיל שמונה הוכרז כיורש העצר. ב-1868 נשבה ונלקח יחד עם המשלחת הבריטית לבריטניה, לאחר שאביו התאבד. האדם אשר הופקד לטיפולו היה קפטן טריסטרם ספיידי  ושבביתו שבאי וייט עלמיהו שהה עד אשר הוצג בפני המלכה ויקטוריה בבית אוסבורן. עלמיהו שהיה תחת ספיידי נשלח ללמוד בקולג' צ'לטנהאם שבצ'לטנהאם תחת השגחתו של תומאס ג'קס בלקה. מאוחר יותר הועבר לבית הספר רוגבי  בעקבות בלקה. ב-1879 החל ללמוד במכללה הצבאית המלכותית סנדהרסט ובמקביל החל בהתכתבות עם הקיסר יוהנס הרביעי. באותה השנה חלה הנסיך בצדרת  שממנה נפטר ב-14 בנובמבר. 
עלמיהו נקבר בטקס מלכותי בטירת וינדזור ב-21 בנובמבר. בשנת 2007 פנתה ממשלת אתיופיה לבריטניה בדרישה להעביר את עצמותיו של הנסיך אליה לקבורה מחדש.
סובה (אטריות)

סוֹבָּה (ביפנית: 蕎麦) הוא סוג איטריות יפניות דקות ואפרפרות המיוצרות מקמח כוסמת. המנות המופקות מסוג אטריות זה מוגשות חמות או קרות עם רוטב, או בתוך ציר חם כמרק אטריות.
כיוון שאטריות המיוצרות מקמח כוסמת טהור עלולות להתפרק בזמן הרתחתן, נהוג לערבב עם קמח הכוסמת קמח חיטה. ביפן, התקנים החקלאיים מחייבים שהאטריות יכילו לפחות 30% קמח כוסמת על מנת שיזכו בשם סובה וככל שכמות קמח הכוסמת גדולה יותר, כך האטריות נחשקות יותר ואיכותיות יותר. בצק האטריות נפרס על משטח, לשים ומרדדים אותו ולבסוף חותכים בעזרת סכין מיוחדת. איכות האטריות נקבעת על פי כישוריו של היוצר, בייחוד בכל הנוגע לאטריות עם אחוז גבוה של קמח כוסמת.
ביפן, אטריות הסובה מוגשות במגוון אירועים. הן אטריות זולות שניתן לקנות בדוכן בתחנת הרכבת אך בו בזמן הן מוגשות במסעדות יוקרה. בשווקים ניתן לקנות אטריות מיובשות שניתן לבשל בבית, יחד עם רוטב קל להכנה.

הגשת סובה

סובה נאכלת בעזרת מקלות אכילה וביפן, אכילה רועשת של האטריות נחשבת למנומסת. זאת בעיקר בנוגע לאטריות חמות, כאשר פעולת השאיבה המהירה אל תוך הפה מתבצעת על מנת לקררן.

מנות סובה נפוצות

כמו רוב האטריות היפניות, הסובה מוגשת קרה ויבשה בקיץ ובחורף חמה, עם רוטב על בסיס סויה או דאשי. תוספות נוספות ניתן להוסיף על שתי המנות והן משקפות את העונתיות שבאה לידי ביטוי באוכל היפני, כמו גם כדי ליצור איזון בין שאר מרכיבי המנה. רוב התוספות כמעט אינן מבושלות למרות הימצאותן של מספר שכן מטוגנות בשמן עמוק. את רוב המנות האלה ניתן להכין גם עם אטריות אודון העבות יותר מאטריות סובה שקוטרן הוא בסך הכול 5 מילימטרים.

סובה המוגשת באירועים מיוחדים

סובה נאכלת באופן מסורתי בערב השנה החדשה ברוב האזורים ביפן, מסורת אשר שורדת עד ליום זה. באזור טוקיו, נהוג לתת סובה לשכנים חדשים שעברו דירה אך מנהג זה אינו נפוץ כשהיה בעבר.

שימושים נוספים למילה סובה

פירוש המילה סובה ביפנית הוא כוסמת. גרעיני כוסמת קלויים יכולים לשמש גם כתוספת לתה גרגרים הנקרא סובאצ'ה, שגם הוא ניתן להגשה קר או חם. קליפות הכוסמת או בשמם היפני סובהקאווה משמשות למילוי כריות.
המילה סובה משמשת כשם כולל לאטריות באופן כללי. ביפן, ראמן לפעמים נקרא גם צ'וקה סובה או שינה סובה. צ'וקה סובה מבושלות למחצה מוקפצות על ווק על מנת להכין יאקיסובה. יש לשים לב כי אטריות אלה אינן מכילות כוסמת כלל.
באוקינאווה, המילה סובה מתייחסת לסובה אוקינאית, מנה שונה לחלוטין המורכבת מקמח רגיל ולא קמח כוסמת. המנה פופולרית גם בברזיל, בעיירה קמפו גרנדה עקב השפעת המהגרים היפנים.
ניר ברגמן

ביוגרפיה

ברגמן נולד בשכונת נווה שאנן שבחיפה, וגדל בכפר עין הוד. בשנת 1993 החל ללמוד קולנוע בבית הספר סם שפיגל. במהלך לימודיו ביים וכתב סרט קצר בשם "יומית" (1997) וסרט קצר נוסף בשם "סוסי ים", המספר את סיפורה של משפחה מפורקת. הסרט מטפל במרכיבים אוטוביוגרפיים מחייו של ברגמן. "סוסי ים" זכה במספר פרסים בינלאומיים, בהם בפסטיבלים בפולין, במינכן וביוון. לאחר מכן נבחר הסרט בתחרות מיוחדת, בה שימשו כשופטים גם פול ניומן ופדרו אלמודובר, כסרט הטוב ביותר שנוצר אי-פעם במסגרת סם שפיגל. במסגרת לימודיו הפיק וצילם מספר סרטים. בשנת 1998 סיים את לימודיו. בשנת 2000 החל לכתוב לסדרת הטלוויזיה של ערוץ 2 "לתפוס את השמיים".
בשנת 2003 ביים וכתב את אחת מעבודותיו המובחרות בסרטו "כנפיים שבורות". "כנפיים שבורות", המספר גם הוא על משפחה מפורקת חסרת דמות אבהית, היא בעצם גרסה מורחבת, מפותחת ועשירה יותר של "סוסי ים". במרכז העלילה עומדות דפנה (אורלי זילברשץ בנאי) ומאיה (מאיה מרון) אולמן, אם ובת המנסות להציב את משפחתן, האבלה על מות האב, על רגליה. בעודן ממלאות יחד את תפקיד האם, חוות השתיים תהפוכות רגשיות משמעותיות. "כנפיים שבורות" זכה בפרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין היוקרתי, בפסטיבלים בטוקיו, בארצות הברית, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובפסטיבל קאן שבצרפת, שרובם הוענקו לברגמן עצמו. בטקס פרס אופיר באותה שנה, גרף תשעה פרסים, ביניהם עבור המשחק (מרון ובנאי), הצילום, העריכה, התסריט והבימוי עבור ברגמן עצמו.
בשנת 2003 החל לביים ולכתוב את סדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי", בכיכובם של אריה אליאס ושרה פון שוורצה. בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה זכתה הסדרה במספר פרסים. ב-2005 ביים וכתב, ביחד עם צוות של במאים ותסריטאים, ביניהם חגי לוי ואורי סיון, את סדרת הטלוויזיה "בטיפול", בכיכובו של אסי דיין. ברגמן כתב וביים את פרקיה של איילה (מאיה מרון), נערה מתוסבכת החווה קשיים אישיים המובילים לניסיון התאבדות. באותה שנה החל לתפקד כראש מחלקת הדרמה של ערוץ ישראל 10. ברגמן הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות לשנת 2007. בשנת 2007 כתב וביים את הסדרה "להוציא את הכלב", אשר שודרה ב"הוט 3". בשנת 2009 ביים את סדרת הדרמה "מגדלים באוויר", ששודרה בערוץ 10. ב-2010 זכה סרטו "הדקדוק הפנימי" בפרס חג'ג' בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפרס "סאקורה גראנד פרי" בפסטיבל הבינלאומי של טוקיו.
בשנת 2014 יצא להקרנות בבתי הקולנוע סרטו "יונה", על חיי יונה וולך. התסריט נכתב ביחד עם דיתה גרי, בבימוי ברגמן. בסרט משתתפים נעמי לבוב, מיכאל מושונוב, שלום מיכאלשווילי, תום חגי, איתמר רוטשילד ועוד. בשנת 2017 יצא לאקרנים סרטו "להציל את נטע", בהשתתפותם של בני אבני, רותם אבוהב, נטע ריסקין, עירית קפלן ונעמה ארלקי.

משפחתו

אחותו הגדולה רונית הייתה סולנית להקת פלסטיק ונוס.