google/wiki40b huggingface dataset:
הצפרדע המשוגעת

היסטוריה

ב-1997 דניאל מלמדהאל, נער שוודי בן 17, הקליט את עצמו מחקה את הצליל של מנוע בעירה פנימית. הוא פרסם את הקובץ באתרו, והקובץ משך את תשומת לבו של איש טלוויזיה שוודי ששכנע את דניאל להופיע בשידור חי בטלוויזיה. לאחר ההופעה בטלוויזיה, הקלטות של ביצועי הנער החלו להופיע ברשתות P2P.
בשנת 2003 אריק וורנקויסט, חברו של דניאל, כלל את האפקטים הקוליים שדניאל ביצע באנימציה תלת ממדית. באנימציה הופיעה דמות שאריק קרא לה "הדבר המעצבן" (The Annoying Thing). אנימציה זו היא זו שגרמה לבדיחת האינטרנט התמימה להפוך למותג שיווקי.

תיאור הדמות

תחת שם הדמות "הדבר המעצבן" (The Annoying Thing) הופיעה דמות שהיא מעין דו-חיים, בעלת דמיון רב לצפרדע. הדמות לבושה בקסדת אופנוע לבנה, ז'קט עור ומשקפי הגנה. קשתית העין של אחת מהעיניים גדולה באופן משמעותי מהאחרת ואיבר המין בולט. באנימציה, הדמות מחקה תנועות ידיים המפעילות ידיות אופנוע, תוך כדי השמעת צליל של מנוע.

מוצרים נלווים

בשנת 2004 קבוצה בשם !Jamba רכשה את הזכויות להפקת רינגטון. הרינגטון זכה להצלחה גדולה ונעשו לו מגוון וריאציות במגוון סגנונות מוזיקה.
ידוע ש-Jamba הרוויחה מהרינגטון 14 מיליון לירות שטרלינג. 
הרינגטון הפך נפוץ בבריטניה, באוסטרליה ובישראל. הצלחת הרינגטונים והאנימציות גרמה לצעד הבא - הפקת אלבומים וסינגלים. עד 2005 הוצאו שבעה אלבומים וסינגלים של הצפרדע המשוגעת. בנוסף לכך נוצרו גם משחק לוח, משחק וידאו, קופסת אוכל, ילקוט ומטהר אוויר. יצאה גם סדרת טלוויזיה המבוססת על דמות הצפרדע. במהלך שנת 2005 יצא קליפ חדש של הצפרדע המשוגעת, עם השיר "We Are the Champions" (במקור של להקת הרוק Queen) ועוד קליפים, שרובם פורסמו באינטרנט.
נטע (יישוב)

הקמת היישוב

תוכניות להקמת היישוב קיימות משנת 1983 המוקדמות, תחת השם 'מרשם'.
לאחר פינוי גוש קטיף, מספר משפחות עברו לאשקלון ולאחר מכן לשומריה, שהיווה יישוב זמני, עד למעבר ליישוב הקבע נטע. גרעין "מרשם" המיועד להתיישב ביישוב שהה בעבר ברובו באתר קראווילות ליד היישוב השכן שקף.
הקמת היישוב לוותה במחלוקות רבות בשל מיקומו במרחב ביוספרי והסיכון שערכי טבע מוגנים ייפגעו מהקמתו. המאבק הסתיים בשנת 2009 כאשר בית המשפט העליון דחה סופית את ערעורה של החברה להגנת הטבע בנושא. ב-8 ביוני 2009, חנכה החברה הלאומית לדרכים חלק מכביש 358 החדש, קטע באורך 17 ק"מ של כביש המחבר בין היישובים שומריה, אמציה, בני דקלים, אליאב (חרוב), שקף ונטע.

מוסדות ציבור

ביישוב ישנם גני ילדים ומעונות,2 בתי כנסת, מקווה נשים וסניף בני עקיבא,בית מדרש ומגרש משחקים ,בנוסף נמצאת ביישוב "מדרשת הדרום" המוציאה טיולים מודרכים בכל האזור.

תיירות

ליד היישוב ישנה עיר עתיקה בשם "אום אל שקף", ובה חורבות רבות ומספר בורות מים. כמו כן יש ליד היישוב חורבה הנקראת "חירבת בניה" בה מתקיים הפרויקט "אמץ אתר" על ידי היישוב.
ביישוב שוכנת מדרשת הדרום אשר הועברה מגוש קטיף. המדרשה מקיימת טיולים וסיורים לימודיים באזורים שונים בארץ. המדרשה כוללת  מארג אירוח שיכלול בתי וחדרי אירוח, אולמות לימוד, חדר אוכל ושטחים פתוחים.
פלורנס בלוך

קורות חייה

פלורנס בלוך נולדה בפריז למשפחה יהודית מתבוללת. היא התחילה להתעניין בישראל בנערותה ובהיותה בת 17 באה לקיבוץ, שבה לצרפת, עלתה לישראל ב-1988 והתיישבה בקיבוץ ניר עם, בו התגוררה שנה. ב-1989 התחילה ללמוד משחק באוניברסיטת תל אביב. בהפקה האחרונה בה השתתפה באוניברסיטה הכירה את חנוך לוין ומאז שיתפה עמו פעולה מספר פעמים. עם סיום לימודיה החלה בלוך לשחק בתיאטרון הרפרטוארי. היא הופיעה באופרה "היהודים", פרי עטו של יורם פורת, הצגה שארכה שמונה שעות והוצגה בפסטיבל עכו ב-1993. בשנת 1994 השתתפה בהצגת הילדים "המלך שלמה ולילית", פרי עטו של אילן שיינפלד, בבימויה של רות קנר. בתחילה בתיאטרון חיפה, בו הופיעה בין היתר בהצגה "כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש (1993) וב"הילד חולם" מאת חנוך לוין ובבימויו, שהייתה קופרודוקציה של תיאטראות חיפה והבימה (1993). משם עברה לתיאטרון החאן הירושלמי. בהמשך, חזרה לצרפת והתגוררה בפריז כשנתיים. ב-1998 שבה לישראל ושיחקה בתיאטרון הקאמרי, משם עברה לתיאטרון אנסמבל הרצליה וחזרה לחאן ב-2002. בחאן שיחקה בין היתר ב"בגדי המלך", קופרודוקציה של הבימה והחאן, בהצגה "אושר" מאת מיכאל גורביץ' ובמחזה "נישואים" מאת ניקולאי גוגול, בתפקיד פיוקלה, עליו הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2007. בשנת 2013 החלה לשחק בתיאטרון בית ליסין. על תפקידה במחזה "אוצר יקר" מאת פרנסיס ובר הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי בשנית.  
בלוך מרבה לשחק בטלוויזיה ובקולנוע. הסרט הראשון בו השתתפה היה "נשים" של משה מזרחי (1996). היא שיחקה בין השאר גם ב"מסעות ג'יימס בארץ הקודש" (בתפקיד ראומה, בבימויו של רענן אלכסנדרוביץ', 2003). שיחקה בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "החיים זה לא הכול", שם גילמה את דמותה של דוריס קנובלר, אשתו גסת הרוח של קנובלר. בסוף שנת 2002 השתתפה בסדרת פרסומות למוצרי "שלושת האופים" לצדו של זאב רווח שהיוותה מחווה לז'אנר סרטי הבורקס, כשהידועה ביותר מהן טבעה את מטבע הלשון "מיאו, חתולה!". ב-2015 שיחקה בתפקיד הדודה רוזה בסרט "המילים הטובות" מאת שמי זרחין, עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה שנה החלה להשתתף בסאטירה מאת ב. מיכאל ואפרים סידון בבימויו של מוטי קירשנבאום, "רואים ת'סוף", בתיאטרון צוותא. 
במאי 2011 פתחה עם שותפים את מסעדת "ושתי" בכיכר השעון ביפו, במרץ 2013 סגרו את המסעדה. 
בלוך אם לבת מנישואיה לשחקן רמי בלייבטרוי. מתגוררת בתל אביב.
גנגולפוס

גנגולפוס מבורגונדי (Gangulphus, קרוי גם גנגולף, Gangolf בצרפתית ושפות אחרות; מת ב-11 במאי 760) הוא קדוש נוצרי אשר נחשב למרטיר בכנסייה הקתולית. גנגולפוס היה איש חצר מבורגונדיה, אשר העדות ההיסטורית היחידה על קיומו היא תעודה שפרסמה חצרו של פפין הגוץ ב-762, בה נכתב כי גנגולפוס היה בעל אדמות רבות ומשפחתו שלטה על האזור. 
גנגולפוס נרצח בלאנגר ב-760. יום חגו הוא ה-11 במאי והוא נחשב לקדוש המגן של הסוסים; כמו גם למגינם של הסובלים ממחלות עיניים, עור ופרקים. הוא מוצג בדרך כלל כאביר על סוס, עם חרב ומגן; לעיתים גם עם מטה, דגל וצלב.
מיכאל פולק

מיכאל פולק (Michael Polak; מרץ 1864 - 21 במרץ 1954) היה איש עסקים, יזם ותעשיין בתקופת היישוב, מייסד מפעל המלט נשר ומראשי החברה להתיישבות יהודית בארץ־ישראל (פיק"א).

ביוגרפיה

פולק נולד בעיר סלוצק שברוסיה הלבנה (בשנות האלפיים, "בלארוס"). למד מתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. הוא עסק בחיפושי נפט ובהובלתו בדרום רוסיה, וצבר הון רב כשמכר את אחזקותיו בחברת הנפט לתאגיד האנרגיה האמריקני "של". בעקבות המהפכה הבולשביקית ברח לארץ ישראל עם משפחתו.
פולק היה ידיד אישי של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ואיש אמונו. הוא נבחר בשנת 1923 כחבר מועצת המנהלים של פיק"א. לראשונה ביקר בארץ ישראל בשנת 1908 כחבר בקבוצה הרוסית "צאריצין" שהורכבה מבעלי הון יהודים ציוניים רוסים. אז הוא רכש קרקעות בחיפה.
בשנת 1922 פנתה לפולק קבוצה המחפשת אפיקי השקעה, בראשות המהנדס בוריס גולדברג, מציוני ליטא, אחיו של יצחק לייב גולדברג, אשר זכה לכינוי "הנדיב הלא ידוע", ושותפו למפעל הסיליקט בתל אביב. קבוצה זו תכננה להקים בית חרושת למלט בארץ ישראל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. פולק נכנס במקום גולדברג (שנפטר בשנת 1922 בעקבות פציעתו במאורעות 1921) לשותפות שנקראה "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ" (כיום נשר מפעלי מלט ישראלים בע"מ). בסוף שנת 1923 הגיע פולק לארץ כדי להקים את המפעל, והנהלת החברה התמקמה בחיפה. היוזמה להקמת מפעל מלט בארץ ישראל הייתה נועזת, ונחשבה כיוצאת דופן בהיקפה ובחזון שעמד מאחוריה. למפעל ניתן השם "נשר" והיה הגדול מסוגו בארץ. החל לייצר מלט בשנת 1925 שאיכותו נחשבה למעולה. שכונת נשר (לימים העיר נשר) נבנתה לעובדים בקרבת המפעל בתמיכתו של פולק.
לצורך שיווק מלט בהוצאה נמוכה, רכש פולק בשנת 1927 אוניה באנגליה וקרא לה "נשר". בהגיעה ארצה שינה את שמה ל"גוזל" וזו נחשבה לאונייה ראשונה ביישוב בבעלות עברית פרטית. הגוזל עבדה בשרות מפעלי המלט עד שנת 1932, ובעקבות משבר בביקוש נמכרה.
פולק ניהל את מפעל נשר במשך שנים רבות, עד זקנתו. במארס 1945 נקלע המפעל למשבר, כאשר העובדים שדרשו שיפור בתנאיהם הסוציאליים פתחו בשביתה שנמשכה 70 יום. בתום משא ומתן ממושך בתיווכו של דוד הורוביץ נאלץ פולק להיכנע לדרישות העובדים. היות שלא העמיד דור המשך, העמיד פולק את המפעל למכירה, ובנובמבר 1945 רכשה אותו סולל בונה. פולק נפטר ערירי שנים אחדות לאחר מכן, בגיל 90.
נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה על מצבתו ניצבת מצבת שיש פשוטה עליה כתוב "מרדכי הרץ בן צבי הירש פולק נפטר כ' אדר ב' תשי"ד בשנת ה-90 לחייו תנצב"ה".

הוקרה והנצחה

קיבוץ מעגן מיכאל קרוי על שמו, כמו כן הרחוב המוביל לבית החרושת בעיר נשר קרוי על שמו.
בשנת 1932 העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד על חלקו בהקמת ביתן ארץ ישראל בתערוכת המושבות.
אידיוט (ספר)

עלילה

הנסיך מישקין, בן למשפחה מיוחסת שהוא הצאצא האחרון שלה, חוזר לסנקט פטרבורג לאחר שהייה ארוכה בשווייץ, שם היה מאושפז בשל מחלה. אין לו כמעט דבר פרט לבגדים שלעורו, אך הוא אופטימי וידידותי בצורה יוצאת דופן. סגנונו החברותי, הישיר והפתוח הם שמקנים לו את התואר "אידיוט", אף שהוא ניחן בראייה חדה למדי, התנהגותו נדמית תמימה מאוד.
ברכבת לסנקט פטרבורג מתחבר מישקין עם רוגוז'ין, פרחח הולל שירש הון מאביו הסוחר. הלה מספר לו על תשוקתו לנסטסיה פיליפובנה, יפהפייה ידועה לשמצה בשל התנהגותה ואורח חייה. הנסיך מגיע אל ביתו של הגנרל יפאנצ'ין, בעלה של קרובת המשפחה האחרונה של הנסיך, ומתיידד עם בני הבית. משהוא רואה את תמונתה של נסטסיה הוא נתקף תשוקה עזה לראות אותה.
הנסיך מגיע למסיבה אותה עורכת נסטסיה, ורואה כיצד רוגוז'ין השתוי מציע לה הון עתק כדי שתלך איתו. הוא מציע לה נישואין כדי להציל אותה, אך היא מסרבת לקבל את עזרתו ובורחת עם רוגוז'ין, שהופך מחבר קרוב לאויבו של הנסיך ואף מנסה לרצחו.
אנו פוגשים שוב בנסיך לאחר שעברו מספר חודשים, ועברו עליו מספר חוויות נוספות בחברת נסטסיה. הוא מגיע לעיירת קיט שבה מתגוררת משפחת הגנרל יפאנצ'ין ומחדש את קשריו עם בני המשפחה, שם הולכים ומתחזקים קשריו עם בתם הצעירה, אגלאיה. אולם לבסוף משליך הנסיך את כל מה שהיה לו כדי להינשא לנסטסיה, וזו בורחת ממנו חזרה אל רוגוז'ין, שרוצח אותה. כתוצאה מכך שוקע הנסיך בטירוף, ואגלאיה משליכה את עצמה לנישואים לא מאושרים.
בספר מביע דוסטויבסקי ביקורת חריפה על החברה הרוסית, והצורה בה היא פוגעת בערכי החמלה ואהבת האדם שאותם מייצג הנסיך. הוא יוצא נגד תהליכי השינוי שעברו על רוסיה באותה תקופה, אך לא נרתע גם מביקורת עצמית על ביקורתו, שאותה הוא שם בעיקר בפיו של הנסיך, שמצבו הנפשי מעורער והבנתו את המציאות לאשורה אינה ברורה, ובפיו של לבדייב, קמצן ושקרן בוגדני שמוזכר גם כפרשן אפוקליפסה, תחום שדוסטויבסקי תיעב. כמו כן מביא דוסטויבסקי נאום ארוך על מהות החיים כפי שהם משתקפים דרך עיניו של איפוליט, נער צעיר הגוסס משחפת המייצג את הריקנות שבגישה הניהיליסטית שרווחה באותה התקופה, אך מיד שם את אותו הנאום ללעג ולקלס בעיני שומעיו. האמביוולנטיות של הסיפור והטראגיות של דמויותיו מבליטה את הרעות החולות שפושות בחברה שבה פועלות דמויות הסיפור.
סאלו פינקלשטיין

ביוגרפיה

בבית הספר, ציוניו במתמטיקה היו גבוהים ובתקופה זו הוא החל לגלות את הכישרון שלו בתור גאון חישוב וכן את יכולתו לזכור מספרים. בגיל 23 החל להופיע בפני קהל ולהציג את יכולתו, אך הוא איבד עניין בהופעות כאלו בהמשך. עבד בלשכת הסטטיסטיקה המדינית של ממשלת פולין.
בשנת 1928 התחרה עם גאוני חישוב בעיר דנציג בפני פרופסור האנס הנינג וניצח. בשנת 1931 יצא להופיע מחוץ למדינה, הפגין את בקיאותו במספרים וכן נרשם לתחרויות שונות בנושא.
בשנת 1932 הגיע לארצות הברית וניסה ללא הצלחה להתקבל לעבודה בבנק כ"בודק" חישובים ופעולות. בשנת 1937 פורסמה עליו כתבה, ובה נכתב שהוא מסוגל לבצע פעולות חישוב מהר יותר מאדם ממוצע, אך תהליך החשיבה שלו לא שונה מזה של אדם רגיל. לא תמיד הצליח לתת תשובה מדויקת ב-100 אחוז מהמקרים, וכן ככל שסופקו לו בעיות קשות יותר, דוגמת כפל מספרים מרובי ספרות, כך דיוקו פחת.
מאחר שלא הצליח למצוא משרה שמתאימה ליכולתיו ומפני שסירב לעבוד במופעים לפני קהל, הוא ניסה לפתח קריירה של שחמטאי בין השנים 1941–1949.
המתנה (מדעי המחשב)

המתנה הוא מונח במדעי המחשב שאומר שתהליך או תהליכון כלשהו מחכה למשהו שיקרה לפני שהוא ממשיך את ריצתו ובינתיים לא עושה כלום.

שימושים

במקרים רבים יש צורך להמתין, למשל תוכנת כתבן ממתינה שהמשתמש יקיש על המקלדת, שרת ממתין לחיבור של לקוח ואם שני תהליכים רוצים להשתמש באותו משאב בקטע קריטי אחד מהם צריך להמתין כדי למנוע תחרות.

יישום

ישנם שני אופנים לבצע המתנה:

חסימה (block)

התהליך מעדכן את מערכת ההפעלה על ידי פעולה חוסמת שהוא ממתין למאורע כלשהו, למשל הקלדה במקלדת או שתהליך כלשהו יעדכן שיצא מקטע קריטי בעזרת סמפור, ובכך מאפשר למערכת ההפעלה לא לתת לו זמן ריצה ולאפשר לשאר התהליכים יותר, עד שיקרה המאורע ואז מערכת ההפעלה תחזיר את התהליך לפעילות. עוד אפשרות נפוצה היא שהתהליך משהה את פעילותו לזמן מסוים על ידי פונקציית sleep.
פתרון זה יעיל כשזמן ההמתנה הצפוי הוא לא קצר שכן העדכון של מערכת ההפעלה היא פעולה יקרה בזמן ריצה. כמו כן לעיתים אין למערכת ההפעלה פקודה מתאימה להשהיית התהליך בתנאי המסוים הדרוש או שמערכת ההפעלה עצמה היא שצריכה להמתין ואז פתרון זה לא אפשרי.

המתנה פעילה (busy waiting)

התהליך נכנס ללולאה שלא קורה כלום בתוכה שתנאי היציאה שלה הוא שקורה המאורע המבוקש, כמו באלגוריתמי סנכרון של קטע קריטי, פתרון זה יעיל במקרה שזמן ההמתנה הצפוי קטן שכן הוא מונע קריאת מערכת וכן הוא לא תלוי במערכת ההפעלה שעליה רצים.
F102 DKW

F102 DKW היא מכונית משפחתית שיוצרה על ידי חברת DKW במשותף עם חברת Auto Union  הגרמנית, בין השנים  1963–1966. יוצרו 53,053 יחידות.

היסטוריה דגם  F102 DKW

ה-F102 DKW היה המודל האחרון שפותח לפני השתלטות קבוצת פולקסווגן על חברת Auto Union
דגם ה-F102 DKW גרם לחברה הפסדים ניכרים ודגם ה-DKW F102 תוכנן מחדש כדי להתאים מנוע ארבעה צילינדרים, ארבע פעימות, אשר פותח על ידי חברת מרצדס בנץ. בשלב זה מותג DKW ננטש בחודש מרץ 1966 והתחיל ייצור F103 אאודי.

חברת המכוניות והאופנועים DKW

דה-קה-וו: DKW) Dampf-Kraft-Wagen) 
חברת DKW נוסדה ב-1916 כחברה לאביזרי קיטור ומכוניות קיטור. ב-1920 הייתה DKW יצרנית האופנועים הגדולה בעולם.
בשנת 1932, אוחדו אאודי, DKW, הורך וונדראר (Wanderer) לחברה אחת - אוטו אוניון AG) Auto Union). סמל החברה - ארבע טבעות שלובות נועד לסמן את איחוד בין ארבע החברות.
קונצרן הרכב הגרמני פולקסווגן רכש את החברה בשנת 1964.
יחסי בנגלדש–פיג'י

היסטוריה

פיג'י הכירה בבנגלדש ב-31 בינואר 1972. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי ב-2003.
שתי המדינות הן חברות בחבר העמים הבריטי. בשנת 2013 קרא שר החוץ של בנגלדש לממשלת פיג'י להכין את המדינה לתהליך של החלת דמוקרטיה מחדש.

חקלאות

בנגלדש ופיג'י חתמו על מזכר הבנות בנוגע לפיתוח חקלאי. במסגרת ההסכם שתי המדינות יחליפו טכנולוגיות חקלאיות חדשות ויתמכו זו בכלכלתה של זו במגזר החקלאות.

ספורט

בשנת 2014, פיג'י חתמה על מזכר הבנות עם התאחדות הרוגבי הבנגלית כדי לעזור לפתח את ספורט הרוגבי בבנגלדש. הסיוע החל בפברואר 2015, כאשר נבחרות שתי המדינות ערכו טורניר אחת נגד השנייה. נבחרת פיג'י הביסה את נבחרת בנגלדש בטורניר.

כלכלה

הן בנגלדש והן פיג'י גילו התעניינות עמוקה בהרחבת הפעילות הכלכלית הדו-צדדית בין שתי המדינות. משקיעים בנגלים רבים מתעדפים השקעה בחברות פיג'יאניות ובממשלת פיג'י על השקעות במדינות אחרות משום שהיא קלה, לא מסוכנת ולא צורכת ביורוקרטיה רבה. תעשיות הטקסטיל זוהו כמגזר הפוטנציאלי ביותר להשקעות בפיג'י עבור משקיעים בנגלים. משקיעים בנגלים משקיעים גם ברפואה ובתקשורת ההמונים הפיג'יאנית.
יהודה ליב מיזס

יהודה ליב מִיזֶס (נכתב גם מיזיס; 1798 בערך – 26 ביוני 1831) היה מאנשי תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, מחבר החיבור האנטי-חסידי "קנאת האמת".

ביוגרפיה

יהודה ליב בן צבי הירש מיזס נולד בעיר לבוב למשפחה עשירה, והיה כל ימיו איש אמיד ובעל השפעה. הוא תמך במשכילים צעירים רבים, אפשר להם לעיין בספרים בספרייתו העשירה ומימן את לימודיהם באוניברסיטאות ברחבי אירופה. הוא החזיק בדעות תקיפות בעד ההשכלה והתנגד בחריפות לחסידות ולחסידים; בין השאר הגיש ב-1823 בקשה לשלטונות גליציה לאסור על פעילותם של חסידיו של החוזה מלובלין בעיירות באזור, ובעקבות כך גורשו החסידים ממקומם.
מיזס היה ידידם של חשובי משכילי גליציה, ובהם שי"ר, מאיר הלוי לטריס, יעקב שמואל ביק ובעיקר יצחק ארטר. ארטר, שהיה רופא, גם טיפל בו כשחלה בכולרה במגפה שהייתה בגליציה ב-1831, והיה ליד מיטתו כשנפטר מן המחלה.
מיזס חיבר בעצמו ספר אחד בלבד, "קנאת האמת". הוא הדפיס בשנית את ספרו של דוד קארו "תכונת הרבנים" מבלי ידיעת האחרון, הספר עוסק בפער בין דמותו הרצויה של רב בישראל ובין המציאות בימיו של קארו, איש תנועת ההשכלה בדור שבין השכלת ברלין למשכילי גליציה. מלבד זאת פרסם מאמרים בקובץ "הצפירה" של לטריס ובכתבי העת ביכורי העתים, כרם חמד ואחרים; המאמרים עוסקים בחכמת ישראל, חקירות בפילוסופיה, טענות נגד הקבלה ומאמר אחד עוסק בעיירות הקראים בגליציה.
ספרו "קנאת האמת" (וינה תקפ"ח, 1828; מהדורה שנייה, לבוב תרל"ט, 1879) הוא שיחה דמיונית בין הרמב"ם ובין ר' שלמה מחלם בעל "מרכבת המשנה". הספר תומך ברציונליזם מוחלט ונלחם בחסידות, בקבלה ובאמונות עממיות. מיזס מתאר בספר צעדים נדרשים לתיקון מצב היהודים והיהדות, ובין השאר תומך בחלוצי הרפורמה שפעלו בזמנו. בסוף הספר הוסיף מיזס "ליקוטי פרחים", אוסף ציטוטים מחכמי ישראל בימי הביניים נגד אמונות עממיות כמו שדים, רוחות וגלגול נשמות. "קנאת האמת" היה ספר חריף וחד-צדדי עד כדי כך שלא רק שומרי המסורת רדפו אותו, אלא גם משכילים מתונים כשי"ר ושד"ל הסתייגו  ממנו.
שושנת טוקיו

שושנת טוקיו (באנגלית: Tokyo Rose ביפנית: 東京ローズ) היה שם כללי שנתנו כוחות בעלות הברית (ובפרט אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית) אשר לחמו במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, לשדרניות דוברות אנגלית אשר פעלו בשירות התעמולה של האימפריה היפנית. השידורים כוונו אל בעלות הברית מתוך הכוונה לפגוע במורל החיילים. עם זאת, לא היו להם השפעה שכזו והן אף שעשעו את החיילים האמריקנים שנהנו משידורים בשפה אנגלית טובה, בעוד אל התוכן התייחסו בביטול או ניסו להבין בין השורות כיצד מתייחסים היפנים לפעולותיהם הצבאיות. מרבית השידורים הללו שודרו במסגרת תוכנית שנקראה "שעת האפס", והם לוו במוזיקה עממית אמריקאית ובפרשנויות על חדשות מאמריקה. 
היו בערך 12 נשים שפעלו במסגרת זו, אולם הכינוי "שושנת טוקיו", מזוהה יותר מכל עם איוה איקוקו טוג'ורי. איוה הייתה אזרחית אמריקאית, אולם נתקעה ביפן עם פרוץ המלחמה. היא דיברה במסגרת "שעת האפס" במשך 75 דקות בין 6:00 ל-7:15 אחר הצהריים על פי שעון טוקיו, והייתה פופולרית במיוחד בשל האנגלית המשובחת שלה. היא שידרה תחת השם "אנני היתומה". לאחר המלחמה היא נשפטה בארצות הברית, אולם ככל הנראה היא הוכרחה לעבוד בשירות התעמולה היפני בעל כורחה. לאורך כל המלחמה היא סרבה לוותר על אזרחותה האמריקאית, ולעיתים עיוותה באמצעות לשונה או לחייה את המילים בשידוריה, כך שהן נשמעו מגוחכות. או הזהירה את המאזינים שהיא מנסה להשפיע על המורל שלהם.
חלק מהמפקדים האמריקאים מצאו את השידורים מדאיגים, כיוון שהיפניות ידעו לנקוב בשמות של יחידות ומספרים בדיוק מפתיע. אם כי לא נמצאו הקלטות המאשרות טענה זו. האמריקנים מצידם הפעילו שדרנית יפנית ששידרה שידורי תעמולה בשפה היפנית תחת השם מיטו יאשימה. בתקופת הכיבוש האמריקאי ביפן, הייתה פופולרית תוכנית רדיו אמריקאית שנקראה "משה טוקיו" (Tokyo Mose) אשר הייתה פרודיה על שושנת טוקיו ונועדה לבדר את החיילים האמריקאים המוצבים ביפן. התוכנית שודרה בידי עיתונאי בשם ולטר קנר (Walter Kaner).
השוואות מקובלות ל"שושנת טוקיו" הם "לורד האו האו" (Lord Haw-Haw), כינוי לעג שבו השתמשו בבריטניה כלפי שדרי תעמולה של גרמניה הנאצית ששודרו בידי שדרנים בריטים (ברובם בידי ויליאם ג'ויס), ו"סאלי אקסיס" (Axis Sally), כינוי בו כינו את שידוריהן בשפה האנגלית של מילרד גילרס (אמריקנית-גרמנית שפעלה בשירות גרמניה) וריטה זוקה (שפעלה בשירות איטליה הפאשיסטית).
ג'ים קלי

שנותיו הראשונות

קלי נולד בפריז, קנטאקי. הוא החל את הקריירה האתלטית בבית הספר התיכון, שם התחרה בהצלחה בכדורסל, פוטבול, ואתלטיקה קלה. הוא למד באוניברסיטת לואיוויל, שם שיחק רוגבי, אולם עזב במהלך שנתו הראשונה על מנת ללמוד קראטה שורין-ריו. בנוסף לכך, הוא התאמן בקראטה אוקינאווה-טה בהדרכתו של שיהאן גורדון דוברסולה וזכה בהנטיגטון ביץ' קלאסיק (Huntington Beach Classic) וזקף לזכותו של מר דוברסולה את הפיכתו ללוחם ברמה עולמית. אחרי שניצח בתואר במשקל בינוני באליפות הקראטה הבינלאומית במשקל בינוני ב-1971 בלונג ביץ', הוא פתח בית ספר משלו לאמנויות לחימה. הוא לימד קראטה את השחקן Calvin Lockhart לקראת תפקידו במותחן Melinda, ולבסוף גילם את דמותו של מדריך אמנויות לחימה בסרט.

קריירת המשחק שלו

כשחקן, תפקידו הידוע ביותר של קלי הוא במשחק לצידו של ברוס בסרט "הדרקון". הופעה זו הובילה לתפקידי כוכב בסדרת סרטי אמנויות הלחימה מז'אנר הבלאקספלויטיישן, ביניהם מלינדה ו-Black Belt Jones. ברוב תפקידיו קלי גילם אמן לחימה אפרו-אמריקני, מה שהיווה אז חידוש. לאחר הופעתו בסרט משנת 1982 "One Down, Two to Go", הופיע קלי בסרטים רק לעיתים נדירות. משחקו בסרט "הדרקון" אמור היה במקור להינתן לשחקן Rockne Tarkington, שבאופן בלתי צפוי נשר ימים לפני הצילומים בהונג קונג. המפיק פרד ויינטראוב שמע על בית הספר לקראטה של ג'ים קלי במחוז קרנשו (Crenshaw) בלוס אנג'לס, והלך לשם על מנת לצפות בו, התרשם ובחר בו לתפקיד ויליאמס. תפקידו של קלי כויליאמס, מדריך קראטה עירוני ששוטרים לבנים מציקים לו, הרשים במאים וגברים אפרו-אמריקנים בשל התנהגותו קרת הרוח והתסרוקת האפריקאית הגדולה שלו. הוא השיג חוזה לשלושה סרטים עם חברת האחים וורנר ושיחק בסרט Three the Hard Way עם ג'ים בראון ופרד ויליאמסון, וב- Hot Potato סרט שבו הוא מציל את בתו של דיפלומט מהג'ונגלים של תאילנד. אחרי שחוזהו עם האחים וורנר הסתיים, הוא כיכב בסרטים דלי התקציב Black Samurai, Death Dimension ו- Tattoo Connection.
אפרדינג (מחוז)

אפרדינג הוא מחוז קטן בצפון מרכז אוסטריה עילית שבאוסטריה. בירתו היא העיירה אפרדינג. המחוזות השכנים לו הם (לפי כיוון השעון ממערב לדרום): גריסקירכן, רוהרבאך, אורפאר, מחוז לינץ ומחוז ולס. במחוז ישנן 12 עיירות, והעיירה בה יש את האוכלוסייה הגדולה ביותר היא אַלקופֶן. המחוז משתרע על 259.5 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה 30,718 תושבים, נכון לשנת 2001.
אכזיב (עיר מקראית בשפלה)

אַכְזִיב (גם: כְּזִיב) הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, אשר זיהויה טרם נתאשר במחקר (אכזיב נוספת הנזכרת בתנ"ך הייתה בנחלת שבט אשר, ונזכרה רבות אצל חז"ל).
העיר נזכרת לראשונה בתיאור מעשי יהודה בן יעקב בחבל עדולם: "וַיַּרְא שָׁם יְהוּדָה בַּת אִישׁ כְּנַעֲנִי וּשְׁמוֹ שׁוּעַ ... וַתֹּסֶף עוֹד וַתֵּלֶד בֵּן וַתִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ שֵׁלָה, וְהָיָה בִכְזִיב בְּלִדְתָּהּ אֹתוֹ".
העיר נזכרת ברשימת ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה: "לִבְנָה וָעֶתֶר וְעָשָׁן וְיִפְתָּח וְאַשְׁנָה וּנְצִיב וּקְעִילָה וְאַכְזִיב וּמָרֵאשָׁה, עָרִים תֵּשַׁע וְחַצְרֵיהֶן".
העיר נזכרת בנבואות החורבן של מיכה הנביא על ערי השפלה: "לָכֵן תִּתְּנִי שִׁלּוּחִים עַל מוֹרֶשֶׁת גַּת, בָּתֵּי אַכְזִיב לְאַכְזָב לְמַלְכֵי יִשְׂרָאֵל, עֹד הַיֹּרֵשׁ אָבִי לָךְ יוֹשֶׁבֶת מָרֵשָׁה, עַד עֲדֻלָּם יָבוֹא כְּבוֹד יִשְׂרָאֵל".
יש הסוברים כי לפי הכתוב בספר דברי הימים א': "בְּנֵי שֵׁלָה בֶן יְהוּדָה עֵר אֲבִי לֵכָה וְלַעְדָּה אֲבִי מָרֵשָׁה וּמִשְׁפְּחוֹת בֵּית-עֲבֹדַת הַבֻּץ לְבֵית אַשְׁבֵּעַ וְיוֹקִים וְאַנְשֵׁי כֹזֵבָא וְיוֹאָשׁ וְשָׂרָף אֲשֶׁר בָּעֲלוּ לְמוֹאָב וְיָשֻׁבִי לָחֶם וְהַדְּבָרִים עַתִּיקִים", האזור שימש כאזור תעשייה אשר נועד לשרת את מלכי ישראל.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי בימיו העיר הייתה חרבה, ונמצאה בתחום בית גוברין, ליד עדולם.
במאה ה-19 זיהה החוקר קלוד קונדר את העיר הקדומה עם חורבה בשם עין אלכזבה, בסמוך לקיבוץ נתיב הל"ה של ימינו.
מנגד, יש שזיהו את העיר ב"תל אלביצ'ה" (חורבת לבנין), כארבעה וחצי ק"מ מערבית לעדולם, שבו חרסים רבים מהתקופה הישראלית, או בחורבות הנמצאות בסמוך ל"תל קילא" (היא קעילה המקראית) ול"ח'רבת בית נציב" (היא נציב המקראית).
במכתבי לכיש נזכר יישוב בשפלה בשם בית אכזי (ב), ולפי הסברה המקובלת הכוונה לאכזיב זו.
תחנת הרכבת מרכזית המפרץ

היסטוריה

התחנה הוקמה בשנת 2001 בשיתוף רכבת ישראל ובמימון מלא של יזמים פרטיים (יזמי קניון לב המפרץ החברות א. דורי, שופרסל ואמפל, ונקראה "תחנת הרכבת לב המפרץ" על שם קניון לב המפרץ "(סינמול") הסמוך לה, בעלי השליטה ומתכנניה התבקשו לעצב את מעבר הנוסעים כך שיעבור בתוך הקניון. זוהי התחנה הראשונה שהוקמה בשיטה זו (בעקבותיה הוקמה התחנה הסמוכה - תחנת הרכבת חוצות המפרץ - גם היא בשיטה דומה). התחנה החלה בפעילותה ב-6 בספטמבר 2001.
בשנת 2002 נפתחה בסמוך מרכזית המפרץ (במבנה זמני) שממנה יצאו קווי האוטובוס לצפון במקום התחנה המרכזית בבת גלים. הסמיכות לתחנה הגבירה את תנועת הנוסעים בתחנת הרכבת.
ב-16 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת במרכז חיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. רק ב-14 באוגוסט (תום המלחמה), חודשה תנועת הרכבות לתחנה וממנה.
כחלק מהקמת מסילת העמק תוכננה הקמת תחנה חדשה במתחם מרכזית המפרץ, אשר תחילה יועד לה השם "לב המפרץ מזרח". עקב עיכוב בבניית התחנה, תחנה זו לא הייתה מוכנה לתאריך הפתיחה המקורי בשנת 2016. לבסוף, ב-3 ביולי 2018, כאשר הושלמה הבנייה, היא נפתחה כרציף החדש המשרת את מסילת העמק ונקרא "מרכזית המפרץ – קו העמק". באותה עת הוחלף השילוט בתחנה המקורית מ"לב המפרץ" ל"מרכזית המפרץ - קו החוף", ושמה של התחנה על שתי מסילותיה שונה ל"מרכזית המפרץ" (בדומה לשם מסוף האוטובוסים הסמוך).

מבנה התחנה

בתחנה עוברות שלוש מסילות – שתי מסילות כחלקת ממסילת החוף ומסילה בודדת כחלק ממסילת העמק.
בתחנה שני רציפי צד המחוברים ביניהם במעבר עילי. ניתן להיכנס ולצאת מן התחנה דרך המעבר העילי, המחובר לאולם נוסעים קטן שנמצא בתוך מרכז הקניות (בדומה לתחנת הרכבת תל אביב השלום). במעבר זה על הולכי רגל לעבור דרך הקניון. בסוף שנת 2016 נפתחה יציאה נוספת מן התחנה בקצה הדרומי של רציף 1 המגיעה ישירות למסוף האוטובוסים מרכזית המפרץ. בשנת 2018 הוקם גשר הולכי רגל נוסף מתוך מרכז הקניות ישירות אל מרכז התחבורה המשודרג מרכזית המפרץ.
בסוף 2017 החל פרויקט של רכבת ישראל לשדרוג תחנת הרכבת. במסגרתו הוארכו רציפי הרכבת בתחנת קו החוף לאורך של 373 מטרים (והם הארוכים ביותר בארץ נכון לשנת 2019), בנוסף נבנה גשר הולכי רגל באורך 60 מטרים המקשר את רציפי קו העמק לרציפי העמק. הגשר צפוי להיפתח בשנת 2019. במסגרת שדרוג התחנה נבנו גם דרגנועים המובילים מהגשר לרציפים, חדרים טכניים ואף בוצעה הכנה לחשמול עתידי של קו הרכבת.