מערבית

מערבית (לעיתים: מעריב, מערבות) היא מערכת פיוטים לברכות קריאת שמע של תפילת ערבית, שנועדה בעיקר לתפילות החגים. מנחם זולאי מנה אותה כאחד מ"שלושת סוגי הפיוט העיקריים".

מבנה

המערבית היא מן הסוגים הקדומים והבסיסיים ביותר של הפיוט, שכן היא נועדה לחלק בסיסי ביותר של התפילה, ברכות קריאת שמע. כרוב הפיוטים, במקור נועדה המערבית להחליף את הנוסח הרגיל של התפילה, בשל כך, מבנה המערבית כולל קטע פיוט מקביל עבור כל קטע בתפילת הקבע.

ברכות קריאת שמע כוללות שתי ברכות לפני קריאת שמע ("המעריב ערבים" ו"אוהב עמו ישראל") ושתי ברכות לאחריה ("גאל ישראל" ו"השכיבנו"), אך הברכה השלישית כוללת שלושה קטעים, שכן מוסיפים בה שני פסוקים בתוך הברכה. אם כן, המבנה הבסיסי של המערבית כולל ששה קטעי פיוט כדי להחליף את ששת קטעי התפילה (את קריאת שמע עצמה אין מחליפים).
עזרא פליישר טוען כי ככל הנראה עוצב מבנה המערבית כמקביל למבנה היוצר, הפיוט המקביל לשחרית (שאף הוא אחד מסוגי הפיוט הנפוצים), אולם הוא מציין שמבנה המערבית הגיע לעיצובו הסופי והקבוע בתקופה מוקדמת יחסית לשאר מערכות הפיוט, כבר בתקופה הקדם-קלאסית. בדומה למבנה היוצרות לימי חול, כל קטע במערבית הוא בית קצר בן ארבע שורות, ובין הבתים נשמרת סימטריה בתבנית ובצורה. הקטע השלישי יוצא מכלל זה והוא ארוך יותר ובמבנה שונה. הוא גם הקטע היחיד שהוא בעל כינוי עצמאי, ומכונה לעיתים "זולת" או "אמת" (שהם כינויו של הפיוט המקביל ביוצר לשחרית)

ביכור

כאשר הגיע סוג זה לאשכנז, הוסיפו פייטני אשכנז וצרפת אחרי הבית האחרון, קודם חתימת הברכה, פיוט ארוך הנקרא ביכור. הביכור לא נחשב חלק מחייב של המערבית ולעיתים לא הוסיפוהו כלל, או החליפו את הביכור בביכור אחר. פעמים רבות נושא הביכור הוא עניינים הקשורים בבית המקדש (כגון הקרבת קרבן פסח ומנחת העומר בביכור לפסח, הבאת ביכורים בביכור לשבועות ושמחת בית השואבה ואכילת מעשר שני בירושלים בביכור לסוכות).
אברהם פרנקל משער כי הפייטן הראשון שכתב ביכור הוא רבי מאיר ש"ץ, כך שהוא מייסד סוג פיוט זה. להשערתו, פיוט הביכור הראשון הוא "אור ליום הנף" העוסק במנחת העומר ומיועד לשני של פסח. השערתו מבוססת על כך שביכור זה, בניגוד למקובל, אינו נוסף על הבית האחרון של ברכת השכיבנו, אלא מחליף אותו ומשמש הרחבה של הבית האחרון.

מועדי אמירת מערבית

על פי הממצאים שבידינו, המערבית, על אף קדמותה, הייתה סוג זניח בתקופות הקדומות של הפיוט בארץ ישראל. בתקופה הקדם-קלאסית (עד המאה השישית), היה הסוג נדיר למדי, והשימוש בו נתרבה בתקופה הקלאסית של הפיוט (מהמאה השישית ועד המאה התשיעית). אך גם אז, לא נמצאו כל מערביות לשבתות רגילות או לימי חול, ומעטות לשבתות מיוחדות. עיקר השימוש במערביות היה ככל הנראה בחגים, שבארץ ישראל נהגו לעטר את תפילות ערבית שלהם בפיוטים רבים. בתקופה המאוחרת יותר שוב התמעטה אמירת המערבית.
גדולתה של המערבית הייתה בפיוט המרכז-אירופאי (איטליה, צרפת ואשכנז), פייטנים אירופאים כתבו מערביות רבות מאד והיא בין הסוגים הנפוצים בתקופה זו. אולם, מבחינת מועדי אמירתם, הצטמצמו המערביות בקהילות אירופה לליל יום טוב בלבד, ולא נאמרו מערביות בימי חול או בשבתות (גם בשבתות המיוחדות שאמרו בהן פיוטים אחרים).

במנהגי אשכנז ביטלו את אמירת המערבית בראש השנה וביום כיפור, מלבד בוורמייזא, בה אמרו מערביות בלילות ראש השנה. המערביות הודפסו בוורמייזא בחוברת מיוחדת כיוון שלא הופיעו במחזורים הרגילים. גם בנוסח צרפת נאמרה מערבית בראש השנה, אך לא ביום כיפור. למעשה אמירת מערבית ביום כיפור נותרה רק בנוסח רומניא. בנוסח איטליה נאמרו בעבר מערביות, אך עם ביטול אמירת הפיוטים שם, נתבטלו גם המערביות.
מנהג נוסף שהתקבל בקהילות רבות הוא לא לומר מערבית ביום טוב שחל בשבת, כי בשבת, בניגוד ליו"ט, אסור לקרוא לאור הנר (מחשש שמא יטה את הנר על מנת לקרוא טוב יותר), והציבור לא בקיא במערבית בעל פה. בשל כך, נהגו לומר בחלק מהקהילות את המערבית של הלילה הראשון למחרת, בליל יום טוב שני של גלויות. יש לציין שלמרות פסק הרמ"א שאין לומר מערבית בשבת, יש קהילות שנוהגות לפי מנהג אשכנז המערבי שלא קבלו פסק זה ואומרות מערבית אפילו בשבת.

מנהגי אמירת מערבית

באופן כללי, בני אשכנז קבלו לפעמים גם נוסחאות ארץ-ישראליות לחלקים בתפילה, בצד הנוסח הקבוע שמקורו בבבל, והשתמשו בהם כנוסח חלופי לזמנים מיוחדים. חלק מנוסחאות אלה הוצמדו לפיוטים ואמרו אותם במקום נוסח הקבע כשאמרו פיוטים.
כך גם באמירת מערבית. כאשר אומרים מערבית נוהגים להוסיף בברכת "גאל ישראל" את המילים "בגילה ברינה" לפני "בשמחה רבה ואמרו כולם", וגם להחליף את הנוסח הקבוע "זה אלי ענו ואמרו" בנוסח מיוחד "זה צור ישענו פצו פה ואמרו". בנוסף, רבים נהגו להחליף את חתימת הברכה "גאל ישראל" בחתימה הארץ-ישראלית העתיקה "(מלך) צור ישראל וגואלו". החלפת החתימה עוררה דיון בקרב הפוסקים, שכן חתימת "גאל ישראל" מופיעה בפירוש בתלמוד הבבלי, כהבחנה בין ברכות קריאת שמע בהן יש לחתום "גאל" בלשון עבר, לבין תפילת שמונה עשרה בה חותמים "גואל" בלשון הווה. חלק מהפוסקים התנגדו לחתימה השונה וקבעו שיש לחתום כמו בכל השנה, הט"ז ודגול מרבבה תרצו את המנהג לשנות את החתימה, והב"ח הציע להגיה ולומר "צור ישראל וּגְאָלוֹ" כדי שהחתימה תהיה בלשון עבר. המשנה ברורה כותב "מפני קושיא זו נהגו אנשי מעשה לומר גם במערבית גאל ישראל".