הפארק הלאומי עמק קויאהוגה

גאוגרפיה

הפארק הלאומי עמק קויאהוגה משתרע על שטח מיוער בן 132 קילומטרים רבועים בצפון-מזרח מדינת אוהיו בתחומי מחוזות אוהיו קויאהוגה, וסאמיט. הפארק משתרע לאורך 35 קילומטרים של נפתולי הנהר קויאהוגה, בין הערים קליבלנד ואקרון. זמן הנסיעה במכונית משתי ערים אלו אל הפארק הוא סביב חצי שעה. קולומבוס רחוקה כ-200 קילומטרים מהפארק וסינסינטי כ-370 קילומטרים.
הפארק הוא נקודת מפגש בין שני אזורים גאוגרפיים שונים — רמת האפלצ'ים (Appalachian Plateau) והשפלות המרכזיות (Central Lowlands) — שעברו שינויים במהלך עידני הקרח השונים. גבוה מעל הנהר הנוף טרשי. עמקים תלולים בינות להרים גבוהים וצרים. נקיקים רבים מזינים את היובלים, חלקם צונח מגובה של כ-200 מטרים לאורך מספר קילומטרים מועט בדרכם אל הנהר המתפתל.

הידרוגרפיה

הפארק הלאומי עמק קויאהוגה שוכן כולו בתחומי אגן הניקוז של הנהר קויאהוגה, שצורתו דמוית האות הלטינית V. הנהר מתחיל את דרכו בצפון-מזרח מחוז גאוגה כשני מעיינות שמימיהם זורמים לדרום ומתאחדים כ-15 קילומטרים ממקורותיהם. הנהר זורם לדרום-מערב דרך יערות עבותים ושדות חקלאיים עד שהוא מגיע לאזורים העירוניים סמוך לאקרון. בנקודה זו הנהר מגיע לקו פרשת המים הלאורנטית (Laurentian Divide), קו פרשת מים המפריד בין מים הזורמים למפרץ הדסון לאלו הזורמים לאוקיינוס האטלנטי, ופונה בחדות לצפון-מערב בנקודה שהיא בסיס ה-V. הנהר זורם דרך הפארק הלאומי עמק קויאהוגה ונשפך לימת אירי בקליבלנד. בקו אווירי אורכו של הנהר הוא כ-50 קילומטרים, אבל בגלל נפתוליו המרובים אורכו הוא כ-160 קילומטרים.
שטח אגן הניקוז של הנהר קויאהוגה הוא 2,100 קילומטרים רבועים בצפון-מזרח אוהיו. מתוכם 56% הם יערות, 22% שדות חקלאים, 16% הם ביצות, נהרות ונחלים ו-6% הם אזורים עירוניים. במהלך מסלולו זורמים לקויאהוגה 37 יובלים שיש להם שם ופלגים רבים נוספים חסרי שם, ובסך הכול כ-1,700 קילומטרים של נתיבי מים. אורכם הכולל של נחלי ופלגי האיתן ופלגי האכזב בחלק של אגן הניקוז בתחומי הפארק הלאומי עמק קויאהוגה (בערך 6.5% משטח אגן הניקוז), עולה על 300 קילומטרים. שטח אגן הניקוז של חלק מהיובלים הגדולים, דוגמת טינקרס קריק שאורכו 45 קילומטרים, עולה על 130 קילומטרים רבועים, בעוד ששטחם של מרבית היובלים האחרים נע בין 5 ל-50 קילומטרים רבועים.
אף שאגן הניקוז של הנהר קויאהוגה מהווה פחות מ-2% משטחה של מדינת אוהיו מתגוררים בתחומו קרוב ל-15% מאוכלוסיית המדינה, הרוב לאורך חלקו המערבי של הנהר, בעיקר בערים אקרון וקליבלנד השוכנות בקצה הדרומי והצפוני של הפארק בהתאמה. הריכוז הגבוה של שטחים עירוניים והתעשייה הכבדה לאורך גדותיו גורמים ללחץ על האקולוגיה של הנהר שסבל מזיהום כבד מתחילת המאה ה-19, אם כי הוא התאושש מאז.
יותר מ-100 אגמים קטנים ובריכות, כולם מלאכותיים, שוכנים בתחומי הפארק. שטחם נע מפחות מ-400 מטרים רבועים ועד יותר מ-40 דונם. רובם נועדו במקור לשמש כמקור למי השקיה. בריכות שננטשו מזמן הפכו עם השנים לביצות ומטופלים כחלק מ-1,500 הביצות והאזורים הלחים שבתחומי הפארק. בריכות אחרות משמשות כמקור למים לפעילות חקלאית או לנופש. האגם הגדול ביותר בתחומי הפארק, אגם קנדל (Kendall Lake) בשטח של כ-50 דונם גדול מספיק לאפשר דיג ושיט.

גאולוגיה

לנהר קויאהוגה יש נתיב יוצא דופן בצורת האות הלטינית V. הנהר זורם תחילה לדרום-מערב, ואז פונה בחדות צפונה ונשפך בימת אירי לא הרחק מהמקום בו הוא נובע. הזרוע השמאלית של ה-V, זורמת צפונה דרך הפארק, כשהיא משתמשת בעמק שקדם לתקופת הקרחונים, בעוד שהזרוע הימנית מותאמת לתבנית ניקוז חדשה יותר. הזרוע החדשה נחתכה עם הזרוע הישנה במפלי קויאהוגה, בבסיס ה-V. נחלים אחרים עשו את דרכם אל העמק שקדם לקרחונים באמצעות התחתרות ויצירת קניונים עם מפלים כדוגמת אלו בטינקרס קריק (Tinkers Creek) בברנדיוויין קריק (Brandywine Creek) וצ'יפווה קריק (Chippewa Creek). מפלים אלו נוצרו כשזרמי המים שחקו את פצלי בדפורד (Bedford Shale) שמתחת לאבן חול בראה (Berea Sandstone). סחף שמקורו בקרחונים ממלא את העמק עד לעומק של 120 מטרים. משקעים אלו מורכבים מאוד בשל הצטברות המים לפני הקרח לפני כל אירוע התקרחנות ואחריו. משקעים חופיים, שרטוני חצצים ומשקעי חוף אחרים מאגם מאומי הקדום (Lake Maumee, אגם קרחוני שקדם לימת אירי) מצויים בעמק, כמו גם חצצים מזמן "אגם ארקונה" (Lake Arkona), ורכסים מסמנים את חופי האגמים: ויטלסי (Whittlesey), וורן (Warren) וויין (Wayne).
שריד בולט מהתקרחנות ויסקונסין הוא "מורנת דפאיינס" (Defiance Moraine), המשתרעת מדפייאנס (Defiance) ממערב אוהיו לרוחב אוהיו ועד לתוך פנסילבניה. כפי שקושינג (Cushing) ועמיתיו הצביעו: "מורנת דפייאנס מייצגת את השריד הבולט האחרון לחזית הקרחון באזור זה". רוחב המורנה נע בין 3 ל-6 קילומטרים, ולדברי לוורט (Leverett): "היא כמו גל רחב שקו הרכס שלו ניצב 6 עד 15 מטרים מעל הגבול של המישור שמחוץ לו". מורנה זו יוצרת שלוחה המזדקרת דרומה לתוך העמק למשך 13 קילומטרים עד פנינסולה (Peninsula). רוחב השלוחה בתחילתה, בקצה הצפוני שלה כ-10 קילומטרים והיא הולכת ונעשית צרה לקראת הקצה הדרומי שלה, שם רוחבה כ-5 קילומטרים. מבנים של משקעים קרחוניים כדוגמת קם (Kame) ואסקר מאפיינים את פני השטח דרומית למורנה זו עד לקצה הדרומי של ההתקרחנות.
פצלי בדפורד ואבן חול בראה הושקעו בסביבת דלתה של נהר בתת-התור קרבון מיסיסיפי. ערוצי הנחלים נחצבו בפצלי בדפורד ומאוחר יותר התמלאו ערוצים אלו באבן חול בראה. יש להם ערך כלכלי מלבד היותם רקע לקניונים מרהיבים ומפלים בעמק. אבן חול בראה נחצבה בבראה לשימוש כאבני טחינה ואבני בניין, בעוד שאת החלק התחתון של פצלי בדפורד חצבו בסאות אוקליד (South Euclid) ובלוסטון (Bluestone) עבור "האבן הכחולה".
קונגלומרט שרון (Sharon conglomerate) הוא תצורה מקרבון פנסילבני המורכבת מאבן חול וקונגלומרטים. היא נוצרה לדברי קושינג ועמיתיו כ"טלאים נפרדים או הרי משאר בראשי ההרים הגבוהים ביותר... הרי משאר אלו ניצבים בעוז מעל הסביבה המקיפה אותם" בשל עמידותם לסחיפה. מדפי בוסטון (Boston Ledges) הם הדוגמה הראויה ביותר לציון. כשהפצלים מקרבון מיסיסיפי מתחתיהם נשטפו, נוצרו גושים עצומים של קונגלומרט שרון. כפי שקושינג מסביר "פעולת הכפור מסייעת בהרחקת הגושים זה מזה, סדקים מתרחבים ויוצרים מערות, וכתוצאה מכך יש סבך של גושי סלע, המופרדים על ידי מעברים ברוחב משתנה".
גז הופק מהפצלים באזור מאז 1883, כאשר באר נקדחה ברוקפורט (Rockport) לעומק של 160 מטרים, והופקו ממנה 612 מטרים מעוקבים של גז ביום. קידוחי הגז שגשגו בשנים 1914–1915, ובהגיע 1931 הפיקו כמה מאות בארות גז מפצלי יורון מהדבון. הגז הופק מפצלים בעובי 381 מטרים בעומקים מ-120 ועד 560 מטרים. הלחצים הין בין 3 ל-135 PSI והתפוקה הייתה פחות מ-560 מטרים מעוקבים ביום. כפי שקושינג הצביע בשנות ה-30 של המאה ה-20 "יש כמויות גדולות של נפט בפצלי דבון". מאז הראו פצלי מרסלוס (Marcellus Shale) ופצלי אוטיקה (Utica Shale) העמוקים יותר את ערכם הכלכלי.

אקולוגיה

בתחומי הפארק הלאומי עמק קויאהוגה יש כמה בתי גידול. בית הגידול העיקרי בפארק הלאומי עמק קויאהוגה הוא הנהר קויאהוגה המתפתל לאורך 35 קילומטרים בתחומי הפארק וצמחיית הגדות האופיינית לו. בתי גידול נוספים כוללים יערות מעורבים של נשירים ועצים מזופיטיים, צמחיית ביצות, אזורים חקלאים מודרניים ואזורים חקלאים לשעבר המצויים בשלבים שונים של סוקצסיה.
בתחומי הפארק נמנו מעל ל-900 מינים של צמחים, 65 מיני דגים, 19 מינים של דו-חיים, 19 מינים של זוחלים, 241 מינים של עופות ו-41 מינים של יונקים.
הנהר קויאהוגה היה בעבר אחד הנהרות המזוהמים ביותר בארצות הברית והתפרסם ברחבי העולם כ"נהר שעלה באש" בשל האירוע ב-1969 שבו כתם נפט גדול בנהר עלה באש. פעילות נמרצת של סוכנויות ממשלתיות, מוסדות ללא כוונת רווח ומתנדבים שינו מצב זה והנהר חזר להיות נהר נקי ובעלי החיים שבו אליו.

ילידים

פלאו-אינדיאנים (מלפני 13,000 ועד לפני 10,000 שנים) היו בני האדם הראשונים שהגיעו לעמק לפני כ-13,000 שנים. הם צדו מסטודונים ויונקים גדולים אחרים מעידן הקרח. לאחר שעידן הקרח הסתיים צמחו בעמק יערות של עצי אלון, אולמוס, ואדר. קבוצות של בני התקופה הארכאית באמריקה הצפונית (מלפני 10,000 עד לפני 3,000 שנים) צדו בעמק איילים, תרנגולי הודו ודובים. הם דגו דגים בנהרות ובפלגים וליקטו אגוזים, פירות יער, זרעים ומזונות צמחיים אחרים. תושבים ראשונים אלו של עמק קויאהוגה היו נוודים ונעו בעקבות חיות הציד והמזון הצמחי. הפלאו-אינדיאנים התגוררו ככל הנראה במחסות עשויות מענפי עצים מכוסים בעורות בעלי חיים, בעוד שבני התקופה הארכאית חיו במבנים עשויים מוטות עץ.
בתקופה המכונה וודלנד (Woodland מלפני 3,000 עד לפני 1,000 שנים) מבחינים בשתי תרבויות: אדנה (Adena) והופוול (Hopewell) בני תרבויות אלו הקימו יישובי קבע והקימו רשתות סחר עם אזורים מרוחקים כמו פלורידה ודקוטה הדרומית של ימינו. תרבות הופוול התאפיינה בהקמת תלים גדולים ובייצור כלים וחפצי נוי. עיקר יישובי תרבות הופוול היה בדרום והם הגיעו לצפון אוהיו לפני כ-2,100 שנים. התושבים התגוררו ביישובים קטנים, צדו, דגו וליקטו פירות ואגוזים, ובנוסף גידלו מזון כדוגמת דלעת. בדרום אוהיו הקימו בני הופוול תלים בצורות גאומטריות משוכללות. בצפון אוהיו, ובעמק קויאהוגה בכלל זה, הוקמו תלים פשוטים וקטנים יחסית, למשל באוורט וילאג' (Everett Village).
לא ידוע מדוע בני תרבות זו עזבו את האזור, אבל נראה שהאזור היה נטוש למשך זמן רב, למעט ציידים מזדמנים.
התרבות הבאה שישבה בעמק מכונה תרבות ויטלסי (Whittlesey) לכבודו של צ'ארלס ויטלסי (Charles Whittlesey), שמיפה אתרים שלהם ב-1871. בני תרבות זו חיו בעמק בין שנת 1000 לשנת 1600 בכפרים קטנים מפוזרים בבתים עשויים ממוטות עץ שבהם שכנו כמה משפחות. בניגוד לתרבות הופוול שקדמה להם, לא היו להם רשתות סחר והם חיו מציד באמצעות קשתות וחצים וגידלו תירס, דלעת ושעועית.
מדוע עזבו ולאן לא ידוע. חלק מההיסטוריונים סוברים שהם נדחקו על ידי שבטים שכנים במסגרת מה שכונה "מלחמות הבונים" שבמסגרתם שבטי אינדיאנים לחמו על שטחים בהם חיו בונים במסגרת סחר הפרוות באמריקה הצפונית הרווחי מאוד. אחרים סוברים שהם נדבקו במחלות שהביאו האירופאים שכנגדם לא היה להם חיסון טבעי ושהתפשטו בשל סחר עם שכניהם ממזרח. בכל מקרה העובדה ההיסטורית היא שאף אחד לא חי בצפון אוהיו בין 1650 לשנות ה-30 של המאה ה-18.
ילידים שבו לעמק בין אמצע לשלהי המאה ה-18. היו אלו שבטים שנדחקו מאדמתם. צפונית ליישוב בוסטון של ימינו היה מחנה של בני האוטווה, סמוך לברקסוויל (Brecksville) של ימינו היה יישוב של בני אוג'יבווה, וככל הנראה היה מחנה של בני הסנקה (Seneca) מבני האירקווי סמוך לאירה (Ira). השבטים באזור התאחדו במסגרת שכונתה הקונפדרציה המערבית (Western Confederacy) למלחמה כנגד ממשלת ארצות הברית שטענה לריבונות על השטח על פי תנאי חוזה פריז שסיים באופן רשמי את מלחמת העצמאות של ארצות הברית. צבא ארצות הברית הביס את הכוח האינדיאני, שכלל גם יחידה בריטית בקרב הגזעים הנפולים (Battle of Fallen Timbers) באוגוסט 1794, והשבטים ויתרו על כל שטחיהם מזרחית לנהר קויאהוגה בעקבות חוזה גרינוויל (Treaty of Greenville) מ-1795 שסיים את המלחמה. בהגיע 1805 נותרו ילידים מועטים בעמק קויאהוגה, לאחר שרובם הועברו לשמורות במערב אוהיו. ניסיון נוסף לחזור לאזור בעזרת הבריטים נעשה במלחמת 1812, אבל ניסיון זה הסתיים עם מותו של טקומסה, המנהיג של פדרציית השבטים בקרב תיימז ב-1813.

חוואים

עם סיומה של מלחמת 1812 החלה תקופת התיישבות של חקלאים אמריקניים בחוות בעמק קויאהוגה. בין 1825 ל-1832 נחפרה תעלת אוהיו ואירי (Ohio and Erie Canal) בין קליבלנד על ימת אירי ונהר האוהיו בדרום מדינת אוהיו. התעלה הובילה מטענים מ-1827 ועד 1861 שעה שמסילות הברזל שנסללו אז ושהובילו מטענים מהר יותר וזול יותר היוו חלופה טובה יותר. חלק מתוואי התעלה עובר בתחומי הפארק הלאומי עמק קויאהוגה. החקלאות התרחבה מאוד עקב כך, כיוון שרשת התעלות העניקה לחקלאים גישה לשווקים חדשים. התעלה ואחר-כך מסילות הברזל השפיעו גם על התפתחותם של ענפים הקשורים לחקלאות, כגון מחלבות וטחנות קמח. בשיא, באמצע המאה ה-19 פעלו בעמק בין 700 ל-800 חוות, שבהן גידלו בעיקר תירס וחיטה.
במקביל להפסקת השיט בתעלה ירדה גם החקלאות בעמק מגדולתה. השגשוג הכלכלי שממנו נהנו הערים המתועשות של קליבלנד ואקרון משכו את אליהם את החקלאים שחיפשו דרכים קלות יותר להתפרנס, ואלו שנשארו בעמק נאלצו לעיתים קרובות להשלים את הכנסתם באמצעות עבודות מחוץ לחווה. החוות שנשארו עברו מגידול חיטה למשק חלב וייצרו גבינה וחמאה, אבל גם להם לא היה דור המשך, והחקלאות בעמק גוועה.
מכיוון שהפארק הלאומי רואה חשיבות גדולה בשמירה על המסורת הוא פתח ב-1999 ביוזמה הקרויה "יוזמת הכפר" (Countryside Initiative) להשכיר חלקות לחקלאות בת קיימא, שיפץ בתי חוות ישנים, וב-2015 פעלו בעמק 15 חוות.

הפארק הלאומי

העמק החל לשמש אתר נופש עבור תושבי הערים משנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר אנשים הגיעו מהערים הסמוכות במטרה לטייל בכרכרות או לשיט נופש בספינות לאורך התעלה. בשנות ה-80 של המאה ה-19, הפכה רכבת העמק (Valley Railroad) לדרך נוספת להימלט מהחיים העירוניים המתועשים. פיתוח הפארק בפועל החל בעשור הראשון של המאה ה-20 ובשנות ה-20 של המאה ה-20 עם הקמתם של מחלקות הפארקים בעיריות של קליבלנד ואקרון. בשנת 1929 תרם הייוורד קנדל (Hayward Kendall), איש עסקים מקליבלנד, את אחוזתו בת 1,700 הדונם סביב ריצ'י לדג'ס (Richie Ledges) וקרן נאמנות למדינת אוהיו. בצוואתו של קנדל נקבע כי "הנכס צריך להיות בשימוש לנצח למטרות הפארק". האחוזה הפכה לפארק וירג'יניה קנדל, לכבוד אמו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנה חיל השימור האזרחי חלק גדול מתשתיות הפארק, כולל מבנה האירועים "Happy Days Lodge" והמחסות לצפייה בעופות באוקטאגון (Octagon), לדג'ס (Ledges) ואגם קנדל (Kendall Lake).
אף על פי שהפארקים האזוריים שמרו על מקומות מסוימים, החלו בשנות ה-60 האזרחים המקומיים לחשוש שהתפשטות של האזורים העירוניים תפגע ביופיו הטבעי של עמק קויאהוגה. אזרחים פעילים פעלו יחד עם אנשי הצוות של המדינה והממשל הפדרלי כדי למצוא פתרון לטווח ארוך. לבסוף, ב-27 בדצמבר 1974 חתם הנשיא ג'רלד פורד על הצעת החוק להקמת אזור הנופש הלאומי עמק קויאהוגה (Cuyahoga Valley National Recreation Area).
שירות הפארקים הלאומיים רכש בשנת 1985 את השטח בן 190 הדונם שבו פעלה מ-1940 עד 1980 מזבלת קרייצ'י (Krejci Dump), כדי לכלול אותו כחלק מאזור הנופש. הם ביקשו ניתוח מעמיק של מצב האתר מהסוכנות להגנת הסביבה. לאחר שהסוקרים זיהו חומרים רעילים ביותר, השטח נסגר ב-1986 ועובר שיקום יסודי במסגרת הקרן המיוחדת לשיקום (Superfund). תביעות אזרחיות הוגשו כנגד חברות המעורבות לכאורה בזיהום, כולל פורד, ג'נרל מוטורס, קרייזלר, 3M ומחלקת הזבל של אוהיו. כל החברות למעט 3M הסכימו להתפשר, 3M הפסידה במשפט. שיקום האתר החל ב-1987 ועדיין לא הושלם לגמרי נכון ל-2015, אם כי מרבית האזור הושבה למצבה המקורי כאדמת ביצות.
הגדרת האזור שונתה לפארק לאומי בהחלטה של הקונגרס של ארצות הברית ב-11 באוקטובר 2000, כאשר עבר "חוק ההקצבות של מחלקת הפנים והסוכנויות הנלוות של 2001", חוק 4578 בקונגרס ה-106. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הפארק הלאומי עמק קויאהוגה גם אחראי לטיפול באנדרטה David Berger National Memorial בביצ'ווד (Beachwood). את הקמת האנדרטה יזמה הקהילה היהודית של קליבלנד לזכרו של אחד מבניה, דוד ברגר, מרים משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
קולוסאום ריצ'פילד (Richfield Coliseum), היכל מופעים וספורט שהיה אולם הבית של קבוצת הכדורסל קליבלנד קאבלירס מ-1974 עד 1994 נהרס ב-1999, והאתר שפונה הפך חלק מהפארק הלאומי עמק קויאהוגה, שהוכרז שנה אחר-כך. האתר הפך לאחו נרחב הפופולרי בקרב צפרים. אתר נוסף הכלול בתחומי הפארק, אבל אינו חלק ממנו, הוא מרכז המוזיקה בלוסום (Blossom Music Center), אמפיתיאטרון שבו מנגנת תזמורת קליבלנד בחודשי הקיץ.

תיירות

בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-2.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 12 בפארקים הלאומיים של ארצות הברית במספר המבקרים, והשלישי בפארקים שבמזרח ארצות הברית אחרי הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז והפארק הלאומי אקדיה. הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים רגליים, נסיעה ברכבת נופית, צפרות, רכיבה על סוסים, צפייה בכוכבים ואסטרונומיה, משחקי גולף, חיפוש אוצרות טבע, שחייה, שיט, דיג, ומחנאות. "שביל נתיב הגרירה של תעלת אוהיו ואירי" (Ohio & Erie Canal Towpath trail), להלן "שביל התעלה", הוא שביל פופולרי למטיילים ברגל באופניים וברכיבה על סוסים שנתיבו מצפון לדרום המקביל לתעלה ועובר בחלקו בפארק.

גישה ולינה

הגישה לפארק היא בלא תשלום, אם כי הפארק מעודד תרומות לארגון הידידים של הפארק (Conservancy for Cuyahoga Valley National Park), וגובה תשלום על השכרת ציוד או כניסה למופעים.
שדות התעופה הקרובים ביותר הם שדה התעופה הבינלאומי של קליבלנד ושדה התעופה האזורי של אקרון. מסופי האוטובוסים הקרובים ביותר שוכנים אף הם בשתי ערים אלו, ותחנת הרכבת הקרובה ביותר של אמטרק שוכנת בקליבלנד. לפארק עצמו ניתן להגיע באמצעות הרכבת הנופית היוצאת מאקרון.
אתר האינטרנט של הפארק מפרט את הכבישים השונים בהם יש לנסוע על מנת להגיע ברכב פרטי אל מרכז המבקרים Boston Store מקליבלנד, אקרון, קולומבוס, טולידו וינגסטאון.
אפשרויות הלינה בתוך הפארק עצמו כוללות שני מבנים משוחזרים המשמשים כבתי מלון קטנים : בית סטנפורד (Stanford House), בית חווה שנבנה במקור ב-1830 ו"הפונדק במפלי ברנדיוויין" (Inn at Brandywine Falls), בית חווה שנבנה במקור ב-1848, וחמישה אתרי מחנאות ברמת שירות פרימיטיבית. בסמוך לפארק יש אתרי מחנאות נוספים ומספר בתי מלון. הלינה בשטח הפתוח אסורה.