סרביה ומונטנגרו

האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו

בשנת 2002 הגיעו סרביה ומונטנגרו להסכם חדש בנוגע להמשך שיתוף הפעולה ביניהן, שתכליתו להעניק עצמאות רבה יותר לכל אחת מן המדינות.
ב-4 בפברואר 2003 נכנס השינוי לתוקף, והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הפכה לקונפדרציה רופפת בשם האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו. בכך גם הגיע לקצו השימוש בשם "יוגוסלביה" לתיאור ישות מדינית פעילה כלשהי, לאחר ששימש כך ברצף משנת 1918.

פוליטיקה וממשל

האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו היה רפובליקה קונפדרלית דמוית רפובליקה פדרלית, מעין חבר-עמים של המדינות סרביה ומונטנגרו.
החוקה הגבילה את הממשל המאוחד לבל יעסוק בנושאי פנים של סרביה ומונטנגרו, ובהתאם לה תפקד האיחוד באופן המזכיר ארגון בינלאומי המשלב ברית צבאית, איחוד כלכלי, מסגרת חוקתית לשמירה על זכויות האדם ומדיניות חוץ משותפת בשאיפה להצטרף לאיחוד האירופי.
המשטר היה מעין-פרלמנטרי עם סממנים נשיאותיים: פרלמנט ממונה שבחר נשיא אשר שימש כראש המדינה וכראש הממשלה. תוכננו בחירות ישירות לפרלמנט, אך האיחוד התפרק עוד קודם.
נשיא האיחוד נקרא נשיא סרביה ומונטנגרו, וכאמור שימש הן כראש המדינה והן כיו"ר מועצת השרים של סרביה ומונטנגרו, כלומר כראש הממשלה.
הממשלה ("מועצת השרים") כללה 5 שרים ושני סגני-שרים: שר חוץ וסגנו, שר הגנה וסגנו, שר לקשרי כלכלה בינלאומיים, שר לקשרי כלכלה פנימיים ושר לזכויות אדם ומיעוטים.
הרשות המחוקקת הייתה האספה של סרביה ומונטנגרו (בית אחד), ומנתה 126 נציגים, 91 מסרביה ו-35 ממונטנגרו, ששיוכם הפוליטי תאם את גודלן היחסי של המפלגות באספות הלאומיות. הנציגים נבחרו מבין חברי האספות של סרביה ומונטנגרו ומבין חברי הפרלמנט הפדרלי היוצא. מקץ שנתיים אמורים היו חברי האספה של סרביה ומונטנגרו להיבחר במקביל לבחירות לאספות הלאומיות שלהן, אך סעיף זה לא מומש מאחר שלא אירעו בחירות כאלה עד לפירוק האיחוד.
חברי האספה של סרביה ומונטנגרו בחרו מביניהם את נשיא האספה ואת סגן נשיא האספה, עם הכרח שאחד מהם יהיה מסרביה והשני ממונטנגרו. השניים נדרשו להציע לאספה מועמד לנשיאות האיחוד. לאחר שנבחר, היה על נשיא האיחוד להציע רשימת מועמדים לממשלה ולהביאם לאישור האספה. אם האספה לא הצליחה לאשר נשיא תוך שתי הצבעות או ממשלה תוך שלוש, האספה הייתה מתפזרת. אם נשיא האיחוד הנבחר ונשיא האספה היו מאותה מדינה, נשיא האספה וסגנו היו מתחלפים בתפקידיהם. החוקה אסרה על בחירה רצופה של שני נשיאי האיחוד מאותה המדינה.
לאחר 3 שנים מהקמת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, יהיו מדינות האיחוד רשאיות לערוך משאל-עם על עצמאותן, על פי חוקיהן. מדינה שתפרוש מהאיחוד תאבד את המעמד המדיני הבינלאומי שלו (הכרה וחברות במוסדות בינלאומיים, נציגים דיפלומטיים וכדומה).
הנשיא היחיד של איחוד זה היה סבטוזר מרוביץ', שכיהן בתפקיד בין 2003 ל-2006. הוא נבחר בקולות 65 מתוך 126 חברי הפרלמנט, כאשר יתר המועמדים זכו ב-47 קולות. מרוביץ' היה פוליטיקאי מונטנגרי שתמך בעצמאות מלאה של מונטנגרו, ושימש במקביל גם כסגן נשיא המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו (במונטנגרית: Demokratska Partija Socijalista Crne Gore), אשר זו הייתה גם עמדתה הרשמית.

גאוגרפיה

שטח איחודי סרביה ומונטנגרו היה 102,173 קמ"ר. גבולות כל איחוד היו הונגריה בצפון, רומניה בצפון-מזרח, בולגריה במזרח, מקדוניה ואלבניה בדרום וקרואטיה ובוסניה הרצגובינה במערב.

דמוגרפיה

מספר אזרחי סרביה ומונטנגרו עמד על כ-10 מיליון.
בתקופת איחודי המדינות (וגם כיום) דיברו בסרביה ובמונטנגרו בניבים סרבו-קרואטים קרובים, כך שלא הייתה בעיית תקשורת בין הקהילות השונות. השפה הרשמית הייתה סרבית (השפה המדוברת בסרביה), והשפה המדוברת במונטנגרו הייתה ניב סרבו-קרואטי דרומי. הכתיב שהיה נהוג הוא האלפבית הקירילי, אם כי נעשה שימוש מועט באלפבית הלטיני.
הדת המרכזית במדינה הייתה הנצרות האורתודוקסית, ומרכז הכנסייה המקומית היה בסרביה. כמו כן, היו קהילות גדולות של מוסלמים ושל נוצרים קתולים. בנוסף התקיימה קהילה יהודית קטנה.