google/wiki40b huggingface dataset:
בתי אונגרין

בתי אוּנגָרִין (בלשון ארכאית: "בתי הונגריה"; ביידיש: אונגארישע הייזער) היא שכונה חרדית במרכז ירושלים, המהווה כיום חלק מן המתחם המורחב של שכונת מאה שערים.

היסטוריה

השכונה נוסדה בשנת 1891, על ידי שמואל זנוויל שפיצר והיוותה חלק מתנופת ההתפשטות הרחבה שאפיינה את העיר באותה העת כחלק ממגמת היציאה מהחומות. בשנת 1890 קרא רבה של ירושלים, הרב שמואל סלנט למנהלי הכוללים להקים שכונות מחוץ לחומות, עקב הצפיפות הרבה שהייתה בעיר העתיקה. כולל שומרי החומות שהיה העשיר מבין הכוללים רכש קרקע סמוך לשכונת מאה שערים ובנה את שכונת "אונגרישע הייזער" (בתי ההונגרים) שיועדה ליהודים עניים יוצאי הונגריה. בשנת 1898 כבר היו בשכונה 35 בתים שכללו מאות דירות.
השכונה ממוקמת מצפון לשכונת מאה שערים, וממזרח ומדרום לשכונת בית ישראל. מצפון לשכונה ממוקמת שכונת קריית שומרי אמונים. לאחר מלחמת השחרור ב-1948 סומן הגבול בין ישראל וירדן בצמוד לבתי השכונה ממזרח. באחד מגגות הבתים הוצבה עמדה של צה"ל אשר צפתה אל "מעבר מנדלבאום" ושכונת שייח' ג'ראח, עד מלחמת ששת הימים.
בשכונה נבנו "ישיבת חתם סופר" שנועדה למקום לימוד לחסידי השכונה ו"ישיבת כתב סופר" לתושבים שלא השתייכו לתנועת החסידות. כמו כן נבנו בתי כנסת, תלמוד תורה, מקווה, בית מרחץ, תנור שכונתי ומשרדים להנהלת הכולל.

אוכלוסייה

אוכלוסיית בתי אונגרין היא הומוגנית וסגורה ומתגוררים בה חרדים חסידיים ממוצא הונגרי. חלק גדול מתושבי השכונה הם חסידי תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק, וסאטמר.
בשכונה ממוקמים מוסדות חסידות תולדות אהרן, שרבים מחסידיה מתגוררים בשכונה. ממזרח לשכונה ממוקמת הישיבה הגדולה של חסידות תולדות אהרון.
מאז הוקמה ועד היום, כמעט ולא השתנו פני השכונה והמראה הציורי שלה. בשנת 2010 עברה השכונה שיפוץ וחידוש במסגרת פרויקט שיקום שכונות של עיריית ירושלים אך מראה השכונה נשמר בקפדנות. זהו מתחם הבנוי בצורת משולש אשר שתי צלעותיו הם בניני מגורים ארוכים בני ארבע קומות הבנויים לאורך כ-65 מטרים. הבסיס למשולש הוא בית מדרש המשמש כמקום של לימוד ובית כנסת. בתווך, בין צלעות המשולש - חצר גדולה ומרוצפת, רוחשת חיים, בה עוברים תושבי השכונה, ילדים משחקים, וחבלי כביסה נמתחים לאורכה. פתחי הדירות בבנינים פונים אל החצר הפנימית וכך גם המעבר ביניהן נבנה עם מעקה הפונה לחצר.
למרות מגוון החסידות שאליהן משתייכים תושבי בתי אונגרין, מאוכלסת מרבית השכונה על ידי חסידים מחסידות תולדות אהרן, וזאת מרצון לחיות במקום סגור ומבודד הממוקם בתוככי שכונת מאה שערים המהווה גם היא מתחם מגורים לאנשי החסידות.
אגודת הארץ השטוחה

אגודת הארץ השטוחה (מאנגלית: Flat Earth Society) היא אגודה אשר מטרתה לקדם את האמונה כי כדור הארץ שטוח ולא כדורי, זאת בניגוד לאמת האמפירית. האגודה המודרנית נוסדה בשנת 1956 על ידי האנגלי סמואל שנטון. מקום מושבה הוא בלנקסטר שבקליפורניה. נשיאה הנוכחי הוא דניאל שנטון.

מקורות הרעיון

האמונה שהארץ היא מישור ולא כדור הייתה רווחת בקרב האנושות מאז ומתמיד. מכיוון שלא ניתן לראות את עקמומיותו בעין הלא מזוינת ובלי הבנת אופן פעולתו של כח הכבידה, קשה לתפוס מדוע אנשים בצדו "ההפוך" של הכדור נשארים לעמוד ולא נופלים. מצד שני, כבר במאה הרביעית לפני הספירה היו מדענים ופילוסופים יוונים אשר טענו שהארץ כדורית. בימי הביניים רווחה טענה זו באירופה.
במהלך ההיסטוריה קמו מתנגדים לרעיון לפיו הארץ היא כדורית. הראשון להעלות התנגדויות בעת המודרנית היה הממציא האנגלי סמואל רובת'אם (1816–1884). רובת'אם כתב חוברת בת 16 עמודים בשם "הארץ אינה כדור" שלימים הורחבה לספר בן 430 עמודים. בחוברת זו, המתבססת על פירושים של פסוקים אחדים בתנ"ך, שטח את רעיונותיו. לשיטתו, המכונה בפיו "אסטרונומיה זטטקית" ("Zetetic Astronomy") כדור הארץ הוא דיסקה שטוחה שמרכזה בקוטב הצפוני וחסומה בגבולה הדרומי על ידי חומת קרח (היא אנטארקטיקה), כאשר השמש והכוכבים חגים כמה אלפי קילומטרים מעל כדור הארץ (בניגוד למדידות המדעיות לפיהן המרחק מהשמש הוא כ-150 מיליון ק"מ, ורדיוס היקום הנצפה הוא מיליארדי שנות אור).
רות'באם וחבורתו משכו תשומת לב בכך שניהלו ויכוחים עם מדענים מובילים באותה תקופה, כגון אלפרד ראסל וולאס.
לאחר מותו של רות'באם, חסידיו הקימו את "האגודה הזטטקית העולמית" והחלו לפרסם מגזין בשם "The Earth Not a Globe Review", אשר היה פעיל עד תחילת המאה ה-20. מגזין נוסף, "ארץ", פורסם בין השנים 1901 ל-1904 בעריכת החוקרת ליידי בלונט. לאחר מלחמת העולם הראשונה דעכה התנועה באיטיות.

האגודה המודרנית

בשנת 1956 החל סמואל שנטון, עמית בחברה האסטרונומית המלכותית והחברה הגאוגרפית המלכותית, לנהל את החברה הזטטקית העולמית כמזכיר כללי מביתו בדובר שבאנגליה. החברה טענה כי הנחיתה על הירח של חללית אפולו זויפה על ידי הממשלה האמריקאית ובעצם צולמה בהוליווד על בסיס תסריט של ארתור סי. קלארק.
בשנת 1971 שנטון מת. צ'ארלס ג'ונסון ירש את הספרייה שלו והפך למנהיג החדש של האגודה, שאת משרדיה העביר לקליפורניה. תחת הנהגתו בשלושת העשורים הבאים, גדלה כמות חברי האגודה מחברים מעטים לכ-3,000. ג'ונסון הפיץ מפות ופליירים לכל דורש. הוא הפיץ עלון מידע בשם "חדשות הארץ השטוחה" אשר היה בעל ארבעה דפים והופץ כל שלושה חודשים.
בתחילת שנות ה-90 דעכה התנועה, בין השאר בעקבות שריפה בביתו של ג'ונסון בה נשרפו פרטי הקשר של החברים השונים. ג'ונסון נפטר ב-2001.

האגודה בעידן האינטרנט

האגודה היום פעילה בעיקר באינטרנט, ופועלת במספר אתרים ופורומים. האגודה מפעילה מספר עמודים בטוויטר ובפייסבוק ומפרסמת סרטוני הסברה ביו-טיוב.
אסקווילינו (רובע)

אסקווילינו (באיטלקית: Esquilino) הוא שמו של הרובע החמש עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
סמל הרובע מתאר עץ ושלושה הרים ירוקים על רקע כסוף.
עד שנת 1921 היו שטחי הרובע חלק מרובע מונטי. בשנה זו, בשל הגידול באוכלוסיית רובע מונטי הפך אסקווילינו לרובע נפרד.
ברובע ממוקמת כיכר ויטוריו אמנואלה השני וכן הכנסיות בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה, סנטה ביביאנה, סנטה מריה דל בואון איוטו, סנט אנטוניו די פדובה וסנט אאוזביו.
אנפילדה

אנפילדה (Enfilade) באדריכלות היא מערכת חדרים המסודרים באופן רשמי זה עם זה. מאפיין זה היה נפוץ באדריכלות האירופאית החל מתקופת הבארוק, אם כי קיימות דוגמאות יותר קדומות כגון חדרי רפאל בארמון האפיפיור שבוותיקן. הדלתות המחברות בין החדרים היו מסודרות על ציר אחד, כך שניתן היה להביט לכל אורך החדרים. היא נפוצה בין השאר במוזיאונים ובגלריות לאמנות, שם היא מסייעת למספר גדול של אנשים לנוע בין החדרים מבלי ליצור צפיפות במסדרונות.
בארמון בארוק טיפוסי הגישה לחדרי האנפילדה הייתה מוגבלת על ידי המעמד החברתי או רמת ההיכרות של המבקר עם בעלי הבית. החדרים הראשונים היו יותר ציבוריים, ובקצה היו חדרים פרטיים יותר כגון חדר השינה. הנוהג היה שאל מבקרים בעלי מעמד חברתי נמוך יותר מהמארח יתלווה משרת, שיוביל אותם לחדר הרחוק ביותר שמעמדם מאפשר להם להיכנס אליו. אם המבקר היה בעל מעמד שווה או גבוה יותר, המארח עצמו היה מגיע אל האורח מהחדרים הפנימיים ולוקח אותו בחזרה. אם אדם בעל מעמד חברתי גבוה מאוד היה מבקר בארמון, הטקס היה מתחיל עוד לפני האנפילדה כגון באולם הכניסה או בשערים של הארמון.
בארמונות מלכותיים אחדים היו אנפילדות נפרדות של חדרי מדינה עבור המלך והמלכה, כגון בארמון ורסאי או המפטון קורט. בבתי אצילים כגון ארמון בלנהיים, בעיקר כאלה שהמונרך היה צפוי לבקר בהם, הייתה גם כן אנפילדה. חדרי השינה שבבתים כאלה משמשים בעיקר בזמן ביקורים מלכותיים, אך בדומה לחדרי שינה גדולים רבים בתקופה שלפני המאה ה-19 הם שימשו גם למטרות אחרות. 
אנפילדות אחרות הסתיימו בחדר שבו נמצא כס המלוכה. דוגמה לכך היא ארמון וסטמינסטר, מקום מושבו של הפרלמנט הבריטי שנבנה על ידי סר צ'ארלס בארי, שבו ישב המונרך באולם בית הלורדים בזמן טקס פתיחת הפרלמנט.
בארי השתמש במספר אנפילדות בגלריה הלאומית שבלונדון, והן הורחבו וחוברו לאגף סיינסבורי למרות שהוא לא נמצא על אותו ציר.
רצון ערוסי

ביוגרפיה

נולד בתימן בעיר צנעא. סבו, אברהם, היה מתלמידי הרבנים יחיא קאפח ויחיא אביץ', מעשירי תימן ומעסקני הציבור בעיר צנעא. בשנת 1949 עלה לישראל הגיע למחנה עולים בעין שמר. למד תורה מפי חכמי תימן הרב דוד עואץ' והרב יוסף קאפח. במקביל למד בישיבת חברון בירושלים. את התואר הראשון במשפטים עשה באוניברסיטת בר-אילן ואת התואר השני והשלישי באוניברסיטת תל אביב. בעבר שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן. הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לשעבר הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא, הרב יחזקאל סרנא ראש ישיבת חברון, הרב יוסף קאפח, הרב עובדיה יוסף והרב מאיר מאזוז.
הרב ערוסי עוסק בהטמעת המשפט העברי במציאות המודרנית. הוא יו"ר תנועת "הליכות עם ישראל", המקיימת שיעורים וכנסים בתחום זה.
חבר במועצת הרבנות הראשית. בבחירות שנערכו בכ"ג באלול ה'תשס"ח (23 בספטמבר 2008) נבחר בשנית למועצה. הוא אב בית דין לדיני ממונות בקריית אונו.
בשנת 1985 היה חבר הוועדה הציבורית "לגילוי ילדי תימן הנעדרים". בסוף שנות ה-80 פעל במסגרת "הוועד הציבורי למען יהודי תימן" להעלאת שארית גולת יהודי תימן.
בשנת 2013 הודיע הרב ערוסי על התמודדות לתפקיד הראשון לציון, אך פרש לפני הבחירות.
חבר ההנהגה הרבנית של "חותם". משמש כנשיא אגודת אחווה.

משנתו

שיטתו בהלכה היא הליכה בשיטת הרמב"ם תוך כדי הפצת משנתו בשיעורי הלכה קבועים בקרית אונו, ושיעורים מזדמנים ברחבי הארץ. במסגרת זו משמש גם כנשיא מכון מש"ה.
לאחר פטירתו של הרב יוסף קאפח יש הרואים ברב ערוסי את הדמות הבולטת בתנועה הדרדעית]. עם זאת, כשנשאל בנושא קרוב כתב כי אין היום בישראל דרדעים ועקשים, "וכולם מבינים שאין להכחיש חלילה את ספר הזוהר".
אירווין שו

ביוגרפיה

שו נולד בברונקס, להורים יהודים ממוצא אוקראיני, בשם ארווין גילברט שאמפורוף. המשפחה, שראתה בתחילה הצלחה ושגשוג באמריקה, התדרדרה לחיי עוני ודחק - דבר שהשפיעה רבות על שו האדם והסופר.
שו הצטיין יותר כאתלט מאשר כתלמיד ונמשך לעולם התיאטרון האמריקאי - שהיה רדיקלי ותוסס מאד בשנות ה-30 של המאה העשרים, עם הופעת כוחות מהפכניים ויצירתם כ"קבוצת התיאטרון" של הרולד קלורמאן ואילייה קאזאן.
מחזהו הראשון -"קבור את המתים" - שהועלה ב-1936 היה לסנסציה ומיצב את שו הצעיר כאחת ההבטחות הגדולות של התיאטרון האמריקאי. הייתה זו הבטחה חד-פעמית, ללא מימוש. כל מחזותיו האחרים - "אנשים עדינים", "המתנקש", "השורדים" ועוד, נחלו כישלון חרוץ.
שו עבר לכתיבת סיפורים קצרים (מרביתם הופיעו בכתב-העת היוקרתי "הניו-יורקר") ובהם נתגלה כאחד מרבי-האמן הגדולים של הסוגה. במהרה החל גם לפרסם רומנים - עם הפתיחה המזהירה של "כפירי אריות" שיצא ב-1948, הנחשב עד היום לאחד מספרי המלחמה הטובים ביותר.
גם הרומנים שהתפרסמו לאחר מכן - "משהו רע באוויר", "קולות של יום קיץ", "לוסי קראון" ו-"שבועיים בעיר זרה", ביססו את מעמדו כסופר מוכשר ומבריק, שספריו נוחלים גם הצלחה מסחרית רבה.
במקביל נשמעו קולות על כי שו "מכר עצמו" וכי כתיבתו החלה מאבדת מיופיה וחיוניותה.
שו היה אף פעיל מאד בכתיבת תסריטים בהוליווד ובכתיבת מאמרים בוטים וחריפים.
עידן המקארתיזם באמריקה, ורדיפת השמאלנים למיניהם, בצד אנטישמיות הביא לבחירתו בחיי גלות בצרפת ובשווייץ. הוא שב לארצות הברית רק בשנים האחרונות לחייו.
באירופה המשיך שו לכתוב, בצד חיי הוללות, ואף שנחל הצלחות מסחריות כבירות - דוגמת "עני ועשיר", שהיה אבן-פינה בשידוך בין ספרות לסדרות טלוויזיה, סר חינו בעיני הביקורת שקרעה לגזרים את יצירותיו. גם ספרים בשלים ומרתקים כ-"אבידות סבירות" או "לחם על פני המים", לא חמקו מיחס זה. בשנת 1967, לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים, הגיע שו לישראל, בחברת הבמאי הנודע ז'יל דאסן (יהודי אף הוא), וסייע בצילום הסרט "המלחמה על השלום", שהוקרן בעולם כולו. שו היה נשוי לשחקנית מאריין אדוורדס ואב לבן - אדם. הנישואים היו סוערים, עם בגידות משל שני הצדדים. שו ומאריאן התגרשו (ובמשך קרוב לעשור חי עם בודיל נילסן) ולאחר מכן נישאו מחדש. אחיו הבכור, דייוויד, היה אף הוא סופר ותסריטאי.
הביוגרפיה של מייקל שניירסון חושפת איש תוסס ורב-פעלים ואהבות שהתקשה להתמודד בין שני הקטבים של אמנות רצינית והצלחה מסחרית.
רוב ספריו תורגמו לעברית.
טריטוריית הבירה האוסטרלית

גאוגרפיה

טריטוריית הבירה מוקפת על ידי מדינת ניו סאות' ויילס.

ממשל

טריטוריית הבירה האוסטרלית מנוהלת באופן עצמאי, אולם אין לה את העצמאות החוקתית שיש ליתר מדינות אוסטרליה. הטריטוריה מנוהלת על ידי שר ראשי (כיום, קייתי גלגר ממפלגת הלייבור האוסטרלית). חוקי הטריטוריה נקבעים על ידי אספה מכוננת בת 25 חברים, המהווה הן ממשלה והן בית מחוקקים של הטריטוריה. שיטת הבחירות נקבעת לפי הקול היחיד הנייד. החלטות האספה כפופות להחלטות ממשלת אוסטרליה. לטריטוריית הבירה שני נציגים בפרלמנט האוסטרלי ושני נציגים בסנאט אוסטרליה.

כלכלה

מחוץ לעיר קנברה נמצאים שטחים חקלאיים בהם מגדלים כבשים, בקר לייצור חלב וכן מספר כרמים.
חלקים גדולים מהשטחים הפתוחים סביב הבירה מהווים חלק מפארק לאומי נמדג'י.

היסטוריה

קודם להתיישבות האירופית התגוררו באזור טריטוריית הבירה האוסטרלית שלושה שבטים אבוריג'ינים: הנגונאוואל, הוואלגאלו והנגאריגו.
התיישבות של מתיישבים אירופאים ראשונה באזור החלה בשנות ה-30 של המאה ה-19.
עם הקמת חבר העמים של אוסטרליה, בעקבות ויכוח בין מלבורן וסידני על מיקום הבירה, הוסכם שהבירה תהיה בתחילה במלבורן, ובינתיים תיבנה בירה חדשה.
על פי החוקה נקבע שעיר הבירה תהיה ממוקמת בשטח שיילקח ממדינת ניו סאות' ויילס, אך שיהיה לפחות 100 מילים (כ-160 ק"מ) מסידני.
האתר הנוכחי נבחר בשנת 1908, וטריטוריה נוספת - טריטוריית מפרץ ג'רביס נלקחה על מנת לשמש נמל עבור הבירה החדשה.
בשנת 1910 נחקק חוק החוכר את השטח עבור הבירה החדשה (ואף נקבע בחוק שהאזור יהיה אזור אסור במכירת אלכוהול). בשנת 1911 נערכה תחרות בינלאומית לתכנון הבירה- תחרות בה זכה וואלטר בורלי גריפין.
הנחת אבן הפינה לבירה החדשה הייתה ב-12 במרץ 1913, והממשל עבר לבירה עם פתיחת בית הפרלמנט הזמני ב-9 במאי 1927.
בתחילה נקראה הטריטוריה - "טריטוריית הבירה הפדרלית". בשנת 1938 שונה שם הטריטוריה רשמית ל"טרירטוריית הבירה האוסטרלית".
בשנת 1988 קיבלה הטריטוריה שלטון עצמי.
מארקגראף

המארקגְראף (בגרמנית: Markgraf) היה תואר אצולה מימי הביניים של אצילים בעלי תפקיד צבאי באחד ממחוזות גבולות הממלכה.
כמושל צבאי, המארקגראף היה לעיתים קרובות אחראי על שטח גדול מאוד במחוז מסוים בשל הרחבת הגבול המלכותי לאחר המלחמה. בימי הביניים, המארקגראף היה אחראי בדרך כלל על מימוש האוטונומיה הגדולה על ידי פעולה מאסיבית (טקטית, אסטרטגית, ופוליטית), בשונה מזו שניתן על ידי המלך לשאר האדונים האחרים של הממלכה.
עם זאת, עקב גבולות הטריטוריה היציבים וההתקדמות פוליטית שהושגה בימי הביניים המאוחרים (1300–1500 לספירה) והתקופה המודרנית המוקדמת (1500 לספירה), פחתו בהדרגה העיסוקים הצבאיים ואיתם תוארי הדרגות העליונות הצבאיות בקרב שליטי הטריטוריות בממלכות אירופה.
שקל חדש

מטבעות עם פרטים מיוחדים

במשך השנים הונפקו סדרות של מטבעות עם מאפיינים ייחודיים.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא של סדרה בה הוטבעה בצד הנושא תמונתה של האישיות שהופיעה על השטר באותו ערך שקדם למטבע.
על מטבע של חצי שקל חדש הוטבע דיוקנו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, על מטבע שקל חדש הוטבע דיוקנו של הרמב"ם, על מטבע 5 שקלים חדשים הוטבע דיוקנו של לוי אשכול או דיוקנו של חיים ויצמן, ועל מטבע 10 שקלים חדשים הוטבע דיוקנה של גולדה מאיר.
בשנת ה'תשמ"ח הוצאה מהדורה מיוחדת של מטבעות. בסדרה זו הוטבע על חלק ממטבעות השקל החדש הכיתוב "מ' שנים לישראל".
מדי שנה מונפק מאפיין ייחודי נוסף ובו הטבעת חנוכייה והמילה "חנוכה" באנגלית ובעברית משני צדדיה, תחת המילים "שקלים חדשים".

תפוצה

נתוני בנק ישראל לשנת 2014 מראים כי בשנת 2014 סך כל השקלים החדשים במזומן עמד על כ-63 מיליארד ש"ח, כאשר כ-97% מהסכום היה שטרות כסף, שכמותם עמדה על 450 מיליון שטרות. על פי אותם נתונים, השטר בעל ערך של 100 ש"ח היה הנפוץ ביותר במחזור בעשור הראשון של המאה ה-21 ותפוצתו הייתה בין 53% בשיא ל-41% בסיום העשור. בעשור השני החלה ההובלה של שטר 200 ש"ח וב-2014 הוא היווה כ-47% מהשטרות. זהו גידול משמעותי לעומת שנת 2000, בה עמד אחוז התפוצה של שטר זה רק על 13%. מבחינת מטבעות המטבע הנפוץ ביותר ב-2014 היה 10 אגורות, שתפוצתו עמדה על כמיליארד ורבע מטבעות, ולאחריו מטבע 1 ש"ח בתפוצה של כ-481 מיליון מטבעות, 1/2 ש"ח בתפוצה של כ-160 מיליון מטבעות, ומטבעות 2, 5 ו-10 ש"ח עם תפוצה של 60-80 מיליון מטבעות לכל סוג.

סימן השקל החדש והופעתו בטיפוגרפיה העברית

הסימן ₪ (שקל חדש) עוצב ב-1985 על ידי משה פרג (מופיע בתמונה באפור). הגופנים העבריים הספורים שהיו קיימים אז כללו את הסימן בעיצוב מאוד דומה לזה של פרג, אך העיצוב לא תאם את סגנון טיפוס האות של כל גופן, וגרם לצרימה צורנית וחוסר אחידות במרקם הטקסט של אותם גופנים.
משפחות הגופנים 'סלעית' ו'סלע אציל', שעוצבו על ידי שמואל סלע ויצאו לאור כגופנים למחשבים אישיים בתחילת 1992, היו למעשה הראשונות שכללו סימן ₪ מעוצב בסגנון טיפוס האות (מובלט בתמונה). התקדים הזה יצר נורמה, ומאז רוב הגופנים העבריים כוללים סימן ₪ התואם בעיצובו לסגנון טיפוס האות שלו.
עמק הבובות (סרט)

תקציר העלילה

אן וולס (ברברה פרקינס) מגיעה לניו יורק מעיירה קטנה בניו אינגלנד ומתקבלת לעבודה במשרד המייצג אמנים בעסקי השעשועים. תוך זמן קצר היא לומדת להכיר את המציאות הקשה בעולם זה. היא נפגשת עם בראשונה עם הלן לאוסון (סוזן הייוורד), כוכבת על עצבנית וולגרית המתייחסת אליה בבוז וכן אל כל השחקניות הצעירות שהיא חוששת שייתפסו את מקומה.
אחת מהצעירות האלה היא נילי או'הרה (פטי דיוק) הנזרקת מצוות ההצגה בגלל דרישת הלן. אן נפגשת אתה ובעזרת סגן מנהל המשרד ליון ברק (פול ברק) מאורגנת לה הופעה במשדר התרמה בטלוויזיה. הופעתה המצליחה של נילי מזניקה את הקריירה שלה והיא הופכת לכוכבת מבוקשת. כדי לשמר את הקריירה שלה היא נעזרת ב"בובות" בצורה של גלולות ברביטרטים ואמפטמינים בתוספת אלכוהול. כל זה גורם לה להתמוטטות עצבים. פול ואן מסדרים לה אשפוז במוסד לגמילה. לאחר האשפוז היא מנסה בעזרת פול לחזור להופעות אך נגררת שוב לתרופות.
צעירה נוספת שמכירה אן היא ג'ניפר נורת' (שרון טייט), יפהפייה חסרת כשרון שחייה רצופים כשלונות. גם היא מכורה ל"בובות". נשאת בנישואי בזק לזמר שמסתבר שסובל ממחלת הנטינגטון. מצבו מידרדר והיא נאלצת לאשפזו ובאותו זמן מחליטה גם לעבור הפלה מלאכותית.
ג'ניפר נאלצת לפרנס את אמה וגם לשלם את הוצאות האשפוז של בעלה. היא מתחילה בעל כורחה להופיע בסרטים פורנוגרפיים. לבסוף היא לוקה בסרטן השד ולפני שהיא אמורה לעבור ניתוח כריתה היא מתאבדת על ידי לקיחת כמות גדולה של "בובות" ואלכוהול.
אן מתחילה בקריירה מוצלחת של הופעות בפרסומות בטלוויזיה וגם היא מתחילה לצרוך "בובות" אך ממש לפני ההתמוטטות היא מתעשתת ומחליטה לחזור לעיירת הולדתה ולהתחיל חיים מחדש. ברק מגיע אליה אך היא דוחה את בקשתו להינשא לו ולחזור לניו יורק.
אריאן זוקר

ביוגרפיה

זוקר נולדה בעמק סן פרננדו שבלוס אנג'לס שבארצות הברית לאב נוצרי ולאם יהודייה. הוריה הם ברברה (בדנר) ובארי זוקר, ולה אח אחד. בגיל 16 החלה לעסוק בדוגמנות, תחילה בלוס אנג'לס, שם הצטלמה למספר קטלוגים וקמפיינים, ובהמשך במקומות נוספים בעולם, בהם צרפת, אוסטרליה ויפן. היא הופיעה גם בפרסומות טלוויזיה, בהן למאזדה ולמקדונלד'ס.
בהמשך החלה זוקר לעסוק במשחק. היא להופיע בהצגות תיאטרון, בהן "פשעים של הלב", מחזה של בת' הנלי. את תפקידה הראשון על המסך קיבלה בסרט סטודנטים, וחודשיים לאחר מכן לוהקה לתפקיד "ניקול ווקר" באופרת הסבון "ימי חיינו". בשנת 2001 זכתה בפרס "הופעה יוצאת דופן בתפקיד הנבל" של המגזין "Opera Digest" על תפקידה זה, אותו היא מגלמת מאז 1998 ועד היום (2016), עם הפסקה של שנתיים (2006–2008). בנוסף הייתה מועמדת 3 פעמים לפרס אמי לבידור בשעות היום על תפקיד זה (2010, 2013 ו-2014).
זוקר הופיעה לאורך השנים גם בסדרות וסרטים נוספים, בהם סרט הפעולה "The Contractor" ‏(2013), ותפקידי אורח בסדרות "CSI: מיאמי" (2006) ו"DeVanity" ‏(2013).
ב-2002 נישאה לשחקן קייל לאודר, הצעיר ממנה בשש שנים; לאודר שיחק לצדה ב"ימי חיינו" (גילם את דמותו של "בריידי בלק"). ב-2009 נולדה לזוג בת. בני הזוג נפרדו לתקופה קצרה ב-2007–2008, וחזרו. ב-2014 אישרו בני הזוג כי הם גרושים.
באוקטובר 2016, כחודש לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית, נחשף סרטון מ-2005 בו משוחח העיתונאי בילי בוש עם דונלד טראמפ לפני הקלטת תוכנית טלוויזיה. הסרטון כולל ביטויים גסים של טראמפ על ניסיונותיו להתחיל עם זוקר, בעת שהשניים הצטלמו לתוכנית "ימי חיינו".
הפועל אשדוד (כדוריד)

היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1967. בעשור הראשון לקיומה, שיחקה הקבוצה במגרש הפתוח של בית לזרוס בעיר.
פעילות המועדון מתרכזת באולם החדש "בית הפיס" (בצמוד למקיף ט') המכיל 500 מקומות ישיבה. באגודה ישנם כ-140 שחקנים רשומים ב-8 קבוצות ייצוגיות. טווח הגילאים הוא גיל 11 עד גיל 48 .
רוב שחקני האגודה הם תוצרת בית. ומי שרוצה להתאמן בכדוריד ואין לו האמצעים הכלכליים לכך, העמותה מממנת את כל הציוד. גם רוב המאמנים הם תוצרת בית ואחת לשנה נשלחים 4 בוגרים לקורס מדריכים אינטנסיבי במכון וינגייט. המועדון מתבגר ומתרחב ובהנהלת המועדון החליטו שהגיע הזמן לשמר ולרכז את ההיסטוריה ואת תולדות המועדון למען עתידו וכמורשת לדורות הקודמים והבאים.
יו"ר העמותה הוא עופר קושמרו.
המועדון כולל: קבוצת בוגרים, קבוצת נשים וכן קבוצות נוער, נערים, נערות, ותיקים.
קבוצת הנשים והגברים מארחות את משחקיהם באולם מקיף ו' בעיר המכיל כ-250 מקומות. החל מעונת 2013/14 מארחת קבוצת הגברים באולם בית הפיס החדש, המכיל 500 מקומות ישיבה.
ב-18 בספטמבר 2015 זכתה הקבוצה בתואר הראשון בתולדותיה, גביע ווינר-שופטים, לאחר ניצחון 27:23 בגמר על רמת השרון.
ב-27 ביולי 2017, לפני פתיחת העונה החדשה, הודיעו בקבוצה על השקת סמל חדש לציון שנת ה-50 להקמת המועדון. הסמל התחלף לאחר 20 שנים.

גברים

קבוצת הבוגרים של המועדון העפילה בסיום עונת 2008/09 (לאחר 20 שנה) חזרה לליגה הלאומית, ובסיום עונת 2010/11 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל. בסיום עונת 2011/12 ירדה הקבוצה לליגה הלאומית והעפילה בחזרה לליגת העל לאחר עונה אחת.
מאמן הקבוצה עד עונת 2011/12 היה שלום כהן ששיחק משך 10 שנים בהפועל ראשון לציון בכדוריד וזכה עימם 10 שנים ברציפות באליפויות וגביע המדינה, ובנוסף היה שחקן מוביל ומרכזי בנבחרת ישראל. מנכ"ל הקבוצה הוא ליאור גז.
לראשונה אי פעם בתולדות הקבוצה בשנת 2010 החתימה הקבוצה זר ניגרי בשם גלורי אופור.
בתאריך 5 בספטמבר 2014 הפסידה בגמר גביע ווינר-שופטים 34-28 למכבי תל אביב. בתאריך 18 בספטמבר 2015 זכתה הקבוצה בגביע ווינר-שופטים לאחר ניצחון 23–27 בגמר על א.ס רמת השרון.
ב-28 במאי 2019 זכתה הקבוצה באליפות המדינה בפעם הראשונה בהיסטוריה, לאחר ניצחון בסדרת הגמר על מכבי ראשון לציון.

קבוצת הנשים

בנות הפועל אשדוד המשחקות בליגה הלאומית, מארחות באולם י"א אשדוד.
קבוצת הנשים מחזיקה באליפות אחת (1978/79). ובשני גביעים (1977/78, 1984/85). כמו כן, הקבוצה השתתפה בעבר בגביע אירופה לקבוצות.
אורטוריה לחג המולד

תולדות האורטוריה

באך הגיע ללייפציג בשנת 1723, בעקבות מינויו למנהל המוזיקלי של בית הספר של כנסיית סנט תומאס. בתוקף תפקידו היה ממונה על המוזיקה בכנסיות החשובות של העיר, סנט תומאס וסנט ניקולאי ועל חיי המוזיקה בעיר כולה. שמו יצא לתהילה ברחבי העולם הלותרני, ובמסגרת תפקידו היה עליו לספק קנטטה חדשה מדי שבוע, לתפילות ימי ראשון ולחגים. נוסף על כך נדרש לחבר מוזיקה לאירועים חוץ-כנסייתיים בעיר.מחבר הטקסט איננו ידוע, אך יש מקום להניח, שהיה כאן שיתוף פעולה מצד כריסטיאן פרידריך הנריצ'י, פיקאנדר
עקב אכזבתו של באך מרמת הביצוע ומן ההערכה הזעומה שזכה לה מצד רשויות העיר ופרנסיה, בחר להקדיש את זמנו ומרצו לכתיבת מוזיקה חילונית. הוא ביצע מגוון רחב של יצירות, הן משלו והן משל מלחינים אחרים עם אנסמבל קולגיום מוזיקום, שייסד גאורג פיליפ טלמן בשנת 1704. עם זאת, באך הוסיף לעסוק במוזיקה הליטורגית, באיסוף, עריכה ועיבוד של יצירות מוקדמות יותר. בשנת 1733 בוצע החלק הראשון של המיסה בסי מינור בחצר של מושל סקסוניה ונערכו מחדש קטעים מן הפסיון על פי יוהנס. 
בין השאר כתב בשנים אלה יצירות בנוסח מיסה פרודית, כלומר, יצירות שנכתבו תחילה לאירועים חילוניים, ועובדו והותאמו לשימוש כנסייתי. כך נוצרה האורטוריה לחג המולד, בסוף 1734, תוך שימוש חוזר בקטעי מקהלה ואריות מתוך שלוש קנטטות, שכתב זמן קצר קודם לכן לכבוד מושל סקסוניה. החגיגיות שאפיינה אותן התאימה מאוד לחג המולד. היו אלה קנטטה מס' 213, "הנח לנו לדאוג, הנח לנו לפקוח עין") (המוכרת גם בשם "בחירתו של הרקולס"), מס' 214 - "הכו בתופים! הריעו בחצוצרות!" ומס' 215, "ברכו את מזלכם הטוב, סקסונים מבורכים". ייתכן שבאך התכוון מלכתחילה לעשות שימוש חוזר בקנטטות אלה, אולי בגלל עומס העבודה וקוצר הזמן שעמד לרשותו, אבל בכל מקרה, התוצאה הייתה יצירה חדשה, שלמה וערוכה כהלכה לתפקידה החדש - חגיגת לידתו של ישו ושמחת חג המולד. 
היצירה שייכת לקבוצה של שלוש אורטוריות, שנכתבו לקראת סוף הקריירה של באך בשנים 1734 ו-1735 לחגיגות חשובות; האחרות הן Lobet Gott in seinen Reichen, BWV 11 (אורטוריית העלייה) 11 רי"ב ואורטוריית הפסחא (רי"ב 249). כולן יצירות פרודיה מוקדמות, אם כי "אורטוריות חג המולד ארוכה ומורכבת הרבה יותר מן האחרות.
האורטוריה כתובה בשישה חלקים, כל חלק מיועד לביצוע באחד מימי החגיגות החשובות של תקופת חג המולד. היצירה מוצגת לעיתים בשלמותה או מחולקת לשני חלקים. זמן הביצוע הכולל ליצירה בשלמותה קרוב לשלוש שעות.
החלק הראשון (ליום חג המולד) מתאר את הולדת ישו, השני (ל-26 בדצמבר) את "בשורת הרועים", השלישי (ל-27 בדצמבר) את "התפעלות הרועים", הרביעי (ליום השנה החדשה) את חגיגת ברית המילה של ישו וקריאתו בשם, החמישי (ליום א' הראשון אחרי השנה החדשה) את מסע שלושת האמגושים והשישי (לחג ההתגלות) מתאר את התפעלות האמגושים.
הדסטארט

הדסטארט (באנגלית: headstart) הוא אתר מימון המונים ישראלי שמטרתו לסייע במימון פרויקטים ויזמים יצירתיים.
באמצעות הדסטארט הציבור נקרא לממן מיזמים בתחומי הטכנולוגיה, האומנות, החינוך, החברה ואחרים. יזמים יכולים לפרסם את תוכניותיהם ולגייס בדרך של תמיכה את המימון הנדרש לביצוע התוכנית תמורת תשורה.
האתר הוקם בשנת 2011 על ידי מעין מלצר, יונתן גל ומאירי יוסי. בסך הכל גויסו באתר (נכון ל-2017) למעלה מ-130 מיליון שקלים במסגרת יותר מ-2,200 מיזמים שביקשו את מימון הציבור.
כרם בן שמן

היסטוריה

ב"מושבת בצלאל" שהוקמה בשנת 1910 מערבית לכפר הערבי ח'דיתה, ביוזמת בוריס ש"ץ, מייסד בצלאל, ובסיוע קרן קיימת לישראל. תושבי הכפר הראשונים היו צורפים ממוצא תימני שביקשו לשלב אומנות וחקלאות. הניסיון נכשל והמקום ננטש ונסגר בשנת 1914. בקצה הכפר נמצאים עדיין שרידי הבתים ושרידי בית המלאכה, שכונה "בית בצלאל" כי היה בסגנון בית בצלאל בירושלים, ושימש אחר כך כבית הספר של המושב.
בשנת 1920 נוסד במקום מושב בן שמן. המושב התקיים 28 שנה כמושב עובדים עד שנת 1948. לאחר תקופת מצור ארוכה במלחמת השחרור, התושבים פונו מן המקום, והמושב התפרק, יושביו התפזרו במקומות שונים בארץ ושמרו על קשר בין המשפחות שנים רבות. עם חלוקת אדמות חוות בן שמן, שננטשה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בין מושב כרם בן שמן לבין חוות ניסיונות הוקם ב-1927 כפר הנוער, על ידי ד"ר זיגפריד להמן. במאורעות תרפ"ט, 1929, סבלו המתיישבים מהשכנים הערבים והמושב הוקף בחומת מגן מבטון. בשנת 1931, נמנו בבן שמן ובכפר הנוער 353 יהודים ששכנו ב-30 בתים. בשנת 1940 ערכו הבריטים חיפוש במושב, מצאו והחרימו נשק של ההגנה (ראה משפט בן שמן).
במלחמת העצמאות היה היישוב במצור ומפעם לפעם קיבלו הנצורים הספקה ותחמושת באווירון שנחת במקום, הטייס צבי זיבל קיבל את עיטור הגבורה על נחיתתו בבן שמן. במהלך המלחמה פונה המושב, והתושבים חזרו אליו בהדרגה החל משנת 1950. בשנת 1952 הוקם מדרום לו, על חלק מקרקעותיו, המושב החדש בן שמן, והיישוב הוותיק כונה "בן שמן שיכונים". מאוחר יותר שינה את שמו ל"כרם בן שמן".
בשנת 1963 אוחדו שטחי כפר הנוער בן שמן עם שטחי כרם בן שמן, אך חולקו שוב בשנת 1991.