הקרב על הבליטה

השאיפות האסטרטגיות של גרמניה

ברקע הדברים יש לראות את המצב האסטרטגי הכולל שבו הייתה מצויה גרמניה בסוף שנת 1944. הכוחות הסובייטיים כבר הגיעו בשלב זה עד קו נהר הוויסלה, כבשו את רומניה ובולגריה, ולא היו רחוקים משטח גרמניה גופא. היה ברור כי המתקפה הסובייטית הבאה עלולה להביא את הצבא האדום עד לשערי ברלין. היטלר הבין שצבאו אינו מסוגל להביס את הכוחות העצומים של הצבא הסובייטי בחזית המזרחית. הוא העריך פחות את עוצמתם של צבאות בעלות הברית המערביות בחזית המערב, וחשב ששם הוא יהיה מסוגל להשיג ניצחון מכריע, שיאלץ את האמריקנים והבריטים לחתום על שלום נפרד עם גרמניה הנאצית, או לפחות יוציא אותם זמנית מהמלחמה. לכן הוא החליט להטיל את העתודות האחרונות של גרמניה הנאצית למתקפת־נגד גדולה במערב, תוך החלשת כוחותיו בחזית המזרחית. היה זה הימור מסוכן מצד היטלר, אך במצב הקשה בו נמצאה גרמניה בשלב זה של המלחמה, לא היה לו הרבה מה להפסיד.
מטרתו האסטרטגית של היטלר הייתה לפצל את כוחות בעלות הברית באופן פיזי ופסיכולוגי. הוא השווה את עצמו לגיבורו, פרידריך הגדול. פרידריך עמד על סף תבוסה במלחמת שבע השנים, אך ניצל ברגע האחרון לאחר שהקואליציה החזקה שקמה נגדו התמוטטה עם מותה הפתאומי של הצארינה הרוסית יליזבטה. היטלר ציפה שניצחון גרמני בחזית המערבית יביא להתמוטטות הברית הבלתי טבעית לדעתו, בין הקפיטליסטים המערביים וברית המועצות הקומוניסטית, ולמשבר ביחסים המתוחים ממילא בין האמריקנים והבריטים.
הרעיון לבצע מתקפת נגד באזור הארדנים הועלה לראשונה על ידי היטלר ב־16 בספטמבר 1944, בעת פגישת תדרוך ב"מאורת הזאב" – מפקדתו במזרח פרוסיה – בה נכחו ראש המטה של OKW וילהלם קייטל, סגנו ראש אגף המבצעים של הוורמאכט אלפרד יודל, ואוברסט גנרל היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי של צבא היבשה הגרמני (OKH). באותה ישיבה הוא הודיע להם שהחליט לצאת למתקפת־נגד גדולה בחזית המערבית בנובמבר, חודש שיש בו מעט שעות אור והרבה ערפל ועננות שמגבילים את היכולת להפעיל כוחות אוויר. הרעיון המבצעי של היטלר היה ליצור פירצה רחבה בחזית בעלות הברית בשטחי בלגיה ולוקסמבורג, להשתלט על נמל אנטוורפן, ששימש בסיס הספקה חיוני של כוחות בעלות הברית, ולנתק את קבוצת הארמיות ה־21 (הארמייה הבריטית השנייה והארמייה הקנדית הראשונה) ואת הארמייה האמריקנית התשיעית משאר כוחות בעלות הברית במערב אירופה. היטלר לא השלה עצמו כי ביכולתו של הצבא הגרמני לסלק את צבאות בעלות הברית המערביות מיבשת אירופה, אך הוא האמין שניתן יהיה לגרום להן נזק מספיק גדול, שירחיב את הבקיעים הקיימים בברית האנגלו־אמריקאית, ואולי אף יאלץ אותם לחתום על שלום נפרד עם גרמניה הנאצית. הצלחת מתקפת הארדנים תאפשר לגרמניה להעביר כוחות חזקים מהחזית המערבית לחזית המזרחית, לקראת מתקפת החורף הצפויה של הצבא הסובייטי, ותיתן לנאצים את הזמן הדרוש להשלמת פיתוח כלי נשק החדשים, כולל ארסנל טילי ה־V, אשר יטו את הכף במלחמה לטובת גרמניה.
בקרב הפיקוד הגרמני העליון היו חילוקי דעות חריפים סביב המתקפה המתוכננת בארדנים. גודריאן, שמתוקף תפקידו היה ממונה על ניהול המבצעים הצבאיים בחזית המזרחית, התנגד לעריכת מתקפה כלשהי במערב, בטענה שגרמניה זקוקה לכל עתודותיה כדי לעמוד מול המתקפה הסובייטית הממשמשת ובאה. במקום לתקוף במערב הוא דרש לתגבר את הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, לרבות בהונגריה. המפקדים הבכירים של כוחות הוורמאכט בחזית המערבית – רונדשטט, מודל (שתוכניתו של היטלר הוסתרה מעיניהם בכוונה עד חודש דצמבר), מנטויפל ואחרים – התנגדו למבצע, משום שסברו שהוא שאפתני מדי ביחס למשאבים שעמדו לרשות הצבא הגרמני בשלב זה של המלחמה. הם רצו במתקפה מוגבלת בארדנים, שתוציא את בעלות הברית משיווי משקל ותעניק לגרמניה שהות לחזק את המגננים שלה בחזית המערבית. היטלר, לעומתם, ביקש להטיל למתקפה בארדנים חלק גדול מהעתודות שעמדו לרשות גרמניה ערב המתקפה, במטרה להשיג ניצחון מכריע, שישנה את המציאות הצבאית בחזית המערב.
ההחלטה לפתוח במתקפת נגד גדולה במערב הייתה קודם כל החלטה אישית של היטלר. הוא טען תמיד, שהמפקדים הבכירים שלו הם חסרי הבנה בשיקולים שחורגים מעבר לעניין צבאי צר. מבחינתו של היטלר, המתקפה בארדנים נועדה להשיג יעדים פוליטיים ופסיכולוגיים, ולא רק יעדים צבאיים. הוא דחה את טענותיו של גודריאן בדבר מתקפה סובייטית בקנה מידה גדול הצפויה בחזית המזרחית, והתייחס להערכות המודיעין הגרמני ביחס לעוצמתם של כוחות הצבא האדום, כאל "אחיזת העיניים הגדולה ביותר מאז ג'ינג'יס חאן".

תנאי קרקע ומזג אוויר

המתקפה הגרמנית בארדנים נערכה בחורף 1944/1945, שהיה אחד מהקשים ביותר שידעה אירופה המערבית. שעות האור המעטות ותנאי מזג האוויר הקשים היקשו מאוד על הפעלת חילות האוויר של שני הצדדים. נוכח העובדה שבשלב זה של המלחמה נהנו חילות האוויר של בעלות הברית מעליונות אווירית כמעט מוחלטת על הלופטוואפה הגרמני, פגעו המגבלות על הפעלת הכוח האווירי בעיקר בכוחות בעלות הברית. זו גם הייתה אחת הסיבות העיקריות לכך שהפיקוד הגרמני החליט להנחית את המתקפה בחודש דצמבר. ניהול מערכה צבאית בעונת החורף גרם לקשיים ללוחמים בשני הצדדים, אך במיוחד לכוחות בעלות הברית, שלא היו מורגלים ללחימה בשלג ובתנאי מזג אוויר קיצוניים, בעוד שהגרמנים צברו ניסיון רב בניהול לחימה בקור עז ובתנאי מזג אוויר קשים במהלך המערכה הצבאית בחזית המזרחית.
אזור הארדנים הוא הררי, מיוער ברובו בצפיפות, ותשתית התחבורה בו דלה. צירי התנועה המעטים שעברו בו היו צרים ברובם, ועובדה זו, ביחד עם תנאי השטח הקשים, הקלה על הכוח המגן לחסום ולבלום התקדמות כוחות תוקפים עדיפים. האזור אינו נוח לתנועת כוחות ממונעים גדולים, ואינו מאפשר פריסה שלהם וביצוע תמרונים מורכבים. בנוסף, האזור מבותר על ידי מספר נהרות, עובדה שהגבילה עוד יותר את יכולת התנועה של כוחות תוקפים בשטחו, ואפשרה לכוח המגן לעצור את התקדמותם באמצעות פיצוץ גשרים ומעברי מים. באביב 1940 נתקלו הגרמנים בהתנגדות קלה בלבד בהתקדמותם דרך הארדנים, אך גם אז הם סבלו מפקקי תנועה קשים שעיכבו את התקדמותם. הפיקוד הגרמני קיווה שגם הפעם יצליחו כוחותיו לפרוץ דרך הארדנים במהירות, ויתגברו על התנגדות הכוחות החלשים יחסית שהחזיקו בו.
במהלך השלבים הראשונים של המערכה בארדנים, תנאי השטח ומזג האוויר הקשים, בצירוף ההתנגדות העיקשת שגילו חלק מהכוחות האמריקנים המגנים, ומיעוט צירי התנועה, יצרו פקקי ענק בדרכים המועטות שהובילו לחזית, והיקשו על הגרמנים להזרים תגבורות ואספקה לכוחות החלוץ שלהם. טנקים רבים ננטשו בגלל מחסור בדלק ובגלל חוסר היכולת של דרגי העורף (יחידות האספקה והחימוש) לחבור אליהן. הבעיות הלוגיסטיות, שהוחמרו בגלל תנאי השטח הקשים, היו בין הגורמים החשובים לכישלון המתקפה הגרמנית.

סדר הכוחות של בעלות הברית בתחילת המערכה בארדנים

אף על פי שבמהלך הקרב על צרפת ב־1940 התמקד המאמץ ההתקפי הגרמני העיקרי באזור הארדנים, עדיין נתפס אזור זה על ידי פיקוד בעלות הברית כשטח שאינו נוח לתנועת כוחות ממונעים ולתמרונים התקפיים רחבי היקף, ולכן המאמצים ההתקפיים העיקריים של כוחות בעלות הברית בסתיו ובחורף 1944 נערכו מדרום ומצפון לארדנים. זו גם הייתה הסיבה העיקרית, שקו החזית באזור זה הוחזק על ידי כוחות חלשים יחסית של בעלות הברית, ושהארדנים שימשו כאזור למנוחה ולהתארגנות מחדש עבור הכוחות האמריקניים. פיקוד בעלות הברית העריך, שהסיכוי שהגרמנים יתקפו דווקא באזור זה, ההררי למחצה והמיוער בצפיפות, הוא נמוך ביותר, ולכן גם לא דאג להכין תוכנית מגירה להדיפת מתקפה אפשרית בארדנים.
בגזרת המתקפה הגרמנית המתוכננת החזיקו שש דיוויזיות אמריקניות מהארמייה הראשונה, שחלקן היו מתחת לתקן לאחר שספגו אבידות כבדות בקרבות קודמים. שתי דיוויזיות חי"ר (ה־2 וה־99), שהשתייכו לקורפוס ה־5, החזיקו בגזרה ברוחב כ־35 ק"מ בחלק הצפוני של הארדנים, ואילו שלוש דיוויזיות חי"ר (ה־106, ה־28 וה־4), שהשתייכו לקורפוס ה־8, בפיקוד מייג'ור־גנרל טרוי מידלטון, תפסו גזרה ברוחב 115 ק"מ בחלק המרכזי והדרומי של הארדנים, בסיוע הדיוויזיה המשוריינת ה־9, ששימשה ככוח עתודה. היו ביניהן יחידות טריות לגמרי וחסרות כל ניסיון קרבי כמו הדיוויזיה ה־106, שתפסה את הקו בארדנים מספר ימים בלבד לפני פרוץ המתקפה הגרמנית. כוחות בעלות הברית בארדנים כללו סך הכול 83 אלף חיילים, 242 טנקים בינוניים, 160 טנקים קלים (רובם מדגם M3 סטיוארט), 182 משחיתי טנקים, ו־394 תותחים.

פיקודו של הצבא הגרמני

באופן פורמלי, היה הפיקוד העליון של הוורמאכט ‏ (OKW) הגוף הפיקודי העליון בצבא גרמניה הנאצית. עם זאת, המעורבות הגבוהה של הדרג הפוליטי ובמיוחד של היטלר פגעו בעצמאותו. יתרה מכך, היטלר אף מינה את עצמו לראש הכוחות המזוינים של גרמניה בדצמבר 1941 בעקבות התבוסה הגרמנית בקרב מוסקבה, ובכך היה הסמכות הפיקודית העליונה במדינה. הדרג הפוליטי ניסה לשלוט בגרמניה בשיטת הפרד ומשול ושיטה זו לא נמנעה גם מהפיקוד העליון; כך נוצרה יריבות בין הפיקוד העליון של הוורמאכט למפקדה העליונה של כוחות היבשה (OKH). לכאורה היה ה־OKH אמור להיות אחד המדורים העיקריים בוורמאכט (יחד עם OKL – הפיקוד העליון של הלופטוואפה, וה־OKM – הפיקוד העליון של הקריגסמרינה), אך היריבות שטופחה על ידי הדרג הפוליטי הביאה לכך שלא כך היה הלכה למעשה.
היריבות בתוך הפיקוד הוחרפה על ידי הקמתו של הוואפן אס אס. התחרות על המשאבים בין הוואפן אס אס לווראמכאט, הצבא הסדיר, יצרה חוסר איזון ביחידות השדה. כך, היו יחידות הוואפן אס אס מצוידות טוב יותר ממקבילותיהן הצבאיות. יתרה מכך, הוואפן אס אס נשמע למפקדים משלו, שלא היו כפופים למטה העליון של הצבא. היחידות שיתפו פעולה, אמנם, בשדה הקרב, אך המתח ביניהן היה גדול.
עם התקדמות המלחמה הלכה והתמסדה חלוקת התפקידים בין ה־OKW וה־OKH: ה־OKW קיבל על עצמו את הפיקוד על הכוחות המוצבים בחזית המערבית ואילו ה־OKH התמקד בניהול המערכה הצבאית בחזית המזרחית. אל אף שהיטלר היה להלכה מפקד ה־OKH, הוא לא הסתפק בפיקוח כללי על ניהול המבצעים הצבאיים, או בהצגת מתווה כללי, אלא התערב באופן אישי ומעשי בכל שלבי התכנון הצבאי. היטלר היה חסר השכלה צבאית רשמית, ואף שהיה בעברו חייל קרבי אמיץ ואף עוטר בעיטור גבורה, לא למד מעולם בבית ספר לקצינים והבנתו בטקטיקה ובאסטרטגיה התבססה בעיקר על תחושות הבטן שלו ועל ידיעות ששאב מספרות. רמת מעורבות כזאת מצדו של הדרג הפוליטי לא הייתה מקובלת בשלב זה של המלחמה באף אחת מהמדינות העיקריות במחנה בעלות הברית.
שתלטנותו הביאה אותו לדחות את רצון ראש ה־OKH, היינץ גודריאן, אשר ביקש לנצל את העתודות המעטות הזמינות לחיזוק ההגנות במזרח. השאיפה של היטלר לפגוע בבעלות הברית המערביות ובמיוחד בבריטניה הובילה אותו להטיל עתודות אלה לעבר החזית המערבית. ראש ה־OKW, וילהלם קייטל, ציית לו ללא עוררין לכל אורך המלחמה ולא העז למחות בפניו באופן נמרץ. קייטל תכנן את מתקפת הארדנים בהתאם להוראותיו של היטלר.

הצבא הגרמני ערב המתקפה

בתקופה שקדמה לקרב הבליטה הניחו כל הערכות המודיעין של בעלות הברית המערביות, בכל הדרגים, כי אין לגרמנים אפשרות לערוך מתקפת נגד רחבת היקף עקב מחסור בכוחות עתודה זמינים. למרות זאת, הצליחו הגרמנים לארגן ולצייד בסתר עשרות דיוויזיות עתודה לקראת מתקפת הארדנים, באמצעות הקמת דיוויזיות חדשות ותגבור עוצבות שהותשו בקרבות קודמים. קבוצת ארמיות B בפיקודו של גנרל פלדמרשל ולטר מודל תוגברה עד שכללה כ־300 אלף חיילים ערב המתקפה, מתוכם כ־200 אלף חיילים, במסגרת 17 דיוויזיות – חמש פאנצר ושתים־עשרה חי"ר – נועדו להשתתף בשלב הראשון של המתקפה בארדנים, ותשע דיוויזיות נוספות נשמרו בעתודה.
הוורמאכט של סוף 1944 לא היה אותו צבא מקצועי ויעיל של שנות המלחמה הראשונות. האבדות העצומות שספג הצבא הגרמני במהלך הלחימה בחזית המזרחית, ואובדן נגדים וקצינים מנוסים רבים, גרמו לירידה ממשית באיכות כוח האדם ביחידות קו החזית, כולל יחידות העילית, והפיקוד הגרמני נאלץ לגייס לשורותיו נערים בני 16 ומעלה, וגברים בגילאים 45–60, כדי להשלים את אבידותיו. עוצבות השריון והאס אס זכו להזרמת כוח אדם איכותי ולהקצאת משאבים רבים יותר מהיחידות האחרות, והמוראל שלהן היה עדיין גבוה. אולם איכות כוח האדם ביחידות החי"ר הגרמניות הייתה ירודה יחסית, רמת המוטיבציה שלהם הייתה פחותה מבעבר, והן הורכבו לעיתים מחיילים חסרי ניסיון קרבי, שהשתייכו במקור ליחידות עורפיות של חיל האוויר או חיל הים הנאצי, ועברו הסבה. רוב דיוויזיות החי"ר שהשתתפו במתקפת הארדנים היו דיוויזיות פולקסגרנדיר, שכללו אחוז גבוה של חיילים חסרי כל ניסיון, אשר אורגנו סביב גרעין של חיילים מנוסים, ורמת האימון שלהם הייתה נמוכה ביותר.
המתקפה נתמכה על ידי 1,600–1,900 קני ארטילריה ומשגרי רקטות מסוג נבלוורפר. הארטילריה הורכבה מתותחים בכל הקטרים העיקריים, החל מתותחי שדה בקוטר 75 מ"מ ועד תותחים כבדים בקוטר 210 מ"מ. אולם לאחר המתקפה הראשונית התקשתה הארטילריה הגרמנית לסייע להתקדמות הכוחות התוקפים. מחסור בתותחים מתנייעים, והעובדה שרוב התותחים נגררו עדיין באמצעות סוסים, יחד עם תנאי הקרקע הקשים בארדנים, מיעוט הדרכים ופקקי התנועה שנוצרו, הקשו על הארטילריה לעמוד בקצב ההתקדמות של כוחות החלוץ הגרמניים בארדנים. גם מלאי התחמושת הארטילרית היה מוגבל בהשוואה לצבאות בעלות הברית, והספקת תחמושת התקשתה להגיע לחזית בגלל תקיפות אוויריות.
לקראת המתקפה הורה היטלר על תגבור ניכר של יחידות הלופטוואפה בחזית המערבית. חלק מהמטוסים הועברו לשם ממשימות הגנה על שמי הרייך מפני מפציצי בעלות הברית. כתוצאה מכך, גדל מספר מטוסי הקרב החד־מנועים בחזית המערבית מ־300 באוקטובר ל־1,770 ערב המתקפה, אך מספר מטוסי התקיפה עמד על 155 בלבד. מרבית טייסי הלופטוואפה בשלב זה של המלחמה היו חסרי ניסיון ורמת האימון שלהם הייתה נמוכה בהשוואה ליריביהם. עם תחילת המבצע תוכננה מתקפה אווירית מסיבית על שדות התעופה הקדמיים של בנות הברית, אך בפועל מזג האוויר הקשה הגביל את פעילות הלופטוואפה בשבוע הראשון למבצע.
לצורך ביצוע המתקפה המתוכננת בארדנים ריכז הפיקוד הגרמני מספר גדול של כלי רכב משוריינים בחזית המערבית, על אף הקשיים בייצור, שנגרמו כתוצאה ממחסור במשאבים ומהפצצות בעלות הברית על המפעלים הנאצים. העדיפות שניתנה לחזית המערבית באה על חשבון החלשת הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, מכיוון שרק אחוז קטן מהכלים החדשים שיוצרו הופנו לשם. מתוך 2,567 כלי רכב משוריינים – טנקים, תותחי סער ומשחיתי טנקים – שהיו בכל החזית המערבית באמצע דצמבר, 2,168 הוקצו לקבוצת ארמיות B. לפחות כשליש מהם הוקצו לארמייה ה־15, שלא לקחה חלק במערכה בארדנים. בסך הכל השתתפו במערכה בארדנים כ־1,400 טנקים, משחיתי טנקים ותותחי סער, מתוכם כ־700 הופעלו בשלב הפתיחה של המתקפה הגרמנית. הטנק העיקרי בעוצבות השריון הגרמניות בדצמבר 1944 היה עדיין הפאנצר סימן 4, אולם במתקפת הארדנים הופעל מספר גדול יותר של טנקי פנתר. כן השתתפו במתקפה מספר רב של תותחי סער מדגם שטוג סימן 3 ומשחיתי טנקים מדגמים שונים (יאגדפנצר 4, יאגדפנתר ויאגדפנצר 38(t) הצר), שמספרם השתווה כמעט למספר הטנקים. במתקפה השתתפו גם כמה עשרות טנקי טיגר וקינג טיגר כבדים, שהוקצו לשימוש דיוויזיות הפאנצר אס אס בלבד במסגרת גדודי פאנצר כבדים. כלי השריון הגרמנים נהנו מעדיפות משמעותית על מקביליהם בצבאות בעלות הברית, אך לרשות קבוצת ארמיות B עמדו רק 6 פלוגות תחזוקה לטנקים, שחסרו חלקי חילוף ורכבי חילוץ, והתוצאה הייתה קצב שחיקה מהיר ופגיעה ביכולת יחידות השריון לתפקד לאורך זמן. לפחות מחצית מאבדות השריון הגרמני בקרב הארדנים נגרמו עקב תקלות מכניות ומחסור בדלק, שאילץ במקרים רבים את הצוותים לנטוש את הכלים שלהם.
אחת הבעיות הגדולות ביותר שניצבו בפני הגרמנים הייתה מחסור בדלק. למרות הירידה בתפוקה של דלק נוזלי ב־1944, ערב המתקפה, הצליחו הגרמנים לרכז 4.6 מיליון גלון של דלק ׁׁ(15 מיליון ליטר), אך כמחצית מכמות זו לא הגיעה לכוחות בקו החזית ונתקעה בנהר הריין. תנאי השטח הקשים בארדנים הגדילו את צריכת הדלק של כלי הרכב המשוריינים, במיוחד הטנקים הכבדים מדגם פנתר וקינג טיגר, שצריכת הדלק שלהם הייתה 350 ו־500 ליטר בהתאמה ל־100 קילומטר, עד פי שניים מצריכת הדלק של הטנק הבינוני מדגם פאנצר 4. בסופו של דבר, כל טנק גרמני נכנס לקרב הארדנים כשהוא מצויד בממוצע ב־675 ליטרים דלק, המספיקים לכל היותר לתנועה של מאתיים קילומטרים – יומיים שלושה של לחימה במקרה הטוב. לכן הגרמנים קיוו להשתלט על מאגרי דלק של בעלות הברית בימים הראשונים למתקפה, כדי לפתור את בעיית המחסור בדלק.

בעלות הברית

הקרב על הבליטה החל בשעת שפל ביחסם של האמריקאים כלפי הבריטים. עוד קודם לקרב, קבלו המצביאים האמריקאים בצרפת על הפסיביות שמגלה קבוצת הארמיות ה־21 של מונטגומרי. האמריקאים גם השמיעו ביקורת נוקבת על ההתערבות הצבאית הבריטית נגד הקומוניסטים ביוון, התערבות שנחשבה לא רק לביטוי של אימפריאליזם, אלא גם של נכונות לכפות את השאיפות הבריטיות באמצעות הסטת כוחות בריטיים משדות הקרב של מערב אירופה, בלא להתחשב בכך שהמהלך מכביד את הנטל על האמריקאים.

הכישלון המודיעיני

העובדה שבעלות הברית לא צפו את המתקפה של היטלר נבעה בראש ובראשונה מתחושת האופטימיות המופרזת שרווחה במפקדות בעלות הברית, וזלזולן בגרמנים שנחשבו כבר למנוצחים. השפיע כאן גם לא מעט אופי פעולת המודיעין של בעלות הברית, שהושתתה בראש ובראשונה על תצפיות־אוויר, ועל ההסתמכות המוחלטת על האולטרה (המודיעין שעסק בפיצוח מכונת ההצפנה הגרמנית אניגמה), שסיפק לבעלות הברית זרם מידע כה אמין עד למועד הקרב. האולטרה לא יכול היה להאזין ולפענח תשדורות בנושא המתקפה המממשת ובאה, משום שהגרמנים הטילו איסור חמור על כל תקשורת אלחוטית, והפקודות נמסרו למפקדי הגיסות בידי בלדרים, ימים ספורים לפני המתקפה. בדומה לכך, שלג וגשמים כבדים שיבשו כליל את תצפיותיהן האוויריות של בעלות הברית, ומעבר לכך הגביל הוורמאכט את תנועת כוחותיו לשעות הלילה, וכך נשללה כל אפשרות להתרעה מוקדמת על ההתקפה.
המפקד העליון אייזנהאואר קיבל דו"חות מודיעין מברדלי שקבעו כי יש "סבירות נמוכה בלבד" להתקפה גרמנית, ובדו"ח ממונטגומרי מה־15 בדצמבר – יום אחד בלבד לפני המתקפה – נאמר שהאויב "אינו יכול לצאת למבצעים התקפיים בקנה־מידה גדול". ארבעה גרמנים שנפלו בשבי דיברו אמנם על מתקפה גדולה לפני חג המולד, אבל מודיעין בעלות הברית לא האמין להם. רמזים ברורים מסוגים שונים שהתקבלו מתשדורות שיורטו, בין השאר ממברקיו של שגריר יפן בברלין, העידו על הכנות למתקפה. "אולטרה" סיפקה ראיות לוגיסטיות רבות לכך שדווקא בגזרה השקטה של הארדנים הגרמנים צוברים תחמושת ודלק, שנזקקו להם באופן נואש בגזרות אחרות שהתנהלו בהן קרבות כבדים. אך איש לא נתן דעתו לרמזים הללו, משום שמתקפה גרמנית אפשרית נתפסה כצעד עקר וחסר ערך. צבא גרמניה – כך העריכו באותה העת בעלות הברית – לא מסוגל היה להפתיע גם משום שהיו מצוי בלפיתה אדירה בין שתי זרועות ענקיות, זו הסובייטית וזו של בעלות הברית המערביות, וגם בשל היותו שחוק לאחר האבדות הכבדות שספג.

ההתקפה הגרמנית

ב־16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפתם, מבצע הרבסטנבל (ערפילי סתיו) – שם הצופן החדש של התוכנית. ההתקפה התנהלה בשלג שהגיע עד גובה הברכיים, וזרקורים הטילו אלומות אור על העננים ממעל כדי לספק תאורה מלאכותית ללוחמים. הגרמנים פתחו בהרעשה ארטילרית קצרה על העמדות האמריקניות, ובעקבותיה הסתערו עליהן כוחות רגלים גרמניים בסיוע שריון. למרות העדיפות המספרית הגדולה של הכוחות התוקפים, הצליחו המגנים האמריקאים להדוף את מרבית ההתקפות הגרמניות במהלך יום הלחימה הראשון, וההתקדמות שהושגה לא עלתה על מספר קילומטרים. הסיבה העיקרית לכך, חוץ מההתנגדות העיקשת של המגנים האמריקאים במרבית הגזרות, הייתה הרמה הירודה של יחידות הרגלים הגרמניות שהשתתפו במתקפה, שהורכבו ברובן מחיילים חסרי הכשרה מקצועית מספקת ומיומנות לחימה. מהיום הראשון למתקפה ניתן היה להבחין בפער גדול בין הביצועים וההישגים של יחידות השריון הגרמניות, לבין הביצועים הירודים של יחידות חיל הרגלים שלהם.
לאחר רדת החשיכה ניצלו הגרמנים את הפריסה הדלילה של היחידות האמריקאיות שהחזיקו בקו החזית, כדי להסתנן בין העמדות האמריקניות, ולאגף את היחידות שהחזיקו בקו החזית. ביום השני של המתקפה היא החלה לצבור תאוצה, ובמספר גזרות הצליחו יחידות ניידות גרמניות, שעקפו כיסי התנגדות אמריקאים, להשיג התקדמות ניכרת ולחדור עמוק לעורפם של הכוחות האמריקאים בארדנים.

מבצע גרייף ושטרוסר

המתקפה כללה, כאמור, גם מבצעי הטעיה – מבצע "גרייף" ו"שטרוסר" – שמטרתם הייתה זריעת בלבול וחשדנות בתוך הכוחות האמריקאיים, ותפיסה של גשרים על הנהר מז. בעוד פקקי תנועה מאחורי החזית מנעו את תפיסת הגשרים, ב־21 בדצמבר ציווה דיטריך ליחידת הקומנדו בפיקודו של איש האס אס אוטו סקורצני (שנקראה בריגדת הפאנצרים 150) לתפוס את מלמדי ולפתוח את הדרך לליאז'. באותו יום התקדמו אנשיו של סקורצני – במדים ובכלי רכב אמריקאיים, ובכלי רכב גרמניים שהוסוו כך שידמו כלי רכב אמריקאיים – לגזרת חטיבה 120 האמריקאית (מדיוויזיה 30), אך נבלמו במקומם.
גם יחידת הצנחנים שמנתה 800 איש, בפיקודו של פרידריך פון דר היידטה, לא הצליחה למלא את תפקידה והשפעתה על המבצע הייתה כמעט מבוטלת. היחידה הוצנחה בלילה בשטחי העורף של האמריקאים, והתפזרה מחמת אש נ"מ כבדה עד כדי כך שלא הצליחה להתארגן. מבצעים אלו אמנם לא השפיעו כהוא זה על מהלך הקרב, אך עוררו אווירה של פחד מפני גיס חמישי, וגרמו לחשדנות ולאמצעי ביטחון מוגזמים בקרב בעלות הברית. כמה מחייליו של סקורצני שנשבו, הטעו את חוקריהם וטענו כי אחת המטרות שלהם הייתה לחטוף או להתנקש בגנרל אייזנהאואר. עקב כך תוגברה מאוד האבטחה סביבו.
בעקבות כישלונה של ארמיית הפאנצר השישית בשבוע הראשון למתקפה, הבין מפקד קבוצת ארמיות B, פילדמרשל מודל, שאם ברצונו להבקיע במקום כלשהו, הדבר חייב להיעשות בגזרה של הארמייה של מנטויפל, ולא בגזרה של דיטריך. הוא הטיל לפיכך את המאמץ העיקרי על ארמיית הפאנצר החמישית, בעוד משימתה של ארמיית הפאנצר השישית כעת הייתה להבטיח את אגף ימין של ארמיית הפאנצר החמישית.

המתקפה של ארמיית הפאנצר החמישית

במרכז חזית המתקפה הגרמנית תקפה ארמיית הפאנצר החמישית, בפיקוד האסו פון מנטויפל, גזרה ברוחב כ־32 ק"מ, עליה הגנו הדיוויזיה ה־106 ושני רגימנטים (110 ו־112) מדיוויזיית החי"ר ה־28. הדיוויזיה ה־106 תפסה את הקו פחות משבוע לפני פתיחת המתקפה הגרמנית, והייתה חסרת כל ניסיון קרבי, ואילו הדיוויזיה ה־28 הוצבה בארדנים כדי להתאושש מהלחימה הקשה בה השתתפה ביער הורטגן, לאחר שספגה במהלכה למעלה מ־6,000 אבידות. לכוחותיו של מנטויפל הייתה עדיפות מספרית מכריעה, הן באנשים והן בציוד, על המגנים האמריקאים – הם כללו ארבע דיוויזיות חי"ר ושלוש דיוויזיות פאנצר בדרג הראשון של המתקפה – מול שתי דיוויזיות חי"ר שנפרסו בדלילות. המאמץ המשני של ארמיית הפאנצר ה־5 נועד להתבצע באגפה הימני (הצפוני). הקורפוס ה־66 (שכלל את דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה־18 וה־62 בסיוע גדוד תותחי סער), נועד לכתר ולהשמיד את הכוחות האמריקאים בבליטת שניי אייפל, ולאחר מכן להשתלט על צומת הדרכים בסן־וית. המאמץ העיקרי של מנטויפל נועד להתבצע דרומה משם. קורפוס הפאנצר ה־58 וקורפוס הפאנצר ה־47 (שכללו סך הכול שלוש דיוויזיות פאנצר – ה־2 ה־116 ו"פאנצר להר" – ושתי דיוויזיות פולקסגרנדיר – 20 ו־560) נועדו להשתלט על צומת הדרכים החשובה בבסטון, ולאחר מכן לחצות את נהר מז באזור נאמור, ולנוע לכיוון צפון־מערב במגמה לכבוש את בריסל.
בגזרת הקורפוס ה־66 פתחו הגרמנים בהפגזה ארטילרית על עמדות הדיוויזיה ה־106. ההפגזה לא גרמה נזק רב, אך הצליחה לשבש את התקשורת בין מפקדת הדיוויזיה ה־106 בסן־וית לכוחותיה הקדמיים בשניי אייפל. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה־18 נועדה ללכוד את הכוחות האמריקאים, שהחזיקו בבליטת שניי אייפל, באמצעות איגוף כפול, כאשר שתי הזרועות של תנועת המלקחיים נועדו לחבור באזור שנברג, על נהר אור. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה־62, חסרת הניסיון, נועדה לסייע לזרוע הדרומית של תנועת המלקחיים. ביום הראשון של המתקפה הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות מועטה בלבד; בשעות הבוקר המוקדמות של 17 בדצמבר חידשו הגרמנים את המתקפה ועד שעות החשיכה חברו שתי הזרועות של תנועת המלקחיים הגרמנית באזור שנברג, והשלימו את כיתור שני הרגימנטים האמריקאים (ה־422 וה־423) מהדיוויזיה ה־106 שהחזיקו בשניי אייפל.
במהלך היומיים הבאים (18–19 בדצמבר), הידקו דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה־18 וה־62 את טבעת הכיתור סביב הכוחות האמריקאים הלכודים בבליטת שניי אייפל. בשעות הבוקר של 19 בחודש עשו הכוחות המכותרים מאמץ אחרון לפרוץ את טבעת הכיתור, ולחצות את המרחק הקצר שנותר עד שנברג, אך הגרמנים פתחו עליהם בהפגזה ארטילרית כבדה, והתקדמותם נבלמה באש מתותחים מתנייעים ותותחי נ"מ גרמניים. הם הותקפו מכל העברים על ידי כוחות חי"ר גרמניים, שלכדו את הארטילריה המסייעת שלהם, ועל ידי השריון של בריגדת "משמר הפיהרר" (שנשלחה לסייע להתקפת הקורפוס ה־66 על סן־וית), ומלאי התחמושת שלהם כמעט אזל. בשלב זה החליט קולונל דשנו, מפקד הרגימנט ה־422, שאין טעם להמשיך בהתנגדות, ובשעות אחר הצהריים נכנעו שרידי שני הרגימנטים, וכ־8,000-7,000 חיילים אמריקאים, נפלו בשבי הגרמני. קבוצות קטנות של חיילים אמריקאים, שכללו כ־500 איש, המשיכו בלחימה באזור שניי אייפל עד ה־21 בדצמבר.
דרומה משם הובילה דיוויזיית פולקסגרנדיר 26 את המתקפה של קורפוס הפאנצר ה־47, כאשר מולה עמד רק רגימנט רגלים (ה־110) מדיוויזיית חי"ר 28 האמריקאית. ההפגזה הארטילרית המקדימה בגזרה זו ארכה רק כחצי שעה, עקב מחסור בפגזים, והופסקה עוד בטרם הספיק חיל הרגלים הגרמני להגיע לעמדות האמריקאיות. לאורך מרבית היום הראשון למתקפה לחמו יחידות החי"ר הגרמני כמעט ללא סיוע ארטילרי וללא סיוע טנקים מדיוויזיית פאנצר להר ודיוויזיית הפאנצר השנייה, שנתקעו ממזרח לנהר אור (Our) מאחורי קו החזית. רק בשעות הערב השלימו יחידות ההנדסה הגרמניות בניית שני גשרים על הנהר במעמס 60 טון בגמינד (Gemünd) ובדסבורג (Dasburg). אולם גם לאחר בניית הגשרים, התקדמות השריון הגרמני עדיין הייתה איטית; מרבית יחידות דיוויזיית פאנצר להר נותרו תקועות באזור הגשר בגמינד, בגלל מחסומי דרכים אמריקאיים ומכתשים בכביש היציאה מהגשר. גם יחידות החלוץ מדיוויזיית הפאנצר השנייה לא הצליחו להשתלט על יעדיהם, וספגו אבדות כבדות.
ביום השני למתקפה חידשו הגרמנים את המתקפה על רגימנט 110, והצליחו ליצור פרצות בחזיתה. דיוויזיית הפאנצר השנייה נעה לעבר העיר קלרוו, 12 קילומטרים מדסבורג, ששכנה על הכביש לבסטון ולכן הייתה בעל חשיבות אסטרטגית להתקדמות הגרמנית. הדיוויזיה הצליחה להשתלט על קלרוו באותו יום, על אף ניסיונות של כוחות אמריקאים קטנים לכבוש את מארנאש, מזרחית מקלרוו, כדי לנתק את ציר הגישה לעיר. הדיוויזיה הגיעה לרכס שמעבר לקלרוו, ובינה לבין בסטון הפרידו עתה רק שני צוותי קרב גדודיים מהדיוויזיה המשוריינת התשיעית. באותו יום כבשה דיוויזיית פולקסגרנדיר 28 את הוסינגן לאחר קרב קשה. למחרת, ב־18 בדצמבר, החלו שרידי הרגימנט ה־110 לסגת; חלקם נסוגו מערבה, והקימו קו מגננה בדונאנג' (Donnange), וחלקם נסוגו לוילץ בדרום, שם שכנה מפקדת הדיוויזיה ה־28. באותו יום כבשה דיוויזיית פולקסגרנדיר 28 את וילץ, ובכך פתחה גם את ציר הגישה הדרומי לבסטון.
באגף הצפוני של קורפוס הפאנצר ה־47 תקף קורפוס הפאנצר ה־58 את רגימנט 112 מדיוויזיה 28 האמריקאית, שהגן על חזית ברוחב של 10 ק"מ. בתוכנית המקורית למתקפה בארדנים היה אמור קורפוס הפאנצר ה־58 לכלול ארבע דיוויזיות, אך עם תחילת המתקפה כלל רק שתי דיוויזיות: דיוויזיית פולקסגרנדיר 560 חסרת הניסיון ודיוויזיית הפאנצר ה־116, עליה הוטל מירב המאמץ בגזרה. הישגי התוקפים ביום הראשון היו דלים, והושגו במחיר אבדות ניכרות, במיוחד לדיוויזיית פולקסגרנדיר 560. המגננה של רגימנט 112 הייתה מוצלחת הודות לתנאי השטח שהעניקו יתרון למגנים, שהיו מחופרים היטב, והודות למיקום המוצלח של הארטילריה האמריקנית שכיסתה את צירי הגישה הבודדים לגזרה. עם זאת, המתקפה הגרמנית הצליחה לנתק את רגימנט 112 משאר היחידות של הדיוויזיה ה־28. ב־17 בדצמבר הצליחו הגרמנים אמנם לבסס ראש גשר בעיירה אורן (Ouren), אך ההתנגדות העיקשת של רגימנט 112, בנוסף לדרכי הגישה הבעייתים באזור, הובילו את מרבית הקורפוס לעקוף את עמדות ה־112, לנוע דרומה ולחצות את הגשרים בדסבורג ובהיינרשייד (Heinerscheid). הרגימנט האמריקאי זכה למרווח נשימה, וב־19 בדצמבר נסוג מספר קילומטרים מערבה, להולדנג' (Huldange), בגזרת הדיוויזיה ה־106, ובאותו יום סופח הרגימנט לדיוויזיה ה־106. הוא הצליח לעכב את התקדמות כל קורפוס הפאנצר ה־58 למשך יומיים שלמים.
עם נסיגתו של רגימנט 112, הייתה הדרך מערבה פתוחה בפני קורפוס הפאנצר ה־58, שנע דרך הפירצה, שנפערה בין סן־וית (בצפון) לבסטון (בדרום). בצהרי ה־19 בדצמבר הגיעו יחידות החלוץ שלו להופלייז, עיר הנמצאת 20 קילומטרים מצפון לבסטון, ושוכנת על נהר אורת, המכשול הטבעי האחרון לפני המז. לאחר שיחידות הנדסה אמריקאיות הצליחו לפוצץ את הגשר שם, התקדמו יחידות סיור מדיוויזיית הפאנצר ה־116 לעבר נקודת הצליחה באורתוויל, מדרום מערב להופלייז, וגילו שם גשר ביילי שעדיין היה שלם. אולם מפקד הקורפוס, ולטר קרוגר, חשש כי עד שיגיע לשם כוחו העיקרי, יפוצצו האמריקאים את הגשר, ולכן הפנה את שתי הדיוויזיות שלו צפונה, להוטון. בדיעבד, הגשר לא הושמד כלל, ודיוויזיית הפאנצר השנייה חצתה אותו ביום המחרת.

האגף הדרומי – הארמייה השביעית

הארמייה השביעית של ברנדנברגר, שכללה ארבע דיוויזיות חי"ר בשלב הראשון של המתקפה, היוותה את האגף הדרומי של המתקפה הגרמנית. היא תקפה חזית ברוחב כמעט 50 קילומטרים, מויאנדן עד אכטרנך. על גזרה זו הגנו רק שני רגימנטים של חי"ר (ה־12 מהדיוויזיה הרביעית וה־109 מדיוויזיה 28) בסיוע גדוד שריון מהדיוויזיה המשוריינת התשיעית, וגדוד טנקים מהדיוויזיה הרביעית. על אף שהתוקפים נהנו מעליונות מספרית גדולה, לא ניתן להם כמעט סיוע של שריון, ולכן הישגיהם היו מוגבלים. דיוויזיות הפולקסגרנדיר של ברנדנברגר השיגו התקדמות מועטה למול מגננה אמריקאית עיקשת, שלא אפשרה להם להגיע לרשת הכבישים, שהייתה חיונית לתנועה בתנאי השטח הקשים שאפיינו גזרה זו. רק דיוויזיית הצנחנים החמישית באגפה הימני (הצפוני) של הארמייה הצליחה להשיג הצלחה מסוימת, והבקיעה לעומק 19 קילומטרים עד וילץ. במשך שישה ימים של מגננה כנגד הארמייה השביעית (שלאחריה יצאו הכוחות האמריקאים בגזרה למתקפת נגד), שהשיגה התקדמות דלה מאוד, איבדו האמריקאים למעלה מ־2,000 הרוגים, פצועים, ונעדרים.
המתקפה הגרמנית זכתה אמנם להישגים ראשוניים מרשימים (בחמשת ימי הלחימה הראשונים בקרב הארדנים השמידו הגרמנים 300 טנקים אמריקניים ושבו 25 אלף חיילים), אך מהרגע הראשון השתבשו לוחות הזמנים שלה, הן בגלל כיסי התנגדות של כוחות אמריקניים – שהורכבו לעיתים משרידי יחידות שאורגנו מחדש – שלחמו באומץ רב ובנחישות, והן בגלל תנאי השטח ומזג האוויר. כבר בשעות הראשונות של המתקפה נוצרו פקקי תנועה ענקיים מאחורי קווי החזית, בעוד כלי הרכב הגרמניים מנסים לפלס את דרכם קדימה בצירי התנועה המוגבלים לחזית הארדנים. כלי הרכב הגרמניים הסתבכו בדרכים ההרריות הצרות והמתפתלות. טנקים רבים, במיוחד הכבדים מביניהם, נתקעו. בחורף הקשה של חודש דצמבר הייתה העברת טנקים, וכן תותחים וציוד הרתומים לסוסים, לאורך דרכי יער ונתיבים שהפכו לביצות, בבחינת קושי רב. לכך נוספו מכשולים בדמות עצים כרותים, שכרת הוורמאכט עצמו במהלך נסיגתו בנובמבר. במקרים רבים תרומתם של תנאי השטח לעיכוב המתקפה הגרמנית בימי הלחימה הראשונים המכריעים, עלתה על התנגדות הכוחות האמריקניים המגינים.

תגובת בעלות הברית

עוצמת המתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את פיקוד בעלות הברית. ההפגזות הגרמניות ניתקו את מרבית קווי הקשר באזורים הקדמיים של החזית, ויצרו שיבושים בתקשורת אשר היקשו על הפיקוד האמריקאי לקבל תמונת מצב מדויקת לגבי המתרחש. המידע הראשוני על המתקפה הגרמנית היה כה זעום ומבולבל, עד כי בשעות הערב של היום הראשון למתקפה (ה־16 בדצמבר) חלק מהמפקדים הבכירים האמריקאים עדיין העריכו שמדובר בסך הכל במתקפת־נגד מקומית מוגבלת בהיקפה, שנועדה לאלץ את הכוחות האמריקאים להפסיק את המתקפה באזור נהר הרור. גנרל ברדלי העריך שמדובר במתקפת שיבוש, שנועדה להקל את הלחץ שהפעילה הארמייה השלישית של פטון בחבל הסאר. אף על פי כן, החליט אייזנהאואר לא לקחת סיכונים, והורה באותו ערב לשלוח שתי דיוויזיות משוריינות לעזרת הכוחות האמריקאים בארדנים – הדיוויזיה המשוריינת העשירית מהעתודה של מהארמייה השלישית קיבלה הוראה לנוע לעבר העיר לוקסמבורג, ואילו הדיוויזיה המשוריינת השביעית מהארמייה התשיעית נשלחה מאזור אאכן דרומה לכיוון וילסאלם, כדי לתגבר את הכוחות האמריקאים במרחב סן־וית ובסטון. החלטה זו התבררה כמשמעותית ביותר, ותרמה תרומה מכריעה לעיכוב ההתקדמות הגרמנית בימים הראשונים של המערכה בארדנים.
למרות ההפתעה הראשונית, ההתנגדות העיקשת של הכוחות האמריקאים, שהחזיקו בקו החזית בארדנים, עיכבה את ההתקדמות הגרמנית, ואיפשרה לפיקוד העליון של כוחות בעלות הברית לקבל כמה החלטות אסטרטגיות, ששינו את פני המערכה. ההחלטה הראשונה, שהתקבלה בליל 17/18 בדצמבר, הייתה להטיל למערכה את העתודה האסטרטגית – הקורפוס המוטס ה־18 – כדי להגן על צומת הדרכים בבסטון ולתגבר את הכוחות שהחזיקו בגזרה הצפונית של הארדנים. ההחלטה השנייה של אייזנהאואר, שהתקבלה ב־20 בדצמבר, הייתה להעביר את הפיקוד על הכוחות האמריקאים, שלחמו בחלק הצפוני של הבליטה הגרמנית - הארמיות האמריקניות הראשונה והתשיעית – לידי פילדמרשל מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה־21. צעד זה נועד להתגבר על בעיית פיצול כוחותיה של קבוצת הארמיות ה־12, שנגרמה כתוצאה מהחדירה הגרמנית העמוקה לגזרה, שהוחזקה על ידי הארמייה הראשונה באזור הארדנים, ולרתום את הבריטים לסייע למאמץ לבלום את המתקפה הגרמנית. מונטגומרי העביר את הקורפוס ה־30 מהארמייה הבריטית השנייה לאזור דינאן כדי למנוע מהגרמנים לחצות את קו נהר מז, במקרה שיצליחו לפרוץ דרך הקורפוס האמריקאי השמיני. הקורפוס ה־30 כלל שלוש דיוויזיות חי"ר ושלוש בריגדות משוריינות ותוגבר על ידי הדיוויזיה המוטסת השישית, שנשלחה מאנגליה. אולם בסופו של דבר היחידות הבריטיות כמעט ולא נדרשו להילחם, משום שהכוחות התוקפים הגרמניים נבלמו על ידי כוחות העתודה האמריקאים לפני שהגיעו אליהם. במקביל להחלטה על השינוי במבנה הפיקוד של כוחות בעלות הברית, הורה אייזנהאואר לארמייה האמריקאית השלישית, בפיקוד גנרל פאטון, להפנות את רוב כוחותיה צפונה, לתקוף את האגף הדרומי של הבליטה, שיצרה המתקפה הגרמנית בארדנים, אשר הוחזק על ידי כוחות מהארמייה הגרמנית השביעית, ולחבור לכוחות האמריקאים המכותרים באזור העיירה בסטון.
פיקוד בעלות הברית הזרים במהירות תגבורות חזקות לסייע לכוחותיו החלשים בגזרת ההבקעה הגרמנית. כבר ביומיים הראשונים של המתקפה הגרמנית נשלחו 60,000 חיילים ו־11,000 כלי־רכב לגזרת הארדנים, ובשמונת הימים הבאים נשלחו 180 אלף חיילים נוספים לבלום את המתקפה הגרמנית. בסך הכל הטילו בעלות הברית למערכה בארדנים כ־700 אלף חיילים, למעלה מכפליים מהכוח הגרמני שניצב מולם. ההזרמה המהירה של התגבורות של בעלות הברית הצליחה להטות תוך זמן קצר את מאזן הכוחות הצבאי בקרב הבליטה לטובת כוחות בעלות הברית.

בלימת המתקפה הגרמנית

ב־24 בדצמבר הגיעו כוחות השריון של ארמיית הפאנצר החמישית לנקודה הרחוקה ביותר מקו ההתחלה שלהם, מרחק מאה קילומטרים ממנו וקילומטרים ספורים מנהר מאז ליד דינאן. בשלב זה של הקרב כבר אזל הדלק למרבית יחידות השריון הגרמניות, וצוותים רבים נאלצו לנטוש את כלי הרכב המשוריינים שלהם, או להשמיד אותם, כדי למנוע את נפילתם בידי האויב. פון מנטויפל, מפקד הארמייה, הבין שלא ניתן עוד להשיג את היעדים המקוריים של מתקפת הארדנים, והמליץ לפיקוד הגרמני העליון להפנות את כוחותיו צפונה ולנוע במעלה נהר מאז, כדי לאגף את כוחות בעלות הברית ולכתר אותם, אולם הצעותיו נדחו על הסף. כוח החלוץ שלו, דיוויזיית הפאנצר ה־2, הותקף בערב חג המולד על ידי הדיוויזיה האמריקנית המשוריינת ה־2 הרעננה, בסיוע כוחות בריטיים ואמריקניים נוספים, שתקפה ממספר כיוונים את הבליטה החשופה, שיצרה התקדמות הדיוויזיה הגרמנית בקו החזית, וכיתרה אותה. הכוח האמריקני התוקף נהנה מעדיפות מספרית גדולה על דיוויזיית הפאנצר ה־2 המותשת, שספגה אבדות כבדות במהלך התקדמותה לנהר מאז, ומסיוע אווירי מאסיבי של מטוסי תקיפה של בעלות הברית, שניצלו את התבהרות מזג האוויר באזור, כדי לתקוף בעוצמה את הטורים הגרמניים המתקדמים, ולמנוע הגעת אספקה ותגבורות לכוחות החלוץ שלהם. בנוסף לכך, המחסור בדלק פגע מאוד ביכולת התימרון של הטנקים הגרמניים. לאחר קרב קשה שארך כיומיים הובסה הדיוויזיה הגרמנית לחלוטין, ושרידיה נסוגו משדה הקרב לאחר שאיבדו כמעט את כל הציוד הכבד וכלי הרכב שלהם. האמריקנים טענו שבמהלך הקרב הרגו כאלף חיילים גרמניים, לקחו בשבי למעלה מ־1,200 איש, והשמידו או לקחו שלל 82 טנקים ו־83 תותחים גרמניים. היה זה הניצחון האמריקני המשמעותי הראשון במהלך המערכה בארדנים.
היינץ גודריאן, שהתנגד מלכתחילה למתקפה בארדנים, התחנן לפני היטלר ב־24 בדצמבר, שייתן הוראה לארמיות הפאנצר ה־5 וה־6 להפסיק את המתקפה ולסגת לעמדות הפתיחה שלהן, כדי שניתן יהיה להעביר לפחות חלק מדיוויזיות הפאנצר שלהן לחזית המזרחית לקראת המתקפה הסובייטית הצפויה שם, אך היטלר דחה את בקשותיו. בערב ה־28 בדצמבר, לאחר שהיה ברור שהמתקפה הגרמנית נבלמה, קיים היטלר התייעצות צבאית מורחבת בנוגע להמשך המערכה בארדנים. באותה פגישה הוא דחה את המלצתם של המפקדים הבכירים של הוורמאכט בחזית המערבית, רונדשטדט ומנטויפל, להוציא את הכוחות הגרמניים מהבליטה שנכבשה בארדנים בעוד מועד, ופקד על חידוש המתקפה בעידודו של גנרל יודל, ששכנע אותו כי המשך הלחץ על כוחות בעלות הברית בחזית המערבית משבש את התוכניות ההתקפיות שלהם. בהתאם לכך הוא הורה להטיל כוחות נוספים למערכה בארדנים במטרה לכבוש את בסטון, ולחדש את המתקפה מערבה לכיוון נהר מז. בנוסף לכך דרש היטלר לפתוח בהתקפה גרמנית חדשה בחבל הסאאר, מדרום לאלזס, שם דולדלו הכוחות האמריקאיים בעקבות שיגור חלקה הארי של הארמייה השלישית של פטון צפונה לארדנים.

מתקפת הנגד של בעלות הברית

ב־22 וב־23 בדצמבר הצליח פאטון, שכוחותיו התקדמו מזרחה לעבר חבל הסאר, לבצע את התמרון המסובך של הפניית כוחות הארמייה שלו בזווית של 90 מעלות, באמצעות עבודת פיקוד ומטה מעולה, ולהתחיל לנוע צפונה עם שלוש דיוויזיות משוריינות בחזית של 40 ק"מ על דרכים צרות, מכוסות קרח באמצע החורף, היישר אל האגף הדרומי של הבליטה. הפניית כיוון הלחימה של הארמייה במזג אוויר קשה במיוחד, ותוך כדי ניתוק מגע עם אויב שהיה כבר בלחימה עם הארמייה, נחשבת לאחד ההישגים הצבאיים המרשימים במלחמה. גנרל ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, כתב לאחר מכן על התמרון של פטון שהיה "אחד המבריקים ביותר של מפקד כלשהו, מצד זה או זה, במלחמת העולם השנייה".
ב־23 בדצמבר התבהר מזג האוויר, והמשמעות עבור כוחותיהן של בעלות הברית שנמצאו בהגנה היה טמון בעצם העובדה שהמטוסים שלהם יכולים לטוס ולנצל את עליונותם המוחצת באוויר. סוף סוף עלה בידי מטוסי הקרב והמפציצים שלהן להסתער במלוא כוחם על שדה הקרב. בארבעת הימים שעברו מאז התבהרו השמיים שוגרו 15,000 גיחות. ב־23 בדצמבר הוצנחו 441 טון של מטעני אספקה מ־241 מטוסי דקוטה C-47 בבסטון הנצורה. 95 אחוז מהאספקה הגיעה לידי האמריקאים. למחרת היום שבו 160 מטוסי דקוטה והצניחו 160 טון אספקה, אך הפעם נתקלו באש נ"מ חזקה ומספר מטוסים הופלו.
ב־24 בדצמבר הופעל המספר הרב ביותר של מטוסי בעלות הברית במערכה בארדנים: האמריקאים שיגרו 1,138 גיחות טקטיות (מתוכן 734 לתמיכה בכוחות הקרקע בארדנים) ו־2,442 גיחות של מפציצים, האחרונות כוונו בעיקר כנגד שדות תעופה גרמניים. הצי האווירי השני של בריטניה שיגר באותו יום 1,243 גיחות. בשלושת הימים הבאים אפשרו תנאי מזג אוויר נוחים למטוסי הקרב־הפצצה של בעלות הברית לבצע תקיפות ממושכות כנגד תנועות שריון ואספקה גרמניות, והגבילו את יכולתם של הגרמנים לבצע תקיפות (בעיקר של שריון) לאור יום. ב־28 בדצמבר הורע מזג האוויר למספר ימים נוספים, ומספר הגיחות האוויריות של בעלות הברית הצטמצם משמעותית.
ה־26 בדצמבר הייתה למעשה נקודת המפנה במערכה בארדנים; הגרמנים איבדו את היוזמה באופן סופי וכוחות בעלות הברית עברו להתקפה. האמריקאים השתלטו על שדה הקרב באטיות אך בבטחה. באותו יום, בשעה 16:50, פרצו כוחות מהדיוויזיה המשוריינת הרביעית מהארמייה של פטון והגיעו אל הדיוויזיה המוטסת ה־101. סביב בסטון לא הסתיימה הלחימה, והקשר בין העיירה לחזית האמריקאית הראשית נותר שברירי, אך הכיתור נפרץ ובשעות הבוקר המוקדמות למחרת הוכנסו רכבי אספקה ואמבולנסים לבסטון. בשבוע הלחימה בעיירה סבלה הדיוויזיה ה־101 1,641 אבדות. ב־30 בדצמבר החלה מתקפת הנגד של הארמייה השלישית של פטון ממזרח וממערב לבסטון. בד בבד פתח מנטויפל במתקפה חדשה לכיבושה של בסטון, בכוח של שמונה דיוויזיות, בעקבות פקודתו של היטלר להשתלט על בסטון בכל מחיר. האמריקאים נתקלו בהתנגדות עיקשת מצד קורפוס הפאנצר ה־47 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה־1, שהועברה לאזור בסטון, אך עד ה־2 בינואר נסוגו הגרמנים לבסוף מאזור בסטון, והוסר האיום הגרמני על העיירה.

חיסול הבליטה הגרמנית

בתחילת ינואר 1945, החלו בעלות הברית להפעיל לחץ איטי ויציב, כדי לחסל את הבליטה הגרמנית בסדרת מבצעים שנמשכו עד אמצע ינואר. אף שהעוצבות הגרמניות היו מותשות וחשופות לתקיפות אוויריות, הפיקוד העליון של בעלות הברית לא השכיל לנצל זאת כדי לנתק ולכתר את הכוחות הגרמנים בשטח הבליטה. במקום זאת, הסתפקו בעלות הברית בפגיעה בכוחות הנסוגים מהאוויר, ובהשמדה הדרגתית של שריון וכלי רכב ממונעים רבים ככל האפשר. המתקפה של בעלות הברית נתקלה באותם הקשיים בהם נתקלו הגרמנים בשלבי הפתיחה של המתקפה בארדנים. תנאי השטח הקשים ובמזג אוויר סוער הקשו מאוד על תנועת כוחות ממונעים, תנועת השריון הוגבלה למספר כבישים מצומצם, וכתוצאה מכך, לעיתים תכופות נפל עיקר נטל הלחימה על כוחות הרגלים. במהלך המחצית הראשונה של חודש ינואר התקדמו כוחות הברית באיטיות רבה, כפר אחר כפר, בתנאים קשים. במהלך התקדמותם, נתקלו הכוחות במוקשים רבים שהטמינו הגרמנים בנתיבי הנסיגה שלהם. הגרמנים נהדפו בהדרגה לאחור, אך לא גילו סימני התמוטטות, והמשיכו להילחם תוך כדי נסיגתם.
ב־2 בינואר כבש הקורפוס השלישי מהארמייה השלישית האמריקאית את מאנדה סט־אטיין ממערב לבסטון, והיה קרוב לכיתור שלוש דיוויזיות מקורפוס הפאנצר ה־47. למחרת פתחה הארמייה השלישית של פטון במתקפת נגד גדולה בחלק הדרומי של הבליטה באזור בסטון, בעוד הארמייה הראשונה של הודג'ס תוקפת מכיוון צפון את ארמיית הפאנצר השישית בחלק הצפוני של הבליטה במטרה לחבור עם כוחות הארמייה השלישית באזור הופליז. התקדמות הכוחות האמריקאים הייתה איטית ולא עלתה על קילומטר ביום, עקב מזג האוויר הקשה, וההתנגדות הגרמנית העיקשת. בעקבות החשש של הפיקוד הגרמני, שהארמיות האמריקאיות ה־1 וה־3 עומדות לנתק את הבליטה בבסיסה, ולכתר את מרבית כוחותיהן של ארמיות הפאנצר ה־5 וה־6, הסכים היטלר ב־8 בינואר לאשר את נסיגת הכוחות הגרמניים בארדנים לקו הגנה חדש, מספר קילומטרים מזרחה. למחרת הוא השלים לבסוף עם אובדן הסיכוי להשגת ניצחון במערכה הארדנים ואישר את הוצאת דיוויזיות הפאנצר של ארמיית הפאנצר השישית (דיוויזיות הפאנצר אס אס ה־1, 2, 9 ו־12) מהחזית לצורך התאוששות, לקראת העברתם לחזית המזרחית.
ב־9 בינואר פתח פטון במתקפה גדולה נוספת כנגד ארמיית הפאנצר החמישית, אולם כוחותיו לא השיגו התקדמות רבה בגלל תנאי מזג האוויר, שמנעו קבלת סיוע אווירי. בשבוע השני של חודש ינואר נאלצו אפילו שידורי התעמולה הגרמניים להודות בכישלון במערכה בארדנים. "מערכת החורף", כפי שכונתה בפיהם המתקפה בארדנים, נקראה עתה "מערכת ההגנה".
ברמה הדיפלומטית־אסטרטגית – בראשית ינואר 1945 פנו מנהיגי בעלות הברית המערביות בבקשה לסטלין להקדים את מתקפת החורף הסובייטית, כדי להקל את הלחץ הגרמני על צבאותיהם. סטלין נענה לבקשה והורה לפיקוד הסובייטי להקדים את מועד הפתיחה של המתקפה המתוכננת בפולין (מבצע ויסלה־אודר) בשבועיים, ל־12 בינואר. המתקפה הסובייטית החדשה אילצה את הפיקוד הגרמני להעביר במהירות כוחות רבים מהמערב לחזית המזרחית.
אף על פי שהמערכה בארדנים הייתה גמורה בשלב זה, סירב היטלר לאשר פקודת נסיגה כללית לקו זיגפריד. במקום זאת, הוא הורה ב־14 בינואר, בלחצם של רונדשטט ומנטויפל, ליצור קו הגנה מזרחית להופלייז מאחורי נהר סאלם. באותו יום החלה ארמיית הפאנצר החמישית לסגת לעבר הופלייז, כשדיוויזיות פאנצר להר והפאנצר השנייה משמשות ככוח מאסף המחפה על הנסיגה. ב־16 בחודש חברו יחידות מהארמייה הראשונה והשלישית של צבא ארצות הברית בהופלייז, ובכך השלימו את הכיבוש מחדש של רוב שטח הבליטה הגרמנית. עם זאת, ההתקדמות האיטית של כוחות בעלות הברית אפשרה למרבית הכוחות הגרמנים בארדנים לסגת בבטחה. בין ה־17 ל־21 בינואר הפסיק פטון זמנית את הפעילות ההתקפית של כוחותיו המותשים, למעט הקורפוס ה־12 באגפו הדרומי, כדי לאפשר להם מנוחה. הארמייה הראשונה (שהחל ב־18 בחודש הוחזרה תחת פיקוד קבוצת הארמיות ה־12) המשיכה בהתקדמותה צפונה, אולם נתקלה בהתנגדות עיקשת של הקורפוס הגרמני ה־66 באזור סן־וית. ב־22 קיבלו הכוחות הגרמנים לבסוף פקודת נסיגה כללית, ועד ה־25 בחודש השלימו את נסיגתם לקווי ההתחלה של מתקפת הארדנים.

פשעי מלחמה

במהלך מתקפת הארדנים ירו הגרמנים בשבויים רבים, ואף רצחו בדם קר למעלה ממאה אזרחים בלגים. ב־17 בדצמבר, ביום השני למתקפה, יחידות שריון של האס אס בפיקודו של יואכים פייפר הוציאו להורג שבויים אמריקאים – תשעה־עשר בהונספלד, חמישים בבולינגן, ושמונים ושישה בטבח מלמדי (Malmedy). פייפר ואחרים נשפטו על כך לאחר המלחמה, ומסיבות שונות לא הוצא לפועל אף אחד מגזרי דין המוות. פייפר שוחרר בשנת 1956 ונרצח בביתו שבצרפת בשנת 1976.
הטבח במלמדי הגביר את סירובם של האמריקאים לקחת שבויים של האס אס. בערב ראש השנה האזרחית, ירו חיילים אמריקאים בשישים שבויים גרמניים.

אבידות

להוציא את המערכה בנורמנדי, קרב הבליטה היה הקרב הגדול והיקר ביותר שנערך בחזית המערבית, מנחיתת צבאות בעלות הברית בצרפת ועד לסיום המלחמה באירופה. הוא ארך חמישה שבועות, והשתתפו בו למעלה ממיליון חיילים ואלפי כלי רכב משוריינים משני הצדדים. בהיסטוריה הרשמית האמריקנית נחשב קרב הבליטה לקרב הגדול ביותר והיקר ביותר בתולדות צבא ארצות הברית.
על פי הערכות שונות, כוחות בעלות הברית (בעיקר הצבא האמריקאי) ספגו במהלך המערכה בארדנים בין 80,000 ל־110,000 הרוגים, פצועים, ושבויים/נעדרים, מחציתם במהלך דצמבר 1944. ההיסטוריון הרשמי של צבא ארצות הברית, צ'ארלס מקדונלד (MacDonald), נוקב במספר 80,987 נפגעים, מתוכם 10,276 הרוגים, 23,218 שבויים/נעדרים, ו־47,439 פצועים. לפי מחלקת ההגנה של ארצות הברית אומדן הנפגעים עומד על 89,500, מתוכם כ־19 אלף הרוגים, 47,500 פצועים ו־23,000 נעדרים. לפי דוח של מחלקת הצבא במשרד ההגנה, מספר הנפגעים היה גבוה יותר, ועמד על 108,347, מתוכם 19,246 הרוגים, 62,489 פצועים, ו־26,612 נעדרים. אומדן אבידות רשמי של המערכה בארדנים, שנמסר לאייזנהאואר בפברואר 1945, קבע שאבידות הארמייה האמריקאית הראשונה הסתכמו ב־39,957; הארמייה השלישית ב־35,525; וקורפוס 30 הבריטי ב־1,400.
ההערכות ביחס למספר הנפגעים בצד הגרמני נעות בין 80,000 ל־103,000 נפגעים ונעדרים, כולל למעלה מ־10,000 הרוגים. גם אומדני האבידות של ה־OKH וה־OKW ביחס למערכה בארדנים אינם זהים, בגלל דרך החישוב השונה; לפי הערכת ה־OKH, הקרב עלה לצבא הגרמני ב־10,749 הרוגים, 34,255 פצועים, ו־22,487 נעדרים, בעוד שה־OKW דיווח על 12,652 הרוגים, 38,600 פצועים, ו־30,582 נעדרים. מחקר עדכני שבוצע על ידי חוקרים גרמניים, טוען שמספר האבידות הגרמניות היה נמוך באופן משמעותי מהערכות הקודמות, והסתכם ב־68,000 הרוגים, פצועים ונעדרים.
שני הצדדים איבדו ציוד צבאי רב במהלך הלחימה; הגרמנים איבדו 600–700 כלי רכב משוריינים, 6,000 כלי רכב ממונעים וכ־1,600 מטוסים (כולל במבצע בודנפלטה), ואילו בעלות הברית איבדו 700–800 טנקים ומשחיתי טנקים שהושמדו. אולם בניגוד לגרמנים, שסבלו ממחסור חמור בכוח אדם מיומן ובציוד לחימה כבד (טנקים ומטוסים) בשלב זה של המלחמה, בעלות הברית לא התקשו להשלים תוך זמן קצר את אבדותיהם בכוח אדם ובציוד כבד בזכות המשאבים העדיפים שעמדו לרשותן.
המתקפה בארדנים הותירה הרס רב ועלתה בחייהם של כ־2,500 אזרחים בלגים, ו־500 אזרחים מלוקסמבורג. מספר לא קטן מהרוגים אלו הגיע כתוצאה מהפצצות האוויר של בעלות הברית. כ־88,000 אזרחים נותרו ללא קורת גג. הפגיעה הקשה שגרמה הלחימה לחוות ולמשקים באזור הארדנים, שתושביו היו תלויים בהן למחייתם, הובילה למחסור חמור במזון בחורף 1944/1945.

סיכום ותוצאות הקרב

למן הרגע הראשון, תרחיש של הצלחה גרמנית מלאה בארדנים היה כמעט בלתי אפשרי. המבצע היה תלוי בשמירה קפדנית על לוחות זמנים, בתפיסת מאגרי דלק של האויב, ובהתקדמות מהירה נוסח שנת 1940 אל מול כוחות בעלות הברית, שהיו שונים מאוד מהצבא הצרפתי שלחם נגד הגרמנים ב־1940, וחזקים פי כמה. הפיקוד העליון הגרמני לא עשה שימוש נכון בכוחות העתודה שלו, והמתין זמן רב מדי לפני ששלח אותם לתגבר את ארמיית הפאנצר החמישית של מנטויפל, שהצליחה להשיג התקדמות משמעותית בימים הראשונים של המתקפה. בנוסף, ההתנגדות העיקשת של חלק מהכוחות האמריקנים, שהגנו על הגזרה שהותקפה, שהמשיכו להילחם לעיתים גם לאחר שכותרו על ידי הכוחות התוקפים, שיבשה את לוחות הזמנים של המבצע וריתקה כוחות גרמניים חזקים. מעל לכל, המשאבים העדיפים שעמדו לרשות כוחות בעלות הברית לא הותירו סיכוי רב לכוחותיו של היטלר להשלים את היעדים השאפתניים מאוד של המתקפה, והעליונות האווירית המוחלטת של בעלות הברית, מרגע שניתן היה להביא אותה לידי ביטוי, סייעה בעצירת התקדמות הכוחות המשוריינים הגרמניים, וגרמה להם אבדות כבדות. העובדה שרוב הכוחות האמריקאים היו ממונעים בשלמות, בניגוד לכוחות החי"ר של הצבא הגרמני, התבררה כגורם מכריע. היא אפשרה לפיקוד של בעלות הברית להזרים במהירות כוחות עתודה גדולים לשדה הקרב, כדי לבלום את הפריצה הגרמנית, בעזרת המלאי הענקי של כלי רכב ודלק שעמד לרשותו, בעוד תנועת הכוחות הגרמניים הוגבלה מאוד בשל המחסור בדלק ובכלי רכב ממונעים. המתקפה גרמה לשחיקה מהירה של העתודות המשוריינות של גרמניה, שהייתה עשויה לארוך זמן רב יותר אילו נותרו בעמדות מגננה.
גנרל עומר ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, טען שאף שהגרמנים לא הצליחו להשיג את יעדם הממשי בשדה הקרב, הם היו קרובים עד מאוד ליצירת קרע בפיקוד העליון של בעלות הברית, בין המפקדים הבכירים של בריטניה וארצות הברית. קרע כזה כאמור, היה אחד מיעדיו האסטרטגיים של היטלר למבצע "משמר הריין".
התוצאה האסטרטגית היחידה של מתקפת הארדנים הסתכמה בעיכוב מתקפת בעלות הברית אל תוך שטח גרמניה בשישה שבועות. הפיקוד העליון של בעלות הברית הופתע מעוצמת המתקפה הגרמנית, ולקח לו זמן להתאושש מהמהלומה המפתיעה שספג. כתוצאה מכך, המשיכו כוחות בעלות הברית להתקדם בחזית רחבה ובזהירות רבה לעבר הריין, מחשש מהתקפות נגד גרמניות נוספות, אף על פי שלמעשה, הווארמכט כבר לא היה מסוגל לארגן מתקפה נוספת בקנה מידה גדול במערב.
ברית המועצות הייתה המרוויחה העיקרית מהמערכה בארדנים. ארמיות הפאנצר החמישית והשישית של האס אס היוו חלק משמעותי מהכוחות המשוריינים, שעמדו לרשות גרמניה בחורף 1944/1945. היעדרותן מהחזית המזרחית בזמן שכוחות הצבא האדום פתחו במתקפה הגדולה שלהם בפולין ובפרוסיה המזרחית באמצע ינואר 1945, הקלה ללא ספק על התקדמותם המהירה של האחרונים במהלך מבצע ויסלה־אודר, וחסכה להם אבדות רבות. גם כאשר ארמיית הפאנצר השישית הועברה לבסוף מהמערב לחזית המזרחית בסוף ינואר 1945, היא נחלשה מאוד כתוצאה מהאבדות שספגה במהלך הקרב על הבליטה.

מורשת הקרב והנצחתו

בהיסטוריה הרשמית האמריקנית נחשב קרב הבליטה לקרב הגדול ביותר והיקר ביותר של צבא ארצות הברית. הקרב שהתחולל בעיירה בסטון זכה במהלך המערכה לסיקור תקשורתי נרחב בעיתונות, מאחר שכתבים רבים שהו באזור בדצמבר 1944, ואי לכך הוא הפך במרוצת השנים במידה רבה לסמל המערכה, והיווה השראה לסרטים וספרים רבים. העמידה העיקשת של הכוחות המכותרים בעיירה (בעיקר של הדיוויזיה המוטסת ה־101 שזכתה לפרסום רב בעקבות הקרב), ניסיונות האספקה דרך האוויר, תשובתו המפורסמת של גנרל מקאוליף לדרישת הכניעה הגרמנית, והפעולה המהירה של הארמייה השלישית של פטון, זכו לפרסומים נרחבים בתקשורת ושבו את לב הקהל בארצות הברית. מאידך, קרבות הבלימה הקשים של הכוחות האמריקאיים סביב רכס אלסנבורן וסן־וית, אשר היו בעלי חשיבות מכרעת לא פחות מהקרב בבסטון, ואולי אף יותר, לא זכו לפרסום.
עם זאת, בדצמבר 1944, בעיצומו של הקרב, הצהיר מונטגומרי כי "המגננה בגזרה זו (רכס אלסנבורן) בידי דיוויזיה 99 האמריקנית היא הנועזת ביותר במלחמה כולה". גם הממשלה הבלגית (שהקרב נוהל בשטחה) הוקירה את פעולתה של הדיוויזיה: ב־17 ביוני 1946 היא זכתה לשני ציונים לשבח.
במהלך המערכה בארדנים שירתו לראשונה בחזית במספרים ניכרים חיילים אפרו־אמריקנים. עד לאותה עת הם הוגבלו בעיקר לתפקידים עורפיים. במערכה לקחו חלק מספר גדודי ארטילריה, שלושה גדודי משחיתי־טנקים וגדוד טנקים אפרו־אמריקנים.
מספר מוזיאונים ואתרי מורשת בבלגיה מנציחים את הקרב: מוזיאון המלחמה של בסטון (Battle of the Bulge Memories) בעיירה בסטון, מתמקד בקרב שניטש בעיירה. בעיירה סן־וית בה התחוללו קרבות קשים בדצמבר 44, הוקם מוזיאון על המערכה בארדנים. ב־1989 הוקם בלה־גלייז מוזיאון 'דצמבר 44', שבפתחו מוצג טנק מדגם קינג טיגר מספר 213, שהיה חלק מקבוצת קרב פייפר. ליד מלמדי הוקם מוזיאון baugnez44 לזכר הטבח שביצעו אנשי אס אס בחיילים אמריקנים. ליד העיירה בסטון, בלגיה, נמצאת אנדרטת מרדסון לזכרם של חיילי צבא ארצות הברית שהשתתפו במערכה בארדנים. גם המוזיאון הלאומי להיסטוריה צבאית בדיקירך שבלוקסמבורג מקדיש לקרב הארדנים סיקור נרחב, כולל הצגת הדמיות של חיילים וכלי נשק אמיתיים שהשתתפו במערכה.