google/wiki40b huggingface dataset:
מרכז טיים וורנר

בנייה ועיצוב

בניית המרכז החלה בשנת 2000, אחרי הריסתו של הניו יורק קוליסאום, והושלם ב-2004. הוא נבנה במקור בשם "מרכז טיים וורנר AOL". 
הבניינים היו גורדי השחקים הגבוהים הראשונים שהושלמו לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בזמן שכמה תושבים הבחינו בדמיון בין המגלים למגדלי התאומים, החברה הבונה את המרכז הכחישה שהדמיון בין המגדלים מכוון. ב-2003 יזם מקסיקני רכש דירת פנטהאוז במגדל ב-54.7 מיליון דולר.
כתובתו הרשמית של המרכז היא כיכר קולומבוס 10, אבל החברה הבונה את המרכז השתמשה בשם "סנטרל פארק אחד" כדי לקדם את מכירת הדירות. הכתובת "סנטרל פארק ווסט אחד", לעומת זאת, שייכת למגדל אחר השייך לדונלד טראמפ. כשהמרכז הושלם, טראמפ תלה שלט גדול על בניינו שבו היה כתוב "הנוף שלכם לא כל כך טוב, הלא כן?".
עיצובו של המרכז הוא גם מעין מחווה לעיר ניו יורק: הבסיס עוגל לפי התוואי של כיכר קולומבוס, זוויתם של שני המגדלים  מתיישרת עם ברודוויי והמרחק בין שני המגדלים יוצר את האשליה שהרחוב ה-59 עובר דרכם.
דונטה דרייפר

קריירת מכללות

דרייפר שיחק בליגת המכללות עבור מכללת צ'ארלסטון בשנים 2003 עד 2007.

קריירה מקצועית

דרייפר החל את הקריירה המקצועית שלו בעונת 2007-08 בליגת העל האוסטרלית בכדורסל בקבוצה סידני קינגס. לאחר מכן עבר לקבוצה הייר-טולון מליגת העל הצרפתית בכדורסל בהתחלת עונת 2008-09. בדצמבר 2008, הוא עבר למועדון הכדורסל אוסטנדה מליגת העל הבלגית בכדורסל.
בעונת 2009-10 הוא חתם בקבוצה סוסיאטה ורולי מהליגה השנייה באיטליה. לאחר מכן בעונת 2010-11 הצטרף לקבוצה צדביטה זאגרב מההליגה האדריאטית. הוא זכה בתואר ה-MVP של עונת 2011 ביורוקאפ.
בזמן התהליך לרכישת האזרחות הקרואטית שלו, דרייפר הגיע לרשימת 25 המועמדים לזימון לנבחרת הקרואטית בכדורסל. ביולי 2011, זמן קצר לאחר שקיבל אזרחות קרואטית דרייפר שיחק את משחק הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה. 
לאחר שתי עונות בקבוצה הקרואטית צדביטה זאגרב, הוא הוחתם בריאל מדריד מליגת העל הספרדית בכדורסל.
דרור אידר

קורות חיים

אידר נולד למשפחה ספרדית. למד במדרשיית נעם. לאחר תקופה של דחיית שירות התגייס לצה"ל ושירת כחובש קרבי בחטיבת גולני.
בשנת 1999 קיבל תואר שני בספרות מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "שארל בודלר ונתן אלתרמן: העיר כמרחב פיוטי: עיון משווה בין פרחי הרע לכוכבים בחוץ". בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור בספרות מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "ראשית השירה הדתית המודרנית בארץ ישראל: מיתוס, אתוס ומיסטיקה ביצירתו של יוסף צבי רימון".
לימד במחלקה לתאוריה והיסטוריה בבצלאל, ובמכללה למדינאות. לימד גם בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן. חבר מערכת כתבי-העת "דימוי" ו"נתיב". החליף את משה שמיר כעורך המוסף הספרותי של כתב העת "נתיב" ומשמש פרשן ופובליציסט בעיתון "ישראל היום". פרסם מאמרים בתחומי הספרות, ביקורת תרבות, חברה ופוליטיקה, וכן שירים וסיפורים קצרים בכתבי עת ספרותיים ובעיתונות היומית.
שני ספריו של אידר עוסקים ביוצרים מן השירה הישראלית המוקדמת ומגלים ביצירתם פנים חדשות שיש להן השלכות רעיוניות. בספרו 'אלתרמן - בודלר, פריס - תל אביב' הבליט אידר את היסוד הארצישראלי והציוני בספרו של נתן אלתרמן 'כוכבים בחוץ'. שירתו האורבנית של אלתרמן בספר זה, שנכתבה על רקע בניין תל אביב וההתיישבות הציונית בארץ, מבוארת תוך השוואה ניגודית לשירתו האורבנית הדקדנטית של המשורר הצרפתי שארל בודלר, "המשורר האורבני הראשון". ספרו הבא של אידר, 'אחרון משוררי האלוהים', עיבוד של עבודת הדוקטור של אידר, עוסק במשורר הדתי יוסף צבי רימון שפעל במחצית הראשונה של המאה העשרים. במבוא לספר עומד אידר על המתח בין רימון, הדתי שהעמיד את אלוהים במרכז יצירתו, לבין החברה שסבבה אותו, אנשי העלייה השנייה. מוטיבים אלה - "רצח האלוהים" בתרבות ההגמונית של תנועת העבודה ושל הדרת המאמינים באלוהים מן הזרם המרכזי של היצירה העברית ויתר מוקדי ההשפעה בחברה הישראלית - רווחים בכתיבתו הפובליציסטית של אידר עצמו. גילוייו החדשים המרכזיים של הספר נוגעים לתפיסתו הסמויה של רימון את עצמו כגילום של משיח בן יוסף. אידר מצביע על רמזים לכך המצויים הן בשירים של רימון, מהם שירים גנוזים, הן במשמעות שיצק רימון לקורות חייו ולפציעתו בידי ערבים.
אידר הועסק על ידי השר לעניינים אסטרטגיים משה (בוגי) יעלון כפרילנסר המסייע בכתיבת נאומים והרצאות וכיועץ לענייני נוצרים אוונגליסטים.
כפובליציסט ב"ישראל היום" הוא נוהג להעביר ביקורת נוקבת על הטיות פוליטיות באמצעי תקשורת בישראל בכלל ובידיעות אחרונות בפרט בכנס אילת לעיתונות שנערך ב-2012, התבטא כי הארץ הוא "עיתון בבעלות משפחה שתמכה במשטר הנאצי", כשהוא רומז לכך שקבוצת דומונט, המחזיקה ברבע מהבעלות על העיתון, שיתפה פעולה עם הנאצים. האמירה עוררה תגובות קשות ואידר התנצל.
מכהן כיום (2014) כחבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
ב-2017 התמנה לעורך מדור הדעות של "ישראל היום".
בספטמבר 2018 החליט ראש הממשלה ושר החוץ בנימין נתניהו למנות אותו לתפקיד שגריר ישראל באיטליה, הוא נכנס לתפקידו בספטמבר 2019 .
התגורר ברחובות וכעת לצורך תפקידו ברומא.
ניצוץ החיים

רקע והפקה

שירי האלבום נכתבו על ידי דוד זיגמן, אבי ביטר ודני שושן, והולחנו על ידי עדי לאון, שושן ויוני רועה. האלבום הופק על ידי אבי גואטה. האלבום כולל בתוכו 11 רצועות, המשלבות בתוכן לחנים טורקיים, יוונים וערביים.
מתוך האלבום הצליחו השירים "שלום חבר" אותו ביצעה חדד ביחד עם מייק שריף, "הנסיך שלי", "כנגד הזמן", "בוא", ו"ניצוץ החיים", שהיה בסגנון קלאסי בנגינת פסנתר, אף על פי שנכתב על פי לחן טורקי.
יון לונדוויק

ילדותו

לונדוויק נולד בלונדון, ואומץ על ידי זוג ממוצא שוודי שחיו באנגליה, בעודו בן שבוע בלבד. הוא התגורר בלונדון עד גיל שש. כשמשפחתו המאמצת חזרה לשוודיה, היא התיישבה בעיר וקשה. לונדוויק מעולם לא פגש את הוריו הביולוגיים.

קריירה מוזיקלית

לונדוויק החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 2010, כאשר הלחין את השיר "When You Tell the World You're Mine" לסרט החתונה של ויקטוריה, נסיכת הכתר של שוודיה ודניאל, דוכס וסטריטלנד. הוא המשיך להלחין למוזיקאים כמו אנטון אוולד, אייזיק אליוט וסאנה נילסן, וגם הלחין עבור הסרט השוודי "Easy Money" וסדרת הטלוויזיה "אימפריה".
בשנת 2016, נטל חלק במופע השוודי "Allsång på Skansen" בו ביצע דואט עם הזמרת ליל לינדפורש. בשנת 2018, השתתף בתחרות מלודיפסטיבלן אשר בוחרת את הנציג השוודי לאירוויזיון, כתב את השיר "My Turn" אשר איתו זכה במקום השלישי בתחרות. בשנת 2019, נטל שוב חלק בתחרות ובה העפיל לגמר וזכה. הוא נציג שוודיה באירוויזיון 2019 עם השיר "Too Late For Love".
במקביל הלחין את השיר "Bigger than Us" אשר מייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2019.

קריירה ספורטיבית

בשנת 2005, נטל חלק באליפות שוודיה 2005 בריצת שליחים 4x100 כאשר היה במועדון הספורט IFK Växjö וזכה במדליית ארד.
ססיליה פיין-גפושקין

ילדות

ססיליה הלנה פיין נולדה בוונדובר, אנגליה, להלנה ואדוארד-ג'ון פיין, פרקליט לונדוני, היסטוריון ומוזיקאי מוכשר, וגדלה במשפחה בת שלושה ילדים. אביה נפטר כאשר הייתה בת ארבע, ואמה גידלה את המשפחה לבדה. פיין למדה בבית ספר לבנות וב-1919 זכתה במלגת לימודים גבוהים ללימוד מקצועות הכימיה, בוטניקה ופיזיקה במכללת נונהאם (Newnham College) שבאוניברסיטת קיימברידג'. 
במהלך לימודיה קיבל אותה האסטרופיזיקאי הנודע ארתור אדינגטון כתלמידתו, אך למרות גיבויו של המדען החשוב לא התאפשר לה להמשיך ללימודים גבוהים בתחום, מכיוון שנשים לא יכלו לקבל תארים מתקדמים בקיימברידג' של אותם הימים. לאחר שפגשה את הרלו שפלי, מנהל מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, החליטה ב-1923 לעזוב את אנגליה לטובת אוניברסיטת הרווארד, שם הפך שפלי ליועץ התזה שלה.

דוקטורט

בשנת 1925 הייתה פיין לאדם הראשון שקיבל דוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת הרווארד. האסטרונום אוטו סטרוב שיבח את עבודת הדוקטורט שלה, שלדעתו הייתה "ללא ספק הדוקטורט הגאוני ביותר שנכתב מעולם באסטרונומיה". בתוקף עבודתה הייתה הראשונה שפירשה נכון את ספקטרום אור השמש, והראתה שהשמש עשויה בעיקר ממימן ומעט הליום.
מכיוון שעד לאותם הימים רווחה הסברה כי השמש מורכבת ברובה מברזל, פיין הוכרחה לחזור בה מדבריה, ורק לאחר מכן הוכח שצדקה.

מחקר מאוחר

לאחר סיום הדוקטורט, החלה לחקור כוכבים מפיצי אור מסדר גבוה, כדי להבין את מבנה שביל החלב. לאחר מכן, עם בעלה, היא סקרה את כל הכוכבים הבהירים מעשרה מגניטודה (בהירות). כדי ללמוד על כוכבים משתנים, היא ביצעה מעל 1,250,000 תצפיות עם עוזרי המחקר שלה. עבודה זו התרחבה בהמשך למחקר על ענני מגלן, דבר שגרם ל-2,000,000 תצפיות נוספות על כוכבים משתנים. מידע זה הביא למסקנות לגבי מחזור החיים של כוכב.
פיין נשארה פעילה במחקר המדעי בהרווארד במהלך כל חייה. היא שימשה עוזרת טכנית לשפלי מ-1927 עד 1938. פעם אחת שקלה לעזוב את הרווארד מכיוון שמשכורתה הייתה נמוכה, משום שלא החזיקה במעמד רשמי. שפלי עשה ניסיונות רבים להשיג לה משרה רשמית, וב-1938 הוגדרה משרתה תחת הכותרת "אסטרונומית". כאשר התמנה לדירקטור ב-1954, ניסה דונלד מנזל לשפר את מעמדה, וב-1956 הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור מן המניין מתוך הפקולטה למדעים ואומנויות בהרווארד. לאחר מכן, כאשר מונתה לראש החוג לאסטרונומיה, הייתה גם לאישה הראשונה במעמד זה בהרווארד.

חיים אישיים

פיין קיבלה אזרחות אמריקאית ב-1931. כאשר טיילה בגרמניה ב-1933, פגשה את בעלה לעתיד, סרגיי א. גפושקין, ועזרה לו להשיג אשרת כניסה לארצות הברית. הם נישאו במרץ 1934, ונולדו להם שלושה ילדים: קת'רין, אדוארד ופטר.

הערכת הקריירה שלה

לפי פטרישיה פרנס (Patricia Farnes) וג. קאס-סימון (G. Kass-Simon), הקריירה של פיין סימנה את נקודת המפנה במצפה הכוכבים של הרווארד. תחת ניהולו של הרלו שפלי, המצפה כבר הציע הזדמנויות במחקר האסטרונומיה לנשים, לעומת מכונים אחרים. הישגים ראויים לציון בנושא הושגו מוקדם יותר במהלך המאה על ידי וויליאמינה פלמינג, אנטוניה מארי, אנני ג'אמפ-קאנון והנרייטה לאוויט. אך עבודת הדוקטורט של פיין גרמה לנשים להיכנס ל'מיינסטרים'. הנתיב שפרצה בעולם המדעי, שעד אז נשלט על ידי גברים, היווה השראה לנשים רבות.
בשנת 1934 הייתה לזוכה הראשונה של פרס אנני ג'אמפ קאנון על תרומתה למדע האסטרונומיה.
סטיב מרפי

ביוגרפיה

מרפי גדל במערב וירג'יניה, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פרינסטון ב-1974 ולמד באוניברסיטת מערב וירג'יניה במשך שנה. הוא עבר ללמוד בקולג' בלופילד וסיים ב-1981 לימודי תואר ראשון בנושא משפט פלילי. הוא הצטרף לרשות למלחמה בסמים (DEA) באמצע שנות ה-80 והחל לעבוד בבמיאמי, שם הוא נשאר במשך ארבע שנים, לפני שהועבר לבירת קולומביה, בוגוטה. הוא היה דמות משמעותית במלחמה בסוחרי הסמים בקולומביה ויש לו תפקיד חשוב בלכידתו והריגתו של ברון הסמים, הטרוריסט, ראש קרטל מדיין, פבלו אסקובר. לאחר מותו של אסקובר, בדצמבר 1993, הוא חזר לארצות הברית, שם הוא המשיך לעבוד ב-DEA, עד לפרישתו ב-2013. היום הוא עומד בראש חברת ייעוץ פרטית בנושא אכיפת חוק.

בסדרת הטלוויזיה נרקוס

הוא אחת הדמויות המרכזיות בסדרה נרקוס (סוחרי הסמים בספרדית) של נטפליקס שבה מתוארת המלחמה בסוחרי הסמים מנקודת המבט האישית שלו. הוא מגולם בסדרה על ידי בויד הולברוק. מרפי עצמו עבד כיועץ בתוכנית. הוא השתתף בהופעת קמע בפרק האחרון של עונה 2, "Al Fin Cayó!", לצד פניה.
ונדטה (קומיקס)

רקע עלילתי

העלילה מתרחשת בעתיד חלופי, בשנת 1997, לאחר מלחמה גרעינית המתרחשת בשלהי שנות השמונים שהובילה להפיכה פשיסטית באנגליה, המזכירה רבות את גרמניה הנאצית.
V הוא גיבור מטעם עצמו, אנרכיסט, העוטה על פניו מסכה בדמותו של גאי פוקס והמנהיג מהפכה של איש אחד כנגד שלטון האימים הטוטליטארי של הסיעה הפשיסטית Norsefire, אשר בראשה עומד הקנצלר אדם סוסאן (Susan).
בליל ה-5 בנובמבר, דקות ספורות לפני שהוא מפוצץ את האולד ביילי, מציל V את אייווי, נערה צעירה שיצאה אחרי שעת העוצר, מידיהם של "המצביעים", אנשי המשטרה החשאית. V אוסף את הנערה אל מחבואו המכונה "גלריית הצללים" וסוחף אותה למלחמתו בשלטון הפשיסטי והמושחת השורר במדינתם.

אזכורים ומוטיבים

עלילת הנובלה הגרפית מתכתבת עם יצירות קלאסיות מגוונות ומאופיינת בסימבוליקה חזקה המשתמשת בעולם דימויים רחב השואף מההיסטוריה והסיפרות העולמית.

סוסאן ושלטונו

סוסאן ושלטונו מזכירים במובנים רבים את ספרו של ג'ורג' אורוול "1984": הוא מפעיל אמצעי שליטה שונים על הציבור כגון משטרה חשאית, תחנת רדיו לאומית שמשדרת שידורי תעמולה ועוצר על האזרחים בשעות הלילה.
סוסאן מעלה את מפלגתו לשלטון בצורה המזכירה את עליית המפלגה הנאצית. הוא מנצל את סערת הרוחות הציבורית שמשתוללת על רקע המלחמה וסוחף אחריו את דעת הקהל על ידי ארגון טרגדיה לאומית, בדומה למקרה שריפת הרייכסטאג על ידי המשטר הנאצי, הגובה קורבנות רבים אך קונה תמיכה אדירה בקרב ציבור הבוחרים.

חידת זהותו של V

זהותו של V לא נחשפת במהלך היצירה, והכוונה היא להשאיר את הקורא עם שאלות רבות שנשארות פתוחות כחומר למחשבה: האם הוא שפוי או מטורף, גיבור או נבל. כראיה לכך בוחר אלן מור להשתמש בדמותו השנויה במחלוקת של המהפכן גאי פוקס ובמזימת אבק השריפה והופך אותם לסמלים של V.
אלן מור אמר בנושא זה: "השאלה המרכזית היא - האם הוא צודק, או שהוא מטורף? מה אתה, הקורא, חושב על זה? פתאום הבנתי שזה הפתרון האנרכיסטי המושלם. לא רציתי להגיד לקוראים מה לחשוב, אלא רק לגרום להם לחשוב, ובמיוחד לחשוב על האלמנטים הקטנים האלה שלכאורה נראים קטנים אבל הם חוזרים על עצמם באופן קבוע לאורך ההיסטוריה."
המסקנה הסופית של אייווי, אשר חותמת את הסיפור, היא שלא זהותו חשובה אלא הרעיונות שהוא מייצג, או כמו ש-V מיטיב לנסח זאת לאחר שהוא גובר על קבוצת חיילים חמושים המרוקנים עליו את מחסניות נשקם - "מאחורי המסכה הזאת יש יותר מאדם, מאחורי המסכה הזאת יש רעיון, ורעיונות הם חסיני כדורים".
המ-לט (ישראל-קנדה)

היסטוריה

המ-לט הוקמה בשנת 1961 בשם "חברת המבלט" על ידי צבי טופז. אולם לאחר שהזמין חותמות והדפיס דפים עם לוגו, התברר לו שיש חברה אחרת בשם זה, לכן שינה את האות "ב" במקף וכך נוצר השם "המ-לט". טופז רכש מבלט (מכבש הטבעה עבור תעשיות המתכת) והקים מפעל קטן לייצור אביזרי צנרת בקריית אתא, המוצרים נמכרו בעיקר לבתי הזיקוק, מפעלי פטרוכימיה, תעשיית המזון והתרופות. המפעל החל לפעול במקור בשנת 1950 כבית מלאכה קטן בחדר של כמה מטרים רבועים בואדי ניסנס בחיפה, ועסק בייצור פרסות לנעליים מקפסאות שימורים, פקקים לבקבוקי שתייה וצירים לדלתות. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרפו לחברה בניו של צבי שמואל ודן טופז. עד אז פעלה כחברה משפחתית שהמכירות היו רובם בישראל בסכום של כ-3 מיליון דולר בשנה, החברה החלה ביצוא מוצרים ונכנסה לתחום חדש, תעשיית המוליכים למחצה.
בשנת 1991, הקימה "המ-לט" חברת בת, "ה.טי.סי", לייצור אביזרי צנרת למערכות פיקוח ובקרה תעשייתיות לתעשיית האלקטרוניקה בעיקר לתעשיית המוליכים למחצה. על מנת לממן את הרחבת כושר הייצור הכניסה "המ-לט" שותפים שהשקיעו בחברה, ביניהם החברות האמריקאיות "אפלייד מטיריאלס" ו"קינטיקס". בשנת 2000 מוזגה החברה לתוך "המ-לט".
בשנת 1994, פרסמה החברה תשקיף הנפקה לציבור, שעל פיו הונפקו לציבור ונרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של החברה. בינואר 1996 רכש תד אריסון בבורסה 6.7% ממניות החברה ובהמשך רכש מניות נוספות והחזיק ב-9.2% מהחברה באמצעות אריסון השקעות.
בתחילת 2004 מכרו האחים טופז מחצית מהחזקתם בחברה להשקעות דיסקונט. בעקבות העסקה הפכה השקעות דיסקונט לבעלת השליטה בהמ-לט עם כ-40% מהמניות. שמואל ודן טופז נותרו עם אחזקה של כ-20%. באפריל 2009, השלימה השקעות דיסקונט את רכישת השליטה בחברה לאחר שקנתה את יתרת מניות האחים טופז, תמורת כ-9.5 מיליון דולר.
בשנת 2012 נרכשה השליטה בהמ-לט על ידי קרן ההשקעות פימי לפי שווי חברה של 100 מיליון דולר.

בעלות

נכון ליולי 2018,  מחזיקה קרן פימי 60% מהחברה, שאר המניות מוחזקות על ידי משקיעים מוסדיים והציבור.
מטרה (סרט)

עלילה

עלילת הסרט מתרחשת במהלך המלחמה הקרה. כאשר אשתו של וולטר לויד (הקמן), בעל מנסרה אמריקני, נחטפת בעת טיול באירופה נדרשים לויד ובנו, כריס (דילון), לטוס לאירופה ולאתרה. עד מהרה מתברר לכריס כי אביו הוא למעשה דנקן "דיוק" פוטר, איש האגף לפעולות מיוחדות ב-CIA לשעבר, והחוטפים הם אנשים מעברו שחטפו את אשתו כדי שיסגיר את המידע שברשותו.
ג'ק סטרו

שנים ראשונות

סטרו נולד במחוז אסקס וגדל במשפחה חד הורית עם אמו בדיור ציבורי, לאחר שאביו עזב את הבית. הוא למד בבית ספר תיכון פרטי בברנטווד. ישנם דיווחים שכבר אז הביע שאיפות פוליטיות ובחר בכינוי ג'ק, המשמש ככינוי פופולרי של ג'ון, כדי ששמו יהיה כשמו של אחד ממנהיגי מרד העניים האנגלי בשנת 1381. בבית הספר הוא סירב להשתתף בפעילות מעין גדנ"עית שמשרד הביטחון אירגן, על רקע מצפוני. בהמשך למד משפטים באוניברסיטת לידס, בה הוא הצטרף למפלגת הלייבור ובשנת 1966 נבחר לראש ארגון הסטודנטים של לידס בתמיכת קואליציית שמאל. במסגרת פעילותו הפוליטית הפגין כנגד משלחת סטודנטים לצ'ילה, באופן שהביא את משרד החוץ להגדיר אותו כעושה צרות. בשנת 1969 נבחר ליושב ראש ארגון הסטודנטים של בריטניה

תחילת הקריירה הפוליטית

בשנת 1971 נהיה עורך דין ועסק במשפט פלילי. שימש יועץ פוליטי של ברברה קסטל בשנים 1974–1976, ושל פיטר שור בשנים 1976–1977. בשנת 1977, עם פרישת ברברה קסטל, ניסה להתמודד במחוז שלה בלנקשייר לבית הנבחרים. הוא נבחר לבית הנבחרים בשנת 1979 וחבר בו מאז.

השנים האחרונות

ב-2013 התבטא סטרו בצורה אנטישמית כאשר טען ש"המכשול לשלום במזרח התיכון הוא כסף יהודי בלתי מוגבל ששולט בממשל ובקונגרס האמריקאיים ומעוות את רצון הציבור".
לסטרו סב יהודי, אבי אביו, דבר ששימש בטענות נגד טוני בלייר כאילו הוא מוקף ביועצים יהודים.
ניסן רילוב

ניסן רילוב (19 ביולי 1919 - 10 במרץ 2007) היה אמן ופעיל-שמאל ישראלי.

ביוגרפיה

רילוב נולד ב-1919 בנהלל לחיים ורחל רילוב (רחל לבית גולדשטיין). הוא גדל במושב לצד משה דיין וכן חנה סנש, אשר הייתה חברתו בזמן לימודיה בבית הספר החקלאי בנהלל. בזמן המרד הערבי הגדול של 1936-1939, היה חבר ארגון "ההגנה" ו"פלוגות הלילה" של אורד צ'ארלס וינגייט. לטענתו, באחד מימי 1938 במהלך דיכוי המרד הערבי הגדול, היה עד להתעללות מצדו של וינגייט בשייח'ים מאחד הכפרים הערביים באזור עמק יזרעאל. 
לאחר שסירב להשתתף בפעילות ההגנה, מטעמי מצפון, הוא גורש מהארגון, עבר לתל אביב והצטרף לפ.ק.פ (המפלגה הקומוניסטית של אותם ימים). בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ובמסגרתו לחם נגד הנאצים.
רילוב נישא לרחל קוטנר. בתם היחידה, נורית רילוב, נולדה בשנת 1946, הייתה אדריכלית במקצועה (נפטרה בשנת 2009 ממחלת הסרטן).
בשנת 1953 נפרד רילוב מרחל, עזב את הארץ וחי בלונדון ואחר כך בפריז. הוא נישא בשנית להדוויג, ולהם שני בנים, פיודור רילוב וקוסטיה רילוב.
נפטר בפריז ב-10 במרץ 2007.

קריירה אמנותית

לאחר מלחמת השחרור התקבל רילוב ללימודים במכון אבני בתל אביב, אך בהמשך עזב את הארץ, היגר לצרפת והתיישב בפריז. בתקופה הראשונה אחרי הגירתו לפריז, סבל מחסור, אך בהמשך התפרנס משיפוץ בתים ומציור. לבסוף הפך לצייר מוכר. סגנונו התאפיין בצביעת גליונות גדולים, אותם קרע, ומהקרעים שהתקבלו יצר קולאז'. התוצאה שהתקבלה הייתה פסיפס צבעים, שהקרינו רגש אחיד.
בפרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987, קיים בפריז תערוכה תחת הכותרת "אבנים", לאות הזדהות עם המאבק הפלסטיני נגד ישראל. רילוב הקדיש את כל ההכנסות ממכירת היצירות לפלסטינים בשטחים הכבושים.
זבל

רקע

בטבע, על פיסת קרקע נתונה, גדלים מגוון צמחים. כמות וסוגי הצמחים על שטח נתון מתאימים לעושר וסוג הקרקע. הצמחים שבטבע מקבלים מינרלים מהקרקע ומוסיפים עלים וחלקי צמח נבולים לשם הוספת רקבובית לקרקע. בנוסף, בעלי חיים הנזונים מהצמחים מוסיפים את הפרשותיהם המעשירות את הקרקע.
בחקלאות המודרנית, גידולים רבים נקצרים במלואם ואינם מטייבים את הקרקע ולכן נדרשת התערבות חיצונית. התערבות זו יכול להיות על ידי הוספת דשן (חומר כימי) או זבל (חומר אורגני).

יישום זבל המשק

גם בהיות הזבל בשדה, עלולים לחול בו שינויי הרכב משמעותיים. לכן גם בפיזורו, יש להקפיד על תנאים מתאימים. יש לפזר את הזבל סמוך לזריעה, ולכסותו באדמה סמוך ככל האפשר לפיזור. עומק ההטמנה, תלוי במספר גורמים; לפירוקו של הזבל בקרקע נדרשים חמצן ולחות. לכן, תלוי עומק ההטמנה באדמה, בדרך כלל באדמה כבדה רצוי להטמין רדוד יותר. 
מנות הזבל, תלויות בחוק הקובע לגבי כל שימוש חקלאי בחומר כלשהו: השפעתו היחסית של החומר, יורדת עם עליית המנה. מסיבה זו, אין לזבל את הקרקע עד לגבול העליון של היעילות, שכן זו הופכת ללא כלכלית.

היסטוריה

תחילת השימוש בזבל אורגני, הוא בזמן בו הפסיק האדם ללקט מזון, ועבר לעבודה חקלאית במקומות קבועים. כאשר האדם התחיל לביית את בעלי החיים, הוא הוביל אותם בין השדות כדי שישאירו בהם את הגללים. פעולה זו השפיעה עמוקות על העולם העתיק, עד שאפילו בשפה העברית, שם המרעה נקרא על שם הרעי (גללים) שהשאירו בעלי החיים. כבר במחזה ליזיסטרטה, אותו כתב אריסטופאנס בשנת 411 לפנה"ס, מכריז חייל ספרטני על רצונו לשוב לביתו, לעבוד את אדמתו ולזבל את שדותיו. גם קאטו הזקן (234 לפנה"ס - 149 לפנה"ס), מזכיר את הזיבול בספרו "על החקלאות". בספרו של קולומלה (4–70), וכן גם בספרות המשנה והתלמוד, כבר מופיעים תאורים של סוגי זבל שונים, שימושיהם, ודרכי יישומם.
הזבל הירוק, התפתח בעיקר בסין, בה לא היה נפוץ נפוץ גידול בקר; שם הוא מוכר עוד מלפני כ-3,000 שנה. גם באירופה היה מוכר השימוש בזבל הירוק. פרטי השימוש בו מוזכרים כבר בספריהם של קאטו, קולומלה, מרקוס טרנטיוס וארו, פליניוס הזקן ותאופרסטוס, אך נראה שלא היה נפוץ במיחד. בעת החדשה, חזר השימוש בזבל הירוק לגרמניה, על ידי החקלאי שולץ לופיץ בשנת 1881.
יחסי אנדורה–קנדה

היסטוריה

היחסים שבין אנדורה לקנדה כוננו ב-1995. על פי משרד החוץ הקנדי היחסים הם "יחסים המבוססים על ערכים משותפים ודיאלוג פוליטי ברומו של עולם". מרכז שיתוף הפעולה שבין שתי המדינות הוא בארגונים הבינלאומיים בהם נוטה אנדורה לתמוך בהצעות קנדיות ולהפך. שתי המדינות נהנות משיתוף פעולה קרוב במסגרת ארגון לה פרנקופוני.
אזרחי אנדורה יכולים להיכנס לקנדה באופן חופשי, ללא אשרה, לתקופה של עד שישה חודשים. מן הצד השני, גם אזרחי קנדה יכולים להיכנס לאנדורה באופן חופשי וללא אשרה.
אסיר פוליטי

אסיר פוליטי הוא אדם שנעצר, נשפט ונידון לעונש מאסר, אותו הוא מרצה, כשכל אשמתו או עיקרה מסתכמת בדעותיו ופעילותו הפוליטית. מי שעבר תהליך כזה והשתחרר, הוא אסיר פוליטי לשעבר.
תופעת האסירים הפוליטיים התקיימה ומתקיימת בעיקר במדינות טוטליטריות, שאינן מכירות בחירות המחשבה וחופש הביטוי כזכויות יסוד של אזרחיהן. אסירים פוליטיים רבים באים מקרב הדיסידנטים וכליאתם היא אמצעי דיכוי של השלטון, לצד אשפוז כפוי במוסדות פסיכיאטריים.
היחס לאסירים פוליטיים במשטרים מדכאים הוא חמור, אך משטרים דמוקרטיים, במיוחד מדינות דמוקרטיות שידעו בעברן תקופות של טוטליטריות, וכן תנועות לזכויות האדם, חולקים כבוד רב לאסירים פוליטיים לשעבר ומפעילים לחצים על המשטרים הטוטליטריים למען שחרור או הקלות לאסירים פוליטיים נוכחיים.
בעבר, במיוחד בתקופת האינקוויזיציה הספרדית, הפורטוגזית והאימפריה הבריטית, מתנגדים פוליטיים וקרובי משפחה מלכוניים שסומנו כמתחרים פוטנציאלים על כתר המלוכה אם לא הומתו או הוצאו להורג, הוגלו או נאסרו בתנאים לא תנאים בטירות מבודדות. במקרים מסוימים האחרונים הועברו לעיתים לבידוד בצינוק בתנאי מחיה מינימליים, לעיתם תוך הפעלת שיטות עינויים שונים.
ד"ר אוקטביאן וולפה (ברומנית: Octavian Vulpe), אסיר פוליטי לשעבר ברומניה הקומוניסטית, פרסם ספר בשם "Puterea de a învinge" ("הכוח לנצח") ובו נתן תיאור לאסיר פוליטי:
אסיר פוליטי הוא תואר האצולה הפאראדוקסלי ביותר בהיסטוריה האנושית, מהסיבות הבאות: לא ניתן לרכוש את התואר בכסף, כדי להשיגו עוברים התנסויות קשות שלפעמים עולות במחיר החיים, מי שהיה לו, לא רצה בו ולא ביקש אותו ומי שהעניקו אותו, לא היו מודעים לכך שהם מעניקים תואר אצולה.
לעיתים אסירים פוליטיים מעלים על הכתב את זכרונותיהם ותובנותיהם. חלק מהפרסומים הללו הפכו לטקסטים פוליטיים מכוננים, למשל ארכיפלג גולאג של אלכסנדר סולז'ניצין, והזהו אדם? של פרימו לוי.
מאניה

אבחון מאניה לפי ICD 10:

ICD 10 מאפשר להגדיר אפיזודה מאנית יחידה כאירוע יחיד שאינו חלק מהפרעה דו קוטבית. אם המאניה חוזרת על עצמה, היא תוגדר כחלק מהפרעה דו קוטבית. משמעות הדבר היא שלפי ICD 10 אדם יכול לעבור אפיזודה מאנית בודדת בלי לקבל אבחנה של הפרעה דו קוטבית.

מאפייני התמונה הקלינית

אפיזודה מאנית מתחילה לעיתים קרובות בפתאומיות ונמשכת (באינטנסיביות רבה)  בין שבועיים למספר חודשים. טיפול תרופתי מתאים יכול לקצר זמן זה. המשך החציוני של אפיזודה מאנית הוא כארבעה חודשים.
הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן

תולדות האתר

הספרייה הנשיאותית על שם רייגן נועדה לקום בתחומי אוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה והסכם על כך הושג ב-1984, אך בוטל ב-1987 ובאותה שנה נבחר האתר שבעיר סימי ואלי. בניית הספרייה החלה ב-1988. עלות הבניה (60 מיליון דולר) מומנה מתרומות פרטיות. היא נחנכה ב-4 בנובמבר 1991, בטקס שבו נכחו באופן חסר תקדים בנוסף לרונלד וננסי רייגן גם הנשיא המכהן בוש ורעייתו והנשיאים לשעבר ניקסון, פורד וקרטר ונשותיהם, שאליהם הצטרפה הגברת הראשונה ליידי בירד ג'ונסון.
בעת פתיחתה הייתה הספרייה הגדולה שבספריות הנשיאותיות הפדרליות, בשטח של 14,200 מטר רבוע. היא איבדה תואר זה ב-2004 לטובת המרכז הנשיאותי על שם קלינטון בארקנסו. בשנה שלאחר מכן היא שבה להיות הספרייה הגדולה ביותר עם פתיחתו בשטחה של מבנה נוסף - ביתן חיל האוויר מספר אחד (ראו להלן) בשטח של 8,400 מטר רבוע.
בספרייה מתקיימים אירועים שונים בהשתתפות אישי ציבור ומנהיגים מחוץ לארצות הברית המבקרים בה. היא אירחה מספר עימותי בחירות של מועמדי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית לקראת הבחירות ב-2008, 2012 ו-2016. העימותים נערכו בביתן חיל האוויר מספר אחד.
ב-7 ביוני 2004, יומיים לאחר מותו של רייגן, הובא ארונו לספרייה והוצב באולם המבואה שלה, שם עבר קהל על פניו עד 9 ביוני. לאחר מכן הוטס הארון לטקסי פרידה בוושינגטון די. סי. וב-11 ביוני הובא שוב לספרייה. ב-12 לחודש הוטמן הארון בקבר הנשיאותי שנבנה בדרום-מערב המתחם כחלק מתוכנית הספרייה המקורית. ב-11 במרץ 2016 נקברה ננסי רייגן במקום לצד בעלה.

אוספי הספרייה והמוזיאון

בספרייה מופקדות כלל הרשומות מתקופת נשיאותו של רונלד רייגן, ובכלל זה 50 מיליון דפי מסמכים, 1.6 מיליון תצלומים, סרטי צילום באורך של 500 אלף רגל ואלפי קלטות אודיו ווידאו. מופקדים בה גם מסמכים אישיים של רייגן, לרבות אלו משנות כהונתו כמושל קליפורניה.
המוצגים במוזיאון שבספרייה כלולים בתערוכות קבע ובתערוכות מתחלפות, הסוקרות את חייו של רייגן מאז ילדותו באילינוי ואת שנות כהונתו כמושל וכנשיא, לרבות ניסיון ההתנקשות בחייו ב-1981. בין השאר מוצג במוזיאון העתק מלא של החדר הסגלגל מהבית הלבן (העתקו מצוי גם בספריות נשיאותיות אחרות). מוצגים מיוחדים נוספים במוזיאון הם מכונית פורד מוסטנג ששימשה את רייגן בימיו כמושל, קטע מחומת ברלין ומטוס קרב מדגם F-14 טומקט שהשתתף בתקרית מפרץ סידרה ב-1981. 

המוצג המיוחד ביותר שבמוזיאון מוצג בביתן חיל האוויר מספר 1. זהו מטוס בואינג 707 ששימש את נשיאי ארצות הברית מניקסון ועד בוש האב (1973 עד 1990; אז הוחלף על ידי מטוס בואינג 747 והפך למטוס גיבוי עד 2001). כדי להציגו בספרייה הוטס המטוס לנמל התעופה בסן ברנרדינו. שם פורק המטוס על ידי יצרניתו בואינג, הועבר בחלקים לספרייה והורכב שם, כשהוא מוצב על גבי כן בגובה של 7.6 מטרים. הביתן מכיל תערוכה נרחבת על כלי הרכב של נשיאי ארצות הברית ונסיעותיהם, לרבות מכונית נשיאותית, מסוק נשיאותי וכלי רכב לליווי הנשיא.
בקמפוס הספרייה נמצאת גם כברת דשא המדמה חלק ממדשאת הבית הלבן.