google/wiki40b huggingface dataset:
אגואה

תיאור

גובהו של אגואה הוא 3,760 מטרים, וההר מתנשא מעל ל-3,500 מטרים מעל לשפלת החוף הפסיפי, וכ-2,000 מטרים מעל לרמות של גואטמלה מצפון. ההר הוא תוואי הנוף הבולט ביותר באזור (למעט כשהוא מכוסה עננים). הוא שוכן במרחק שבין 5 ל-10 קילומטרים מאנטיגואה, בירתה לשעבר של גואטמלה, ובקירבה לכמה עיירות גדולות השוכנות על מורדותיו הצפוניים, שבהן מתגוררים ביחד קרוב ל-100,000 תושבים. כ-20 קילומטרים דרומית להר שוכנת העיר אסקווינטלה (Escuintla).
ההר הוא חלק מהקשת הגעשית של אמריקה המרכזית, שנוצרה כתוצאה מהפחתה של לוח קוקוס מתחת ללוח הקריבי בקצב של 9 ס"מ בשנה. הרכב הסלעים מהם בנוי ההר הוא אנדזיט בזלתי עד אנדזיטי. צורת ההר היא חרוט מושלם המעידה על גילו הצעיר, ולכן הוא מתוארך לתקופת ההולוקן, על אף שאין עדויות מוצקות לכך, ואין גם כל עדויות היסטוריות על התפרצויות בהר. בפסגת ההר יש לוע עגול קטן בקוטר של 280 מטרים שגובה קירותיו 100 מטרים למעט הפינה הצפון צפון מזרחית שם גובה הקיר הוא 12 מטרים בלבד. בנקודה זה נפרץ הלוע ב-1541 כתוצאה מרעידת אדמה ולחץ המים שנקוו בו (ראו להלן בפרק מקור השם). שישה מכתשי שקיעה קטנים שוכנים במדרון הצפון מערבי, ושני חרוטים קטנים שוכנים על המדרון הדרומי.

מקור שם ההר

הילידים המקומיים מבני הקאקצ'יקל, אחד מהעממים צאצאי המאיה, כינו את ההר ואנאהפו (Hunapú) – "מקום הפרחים" או ז'ון אז'פו (Jun Ajpu) – "צייד אחד". הכובשים הספרדים כינו גם הם את ההר ואנאהפו עד שב-11 בספטמבר 1541 קרס האגם שבלוע ההר עקב גשמים עזים בשילוב עם רעידת אדמה שנגרמה מפעילות געשית בהר הגעש הפעיל הסמוך פואגו. בלהאר שנוצר נמחתה סנטיאגו דה לוס קבלרוס (Santiago de los Caballeros), עיר הבירה דאז של המושבה הספרדית גואטמלה (המכונה כיום "סיודד וייחה" (Ciudad Vieja) - "העיר העתיקה"), וכ-600 איש נהרגו. בעקבות האסון העבירו הספרדים את עיר הבירה לאנטיגואה. לזכר השיטפון שהחריב את העיר החלו הספרדים לקרוא להר "וולקן דה אגואה" (Volcán de Agua) שפירושו "הר געש של מים" כניגוד להר הגעש הפעיל פואגו (Volcán de Fuego) שפירוש שמו בספרדית "הר געש של אש". שם זה דומה לשם שנתנו בני הקאקצ'יקל לפואגו: "צ'י גאג" (Chi Gag או "Chi Q'aq'" באורתוגרפיה הנוכחית של הקאקצ'יקל) שפירושו "היכן שיש אש".

ההר כיום

אף שהר הגעש לא היה פעיל בתקופה המודרנית הוכיחה ההיסטוריה שלו כי הוא יכול להוות מקור לסכנה משיטפונות ולהארים ליישובים הרבים שבסביבה. על אף גובהו הפעם האחרונה שפסגת ההר כוסתה בשלג הייתה בינואר 1967.
הר אגואה הוכרז ב-1956 אזור מוגן בשטח של 120,000 דונם. ההר הוא אתר תיירות פופולרי, אם כי אירעו בדרך לפסגה לא מעט מקרי שוד.
אדמתו הגעשית של ההר פורייה ועל מורדות ההר נטועים מטעי קפה, קנה סוכר ותירס, כשקרוב יותר לפסגה מכוסה ההר בחלקות של יער גשם טרופי.
רגנר פריש

משפחתו והשכלה

רגנר פריש נולד ב-3 במרץ 1895 באוסלו להוריו אנטון ורגנה פרדריקה פריש. משפחת פריש היגרה מגרמניה לקונגסברג במהלך המאה ה-17, ואבות אבותיו עבדו במכרות הכסף של קונגסברג במשך דורות 
על גבי דורות. אנטוניוס פריש - סבו של רגנר - הפך לצורף כסף באוסלו ב-1856, ומשכך משפחת פריש עבדה עם מתכות יקרות כמו כסף במשך 300 שנה לכל הפחות.
כמי שצפוי היה להמשיך את העסק המשפחתי, רגנר הפך לשוליית צורף בבית המלאכה "דייוויד אנדרסן" באוסלו. אולם, בעצת אמו, במהלך תקופת התמחותו פריש החל גם את לימודיו באוניברסיטת אוסלו. הוא בחר ללמוד כלכלה שכן היא נראתה כתחום "הקצר והקל ביותר" שהיה לאוניברסיטה להציע, ובשנת 1919 השלים את התואר. ב-1920 הוא גם השלים את המבחנים בתחום הצורפות והפך לשותף בבית המלאכה של אביו.

קריירה מוקדמת והמשך לימודים

ב-1921 פריש זכה במלגה מהאוניברסיטה שאיפשרה לו להשקיע 3 שנים בלימודי כלכלה ומתמטיקה בצרפת ואנגליה. עם שובו לנורווגיה ב-1923, ולמרות הקשיים בהם היה נתון העסק המשפחתי, הוא המשיך בפעילותו המדעית בהאמינו שמחקר, ולא צורפות, היא ייעודו האמיתי. הוא פרסם מספר מאמרים בתורת ההסתברות. החל ללמוד באוניברסיטת אוסלו במהלך 1925, וב-1926 השיג את תואר הד"ר עם תזה בתחום הסטטיסטיקה המתמטית.

קריירה מאוחרת

למרות שהמלגה שלו הוארכה כך שיכול היה לנסוע לאיטליה וצרפת, כעבור שנה פריש נאלץ לחזור לנורווגיה עקב מותו של אביו. הוא בילה שנה אחת בשיקום בית המלאכה המשפחתי, ושיפר את ההון של העסק על ידי מכירת נכסי המשפחה. לאחר שמצא תכשיטן שינהל את העסק במקומו, הוא שב לעבודתו האקדמית.
בשנת 1928, הוא מונה כפרופסור חבר לסטטיסטיקה וכלכלה באוניברסיטת אוסלו. במהלך השנים 1927 ו-1928 פרסם סדרה של מאמרים על הסטטיסטיקה של סדרות עתיות. בשנת 1929, פרסם את המסה החשובה הראשונה שלו במתודולוגיה אקונומטרית "מתאם ופיזור במשתנים סטטיסטיים", והמשיך באותה שנה עם "סטטיקה ודינמיקה בתאוריה הכלכלית". בשנת 1931 הפך לפרופסור מן המנין. בשנת 1932 הוא ייסד באוניברסיטה את המכון לכלכלה במימונה של משפחת רוקפלר, והפך למנהל המחקר שלה.
בשנת 1961 זכה פריש בפרס אנטוניו פלטרינלי מהאקדמיה הלאומית דאי לינצ'י שבאיטליה, ובשנת 1969 הפך לזוכה הראשון בפרס נובל לכלכלה במשותף עם יאן טינברגן ההולנדי, על "פיתוח ויישום מודלים דינמיים לניתוח תהליכים כלכליים".
במהלך הכיבוש של נורווגיה על ידי גרמניה הנאצית, היה כלוא במחנה הריכוז ברדטוייט מ-17 באוקטובר 1943, לאחמ"כ במחנה הריכוז ברג מ-22 בנובמבר 1943, ולבסוף במחנה המעצר גריני מ-9 בדצמבר 1943 ועד ל-8 באוקטובר 1944.

משפחתו

פריש נישא למריה סמדל ב-1920, להם נולדה בת, רגנה. נכדתו נדיה הסאנאוי (ביתה של רגנה), הפכה למנחת טלוויזיה נורווגית. לאחר מות אשתו הראשונה ב-1952, הוא נישא בשנית לחברת ילדות בשם אסטריד יוהנסן שמתה ב-1980.

עבודתו

פריש היה אחד הכלכלנים הראשונים שהפכו את הכלכלה למדע מודרני. הוא ביצע מספר פיתוחים משמעותיים בשדה הכלכלה, וטבע כמה מינוחים חדשים כולל "מיקרו-כלכלה" ו"מקרו-כלכלה". מאמרו על תורת הצרכן משנת 1926, סייעה בבניית המחקר הנאו-וולראסיאני. הוא ניסח את תורת הייצור ב-1965. באקונומטריקה הוא עסק בסדרות עתיות (1927) ורגרסיות ליניאריות (1934).
מחמוד יוסף

קריירה

יוסף נולד בעכו, והחל לשחק כדורגל בגיל 9 במחלקת הנוער של קבוצת אחי עכו. בגיל 17 צורף לסגל קבוצה הבוגרת של המועדון, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הנוער. את עונת 2014/2015 סיים עם ארבעה שערים ב-15 הופעות בליגה ב', ובנוסף הבקיע 34 שערים בקבוצת הנוער. בעונה שלאחר מכן הבקיע שבעה שערים בליגה ב', ואת עונת 2016/2017 החל באחי עכו אך במהלכה עבר לקבוצת צעירי טמרה מליגה ג'.
בקיץ 2017 חתם יוסף בשבאב אל-ח'ליל מליגת העל הפלסטינית, וב-14 בנובמבר 2017 ערך את הופעות הבכורה שלו במדי נבחרת פלסטין, וכבש צמד בניצחון 8–1 על נבחרת המלדיביים. בעונה שלאחר מכן הצטרף לקבוצת מרכז בלאטה.
ב-4 ביוני 2019 חתם יוסף לשלוש שנים בהפועל כפר סבא, לאחר שעלתה לליגת העל.
שנות ה-50 של המאה ה-11

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דיאנה היידן

ביוגרפיה

דיאנה היידן נולדה בהיידראבאד, הודו למשפחה נוצרית. לאחר סיום בית הספר היא החלה לעסוק בדוגמנות ותקופה קצרה עבדה ביחסי ציבור.
בשנת 1996 החלה להשתתף בתחרויות יופי. בתחרות "מיס הודו 1997" היא זכתה במקום השני, וקיבלה זכות להשתתף בתחרות מיס עולם בו זכתה בשנת 1997. בנוסף לתואר הראשי, היא זכתה בשלוש תוארי משנה באותה תחרות.
לאחר הזכייה היא קיבלה מספר חוזים לייצוג חברות בהודו, והשתתפה באירועי צדקה.
בהמשך היא עברה ללונדון וסיימה בית ספר למשחק. בעקבות כך היא הצטלמה במספר סרטים הודים.
בשנים 2001 ו-2002 היא הייתה מנחה של תחרות "מיס אירופה" לצד ז'וליאן לפרס.
היידן התחתנה בשנת 2013 ויש לה שלושה ילדים.
בולון-סור-מר

היסטוריה

בתקופה הרומית נקראה העיר "בונוניה" והייתה בסיס חשוב של "הצי הבריטי" של הצי הרומי. בשנים 55 לפנה"ס ו-54 לפנה"ס שימשה את כוחותיו של יוליוס קיסר בניסיון הפלישה לבריטניה, ובשנת 43 לספירה היוותה ראש גשר לפלישת קלאודיוס אל האי הבריטי. בסוף המאה השלישית הגיע לאזור שבט מוריני, אחד מן השבטים הבלגיים שחדרו לשטחי האימפריה הרומית. בני השבטים התנצרו ב-633 על ידי הבישוף הקדוש אודמר.
בימי הביניים הותקף האזור בפלישות של ויקינגים, שלאחר התיישבותם במקום נקראו "נורמנים". בולון הייתה לבירת דוכסות של האימפריה הרומית הקדושה, בעלת זיקה לארצות השפלה. עם שליטיה נמנו גוטפריד מבויון ואחיו בולדווין מבולון, שניהם מראשי מסע הצלב הראשון ונשאו בתואר מלכי ירושלים. ככל סביבתה, הייתה גם בולון נתונה בשלטון האנגלים במשך רוב מלחמת מאה השנים, ואילו ב-1450 חזרה לשלטון צרפת. בין השנים 1544–1550 הושמה העיר תחת מצור אנגלי, שהיה חלק מהמלחמות האיטלקיות והסכסוך הבריטי בסקוטלנד. המצור הגיע לסיומו ב"שלום בולון", שסיים גם את הסכסוך הבריטי בסקוטלנד, והעיר חזרה לשלטון צרפתי בתמורה לכופר בסך 150,000 ליש"ט.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ריכז נפוליאון בונפרטה 200,000 חיילים מן הגרנד ארמה במחנה ענק בשטח העיר, במסגרת מערכת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, כדי להגן על צרפת מפני פלישה ולהיערך לפלישה אפשרית לבריטניה.
בראשית מלחמת העולם הראשונה, בסתיו 1914, רוכזו בבולון כוחות בריטיים שנועדו לבלום את המירוץ אל הים של הגרמנים ולספק עתודה לחזית. בעת מתקפת האביב הגרמנית באביב 1918 תקפו כוחות גרמניים את העיר במסגרת מתקפת "ג'ורג'ט", שנבלמה בזכות מתקפת נגד משולבת של מדינות ההסכמה.
במלחמת העולם השנייה הוצב בעיר חיל מצב בריטי. הכוח נכנע להתקפה גרמנית מאסיבית שבוצעה במאי 1940 במסגרת המערכה על צרפת. חלק מן הכוח הצליח לסגת לדנקרק ופונה במבצע נועז. העיר נפגעה קשה בקרבות, היא בוצרה כחלק מהיותה מעוז של החומה האטלנטית והנמל שלה בוצר והפך לנמל צבאי גרמני רב-חשיבות בתעלת למאנש אל מול בריטניה. ב-15 ביוני 1944 הפציצו מטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי את נמל בולון בפצצות טולבוי בנות 5 טון והשמידו אותו כליל. באוגוסט 1944 נכבשה העיר על ידי כוח קנדי.
עקב ההרס הרב בעיר הוקמו בה בשנות החמישים והשישים מבנים מודרניסטיים וברוטליסטיים כצעד לשיקום העיר ותשתיותיה.

כלכלה

באופן מסורתי התבססה כלכלת המקום על דיג. העיר היא נמל הדיג הגדול בצרפת וכ-7,000 מתושביה מתקיימים על תעשיית הדיג. במשך שנים רבות הופעל קו מעבורת בין בולון לדובר אך הוא הופסק ב-1995 לאחר פתיחת מנהרת התעלה.

חינוך ותרבות

ב-1905 נערך בעיר כנס האספרנטו העולמי הראשון, ומאז מהווה העיר מוקד לפעילות בתחום שפת אספרנטו.
בעיר מתקיימים קורסים לתרבות ושפה צרפתית במסגרת ה-Universités de l'été מן הוותיקות בצרפת.
כן נמצא בעיר קמפוס של אוניברסיטת חוף האופאל (Université du Littoral Côte d'Opale).
עידית יולזרי

עידית יולזרי (נולדה ב-1 בנובמבר 1956) היא סופרת, משוררת ואמנית פלסטית ישראלית.

ביוגרפיה

עידית יולזרי נולדה וגדלה בתל אביב, האמצעית בין שלושה ילדים. אביה, חיים ברקוביץ, יליד גרמניה, היה בעל בית קפה; אמא, בת שבע לבית דאי ילידת ישראל, בת למשפחה ממוצא פרסי. עידית יולזרי למדה בבית ספר יסודי בלפור מכיתה א' עד ח', ואחר כך בתיכון עירוני א'. שירתה בצה"ל שירות מלא, ביחידת ממר"ם. למדה פילוסופיה ותולדות האומנות באוניברסיטת תל אביב. למדה בקורס אצל רפי לביא במדרשה לאמנות. למדה שירה אצל מאיר ויזלטיר, אהרן שבתאי ומאיה בז'ראנו בבית אריאלה.
בשנים 1993–2004 יצרה והציגה תערוכות אמנות פלסטית, בעיקר בתחומי פיסול וצילום. נעמי שלו, דברי האוצרת, גלריה גרוס: "בצילומיה של יולזרי מונכחת הזהות העצמית בגבולות שבין הפרטי לציבורי, כפועל יוצא של התמודדות עם מצבים קיומיים – חיצוניים קשים מוצגת אופציה חלופית נרקיסיסטית באופייה – "ברירת מצב". אופציה זו מאפשרת את הנגיעה העצמית, הטוהר והניקיון."
יולזרי כתבה עד כה (2018) שישה ספרים: שני ספרי שירה למבוגרים וארבעה ספרי ילדים. חברת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל ואקו"ם. במשך שלוש שנים הפיקה והנחתה ערבי שירה שבועיים בקפה מישל, נווה צדק.
לעידית יולזרי שני ילדים.
יום המתים

היסטוריה

מקורו של חג זה בחגיגות של התושבים המקוריים של יבשת אמריקה - התרבות האצטקית, תרבות המאיה, הפורפרצ'ה, הנאהואל והטוטונאק. 
בתרבות האצטקית נחוג יום המתים בחודש התשיעי של לוח השנה האצטקי, החל מתחילת אוגוסט, למשך חודש שלם. החג נחשב לחגה של האלה מיקטקאקיוואדל, "אלת המתים", ובמהלכו נערכו טקסים עבור נשמות הקרובים המתים.
עם כיבוש מקסיקו על ידי הקונקיסטאדורים הספרדים במאה ה-15 פעלו המיסיונרים הנוצריים למגר את החג הפגני, ועשו זאת באמצעות דחיית החג ואיחודו עם החג הקתולי, יום כל הקדושים, שנערך ביום הראשון של חודש נובמבר.

מנהגי החג

ההכנות לקראת החג מתבצעות במהלך השנה וכוללות איסוף מתנות אשר יוענקו למתים במהלך החג. בתחילת החג, נוהגת המשפחה לעלות לקברי אבותיה, לנקותם ולשים עליהם פרחים ונרות. משפחות עשירות נוהגות להקים בביתם מזבח לכבוד האבות ולהניח עליו או על הקברים את מנחות ה-"ofrendas". הפרחים הם בעיקר פרחי ציפורני חתול (המכונים בספרדית: Flor de Muerto - פרחי המוות), שלפי האמונה קוראים אליהם את רוחות המתים, וכן בקבוקי טקילה. על קברי ילדים נהוג להניח צעצועים וממתקים.
במדינות אמריקה הלטינית מתחפשים הילדים בחלוק לבן ומסיכה לבנה עם ציור גולגולת, ובחלקן עושים תהלוכות בתחפושת זו.
יש המאמינים שהרוחות אוכלות את האוכל המוגש להם, וכל האוכל את המאכלים לאחר מכן לא מקבל ממנו כל ערכים תזונתיים ].
בגואטמלה מקובלת ביום המתים ארוחה משפחתית חגיגית, שהמאכל המסורתי המרכזי בה הוא פיאמברה, מעין סלט צבעוני וגדוש מרכיבים שונים: מינים רבים של בשר ונקניק, ירקות, גבינות, חמוצים ועוד.

הפיליפינים

בפיליפינים נקרא החג Araw ng mga Patay ("יום המתים"), ונחשב לאחד החגים החשובים ביותר בשנה. החג מהווה רקע למפגשים משפחתיים יותר מאשר יום של חגיגות. במהלך החג מנקים את קברי בני המשפחה, צובעים אותם מחדש ומניחים עליהם נרות ופרחים. מאחר שנהוג לבלות זמן עם בני המשפחה, נוהגים בחג זה המשפחות לישון באוהלים משפחתיים בבתי הקברות על מנת להיות יחד, הן בני המשפחה המתים והן בני המשפחה החיים.
הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה

הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה הוא ארגון על בסיס וולנטרי למען ביתא ישראל שפעל בין השנים 1960 ל-1982.  
בשנת 1960 קיבל הקונגרס היהודי העולמי בקשת עזרה מראשי ביתא ישראל ושלח את נורמן בנטוויץ' לבירור מצבם. שנה לאחר מכאן ביקר בנטוויץ' באתיופיה ולאחר זאת הקים בישראל את "הוועד הציבורי לסיוע לפלשים" שריכז בישראל את הפעילים למען ביתא ישראל. כנשיא כבוד של הוועד כיהן הנשיא יצחק בן-צבי ולאחריו זלמן שזר כאשר יושב הראש היה אריה טרטקובר, ציר ירושלים בקונגרס היהודי. בראשיתו פעל הארגון למען עליית ביתא ישראל, אך בעקבות התנגדות ממשלת ישראל לקח על עצמו לסייע בצורות אחרות.
במקביל לפעילות הוועד בישראל פעל בנטוויץ' בבריטניה וגייס מספר ארגונים כאשר בשלהי מאי 1967 הוקמה "הוועידה הנמשכת לארגונים המעוניינים ברווחת הפלאשים שבאתיופיה" שיותר מאוחר שינתה את שמה לאגודה לרווחת הפלאשים. 
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60 וראשית שנות ה-70 תמך הארגון בעולים הבלתי חוקיים שהגיעו לישראל ובבוגרי כפר בתיה ונתן את חסותו לארגוני יוצאי אתיופיה הראשונים, התאחדות יהודי אתיופיה בישראל וארגון יהודי אתיופיה, שאותם ריכז המזכ"ל עובדיה חזי.
לאחר שנת 1974 שבא פרצה המהפכה האתיופית החל הוועד בשיתוף פעולה הדוק עם האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה ופעל כזרוע שלה בישראל שבמסגרת זו שינה את שמו ל"הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה" והחל בפועלות למען עלייה שכללו שדולה בכנסת, פנייה לרבנות, לסוכנות והפעלת מבצע עלייה באמצעות חברת כור. ב-1979 טרטקובר חלה ואותו החליף חבר הכנסת שלמה הלל.
הוועד בא לסופו עם מותו של טרטקובר ב-1982 ופעילותו הועתקה לוועד הציבורי למען יהודי אתיופיה בראשותו של מיכאל קורינאלדי.
במהלך קיומו כלל הוועד חברים רבים בהם רות דיין, ישראל גולדשטיין, רחל ינאית בן-צבי, אהרון כהן, מרדכי בן-פורת, אמנון לין.
ארכיון הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
כרמן מליס

חייה

מליס הייתה תלמידה של אנטוניו קוטוני והופיעה לראשונה ב"איריס" של מסקאני בתיאטרו קוצ'ה בנובארה, בגיל 20. לאחר זמן קצר החלה לשיר במאדאם באטרפליי, טוסקה ולה בוהם. התאמתה לתפקידי פוצ'יני משכה אליה את תשומת לבו של המלחין עצמו, שלימד אותה באופן אישי את תפקיד מיני באופרה "הנערה מן המערב", תפקיד ששרה בשנת 1911 בבוסטון. בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, בשנת 1913, שרה ב"ליצנים" של רוג'רו לאונקוואלו מול אנריקו קארוזו וב-1917 הופיעה לראשונה בלה סקאלה ב-Il macigno של ויקטור דה סאבאטה. מעל לכל נודעה כסופרן וריזמו, ומן השחקניות המזמרות המעניינות ביותר בראשית המאה ה-20. 
בסביבות 1935 סיימה את קריירת השירה שלה והקדישה את כל זמנה להוראה. היא השפיעה רבות על תלמידתה רנאטה טבאלדי, שאמרה פעם על מליס, "כל מה שהייתי צריכה ללמוד לבימה, למדתי ממנה."
אורי בר-און

ביוגרפיה

בר-און נולד וגדל בנהלל, בנם של שרה ואליעזר. היה פעיל בארגון ההגנה, חבר מחלקת החי"ש ביישוב ובוגר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה. במלחמת העצמאות נלחם בקרבות משמר העמק ונפצע. הצטרף לגדוד הקומנדו 89, גדוד פשיטה ממוכן בחטיבה 8 שעליה פיקד יצחק שדה, הוא פיקד על פלוגה ג', פלוגת ג'יפים שהורכבה מבני ההתיישבות העובדת, לחם עמה ונפצע במבצע דני. לאחר מינויו של דיין למפקד ירושלים, מונה בר-און לעוזרו. 
בתום המלחמה הצטרף לבני תנועת המושבים לסייע ליישובי עולים, בנה ביתו במושב אורות. 
בהמשך שירותו הצבאי עבר הסבה לחיל השריון, שירת כסגן ומפקד גדוד שריון ומדריך בבית הספר לשריון. ב-1967 הוא מונה להקים חטיבה סדירה חדשה בגייסות השריון, חטיבה 401. בפרוץ מלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 46, הגדוד הראשון של החטיבה בהתארגנותה, שהיה גדוד טנקי פטון. הגדוד לחם תחת חטיבת הצנחנים באוגדה 84 והשתתף בקרבות ההבקעה ברפיח. לאחר המלחמה פיקד על כוחות החטיבה במבצע אסותא. 
במלחמת ההתשה פיקד על חטיבה 875 (חטיבה 8) ובתפקיד זה פיקד על מבצע רביב. במלחמת יום הכיפורים שירת כראש מטה פיקוד הצפון. בימיה האחרונים של המלחמה נפצע בהתרסקות מסוק באזור החרמון. לאחר המלחמה מונה על ידי הרמטכ"ל לטפל בפניות הורים שכולים. השתחרר מצה"ל ב-1976.
לאחר שחרורו הצטרף למפלגת שלומציון שהקים אריאל שרון, הוצב במקום החמישי ברשימה לבחירות לכנסת התשיעית אך לא נבחר. לאחר מינויו של שרון לשר החקלאות מונה בר-און לעוזרו לענייני התיישבות, והוא עסק רבות בפיתוח והקמת התנחלויות ביהודה ושומרון. בהמשך כיהן כעוזרו של שרון לענייני התיישבות גם במשרד הביטחון ובמשרד התעשייה והמסחר. ב-1985 נהרג בתאונת דרכים. על שמו נקראים יער אורות באלון מורה, שכונה במבוא דותן, פארק תעשייה בקדומים, רחובות ודרכים ברחבי הארץ. 
היה נשוי לחיה ואב לארבעה ילדים. בנו הבכור יהושע, היה קצין שריון שעוטר בעיטור המופת ונהרג ב-1977, בנו גדעון היה מפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית.
ענג'ר

היסטוריה

באתר בו שוכנת ענג'ר התקיים יישוב אנושי בתקופה ההלניסטית, הרומית ובתקופה הנוצרית המוקדמת. שרידיו של מקדש רומי ניצבים על גבעה במג'דל ענג'ר, כ-2.5 ק"מ דרומית-מערבית לעיר. בתחילת המאה ה-8, הקים הח'ליף וליד הראשון מבית אומיה (705-715) יישוב בענג'ר בצורת מבצר מלבני מתוכנן, אך בנייתו לא הושלמה מעולם. לאחר שהח'ליף איברהים אבן אל וואליד הובס על ידי העבאסים בשנת 744 בקרב שהתרחש סמוך לעיר, פסק היישוב במקום והעיר גוועה ונהרסה.
מקור שמה של העיירה הנוכחית הוא בשמו של מעיין "עין ג'רא" (عين جرا) הנמצא כקילומטר צפונית מזרחית לעיירה. היא קמה בשנת 1939 כאשר 5,125 פליטים ארמנים מאזור מוסא דאג שסמוך לאנטקיה נמלטו משישה כפרים, מיד עם סיפוחו של האזור לטורקיה ב-7 ביולי 1939, ולאחר שזה התקיים משך מספר חודשים כמדינת האטיי. בתוך עשרה ימים, כמעט כל האוכלוסייה הארמנית עזבה את האטיי. העיירה תוכננה ונבנתה בצורת נשר הפורס את כנפיו. במרכזה של העיירה היא נחצית על ידי רחוב מרכזי ובכל אחד משני צדדיו "כנף" שבה שלוש שכונות, ואלה קרויות על שמם של כפרי המוצא של התושבים בטורקיה. חלק מהמתיישבים החדשים עזבו את ענג'ר והיגרו לארמניה ב-1940.
במהלך הסדר הסורי בלבנון, הקים צבא סוריה את מרכזו הצבאי באזור הבקאע בענג'ר, כמו גם את מרכז שירותי המודיעין הסוריים.
אפנון פאזה

אפנון פאזה או אפנון מופע (ראשי תיבות PM, מאנגלית: Phase Modulation) היא שיטה לשידור והעברת אותות חשמליים בתדרים נמוכים (כגון: קול אנושי) על ידי שימוש בגל נושא בעל תדר גבוה, בשינוי הפאזה שלו בזמן.
אפנון פאזה דומה לאפנון תדר בכך שהאות המשודר משנה את התדר הרגעי של הגל הנושא, כי שינוי רגעי של פאזה של גל משנה את תדירותו (ראה איור). בניתוח מתמטי ניתן להראות כי באפנון פאזה תדירות הגל המתקבל היא נגזרת של האות המשודר, ואילו באפנון תדר התדירות היא המידע בעצמו.
בניגוד לאפנון תדר, אפנון הפאזה לא נפוץ בשל החומרה המורכבת שהוא דורש לקליטה ושידור האותות, כמו גם בעיות נוספות של רעש שיכולות להיווצר בגלל המחזוריות של הפאזה ב-360 מעלות.
נוריאל

נוּרִיאל הוא מלאך המוזכר בספר הזוהר כאחד משבעים המלאכים הסובבים את כסא הכבוד, והנחשבים כבית דין של מעלה. הזוהר מגדיר את פעולתו ותפקידו כמלאך של דין. משמעות שמו "נור" היא אש בארמית, והזוהר מדמה אותו במובן הרוחני לאש, שטבעה לעלות תמיד למעלה בעניין של "רצוא".
לפי האר"י, המלאך נוריאל נקרא לעיתים גם בשם אורפניאל, ולפעמים גם בשם אוריאל. יש המייחסים את המלאך נוריאל כמלאך שנגלה לאברהם אבינו בברית בין הבתרים.
אינגליש אלקטריק לייטנינג

אינגליש אלקטריק לייטנינג הוא מטוס קרב על-קולי בן הדור השני מתוצרת בריטניה שנוצר בעידן המלחמה הקרה.
זהו מטוס הקרב היחיד שמהירותו עולה על 2 מאך ויוצר כולו בבריטניה.
המטוס היה ידוע בשל יכולות היירוט הטובות שלו, וזכור לרבים בשל מהירותו הרבה ומראהו המתכתי.
שימש בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי וכן בחיל האוויר המלכותי הסעודי.
המטוס הוצג רבות במפגנים אוויריים והיה אחד המטוסים העל-קוליים הבודדים בעלי יכולות גבוהות בתצוגות אווירובטיקה.
רוב המטוסים מסוגו קורקעו זה מכבר ומוצגים במוזיאונים, אם כי שלושה מתוכם עדיין טסים במסגרת אזרחית בקייפטאון, דרום אפריקה.
נויה צייטשריפט פיר מוזיק

Die neue Zeitschrift für Musik (גרמנית: כתב העת החדש למוזיקה) הוא כתב עת מוזיקלי מייסודו של רוברט שומאן. כתב העת הופיע לראשונה באפריל 1834 בעזרתו של יוליוס קנר (Julius Knerr), העורך הרשמי הראשון. בשנת 1835 הפך רוברט שומאן רשמית לעורך הראשי של העיתון.
כתב העת כלל בעיקר ביקורות מוזיקה. בימיו של שומאן, ביקורת המוזיקה לא התייחסה על פי רוב לביצועים, אלא ליצירות מוזיקליות חדשות שנכתבו באותה תקופה. שומאן הרשה לעצמו לבקר מלחינים ויצירות בהתאם לתפישת עולמו האמנותית, כמו שהובעה בגילוי הדעת הרעיוני שלו - Davidsbund. שומאן עצמו עבד בעיתון עד יוני 1843. בעיתון זה פורסם גם גילוי הדעת של ריכרד וגנר במאמר "היהדות במוזיקה". המאמר ספג ביקורת חריפה, הן על תוכנו והן על הנהלת העיתון שפירסמה אותו. בעיתון גם הביע שומאן, במאמר חד-פעמי שנים לאחר שפרש מעריכתו, את התלהבותו מהכישרון הצעיר והלא-ידוע, אז בן 20 בלבד, יוהנס ברהמס.
הדרך לג'נין

תוכן

סרטו של רחוב מתחיל זמן קצר לפני התחלת מבצע חומת מגן בג'נין בעקבות הפיגוע במלון פארק בליל הסדר בנתניה, שבו כ-30 אזרחים ישראלים נהרגו ו-140 נפצעו בפיגוע התאבדות. בתגובה לפיגוע ולשני פיגועים נוספים שקדמו לו, פתח צה"ל ב-29 במרץ 2002 במבצע חומת מגן.
לאורך הסרט רחוב מראיין פלסטינים בנושא הקרב בג'נין ומביך אותם כשהוא מפריך את השקרים שלהם. בין השאר הוא מתעד אותם מביימים ובודים סיפורים על פצועים ופשעי מלחמה תוך שהוא מתחזה לכתב חדשות צרפתי אוהד, המוכן לכאורה לקחת חלק בתרמית שלהם.
סיגלון חד-עלים

תכונותיו

סיגלון חד-עלים מגיע בגובהו ל-15 מטר. הוא פורח באביב בחודשים מאי - יוני. הפריחה שלו מכסה לרוב את כל העץ והצבע הסגול-כחול של הפרחים מאוד בולט לעין. על כן קשה לזהות במבט שטחי את לבלוב העלים אשר מתרחש במקביל לפריחה. הפריחה ושלכת הפרחים של עץ זה, היוו את ההשראה לשירו של שאול טשרניחובסקי ממאי 1934 'שירת היקרנדה', הנפתח בשורות: "יִהְיוּ אֲשֶׁר יִהְיוּ, – כֻּלָּם / סוֹפָם: אֶל קוֹל שׁוֹפָר / יִפְּלוּ נוֹפְלִים, בְּיוֹם נִבְלָם / בַּעֲרֵמוֹת עַל פְּנֵי עָפָר, / כַּעֲרֵמוֹת פִּרְחֵי-לִילַךְ / הַיָּקָרַנְדָה."
מרבים לנטוע את הסיגלון חד-העלים כצמח שדרות הבולט בפריחתו הסגולה ובעלוותו הירוקה, או כצמח בודד במדשאות.

תפוצה

מוצאו של הסיגלון חד-העלים הוא בחלק הצפוני של דרום אמריקה, שם הוא גדל באזורים הרריים חמים, שכן הוא עמיד רק לטמפרטורות הגבוהות מ-4 מעלות צלזיוס.
מדרום אמריקה הוא נלקח לאזורים חמים רבים ברחבי העולם, לרבות אפריקה והמזרח התיכון. האקלים באזור מוצאו של הסיגלון חם וגשום בקיץ ואילו החורף והאביב קרירים יחסית ויבשים. בזכות זה, נוח לגדל את הסיגלון באקלים ארץ ישראל. באזורים קרים יותר, הוא מגודל בתנאי חממה כדי להגן עליו מהקור. העץ הובא לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי לנטיעה באזורים החמים, אך נקלט בהצלחה גם במקומות מוגנים בהרים.

פרחים

צבע הפרחים סגול, אורכם 5 ס"מ ורוחבם 2 ס"מ. הם דו-מיניים, בלתי-סימטריים במקצת. העטיף כפול, הגביע קטן, דמוי פעמון ומסתיים בחמש שיניים שאורכן כמחצית אורך הגביע וצורתן כמשולש שווה-צלעות.
הכותרת שעירה משני צדדיה ומאוחה כמעט לכל אורכה, היא דמוית שופר כפוף. בבסיסה צורתה כצינור מוארך (כ-1 ס"מ) ובהמשכה היא מתכופפת ומתנפחת באופן ניכר. במבט-על כותרתו של פרח בודד נראה כראש מורחב של נחש קוברה.
ובצ'אני

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של התיישבות באזור הכפר במאה השנייה לפני הספירה, ובסמוך לו נמצאו שרידים של מחנה צבאי רומי. הכפר הנוכחי הוקם ככל הנראה בין סוף המאה השישית לראשית המאה השמינית, בידי אנשים משבט ברזיטי הדרום-סלאבי.
בעקבות קרב קוסובו ב-1389 עבר הכפר לשליטת האימפריה העות'מאנית. באותה העת הוא נודע בשם ושצ'אני (Veščani), שיבוש של צירוף מילים בסלאבית כנסייתית עתיקה, שפירושן "אנשי הכפר". לאחר מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, עבר הכפר לשליטה סרבית. בין 1929 ל-1941 הוא נכלל בוורדר בדובינה, מחוז שהשתרע על פני כל שטחה של מקדוניה הצפונית של ימינו, ועל חלקים מסרביה ומקוסובו של ימינו. לאחר הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה, סופח האזור בו שוכן הכפר לשטח החסות האיטלקי באלבניה, ובפועל שלטה בו המיליציה האלבנית באלי קומבטר.
עם סיום מלחמת העולם השנייה וכינונה של יוגוסלביה, הוקמה בכפר עירייה, שחלשה גם על הכפרים הסמוכים, אוקטיסי וגורנה בליצה. ב-1952 פורקה העירייה, וובצ'אני סופחה לעיריית ולשטה. ב-1956 מוזגה עם סטרוגה.
ב-1987 החליטה ממשלת יוגוסלביה להזרים לסטרוגה את מימי המעיינות הסמוכים לכפר. התושבים, שראו במעיינות נכס של הכפר, פתחו בסדרת הפגנות וקראו לכינונו של משטר דמוקרטי במדינה. היו בין תושבי הכפר שקראו אף להכריז על ובצ'אני כרפובליקה עצמאית. בסופו של דבר לא יצאה תוכניתה של הממשלה אל הפועל.
לאחר פירוק יוגוסלביה והקמתה של מקדוניה העצמאית ב-1991, החליטו פרנסי הכפר להשתמש בקריאות להקמת רפובליקה עצמאית כגימיק תיירותי. ב-19 בספטמבר אותה שנה "הוכרזה עצמאותה" של ובצ'אני, ועוצבו לה דגל וסמל. בהמשך הונפק גם מטבע מקומי בשם ליצ'ניק (Ličnik).
בשנת 2002 הוצא הכפר מתחום השיפוט של סטרוגה, והוקמה בו עירייה נפרדת.

תרבות

תושבי הכפר דוברים ניב ייחודי של השפה המקדונית - ובצ'אני-רדוז'דה (Vevčani-Radožda). הניב מאפיין רק עוד שני כפרים במקדוניה הצפונית (רדוז'דה ומאלי ולאי) וכפר אחד באלבניה (לין).
ב-13 וב-14 בינואר חוגגים תושבי הכפר את הקרנבל המקומי, במהלכו התושבים חובשים מסכות. 
בתחומי הכפר 19 כנסיות ומנזרים. הכנסייה המרכזית, סבטי ניקולה, נוסדה ב-1876.