google/wiki40b huggingface dataset:
בית קפה וינאי

בית קפה וינאי הוא מוסד וינאי טיפוסי, ולו חלק חשוב במסורת התרבותית של וינה ובהתפתחותה הספרותית והאמנותית. הסופר בן־העיר פטר אלטנברג תיארו כמקום שהוא "לא לגמרי בבית וגם לא ממש בחוצות העיר".

ייחוד

בניגוד למקובל בבתי קפה אחרים, בבית קפה וינאי זהו עניין שבשיגרה שסועד יישב במקומו משך שעות ארוכות בעודו קורא בעיתוני היום, וזאת לאחר שהזמין כוס קפה אחת בלבד. עובדה זו היא שאפשרה לאמנים, סופרים ואנשי רוח ליצור בבתי הקפה של וינה את אחת מפסגות התרבות האירופאית, בעיקר בתקופת מפנה המאה העשרים.

עשייה תרבותית

בשלהי המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים פקדו כמה מאנשי הרוח המובילים של אוסטריה באופן קבוע את בתי הקפה בווינה, ואלה שימשו בעבורם לא רק מקום למפגש ולשיחה, כי אם מקום עבודה ממש. כתב העת הנודע הלפיד (Die Fackel) שערך ופרסם העתונאי, הסופר והמשורר המשפיע קרל קראוס נכתב ברובו בבתי קפה בווינה. בין אנשי הרוח האחרים שיצירתם נקשרה בתרבות בתי הקפה ניתן למנות את ארתור שניצלר, ליאו פרוץ, יוזף רות, אלפרד פולגר, פרידריך טורברג ואגון ארווין קיש. סצנת בתי קפה התקיימה באותה העת גם בפראג.

צורת הגשת הקפה

לפי המקובל בבתי קפה וינאיים, ביחד עם הקפה מגיש המלצר כוס מים קרים וטריים, אשר נשתים ביחד עם הקפה או לאחריו. בבתי קפה אחדים מביא המלצר מים לסועדים המאריכים בביקורם, אפילו כשלא נתבקש. הסיבה המקורית להגשת המים כמעט ונשכחה בינתיים: בעבר, כאשר היה הקפה יקר מאוד וההנאה ממנו הייתה שמורה לבני אצולה בלבד, לא היה זה לפי כבודם ללקק את הכפית או להניח אותה פשוט בצלוחית, ליד כוס הקפה. משום כך הגישו עם הקפה כוס מים, שבה הונחה הכפית.
אה"מ טיטניה

אניות התומכות בצוללות

הצוללות הן קטנות לעומת רוב כלי השיט של האוקיינוסים, ובדרך כלל אין להן יכולת לשאת כמויות גדולות של מזון, דלק, טורפדו ואספקה ​​אחרת, ולא לשאת מערך מלא של ציוד תחזוקה וכוח אדם. אניות התמיכה בצוללות נושאות את כל הציוד הדרוש לצוללת, וכדי לחדש ומספקת את השירותים האלה בעת עגינה בנמל ליד האזור שבו הצוללות פועלות, או חוברות לצוללות בלב ים.
סוג של אניות תמיכה בצוללות קרוי: "Submarine tender"  או "Depot Ship"
סול אלינסקי

ביוגרפיה

אלינסקי נולד ב-1909 בשיקגו, אילינוי, להורים יהודים יוצאי רוסיה, בנימין ושרה אלינסקי. אלינסקי ציין בראיון כי הוריו היו יהודים אורתודוקסים, שחייהם סבבו סביב עבודה ובית הכנסת. הוא למד בתחילת דרכו בבית ספר תיכון בשיקגו, אך עקב גירושי הוריו עבר עם אביו לקליפורניה, שם סיים את בית הספר התיכון בהוליווד.
ב-1930 סיים תואר ראשון בפילוסופיה (Ph.B) באוניברסיטת שיקגו, עם התמחות בארכאולוגיה, אך עקב המשבר הכלכלי השתנו תוכניותיו להיות ארכאולוג.
לאחר שסיים את לימודיו עסק במספר עיסוקים, שכללו גם מעורבות בהתאגדות של עובדים, אך סביב 1939 החל להיות פעיל קהילתי באזורים עניים של שיקגו, והפך למה שהוא כינה "מארגן קהילות". בשנות הארבעים והחמישים יישם את מה שלמד בעבודתו כדי להשפיע על קהילות בשכונות העניות להתאגד, לשם השגת שירותים ממוסדות השלטון המוניציפלי. הפעילות האקטיבית כללה בין היתר ארגון שביתות, הפגנות ופעולות מחאה כנגד הממסד. אלינסקי טען כי בסופו של דבר השלטון יעדיף לממן את השירותים לקהילה מאשר להתעמת איתה.
ב-1971 פורסם ספרו "כללים לרדיקלים". ב-12 ביוני 1972 מת מהתקף לב בביתו בכרמל, קליפורניה.
גרג בר

תולדות חיים

בר נולד בסן דייגו, קליפורניה. הוא למד באוניברסיטה המדינתית בעיר בשנים 1968-1973 וקיבל שם תואר BA.

קריירה

גרג נחשב לרוב ככותב מדע בדיוני קשה, וזאת עקב הדיוק המדעי הרב בעבודתיו. בתחילת הקריירה שלו, בר פרסם עבודות כמאייר, כולל איורים לגרסה מוקדמת של "Star Trek Concordance" ועטיפות למגזינים "Galaxy" ו-"F&SF".‏ בר מכר את הסיפור הראשון שלו, "Destroyers" למגזין "Famous Science Fiction" בשנת 1967. 
בר נוהג להתייחס בעבודותיו לשאלות מרכזיות במדע ובתרבות בת זמננו. לדוגמה, "The Forge of God" מציע פתרון לפרדוקס פרמי, לפיו הגלקסיה מלאה באינטליגנציות טורפות, והציוויליזציות הצעירות ששורדות הן אלו שאינן מושכות את תשומת לבן, וזאת על ידי שמירה על שקט. בספר "Queen of Angels", בר בוחן פשע, אשמה, ועונש בחברה. הוא ממסגר את השאלות האלה סביב מודעות, כולל התייחסות למודעות עצמית המתעוררת במחשבים מתוחכמים. בספריו "Darwin's Radio" ו-"Darwin's Children", הוא מתמודד עם בעיית פיצוץ האוכלוסין על ידי מוטציה בגנום האנושי, כך שנוצרת סדרה חדשה של בני אנוש. כך הוא מעלה את שאלת הקבלה החברתית של החדש והבלתי נמנע.
אחד הנושאים המועדפים על בר הוא המציאות כפונקציה של הצופים. בסיפור "מוסיקת דם", המציאות מאבדת מיציבותה ככל שמספר הצופים (במקרה זה, טריליונים של יצורים חד תאיים אינטליגנטיים) גדל עוד ועוד. "Anvil of Stars" (המשך ל-"The Forge of God") ו-"Moving Mars" מתארים פיזיקה המבוססת על חילופי מידע בין חלקיקים. (בר סיפר שאת ההשראה לרעיון זה קיבל מהמאמר של פרדריק קנטור מ-1967, "Information Mechanics.") ב-"Moving Mars", ידע זה משמש להעברת כוכב הלכת מאדים ממערכת השמש למסלול סביב כוכב מרוחק.
"מוסיקת דם" פורסם לראשונה כסיפור קצר (1983) ואחר כך הורחב לרומן (1985). נטען שזוהי ההופעה הראשונה של ננוטכנולוגיה במדע בדיוני. בוודאי זהו הסיפור הקצר הראשון במדע הבדיוני שתיאר מכונות רפואיות מיקרוסקופיות, והראשון לתאר DNA כמערכת חישובית הניתנת לתכנות - כלומר להרחבה ולשינוי. בעבודות מאוחרות יותר, החל ב-"Queen of Angels" והמשך ב-"Slant", בר מתאר בפירוט עתיד קרוב של חברה ננו-טכנולוגית. בספר "Heads" מופיע אולי התיאור הראשון של "מחשב קוונטי". היסטוריה זו, הממשיכה ב-"Moving Mars", מתארת
התפתחות של מודעות עצמית בבינה מלאכותית. הדמות Jill מבוססת בחלקה על המחשב המודע לעצמו Mycroft HOLMES מספרו המפורסם של רוברט היינליין, "עריצה היא הלבנה".
עבודות אחרונות של בר, כמו "Darwin's Radio" ו-"Darwin's Children" נאמנות לעובדות הידועות אודות הביולוגיה המולקולרית של וירוסים ואודות תורת האבולוציה. אף שכמה רעיונות בדיוניים מוצגים בספרים אלה, הם מוצגים בצורה כה יסודית עד שהספר "Darwin's Radio" זכה לדברי הלל בכתב העת המדעי המכובד Nature.
בר, גרגורי בנפורד, ודייוויד ברין כתבו טרילוגיה של ספרים מקדימים לטרילוגיית המוסד של אסימוב. בר מופיע ככותב של הספר השני בסדרה.
אף שמרבית עבודותיו של בר הם מדע בדיוני, הוא כתב גם בסוגות אחרות. בין הדוגמאות ניתן למנות את "Songs of Earth and Power" (פנטזיה) ו-"Psychlone" (אימה). בר תיאר את ספרו "Dead Lines", שנע על הקו הדק שבין מדע בדיוני לפנטזיה, כ"סיפור רוחות רפאים היי-טקי." בר זכה בפרסים רבים, כולל חמישה פרסי נבולה ושני פרסי הוגו.

חיים פרטיים

בין השנים 1975-1981 היה נשוי לכריסטינה מ. נילסון (Christina M. Nielson).
בשנת 1983, הוא התחתן עם אסטריד אנדרסון, בתו של סופר המדע הבדיוני פול אנדרסון. לזוג שני ילדים, אריק ואלכסנדרה. הם גרו קרול לסיאטל, וושינגטון.
גרג בר הוא דאיסט.
יחסי איי מרשל–צ'ילה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין איי מרשל לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-25 בינואר 1990.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות באיי מרשל אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן, אם כי יצטרכו להנפיק אחת עם הנחיתה במדינה. לעומת זאת, אזרחי איי מרשל שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן.
יהודה צבי ברנדויין (מקובל)

ביוגרפיה

נולד בצפת למקובל הרב אברהם ברנדויין ולחנה לבית וייסבלום. היה דור שישי בארץ, מצד אביו נצר לשושלת אדמור"י אליק-סטרטין, ומצד אמו צאצא לרבי אלימלך מליז'נסק ולרבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נסע להונגריה, שם למד תורה מפי רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר. כשחזר לירושלים למד בישיבות חיי עולם ושער השמיים. התקרב ל"בעל הסולם" והחל ללמוד אצלו קבלה. אשתו של הרב אשלג, בתו של הרב מאיר יוסף אברמוביץ, חסיד גור, שידכה לו את אחותה הצעירה, לאה. הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם יצחק קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
נחשב אחד מממשיכי דרכו של הרב יהודה אשלג. חיבר ספרים בקבלה, בהם הוצאה מחדש של כתבי האר"י עם הערות.
בשנת 1957 נבחר לשמש ראש המחלקה הדתית בהסתדרות הכללית. ב-1967 עבר להתגורר ברובע היהודי, החל בהקמת ישיבה והיה האדמו"ר של חסידות סטרטין בירושלים.
בנו, הרב אברהם ברנדווין, מילא את מקומו כמנהיגה של חסידות סטרטין. בתו נשואה לרב מרדכי שיינברגר, רבהּ של קהילת אור הגנוז. בת נוספת הייתה נשואה לרבי אריה לייביש מז'מיגראד. בן דודו היה הרב יוסף שמואל ברנדויין-מוריה.
שרגא ברג הוא מתלמידיו.
ערן אורטל

ביוגרפיה

אורטל נולד בבת ים. התגייס לצה"ל לגרעין נח"ל בשנת 1989 ושירת בחיל האיסוף הקרבי בלבנון ובשטחי יהודה ושומרון. בשנת 1993 השתחרר מצה"ל ולמד תואר ראשון בהיסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בלימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 חזר לצה"ל כחוקר במרכז לחקר מערכות (מנת"ם) באגף התכנון. בשנת 2004 עבר לחטיבת המבצעים. בשנת 2012 סיים קורס מפקדי חטיבות. בשנת 2013 החל ללמוד בהמכללה לביטחון לאומי ושימש שם גם כעמית מחקר. בשנת 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש צוות החשיבה במרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית. בשנת 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד המרכז.

עיקרי עבודתו

בשנות פעילותו במרכז דדו אורטל מצטייר כמי שמוביל גישה ביקורתית כלפי הנחות יסוד וצורות פעולה מערכתיות מקובלות בצה"ל, בתחומי אסטרטגיה והפעלת כוח כמו גם בהיבטי בניין הכוח. אורטל מקדם גישה מתחום אמנות המערכה, ובמסגרת תפקידו ייסד את כתב עת לטרנספורמציה צבאית ולאמנות המערכה - בין הקטבים, הכולל מאמרים בליבת העיסוק הצבאי מטעם בכירי צה"ל ומערכת הביטחון.

ביקורת על תפיסת המערכה של צה"ל

אורטל, יחד עם אז תא"ל תמיר ידעי מתאר את דפוס הפעולה של צה"ל מאז מבצע דין וחשבון ועד לימים אלו כדוקטרינה דה-פקטו, אותה הוא מכנה "פרדיגמת מבצעי ההרתעה". אורטל וידעי מתארים את הסיבות המרכזיות לעליית הפרדיגמה הזו - עליית יכולות האש מנגד, ירידת הכדאיות והרלוונטיות של רעיון ההכרעה הצבאית, ועליית הרעיון של אכיפה וענישה כלפי הגורם המדינתי. לטענת אורטל וידעי הניסיון מורה כי הפרדיגמה הזו מגיעה למבוי סתום, ולרוב לא משיגה את מטרותיה. הקושי הוא גם אופרטיבי (קושי של צה"ל לייצר רציפות בלחימה) וגם אסטרטגי (קושי להשיג את ההרתעה בפועל. לאור זאת, הם טוענים כי יש לייצר בצה"ל תשתית תפיסתית שתאפשר מימוש מוצלח של הדוקטרינה שבה בחרו בפועל צה"ל ומדינת ישראל. ביקורות על התנהלות צה"ל במבצע צוק איתן ציטטו את עבודתם של ידעי ואורטל כ"התבוננות פקוחת עיניים" על השינוי שהתקיים בצה"ל וישראל.

תהליכים אסטרטגיים בזרועות צה"ל

אורטל שימש כגורם משמעותי בתהליכי חשיבה אסטרטגיים שהתקיימו באמ"ן ("מעשה אמ"ן") ובזרוע היבשה ("יבשה באופק"). שני התהליכים מתארים בחינה ביקורתית של התפקוד של המערכים למול השינוי בעולם (המתוארת כ"בירור ההיסט"), ומענה תוך שימוש בפוטנציאל של העולם המשתנה, בעיקר מתחום הפיתוח הטכנולוגי. בשני המקרים, אורטל חוזר לתהליך מספר שנים מאוחר יותר ובוחן מדוע השינוי המקווה לא הצליח ברמה המקווה.

דיגיטציה ורשתות בצה"ל

אחד הנושאים בהם אורטל עוסק באופן שיטתי הוא נושא הדיגיטציה והרתימה של עולם הרשתות לכדי פרדיגמת לחימה התואמת את הפוטנציאל של המהפכה התעשייתית הרביעית. אורטל עסק בכך הן בהיבטי "מעשה אמ"ן" ו"יבשה באופק", וכן במספר גליונות של בין הקטבים שהוקדשו ל"רשתיות", "צבא וטכנולוגיה בעידן המידע", "סייבר", "יבשה", "טרנספורמציה דיגיטלית" ועוד.
גייל רובין (צלמת)

ביוגרפיה

נולדה בניו יורק כבתם היחידה של אסטל, פסיכוטרפיסטית, וג'ונתן רובין, סגן נשיא חברת מזון.
סיימה את בית הספר התיכון דולטון  ב-1956 והחלה בלימודים אקדמיים באוניברסיטת מישיגן.
סיימה תואר ראשון במכללת פינץ'  בניו יורק בשנת 1960 והחלה לעבוד כעורכת בהוצאת ספרים מרכזית בניו יורק. 
ביוני 1969 הגיעה לחופשה קצרה בישראל והחליטה להישאר. בישראל החלה לעבוד כצלמת עיתונות במהלך מלחמת יום הכיפורים התלווה לחיילי צה"ל ונמנתה על ראשוני האזרחים שהגיעו למצרים. בשנת 1973 החלה להתרכז בעבודותיה בנושאי נוף וטבע. עבודותיה הוצגו בין השאר במוזיאון היהודי בניו יורק.
בזמן הרצחה עסקה גייל בפרויקט צילומי של תיעוד החי והצומח התנ"כי בארץ ישראל. המחבלים בהם נתקלה, ירו בה בראשה והרגוה. ליד גופתה נמצאה המצלמה ובה התמונות האחרונות שצילמה.
לאחר מותה הוציאו הוריה ספר עם צילומיה בשם Psalmist With a Camera: Photographs of a Biblical Safari בהוצאת Abbeville Press בשנת 1979, וכן הוקם מרכז צילום על שמה במעגן מיכאל.
בעקבות מותה כתב נתן יונתן את השיר "והרותם היה מלבין", שהולחן על ידי שפי ישי.
עבודותיה מוצגות בתחנה לחקר ציפורי ירושלים.
מחנה המעבר פיטיבייה

היסטוריה

המחנה נבנה בתחילת מלחמת העולם השנייה במטרה לקלוט בו שבויים גרמנים. בשנת 1941 כבשו הנאצים את צרפת, ומיד פתחו במבצעים לאיסוף יהודיה, על מנת לשלחם למחנות שהוקמו אז בגרמניה ובפולין. היהודים שנעצרו הועברו למחנות שהקים משטר וישי.
ב-14 במאי נעצרו בפריז 3,747 יהודים בעלי אזרחות זרה או חסרי נתינות ונשלחו למחנות פיטיבייה ובון-לה-רולנד (Beaune-la-Rolande). ביולי 1942 נערך מצוד ול ד'איב (Vel’ d’Hiv) וחלק מהעצורים נשלחו למחנה זה, בהם ילדים רבים.
ביולי-אוגוסט 1942 נשלחו מהמחנה בפיטיבייה לאושוויץ שמונה משלוחים של יהודים, בעיקר המבוגרים. חלק ניכר מהילדים נשלחו למחנה דראנסי ומשם, מאוחר יותר, להשמדה באושוויץ. 
באוקטובר 1943 פונה המחנה מיהודים ושוכנו בו אסירים פוליטיים.
בין היתר עברה במחנה הסופרת אירן נמירובסקי לפני שהועברה לאושוויץ, שם מתה.

לאחר המלחמה: הנצחה

בשטח שבו עמד המחנה הוקמה אנדרטה לזכר היהודים שנרצחו.
אנדריי פטרוב

חייו

אנדריי פטרוב נולד בלנינגרד לאב רופא. במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה לסיביר וחזרה בשנת 1944. לפי דבריו, הוא החליט להיות מלחין בשנת 1945, בהשפעת סרט על יוהאן שטראוס האב ויוהאן שטראוס הבן. בשנים 1949-1954 למד בקונסרבטוריון לנינגרד והתמחה בהלחנה. לאחר סיום הלימודים עבד כמורה למוזיקה.
בשנת 1959 כתב פטרוב בלט, שהועלה על במת תיאטרון מרינסקי. בהמשך התרכז פטרוב בהלחנת מוזיקה לסרטים. הוא כתב מוזיקה ושירים למספר סרטים, לרבות האדם האמפיבי, שזכו לפופולריות גדולה. על פעילות זו זכה בשנת 1967 בפרס ברית המועצות.
בשנת 1967 כתב אנדריי פטרוב אופרטה ובשנת 1975 אופרה, "פיוטר הגדול". על אופרה זו זכה בפרס ברית המועצות לשנת 1976. בהמשך כתב אופרות על חייהם של אלכסנדר פושקין וולדימיר מאיאקובסקי.
בשנת 1971 הועלה על במת תיאטרון מרינסקי הבלט "בריאת העולם", שהמלחין כתב על בסיס איורים של הצייר הצרפתי ז'אן אפל. בלט זה הועלה על הבמה בתיאטראות רבים ברחבי העולם.
בשנות ה-80' וה-90' חזר פטרוב להלחין מוזיקה לסרטים. בסך הכול כתב מוזיקה לכ-80 סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. בשנת 2001 כתב מחזמר, שהועלה בתיאטרון מוזיקלי בברודוויי ובשנת 2002 גם ברוסיה. בשנים האחרונות שיתף פטרוב שיתף את בתו בהלחנה. 
בשנת 1985 צולם באולפני לנפילם סרט מוזיקלי על בסיס שירים שהלחין אנדריי פטרוב.
בנוסף לפעילות מוזיקלית, פטרוב היה פעיל ציבורי וכיהן בתפקידים ניהוליים באיגוד המלחינים הסובייטי. במשך תקופה ארוכה הוא היה יושב ראש הסניף הלנינגרדי של הארגון.
החל משנת 2007 מתקיימת תחרות שנתית למלחינים צעירים על שם פטרוב ובהתאם להחלטת העירייה, מוענקות שתי מלגות לסטודנטים.
גליה בר אור

ד״ר גליה בר אור היא מבכירות אוצרי וחוקרי האמנות בישראל ומרצה בכירה במכללת אורנים. מנהלת המשכן לאמנות בעין חרוד בין השנים 1985-2015 ומנהלת אמנותית של פירמידה - המרכז לאמנות עכשווית בחיפה מ-2017 עד ינואר 2019.

ביוגרפיה

ד״ר בר אור נולדה ובגרה בקיבוץ עין חרוד מאוחד בו היא חברה עד היום.  
את לימודיה השלימה בחוגים תולדות האמנות והיסטוריה של עם ישראל ולאחר מכן המשיכה לתואר שני במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב ודוקטורט בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1985–2016 ניהלה בר אור את המשכן לאמנות בעין חרוד, ונחשבת לסיבה המרכזית להצלחתו והפיכתו לאחד המוזיאונים המשפיעים והחשובים ביותר בישראל. היא אצרה תערוכות רבות בארץ ובעולם, יזמה וניהלה אירועי תרבות וביאנלות, השתתפה בהפקת סרטים דוקומנטריים, ופירסמה מאמרים, ספרים וקטלוגים רבים.
ד״ר בר אור נחשבת כאחראית להצגתן של קריאות אלטרנטיביות בהיסטוריה האמנותית הישראלית ולחשיפת עבודותיהם של אמנים חשובים ופרקטיקות אמנותיות שלא היו חלק מהזרם המרכזי, מתוך תפיסת עולם המחברת בין האומנות לבין המרחב בו היא מתקיימת, או כפי שכתבה מבקרת האמנות גליה יהב ז"ל על תפישת האוצרות של בר אור " מפעלה הגדול הוא יצירת תשתית רעיונית וחזותית למינורי, למי ולמה שחמק מהקאנון והודר, התנהל בצלו כגרסה לא נחשבת, לא סופר ולא נחקר״ (מתוך "בצידי האוטוסדרדה הציונית"- הארץ )
בשלהי שנת 2017, התמנתה גליה בר אור למנהלת ואוצרת ראשית של הפירמידה - מרכז לאמנות עכשווית בשכונת ואדי סאליב בחיפה. מינויה והפעילות האינטר-דיסיפלינרית אשר יזמה ברחבי השכונה בשיתוף פעולה עם יוצרים, תושבי השכונה וקבוצות מקומיים - הפיחו רוח ותקווה בשכונה ובקהילת התרבות החיפאית, למודות הפוליטיקה המורכבת וההזנחה, ומיצבו במהרה את הפירמידה כמרכז תרבות חדשני וחשוב גם ברמה הארצית.
בינואר 2019, בעקבות חילופי השלטון המקומי בחיפה תחת ראשת העיר החדשה ד״ר עינת קאליש-רותם ומינויו של הרב דב חיון לממונה על התרבות בעיר, החלו להתפרסם ידיעות על שינוי פתאומי של ייעוד הפירמידה ואי חידוש החוזה עם בר אור. הידיעות הציתו במהרה התגייסות ומחאה יוצאות דופן של כלל קהילת התרבות בחיפה ובארץ כנגד הפיטורים השרירותיים של בר אור וכנגד הפגיעה הקשה בתהליכי העומק המשמעותיים שהחלה.
המחאה אשר דרשה את המשך ופיתוח פעילותה של בר אור בפירמידה ובחיפה בכלל - הביאה את העירייה להכריז כי בקרוב יפורסם מכרז לתפקיד אוצרת שירכז את ששת המוזיאונים בעיר, ועל החתמתה של בר אור על חוזה חדש לשם המשך הובלת  "באוהאוס חברתי" - האירוע הרב התחומי אשר פיתחה במיוחד למרחב שבין הדר לשוק תלפיות, הצפוי להתקיים ביוני 2019.

זוכת פרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ ישראל לשנת 2011.
המדינה הפדרלית של נובורוסיה

מדינת מאלורוסיה

ב-19 ביולי 2017, אלכסנדר זכרצ'נקו, מנהיג הרפובליקה העממית של דונייצק דאז, הכריז על כוונתו להתנתק סופית מאוקראינה ולייסד את מדינת "רוסיה הקטנה" (מאלורוסיה), שתהיה לדבריו יורשתה של אוקראינה. הוא גם חשף את דגלה של המדינה הדמיונית ומפת גבולותיה, הכוללים את כל אוקראינה הנוכחית ללא קרים.
השם "רוסיה הקטנה" נובע מכך שבתקופת רוסיה הצארית כך נקרא רוב שטחה של אוקראינה המודרנית, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. בסופו של דבר היוזמה לא יצאה אל הפועל.

ממשל ופוליטיקה

המבנה הפוליטי של המדינה הושתת על מצעה הפוליטי של מפלגת נובורוסיה ובראש המדינה הועמד נשיא ויו"ר הפרלמנט המאוחד, ואלרי קאורוב ואולג צאריוב בהתאמה. הגוף השלטוני הבכיר היה המועצה העממית (Народный совет), שהיווה כמעין גוף מחוקק.

כלכלה

כל משאבי הטבע במחוזות דונצק ולוהנסק הולאמו על ידי הבדלנים ובאוקטובר 2014 אף הוקם בנק לאומי.

צבא וביטחון

"הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה" (Объединённые Вооруженные Силы Новороссии) היו המיליציה הלוחמת והגוף שנאבק בכוחות הביטחון האוקראיניים וייצג את הבדלנים במלחמתם מול הצבא האוקראיני. הגוף הוקם תחילה כמיליציה עממית בשם ה"גיוס העממי של דונבאס" (Наро́дное ополче́ние Донба́сса) ובספטמבר כונה בשם הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה.

ביקורת

היסטוריונים רוסיים רבים ואחרים ביקרו את התנהלות הבדלנים והתמיכה הממשלתית הרוסית בהם עקב הדמיון שבין מצעם הפוליטי של הבדלנים למצע המדיני של התנועות הפאשיסטיות של תחילת המאה ה-20.

הכרה בינלאומית

נובורוסיה הרכיבה, כאמור משתי מדינות לכאורה, מחוזות, שפרשו מאוקראינה באופן חד צדדי. אוקראינה לא הכירה בעצמאותן ומרבית מדינות העולם הכירו בשטחי נובורוסיה כשטח ריבוני של אוקראינה ורק דרום אוסטיה (מדינה לכאורה ושטח מחלוקת בעצמו) הכירה בעצמאות החבל.
על פי מקורות רוסיים, מנהיגי החבל זכו לתמיכת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
רת'ימנו

היסטוריה

העיר נבנתה בימי קדם, אבל מעולם לא שימשה כמרכז של התרבות המינואית. אך עם זאת, העיר הייתה חזקה מספיק כדי להטביע מטבעות משלה ולשמור על הצמיחה העירונית. אחת ממטבעות אלו מתארת כיום את סמל העיר, שני דולפינים במעגל.
רת'ימנו עצמה החלה תקופה של צמיחה כאשר נכבשה על ידי הוונציאנים, שהחליטו להקים תחנת ביניים מסחרית בין הרקליון לחאניה. העיר העתיקה של היום (פליה פולי) נבנתה כמעט כולה על ידי הוונציאנים. זוהי אחת הערים הכי העתיקות שנשמרו בכרתים.
כיום העיר עדיין שומרת על המראה האריסטוקרטי הישן שלה, עם בתים מהמאה ה-16, פתחים מקושתים, מדרגות אבן. הסגנון הביזנטי, הרומי והיווני נשאר, הנמל הוונציאני קטן וצר הרחובות. ניתן לראות את סגנון הלוג'יה הוונציאנית בניין המידע של משרד התרבות.

תיירות וחינוך

פסטיבל היין המתקיים שם מדי שנה בתחילת חודש יולי. ופסטיבל נוסף, לזכר חורבן "מנזר ארקדי", מתקיים בתאריכים 7-8 בנובמבר. חופי העיר מהווים מוקד משיכה לתיירים, בעיקר בחודשי הקיץ. 
בעיר לומדים 2,500 סטודנטים במסגרת אוניברסיטת כרתים, המחולקת בין רת'ימנו להרקליון.

ספורט

בעיר קיימת קבוצת כדורסל יצוגית: אגו רת'ימנו, המשחקת בליגת העל היוונית בכדורסל.
עמי מימון

ביוגרפיה

מימון נולד בבת ים. הוא הבן בכור לשמונה ילדים לדוד ואידה מימון, שניהם ילידי בישראל, ממשפחות שמקורן בעיר טריפולי שבלוב.
למד בבית ספר ממ"ד חב"ד ביפו, בישיבת תומכי תמימים בקריית גת ובישיבת בר-אילן. שירת בצה"ל בתפקיד מש"ק דת בבסיס תל השומר. בגיל 18 התחתן עם טלי עטל.
מימון החל את דרכו התקשורתית בתחנת הרדיו החרדית "קול צופייך", שם הגיש תוכנית בוקר בשם "להגיד בבוקר חסדך" במשך מספר שנים. בנוסף, ניהל את תחום העריכה המוזיקלית והיה עורך מדיה ראשי עד שנסגרה תחנת הרדיו. במקביל עבד בתחום האירועים ושמחות.
כאשר נפתחה תחנת הרדיו 'קול ברמה' ב-2009 שידר שעה יומית של מוזיקה וחידונים בשם 'חידודון'. כעבור כשנה הורחבה התוכנית לשעתיים.
היה שותף ליצירות מוזיקליות ופרויקטים, בהם: פרויקט שש מצוות.
בשנת 2016 נבחר לאחד מעשרת אנשי השנה באתר חב"ד אינפו.
באוקטובר 2017 זכה מימון בציון לשבח מטעם איגוד העיתונאים.
עמי אב לשמונה ומתגורר בבת ים.
בשנת 2015 נפטר בנו יהודה שמואל, כשבוע לאחר חגיגת הבר מצווה שלו.
מיכאל רויז

הישגים בולטים

מקום ראשון באליפות צה"ל בשנים 2002 ו-2003, מקום 1–3 בתחרות פתוחה באשדוד, 2004, 6-1 בתחרות פתוחה בציריך, 2004, 4-2 עם מיכאיל גורביץ' וויטלי גולוד (עם תוצאה 7 מ-9) בתחרות פתוחה בסן וינסנט, איטליה, 2004, 5-3 עם תוצאה 8 מ-10 בתחרות פתוחה בבנסקה, ספרד, 2005.
רויז זכה בתחרות שחמט מהיר בביל, 2006. בתחרות אמני גיברלטר ב-2007 הוא חלק את מקום 5, אחרי ולדימיר אקופיאן, אלכסנדר שרקשנקו, היקארו נקמורה ואמיל סוטובסקי. 
רויז היה חלק מהנבחרת הלאומית בפלובדיב 2003 (מדליית כסף קבוצתית) ואליפות העולם לקבוצות בבאר שבע 2005.
ב-2005, רויז עלה לגביע העולם, שם הפסיד בסיבוב הראשון לאלכסנדר מוטילב 1.5-0.5.
אטרופולה

היסטוריה

האזור יושב על ידי שבטים תראקים במהלך תקופת הברונזה המאוחרת. בסמיכות לעיר נמצאו שרידים ארכאולוגיים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. מיקומה האסטרטגי של העיר בסמוך למעברי הבלקן הפך אותה ליעד צבאי חשוב ובעת העתיקה נכבש האזור על ידי פליפוס השני, בהמשך על ידי אלכסנדר הגדול, שבטים קלטים ובמהלך המאה ה-1 הפך לפרובינציה של האימפריה הרומית. לאחר הפיצול באימפריה הרומית נשלט האזור על ידי האימפריה הביזאנטית ובהמשך על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה.
במהלך המאה ה-14 נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה העות'מאנית והפך בהדרגה למרכז אומנות בעיקר בתחום הצורפות והנפחות. ב-24 בנובמבר 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרוסית ובהמשך הפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.

כלכלה

סמוך לאטרופולה פועל מכרה לכריית עפרה. עוד פועל בעיר מפעל לעיבוד עץ, מחלבה, עיבוד עור ומפעל טקסטיל. התחבורה הציבורית לאטרופולה מתבצעת באמצעות אוטובוסים.

אקלים

באטרופולה שורר אקלים ממוזג והעיר מאופיינת בחורפים ארוכים וקרים יחסית ובקייצים קרירים יחסית. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13ᵒc. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 650 מילימטרים.

דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון, בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה ובשל שיעור הגירה שלילי, בעיקר הגירת עבודה. בין 2002 ל-2010 קטנה אוכלוסיית אטרופולה בשיעור של 6.85 אחוזים. מבחינת התמהיל המגדרי של האוכלוסייה עולה כי מחציתה גברים ומחציתה נשים.
לודוויג פישר

ביוגרפיה

פישר נולד ב-16 באפריל 1905 בקייזרלאוטרן בחבל הריינוס בגרמניה להורים קתולים, והתחנך בבית ספר יסודי ובתיכון בעיר. בצעירותו למד פישר משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטאות מינכן, היידלברג ווירצבורג, ולאחר מכן עסק במשפטים בקייזרלאוטרן ובמינכן. בנוסף פישר היה דובר אנגלית וצרפתית. פישר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1926, ובשנת 1929 הצטרף לס"א והגיע בו לדרגת גרופנפירר. בנובמבר 1937 מונה פישר לחבר הרייכסטאג.
באוקטובר 1939 מונה פישר למושל מחוז ורשה בפולין הכבושה, ומילא תפקיד זה עד לנסיגת הגרמנים מהאזור בינואר 1945. בחודשים אפריל-מאי 1943 היה פישר גם ממלא מקום מושל מחוז לובלין. פישר היה אחראי להקמת גטו ורשה בנובמבר 1940, ולהקמת גטאות אחרים במחוז ורשה. הוא גילה מעורבות רבה ביותר בארגון פעולות טרור נגד היהודים והפולנים במחוז ובחיסול הגטאות בשנים 1942–1943. בינואר 1945 ברח פישר עם משפחתו לגרמניה, וב-10 במאי אותה שנה נעצר על ידי צבא ארצות הברית. בשנת 1946 הוסגר פישר לפולין, שם נשפט על פשעיו, וב-8 במרץ 1947 הוצא פישר להורג בתלייה.
שנת בחה

שנת בחה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בחה היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה ביום חמישי (ה). שנה מסוג בחה היא שנה מעוברת ויש בה 383 ימים שבהם 54 שבתות. השנה שלפני שנת בחה היא תמיד שנת הכז.
5.8% מהשנים בלוח העברי הן שנות בחה. לאחרונה הייתה שנת בחה בה'תשמ"ט והיא צפויה שוב בשנת ה'תש"ץ ובשנת ה'תשצ"ג.
הל (אלה נורדית)

הל, היא אלת המוות ושליטת עולם המתים במיתולוגיה הנורדית. הל היא בתם של לוקי – אל התכסיסים ושל אנגרבודה – ענקית. אחיה של הל הם הזאב המפלצתי פנריר והנחש המקיף את העולם יורמונגנד. שמה כנראה נובע מהמקור למילה המתארת את הגיהנום בשפות אירופיות שונות, אולם המילה הייתה בשימוש בכל השפות הפרוטו-גרמאניות עוד לפני פלישות הוויקינגים לאירופה.

מראה

הל מתוארת כשתי נשים שהתמזגו: חצי גופה האחד הוא כשל אישה צעירה בעלת שיער כהה וארוך, חצי גופה השני הוא כשל אישה מתה: שיערה קמל, עורה יבש ועינה עצומה.

חטיפת בלדר

הל הייתה מאוהבת נואשות בבלדר, אל האביב ובנם של אודין ופריג. היא בקשה מאביה התכסיסן המדופלם שיעזור לה לקבל את בלדר, כי הוא סלד ממנה ובז למראה. לוקי, בתכסיסי מרמה, גרם לאחיו העיוור של בלדר, הוד, להרוג את בלדר בשוגג. בשעה שפריג התחננה בפני הל שתחזיר את בנה אל עולם החיים, ואיתה מתחנן כל יצור בעולם, לוקי נמנע מלהתחנן ובכך גרם לכך שבלדר יישאר בעולם המתים, עולמה של הל.