Bordetella pertusis

השעלת בעולם

השעלת היא דלקת זיהומית של מערכת הנשימה המאופיינת בהתקפים פתאומיים של שיעול רצוף הנגמרים בשאיפה שורקנית כאשר החולה שואף אוויר. תופעה זו נקראת באנגלית Whooping. על-פי ארגון הבריאות העולמי נמנית המחלה כאחת מעשר המחלות הקטלניות בעולם. בארצות הברית המחלה קטלה בין 10,000 ל -20,000 איש בשנה לפני הנהגתו של החיסון. עם הנהגת החיסון הדבר השתנה; בין השנים 1985 ל -1988, מתו פחות מ -100 ילדים בשנה משעלת. על פי ארגון הבריאות העולמי, כ -39 מיליון בני אדם נדבקו בשנת 2000, וכ-297,000 מתו. קיים גרף שבו ניתן לראות את ההשפעה הדרמטית של הנהגת החיסון באנגליה.

שעלת בישראל

החיסון נגד מחלת השעלת נכלל בתוכנית חיסוני השגרה של תינוקות החל משנת 1957. מאז, פחתה התחלואה ב-90%. בשנת 2002 הוחלף החיסון ה"תאי" (DTP) בחיסון חדש "לא תאי" (אסלולרי - DTaP). עם תחילת השימוש בחיסון החדש, פחתה בהרבה שכיחות תופעות הלוואי (החולפות) של החיסון. בשנים 2004–2006 שיעור עלו התחלואה בשעלת בישראל פי 14 בממוצע לעומת השנים 1996–1998 והעלייה נמשכת עד היום.
מגמת העלייה בתחלואה נצפית בכל קבוצות הגיל, אך במיוחד בתינוקות מתחת לגיל שנה ובילדים בני 5–14 שנים. בין הסיבות שמונים לעליה זו בתחלואה מזכירים את השיפור בשיטות האבחון המעבדתי, עליה במודעות של רופאים לקיום המחלה בכל גיל, וכן את הדעיכה בחסינות עם הגיל. תופעה זו של עליה בתחלואה ארעה במדינות מפותחות רבות. שיעור התחלואה עדיין נמוך בהרבה מזה שהיה לפני שהופעלה תוכנית החיסון נגד שעלת.
לשם שיפור התוכנית למניעת מחלת השעלת, הוסיף משרד הבריאות, החל משנת 2005, מנת חיסון נוספת בכיתות ב', והחל משנת 2008, מנת חיסון נוספת גם בכיתות ח'. בשנת 2015 הוסף חיסון שעלת לנשים הרות על מנת להעניק הגנה לתינוקות מהלידה ובחודשים הקריטיים הראשונים בחייהם.

החיידק בורדטלה פרטוסיס

החיידק ב. פרטוסיס מדביק את המאחסן על ידי יצירת מושבות על גבי תאי האפיתל בראות. החיידק מכיל חלבון שטח, המאגלוטינין אדהזין סיבי הנקשר אל לסולפטידים (סוג של סולפוגליקוליפידים, שהם גליקוליפידים מכילים קבוצת סולפט - גופרה) המצויים על גבי הריסונים (cilia) (שערות דמויות ריסים בתאים של איקריוטים) של תאי האפיתל. לאחר שהחיידק נאחז באפיתל הוא מייצר ציטוטוקסין של קנה הנשימה, אשר מפסיק את תנועת הריסונים (cilia). מה שמונע פעולת הריסונים לבצע את הניקוי מפסולת מן הריאות, ולכן הגוף מגיב על ידי גרימת השיעול אצל המאחסן. שיעולים אלה גורמים לחלק מן החיידקים להתפרץ לאוויר, אשר עלולים מרגע זה ואילך להדביק מאחסנים אחרים.
לב. פרטוסיס יש את היכולת לעכב את פעילות המערכת החיסונית של המאחסן. הרעלן, המכונה רעלן שעלת (או PTx), מעכב צימוד חלבון G המסדיר אדנילט ציקלאז (adenylate cyclase) המתווך בתהליך ההמרה של ה- ATP ל-AMP. ציקלי מה שיכול לגרום להפרעה במנגנוני איתות תאיים ולמנוע מהפגוציטוזיס, מלהגיב נכון לזיהום. PTx, הידועה בעבר כגורם מקדם לימפוציטוזה, גורם לירידה בחדירת לימפוציטים לבלוטות הלימפה, מה שיכול להוביל למצב המכונה לימפוציטוזה, עם ספירת לימפוציטים מלאה של מעל 4000 / μl במבוגרים ומעל 8000 / μl ילדים. תופעה זו ייחודית בכך שבזיהומים חיידקיים רבים מודגמת במקום זה שליטה נויטרופילית.
הזיהום מתרחש בעיקר אצל ילדים מתחת לגיל שנה כאשר הם אינם מחוסנים, או ילדים עם חסינות שדעכה, בדרך כלל סביב הגילאים 11 עד 18. הסימנים והתסמינים דומים להצטננות: נזלת, התעטשות, שיעול קל, חום נמוך. החולה הופך מדבק ביותר במהלך שלב זיהום של הריריות בדרכי הנשימה, בדרך כלל שבועיים לאחר שהשיעול מתחיל. זה עלול להיות מועבר אווירית כאשר החולה משתעל, מתעטש, או צוחק. החיסון הוא בדרך כלל חלק מן החיסון המורכב הכולל חיסון נגד טטנוס, דיפתריה וחיסון אצלולרי של שעלת (DTaP). השיעול הפראוקסיזמלי (התקף פתאומי חזק של שיעול) מתחיל לפני הצליל הצורמני אופייני לשעלת. לאחר פרק זמן, החולה עלול להשמיע קול "צווחני" בעת הנשימה, או להקיא. למבוגרים יש תסמינים מתונים יותר, כגון שיעול ממושך ללא ה"חרחור". גם לתינוקות שגילם פחות משישה חודשים בדרך כלל לא יהיה חרחור אופייני. התקף שיעול עשוי להימשך דקה או יותר, לייצר ציאנוזה, דום נשימה ופרכוסים. עם זאת, כל עוד החולה אינו מצוי בהתקף שיעולים, הוא אינו חווה בעיות נשימה. הסיבה לכך היא כי ב. פרטוסיס מעכב את התגובה החיסונית, כך שנוצרת מעט מאוד ליחה בריאות.
שיעול ממושך עלול להיות מעצבן ולפעמים שיעול מנטרל עלול לא להיות מאובחן אצל מבוגרים במשך חודשים רבים.

כמחלה זואונוטית

אי-וודאויות בנוגע לשעלת כמחלה זונוטית היו קיימות מאז 1910 בערך, אך בשנות השלושים נמצא שהחיידקים איבדו את כוחם האלים כאשר נזרעו שוב ושוב על צלחות אגר. זה מסביר את הקשיים בהפקת תוצאות עקביות ממחקרים שונים, שכן הטיפול שלפני הזריעה של החיידקים לא היה סטנדרטי בקרב מדענים.
לפחות כמה מינים מהפרימטים רגישים מאוד ל- ב. פרטוסיס, ופיתחו שיעול קליני בשכיחות גבוהה כאשר נחשפו למנת הדבקה נמוכה. ממחקרים בניסויים מדעיים מעבדתיים, לא ניתן היה להוכיח האם החיידקים מתפשטים באופן טבעי באוכלוסיות של חיות בר, אך שיעול דמוי שעלת קיים בגורילות בר. במספר גני חיות למדו לחסן את הפרימטים שלהם נגד שעלת.

אבחון מעבדתי

משטחי גרון ולוע נשלחים למעבדה בקטריולוגית לצביעת גרם (סידור גראם שלילי, קוקובצילי, דיפלוקוקי), צמיחה על אגר Bordet-Gengou או על צלחת BCYE עם הוספת צפלוספורין (cephalosporin = אנטיביוטיקה מסוג בתא לקטם שמקורן בפטריה צפלוספוריום) למיון וברירה של המיקרואורגניזם, אשר מפתח מושבות דמויות טיפות כספית. ב. פרטוסיס ניתן גם לזהוי בשיטות PCR, שהן רגישות יותר מאשר בתרבית. הפריימרים המשמשים ל PCR מכוונים בדרך כלל ליעד טרנספוזון IS481 ו IS1001.
בדיקות אבחון שונות זמינות, במיוחד ערכות ELISA. אלה נועדו לזהות FHA או נוגדני PT של IgG, IgA, או IgM. מספר ערכות משתמשות בשילוב של אנטיגנים שמובילים לרגישות גבוהה יותר, אך הם עלולים גם להפוך את פרשנות התוצאות למסובכת יותר, כיוון שאי אפשר לדעת איזה נוגדן התגלה.
החיידק הוא אוקסידאז (oxidase) חיובי, אבל אוריאז (urease), רדוקטאז חנקתי וציטראט שלילי. הוא גם אינו בעל תנועתיות.