google/wiki40b huggingface dataset:
תולדות ישורון

תולדות ישורון הוא ארגון ישראלי לחזרה בתשובה של עולים מברית המועצות לשעבר. 
הארגון נוסד בשנת 2000 על ידי הרב יצחק זילבר, שעלה מברית המועצות ועל ידי תלמידיו, מבוגרי ישיבת "תורת חיים" במוסקבה, במטרה להקים קהילות דתיות לציבור העולים מברית המועצות בארץ. הארגון הוקם בעידודם של הרב יוסף שלום אלישיב,הרב שמואל אויערבאך, הרב אהרן לייב שטיינמן, הרב חיים קנייבסקי, הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו.
לארגון מגוון רחב של פעילויות: רשת כוללי ערב לגברים, שיעורי תורה לנשים, הוצאת ספרים, ישיבה, גמ"ח, סמינרים לבעלי תשובה, תמיכה בפרויקטים לקירוב עולים מרוסיה ליהדות, ובאמצעות אתר האינטרנט "תולדות.רו", פרסום שו"ת, שיעורי תורה, הרצאות ומאמרים.
מנהיגו הרוחני של הארגון כיום הוא הרב בן-ציון חיים זילבר בנו של הרב יצחק. מנכ"ל הארגון הוא אברהם כהן.
שכונת רמות (באר שבע)

רמות הישנה

רמות א', הנודעת גם כרמות הישנה, עלתה על הקרקע ב-1992. היא מתוחמת בין הפארק הצמוד לפסי הרכבת, בין שדרות אביטל ובין שדרות אורי צבי גרינברג. (מעבר לפסים נמצאות שכונה ד' וקמפוס האוניברסיטה ומעבר לשדרות נמצאים חלקיה החדשים של רמות).
הבתים ברמות הישנה הם ברובם צמודי קרקע דו-משפחתיים וקוטג׳ים טוריים, ששטחם הבנוי הוא על פי רוב 120 מ"ר ושטח המגרש שלהם הוא על פי רוב רבע דונם. הבנייה בשכונה אינה בשיטת בנה ביתך. יש בתת-שכונה זו רק שישה טיפוסי בתים צמודי קרקע, שלושה טיפוסים נמכרו כשהם מוכנים לחלוטין, מתוכם אחד קוטג׳ טורי (הקוטג'ים הטוריים נבנו כך, שהחצרות האחוריות רחבות הידיים שלהם חוצצות בין השדרות הגובלות בשכונה, לבין השכונה עצמה). שלושת טיפוסי הבתים צמודי הקרקע האחרים, נמכרו לצרכנים עם 60 מ"ר בנוי ותוכניות מוכנות מראש לבניית 60 מ"ר נוספים. שישים המטרים הרבועים הראשונים של אחד משלושת הטיפוסים האחרונים נבנו בבנייה טרומית. סוג קוטג׳ זה נבנה בדחיפות, כדי להתמודד עם מצוקת הדיור שלוותה את גל העלייה.
בתת שכונה זו מצויים גם בתים משותפים מעטים, משלושה או ארבעה טיפוסים בלבד. הבתים צמודי הקרקע שבתת השכונה לא הכילו במקור מקלטים ופזורים ביניהם מקלטים משותפים. רבים ממקלטים אלו משמשים גם כגני ילדים, וכבנייני ציבור מסוגים נוספים (מתנ"סים, סניפי תנועות נוער בתי כנסת וכולי). בעשור השני של המאה העשרים ואחת, החלו התושבים להוסיף ממ"דים לבתים צמודי הקרקע. בניגוד למצב בבתים צמודי הקרקע, הדירות שבבתים המשותפים כן הכילו ממ"דים כבר בבנייתם.
תת השכונה מאוכלסת בעובדי אוניברסיטה רבים ובאקדמאים. רחובותיה המרכזיים של תת-השכונה הם רחוב המדע ורחוב הדעת וכמעט כל שאר רחובותיה קרויים על שמם של אנשי אקדמיה ישראליים. תת-שכונה זו מכילה גם הרבה מוסדות חינוך: בית ספר יסודי ממלכתי חילוני משלה ("רמות" שמו) וגם את בית הספר היסודי ממלכתי-דתי ("אפיקים בנגב") ואת בית הספר התיכון ("המקיף הרב תחומי") של כלל רמות. תת-השכונה מכילה גם בית ספר לחינוך מיוחד של עמותת איל"ן, כולל ללימוד תורה ומקווה.
קולנוע ציון

קולנוע ציון (נודע בתקופות מסוימות גם כראינוע ציון ואולם ציון) היה בית קולנוע ירושלמי ותיק שהיה ממוקם בכיכר ציון ופעל במשך 60 שנה, מ-1912 ועד 1972. כיום עומד על שטח המבנה שנהרס בניין בנק הפועלים המאכלס את הסניף המרכזי בירושלים של בנק הפועלים ואת מלון הרברט סמואל.
הראינוע נפתח לראשונה במקום בשנת 1912, ימיה האחרונים של ירושלים העות'מאנית, במבנה צריף שעמד במקום בבעלות הכנסייה היוונית-אורתודוקסית. רומני בשם ג'וריני שכר את הצריף והתקינו לשמש כאולם הראינוע הראשון בירושלים, ובו 400 מושבים. לאחר שנת פעילות אחת כשל ג'וריני בעסקיו, והבעלות על הראינוע עברה לידי הגרמני הטמפלרי סמואל פייג, שהמשיך להפעילו בשם "ראינוע פייג" עד 1916, אז מכרו לישראל גוט. ב-1917, לאחר כיבושה של ירושלים בידי הבריטים, הסב גוט את שם הראינוע ל"ציון", וב-1919 צירף אליו שותף בשם יצחק פרץ. לימים, נקראה הכיכר שבה ניצב אולם הראינוע על שמו – כיכר ציון – היא מפגש הרחובות יפו ובן יהודה בלב ירושלים החדשה.
בסופת השלג הגדולה שפקדה את ירושלים בחורף 1920 קרס הצריף הרעוע, והשותפים גוט ופרץ הקימו מחדש את אולם הראינוע כמבנה מודרני וחדיש יותר בתכנונו של בן ציון גיני. האולם המחודש כלל 600 מושבים וכן במה למופעים, והותקנו בו נברשות לתאורה חשמלית והסקה מרכזית. שמו הוסב ל"אולם ציון", והתקיימו בו גם הופעות תיאטרון ואופרה, לראשונה בירושלים. באותה שנה התכנס באולם המשופץ המושב הראשון של אספת הנבחרים, שבחרה בוועד הלאומי – ה"ממשלה" הראשונה של המדינה שבדרך. ב-1922 רכשה חברת "הכשרת היישוב" מן הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שטחים באזור, כולל שטח הראינוע.
ב-1930 התווספו לאולם מערכות קול, שאפשרו את הפיכתו מראינוע לקולנוע. בשנת 1936 נבנה בחזית האולם מבנה משרדים צר בן חמש קומות, שבקומת הקרקע שלו בחזית רחוב יפו חנויות אחדות שביניהן נמצאה הכניסה לבית הקולנוע. בין החנויות בחזית הקולנוע הייתה הקונדיטוריה של האחים קפולסקי, שלימים התפתחה לרשת בתי הקפה קפולסקי.
בשלהי ימי המנדט הבריטי התקבע מעמדה של כיכר ציון כנקודת המרכז של ירושלים היהודית ולב ליבו של המע"ר. מגמה זו התחזקה בתקופת ירושלים המחולקת שלאחר קום המדינה, ו"הברזלים" (מעקי הבטיחות) שהפרידו בין המדרכה לכביש בחזית קולנוע ציון היו לנקודת מפגש פופולרית לצעירי העיר.
בשנת 1960, נערכה בקולנוע ציון הקרנה מיוחדת של הסרט המערב-גרמני אנו ילדי הפלא, למוזמנים בלבד, ביניהם שרים, פקידי ממשל בכירים ועיתונאים. ההקרנה נועדה לשפוך אור על הסרט, שנאסר באותה התקופה להקרנות בישראל. עקב ההקרנה, החליטה המועצה לביקורת סרטים ומחזות כי לא תתנגד להקרנה פומבית של הסרט. למרות זאת, נאסר הסרט להקרנות בבתי הקולנוע בישראל מחשש כי התושבים הצעירים שאינם בקיאים בשפה הגרמנית, לא יבינו כהלכה את הסרקזם וההשקפה האנטי-נאצית שבו.
זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, ב-8 באוקטובר 1967, אותר בקולנוע ציון מטען נפץ שהוחבא בתוך תיק שהושאר באולם הקולנוע. לאחר מספר ימים נעצרו פעילים של ארגון פת"ח שנחשדו בהטמנת המטען.
בתחילת שנות ה-70 בא הקץ על קולנוע ציון, עם מכירתו של המבנה והמגרש ליזמים פרטיים, ביניהם בנק הפועלים, שתכננו להרסו ולהקים תחתיו בניין משרדים ומלון. לאחר מאבק משפטי בין בעלי החנויות בבניין לבין הבנק נסגר סופית הקולנוע ב-1972, וב-1979 נהרס הבניין והחלו העבודות להקמת בניין הבנק והמלון שהחליפו אותו.
משה לוי (כימאי)

פעילותו המדעית

משה לוי נולד בסלוניקי. בשנת 1933 המשפחה עברה לארץ ישראל. הוא גר בדרום תל אביב. לאחר סיום לימודי בית הספר התחיל לעבוד במעבדה של מכון ויצמן למדע. בעזרת חיים ויצמן קיבל מלגת לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. זמן קצר לאחר תחילת הלימודים החלה מלחמת העצמאות ומשה לוי השתתף בה כחבר הגנה. הוא חזר ללימודים בספטמבר 1949 וקיבל תואר שני בשנת 1952. בשנת 1955 נסע לארצות הברית והשתלם אצל מיכאל שווארץ. בתקופה זו השתתף במחקרים שנעשו בצוות בראשתו עמד פרופסור שווארץ.
לאחר חזרתו לישראל עבד תקופה קצרה בטכניון ועבר לרחובות. בשנת 1977 מונה לראש מחלקה למחקר בתחום הפלסטיקה וניהל אותה עד לשנת 1983.
בשנת 1982 החל מחקרים בתחום אנרגיה סולארית. היה בין היזמים לבניית מגדל שמש בשטח המכון. ערך מספר מחקרים בתחום ניצול פצלי שמן.
בשנים 1997 – 2003 היה נשיא האגודה הישראלית לכימיה.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה

הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (באנגלית: Economic Community of West African States, בראשי תיבות: ECOWAS) היא איחוד כלכלי של 15 מדינות במערב אפריקה. האיחוד הוקם ב-1975. נכון ל-2015 היה שטח המדינות החברות בו 5.11 מיליון קילומטר רבוע ואוכלוסייתן מנתה יחד למעלה מ-349 מיליון נפש. אוכלוסיית מדינות הקהילה דוברות שלוש שפות - אנגלית, צרפתית ופורטוגזית. מטה הקהילה ממוקם בעיר אבוג'ה, בירת ניגריה.
הקהילה היא אחד הגושים האזוריים הכלולים בקהילה הכלכלית האפריקאית.

מטרות

מטרת הקהילה היא לקדם את חברותיה לקראת סיפוק צרכים כלכלי עצמי קולקטיבי וזאת על ידי יצירת בלוק כלכלי גדול שבו ישרור איחוד כלכלי ומסחרי.
הקהילה משמשת גם במסגרת לשמירת שלום באזורה, על ידי שיגור כוח צבאי ובו יחידות צבא של חברותיה לשם התערבות במצבים של אי שקט פוליטי במדינות החברות.

היסטוריה

הקהילה נוסדה ב-28 במאי 1975 עם חתימת אמנת לאגוס (בניגריה). גרסה מתוקנת של האמנה נחתמה ב-24 ביולי 1993 בעיר קוטונו שבבנין. כמו כן נחתמו מספר פרוטוקולים לשינוי והוספת הוראות שונות לאמנת היסוד.
14 מתוך 15 המדינות החברות הנוכחיות הצטרפו לקהילה עם יסודה ב-1975. כף ורדה הצטרפה לקהילה ב-1977.
מאוריטניה דוברת הערבית הצטרפה לקהילה ב-1975 אך פרשה ממנה ב-2000. ב-2017 חתמה מאוריטניה הסכם לקבלת מעמד של חברות חלקית בקהילה.
ב-2017 הגישה מרוקו בקשה להצטרף כחברה לקהילה. בהמשך אותה שנה הסכימה ועידת ראשי מדינות הקהילה לקבל את הבקשה.
בית הדין של הקהילה הוקם ב-1991 והחל לפעול ב-1996.
הקהילה מפעילה כוחות שמירת שלום צבאיים במסגרת קבוצת הפיקוח של הקהילה (ECOMOG). מרבית הכוחות הצבאיים שמפעילה הקבוצה הם ניגריים, יחד עם כוחות קנים ממדינות אחרות בקהילה. כוחות שמירת שלום של הקהילה פעלו בחמישה מקרים - בחוף השנהב ב-2003, בליבריה ב-2003, בגינאה-ביסאו ב-2012, במאלי ב-2013 ובגמביה ב-2017.
אנטוני קרמונה

דרכו המקצועית

אנטוני קרמונה עבד במספר תפקידים במערכת המשפט. בשנים 2001 - 2004 הוא עבד בשביל בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה. בשנת 2004 הוא חזר למולדת והתמנה לשופט בבית המשפט העליון.
בשנת 2011 הוא נבחר לשופט בבית הדין הפלילי הבינלאומי.
פברואר 2013 ראש הממשלה הכריז שאנטוני קרמונה יהיה מועמד המפלגה השולטת לכהונת נשיא המדינה. לאור תמיכת האופוזיציה, הוא נבחר לכהונה של חמש שנים ללא בעיות.
הנריק לארסון

קריירת מועדונים

לארסון החל את הקריירה שלו בהגאבורג (Högaborgs BK) בגיל 17. הוא שיחק בקבוצות השוודיות הגאבורג והלסינגבורג, ובפיינורד ההולנדית, לפני שהוחתם על ידי סלטיק הסקוטית ביולי 1997 תמורת 650,000 ליש"ט.
לארסון כבש 242 שערים בסלטיק, ב-315 משחקים, ובשנת 2001 הוא היה מלך השערים של אירופה. ב-2004, במסגרת פרסי היובל של אופ"א, הוא זכה בתואר כדורגלן הזהב של שוודיה - השחקן השוודי הטוב ביותר ב-50 השנים האחרונות. משחקו הטוב בסלטיק היה בגמר גביע אופ"א 2003 בו כבש את שני השערים בהפסד 3-2 לפורטו. לאחר 7 שנים מוצלחות בסלטיק בגלאזגו, סקוטלנד, בהן בין השאר שיתף פעולה עם אייל ברקוביץ', חתם לארסון על חוזה עם הקבוצה הספרדית ברצלונה בסוף עונת 2003/2004.
בשנת 2006 שיחק בגמר ליגת האלופות במדי ברצלונה. הוא עלה כמחליף ובישל את שני השערים, הראשון לסמואל אטו, השני לז'וליאנו בלטי. זה היה הגביע המשמעותי ביותר בו זכה. לאחר עונה זו שב לארסון להלסינגבורג, הקבוצה בה שיחק בצעירותו.
בשנת 2007 הושאל מהלסינגבורג למנצ'סטר יונייטד האנגלית, וכבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש בניצחון 2:1 על אסטון וילה בגביע.
במהלך משחק של הלסינגבורג נכנס לארסון כמחליף, ובסיומו של המשחק הודיע על פרישתו הרשמית מכדורגל.

נבחרת שוודיה

ללארסון יש רקורד בינלאומי של 33 שערים ב-83 משחקים, שבהם שיחק רבות בקישור או בכנף. הוא תמיד בלט בטורנירים בינלאומיים והבקיע בשני גביעי עולם (מונדיאל 1994, בו שוודיה הגיעה למקום השלישי, ובמונדיאל 2002) ובשתי אליפויות אירופה (יורו 2000 ויורו 2004).
לארסון פרש מנבחרת שוודיה בכדורגל ב-2002, אולם חזר כדי לעזור לנבחרת ביורו 2004 בפורטוגל, שם הצליחה להגיע לרבע הגמר, בו הפסידה להולנד בפנדלים. הוא פרש פעם נוספת ממשחק במדי הנבחרת ב-13 ביולי 2006, לאחר מונדיאל 2006. בעת זמנו בהלסינגבורג, נכלל לארסון בסגל הנבחרת ליורו 2008.

קריירת אימון

אימן בין השנים 2009–2012 את לאנדסקרונה, ובשנת 2013 היה עוזר מאמן בקבוצת הוגאבורגס לתקופה קצרה. בשנת 2014 אימן את קבוצת פולקנברגס ובהמשך השנה עבר לאמן את קבוצת הלסינגבורג.

חיים אישיים

לארסון נשוי ולו שני ילדים.
יהדות קובה

יהדות קובה הייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות באיים הקריביים ומרכז אמריקה המתגוררת במדינת קובה.
תחילת ההיסטוריה היהודית בקובה, הייתה עם בואו של לואיס דה טורס, יהודי ספרדי שהגיע לאי יחד עם כריסטופר קולומבוס בשנת 1492.
בין הספרדים שהתיישבו באי בשנת 1511, לאחר כיבושו, היו בין השאר אנוסים.  אל היהודים שהיו באי הצטרפו עם הזמן יהודים ו"נוצרים חדשים" מברזיל לאחר שנמלטו מכיבוש החוף הצפוני-מערבי על ידי פורטוגל שתמכה באינקוויזיציה וכן מהגרים מהולנד.
במאה ה-17 חיו בהוואנה כמה עשרות יהודים, אך הם לא הצהירו על יהדותם בגלוי, מחשש מהאינקוויזיציה. רק לאחר עצמאות המדינה במאה ה-19 והפרדת הדת מהמדינה הורשו יהודים באופן גלוי להגר לקובה. ואכן, יהודים רבים היגרו מאירופה לקובה, אך רובם המשיכו ממנה לארצות הברית, מקסיקו ומרכז אמריקה. יהודי קובה היום הם צאצאיהם של המהגרים המאוחרים יותר ולא של המתיישבים הראשונים.
הגל העיקרי של היהודים שהיגרו לקובה, היה לאחר מלחמת ארצות הברית-ספרד, בה נלחמו יהודים רבים לצידה של ארצות הברית על אדמת קובה ולאחר סיום המלחמה, כ-3,500 מהם נשארו לגור בה.
בשנת 1914 הוקם לראשונה בקובה ארגון קהילתי ספרדי לרווחת התושבים היהודים.  בשנת 1917 כבר חיו בקובה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה. בעקבות סגירת שערי ההגירה לארצות הברית, והאפשרות להגר מקובה לארצות הברית לאחר שהות של מספר שנים באי, גדל מאוד ההגירה ממזרח אירופה לקובה. ב-1925 עלה מספר היהודים לכ-8,000 (כ-2,800 ספרדים וכ-5,200 אשכנזים, בעיקר פולנים.) בשנת 1932 נעשה ניסיון לייסד הסתדרות ארצית של יהודי קובה. במהומות שנלוו להפיכה בשנת 1933 נפגעו גם היהודים, דבר שהביא להתעוררות בזהות היהודית ובפעילות היהודית המשותפת.
בשנות ה-30 החלו להיחקק חוקים שהגבילו את היהודים ואת ההגירה היהודית לתוך המדינה. מוכר סיפורה של האונייה סנט לואיס, שהפליגה מאירופה לקובה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית, אך נוסעיה לא הורשו לרדת בקובה ולכן נאלצו לחזור לאירופה. בשנת 1935 הגיע מספר יהודי קובה לשיא - כ-20,000, אך לאחר מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מפליטי אירופה והיגרו לארצות הברית.
בשנת 1952 חיו בקובה כ-15,000 יהודים. בשנים שלאחר מכן, לאחר המהפכה בהנהגתו של פידל קסטרו ובשל הגזירות הכלכליות שהקשו על כלכלתם של יהודים רבים, עזבו כ-94 אחוזים מן היהודים את האי, חלקם לארצות הברית ולפוארטו ריקו, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל.
ממשלת קובה העניקה חופש דת יחסי ליהודים ולא הגבילה את מכירת הבשר הכשר. בשנת 1991 הרחיבה הממשלה את מדיניותה, והתירה לקיים את מצוות הדת והתפילות בפומבי. הנשיא ראול קסטרו השתתף בטקס לכבוד חנוכה בבית כנסת והדליק נר בחנוכייה.
ב-3 בדצמבר 2009 נעצר אלן גרוס, יהודי אמריקני בנמל התעופה של הוואנה. גרוס שהביא עמו ציוד תקשורת עבור הקהילה היהודית, הורשע ב"פעולות נגד העצמאות והשלמות הטריטוריאלית של המדינה" ונידון ל-15 שנות מאסר. ב-17 בדצמבר 2014, עם הפשרת היחסים בין ארצות הברית לקובה, שוחרר גרוס.
כיום גרים בקובה כ-1,500 יהודים בלבד, רובם בבירה הוואנה.
קרלוס, נסיך אסטוריאס

ביוגרפיה

קרלוס נולד ב-8 ביולי 1545 בואיאדוליד, לפליפה, נסיך ספרד ולמריה מנואלה, נסיכת פורטוגל, בתם של ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל וקתרינה מאוסטריה, מלכת פורטוגל. כעבור 4 ימים מתה אמו, כתוצאה משטף דם, שהתרחש כתוצאה מהלידה. קרלוס היה בעל עיוותים במראהו, וסבל מאי יציבות נפשית.
בצעירותו היה מועמד קרלוס להתחתן עם אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, אולם לבסוף בשל סיבות פוליטיות אביו התחתן עמה. לאחר מכן הציעו לקרלוס את מרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת, מרי, מלכת הסקוטים ואנה, ארכידוכסית אוסטריה, ולבסוף הוחלט בשנת 1564 שיתחתן עם אנה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1562 נפל קרלוס במדרגות וסבל מפגיעת ראש חמורה, אולם חייו ניצלו על ידי טרפנטציה שנעשה על ידי אנדריאס וסאליוס. לאחר החלמתו מהנפילה, הפך קרלוס לפרוע ובלתי צפוי בהתנהגותו. קרלוס שנא את הדוכס מאלבה שמונה למפקד הצבא הספרדי בארצות השפלה, תפקיד שהובטח קודם לכן לקרלוס. קרלוס יצר קשר עם למורל, רוזן אחמונט, שהיה ממנהיגי המרד נגד הספרדים, ובסתיו 1567 תכנן לברוח להולנד. אולם, חואן מאוסטריה שקרלוס שיתפו בתוכניותיו, גילה את התוכנית לפליפה השני, מלך ספרד, וב-17 בינואר 1568 עצר פליפה השני את קרלוס ושם אותו בכלא. ב-24 ביולי 1568 מת קרלוס בכלא, והועלו טענות שהורעל על ידי אביו, אך כיום סוברים החוקרים שהוא מת באופן טבעי.
ג'ים קרטר

ביוגרפיה

קרטר נולד בהרוגייט שבצפון יורקשייר. אביו עבד במשרד ההגנה ואמו עבדה בתקופת מלחמת העולם בארגון "Women's Land Army" , ואחר כך הייתה מזכירה בבית ספר. הוא למד באשוויל קולג' שבהרוגייט, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטת סאסקס. שם הצטרף לאגודת הדרמה ושיחק בתפקיד הראשי במחזה "Serjeant Musgrave's Dance", הפקת הסטודנטים הראשונה שהועלתה בתיאטרון "גרדנר ארטס סנטר". אחרי שנתיים נשר מהאוניברסיטה והצטרף לקבוצת תיאטרון שוליים בברייטון.
הקריירה המקצועית שלו החלה בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים. המשכורת הראשונה שקיבל הייתה של 5 ליש"ט בשבוע וגם לינה וארוחת על משחקו במחזה "Gum and Goo" מאת הווארד ברנטון בתיאטרון ברייטון קומביניישן, שעלה בברייטון ב-1969.
ביולי 1968 הופיע במחזה "Winter Daddykins" מאת הווארד ברנטון שביים בארי אדווארד, ולצדו הופיעו פיונה בייקר ולילי סו טוד.
ב-1970 הופיע קרטר במופע "Come Together" בתיאטרון רויאל קורט שבלונדון יחד עם ברייטון קומביניישן וקן קמפבל רואדשו ולהקות תיאטרון נוספות.
בתחילה עבד עם להקת התיאטרון קומביניישן בברייטון. אחר כך הצטרף לתיאטרון אוניברסיטת ניוקאסל, שם שיחק בין השאר בתפקיד אסטרגון במחזה "מחכים לגודו". בין השנים 1974 ו-1976 היה בסיבוב הופעות באמריקה יחד עם קבוצת "קן קמפבל רואדשו", כשחזר לאנגליה הצטרף לתיאטרון פיניקס בעיר לסטר. ב-1977 הצטרף ללהקת התיאטרון הלאומי והופיע בתפקיד דום פיולו ב"הגיבן מנוטרדאם" בתיאטרון קוטסלו. ב-1978 היה לחבר ב"יאנג ויק קומפני" וגילם את סטפנו במחזה "הסערה" את באקינגהם ב"ריצ'רד השלישי" ואת מפיסטופלס במחזה "פאוסט".
מ-21 במאי ועד 29 ביוני 1980 שיחק במחזה "יוליוס קיסר" וגילם את טרבוניוס/ מרולוס/משורר. את ההפקה של "ריברסייד סטודיוס" ביים פיטר גיל. בתיאטרון "יאנג ויק" שיחק קרטר ב-1978 במחזה "ריצ'רד השלישי" ובמחזה "Bartholomew Fair" בבימויו של מייקל בוגדנוב.
אחרי 14 שנה שלא הופיע בתיאטרון, חזר קרטר לבמה ביוני 2005 והשתתף במחזה "President of an Empty Room" בתיאטרון הלאומי, מחזה שכתב סטיבן נייט וביים הווארד דייוויס. לדעתו הופעתו ב"ברנשים וחתיכות" בבימויו של ריצ'רד אייר בשנת 1982 היה רגע משמעותי בקריירה שלו, אז גם פגש את אשתו לעתיד אימלדה סטונטון, שהשתתפה אף היא במחזה. הבמאים האהובים עליו הם ריצ'רד אייר והווארד דייוויס.
קרטר הופיע במחזה "The Infernal Machine" מאת ז'אן קוקטו בתיאטרון ליריק בהמרסמית' לונדון, לצדה של מגי סמית' ובבימויו של סיימון קאלו.
ב-1985 שיחק במחזה "The Passion" מאת ויליאם "ביל" בריידן בתיאטרון הלאומי.
ב-1985 שיחק במחזה "The Passion" מאת ויליאם "ביל" בריידן בתיאטרון הלאומי. כמו כן הופיע במחזה "The Mysteries: The Nativity" וב-"The Passion and Doomsday" בתיאטרון קוטסלו עבור התיאטרון הלאומי. את שתי ההצגות ביים ביל בריידן.
במאי ויוני 1990 שיחק קרטר במחזה "Fashion" מאת דאג לוסי בתיאטרון טריסייקל בבימויו של מייקל אטנבורו.
בהפקה של "הקוסם מארץ עוץ" של הלהקה השייקספירית המלכותית שיחק בתפקיד האריה הפחדן לצד אשתו אימלדה סטונטון שגילמה את דורותי. את ההצגה ביים איאן ג'אדג' והיא הועלתה על הבמה בתיאטרון ברביקן ב-17 בדצמבר 1987, ורצה עד 27 בפברואר 1988.

חיים אישיים

קרטר פגש את השחקנית אימלדה סטונטון בינואר 1982 במהלך החזרות למחזה "ברנשים וחתיכות" של ריצ'רד אייר בתיאטרון הלאומי. קרטר היה בן 34 וסטונטון בת 26, ובתחילה הוא נחשב בעיניה לזקן. השניים התחתנו ב-1983 ובתם בסי נולדה ב-1993.
קרטר הוא יושב ראש של "מועדון הקריקט של המפסטד" הקרוב לביתו. בספטמבר 2011 ארגן במועדון תחרות קריקט לידוענים.
נכון לאוגוסט 2013 קרטר חי בווסט המפסטד שבצפון לונדון.
אלבינאס ז'וקאוסקאס

אלבינאס ז'וקאוסקאס (ליטאית: Albinas Žukauskas ,‏ 25 בינואר 1912 – 10 באוגוסט 1987) הוא משורר, פרוזאי, עיתונאי, עורך ומתרגם ליטאי.

קורות חיים

אלבינאס ז'וקאוסקאס נולד במשפחת איכרים ליטאים בכפר בובלה (בובליאי), על יד סייני, באזור פודלסיה בפולין, אז באימפריה הרוסית, קרוב לגבול הנוכחי בין פולין ובין ליטא. 
את לימודי התיכון סיים בגימנסיה הליטאית "ויטאוטאס הגדול" בווילנה, אז בפולין, ובין השנים 
1935–1939 למד משפטים ועיתונאות באוניברסיטת וילנה ובבית הספר לעיתונאות בוורשה. בין השנים 1940–1941 ערך עת העיתון Vilniaus balsą ("קולה של וילנה").
בין השנים 1948–1953 היה עורך ראשי של ההוצאה לאור הליטאית לספרות "ו.א.ג.א.", ובין השנים 1953–1959 עבד כעורך באולפני הקולנוע בווילנה וניהל את מחלקת התסריטים.
בין השנים 1965–1972 ניהל את הקרן הליטאית לספרות.

פעילותו הספרותית

בשנים 1971–1973 ז'וקאוסקאס נמנה עם אותם המשוררים אשר הצליחו לפרסם שירים שכבר פרצו את מחסומי הריאליזם הסוציאליסטי ששלט בכיפה עד אז בליטא תחת השלטון הסובייטי. 
ז'וקאוסקאס בלט גם בהעברת כמה מהאגדות הליטאיות לשפת השירה.
בני תורתי

קורות חייו

בני תורתי נולד בעפולה וגדל בשנותיו הראשונות בבית שאן. בגיל שש עבר עם משפחתו לשכונת התקווה, תל אביב.
בנעוריו, בשנות השבעים לקח חלק בסדנת תיאטרון של עיריית תל אביב, בתקופה שהעלו הצגות מחאה ושיחק במחזה "קרם בוואריה", פרי עטו של יצחק חלוצי. בד בבד, החל מגיל 16, השתתף בחוג קולנוע לנוער בהדרכת הבמאי שמעון דותן, שם צילם במצלמת סופר שמונה, ערך וביים סרטים קצרים. לימים למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בתום שירותו הצבאי היה מדריך חבורות רחוב. במקביל לכך, בשנים 1979–1982 היה ממקימיה של תנועת אל"ה (אזרחים למען השכונות), שהגיעה כעבור חודשים ספורים למאות חברים. הם הקימו בתי תלמיד, משחקיות לילדים, גייסו קבוצת תיכוניסטים שטיפלו בנוער, צבעו בתים של קשישים ועוד.
תורתי היה ממקימי ומהכותבים המרכזיים של העיתון "הפטיש", שפעל בשנים 1989–1993, שהתמקד בביקורת חברתית, שלא רווחה באותה עת. הוא פרסם בו ראיונות עומק ראשונים של הזמרים המזרחים בני התקופה וכתב סיפורי שכונה במדור "קו 16", אותו אייר דודו גבע. הוא כתב לעיתים בעיתון "חדשות". תורתי השתתף בהקמת באת המוסף החברתי השבועי "לחץ" בעיתון חדשות וכתב בו. המוסף כלל את הטור הסאטירי "ויקטור המובטל" - יומנו של מובטל בצורה הומוריסטית. הוא הצטרף כחבר ל"קשת הדמוקרטית המזרחית" עם הקמתה.
במשך שנים רבות עשה כותרות לסרטים באולפני ג. ג..
במאי 2012 זכה תורתי באות הוקרה מטעם קואליציית הארגונים "לבי במזרח".
באוקטובר 2012 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה בתחום הקולנוע העלילתי.
הוא גרוש, לו שני ילדים ומתגורר ביד אליהו, תל אביב.

סרטיו

סרטו הראשון היה הסרט העלילתי הקצר "יוננם" (30 דקות). דרמה קומית שסיפרה על בחור חריג שמפתח יחסי ידידות עם ג'וק. בתפקיד הבחור שיחק יונתן דני. הסרט זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים 1988.
סרטו השני היה "גגות של ברזנט" (46 דקות, 1994). הוא תיעד את מאבקם של מחוסרי הדיור בראשית שנות התשעים. הסרט תיעד במשך שנה וחצי את המאהל בגן התקוה בשכונת התקוה. הוא הוקרן בסינמטקים ובטלוויזיה.

הטרילוגיה

תורתי החל בעשיית טרילוגיה של סרטים עלילתיים באורך מלא, נעדרי זמן ומקום. כל אחד מהסרטים נסב סביב מכשיר שעיצב את ההוויה של הפריפריה. הסרט הראשון בסדרה, "כיכר החלומות" (2001), הוא מחווה לקולנוע השכונתי, שהיה מרכזה של העיירה בימים שטרם הייתה טלוויזיה. הסרט השני בסדרה "הבלדה לאביב הבוכה" (2012), הוא מחווה לרדיו ולמוזיקה המזרחית. כעת הוא עובד על הסרט השלישי בטרילוגיה, שהוא מחווה לטלוויזיה ולסרט בערבית.

כיכר החלומות

סרטו העלילתי הארוך הראשון הוא "כיכר החלומות", אותו ביים וכתב בשנת 2001. ב"כיכר החלומות", אשר מספר על ניסים מנדבון, שעוקב אחר חלום אביו לפתוח מחדש בית קולנוע ישן, ועובר תהליך מפנה משמעותי, מככבים יוסף שילוח, מוחמד בכרי, אורי גבריאל, שרון רג'ניאנו, ניר לוי ואיילת זורר. זכה בחמישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם עבור תורתי עצמו על בימוי מצטיין. לאחר מכן זכה תורתי בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע במונפלייה שבצרפת, זכה בפרס התסריט הטוב ביותר "כיכר החלומות" - פסטיבל ולנסיה, ספרד והשתתף בפסטיבלים שונים לקולנוע בעולם.
רינו צרור בחר בתורתי כיקיר העיר תל אביב בתחום הקולנוע בעיתון תל אביב בשנת 2001.

הבלדה לאביב הבוכה

ב-2011 צולם סרטו הארוך השני "בלדה לאביב הבוכה", שהיה מועמד לתשעה פרסי אופיר בשנת 2012 וזכה בארבעה.
שרה אברהם

שרה אברהם (נולדה ב-1995) היא אמנית לחימה ישראלית, אלופת ישראל ואלופת העולם באיגרוף תאילנדי.

קורות חיים

אברהם נולדה ב-1995, במומבאי, הודו. יש לה אח אחד, גדול ממנה ואחות אחת, קטנה יותר. אמה, רות מלכה, הייתה נוצריה, אחות במקצועה ואביה (נולד ב-1960), דוקטור אהרון אברהם (שם מקורי: הגירדס פראדס), רופא בן הדת ההינדית, ובנו של כוהן הינדי. השניים נישאו ב-1985. אביה התעניין ביהדות עוד כסטודנט לרפואה במומבאי. הוא החל בקריאת התנ"ך מתוך כוונה להתנצר, למד מהתנ"ך על היהדות והחליט להתגייר ולא להתנצר. ההורים גידלו את שלושת ילדיהם כיהודים שומרי מצוות, עוד לפני הגיור ואף מלו את בנם הבכור והיחידי, וקראו לו בשם היהודי שמואל. הם התגיירו תחילה בהודו, גיור רפורמי ותיכננו לעלות לישראל ולהתגייר גם גיור אורתודוקסי. שלושת הילדים למדו בבית ספר מעורב, בו למדו עימם גם הינדים, נוצרים ומוסלמים.
אברהם הייתה אלופת בית ספרה באתלטיקה קלה.
מי שטיפלו בהכנות לקראת עלייתה וגיורה האורתודוקסי של משפחת אברהם היו הרב גבריאל הולצברג ואשתו רבקה, שלוחי חב”ד במומבאי. בנובמבר 2008 נרצחו בני הזוג הולצברג בפיגוע הטרור במומבאי ודווקא אירוע זה גרם לזירוז ולהשלמת העלייה והגיור. ב-2009 עלתה אכן המשפחה לישראל, ב-2010 התגיירו, ההורים נישאו מחדש במערת המכפלה, כדת משה וישראל (הרב המחתן היה הרב דב ליאור), והם גרים כיום בקריית ארבע.

איגרוף תאילנדי

ב-2011 גילתה אברהם לראשונה את האיגרוף התאילנדי, ולמרות התנגדות המשפחה והסביבה כולה, היא החלה להתאמן בהדרכת אדי יוסופוב. בספטמבר 2012, כשנה וחצי אחר כך, היא כבר זכתה באליפות ישראל לנשים באיגרוף תאילנדי. ב-2013 זכתה גם באליפות העולם באיגרוף תאילנדי לנערות, במשקל של עד 63.5 ק"ג, שנערכה בבנגקוק, תאילנד. במרץ 2014 זכתה באליפות העולם לנשים במשקל עד 67 ק"ג, שנערכה בפטאיה, תאילנד. ובין לבין גם הגיעה למקום השני באליפות אירופה.
בספטמבר 2014 זכתה אברהם במדליית זהב באליפות אירופה שנערכה ברומניה מטעם התאחדות WMF.