google/wiki40b huggingface dataset:
גרשון דובינבוים

ביוגרפיה

גרשון, בן לתנחום ומלה דובינבוים, נולד ב-1927 בברסט ליטובסק שבפולין, על הגבול עם ברית המועצות. בשנת 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה ברחובות.
בשנת 1940 הצטרף לגדנ"ע. בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח ומונה למפקד כיתה בקיבוץ גבעת ברנר ואחר כך למפקד מחלקה. השתתף במבצעי העלאת מעפילים, בליל וינגייט, בליל הרכבות ובליל הגשרים בפיצוץ גשר אלנבי שם מילא תפקיד מכריע בפיצוץ הגשר יחד עם אריה עמית (טפר).
בדצמבר 1947 נמנה דבמבם על אנשי הגדוד השני של הפלמ"ח. עם פרוץ הקרבות על הדרכים במלחמת העצמאות פיקד דבמבם על התגבורת הראשונה שנשלחה לנגב - מחלקת פלמ"ח שנשלחה ליד מרדכי. הוא נתמנה למפקד המחלקה האחראית על יד מרדכי, ואחר כך למפקד הפלוגה האחראית על ניר עם, גברעם ויד מרדכי. בתפקידו זה הוא ארגן את שיירות המשוריינים שהעבירו אספקה ליישובי הנגב הנצורים ופיקד עליהן. באחת השיירות גם נפצע באורח קל. אנשי המיליציות הערביות בדרום הכריזו על פרס של 1000 לא"י למי שיתפוס אותו, ועל פי סיפור נפוץ כינוהו "השד האדום" על שם צבע שיערו. עם התקרבות החזית ליד מרדכי הועבר מטה הפלוגה מקיבוץ זה לקיבוץ גברעם.
בקרב יד מרדכי היה דבמבם מפקד כח המשוריינים שפרץ את המצור המצרי וחילץ את ילדי המשק מן הקיבוץ מעט לפני תחילת הקרב. הפינוי התבצע אחרי ויכוח עם מפקד חטיבת הנגב נחום שריג אשר התנגד לו. מספר ימים לאחר מכן, במהלך הקרב על הקיבוץ, חדרו אנשי חיות הנגב בפיקוד שמחה שילוני ודבמבם לקיבוץ וחילצו 30 פצועים מהמצור במשוריינים. במהלך שהותו הקצרה בקיבוץ עמד דבמבם על מצבם הנואש של המגינים, ואישר להם, בניגוד להוראות מפקדת החטיבה, לסגת מן המקום.
בזמן ההפוגה הראשונה פיקד דבמבם על אחד מכוחות הפלמ"ח שהתעמתו עם אנשי האצ"ל בתל אביב במהלך פרשת אלטלנה.
במהלך קרבות עשרת הימים ובעקבות אישור הנסיגה שנתן לחברי יד מרדכי, ניטל ממנו הפיקוד על פלוגתו, והוא "הוגלה" מהגדוד השני של הפלמ"ח לגדוד התשיעי - גדוד הפשיטה החדש שהוקם וצורף לחטיבת הנגב. דבמבם הועלה לדרגת סרן, ומונה למפקד פלוגה. בתפקידו החדש השתתף במבצע יואב לשחרור באר שבע, שם הוביל את שיירת הגדוד בפריצת המצור המצרי על יישובי דרום הנגב במקביל לכיבוש משלטי חוליקאת.
למחרת כיבוש באר שבע, ב-23 באוקטובר 1948 נשלח כוח משימה בפיקודו לפוצץ את הגשר על נחל חברון, דרומית ליישוב דאהרייה כדי לבלום התקפת נגד אפשרית של כוחות הצבא המצרי והלגיון הירדני שהיו באותה עת בהר חברון. במהלך הפעולה נפגע בבטנו מכדור חודר-שריון, הוא פונה למרפאה ברוחמה, ושם מת בתום יומיים. נקבר ברחובות.
דבמבם נודע כמפקד אבהי, נערץ וקר רוח ומותו היווה מכה קשה לפקודיו; אחד מהם, ראובן פריגוזין אף ביקש להיקבר לידו.
Addicted to a Memory

רקע

"Addicted to a Memory" החל כדמו של זד אשר נשלח לליידי גאגא ב-2012. לאחר ששמעה את הדמו, גאגא התקשרה לג'ימי לובין מתוך אינטרסקופ רקורדס וביקשה ממנו לחתום לזד על חברת התקליטים. על השיר, הצהיר זד: "אני חושב שאתה יכול לשמוע את הפיתוח האמיתי שלי כאמן בתוך השיר. זה כמעט כמו פרק זמן של הקריירה שלי."
ב-19 במרץ 2015, 50 אוהדים של זד באוסטין נלקחו באמצעות רכב פרטי למסיבה בפארק מערת לונגהרן  במסיבה, זד הותיר להם להקשיב הגרסה הסופית של "Addicted to a Memory".
ארמון הנשיאות (יוון)

היסטוריה

ב-1868, כשנולד בנו הבכור של המלך גאורגיוס הראשון, לימים המלך קונסטנטינוס הראשון, הוחלט להקים עבורו מעון פרטי שיעמוד לרשותו בבגרותו. ב-1899, עם נישואיו של קונסטנטינוס לסופיה, נסיכת פרוסיה, הוטל תכנון "ארמון יורש העצר" על האדריכל ארנסט צילר. הקמת הארמון החלה ב-1891 והסתיימה ב-1897. 
ארמון המלוכה הישן (לימים בנין הפרלמנט) נפגע בשריפה בשנת 1909. משפחת המלוכה עברה אז, באופן זמני, להתגורר בארמון יורש העצר. ב-1913, עם עלייתו של קונסטנטינוס לכס המלוכה, הפך ארמון יורש העצר לארמון המלוכה החדש. עם הקמת הרפובליקה השנייה בשנת 1924 הוא הפך לארמון הנשיאות, ועם הרסטורציה, בשנת 1935, חזר לשמש כארמון המלוכה. מאז ביטול המלוכה, במשאל עם בשנת 1974, הוא משמש כארמון הנשיאות.
הארמון הורחב פעמיים, ב-1909 וב-1962, כדי להוסיף לו אולמות שנדרשו לאירועים רשמיים.
ולטר אולבריכט

ולטר אולבריכט (בגרמנית: Walter Ulbricht;‏ 30 ביוני 1893 - 1 באוגוסט 1973), מדינאי מזרח גרמני שהנהיג את הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.

שנותיו הראשונות

אולבריכט נולד בלייפציג כבנו של חייט. שני הוריו היו פעילים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. אחרי סיום בית ספר העממי, למד נגרות, והצטרף בשנת 1912 למפלגה הסוציאל-דמוקרטית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ונלחם בגליציה ובבלקן. בשנת 1917 הוא ערק מיחידתו משום שהתנגד למלחמה. הוא נתפס, נשלח לכלא, ושוחרר מכלאו בשנת 1918 במהלך מהפכת נובמבר.

קריירה פוליטית

אחרי הפילוג במפלגה הסוציאל-דמוקרטית בעקבות המחלוקות בנוגע לתמיכה במלחמה אולבריכט שצידד במתנגדיה הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1920. הוא למד בבית ספר של הקומינטרן במוסקבה בשנים 1924–1925. אחרי חזרתו לגרמניה בשנת 1926 הוא נבחר לפרלמנט של מדינת סקסוניה ובשנת 1928 הוא נבחר כחבר הרייכסטאג.
אולבריכט השתתף בארגון מיליציות קומוניסטיות והיה מעורב בכמה מקרי רצח של שוטרים גרמנים. כאשר המפלגה הנאצית עלתה לשלטון היא החלה ברדיפת המפלגה הקומוניסטית אחרי שריפת הרייכסטאג, רבים מהמנהיגים הקומוניסטים נעצרו, כולל מנהיג המפלגה ארנסט תלמאן. אולבריכט הצליח לברוח ויצא לגלות בברית המועצות.
בברית המועצות הוא הצליח להפוך למנהיג במפלגה הקומוניסטית, עם תחילת הפלישה הגרמנית הוא השתתף בארגון האופוזיציה הגרמנית לנאצים ותוך שיתוף פעולה עם קצינים ימנים-שמרנים הוא לקח חלק בהקמתו של הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.

מנהיג גרמניה המזרחית

בתום מלחמת העולם השנייה אולבריכט חזר לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה. מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הוקמה בשנת 1946 וביולי 1950 הוא הפך למזכיר הכללי שלה מה שבפועל הפך אותו למנהיג גרמניה המזרחית. בשנת 1960 עם מותו של הנשיא וילהלם פיק הוא מונה להיות יושב ראש מועצת המדינה של גרמניה המזרחית, הגוף שהחליף את מוסד הנשיאות.
ב-1961 היה אולבריכט מעורב בהקמת חומת ברלין.
התנגדותו לדטאנט הובילה להדחתו על ידי אריך הונקר ב-1971 בהפיכה בגיבוי סובייטי, הוא נשאר יושב ראש מועצת המדינה עד מותו משבץ בשנת 1973.
ולטר אולבריכט נקבר בחלקה לגיבורים הקומוניסטים שבבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה.
רואנוק (וירג'יניה)

היסטוריה

רואנוק נוסדה כעיירה ב-1852 תחת השם "ביג ליק". תוך זמן קצר נוסדה מסילת רכבת שעברה בה והעלתה מעט את חשיבותה.
כעבור 20 שנה החלו עבודות להקמת קו רכבת חדש באזור. אחד המהנדסים שעבד על הקמת הקו החדש, פרדריק קימבל, בחר בביג ליק כנקודת ההצטלבות עם המסילה הישנה יותר. הפיכתה של ביג ליק לצומת רכבות העלתה מאוד את חשיבותה והתושבים רצו לשנות את שמה לקימבל על שם המהנדס. קימבל סירב והציע במקום זאת לקרוא לעיירה רואנוק על שם הנהר העובר בה, והשם אכן שונה ב-1882. חשיבותה עלתה באופן משמעותי תוך זמן קצר מאוד וכבר ב-1884 היא קיבלה מעמד של עיר עצמאית. בהמשך היא הפכה לצומת רכבות אזורי חשוב.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 הרכבות אמנם הפסיקו לפקוד את העיר, אך כלכלתה כבר לא הסתמכה עליהן באופן משמעותי.

כלכלה

כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תעשייה, ויש מפעלים רבים באזורי הפרוורים שלה. חברת הרכבות נורפוק אנד וסטרן, שבסיסה היה ברואנוק, אוחדה לתוך חברת הרכבות נורפוק סאות'רן (Norfolk Southern Railway), שעדיין יש לה מרכזי משנה בעיר.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה האזורי רואנוק-בלאקסבורג, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר.
בעיר עוברת שלוחה 581 של הכביש הבין-מדינתי 81, העובר בקרבת העיר ומקשר בין המדינות ניו יורק וטנסי.
הידאקי אננו

ביוגרפיה

אננו התחיל את הקריירה הקולנועית שלו כאנימטור. בין השאר הוא עבד כמעצב תחת הבמאי הנודע הייאו מיאזאקי בסרט המדע הבדיוני האקולוגי "נאוסיקה מעמק הרוח".
לאחר שביים את האנימציה לסרט Wings of Honnemaise הפך אנו לבמאי מרכזי בחברת ההפקות היפנית GAINAX וביים את סדרות האנימה Gunbuster ו- Nadia: Secret of the blue water.
בעקבות הפקת הסדרה Nadia שבה הוגבל החופש האמנותי שלו, ועל אף הצלחתה, נכנס אנו לתקופת דיכאון עמוק שארכה ארבע שנים. את התובנות שהשיג בסיום תקופה זו ביטא ביצירה שבזכותה נתפרסם, הסדרה נאון ג'נסיס אוונגליון, שכללה 26 פרקים וגררה שני סרטים נוספים שהופיעו כשנתיים לאחר סיום שידורה, וגם סדרת סרטי ריבוט ההחלה לצאת ב-2007.
מאז אוונגליון ממשיך אנו ליצור סרטים בסגנון האנימה וגם סרטים חיים. סרטיו מערבים אקספרימנטליות קולנועית עם מחשבה מופשטת ועיסוק ברגשות אנושיים ובנפש האנושית.
אליקים העצני

תולדות חייו

נולד בשם גאורג בּוֹמְבַּךְ בעיר קיל שבגרמניה, בנם של שמאי וחנה. ב–1933 החל לימודיו בבית ספר גרמני (בקיל לא היה בית ספר יהודי). היה היהודי היחיד בבית הספר. אחר הצהריים בילה בבית הכנסת של הקהילה, שם למד עברית.
עלה עם משפחתו לאחר ליל הבדולח, בסוף 1938, לארץ ישראל. המשפחה השתקעה בירושלים. למד בבית ספר דתי ברחביה ובסמינר הדתי למורים ע"ש ליפשיץ. סיים תואר ראשון בהצטיינות במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין, עשה את התמחותו בבית משפט השלום ובמשרדו של עורך הדין מנדל שרף. 
היה פעיל במשמרת הצעירה של מפא"י וחבר ארגון ההגנה. במלחמת העצמאות נפצע בהפגזה ירדנית בירושלים. 
העצני היה מפעילי ארגון שורת המתנדבים בשנים 1953–1957. בסוף 1958 הוסמך כעורך דין. 
לאחר מלחמת ששת הימים החל ללוד ערבית וכן נמנה, יחד עם אהרן אמיר ואחרים, על מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בשנת 1972 עזב עם משפחתו את ביתם בשכונת רמת חן שברמת גן וקבע את מקום מושבו בקריית ארבע.  כשהוקמה שכונת "רמת ממרא", עבר להתגורר בה.
העצני חבר במועצת יש"ע ובפורום המדיני של המועצה.
היה חבר המזכירות של מפלגת "התחיה" עד לפירוקה. היה גם חבר הכנסת מטעם הסיעה בכנסת ה-12 (החל מ-31 בינואר 1990, לאחר רוטציה עם חבר הכנסת הרב אליעזר ולדמן) וחבר בוועדה לביקורת המדינה.
היה נשוי לציפורה (שימשה כמזכירתו של פנחס ספיר כשכיהן כשר המסחר והתעשייה) עד לפטירתה ב-2018 ואב לשלושה בנים ובת אחת. בנו הבכור, בעז העצני, פעיל בארגוני המאבק לשלמות הארץ, והיה במקום ה-34 ברשימת הליכוד לכנסת ה-18.
בנו השני, נדב העצני, הוא עורך-דין ועיתונאי ב"מעריב". בנו השלישי, ישי העצני, מילא תפקיד מנכ"ל במרכז שלם. נכדתו שרה העצני-כהן היא מראשי תנועת "ישראל שלי" ומנהלת תוכניות חינוכיות בתנועת בית"ר העולמית.

פעילות למען ההתיישבות ביהודה ושומרון

העצני הוא מיוזמי מפעל ההתיישבות ביש"ע. בשנת 1972 עבר עם משפחתו מרמת חן לקריית ארבע, שם הקים משרד עורכי דין ששירת ערבים ויהודים כאחד. מתגורר היום ברמת ממרא - אחת משכונותיה של קריית ארבע. חבר במועצת יש"ע, שהיה ממקימיה, ונחשב לאחד מראשי הדוברים של המתנחלים.

יחסו לערבים

בניגוד לחלק מהנהגת יש"ע, אשר תומכת לעיתים ב"הגירה מרצון" של הערבים, להעצני יש דעה ברורה נגד טרנספר. כתב "הארץ" נדב שרגאי הביא את דעתו של העצני בעניין במאמר מיום 29 במאי 2002. שרגאי מציין כי העצני היה הראשון שהשווה בין הטרנספר לערבים לטרנספר ליהודים, ופסל קטגורית את שניהם. לדעתו, "מי שפוסל ובצדק טרנספר לערבים, אינו יכול להכשיר טרנספר ליהודים". בשנת 2002 (מועד הכתבה) הפכה גישתו של העצני בעניין שני הטרנספרים, הרואה בשניהם מעשים בלתי מוסריים מוחלטים, לקו הרשמי של מועצת יש"ע.
"אני לא יכול לתאר לעצמי ממשלה שמתייחסת אל תושביה כמו הצאר הרוסי, דהיינו, שהערבי יודע שיושב שם למעלה איזה שונא וכל הזמן זומם, והערבי יודע שהוא קוץ בעיני השלטון," אומר העצני. "אי אפשר לחיות כך. זה רעל והרס, וזה עוד לפני זה שאני מדבר על כך שמדינה דמוקרטית, שרוצה להיות חלק ממשפחת העמים, לא יכולה בעידן שלנו לנהוג כך".
ביחס למה שקרה במלחמת השחרור, העצני סבור כי היא התחוללה בסערת מלחמה. "בדרך כלל זה לא היה פרי תכנון מוקדם ובחלקה הגדול הייתה זו בריחה מרצון", הוא אומר. "'הטרנספר' הזה התאפשר רק אגב המחיר הנורא שעלתה המלחמה על השחרור והקוממיות. 1% מן האוכלוסייה היהודית בהרוגים בלבד (6,500 מתוך 650,000). במונחים של היום מדובר ב-50 אלף הרוגים".
יחסו לאוכלוסייה הערבית נובע גם מהעובדה כי להעצני משרד עורכי דין בקרית ארבע. הוא נהג להעניק שירותים משפטיים לתושבי חברון.
הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה

ביוגרפיה

פיליפ נולד ב-24 במרץ 1837, ללאופולד הראשון, מלך הבלגים ואשתו השנייה לואיז-מארי, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה, וב-14 בדצמבר 1840 קיבל את התואר "רוזן פלנדריה".
בשנת 1866 לאחר הדחתו של אלכסנדרו יואן קוזה מתפקידו כנסיך רומניה, הוצע התפקיד לפיליפ, אולם הוא סירב לקבל את התפקיד, ולבסוף מונה לכך קרל אייטל פרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן. ב-25 באפריל 1867 התחתן פיליפ עם מריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן, ממנה היו לו 5 ילדים. בשנת 1869 מת אחיינו הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט, ופיליפ מונה לנסיך הכתר הבלגי.
ב-17 בנובמבר 1905 מת פיליפ, ולאחר מותו של אחיו לאופולד השני, מלך הבלגים בשנת 1909 עלה בנו אלברט הראשון, מלך הבלגים לשלטון במקומו.
אוסקר מוריו

דפורטס קינדיו

לאחר עונה אחת בקבוצת סנטאורוס וייויסנסיו מליגת המשנה, עבר מוריו בן ה-20 לקבוצת דפורטס קינדיו מהליגת העל הקולומביאנית ליגה הבכירה. את משחק הבכורה בקינדיו רשם ב-15 בפברואר 2009 במשחק החוץ מול מיונאריוס באצטדיון אל קמפין ואת גול הבכורה כמקצוען כבש ב-18 במרץ באותה שנה במשחק החוץ מול ריאל קרטחנה.

דפורטיבו פריירה

לקראת טורניר הקלאוסורה 2011 עבר מוריו לשחק כמושאל בדפורטיבו פריירה. את הבכורה ערך ב-28 באוגוסט במשחק מול לה אקידד ובסך הכל שיחק 16 משחקים מבלי לכבוש שערים.

אתלטיקו נסיונל

את הקפיצה הגדולה ביכולתו עשה מוריו כאשר אתלטיקו נסיונל רכשה אותו ב-2012. הוא ערך את הבכורה ב-29 בינואר במשחק הבית מול דפורטיבו קאלי, משחק שבו ניצחה נסיונל 0-4. ב-14 בפברואר רשם את הבכורה שלו בטורניר בין-לאומיים, כאשר פתח בהרכב במשחק הבית מול אוניברסידד דה צ'ילה במסגרת הקופה ליברטדורס. כעבור שבועיים, ב-28 בפברואר, כבש לראשונה בקריירה שלו שני שערים באותו משחק, כאשר אתלטיקו נסיונל ניצחה בחוץ את מיונאריוס 2-3. את שער הבכורה שלו בטורניר בין לאומי כבש ב-10 באפריל בניצחון על פניארול 0-3 במסגרת הקופה ליברטדורס. שיחק במועדון שלוש שנים שבהן זכה בלא פחות משבעה תארים.

פצ'וקה

ב-10 בדצמבר 2015 הודיע מועדון פצ'וקה על החתמתו של מוריו. את הבכורה במדי המועדון המקסיקני הוא ערך ב-8 בינואר 2016 ומהר הפך לאחד משחקני ההגנה הטובים בליגה. כבר בעונתו הראשונה במקסיקו היה שותף לאליפות של פצ'וקה, כאשר שיחק במשחק הגמר מול מונטריי, משחק אותו ניצחה פצ'וקה 1-2 בסיכום שני המשחקים. ב-5 בפברואר 2017 כבש את שער הבכורה שלו במקסיקו, בדקה האחרונה במשחק מול פומאס שהסתיים בתיקו. ב-26 באפריל היה שותף לזכייה של המועדון בליגת האלופות של CONCACAF.

נבחרת קולומביה

מוריו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קולומביה בלה פאס מול בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 ב-24 במרץ 2016. בסך הכל שיחק מוריו תשע פעמים במהלך מוקדמות המונדיאל, לא כבש עד עכשיו במדים הלאומיים והיה שותף להעפלת הנבחרת למונדיאל 2018. נכלל בסגל הסופי של הנבחרת למונדיאל 2018 ושיחק במשחק הראשון מול יפן ב-19 ביוני, משחק שבו הפסידה קולומביה 1-2.
קלוטייפ

קלוטייפ, או טלבוטייפ הוא תהליך צילום מוקדם שהוצג לציבור בשנת 1841 בידי הנרי פוקס טלבוט, ובו נוצר התצלום בעזרת נייר שצופה בכסף יודי. מקור המונח קלוטייפ ביוונית, מהמילה καλό, שפרושה "יופי", ומהמילה τύπος שפרושה "הטבעה" או "רישום". השם טלבוטייפ הודבק לתהליך כמחווה לממציאו. הקלוטייפ מבוסס על עקרון צילום  הפוזיטיב/נגטיב, והוא הבסיס עליו התפתח רוב הצילום האנלוגי.

גילוי ופרסום

בשלהי ספטמבר 1840, במהלך ניסויים שונים שערך הנרי פוקס טלבוט לשכלול שיטות הצילום שהמציא, הוא הבחין בהתנהגות לא רגילה של ניירות הצילום שלו. הוא גילה שציפוי של הניירות בתערובת של כסף חנקתי וחומצה גאלית (Gallic acid) הופך אותם לרגישים מאוד לאור, גם אם לא אחידים ולא יציבים. בניגוד לחומרי הצילום איתם עבד עד אז, שדרשו חשיפה ממושכת לאור, על ניירות אלו הוטבעו דימויים ברורים כבר לאחר חשיפה של חמש דקות בגב הקמרה ביום מעונן. בעקבות תצפיות אלו הגיע ב-23 בספטמבר לפריצת הדרך הגדולה שלו; עד אותו יום, אור השמש גרם לדימויים להופיע ישירות על גבי הנייר. כעת גילה שחשיפה קצרה בקמרה, בת מחצית הדקה, מספיקה כדי לרשום דימוי לא נראה - דמות סמויה - אותה ניתן לחשוף באמצעים כימיים מאוחר יותר. עקרון הדמות הסמויה הוא אחד מבסיסי תהליך הצילום. טלבוט גילה, ראשית, שאם הוא מותיר את הנייר החשוף בחדר חשוך למספר דקות, הדימוי מופיע על גבי הנייר באופן ספונטני. כמו כן גילה שתמונות על ניירות שדהו לפני זמן רב ניתנים לשחזור אם טובלים את הנייר הדהוי בחומצה גאלית. בתוך שבוע לערך הבין טלבוט את מרכיבי ההליך; תמיסת החומצה הגאלית פעלה כמפתח; החשיפה הקצרה לאור יצרה שינוי בלתי נראה לעין במבנה החומר הרגיש לאור ו"לכדה אנרגיה" במקומות שבהם פגע האור, שאפשרה לפתח את אותם אזורים בשלב מאוחר יותר ולהפוך בהם את מלחי הכסף לכסף מתכתי, כך שהדימוי נגלה לעין.
בפברואר 1841 חשף טלבוט לציבור את התהליך החדש, אותו כינה "קלוטייפ רישום (פוטוגני)" (Calotype [Photogenic] Drawing), אך תוך זמן קצר קיצר את השם המסורבל ל"קלוטייפ" בלבד.  ידידיו של הממציא החלו לכנות את התהליך "טלבוטייפ", הן כמחווה לטלבוט, והן משום שלא כולם הכירו את מקור השם היווני.

תהליך הכנת הקלוטייפ

על גבי נייר איכותי הבריש טלבוט צד אחד בו בתמיסת כסף חנקתי ואז ייבש את הנייר. הנייר הונח, במצב לח או יבש, בתמיסת אשלגן יודי למשך שתיים-שלוש דקות, אחר כך הוטבל שוב במים ואז יובש שוב. טלבוט כינה נייר זה "נייר יודי" (iodized paper), וניתן היה לשמור אותו באפלה למשך מספר חודשים, לפני שהוכן סופית לצילום. שלב ההכנה הסופי בוצע סמוך לצילום, אז עורבבו יחדיו שתי תמיסות טריות. האחת הייתה של כסף חנקתי (תמיסה א') והשנייה של חומצה גאלית (תמיסה ב'). התערובת המשולבת של תמיסות א' ו-ב' התיישנה במהירות. טלבוט כינה אותה "תמיסת גאלו-ניטראט הכסף" (gallo-nitrate of silver). לאור נרות, צד אחד של הנייר היודי הוברש בתמיסה המשולבת, ולאחר כמחצית הדקה נשטף במים. נייר הקלוטייפ היה כעת מוכן לשימוש - הן במצבו הלח והן כשהוא מיובש. לאחר החשיפה נשטף הנייר בתמיסת מפתח כדי לחשוף את הדמות הסמויה. על פי רוב המפתח הורכב מאותה תמיסת גאלו-ניטראט הכסף שבה השתמש לציפוי הנייר. אף על פי שאחרים שינו את תהליך הצילום מאוחר יותר, הנוסחה הבסיסית שפרסם טלבוט עבור הקלוטייפ הייתה הליבה של כולם, ועד היום היא העיקרון הבסיסי של תהליך הצילום וההדפסה האנלוגיים.

לקריאה נוספת

* Abigail Solomon-Godeau, "Calotypomania: The Gourmet Guide to Nineteenth-Century Photography", in: Photography at the Dock: Essays on Photographic History, Institutions, and Practices, Minneapolis: University of Minnesota Press, pp. 4-27
איליושין Il-86

פיתוח

בשנת 1967 הזמינה אארופלוט מאיליושין מטוס ובו 250-350 מושבים. בסלון האווירי בפריז של שנת 1971 הכריזה ברית המועצות על פיתוח המטוס, אב הטיפוס טס לראשונה ב-22 בדצמבר 1976, האישורים להפעלתו התקבלו בספטמבר 1979. מספר חלקים במטוס יוצרו על ידי PZL הפולנית.
בתחילה התבסס בחלקו על מטוס אחר מתוצרת איליושין ה-IL62, והמנועים הוצבו בזנב המטוס. אולם במהלך הפיתוח הוחלט להציבם מתחת לכנפיים, כמו במטוסים המערביים של אותה התקופה, הבואינג 707 וה-דאגלס DC-8.

גרסאות

IL-86 הגרסה הראשונה למטוס, נרכשה בעיקר בחברת התעופה "אארופלוט".
IL-80/IL-86/IL-87 שלושה מטוסים שנבנו עבור חיל האוויר הסובייטי כמטוסי שליטה ובקרה במקרה של פיצוץ גרעיני.
IL-86D נבנה בסופו של דבר כ-איליושין IL-96.

מפעילים

בנובמבר 2010 היו מספר מטוסים בשירות פעיל: בחיל האוויר הרוסי (4), דונאוויה (4), ומוסקבה איירליינס (5).
בין חברות התעופה שהפעילו בעבר את המטוס: ארמאוויה, טראנסאארו, אארופלוט, אוזבקיסטן איירווייז, ארמניאן איירליינס, KrasAir, רוסיאן סקאי איירליינס, וטטרסטן איירליינס.
ארמון האפיפיורים

היסטוריה

אביניון הפכה למקום שהותם של האפיפיורים בשנת 1309, כשאפיפיור קלמנס החמישי לא הצליח להתמודד עם המהומה האלימה שפרצה עם בחירתו. קלמנס העביר את מועצתו לאביניון, לתקופה שנודעה כאפיפיורות אביניון. קלמנס התגורר כאורח במנזר הדומיניקני באביניון, ויורשו, האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הקים במקום מבנה מפואר. בשנת 1334 בתקופתו של האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר חודש ארמון הבישופים הישן, והעבודה נמשכה על ידי יורשיו עד שנת 1364. האתר נבנה על סלע טבעי בקצה הצפוני של אביניון, במקום המשקיף על נהר הרון. הארמון נבנה בשני שלבים עקריים בשני חלקים שונים הידועים כארמון הישן (Palais Vieux) והארמון החדש (Palais Neuf). כשהסתיימה בנייתו, תפס הארמון שטח של כ-11,000 מטרים רבועים. הבנייה הייתה יקרה מאוד, ובמסגרתה הוצאו רוב הכנסות האפיפיור.
הארמון הישן נבנה על ידי האדריכל פייר פויסון ממיירפואה בהוראתו של האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר. בנדיקטוס הקפדן הרס את הארמון האפיסקופלי הישן והחליפו בבניין גדול ביותר שהוקם סביב קלויסטר ואשר בוצר היטב נגד התקפות. ארבע קשתות האכסדרה מאוגפות במגדלים גבוהים.
בזמנם של האפיפיורים קלמנס השישי, אינוקנטיוס השישי ואורבנוס החמישי, המבנה הורחב למה שמוכר כיום כארמון החדש. ז'אן דה לובר מונה בידי האפיפיור קלמנס השישי לבניית מגדל חדש ומבנים סמוכים, כולל קפלה גדולה ששימשה כמקום לעבודת האפיפיורים. שני מגדלים נוספים נבנו בתקופתו של אינוקנטיוס השישי. האפיפיור אורבנוס החמישי השלים את בניית חצר הארמון, ואיתה גם מספר בניינים כדי לתחומה. פנים הבניינים עוטר בדרך כלל בפרסקאות, שטיחי-קיר, ציורים, פסלים ותקרות עץ.
האפיפיורים נטשו את אביניון ב-1378, ושבו לרומא, אך גרמו בכך לקרע המערבי, שבמהלכו האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי והאנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר הותירו את ביתם באביניון עד שנת 1408. זה האחרון התבצר בארמון למשך עשר שנים, לאחר שצרו עליו ב-1398. המבנה נותר בידיה של האנטי-אפיפיוריות למשך מספר שנים. העיר הייתה במצור משנת 1410 עד שנת 1411, אך הושבה לידי צירי האפיפיוריות ב-1433.
אף על פי שהארמון נותר בידי האפיפיורים ביחד עם הערים הסמוכות לו למשך 350 שנים נוספות, מצבו התדרדר בהדרגה, וזאת למרות ששוקם בשנת 1516. כשפרצה המהפכה הצרפתית ב-1789, מצבו של הארמון היה בכי רע, והוא נכבש ונבזז בידי צבאות המהפכה. ב-1791 התבצע בו טבח המוני של מתנגדי המהפכה, שגופותיהם הושלכו למגדל דה לטרין שבארמון הישן.
בתקופת נפוליאון שימש הארמון לצרכים צבאיים כקסרקטין וכבית כלא. הארמון נפגע קשות בתקופה זו, והוא פונה ושוקם רק בשנת 1906, כשהפך למוזאון לאומי. יופיו של הארמון פתוח כיום לציבור; הוא גם ביתה של ישיבת מחוז ווקלואה ושל ארכיוני המחוז. הישיבות מתקיימות באולם Salle du Conclave‏  ששטחו כ-350 מ"ר וניתן להושיב בו כ-500 איש.
אורנה דונת

ביוגרפיה

דונת נולדה ברמת השרון, בת שנייה לאמא שעובדת בתחום המחשבים ולאב יועץ חברות.
בשנת 2007 הגישה את עבודת המאסטר שלה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אשר עסקה בסוגיית אל-הורות בחברה הישראלית וכותרתה היא: "פרו-נטליזם סדוק: הבחירה בחיים ללא ילדים בישראל". עבודת הדוקטורט שלה שנכתבה אף היא באוניברסיטת תל אביב עסקה בחרטה על אימהות; שתיהן עובדו לספרים. דונת המשיכה ללימודי פוסט-דוקטורט בתוכנית למגדר ובמרכז לחקר וקידום בריאות האישה באוניברסיטת בן-גוריון.
מחקרה של דונת, שהתפרסם בשנת 2011 כספר "ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל", הוא מחקר ראשון מסוגו בישראל המבקש לערער על אחד המיתוסים המקודשים בחברה הישראלית - הבאת ילדים לעולם. באמצעות ארגז כלים סוציולוגי ואנתרופולוגי בוחנת דונת את הבחירה בחיים ללא ילדים, את סיבותיה, את שורשיה ואת השלכותיה על הפרט והחברה בישראל ובעולם המערבי, ומבקשת להסביר את התופעה, להנגיש אותה ולהציג אותה כדרך חיים לגיטימית. דונת בוחנת בספרה את ההיסטוריה של הרבייה האנושית והכוונתה בידי כוחות שלטוניים, וכן את מושג הילדות וצמיחתו, וטוענת כי למרות התמורות שעובר מוסד המשפחה וחרף ניצני שינוי ראשונים, בישראל יש סטיגמה גדולה כלפי מי שבוחר לא להביא ילדים, ויש עוד דרך ארוכה להכרה אמיתית בזכותם של יחידים לבחור בחיים אלטרנטיביים. אחד הדברים שציינה בנוגע להנכחת הגישה בציבור היה הצורך להבדיל בין גישה אל-הורית למונח "חיים בלי ילדים", מכיוון שזה אינו מייצג את גורם הבחירה, ומצד שני, מאנטי-נטליזם, שזו התנגדות מוסרית או אידאולוגית להולדה על ידי כל אחד, לא רק האדם האל-הורי.
ספרה השני של דונת "בכייה לדורות: חרטה על אימהות", המבוסס על עבודת הדוקטורט שכתבה, בוחן את עמדותיהן של נשים מרקעים מגוונים כלפי גידול ילדים, לפני לידתם ובדיעבד. הספר מקבץ את סיפוריהן של 23 נשים שמספרות על תחושותיהן כלפי אימהוּת, ועל חרטתן עליה, לצד אהבה, אחריות ומחויבות שהן חשות כלפי ילדיהם. נוסף על מתן קולות לא-שגרתיים אלה, דונת בוחנת את התפישות החברתיות בנוגע לילודה, אימהות, זמן ורגשות ומבהירה כי חרטה על הורות אין משמעותה חוסר יכולת לתפקד כאם. דונת מבקשת לערער על התביעה החברתית מנשים להיות אימהות ועל התודעה החברתית המקובלת שחלק מלהיות אישה זה להיות אמא, וטוענת כי על ידי כך עלול להיגרם סבל רב לנשים משום שהחברה דוחקת אותן לעבר אימהות. מחקרה של דונת אינו מחקר מדגמי מייצג כי אם מחקר איכותני שמבקש לפתוח צוהר לעמדה רגשית כלפי אימהוּת, לבחון רצונות ומסוגלות, ולעורר דיון בנושא שטרם נכתב עליו בצורה שיטתית בישראל ואף בעולם. ספרה של דונת זכה לתהודה בינלאומית. עבודת הדוקטורט שלה הגיעה לידי עיתונאית גרמנייה שראיינה אותה למוסף מדעי נחשב ועוררה סערה. הספר התפרסם במדינות רבות, ביניהן: גרמניה, איטליה, ספרד, קוריאה הדרומית וטאיוואן.
דונת החלה להתעניין בהורות ובאימהות עוד בצעירותה. נוסף על עיסוקה האקדמי היא נשאה בתפקידים שונים במרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית באזור השרון - כרכזת חינוך והסברה, כמנחת קורסי הכשרה, ולאחר מכן כיו"ר העמותה וכמתנדבת.
חיים אישיים
דונת מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, אדריכל במקצועו. לזוג אין ילדים.
מריה קיסליובה

ביוגרפיה

מריה קיסליובה נולדה למשפחת מהנדסים בעיר סמרה. עד לשנת 1978 המשפחה התגוררה בסמרה ואחר כך עברה ללנינגרד. בשנת 1980 עברה משפחתה להתגורר במוסקבה. בהיותה בת 10 החלה להתאמן בשחייה צורנית. 
בשנת 1993 זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד בריטניה. בשנת 1994 היא סיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית באליפות העולם בשחיה שנערכה ברומא איטליה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתפה קיסליובה לראשונה, במשחקים האולימפיים וסיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית. באותה שנה היא החלה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה בפקולטה לעיתונאות.

אלופת עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' אוסטרליה בשנת 1998 זכתה קיסליובה במדליית זהב, בתחרות הזוגות ביחד עם אולגה ברוסניקינה.

אלופה אולימפית

חודשיים לפני אולימפיאדת סידני (2000) נמצאה קיסליובה חיובית לאפדרין וקיבלה הרחקה מתחרויות של שלושה חודשים שקוצרו לחודש וכך יכלה להשתתף במשחקים האולימפיים. במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות זהב בתחרות זוגות ובתחרות הקבוצתית.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה קיסליובה מספורט תחרותי והחלה לעבוד בטלוויזיה בהנחיית מספר תוכניות. לאחר הפסקה של כשנתיים היא חזרה להתאמן.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2003 זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה קיסליובה בפעם השנייה מספורט תחרותי וחזרה לעבוד כמנחת שעשועון הטלוויזיה הפופולרי החוליה החלשה.