google/wiki40b huggingface dataset:
אסותא באוהאוס וילג'

בית החולים אסותא תל אביב

רעיון בית החולים "אסותא" הועלה בשנת 1934 על ידי ד"ר בן-ציון הראל ובֶּנוֹ חיות, ויצא לדרך בשותפות של כ-30 רופאים, רובם עולים מגרמניה בעליה החמישית ויתרם רופאים ותיקים יותר. בית החולים לא היה חלק מהמערכות הבריאותיות המרכזיות של ההסתדרות הציונית הדסה וקופת חולים כללית שפעלו אותה עת ביישוב היהודי בארץ ישראל. בית החולים נוסד כחברת מניות פרטית, שמניותיה נמכרו לרופאים בלבד. חזון החברה היה הקמת בית החולים הפרטי המודרני הגדול הראשון בארץ ישראל.
בית החולים ההיסטורי הוקם בצפון תל אביב (לימים: רחוב ז'בוטינסקי בתל אביב), על שטח שנרכש על ידי החברה מהכפר הערבי סומייל, ששכן אז מצפון-מזרח לתל אביב. את מבנה בית החולים, שנפתח עם 74 מיטות אשפוז, תכנן האדריכל יוסף נויפלד בסגנון הבינלאומי. חנוכת בית החולים נערכה בדצמבר 1935.
הבניין שימש את בית החולים במשך 75 שנים, עד 12 במאי 2009, אז הועברה הפעילות למבנה החדש והמודרני באזור תעשייה עבר הירקון.

המתחם הנוכחי

בניין בית חולים אסותא הישן הוגדר כמבנה לשימור יחד עם מבנה נוסף וחנות הפרחים אשר הייתה בכניסה לבית החולים.
בניית המגדל, ותוספת הקומה לבניין בית החולים הישן הושלמו ב-2018.
המתחם תוכנן על ידי משה צור אדריכלים ובוני ערים בשיתוף עם אמנון בר-אור אדריכלים, נבנה ושופץ עלי ידי חברת אלקטרה בנייה בשותפות עם אורתם סהר.

המתחם כולל את ארבעת המבנים אשר היו כחלק מבית החולים הישן, מגדל בן 26 קומות, שני חניונים תת-קרקעיים ומבנה חנות הפרחים.

המגדל

המגדל אשר שווק כזוג מגדלים הוא מגדל מגורים בן 26 קומות אשר מחולק לשני מבנים כאשר מעבר זכוכית בו נמצאות מעליות מקשר בין שני חצאי המבנה.
בניית המגדל גררה ביקורות מטעם תושבי השכונה בטענה שגובה המגדל אינו תואם את אופי השכונה. ורעש הבוקע ממנו בדומה לתקרית עם מגדל בת'אהם אשר נמצא במנצ'סטר, אנגליה.

החניונים ומבנה חנות הפרחים

מתחת למבני הבאוהאוס והמגדל נבנו שני חיונים תת-קרקעיים.
הראשון הוא חניון ייעודי עבור הדיירים בפרויקט.
השני הוא חניון ציבורי בן ארבע קומות כאשר העליונה מביניהן היא חניון ציבורי והשאר מיועדות לתושבי השכונה. המבנה אשר שימש את חנות הפרחים בכניסה לבית חולים הומרה למבנה כניסה לחניון זה ובתוכו נחפרו גרם מדרגות ומעלית. הקצאת מקומות החנייה לציבור עוררה ויכוחים בין דיירי הפרויקט לתושבי האזור. כיום הקומות המיועדות לתושבי האזור אינן פעילות.
חניוני המתחם נפרדים לחלוטין אך ישנה דלת המקשרת ביניהם בכל קומה.
כלל אלן

בזואולוגיה, כלל אלן הוא כלל הקושר בין גודל גפיים ואיברי גוף בולטים אחרים (כמו זנב ואוזניים) של בעלי חיים אנדותרמיים (בעלי "דם חם"), לבין טמפרטורת הסביבה הממוצעת. אצל בעלי חיים החיים במקומות קרים יהיו איברים אלה קטנים יותר, לעומת גודלם אצל בעלי חיים החיים במקומות חמים. 
הכלל קרוי על שמו של ג'ואל אלן.
הכלל מתבסס על העובדה שקצב איבוד החום רב יותר ככל ששטח הגוף גדול יותר ולהפך. לדוגמה: לפנק המצוי באזורי מדבריות חמים יש זוג אוזניים הגדולות מאוד יחסית לגופו הזעיר וזאת כדי שיוכל לצנן את גופו ביעילות ו"לסלק" את החום מגופו בזריזות כדי לשרוד כשטמפרטורת הסביבה בה הוא חי גבוהה. לעומת זאת, לדוב הקוטב יש אוזניים זעירות יחסית לגופו העצום ובאמצעותן הוא שומר על חום גופו כדי לשרוד באזורים הקרים בהם הוא חי.
טבח פונאר

מעשי הטבח

מעשי הטבח החלו ביולי 1941 מיד עם הגיעם של אנשי יחידת האסנזקומנדו 9 של האס אס לווילנה ב־2 ביולי 1941. רוב ההרג בוצע בפועל על ידי מחלקות מיוחדות שכללה 80 מתנדבים ליטאים. ב-9 באוגוסט 1941 יחידת האסנזקומנדו 9 הוחלף ביחידת האסנזקומנדו 3. בספטמבר הוקם גטו וילנה. באותו החודש נרצחו במסגרת מבצע אחד 3,700 יהודים. רוב הקורבנות הופשטו לפני שנורו. מבצעי רצח המוני נוספים בוצעו במהלך הקיץ והסתיו.
עד סוף השנה נרצחו כ־50,000 עד 60,000 יהודים מווילנה. על פי אנציקלופדיית השואה נרצחו במבצעי הרצח ההמוני הללו גברים, נשים וילדים. יצחק ארד סיפק מידע המבוסס על דוחות איינזצגרופן, כרטיסי מזון והיתרי עבודה.
הקצב בו נרצחו האנשים הואט ב-1942 כאשר עבדים יהודים הופקעו בידי הוורמאכט. עם התקדמות הצבא הסובייטי ב-1943 ניסו היחידות הנאציות להסתיר את פשעיהם במסגרת מבצע 1005. שמונים אסירים ממחנה הריכוז שטוטהוף הפכו לליצ'נקומנדו ("יחידות הגופות"). הפועלים אולצו לחפור החוצה מהבורות גופות, לערום אותם על עצים, ולשרוף אותם. האפר נכתש, עורבב בחול ונקבר. לאחר שהעבודה המזוויעה הזו נמשכה במשך מספר חודשים הצליחו האסירים לברוח משם דרך מנהרה שנחפרה באמצעות כפות ב-19 באפריל 1944. 11 מתוך 80 האסירים שרדו את המלחמה ועדויותיהם תרמו לחשיפת הטבח.

הקורבנות

המספר הכולל של קורבנות טבח פונאר עד סוף שנת 1944 היה בין 70,000 ל-100,000. רוב הקורבנות היו היו יהודים פולנים ויהודים ליטאים מהערים הפולניות והערים הליטאיות הסמוכות, והיתר היו בעיקר פולנים (כ-20 אלף) ורוסים (בערך 8,000). על פי מוניקה טומקייביץ', אשר חיברה ב-2008 ספר שעוסק בטבח פונאר, בטבח נרצחו 80,000 בני אדם, בהם כ-72,000 יהודים, כ-5,000 אסירים סובייטיים, בין 1,500 ל-2,000 פולנים, כאלף איש שתוארו כקומוניסטים או פעילים סובייטים, ו-40 צוענים.
הקורבנות הפולנים כללו בעיקר אנשי אקדמיה, אנשי חינוך, כמרים וחברי תנועת ההתנגדות של ארמייה קריובה.
הדיוויזיה החמישית (סוריה)

היסטוריה

הדיוויזיה החמישית היא אחת הדיוויזיות הוותיקות בצבא הסורי ומקום מושבה באזור דרעא השתנה מעט מאוד לאורך השנים, כבר במהלך מלחמת ששת הימים הייתה הדיוויזיה קיימת ומוצבת בגזרה הדרום-מערבית, לאורך הגבול עם ירדן ורמת הגולן. בספטמבר 1970, הדיוויזיה לצד חטיבה משוריינת עצמאית וכוחות קומנדו השתתפו בתקיפה של הצבא הסורי בירדן כדי לסייע לארגוני הטרור במלחמתם בשלטונות הירדנים. הדיוויזיה הורכבה אז מהחטיבה המשוריינת ה-88, החטיבה המשוריינת ה-91 והחטיבה הממוכנת ה-67 (סך הכל כ-200 טנקי T-55). ב-22 בספטמבר, לאחר מספר ימי קרבות על אדמת ירדן, נכשלה ההתקפה הסורית והכוחות נסוגו לאחר שספגו אבידות רבות, בעיקר מצד חיל האוויר הירדני.
במבצע ארגז נשבה תת-אלוף נזיר ג'ראח, שהיה ראש מחלקת המבצעים של הצבא הסורי. ערב שובו לסוריה, גילה ג'ראח לעמוס גלבוע, שהיה אחראי על חקירתו במהלך תקופת השבי בישראל, כי סיפוחה של חטיבה 47, שישבה בשגרה באזור חמה הסונית כדי למנוע התפתחות מרד באזור כנגד השלטון הסורי העלווי, לכוחות הדיוויזיה החמישית משמעה התקפה קרבה על ישראל. ערב פרוץ מלחמת יום כיפור זוהתה תנועה של חטיבה 47 לכיוון רמת הגולן והתקבל מידע על קשר לוגיסטי בין החטיבה והדיוויזיה, וגלבוע שהשתתף כצופה-אורח בישיבת הערכת מצב באמ"ן שלושה ימים קודם לפרוץ המלחמה העלה את מידע זה בישיבה, אך זכה להתעלמות מקובעי המדיניות.

הדיוויזיה במאה ה-21

במאה ה-21 הדיוויזיה החמישית היא דיוויזיה משוריינת בפיקודו של לואא' סוהיל סלמאן חסן, אשר בסיס האם שלה נמצא בדרעא, כ-50 ק"מ מהגבול עם ישראל, קרוב לגבול עם ירדן וכ-100 ק"מ מדמשק. הדיוויזיה מורכבת מארבע חטיבות ורגימנט אחד; החטיבה המשוריינת ה-12, החטיבה המשוריינת ה-15, החטיבה הממוכנת ה-112, החטיבה ה-132 והרגימנט ה-175. היא נמצאת תחת פיקוד הקורפוס הראשון אשר תחום האחריות שלו הוא אזור דמשק והגבול עם ישראל וירדן.
איצ'ירו מיזוקי

קריירת משחק

בנוסף לקריירת השירה שלו, מיזוקי גם לוהַק למספר תפקידים בתור סאייו ובתור שחקן "לייב אקשן". בין השאר הוא דיבב את הדמות הראשית בסדרת האנימה היפנית "בובובו-בו בו-בובו", במשחק הראשון בסדרה שיצא לפלייסטיישן 2; בנוסף, הוא גם שר את נעימת הפתיחה של המשחק.
וילם הרביעי, נסיך אורנז'

ראשית חייו

וילם נולד בליוורדן כבנם של יאן וילם פריסו, נסיך אורנז', ראש הענף הפריזי של בית אורנז'-נסאו ושל אשתו מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל. וילם נולד שישה שבועות לאחר מות אביו וירש אותו כסטאדהאודר של פריסלנד ותחת עוצרותה של אמו עד 1731 כסטאדהאודר של חרונינגן. ב-1722 הוא נבחר להיות הסטאדהאודר של חלרה.

שנותיו האחרונות

בשנת 1739 ירש וילם את הנחלות של ענף נסאו-דילנבורג, ובשנת 1743 ירש את הנחלות של ענף נסאו-זיגן.
באפריל 1747 נכנס הצבא הצרפתי לפלנדריה. במאמץ לשכך סכסוכים פנימיים בין הפלגים השונים, מינה הפרלמנט (Staten-Generaal) של הולנד את וילם כסטאדהאודר של כל שבע הפרובינציות המאוחדות של הרפובליקה ההולנדית. וילם ומשפחתו עבור מליוורדן להאג. וילם פגש לראשונה את לודוויג ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג ב-1747 ושנתיים לאחר מכן מינה אותו להיות הפילדמרשל של צבא הרפובליקה ההולנדית. מאוחר יותר הוא היה אחד העוצרים של יורשי וילם. ב-4 במאי 1747 אושרה בחירתו של וילם כסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית.
וילם נחשב כנסיך המושך, המחונך והמושלם של זמנו. למרות שהיה לו ניסיון מועט בענייני המדינה, הוא היה בתחילה אהוד על ידי בני עמו. הוא הפסיק את המיסוי הבלתי ישיר שבמסגרתו גובי מיסים עצמאיים גרפו רווחים לכיסם. יחד עם זאת, הוא היה גם המנהל הכללי של חברת הודו המזרחית ההולנדית וקרבתו למעמד אנשי העסקים גרמה להעמקת הפער בין העשירים לעניים.
וילם מת בהאג ב-1751 ונקבר בכנסייה החדשה שבעיר דלפט. על שמו נקראה העיר אורנג'בורג שבקרוליינה הדרומית.
הרמן רורשאך

ביוגרפיה

רורשאך נולד בציריך שבשווייץ למשפחה נוצרית. אביו של רורשאך היה מורה לציור, והוא עצמו החל לגלות כישרון רב בתחום ונהג לצייר ציורים לא שגרתיים, בעיקר בעזרת דיו. כאשר סיים את לימודיו התיכוניים, התלבט אם לבחור בקריירה אמנותית או קריירה מדעית. הוא כתב מכתב לארנסט הקל בו פירט על התלבטותו, על-מנת שזה יעזור לו. הקל ענה כי הוא ממליץ על קריירה בתחום המדע, ורורשאך נרשם לחוג לרפואה באוניברסיטת ציריך, העיר בה נולד וגדל. 
במסגרת הלימודים, רורשאך למד מפסיכיאטרים בולטים באותה תקופה, כמו אויגן בלוילר, שלימד גם את קרל גוסטב יונג. תוכן השיעורים באוניברסיטה הזכירו לרורשאך את "כתמי" הדיו שצייר בילדותו. הוא תהה מדוע אנשים שלהם הראה את הכתמים רואים דברים שונים באותו הכתם. עוד כשהיה סטודנט, רורשאך הציג את כתמי הדיו שצייר לילדים שלמדו במסגרת בית-ספרית, ניתח וחקר את הדברים שאמרו, ובכך שיער כי מהתגובות לכתמים ניתן לבחון את התפקוד הרגשי ואף את מאפייני האישיות של אותו אדם. 
"מבחן כתמי הדיו של רורשאך" אותו פיתח, נחשב לפורץ דרך בתחום הפסיכולוגיה. פסיכולוגים רבים מעבירים אותו במסגרת אבחון פסיכולוגי לנבדקים ומטופלים, על מנת לקבל רקע על מצבם הרגשי.
רורשאך נפטר בהריזאו שבשווייץ בגיל 37 בלבד, מדלקת הצפק. 
ב-8 בנובמבר 2013, יום הולדתו ה-129, הקדישה חברת גוגל לרורשאך לוגו דודל אינטראקטיבי מיוחד, בהשראת מבחן כתמי הדיו.
אוסטריה

כלכלה

התעשייה תופסת מקום מרכזי בכלכלה האוסטרית. המוצרים העיקריים בתעשיית המדינה הם טקסטיל, כימיקלים, מתכות, מוצרים שונים בתחום האלקטרוניקה, מוצרי ברזל ופלדה, דשן, מכונות, מוצרי עץ שונים, נייר, מלט וסוכר. התיירות ויצוא העץ מהווים מקור חשוב למטבע הזר. החקלאות באוסטריה, על אף שהיא לוקחת חלק קטן בכלכלת המדינה, מספקת את צורכי האוכלוסייה. באוסטריה הגידולים העיקריים הם תפוחי אדמה, גפנים, סלק, בקר, דגנים וחזירים. במדינה נחצבים אוצרות טבע שונים, שהם: ברזל, כסף, אבץ, גז, גבס, אלומיניום, מלח נפט, עץ, מגנזיום, עופרת, פחם, ליגניט, נחושת ואנרגיית מים.
בזכות הרי האלפים ואוצרות האומנות והאדריכלות שלה מושכת אליה אוסטריה תיירים רבים, ולמדינה מגיעים כ-20 מיליון תיירים בשנה.
נכון לשנת 2010, אוסטריה דורגה במקום ה-11 בעולם בדירוג תמ"ג לנפש, העומד על 41,805 דולר לשנה.

דתות

מבחינה דתית, כ-57% מהתושבים באוסטריה הם נוצרים קתולים; 8% אורתודוקסים ו-3.3% הם פרוטסטנטים.
האסלאם היא הדת השלישית בגודלה באוסטריה, לאחר הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית עם 10.24% מאמינים מכלל אוכלוסיית אוסטריה. רוב המוסלמים הגיעו לאוסטריה ב-1960 מטורקיה כפועלים אורחים ומהאזורים המוסלמיים של יוגוסלביה. ישנם גם מוסלמים ממוצא פקיסטני וערבי.
מיעוטים נוספים באוסטריה הינם: בודהיסטים, יהודים, הינדואיסטים ונאו-פגנים.
במדינה המערבית ביותר באוסטריה, פורארלברג מצוי המיעוט המוסלמי הגדול ביותר: 8.36% מהאוכלוסייה, ובווינה יש את המיעוט השני בגודלו: 7.82% מהאוכלוסייה. לאחר מכן באות המדינות האמצעיות, מדינת זלצבורג, אוסטריה עילית, אוסטריה תחתית וטירול, ולאחר מכן שטיריה, קרינתיה ובורגנלנד.

תרבות

לאוסטריה תרבות עשירה ומגוונת. בארץ תשע מכללות לאמנות, ואוניברסיטאות אחדות.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 ידעה אוסטריה התחדשות אומנותית ותרבותית, ועם האישים שפעלו בווינה נמנו פרויד ויונג, שילה וקלימט, הרצל ובובר.
רבים מן המלחינים הגדולים של המוזיקה הקלאסית כמו מוצרט, ברהמס, היידן, בטהובן, שוברט, ברוקנר ומאהלר פעלו בה בזמן זה, ועדיין תוססת באוסטריה המסורת המוזיקלית בימינו.
לאוסטריה מסורת ארכיטקטונית עשירה, הבולטת בייחוד בערים כווינה וזלצבורג.
המטבח האוסטרי הושפע מהבישול הצ'כי, ההונגרי והגרמני וקיבל את דמותו העכשווית בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בחבלי הארץ השונים של אוסטריה סגנונות בישול מקומיים שונים כולל בישול בירה מקומית כדוגמת אדלווייס.
T-64

ניידות

בניגוד לרובם המכריע של הטנקים הסובייטים אשר קדמו לו, ה-T-64 לא בוסס על מזקו"ם "כריסטי" אלא על מזקו"ם "ויקרס" חדש ומתוחכם. בנוסף, שדרוג המנוע למנוע חדשני עם 2 גלי ארכובה איפשר לטנק מהירות דרך של 75 קמ"ש. עם זאת, המנוע סבל מבעיות אמינות קשות אשר היוו את אחת הסיבות לפיתוח טנק ה-T-72. בהתאם לדוקטרינה הסובייטית, צויד הטנק לצליחת נהרות. גרסאות מאוחרות של הטנק כוללות מנוע 1,000 כ"ס (750 קילוואט).

מיגון

המיגון השכבתי המרוכב של טנק T-64 כאמור, לא היווה חלק מתוכנית הפיתוח המקורית. גרסאותיו המתקדמות של הטנק כוללות שיפורי מיגון רבים כגון מדוכות עשן, ומיגון ריאקטיבי.
כמו טנקים סובייטים רבים שפותחו בשלבי המלחמה הקרה טנק ה-T-64 מוגן מפני קרינה, נשק כימי ונשק אחר להשמדה המונית, זאת בזכות כיסוי פנים הטנק בחומר מיוחד המונע מהקרינה לחדור לפנים הטנק, כל האמצעים לראיית לילה ומערכות התצפית נסגרות אוטומטית, בזכות חיישן מזהה קרינה ומערכת לסינון אוויר מפני גורמים זיהומיים מאפשרת לצוות לנשום לרווחה.

חימוש

כאמור, החל מגרסת T-64A, מצויד הטנק בתותח טנק חלק-קדח בקוטר 125 מ"מ מדגם 2A46 (אורך L48) היורה תחמושת חצי אחודה. החל מגרסת T-64B נוספה לטנק יכולת שיגור טילי נ"ט מהקנה. הטילים שנורו מהתותח הם מסוג AT-8 ומונחים על ידי מערכת לייזר שהותקנה על הצריח. הטילים איפשרו חדירה של 600 מילימטר שריון בטווח של 4,000 מטר, יכולת מהפכנית בתקופה זו (ומרשימה גם היום). בנוסף לכך יש לטילים יכולת מסוימת נגד מסוקים. בטנק הותקנה מערכת בקרת אש חדישה עם מד טווח לייזר ומחשב בליסטי. שיפור נוסף וחשוב הוא הגדלת טווח הנמכת התותח, שאיפשר ירי מרמפות (אם כי עדיין טווח הנמכת התותח נמוך מהמקובל בטנקים מערביים).

הטען האוטומטי

התחמושת מוצבת כך שההודף נמצא במצב שוכב והפגז במצב עומד. טען זה מבוסס על יד רובוטית, הוא מסוגל לטעון תחמושת חצי אחודה ב-4 עד 5.5 שניות, תלוי במיקום הקרוסלה. אופן סידור הפגזים מתחת לצריח מקנה לצוות יותר מרחב והופך את התנאים בטנק לנוחים יותר. במקרה של כשל בטען האוטומטי הטיפול בו יותר מסובך מהטיפול בטען של ה-T-72, אך למפקד יש אפשרות לטעון את התותח ידנית.

שירות

למרות (ואולי בגלל) כל החידושים, לקה ה-T-64 בפרמטר האמינות ובנוסף מחירו היה גבוה. עובדה זו הביאה לייצור מוגבל של הטנק תוך ייצור המוני של גרסתו המקבילה והמפושטת – ה-T-72. במשך שנים רבות נשמרה עובדת קיומו של הטנק בסוד (בעיקר עקב המיגון המתקדם), והטנק מעולם לא יוצא אל מחוץ לגבולות ברית המועצות.
כיום הטנק משרת בצבאות רוסיה, אוקראינה ואוזבקיסטן. ממשיך דרכו הוא ה-T-80 על שלל גרסאותיו.
פסאודומורפיזם

לקריאה נוספת

* Cornelis S. Hurlbut,  Dana's Manual of Mineralogy, Eighteenth Edition, (1971, John Wiley & Sons, Inc.) ISBN 0-471-42225-8
תערוכות מגדל דוד

"תערוכות מגדל דוד" הן תערוכות שהתקיימו במגדל דוד בירושלים בין השנים 1921 ל-1932 והיו אבן דרך בהתפתחות האמנות העברית בארץ ישראל בתקופת היישוב. תקופה זו כונתה בכמה מחקרים בתולדות האמנות הישראלית "תקופת מגדל דוד". בנוסף, שימשו התערוכות כמוקד הפעילות העיקרי של "אגודת אמנים עברית", שהפכה לימים לאגודת הציירים והפסלים.

היסטוריה

ב-7 באפריל 1921 נפתחה במגדל דוד התערוכה הראשונה, בארגון האגודה למען ירושלים שהיו נציגי הממשל האזרחי הבריטי עם נציגי העדות והדתות בירושלים. ייתכן כי את הרעיון הראשוני להקמת התערוכה העלו אנשי "אגודת אמנים עברית", אך ארגונה של התערוכה בכללותה היה נתון לנציגי הממשל הבריטי בפלשתינה-א"י. אורח הכבוד של התערוכה היה סר רוברט באדן פאוול, ראש ארגון הצופים הבינלאומי. בין מארגני התערוכה היו ה. ק. לוץ, יועץ העיר צ'ארלס רוברט אשבי ואדווין סמואל, בנו של הנציב העליון הרברט סמואל. התערוכה חולקה למספר חטיבות, בהן: אמנות מוסלמית, תוכניות בניינים, תצוגת אריגים של בדווים מן הנגב, תצוגות של ציירים חובבים מבני המושבה הבריטית וכן חדר שהוקדש לעבודות אגודת אמנים עברית. האגודה נוסדה בשנת 1920 וביקשה לפתח ולקדם את האמנות ברוח עברית. רוב חברי האגודה היו קשורים ל"בצלאל" בצורה זו או אחרת. בין המציגים באולם זה היו אברהם מלניקוב, שמואל לוי, זאב רבן, אבל פן, שמואל חרובי, מאיר גור אריה, חיים נבון, בוריס שץ ואחרים.
אף על פי שהייתה אירוע ייחודי, זכתה התערוכה לביקורות מעורבות. חלק מן המבקרים ציינו את השימוש הבעייתי במבנה, שחצרו הייתה חרבה למחצה ובמצב פיזי רעוע. בנוסף, קירות המבנה לא התאימו לתערוכה אמנותית, כפי שנתפשה באותה עת. ביקורת נוספת הייתה נגד הצגת האמנות המוסלמית במתכונת של תצוגה ארכאולוגית-היסטורית, במקום תצוגה של אומנות בת התקופה. המוצג הידוע ביותר בתערוכה היה ארון קודש מתוצרת בצלאל.  
בשנת 1922 הוצגו במגדל דוד כמה תערוכות. הגדולה שבהן הייתה תערוכה של מלאכת היד והתעשייה של פלשתינה, שהוצגה בין ה-5 וה-30 באפריל. התערוכות הנותרות היו תערוכות יחיד לאבל פן, ליוסף טפר ומייג'ור בנטון פלצ'ר. 
בין התאריכים 9 במרץ-1 באפריל 1924 הוצגה תערוכת יחיד לראובן רובין במגדל בארגונה של אגודת האמנים. למרות שלא הייתה זו תערוכת היחיד הראשונה, הרי שהתהודה שקיבלה תצוגה זו הפכה אותה לאירוע משמעותי בתרבות העברית של אותה עת. בתערוכה הציג רובין ציורים ובהם סממנים מזרחיים וחלוציים, המושפעים גם מסמלים נוצרים. בין העבודות בלט הטריפטיכון "פירות ראשונים" (1923). חיים נחמן ביאליק, שצפה בתערוכה, העיר כי יצירה זו "מסמלת באופן בולט את הדבר ההולך ומתהווה ונוצר כאן בארץ מתוך ייסורים ועונג אין קץ..."
בין ה-5 באפריל וה-15 במאי 1924 הוצגה התערוכה השלישית של אגודת אמנים עברית במגדל דוד, לאחר שבשנת 1922 הוצגה התערוכה השנייה של האגודה בביתו הפרטי של דוד אידר. מרבית המציגים בתערוכה השלישית היו אמנים בוגרי בצלאל כגון מנחם שמי, ציונה תג'ר, ראובן רובין, יוסף זריצקי, לודוויג בלום, האדריכל קורנברג, פנחס ליטבינובסקי ועוד אך גם מורים לשעבר בבצלאל כמו שלמה ברנשטיין. בשונה מן התערוכות הקודמות של האגודה, נשאה תערוכה זו אופי "מודרני" יותר, על רקע המאבק האדיאולוגי והאמנותי של האמנים אל מול מורי בצלאל הוותיקים. עבודותיהם של מרבית האמנים בתערוכה העידו על השפעה של האמנות הפוסט אימפרסיוניסטית והאקספרסיוניסטית האירופית.
מיתני

מיתַני - ממלכה חורית קדומה ששכנה בצפון מסופוטמיה. מרכזה היה באזור נהר חבור והפרת העליון. בעת העתיקה  חלק מהאזור בו שכנה ממלכת מיתני היה ידוע בעת העתיקה בשם: חַנִיגַלְבַּת, שהיה שמו הקדום של האזור, נהרין ונַהרִימ כלומר: נהריים, כמו בשם האזור ארם נהריים, במכתבי אל-עמארנה הופיעה גם בשם סֻבַּרֻ, וכן חֻרִי - ארץ החורים. מיתני התקיימה מאמצע המאה ה-16 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה-13 לפנה"ס. בירתה של מיתני הייתה "וַשוּכַּנִי"  אשר מקומה המדויק אינו ידוע. אחת ההשערות היא שהעיר שכנה ב"תל אל פחריה" (Tell el Fakhariya). תושבי הממלכה היו ברובם חורים. לעומת זאת מלכיה היו ממוצא הודו-איראני. אלים הודיים המוזכרים בריג-וודה כמו מיתרא ואינדרה היוו חלק מרכזי מהפנתאון שלהם.
תקופת גדולתה של מיתני הייתה בתקופת הברונזה המאוחרת. בתקופה זו התפשטה דרומה והפכה לכוח העיקרי שעמד מול האימפריה המצרית בתקופת הממלכה החדשה. במחצית המאה ה-16 לפנה"ס ניהלו פרעוני מצרים אמנחותפ הראשון ותחותמס הראשון מלחמות עם ממלכת מיתני שהתפשטה דרומה והפכה במאות ה-16 עד ה-14 לפנה"ס לכוח העיקרי שעמד מול המצרים. בראשית המאה ה-15 כבשה מיתני חלקים ניכרים מכנען וסוריה. שטחה כלל את רובה של סוריה, חלקים מטורקיה של היום כמו כיזוואתנה, וחלקים גדולים מצפון עיראק של היום. גבולה הדרומי היה עם האימפריה המצרית. בתקופתם של המלכים: "שַׁאוּשַתַר" (1480 לפנה"ס לערך) ו-"תוּשרַתה" (1400 לפנה"ס לערך) הייתה מיתני אחת המעצמות הגדולות של קדמת אסיה. השפעתה הגיעה עד דמשק וגבל בחוף הלבנוני. מיתני תמכה במלכי כנען במאבקם כנגד תחותמס השלישי. במסעו השמיני של תחותמס השלישי הוא ניצח את מיתני, אבל לא הצליח לכבוש את סוריה. גם בנו של תחותמס השלישי - אמנחותפ השני יצא למסע קרב כנגד מיתני. המסעות בכללם לא צלחו, אבל הושג איזון בין מצרים למיתני. שתי הממלכות קבעו את גבול תחומי ההשפעה שלהם שעבר בין אזור קדש שבסוריה לבקעת הלבנון.
במשך שנים דיכאה מיתני את ממלכת אשור, עד שבמאה ה־15 לפנה"ס פתח אשור־אֻבַּלִּיט הראשון מלך אשור במרד גלוי ומוצלח נגד מיתני, שעלה למיתנים באדמות רבות והקנה למלך האשורי תארים נכבדים.  במסגרת מסעו כבש את רוב עריה. המשפחה המלכותית של מיתני ברחה לאירידו. הצבא האשורי הגיע לעיר שבה אותם והיגלה אותם לאשור. אירידו והיישובים סביבה הוצתו בשריפה ונהרסו, ובכתובתו של אדד-ניררי הראשון הוא מציין שהוא המליח את אדמתה, אירוע טקסי הנעשה למדינה מורדת.
מיתני שימשה כיעד העיקרי במסעותיו הצבאיים של שופילוליומש הראשון שחי באמצע המאה ה-14 לפנה"ס, הוא הנחיל לה מפלות כבדות עד שכבש את בירתה "וַשוּכָני".
המאבק בין אשור ומיתני נמשך בימי אַדַד־נִירָרִי הראשון שחי במאה ה-13 לפנה"ס, ושַׁלְמַנְאֶסֶר הראשון והסתכם בהכנעה ומחיצה של שתי הממלכות. יריבתה העיקרית מצפון-מערב הייתה ממלכת החתים.
ארכיון מכתבי אל-עמארנה כוללים  14 מכתבים מתושרַתַה  מלך מיתני, למלך מצרים, רובם לאמנחותפ השלישי והם עוסקים בקשרים הבינלאומיים בין שתי הממלכות, וכן בנישואי שתי נסיכות ממיתני לאמנחותפ השלישי. באחד המכתבים, המופנה לאמנחותפ הרביעי מצוין דבר מותו של אמנחותפ השלישי שנשלח לנא אמון. מכתבי מלך מיתני הם הארוכים ביותר בקורפוס מכתבי אל עמארנה.
הסוף הפתאומי של מספר תרבויות בנות האזור סביב ל־1200 לפנה"ס הוביל לטענה כי גויי הים אחראים לחורבן האומות החתיות, ממלכת אמורו, מיקניות והמיתניות. אף על פי כן, ההיסטוריון מארק ואן דה מיארופ ואחרים טענו כנגד התאוריה. האגיפטולוג הצרפתי ניקולה גרימל טען כי מיתני, אשור ובבל חרבו בידי קבוצה אשר חיה בגבולות האדמות המיושבות ונקראה באכדית חַבִּירוּ.
אש קטצ'אם

לפני הסדרה

בפרק 7 של העונה השבע עשרה (XY הסדרה), ב"מרוץ הרייהורן!", מתגלה כי בשלב כלשהו של ילדותו, אש השתתף במחנה קיץ של פוקימון, שבו הוא פגש בעבר את חברת ילדותו סרינה. בנקודה אחת במהלך המחנה, סרינה נפצעה בברך מנפילה. אש השתמש בממחטה שלו לרפא את הפציעה, אשר סרינה שמרה, והחזירה לאש באותו הפרק בתור מחווה לעזרתו כשהיו צעירים.

באנימה

הסדרה מתחילה עם יום ההולדת העשירי, אשר על פי תקנון המאמנים של פוקימון אפשרה לו להיות מן מניין המאמנים ולקבל פוקימון התחלתי. כחלק מאזור קאנטו, מוצעת לו בחירה בין שלושה פוקימונים התחלתיים, אך לבסוף אש אינו הספיק להגיע בזמן כיוון שהתעורר מאוחר, וכל הפוקימונים נלקחו על ידי מאמנים חדשים אחרים, וקיבל מפרופסור אוק את פיקאצ'ו. לאחר קבלת פיקאצ'ו, יחד עם פוקידע ומספר פוקדורים, אש מיד התחיל את המסע שלו. מאז אש טייל בעולם של פוקימון, התחרה באתגרים וקרבות רבים, ותפס פוקימונים חדשים. כמו כן, הוא פגש חברים רבים, כגון מיסטי וברוק, שהשתתפו איתו בעונות הראשונות ומעבר.
לאורך כל הסדרה, האויבים העיקריים של החבורה הם ג'סי וג'יימס, שני חברים בארגון פשע צוות רוקט. ג'סי וג'יימס יחד עם הפוקימון המדבר מיאו, מנסים לתפוס את פיקאצ'ו לאשר שהוא הביס אותם בפרק השני של הסדרה. זאת מתוך ציפייה שאם יתנו את פיקאצ'ו לבוס שלהם, הם יקודמו. עם זאת, היו מקרים בהם החבורה של אש נאלצו לעבוד לצד צוות רוקט כנגד איום משותף. כך למשל בפוקימון: הסרט 2000, כאשר סייעו לאש באיתור שלושת האוצרות, כדי להציל את העולם.

לבוש

התלבושת המאפיינת את אש בעיקר מלווה בכובעים שונים אשר אותם מחליף מס' פעמים במהלך הסדרה. וכן כפפות רכיבה.
I Won't Break

אירוויזיון 2018

עם השיר השתתפה יוליה סמוילובה באירוויזיון 2018. השיר לא הצליח להעפיל אל גמר האירוויזיון, אך הצליח להגיע אל המקום ה-15 בחצי הגמר כאשר צבר 65 נקודות בלבד. בשנת 2017, יצגה סמוילובה את רוסיה באירוויזיון גם כן.
הופעתה של סמוילובה עם השיר צברה למעלה מ-5.2 מיליון צפיות.
אנטון ילצ'ין

ביוגרפיה

ילצ'ין נולד בלנינגרד שבברית המועצות דאז (כיום סנקט פטרבורג ברוסיה) למשפחה אשכנזית יהודית.
הוריו, ויקטור ילצ'ין ואירינה קורינה, היו רקדני קרח מהמפורסמים והמצליחים ביותר ברוסיה. בגלל יהדותם והאנטישמיות של המשטר הסובייטי לא הורשו לייצג את ברית המועצות באולימפיאדת סאפורו (1972). הם היגרו עמו לארצות הברית כאשר ילצ'ין היה בן חצי שנה, קיבלו מעמד של פליטים פוליטיים יהודים, והתיישבו בלוס אנג'לס.
בארצות הברית עובדת אמו בתור כוריאוגרפית של החלקה אמנותית, ואביו הוא מאמן החלקה אמנותית שאימן בעבר את המחליקה סשה כהן.
ילצ'ין למד קולנוע באוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא התגלה בגיל צעיר, כשלמד בכיתת משחק מיוחדת בלוס אנג'לס. מחוץ לקריירה שלו בתור שחקן, הוא ניגן על גיטרה ועל פסנתר עם להקת הפאנק רוק "ראשי הפטישים".

קריירה

ילצ'ין החל את הקריירה שלו כילד בסרטים הקטנים "זה הזמן לרקוד", "מיילו יוצא לעולם", וביותר מפורסמים "שעת העכביש", בתור בנו של נשיא רוסיה, ו"לבבות באטלנטיס", בתפקיד ראשי לצדו של אנתוני הופקינס.
כשהתבגר מעט גילם את ביירד, בנו של הפסיכיאטר ד"ר קרייג הפסטודט (האנק עזריה) בשתי עונות סדרת הדרמה "הף".
הוא גילם את הקורבן זאק מאצורסקי, המבוסס על דמותו של ניקולס מרקוביץ' בסרט הפשע "אלפא דוג", ואת דמות הנער הראשית בסרט "צ'ארלי ברטלט".
ילצ'ין פרץ לתודעה בשני שוברי הקופות של קיץ 2009, "שליחות קטלנית: התעוררות", בתור נער ההתנגדות קייל ריס, אביו של מנהיג המרד האנושי במכונות ג'ון קונור (כריסטיאן בייל), ו"סטארטרק", בתור הנווט הרוסי פאבל צ'כוב.
ב-2011 כיכב בסרט הדרמה הרומנטי "מאוהבים בטרוף" ("בטירוף" / "כמו משוגעים"), לצד פליסיטי ג'ונס וג'ניפר לורנס.
בשנת 2015 שיחק לצד אימוג'ן פוטס בסרט האימה "חדר ירוק" של הבמאי ג'רמי סולניה.
ביולי 2016, כחודש לאחר מותו, יצא לאקרנים סרט המדע הבדיוני "סטארטרק: אל האינסוף". הוא שיחק בו לצד כריס פיין ואידריס אלבה. זהו הסרט ה-13 במספר בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים", והוא משמש כהמשכו הישיר של הסרט "האויב בתוכנו - סטארטרק" משנת 2013.
ילצ'ין נהרג לאחר סיום צילומי הסרט. בקרדיטים שבסיום הוסיפו יוצרי הסרט "סטארטרק" הקדשה לזכרו, For Anton, מיד לאחר ההקדשה ישנה גם הקדשה לשחקן לאונרד נימוי, ששיחק בעבר את דמותו של ספוק ונפטר לפני תחילת הצילומים.
ב-2017 יצא סרט חדש בכיכובו "זיכרון מחדש", בו הוא משחק לצד פיטר דינקלג'.

נסיבות מותו

אנטון ילצ'ין נהרג בתאונת דרכים בחניית ביתו ב-19 ביוני 2016, בן 27 במותו. גופתו נמצאה סמוך לביתו שבלוס אנג'לס על ידי חברים, שדאגו משום שלא הופיע לחזרות לקראת תפקיד חדש שהיו אמורות להתקיים באותו יום. הוא נמצא כשהוא ללא רוח חיים. לדברי המשטרה, כלי הרכב שלו עדיין פעל והמכונית הייתה בהילוך סרק. הוא נפגע מרכבו שלו, שהידרדר לאחור בחניון.