google/wiki40b huggingface dataset:
נקודת תורפה

נקודת תורפה היא מושג הקשור גם ללחימה בידיים ריקות וגם מושג בתורת הלחימה הצבאית, המציין מיקום רגיש בגוף היריב שהתקפה מסוימת תגרום להשפעה רצויה עליו. בלחימה אל מול אויב או יריב כלשהו, יש תמיד לקחת בחשבון ולאתר את נקודות התורפה אצל האויב או היריב (תלוי בסוג הלחימה) לפני שיוצאים לקרב. לפי תורת הלחימה הצה"לית, יש לשאוף תמיד לתקוף בנקודת התורפה על מנת להשיג את מקסימום האפקט.
כל נקודת תורפה עשויה להיות פגיעה מצד אמצעים שונים וניתן לנצלה להשגת מטרה כלשהי מתוך שורה של מטרות אפשריות ובהן: פגיעה בזרימת הדם התקינה (ובכך לגרום לאיבוד הכרה, עילפון או מוות), גרימת שבר ללא מאמץ רב, חנק, כאב ניכר או הלם. מבין אמצעים שונים לתקיפה כמו הכאה בידיים חשופות, נשק קהה, חד או נשק חם (לרוב אין התייחסות לירי בנקודות התורפה) ישנן נקודות תורפה המהוות מטרה נוחה לכמה סוגים וישנן נקודות תורפה המיועדות לשימוש רק באמצעי אחד בלבד. בחירת הנקודה המתאימה להתקפה תהיה בהתאם לאמצעים הקיימים ולמטרה המבוקשת.

השימוש בנקודות תורפה

חלק מאמנויות הלחימה עושות שימוש נרחב בנקודות התורפה לפגיעה ביריב ברמות שונות. ניתן לכוון את התקיפה לגרימת כאב בלבד, לגרימת הלם, עילפון או איבוד הכרה וניתן לגרום פציעה קלה עד חמורה ואף מוות. חלק ניכר מהאימונים באמנויות הלחימה אלו מוקדש להכרת נקודות התורפה ולהכוונת המכות אליהן. בסופו של דבר, לוחם מנוסה ומאומן יפעל מתוך הרגל ולא יצטרך לחשוב כיצד ולאן הוא מכוון את המכה.
שתי דוגמאות לנקודות תורפה ידועות הן האשכים (בגברים) והמפרקת. בניגוד לבטן, בה קיימים שרירים שמגנים על איברים פנימיים, בעיטה באשכים שאינם מוגנים תביא להימום היריב למשך זמן ניכר. שבירת מפרקת, לעומת זאת, תוביל במרבית המקרים למוות. בצוואר עצמו ישנן נקודות תורפה נוספות מלבד המפרקת- קנה הנשימה והגרוגרת, כלי דם חשובים ועצבים (פגיעה בחוט השדרה עלולה להוביל לשיתוק). 
הימום היריב בדרך כלל נועד לאפשר השתלטות עליו, או את עיכובו על מנת שניתן יהיה לברוח (ב"לחימת רחוב" המטרה העיקרית היא ניתוק מגע במהירות, ולא גרימת נזק לתוקף). שימושים צבאיים בנקודות תורפה מצויים בעיקר במבצעים מיוחדים, שם ההעדפה היא להימנע משימוש בנשק חם כדי לא להתגלות, וקיים צורך לנטרל את היריב במהירות ובשקט. 
באכיפת חוק עושים לרוב שימוש בהבאת מפרקים ושרירים שונים לסף התנועה שלהם ובכך, מלבד כפיתת החשוד, יכולתו להתנגד מוגבלת. ניסיון להשתחרר מאחיזת השוטר גורר הגברת הלחץ על המפרק - ובעקבותיה הגברת הכאב. 
הכרת נקודות התורפה עשויה לשמש גם בעת עינויים. ה"פלקות", הכאת כפות הרגליים באמצעות שוט או עצם כלשהו, מוכרות כאמצעי ידוע לשמצה שהיה מקובל על ידי חוקרים מצריים בעת חקירת שבויים ישראלים. 
יורה בנשק חם עשוי לבחור לירות על מנת להרוג או על מנת לפצוע, בהתאם ליכולת הקליעה שלו וטווח הירי. ירי לכיוון פלג הגוף התחתון נחשב אמנם כבעל סיכוי מופחת לגרום למוות, אך יצויין שבסוגי תחמושת בעלי אנרגיה גבוהה ומסה נמוכה יחסית, מסלול הקליע עשוי להשתנות בפגיעה באופן כה חד ובלתי צפוי עד כדי כך שאפילו פגיעה בכף הרגל בזוויות מסוימות עשויה להביא להסטת הכדור לאיברים רגישים במרכז הגוף ואף לגרום למוות.

שימושים אחרים למושג

במושג "נקודת תורפה"  נעשה שימוש מושאל בבחינת מערכי אבטחה, מערכים צבאיים, מיגון או ביצור, וכן בסקירת מוצרים ומערכות שונות ותוכנות בפרט. מושג המשמש במשמעות דומה הוא עקב אכילס. באבטחת מידע, מקובל יותר השימוש במושג "פרצת אבטחה".
פריז-ברסט-פריז

הברווט

בדומה לאירוע ברווט אחרים, נדרשים הרוכבים לסיים את המסלול בלא תמיכה. עליהם לקנות מצרכי מזון במהלך המסלול, ותמיכה לרוכבים אסורה. הרוכבים ממעטים לישון, ונמים לצד הדרך זמן קצר ככל האפשר על מנת להשלים את המסלול בזמן הנדרש.
על מנת להשתתף בברווט פריז-ברסט-פריז, על הרוכבים להשלים סדרת מרוצי ברווט קודמים באותה שנה קלנדרית. כאשר סדרת המירוצים כוללת מירוצים למרחקים של 200 ק"מ, 300 ק"מ, 400 ק"מ ו- 600 ק"מ (אולם הרוכבים רשאים להשלים מרחקים גדולים יותר באותה תקופה נדרשת).

היסטוריה

פייר גיפאר עורך העיתון לה פטי ג'ורנל ייזם לראשונה את מרוץ פריז-ברסט וחזרה.

1891

מרוץ פריז-ברסט-פריז היווה למעשה מבחן אמינות ליצרני אופניים. גיפאר כתב מאמרי מערכת על הרוכבים הנושאי עימם מזון וביגוד למירוץ ואשר משלימים את כל מסלולו עם אותם אופניים מבלי להחליפם.
207 משתתפים השתתפו במירוץ הראשון, ורק צרפתים הורשו להשתתף.
במירוץ הראשון שנערך בשנת 1891 זכה שארל טרון שרכב בחסות מישלן כשהוא מסיים את המירוץ ב-71 שעות ו-22 דקות. בסופו של דבר, 99 מתוך 207 המשתתפים סיימו את המירוץ.
המירוץ הביא תפוצה רבה והצלחה רבה לעיתון לה פטי ג'ורנל. יחד עם זאת, הלוגיסטיקה המורכבת של המירוף הביאה את מארגניו להחליט לקיימו אחת לעשר שנים.

1901

ב-1901 מרוץ פריז-ברסט  התקיים בחסות העיתון L ' auto-Velo, שנערך על ידי אנרי דסגרנג'. לראשונה, בשנה זו הופרדו החובבנים מהרוכבים המקצועיים. המנצח היה מוריס גארן שסיים ב-52 שעות את המרוץ בו השתתפו 112 רוכבים מקצועיים. במרוץ החובבני סיים משתתף בן 65 את המירוץ לאחר 200 שעות.
בעקבות הצלחת המרוץ הציע העיתון L ' auto לקיים מרוץ גדול אף יותר - הטור דה פראנס, שהתקיים לראשונה בשנת 1903 ביוזמתו של דסגרנג'.

1911

מרוץ פריז-ברסט השלישי התקיים בשנת 1911.  הזוכה, סיים את המרוץ בזמן של 50 שעות ו-13 דקות.

1921

בשנת 1921, בעקבות מלחמת העולם הראשונה התקיים המירוץ בהשתתפות 43 רוכבים מקצועיים ו-65 חובבים. הזוכה במירוץ היה לוסין מוטייה, שסיים ב-55 שעות ו- 7 דקות.

1931

בשנת 1931 שונו כללי התחרות, והחל המירוץ הקבוצתי, בו השתתפות קבוצות של 10 רוכבים. במרוץ היחידים זכה האוסטרלי יוברט אופרמן, שסיים את המירוץ ב-49 שעות ו-21 דקות, על אף הגשם השוטף שהתקיים במהלך המירוץ. אופרמן אכל במהלך המירוץ בעיקר סלרי.

מלחמת העולם השנייה

בשל מלחמת העולם השנייה נדחה המירוץ לשנת 1948, עת כתב העת L'Equipe נתן חסות למירוץ בו זכה אלבר הנדיקס מתוך 52 רוכבים מקצועיים שהשתתפו.

1951

בשנת 1951 זכה מוריס דיו במירוץ, שהוא מסיים בזמן שיא של 38 שעות ו-55 דקות, שיא אשר טרם נשבר. הייתה זו השנה האחרונה בה התקיים מרוץ של רוכבים מקצועיים.

אירוע חובבנים

בשנים 1956 ו- 1961 נרשמו רוכבים מקצועיים מעטים לתחרות, ונערכו תחרויות רוכבים חובבנים בלבד (בהם השתתפו מאות רוכבים). 
בין השנים 1956 ו- 1975 נערכה התחרות מידי חמש שנים.

זוכי התחרות

בדומה לאירוע ברווט אחרים, נדרשים הרוכבים לסיים את המסלול בלא תמיכה. עליהם לקנות מצרכי מזון במהלך המסלול, ותמיכה לרוכבים אסורה. הרוכבים ממעטים לישון, ונמים לצד הדרך זמן קצר ככל האפשר על מנת להשלים את המסלול בזמן הנדרש.
על מנת להשתתף בברווט פריז-ברסט-פריז, על הרוכבים להשלים סדרת מרוצי ברווט קודמים באותה שנה קלנדרית. כאשר סדרת המירוצים כוללת מירוצים למרחקים של 200 ק"מ, 300 ק"מ, 400 ק"מ ו- 600 ק"מ (אולם הרוכבים רשאים להשלים מרחקים גדולים יותר באותה תקופה נדרשת).

מאפה

המאפה פריז–ברסט, קינוח בעל צורה עגולה המזכירה צמיג או גלגל, נוצר בשנת 1910 כדי להנציח את התחרות. המאפה הפך פופולרי בקרב המשתתפים בשל הערך הקלורי הגבוה שלו, וכיום הוא נפוץ בכל רחבי צרפת.
ראשוני סיבובי

מספר ראשוני סיבובי הוא מספר ראשוני שאם מסובבים את ההצגה העשרונית שלו על ידי העברה של קבוצת ספרות מן הסוף להתחלה, מתקבל תמיד מספר ראשוני. התכונה תלויה בבסיס ההצגה, וייתכן שמספר יהיה ראשוני סיבובי בבסיס אחד ולא בבסיס אחר.
לדוגמה, המספר 1193 הוא ראשוני סיבובי, כיון שהוא ראשוני וגם 1931, 9311, ו-3119 הם מספרים ראשוניים.
המספרים מסוג זה הידועים כיום הם:
2, 3, 5, 7, R₂, 13, 17, 37, 79, 113, 197, 199, 337, 1193, 3779, 11939, 19937, 193939, 199933, R₁₉, R₂₃, R₃₁₇, R₁₀₃₁
Rn מבטא מספר שכל n ספרותיו הן 1 (לדוגמה R₂=11).
לא ידועים יותר מספרים מסוג זה עד 10²².
כתכונה התלויה בשיטת הספירה, לא מיוחסת לה חשיבות מתמטית, והעיסוק בראשוני סיבובי הוא במסגרת העיסוק בשעשועי מתמטיקה.
WWOOF

WWOOF (ראשי תיבות: Worldwide Opportunities on Organic Farms; "הזדמנויות בינלאומיות בחוות אורגניות") היא רשת בינלאומית של ארגונים מקומיים המסייעים בהשמה של מתנדבים מרחבי העולם בחוות אורגניות, תמורת לינה ומזון. מטרת הרשת לאפשר למתנדבים לחוות חקלאות אורגנית באזורים שונים בעולם ולקדם את התנועה האורגנית. זו תנועה עולמית המקשרת בין מתנדבים לבין חקלאים אורגניים ומגדלים לקידום חוויות תרבותיות וחינוכיות המבוססות על אמון וסחר חליפין, ובכך מסייעת בבניית קהילה גלובלית בת קיימא.

היסטוריה

סו קופרד הקימה באנגליה בשנת 1971 את פרויקט Working Weekends on Organic Farms, במטרה לאפשר לתושבים עירוניים גישה לחיי הכפר ובמקביל לתמוך בפריחת התנועה האורגנית. הפרויקט התחיל בסופי שבוע במהלכם עבדו ארבעה מתנדבים במקביל בחווה ביו-דינאמית בסאסקס. לאחר שמתנדבים רבים ביקשו להתנדב לתקופות זמן ארוכות יותר, הארגון שונה לשם Willing Workers on Organic Farms. בשנת 2000 שינה שוב הארגון את שמו לשם הנוכחי World Wide Opportunities on Organic Farms.
אן הריסון

אנה טות'היל סימס הריסון (באנגלית: Anna Tuthill Symmes Harrison;‏ 1775–1864) אשתו של נשיא ארצות הברית ויליאם הריסון וסבתו של נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון הייתה באופן רשמי הגברת הראשונה של ארצות הברית במשך כהונתו של בעלה שנמשכה חודש אחד בשנת 1841, אף שבפועל לא נכנסה מעולם אל הבית הלבן.
אנה נולדה בקרבת מוריסטאון שבניו ג'רזי ב-25 ביולי 1775 לשופט ג'ון קליווס סימס (John Cleves Symmes) ואנה טות'היל סימס (Anna Tuthill Symmes). לאחר מות אמה בשנת 1776 התחזה אביה לחייל בריטי על מנת לקחת אותה דרך האזורים שנשלטו על ידי הצבא הבריטי למשפחת אמה בלונג איילנד, וסבתה גידלה אותה במשך המהפכה האמריקנית.
לאחר שאביה נישא בשנית, ובהיותה בת 13, נסעה אנה עם הוריה לאוהיו והם התיישבו באזור הפרא של נורת' בנד שבאוהיו - שטחה שהיה אז בשליטת אינדיאנים. מספר שנים מאוחר יותר פגשה את הקצין ויליאם הריסון, שהיה מוצב בפורט וושינגטון, מוצב צבאי סמוך (שהיה באזור בו נמצאת כיום העיר סינסינטי שבאוהיו), והם התאהבו ונישאו ב-25 בנובמבר 1795 בנורת' בנד, בהיותה בת 20 ובהיות ויליאם בן 22. נולדו להם ששה בנים וארבע בנות: אליזבת (1795), ג'ון קליבס (1798), לוסי (1800), ויליאם הנרי הבן (1802), ג'ון סקוט (1804), בנג'מין (1806), מרי (1809), קרטר (1811), אנה (1813), וג'יימס (אשר נפטר זמן קצר לאחר לידתו).
בעת כהונתו של הריסון כנציג הטריטוריה בקונגרס האמריקאי עברו אנה וילדיהם לברקלי לזמן קצר, ולאחר מינויו של הריסון למושל טריטוריית אינדיאנה עברו להתגורר בבית שנבנה עבורם בוינסנס שבאינדיאנה.
מחשש למלחמה, עברה המשפחה בשנת 1812 לנורת' בנד, שם התגוררה אן עד בחירתו של בעלה לנשיא בשנת 1840. בשל מחלתה לא נסעה לוושינגטון לטקס השבעת בעלה לנשיא, ולכן ביקשה מאשת בנה המת - ג'יין אירווין הריסון לשמש בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית בטקס ההשבעה. חודש לאחר השבעתו, ב-4 באפריל נפטר הנשיא הריסון. החדשות הגיעו לאן בעודה אורזת את חפציה ומתכוננת למעבר לבית הלבן. אן מעולם לא הגיעה לוושינגטון.
לאחר מות בעלה חיה אן עם בנה בנורת' בנד וגידלה את נכדיה - ובהם בנג'מין, לעתיד נשיא ארצות הברית. היא נפטרה בגיל 88 ב-25 בפברואר 1864.
ג'ון אנתוני ווקר

ג'ון אנתוני ווקר (באנגלית: John Anthony Walker;‏ 28 ביולי 1937 - 28 באוגוסט 2014) היה איש שירות הקשר של הצי האמריקאי שמכר את סודות הצי לסובייטים תמורת בצע כסף והפעיל לשם כך רשת ריגול משפחתית.
עודד מסר

חייו

מסר נולד בווינה שבאוסטריה. בצעירותו היה חבר "הצופים" ובנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". במסגרת "עליית הנוער" שהה שנתיים בהכשרה בקיבוץ גבעת חיים, ממנו עבר להתגורר בבית אורן. מסר היה חבר "ההגנה" ובשנת 1942 התגייס לפלמ"ח והיה חבר פלוגה ב'. הוא הוכשר כמפקד כיתה ושירת בשפיים, עין חרוד ונען. לאחר שהוכשר כמפקד מחלקה, שימש בתפקיד זה בבית הערבה ובעין חרוד. 
ב-22 בפברואר 1946 פיקד על הכוח שתקף את משטרת שפרעם (כיום, המרכז ללימודי משטרה) במסגרת ליל המשטרות. בתקופת תכנון ליל הגשרים (יוני 1946) מונה למפקד פלוגה ט', לקח חלק בתכנון הפעולה ופיקד על פיצוץ גשר בנות יעקב. בתפקידיו הבאים שימש סגן מפקד הגדוד הראשון, מדריך בקורס מפקדי מחלקה, ובדצמבר 1947 מונה לקצין המבצעים של חטיבת הנגב. 
במבצע ברק כבשו חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב את ברייר, חוליקאת וכאוכבה. מפקד הגדוד השני משה נצר ביקש לאחר כיבוש כאוכבה וחוליקאת את אישור מפקדת החטיבה להמשיך צפונה ולכבוש את מצודת יואב, אולם מסר, שהיה קצין האג"מ של החטיבה, לא נתן את האישור ובכך הוחמצה הזדמנות לכבוש את המשטרה כאשר היו בו 18 חיילים מצריים בלבד. לאחר מבצע דני עבר לשמש קצין המבצעים של חטיבה 8 והשתתף עמה במבצעי יואב, אסף וחורב.
לאחר תום מלחמת העצמאות המשיך מסר שירותו הצבאי בצה"ל והחזיק בתפקיד סגן מפקד חטיבת ירושלים. במרוצת השנים שימש בתפקיד מפקד הנגב, מפקד חטיבת גבעתי, ראש תורת ארגון במטה הכללי וראש מטה פיקוד הצפון. קודם לתפקידו במטכ"ל למד במכללה הצבאית בצרפת. בתפקידו האחרון בשירות הצבאי, שירת כעוזר ראש אג"ם בדרגת אלוף-משנה (הדרגה השלישית בחשיבותה באותה עת), בין יולי לדצמבר 1961. בשנים 1958-1960 למד באוניברסיטה העברית, במקביל לשירותו הצבאי, כלכלה ויחסים בינלאומיים. 
בדצמבר 1961 נתבקש על ידי יגאל אלון, שר העבודה, אותו הכיר מהפלמ"ח לשמש מנכ"ל משרד העבודה. עם סיום תפקידו זה, בשנת 1967, עבר להיות מנכ"ל תשלובת ערד. במרץ 1970 התפטר מתפקיד זה בטענה שאין לו מספיק סמכויות, על רקע יחסים מתוחים עם יו"ר התשלובת, אפרים בן ארצי. בשנת 1971 נתמנה לסגן יו"ר סיבי דימונה כנציג הבנק לפיתוח התעשייה. בסוף 1971 נתמנה לחבר בוועדת בר ניב לקביעת שכר הלימוד באוניברסיטאות. מסר לא הצטרף להמלצות הוועדה אלא הגיש הצעת מיעוט משלו, בו דרש העלאת שכר הלימוד. במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כקצין קישור לאוגדה 143 במפקדת פיקוד הדרום. במרץ 1974 נתמנה לחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב כנציג התעשייה. באותה תקופה היה מנהל הקריה לתעשיות עתירות מדע בתל אביב. בשנת 1976 הועמד בראש ועדה לקביעת שכר הלימוד במכללות להכשרת מורים.

אחרי הפרישה

בסוף 1982 נתמנה מסר ליועץ לענייני מימון לסולל בונה. לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים המשיך לכהן כחבר בדירקטוריונים רבים (בהם סולל בונה ורפא"ל) ובוועד המנהל של מוסדות להשכלה גבוהה.
מסר נפטר בשנת 2001. על שמו מוענק "פרס עודד מסר לאמן צעיר" מטעם מוזיאון ינקו דאדא, שנמנה עם מייסדיו. בתו היא פרופ' חגית מסר-ירון.
ישעיהו שפיגל

ישעיהו שפיגל (1906, בַּאלוּט, לודז' – כ"א בתמוז תש"ן, 14 ביולי 1990, תל אביב) היה סופר, משורר, מסאי ומבקר יידי פולני-ישראלי, ניצול השואה.

קורות חיים

ישעיהו שפיגל נולד למשפחת בעלי מלאכה עניים ברובע העני באלוט שבלודז' שבפולין הרוסית. בילדותו למד בחדר בעיר הולדתו, ולאחר מכן סיים בה את בית הספר העממי (פאלקסשול), והמשיך את לימודיו ב"קורסים הפדגוגיים". עד שנת 1939 הוא שימש כמורה לספרות בבתי הספר של ציש"א, רשת החינוך של תנועת "הבונד". 
ישעיהו שפיגל שהה בלודז' ובגטו לודז' במהלך הכיבוש הנאצי בימי מלחמת העולם השנייה. הוא כתב סיפורי עדות מהגטו, והטמין אותם שם. שפיגל נשלח לאושוויץ, שרד את מחנה ההשמדה, ושב ללודז' עם תום המלחמה. הוא מצא את מטמונו ולימים פרסם אותו בספר.
בשנים 1945 עד 1948 היה מורה בלודז' בבית הספר על שם י"ל פרץ. לאחר מכן עבר לעיר ורשה, ושהה בה בין השנים 1948 עד 1950. בשנת 1951 עלה לישראל עם אשתו, והתיישב בגבעתיים. שם המשיך ביצירתו הסיפורית ביידיש. עד שנת 1964 עבד כפקיד במשרד האוצר.
החל לפרסם שירים וסיפורים בשנת 1922, בבמות היידיש בלודז' ובפולין, ונמנה עם החוג של יצחק קצנלסון ומשה ברודרזון. בארץ היה בין המשתתפים הקבועים של כתב העת "די גאלדענע קייט" ("שלשלת הזהב"). אחדים מספריו תורגמו לעברית בידי מתרגמים ידועים. ספרו "מלכות גטו" תורגם לאנגלית בשם "Ghetto Kingdom" וזכה להכרה נרחבת.
בשנת 1972 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
בשנת 1975 זכה בפרס יעקב פיכמן לספרות מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה.
ישעיהו שפיגל נפטר בתל אביב ביולי 1990, ונקבר בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו שרלוטה נפטרה ב-1991 ונטמנה לצדו.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה

ביוגרפיה

יוזף אנטון נולד ב-9 במרץ 1776 בעיר פירנצה כבנו הרביעי של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ולאשתו האינפנטה הספרדייה מריה לואיסה, נסיכת ספרד. אביו היה בנה השמיני של מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואמו הייתה בתו של קרלוס השלישי מלך ספרד. בזמן שנולד עוד שלטה סבתו אולם כעבור ארבע שנים נפטרה ובנה יוזף השני עלה לשלטון, אך נפטר כעבור עשר שנים בלבד, ומשום שהמועמד הבא בתור לכתר הארכידוכס קרל יוזף שנפטר כשטרם מלאו לו 16, הפך אביו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. אולם כעבור שנתיים נפטר גם הוא ואחיו הבכור פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון.
בשנת 1796 מונה יוזף לפלטין הונגריה. לאורך שנות כהונתו תמך וקידם רפורמות כלכליות, עבודות ציבוריות, ועבודות בנייה אשר תכליתם היו לקרב יותר את הונגריה לאירופה. יוזף השתדל לא למשול ביד רמה, והאמצעים הקשים בדרך כלל הוטלו מווינה. במהלך כהונתו הגיעו להונגריה ספינת הקיטור והרכבת, והוקמה האקדמיה ההונגרית למדעים.
יוזף היה מאוד פופולרי בקרב ההונגרים, וייסד את הענף ההונגרי של בית הבסבורג. ב-13 בינואר 1847 מת יוזף בבודה, והוא בן 71 שנים. כאות כבוד הוקמה כיכר על שמו בלב בודפשט מול משרד האוצר, ובה הוצב פסל בדמותו.
לאוניד דרבניוב

לאוניד פטרוביץ' דרבניוב (ברוסית: Леонид Петрович Дербенёв; ‏12 באפריל 1931, מוסקבה - 22 ביוני 1995, מוסקבה) הוא משורר סובייטי רוסי.

חייו

לאוניד דרבניוב נולד במוסקבה. בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לכפר במחוז ולדימיר ולאחר המלחמה חזרה למוסקבה. בשנת 1954 דרבניוב סיים לימודי משפטים ועבד כמשפטן בארגונים שונים.
שירו הראשון התפרסם בעיתון של הפיונירים בעודו בן 14. במקביל לעבודה כמשפטן כתב דרבניוב שירים שהתפרסמו בעיתונות הסובייטית. ב-1959 עזב את עיסוקו כמשפטן ועבר להתפרנס מכתיבת שירים בלבד. בתחילת דרכו תרגם שירים של משוררי ברית המועצות שלא כתבו ברוסית. בשנות ה-60 תרגם דרבניוב מספר שירים מערביים של דומניקו מודוניו וסלבטורה אדמו. דרבניוב שיתף פעולה עם מספר מלחינים סובייטים: אלכסנדר זצפין, ויאצ'סלב דוברינין, יורי אנטונוב, מקסים דונייבסקי ועוד. הוא כתב מילים לשירים של מוסלים מגמאייב, לב לשצ'נקו, אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב, מיכאיל בויארסקי, פיליפ קירקורוב ולהקות פופולריות בהן סמוצבטי, ווסיוליה רביאטה.
שירים שכתב דרבניוב שולבו בכ-120 סרטים סובייטים. ביחד עם אלכסנדר זצפין הוא היה מחבר שירים בסרטים של לאוניד גאידאי. מלחין נוסף שדרבניוב כתב איתו מספר רב של שירים היה ויאצ'סלב דוברינין, שהחל משנות ה-80 החל גם לשיר אותם בעצמו.
שירי דרבניוב זכו מספר פעמים בתחרות "שיר השנה". מכיוון שדרבניוב לא פרסם ספרים עם שיריו הוא לא יכל להתקבל לאיגוד הסופרים. במקום זה מכיוון שרבים משיריו בוצעו בסרטים הוא התקבל לאיגוד עובדי הקולנוע.
דרדניוב נפטר במוסקבה בשנת 1995 מסרטן הקיבה.
בשנת 2004 נערכה תחרות שירה לזכרו. בשנת 2011 לכבוד יובל 80 נערכה הופעה חגיגית של שיריו שצולמה לטלוויזיה.
סיאט אינקה

סיאט אנקה

דגם ה"סיאט אינקה" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בברצלונה בשנת 1995.
סך הכול יוצרו כ-115,000 יחידות.
בשנת 2003 יוצרו  7,983 יחידות מדגם "סיאט אינקה" ו-2,150 יחידות מדגם "סיאט אינקה קומבי".
בשנת 1997 זכתה ה"סיאט אינקה" בפורטוגל בתואר "מכונית השנה המסחרית".

תאוצות דגמי "סיאט אינקה"

תאוצת דגם "סיאט אינקה" 1,400 סמ"ק, המפיק 60 כ"ס  בין 0-100 קמ"ש היא 18.8 שניות.
תאוצת דגם "סיאט אינקה" 1,896 סמ"ק, מנוע דיזל, בין 0-100 קמ"ש היא 20.6 שניות.
תאוצת דגם "סיאט אינקה" 1,896 סמ"ק מנוע דיזל, הזרקת דלק ישירה (direct injection diesel engine), בין 0-100 קמ"ש היא 20.1 שניות.
תאוצת דגם "סיאט אינקה" 1,896 סמ"ק, טורבו דיזל בין 0-100 קמ"ש היא 14 שניות.
קשרה

קשרה הוא מנהג שנערך כחלק מטקס הנישואים בביתא ישראל, בו המרכיב המרכזי הוא רצועת בד שהכהן קושר סביב מצחו של החתן. 
הקשרה נערך לפני טקס הנישואים עצמו, ומתחיל בכך שהכהן קורא את פסוקים ב'-ח' מפרק י"ט שבספר תהלים, וכן פסוקים נוספים בעיקר מהתורה ומנביאים. לאחר מכאן הכהנים מתחילים בשירה, מחיאת כפיים, הכאה בתופים ובקצ'יל; האורחים מצטרפים לשירת הכהנים ומתחילים לרקוד. 
לאחר סיום הריקודים, הכהן שעורך את הנישואים לוקח קשרה, רצועת בד לבנה, שעליה ארוג פס אדום לצד פס לבן, וקושר אותו מסביב למצחו של החתן. קשרות נוספות נקשרות מסביב למצחם של השושבינים; אלו מכונות "י-גר מיזה". הכהנים ממשיכים בתפילות ובברכות והקהל מצטרף בשירה ובריקוד. עם סיום הריקודים נערכת סעודת הקשרה, שבסיומה מלווים השושבינים את החתן למקום שבו נמצאת הכלה. 
עם קיום יחסי המין הראשוניים בין החתן לכלה, ולאחר שהחתן מוודא שהכלה אכן בתולה, הוא מעביר את הידיעה לשושבינים, שמודיעים זאת לאורחים תוך שהם מציגים פיסת בד עם דם הבתולין לעיניהם. לאחר מכן, הכהן שעורך את הטקס חותך ממצחו של החתן את הקשרה. 
האורחים מברכים את הכלה ומשפחתה על שמירת בתוליה, והחגיגה נמשכת בשירה וריקודים. ביום זה החוגגים מתייחסים לכלה ולחתן בתור מלך ומלכה ואף מכנים אותם כך; הזוג עצמו פטור מכל עבודה.
עם עליית ביתא ישראל לישראל המשיך המנהג, אך עם התאקלמות בני הקהילה החלו רבים לא לקיימו.
הרולד ארלן

תולדות חייו

ארלן נולד בשם חיים ארלוק בעיר באפלו, אביו היה חזן. כבר כנער למד לנגן בפסנתר והקים להקה בהרכב משתנה (בשם The Buffalodians) עבורה הלחין ובהן ניגן בפסנתר ושר. בגיל 20 עבר לניו יורק כדי לשמש כנגן מלווה במופעי וודוויל ושינה את שמו. הוא המשיך להוביל להקה גם בניו-יורק, בלהקתו בניו יורק ניגנו בין השאר רד ניקולס, ג'ו ונוטי ואחרים. החל מ-1929 שיתף פעולה עם התמלילן טד קולר (Ted Koehler) בכתיבת שירים עבור מועדון הכותנה ובהם להיטו הראשון Get Happy. השניים פעלו גם כצמד כותבים בסמטת טין פאן עבור מחזות זמר של ברודוויי ובין היתר כתבו את הסטנדרטים It's Only a Paper Moon, Let's Fall in Love ו- Stormy Weather. לחניו מתקופה זו מצטיינים בשילוב הרמוניות בלוז ולפיכך התחבבו על נגני ג'אז.
באמצע שנות השלושים עבר לקליפורניה על מנת לעבוד בהוליווד וב-1937 נשא לאשה את הדוגמנית והשחקנית אניה טרנדה (Anya Taranda). ב-1938 נשכר על ידי אולפני MGM לכתוב את פסקול הסרט "הקוסם מארץ עוץ".
בשנות הארבעים שיתף פעולה בעיקר עם התמלילן ג'וני מרסר בכתיבה לסרטים. השנים כתבו שירים לסרטים שכללו את הלהיטים: Come Rain or Come Shine, Blues in the Night, That Old Black Magic, Any Place I Hang My Hat Is Home ו- One for My Baby (and One More for the Road).
ב-1954 השתתף כמלחין בהפקת הסרט "כוכב נולד" (A Star Is Born) בבימויו של ג'ורג' קיוקור ובכיכובה של ג'ודי גרלנד, לפי מחזה מאת מוס הארט ועם מילים של איירה גרשווין. עבור השיר The Man that Got Away מן הסרט (למילים של איירה גרשווין) היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
החל מ-1954 ירד היקף הפעילות של ארלן ממספר סיבות, הוא חלה בכיב קיבה מדמם. ב-1956 נפטרה אמו והוא קיים שנת אבל לזכרה בה לא כתב מוזיקה. אשתו סבלה במשך שנים מגידול במוחה, שגרם לה במשך תקופה ארוכה לתופעות פסיכוטיות, ב-1970 נפטרה והוא איבד עניין בחייו.
ב-1974 הופיע שירו מ-1933 It's Only a Paper Moon כשיר הנושא לסדרת הטלוויזיה Paper Moon.
אמנים רבים הקליטו משירי ארלן וחלקם אף הקדישו לו תקליטים, בהם ברברה סטרייסנד, פרנק סינטרה, ג'ודי גרלנד, טוני בנט, לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון, פגי לי, בילי הולידיי, שרה ווהן ומל טורמה. זמרים מתחומי מוזיקה שונים ביצעו אף הם משיריו בהם אריק קלפטון, ג'יימס טיילור, אריתה פרנקלין, דיאנה רוס, שר ואחרים.
חוסה-מריה אסקריבה

ביוגרפיה

חוסה-מריה אסקריבה נולד בברבסטרו, עיר קטנה בצפון ספרד למשפחה אדוקה שהעניקה לו חינוך נוצרי קפדני. בילדותו נפטרו שלוש אחיותיו הקטנות ואביו איבד את הונו. לדבריו, תגובתם השלווה והמקבלת של הוריו את האסונות כמעשה האל עשתה עליו רושם עז. כשהיה בן 15 טען שראה עקבות שהשאיר נזיר שצעד יחף בשלג ושיער שאלוהים מצפה ממנו למשהו. אז החליט לפנות לקריירה כנסייתית. הוא למד קודם כל בעיר לוגרוניו ולאחר מכן בסרגוסה.

קנוניזציה

תהליך הכרזתו כמבורך כלל עיון ממצה, שארך 10 שנים, בתולדות חייו ובכתביו, וגם עיון רפואי במקרה הבראתה הפלאית, ב-1976, של נזירה כרמליתית אשר חברותיה התפללו לעזרתו של אסקריבה. הוא הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ברומא ב-6 באוקטובר 2002, מול קהל של כחצי מיליון איש. יומו נחגג בכנסייה הקתולית ב-26 ביוני. גופת חוזהמריה הקדוש נמצאת בכנסיית הפרלטורה של גבירתנו מהשלום (Our Lady of Peace) ברומא.
אליוט קוואן

ביוגרפיה

קוואן נולד בלונדון וגדל בקולצ'סטר שבאסקס. יש לו אח ואחות צעירים ממנו. הוא למד בפנימיה "Uppingham School" בראטלנד. אחרי כן למד דרמה באוניברסיטת ברמינגהם ונרשם ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, אותם סיים ביולי 2001. בין השנים 1994 ו-1996 היה קוואן חבר בתיאטרון לנוער "National Youth Music Theatre". הוא מנגן בגיטרה ובצ'לו.
בטלוויזיה השתתף קוואן בסדרה "השופט ג'ון דיד", בסדרת הפעולה "Ultimate Force", בפרק בסדרות "ג'ונתן קריק", "פוארו" על פי ספרי אגאתה כריסטי, "המלחמה של פויל", בסרט הטלוויזיה "סאלי לוקהארט: מסתרי אבן האודם", במיני-סדרה "אבודה בעולמה של ג'יין אוסטן" ובסרט הטלוויזיה "The Project". הוא גם הופיע ב-2009 בפרסומות לארגון הצדקה "Women's Aid".
בין סרטי הקולנוע בהם הופיע קוואן היו "מצפן הזהב", "חופשייה ומאושרת", "The Christmas Miracle of Jonathan Toomey", "אהבה וצרות אחרות", ובסרט "Howl".
בתיאטרון שיחק במחזה "The Revenger's Tragedy", במחזה "Women Beware Women" מאת תומאס מידלטון, ב"הנרי החמישי", במחזה "השחף" וב"הגברת עם הקמליות".
הוא גילם את סטנלי קוואלסקי בהפקה מחודשת של "חשמלית ושמה תשוקה" בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
מ-23 באפריל ועד 27 ביוני 2010 כיכב קוואן בתפקיד מקבת' במחזה "מקבת'" בתיאטרון הגלוב לצדה של לורה רוג'רס בתפקיד ליידי מקבת'.
קוואן כיכב בתפקיד לורד גורינג במחזה "בעל אידיאלי" של אוסקר ויילד בתיאטרון וודוויל בווסט אנד של לונדון בין 4 בנובמבר 2010 ו-19 בפברואר 2011.
ב-2010 דיבב קוואן את דמותו של אלק טרווליאן במשחק הווידאו "GoldenEye 007" עבור קונסולת Wii.

חיים אישיים

קוואן חי בדלסטון שבלונדון. ב-7 באוגוסט 2011 השתתף בתחרות שחייה באגם ציריך , כדי לגייס כספים עבור "Guy's and St. Thomas's Neonatal Unit" לזכרו של אלפי בלקסל.
דמיטרי פולוז

קריירת מועדונים

נולד בסטברופול והתחיל באקדמיית הקבוצה המקומית דינמו, לאחר מכן עבר ללוקומוטיב מוסקבה. ערך משחק ראשון בקבוצה הבוגרת ב-15 ביולי 2009 במשחק גביע נגד סק"א-אנרגיה חברובסק. זכה באליפות רוסיה לנוער לעונת 2011.
בינואר 2012 ביצע מעבר לרוסטוב. ערך הופעת בכורה בליגת העל ב-17 במרץ מול טרק גרוזני. את שערו הראשון במדי הצהובים-כחולים הבקיע ב-7 בדצמבר מול פ.צ. קרסנודר.
ב-28 ביוני עזב את רוסטוב כסוכן חופשי וחתם חוזה ל-3 שנים בזניט סנקט פטרבורג. ברם, במחנה האימונים בקיץ 2018 לא הרשים את המאמן ונשלח להשאלה ברוסטוב למשך שנה.
ביולי 2019 שוחרר מזניט ועבר לקבוצת סוצ'י. ערך הופעת בכורה במדי הקבוצה במחזור הפתיחה של העונה, במשחק החוץ נגד ספרטק מוסקבה ב-13 ביולי 2019. את שער הבכורה הבקיע ב-16 באוגוסט 2019 כשהבקיע בשוויון 1:1 נגד אורנבורג.

נבחרת לאומית

פולוז ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת ב-3 בספטמבר 2014 במשחק ידידות מול אזרבייג'ן שהסתיים בניצחון 0:4 לזכות הרוסים.