לייב מינצברג

ביוגרפיה

נולד בירושלים, לאלימלך מינצברג. במלחמת השחרור, כשהיה בן 5, נהרג אביו מפגז בשכונת בית ישראל, והוא גדל בבית הרב ישראל יצחק רייזמן, שכיהן כדיין ומו"צ בעדה החרדית. בגיל 16 התמנה למדריך ב"חבורות" של ישיבת המתמידים שהייתה אז תחת הנהגתו של הרב אברהם לייב קליין, והעביר שם שיחות מוסר ומחשבת ישראל.
בגיל 18 התחתן עם חנה, בתו של הרב אליעזר דוד ברנד, מראשי אוצר הפוסקים. למד בין השאר בכולל בישיבת קמניץ בירושלים בראשותו של הרב מרדכי אליפנט, ובכולל "מגלה עמוקות - לב יהודה", שם למד מקרא במשך כמה שעות ביום.
לאחר שהרב קליין הזדקן ופרש מראשות הישיבה, תלמידי הישיבה הפעילו לחצים על הרב מינצברג שיסכים להחליפו, והוא נעתר לבסוף, לאחר שהרגיש שדברים שאמר האדמו"ר מגור, הרב ישראל אלתר, בטיש שבו השתתף הם סימן משמים שעליו לעשות זאת.
הרב מינצברג מסר שיעורים בישיבה, בעיקר במקרא, מחשבת ישראל ומוסר, וכן בגמרא. השיעורים מוקלטים בכ-4,500 קלטות של 90 דקות, שחלקן שוכתבו ונערכו כספרים. שיעורים אלה, על תוכנם וסגנונם העצמאי, היו ברבות הימים הרקע למחלוקת נגדו.
בנו הבכור אלימלך הוא מנהל חינוכי בתלמוד התורה צאן קדשים בביתר. בנו השני, ברוך מרדכי, הוא רב קהילת המתמידים בשכונת התמר שבביתר. כמה מגיסיו הם הרב שלמה פישר, הרב שלום חיים פרוש והרב חיים ברנד (ר"מ בישיבת לוצרן ואביו של הרב שמואל ברנד).
בחודשים האחרונים לחייו סבל ממחלות ונותח כמה פעמים. בט"ז בחשוון תשע"ט (25 באוקטובר 2018) נפטר ונקבר בהר המנוחות בירושלים. בהלווייתו מונה בנו, הרב ברוך מרדכי מינצברג, חתנו של הרב ברוך שפירא, לממשיך דרכו בהנהגת הקהילה ומוסדותיה.

שיטתו

שיטתו של הרב מינצברג התאפיינה בשאיפה להתחברות טבעית לתורה ולמצוות ובניסיון לבאר את טעמי המצוות בדרך המתיישבת על הלב. לדעתו, קיום המצוות ללא הבנתן גורם לעשייה ללא קשר נפשי ורגשי, המובילה לעיתים לאדישות רוחנית.
כמו כן, הוא הדגיש את הצורך בלימוד מעמיק של התורה שבכתב, משום שלדעתו ניתן להבין מסגנון הכתובים ומדרשות חז"ל עליהם את מגמתה של כל מצווה ואת הדרך הנכונה בעבודת ה'. לשיטתו, כל מצווה בתורה שבכתב מבטאת רעיון מוסרי-אלוקי, וכאשר נזכרת מצווה פעמיים או יותר בתורה הרי זה משום שיש לאותה מצווה כמה שורשים וכוונות שיש לשים לב אליהם.
במאמר מקיף תחת הכותרת האור הגנוז בחמשת הספרים, מוצגת שיטתו שכל חומש מציג פן ביחס בין הקב"ה לעם ישראל, ומכאן חילופי הסגנונות בין החומשים. לדבריו, תרי"ג המצוות וסיפורי המקרא חולקו לחומשים השונים לפי מגמת כל חומש. כך למשל הוא מפרט מדוע חולקו פרשיות המשכן לשלושה חומשים. עוד הוא מראה במקומות רבים שחזרה על מצווה נובעת מהבדל סגנון בטעם המצווה, ומכל שינוי ניתן ללמוד פן נוסף בעבודת ה'. למשל, בספרו 'בן מלך - שבת קודש', הוא מנתח שתים עשרה פרשיות בתורה העוסקות בעניין השבת והצורך בכל אחת מהן.
הרב מינצברג מדריך את תלמידיו לגעת במהות בדרך פשוטה, ללא פלפולים ורמאות עצמית. לדרך זו הוא קורא "עומק הפשט". גם שיטת הלימוד העיונית בגמרא ובפוסקים בישיבתו מתייחדת בחתירה להבנת מהות ושורשי הדברים ואינה מסתפקת בהגדרה משפטית הנהוגה בשיטת הלמדנות הקלאסית ברוב הישיבות הליטאיות.
הגותו של הרב מינצברג עוסקת רבות ביסודות האמונה בה'. בשונה מחוגים רבים ביהדות החרדית הוא מעודד חשיבה עצמאית, המולידה אמונה אמיתית ובלתי כפויה. בספריו, ובעיקר ב'בן מלך - חכמה ומוסר' ו'בן מלך - שיר השירים', הוא מדגיש שחובתו העיקרית של יהודי נובעת מהקשר המיוחד בין האלוקים לבין עם ישראל.
גישתו החינוכית גורסת כי בדורנו יש למעט בכל הקשור לענישה או ליראת העונש. על המחנכים להדגיש את היופי והחשיבות של התורה והמצוות, ואת האושר להיות יהודי הזוכה לקיים את התורה. שיטה זו שונה באופן ניכר מהדרך החינוכית המקובלת בעדה החרדית, שהיא קשוחה יותר.
במקביל להיבטים השכלתניים בשיטתו, הרב מינצברג החשיב גם את פיתוח הרגשות והכמיהה בעבודת ה', כגון תפילה בהתלהבות. הדרכתו המעשית נוטה לאופטימיות ולראיית התורה והמצוות כחובה נעימה. התורה והמצוות אינן שוללות את העולם הזה, אלא מדריכות את האדם לחיות בו בצדק, ביושר ובקדושה. הוא רואה בדרך עבודת ה' בתנועת החסידות ובמקביל בעיון הישיבתי, שהתפתחו במאתיים השנים האחרונות, הארה מחודשת, המלמדת שישנן תובנות שהדורות האחרונים זוכים להן יותר מהדורות הקודמים, ויש בכך לבשר את הפצעת אורו של משיח.
בספר 'בן מלך - גלות וגאולה', אומר הרב מינצברג שהשואה היא תהליך אלוקי שנעשה בסיום הגלות, ומאז מתחיל תהליך של הכנה לגאולה שמתבטא בחזרת עם ישראל לארצו, הביטחון השורר בארץ, והתפתחות המואצת של הקהילות החרדיות בארץ ישראל (אמנם הוא מתנגד למדינת ישראל, משום שלדעתו היא מייצגת אידאולוגיה חילונית כפרנית). תומך באגודת קדושת ציון המציגה גישה חרדית הרואה במציאות כיום אתחלתא דגאולה.
במשך שנים היה קרע בינו וקהילתו לבין חסידות חב"ד, בעקבות התבטאויותיו נגד הרבי מלובביץ', בעקבות הרב שך. מספר שנים לפני מותו נערך פיוס בין הקהילות.

הפולמוס על דרכו

דרכו של הרב מינצברג נחשבת חדשנית.] סגנון שיעוריו בתנ"ך אינו נפוץ בציבור החרדי ולעיתים הוא מבקר אישים רבניים. בהקשר זה, יזמה קבוצה ממתנגדיו, בחודש כסלו ה'תשס"ב, ליקוט של קטעים מדבריו המוקלטים אשר עשויים להיחשב בעייתיים בעיני חרדים. קטעים אלו הועלו על הכתב ואף קובצו לקלטת דוגמה. עם חומר זה פנו מתנגדיו לרבנים בכירים בציבור החרדי והחתימו אותם על כרוז חריף נגד הרב מינצברג וקהילתו. דבר היוזמה הודלף לתלמידיו של הרב מינצברג והללו הצליחו למנוע את פרסום הכרוז, ואף להשפיע על חלק מהרבנים החתומים לחזור בהם מחתימתם. למרות כך, החליטו יוזמי ההחתמה לפרסם את החומר. הללו כינסו את הקטעים האמורים לחוברת בשם "כאבה של ירושלים", אשר יצאה לאור על ידי נטורי קרתא בחורף 2002 במאות עותקים.
פרסום החוברת גרם לסערת רוחות בציבור החרדי.] קהילתו פרסמה כרוז תחת הכותרת "זיוף מזעזע כל לב", ולפיו מדובר בזיוף ובהוצאת דברים מהקשרם. בתגובה פרסמו מתנגדיו כרוז נגדי תחת הכותרת "היאך יכחיש חי את החי", שבו נטען כי העתקי הקלטות המקוריות בשלמותן יסופקו על-ידם לכל דורש.
קבוצה מתלמידיו עזבה את הקהילה בטענה שהשקפתו אינה מתנגדת דייה לציונות. הם פתחו קהילה בשם "תפארת ירושלים" המזוהה עם העדה החרדית.

ספריו

במשך שנים תלמידי הרב מינצברג ערכו את חידושיו והוציאו עלון בשם "תורה ודעת" (עד עתה יצאו חמישה כרכים של אוגדנים של גיליונות העלון), וכן קבצים נוספים עם חידושיו.
תורתו יצאה גם בסדרת הספרים "בן מלך" (על שם אביו הרב אלימלך מינצברג). עד כה יצאו לאור כרכים על: המצוות התמידיות במקדש, חכמה ומוסר, מידת הביטחון, שבת קודש, פסח, סוכות, ימים נוראים, ספירת העומר וחג השבועות, בין המצרים - גלות וגאולה, חנוכה וט"ו בשבט, שיר השירים, ימי הפורים, הגדה של פסח. בסדרת בן מלך על התורה יצאו לאור שלושה כרכים על חומש בראשית. וכן שלושה כרכים על חומש שמות. בתחילת הכרך הראשון, צורפו מאמרים המציגים את השקפתו בעניין חשיבות לימוד התנ"ך והעיון בדרשות חז"ל על המקרא, וכן מאמרי יסוד בשיטתו הפרשנית.
על הספרים הסכימו הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל וואזנר, הרב שמואל אוירבך, ורבנים נוספים. לספרים צורף גם מכתב של כמה מזקני ירושלים (הרב זונדל קרויזר, ר' מרדכי אהרן שיינברגר, ר' חיים בנימין לוצקין ועוד) בשבח הכתבים.