google/wiki40b huggingface dataset:
אנגליף 3D

אנגליף היא טכנולוגיית צילום שיוצרת אשליה אופטית של מראה תלת־ממדי. הצילום מורכב משתי תמונות של אותו אובייקט, שמצולמות כל אחת בפילטר צבעים אחר, בדרך כלל פילטר אדום ופילטר ציאן. שני הצילומים מורכבים בתמונה בהפרש קטן ביניהם. האפקט התלת ממדי מתקבל בצפייה בצילום דרך משקפיים עם עדשה ירוקה־תכולה ועדשה אדומה, כך שכל עין מקבלת צילום אחר, עם הפרש קטן במיקום של התמונות.

צילום תלת ממד

הראיה התלת ממדית הנוצרת במוח האנושי, מתקבלת באמצעות המרחק שבין שתי העיניים, המאפשר למוח "לעבד" את המרחק שבין שתי התמונות המתקבלות בהתאם להפרשי המרחקים (ההפרש במרחק משפיע על הפער בין התמונות שיתקבלו), ובאמצעותו להסיק את המרחק והעומק הניתן למראה. צילום תלת ממדי נעשה באמצעות חיקוי של המראה שהעין רואה, המושג באמצעות צילום של שתי תמונות במרחק של כעשרה סנטימטרים בין עדשה לעדשה, כמו המרחק הטבעי בין העיניים. על מנת שתתקבל אצל הצופה תמונה תלת־ממדית, עליו לצפות בכל עין בתמונה אחרת, וכך נוצרת תחושת ה'עומק'.
טכנולוגיה של צילום תלת־ממדי קיימת שנים רבות, ומכונה סטריאוסקופיה. עם זאת כיום כשאומרים 'תלת־ממד' הכוונה בעיקר לטכנולוגיה חדשנית הנקראת אנגליף.
להבדיל מצילום סטריאוסקופי הנעשה באמצעות הצגת שתי תמונות במקביל, דבר הדורש מהצופים לפזול על שתי התמונות;
בצילום אנגליף שתי התמונות מאוחדות לתמונה אחת כשכל תמונה נותנת צבע אחד לתמונה הסופית.

השימוש בתלת־ממד

השימוש בטכנולוגיית תלת־ממד נפוץ בעיקר בעולם הבידור, תמונות וסרטים בתלת ממד יוצרים חוויה קרובה יותר למציאות מכל דבר אחר.
גם בעולם הפרסום תלת־ממד הוא דבר נפוץ שכן המוצר נראה הרבה יותר טבעי ומושך כשהוא מוצג בתלת־ממד, מה עוד שניתן יותר להדגיש את המראה של המוצר וישנם מוצרים שחשוב מאוד להעביר ללקוח את המראה המדויק שלהם.
בחקר החלל נעשה שימוש רב בתלת ממד ונאס"א שלחה רכב חלל שצילם את מאדים בתלת ממד. גם בעולם הרפואה התלת ממד נפוץ יותר ויותר בהדמיות ועוד.
דארקו טאסבסקי

קריירה

טאסבסקי התחיל את הקריירה שלו בסמנטארניסה 55, ובעונתו הראשונה זכה בגביע. לאחר עונה אחת עבר לוארדאר סקופיה, המועדון הגדול ביותר במקדוניה הצפונית. לאחר שנתיים עבר למטאלור זאפוריז'יה האוקראינית.
בשנת 2007 חתם בלבסקי סופיה הבולגרית. טאסבסקי הבקיע את שערו הראשון בבולגריה במשחק נגד ליטקס לובץ' ב-27 בספטמבר 2008. ב-17 במאי 2009 הבקיע טאסבסקי את השער המהיר של העונה בבולגריה לאחר 44 שניות, במשחק שהסתיים ב-0-5 לטובת לבסקי. באותה עונה זכה טאסבסקי עם לבסקי באליפות בולגריה. בעונת 2009/2010 השתתף עם לבסקי בליגת האירופית. לבסקי הודחה בשלב הבתים כאשר סיימה עם 3 נקודות שהושגו בניצחון 0-1 על לאציו במחזור האחרון.
בקיץ 2012 הגיע טאסבסקי לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה, לקראת השתתפותה במוקדמות ליגת האלופות. בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שני שערים בליגת העל ושער אחד בשלב הבתים של הליגה האירופית, והגיע עמה לגמר גביע המדינה.
ב-5 בינואר 2014 חתם טאסבסקי בקבוצה התאילנדית בנגקוק גלאס.

נבחרת מקדוניה הצפונית

טאסבסקי זומן לראשונה לנבחרת מקדוניה הצפונית בשנת 2005, על ידי המאמן בובאן באבונסקי. את שערו הראשון בנבחרת כבש בשנת 2012, לאחר שהגיע לישראל, בניצחון 2-3 על נבחרת סלובניה.
סמל קסטיליה-לה מנצ'ה

סמל קסטיליה-לה מנצ'ה הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה שבספרד.
הסמל מעוצב כמגן מחולק בניצב והוא מבוסס על עיצוב הדגל, למרות שהנהוג הוא ההפך. בצד שמאל מוצג סמל ממלכת קסטיליה: שדה אדום ובו טירת זהב בעלת שלושה צריחים שחלונותיה ודלתה כחולים. החלק השני כולו לבן והוא מייצג את המסדרים הצבאיים הנוצרים שלחמו במוסלמים בתקופת הרקונקיסטה באזור: מסדר קלטלבה (Calatrava), מסדר סנטיאגו ומסדר סן חואן.
מעל המגן מותקן כתר ממלכת ספרד.
לאחר שהוצעו שבעה עיצובים, נבחרו ב-1980 הדגל והסמל בעיצובו של רמון חוזה מלדונדו (Ramón José Maldonado) ונקבעו בחוק ב-1983.
ליל המיקרופונים

ליל המיקרופונים הוא כינוי שניתן על ידי התקשורת לכינוס מרכז מפלגת הליכוד ב-12 בפברואר 1990 שבמהלכו הודיע אריאל שרון על התפטרותו מכהונתו כשר התעשייה והמסחר בממשלת ישראל בראשותו של יצחק שמיר, ועל ידי השתלטות על מערכת ההגברה במקום סיכל את ההצבעה על תוכנית מדינית שהובאה בפני חברי המרכז באותה עת.

תיאור האירוע

ב-12 בפברואר 1990 התכנס מרכז הליכוד לוועידה שהייתה אמורה להיות דיון על התוכנית המדינית, העלאת הצעות מדיניות שונות על ידי ראשי המפלגה והצבעה חשאית בקלפי על ההצעות הנ"ל. 
שרון חשש ששמיר יבצע הצבעת מחטף בוועידה וכיושב ראש המרכז, בסיועו של עוזרו אורי שני, אירגן את הכינוס באופן שימנע משמיר לעשות כן, הם השתלטו על מערכת ההגברה במקום ומילאו את השורות הראשונות באולם באנשי שלומם.
הכינוס נפתח בשעה היעודה ובתחילתה הסביר שרון את סדר יומה. כשסיים לעשות כן ביקש מחברי המרכז להקריא הודעה אישית: 
ברצוני להקריא כאן מכתב ששלחתי הערב לראש הממשלה: אני מגיש לך בזאת את התפטרותי(...) אדוני ראש הממשלה, תחת ממשלתך משתולל הטרור הפלסטיני בתוך ארץ ישראל כולה(...) אני יודע ומשוכנע כי ניתן לחסל טרור זה. תוך זמן קצר ניתן להחזיר חוק וסדר לרחבי ארץ ישראל ולהשכין שלום בינינו לבין הערבים, על בסיס זכותנו ההיסטורית על ארץ ישראל(...) יש רגעים בהם אדם צריך לדעת לקום מכיסאו ולהתחיל לצעוד. יש רגעים בחיי עם, ובחיי אנשים, שבהם עליהם להתעורר ולהיאבק בטרם פורענות. זוהי אולי השעה האחרונה לעשות כן.
 
את התדהמה והדממה שחלפה בקהל החליפה במהרה מהומה רבתי כשמאות תומכים ואוהדים החלו לצעוק "אריק, אריק".
כשסיים שרון את דבריו ביקש מראש הממשלה לשאת את דבריו. שמיר, כמו חבריו ה"חישוקאים" של שרון, היה מופתע ממהלך זה של שרון, אך התחמק מעימות ישיר מול שרון ואמר כי "טרם קיבלתי את מכתב ההתפטרות, ורק לאחר שאקבל אותו אגיב" ומיד לאחר הצהרה זו פנה להקראת נאומו שהוכן מראש. בסיומו של נאום זה ביקש לערוך הצבעה ספונטנית, כפי שחשש שרון, וביקש מכל מי שתומך בו ובתוכניתו המדינית להרים את ידו, "הציבור צריך לדעת מי מייצג את הליכוד - אני או משמיצי. אני פונה לחברי בבקשה ובשאלה: האם הם מקבלים את הצעתי להבעת אמון?".
זו הייתה יריית הפתיחה להתגוששות ביו השניים, אורי שני ששלט על מערכת ההגברה השתיק כמעט לגמרי את המיקרופון של שמיר והגביר את המיקרופון של שרון, שרון קם ושאג "אני שואל את חברי המרכז. מי בעד חיסול הטרור, שירים את ידו. מי נגד שיתוף מגורשים, שירים ידו. מי נגד שיתוף ערביי מזרח ירושלים, ירים ידו".
שמיר הנבוך ניסה ללא הצלחה להשיב את ההצבעה לכנה וקרא "מי בעדי, מי בעדי".
במהומה שנוצרה במקום לא ניתן היה לדעת בעבור מי הידיים מורמות. שמיר נעל את הכינוס לאחר שהצהיר כי הצבעתו התקבלה ברוב מאסיבי והודה לחברי המרכז על האמון והתמיכה בו. פיצוץ הכינוס בסופו של דבר הועיל לשמיר כיוון שאי קבלת הכרעה כלשהי איפשרה לו להמשיך בתוכניתו המדינית.
אירוע זה נתפס בעיני רבים מהציבור הישראלי כאחד המעמדים המבישים ביותר בפוליטיקה הישראלית, ונשמעו התבטאויות רבות של שאט נפש מהתנהגות הפוליטיקאים בכלל וחברי הליכוד בפרט.
טאק כסרא

המבנה

המבנה משתרע על פני שטח של 43.5 מ"ר ונבנה בסגנון אדריכלות פרסית. הקשת המאפיינת את חזית המבנה בנויה מצורה פרבולית ונראית גדולה במיוחד. מבנה הקשת נחשב לקמרון הגדול ביותר שנבנה בעולם.
משני צדיו של המבנה, מצפון ומדרום, היו חדרים מלבניים ומסדרון שהוליך לאולם גדול. החדרים במתחם היו גדולים מאוד ולכן השימוש בהם היה מוגבל לתפקידים טקסיים. בנוסף, הכל המבנה גם מקומות מגורים מלכותיים. 
על פי מקורות שונים, אין מידע המציין את מועד בנייתו המדויק, אך השערה מצביעה על כך שהוא נבנה בתקופת שלטונו של המלך ח'וסרו הראשון  (שמלך משנת 531 עד שנת 579 לספירה).
במאה ה-7 נכבשה האימפריה הסאסאנית על ידי המוסלמים מחצי האי-ערב, לאחר הכיבוש הפך הארמון למסגד עד שננטש בהדרגה והוחרב על ידי הח'ליף השני לבית עבאס, עבדאללה אבן מחמד אל-מנצור, ששלט באזור בין השנים 754 ו-775 לספירה.
הארמון תואר על ידי משוררים רבים כסמל לכוחה של האימפריה הססאנית ותזכורת לתהפוכות הזמן. לא ברור אם סגנון הבניה הסאסאני השפיע על צורת האדריכלות של הפלאטינים האסלאמים, אך סביר להניח שתיאורים פיוטיים אלה עוררו השראה לשליטים המוסלמים הקדומים, אשר גיבשו את גרסתם לאדריכלות המונומנטלית המפוארת.
יוליוס השני

חייו

ג'וליאנו דלה רוברה היה אחיינו של סיקסטוס הרביעי. נשלח להתחנך במנזר פרנציסקני, אך לא הצטרף לשורות המסדר. לאחר שדודו נבחר לאפיפיור זכה לקידום מהיר בהיררכיה הכנסייתית. ראשית מונה לבישוף של קרפנטרה בצרפת, ומעט לאחר מכן מונה לקרדינל. בו בזמן כיהן כארכיבישוף של אביניון וכבישוף של לא פחות משמונה דיוקסיות. הוא צבר השפעה רבה בקרב עמיתיו הקרדינלים בזמן כהונתו של אינוקנטיוס השמיני.
היה אחד המועמדים להחליף את אינוקנטיוס לאחר מותו בשנת 1492, אך הפסיד בהצבעה לרודריגו בורג'ה (שקיבל את השם אלכסנדר השישי) בעקבות הסכם סודי בין זה האחרון לבין הקרדינל אסקניו ספורצה. דלה רוברה נסע לפריז כדי לשכנע את שארל השמיני מלך צרפת לכבוש את נפולי, מתוך מטרה להדיח את אלכסנדר השישי, אך ללא הצלחה. כשמת אלכסנדר השישי בשנת 1503 תמך במועמדותו של הקרדינל פיקולומיני (פיוס השלישי) שמת כחודש לאחר הקדשתו לתפקיד (כתוצאה מהזדהמות כיב לפי תאוריה אחת או מהרעלה לפי תאוריה אחרת). כעת הצליח דלה רוברה לרכוש את תמיכתו של צ'זארה בורג'ה ונבחר פה אחד לאפיפיור החדש. בציניות אופיינית לתקופה פרסם עם בחירתו לתפקיד צו האוסר על קניית משרת האפיפיור בכסף.
לאחר שהבטיח את תמיכתן של משפחות האצולה של רומא, העמיד בראש מעייניו את הרחבתה של מדינת האפיפיור באיטליה. כדי לבלום את התפשטותה של ונציה הקים ב- 1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, הקיסר מקסימיליאן ופרננדו השני מלך אראגון. אם כי כוחותיו של לואי השנים עשר הביסו את אלה של ונציה בקרב אנדיילו (14 במאי 1509), יוליוס השני הבין עד מהרה כי לצרפתים תוכניות משלהם לגבי איטליה. ב- 1510 הוא פרש מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.
כדי להרחיקם מאדמת איטליה, כרת יוליוס השני ברית עם ספרד. לברית זו, שכונתה הליגה הקדושה, הצטרפו גם מקסימיליאן הראשון והנרי השמיני מלך אנגליה. באותה תקופה כינס גם את ועידת לטראנו החמישית. הברית השיגה אמנם את מטרתה, והצרפתים גורשו מאיטליה ב-1512, אחרי שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו ומינו את מאסימיליאנו ספורצה לדוכס מילאנו. עם זאת, איטליה נשארה בשליטת כוחות זרים עוד זמן רב.
ליוליוס השני הייתה משיכה עזה לאמנות. הוא הניח את אבן הפינה לבזיליקת סן פייטרו, והיה פטרונם וידידם האישי של אמנים כמו ברמנטה, רפאל ומיכלאנג'לו, שממנו הזמין את הפרסקאות של תקרת הקפלה הסיסטינית.
מת בשנת 1513 ונקבר בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא.
אופי שלטונו החילוני והאינדולגנציות הרבות שמכר כדי לממן את בניית כנסיית סן פייטרו עוררו עליו את זעמם של ארסמוס מרוטרדם ושל מרטין לותר, וגרמו לערעור מעמדה המוסרי של הכנסייה, ובכך היו בעקיפין אחד מהגורמים לרפורמציה.
סוזן טרוורס

חייה

טרוורס נולדה בדרום אנגליה. אביה היה אדמירל בצי, אך היא גדלה בדרום צרפת, ובתחילת דרכה הייתה שחקנית טניס מקצוענית למחצה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה שירתה טרוורס בשורות הצלב האדום הצרפתי כאחות רחמניה, אך לאחר מכן הצטרפה לחיל המשלוח הצרפתי של מתנדבים שיצאו לסייע לצבא הפיני במלחמתו בברית המועצות. לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת בשנת 1940, הגיעה טרוורס לאנגליה, שם הצטרפה לכוחות צרפת החופשית של הגנרל שארל דה גול.
בשנת 1941 הייתה לנהגת של קצין הרפואה של הגדוד ה-13 של לגיון הזרים (13e demi-brigade de Légion étrangère). היא השתתפה במבצע "אקספורטר" בו לחמו כוחות צרפת החופשית, לצד הבריטים ולוחמים בני היישוב בלבנון ובסוריה, כנגד אנשי צרפת של וישי. שם קיבלה מהליגיונרים את הכינוי "La Miss". לאחר מכן נסעה לצפון אפריקה דרך דהומיי ונהר קונגו. במהלך נסיעה זו פיתחה מערכת יחסים רומנטית קצרה עם האציל הגאורגי דמיטרי אמילחווארי שלחם אף הוא בשורות לגיון הזרים כקצין. לאחר מכן מונתה להיות הנהגת של הגנרל מרי פייר קניג, שלחם בצפון אפריקה. השניים הפכו לזוג אוהבים, על אף שקניג היה נשוי.
בשנת 1942 פיקד קניג על כוחות צרפת החופשית, וביניהם אנשי לגיון הזרים בקרב ביר חכים, בו הגנו הצרפתים על מצודה מדברית בלוב בשם ביר חכים, כנגד התקפתו של הגנרל ארווין רומל. בתחילת מאי 1942 כאשר היה ברור כי רומל נערך לקרב הורה קניג לכל הנשים באזור להתפנות, אך התיר לטרוורס להישאר לצידו. הקרב היה קרב עז, ובמהלכו הופגזה ביר חכים בארטילריה והופצצה מן האוויר במאות גיחות של הלופטוואפה.
ב-10 ביוני הורה קניג על פקודת הנסיגה, לאחר עמידה הירואית של אנשיו, שעצרה את כוחותיו של רומל, וסייעה לכוחות הארמייה השמינית של הצבא הבריטי להיערך. הנסיגה נערכה בשעות הלילה. במהלך הנסיגה נהגה טרוורס בראש הטור הנסוג במכוניתו של קניג, דרך שדות מוקשים ואש גרמנית בלתי פוסקת. בשעה 10:30 ב-11 ביוני הגיע הטור הצרפתי לשטח בשליטת בריטניה. משעצרה מכוניתה של טרוורס נמצא כי פגעו בה 11 כדורים, וכי הבלמים יצאו מכלל פעולה, וכן בולמי הזעזועים. 
לאחר הקרב סיימה טרוורס את יחסיה עם קניג, והוא שב לאשתו. טרוורס המשיכה לשרת בלגיון, ולחמה באיטליה, צרפת וגרמניה, כנהגת של אמבולנס, משאית ואף תותח אנטי-טנקי מתנייע. במהלך המלחמה נפצעה כאשר רכבה עלה על מוקש.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נותרה טרוורס בלגיון הזרים, ואף גויסה רשמית לשורותיו והוענקה לה דרגת adjudant-chef (המקבילה לרב-סמל בכיר בצה"ל). היא שירתה בוייטנאם במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה. היא נשאה לרב-סמל בלגיון בשם ניקולא שלגלמילך, שלחם אף הוא בביר חכים. לזוג נולדו שני בנים. לאחר פרישתם גרו בפרברי פריז. בשנת 1956 העניק לה קניג, שמונה לשר ההגנה הצרפתי את "צלב המלחמה". כן עוטרה באות לגיון הכבוד וב"מדליה הצבאית". 
בשנת 2000 פירסמה ביוגרפיה אותה כתבה בשיתוף עם ונדי הולדן, בשם "מחר היי אמיצה: זכרונות האישה היחידה שאי פעם שירתה בלגיון הזרים". היא המתינה עד שכל יתר המעורבים בסיפור הלכו לעולמם, בטרם פירסמה את זכרונותיה. 
בשנת 2003 נפטרה.
ג'ון ברומיץ'

קריירת ספורטיבית

ג'ון ברומיץ' היה טניסאי אוסטרלי בולט לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה. במהלך המלחמה הוא גויס ונפצע במהלך המערכה בגינאה החדשה.
עם חידוש התחרויות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ברומיץ' זכה להצלחה גדולה במשחקי זוגות הגברים וזוגות מעורבים. בתחרויות זוגות באליפות אוסטרליה הפתוחה ביחד עם האוסטרלי אדריאן קוויס ברומיץ' זכה 8 פעמים ברציפות החל משנת 1938. בתחרויות זוגות מעורבים ברומיץ' שיתף פעולה עם לואיז ברוף מארצות הברית. הופעתו האחרונה של ג'ון ברומיץ' בגמר טורניר גראנד סלאם הייתה בשנת 1954 באליפות אוסטרליה הפתוחה.
במשחקי גביע דייוויס ברומיץ' היה שחקן חשוב בנבחרת ארצו. במהלך הקריירה הוא זכה בגביע פעמיים ו-4 פעמים זכה במקום השני.
בשנת 1984 הוא נכלל באולם התהילה של הטניס.
פו הדב ועץ הדבש

תקציר העלילה

בסרט מתוארת תאוותו חסרת הגבול של פו הדב לדבש. בתחילת הסרט פו מנסה להגיע לעץ דבש עם בלון כחול אבל נתקל בבעיה משום שהדבורים הגרות בכוורת שעל העץ מבחינות בו ורודפות אחריו, והוא מצליח לחמוק מהן בזכות ידידו, כריסטופר רובין.
בהמשך פו נתקל בבעיה חדשה - זמן קצר לאחר הבריחה מהדבורים פו הולך לביתו של ארנב (שמנסה לחמוק ממנו), שם הוא לוקח ממנו כמות גדולה של דבש שגורמת לו להשמין והוא אינו מצליח לצאת מפתח המאורה, ארנב והחברים מנסים למשוך אותו אך ללא הצלחה, רק לאחר שלושה שבועות פו מרזה מספיק, וחבירו מצליחים במאמץ משותף למשוך אותו אל מחוץ מהמאורה, פו עף אל תוך כוורת שעל עץ, וכהרגלו ממשיך לזלול דבש.
רפאל גווילי

ביוגרפיה

גווילי נולד ב 3 באוגוסט 1924 (ג' באב ה'תרפ"ד) כבן בכור, להוריו גבריאל וחסונה, בטריפולי אשר בלוב. בינקותו למד בתלמוד תורה, וכאשר גדל למד, ביום בבית הספר האיטלקי - פייטרו וורי ובערב בבית הספר היהודי "בן יהודה". בשנת 1933, בהיותו בן 11, עלה עם הוריו ארצה והמשפחה התגוררה בשכונת מונטיפיורי בתל אביב. עם קום המדינה התגייס לצבא הגנה לישראל, שירת בחטיבה 4 (לשעבר חטיבת קרייתי), נלחם במבצע דני והמשיך בחיל החימוש. לאחר שחרורו מצה"ל ונישואיו לרוזה, עברה המשפחה להתגורר ברמת גן בה החל את פעילותו הציבורית. לו ולרוזה נולדו שלושה ילדים 2 בנות ובן, גבריאל בנו נהרג במהלך מלחמת יום הכיפורים, על שמו של בנו, הוא הקים את הקרן "נצח גבריאל" העוסקת במתן בסתר.

פעילותו הציבורית

כמי שעלה מלוב, הקדיש גווילי שנים רבות מחייו לשימור ולהנחלת מורשתם, של יהודי לוב ולסייע לבני הקהילה ברכישת השכלה גבוהה, והיה בין מייסדי קרן בשם "יגדיל תורה", (כשם בית ספר היהודי בטריפולי), אשר עוסקת במתן מלגות לסטודנטים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, היה גווילי בין יוזמי ומקימי בית הכנסת "יד הגיבורים" לעולי לוב ברמת גן. הוא פעל רבות להעברת ארון הקודש מבית הכנסת האיטלקי בפירנצה לבית הכנסת, אשר נקרא על שם חללי צה"ל מבני העדה. מטעם בית הכנסת אירגן גווילי פעולות תרבות שונות ומגוונות, ואף שימש כראש עמותת בית הכנסת. ספר תורה שנכתב ביוזמתו ביחד עם ארגון יד לבנים לעילוי נשמות חללי צה"ל, הוכנס לבית הכנסת.
בשנת 1977 נהרג בנו גבריאל בעת מילוי תפקידו בצה"ל. וגווילי הוסיף על פעילותו פעילות בארגון יד לבנים והקים את קרן "נצח גבריאל" ע"ש בנו, למתן בסתר. משנת 1983 ועד לפטירתו כיהן גווילי כיו"ר המועצה הדתית ברמת גן, תפקיד בו הוא ראה שליחות למען תושבי העיר, עם דגש על קרוב לבבות והבנה בין דתיים וחילוניים.
בשנת 1993 עם פטירתו של פריג'א זוארץ (ששימש בתפקידים אלו לפניו), מונה להיות יו"ר "ועד קהילות לוב", יו"ר קרן המלגות "יגדיל תורה" וסגן יו"ר "הארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב.

אותות ועיטורים

בשנת 2006 הוענק לגווילי אות יקיר העיר רמת גן, על פועלו הרב והמסור לאורך השנים, לעיר ולתושביה.
בראשית שנת 2008, הוענק לרפאל גוילי, עיטור "יקיר העדה", על פועלו רב השנים למען בני קהילת עולי לוב ומורשתם.

פטירתו

גווילי הלך לעולמו בשעות הבוקר המוקדמות של יום שבת, כ"ה בסיון ה'תשס"ח, לאחר שלקה בהתקף לב, והובא לקבורה תיכף במוצאי שבת, בבית הקברות "זיכרון מאיר" בבני ברק.
על קברו ספד לו ראש עיריית רמת גן צבי בר: "רפאל גווילי היה מאמין גדול בתורת ישראל ומאמין גדול עוד יותר באהבת ישראל. ומי שמביט היום בנופה החברתי, רוחני, דתי של העיר רמת גן, יכול להבחין על נקלה בטביעת אצבעותיו של האיש. אובדנו הוא אובדן של איש אשכולות ומורה דרך לעיר רמת-גן ולממסד הדתי. רפאל יחסר לכולנו, יחסר לי באופן אישי".
כשנתיים לאחר פטירתו של גווילי נפטרה גם אשתו, רוזה, והם השאירו אחריהם 2 בנות - אושרה גוילי דוידוביץ ונילי נמני, ו-3 נכדים - ישגב ואראל דוידוביץ, ושלומית נמני.
גשר הפקק

היסטוריה

לפני בניית הגשר, היה במקום סכר טבעי שחסם את מי אגם החולה במוצאו הדרומי. למעשה היה זה "פקק" בזלת שחסם את הימה מדרום. הפקק הטבעי לא חסם לחלוטין את זרימת המים, כיוון שנהר הירדן חרץ בתוכו קניון צר, דרכו המים המשיכו לזרום בספיקה נמוכה.
בזמן ייבוש החולה, הורחב האפיק של נהר הירדן על מנת לאפשר למי אגם החולה לזרום לכנרת, ובאזור מחסום הבזלת נבנה סכר מלאכותי, שיקל על עבודות הייבוש.
בסיום הפרויקט, ב-30 באוקטובר 1957, נפרץ הסכר המלאכותי, והאגם והביצות התרוקנו דרך התעלות דרומה. חיל ההנדסה הקים במקום הסכר גשר ביילי, שכונה גשר הפקק על שם הסכר הטבעי. ועדת השמות הממשלתית ביקשה לכבד את חבריה המסורים של ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה, שלא פעם ולא פעמיים מצאו עצמם תחת אש ממוצבי צבא סוריה וקרא לגשר ש"ן, ראשי תיבות של שביתת נשק. בעבר הגשר היה בעל נתיב אחד, כך שהתנועה הדו-סיטרית בו התנהלה לסירוגין.
בחודש דצמבר 2007 נסגר הגשר לתנועה בשל ליקויי בטיחות. מע"צ וצה"ל התחייבו להקים גשר חליפי במקום תוך חודשיים, אולם הגשר נפתח לתנועה רק ב-30 ביולי 2008. הגשר הוקם על ידי חיילי מילואים של חיל ההנדסה הישראלי. בשנת 2011 נבנה הגשר מחדש וכיום הוא דו סיטרי.
יניב ד'אור

ביוגרפיה

ד'אור נולד בחולון בשם יניב נחייסי, למשפחה שמוצאה ביהדות לוב. אחיו הוא הזמר הישראלי דוד ד'אור. בילדותו, שינתה המשפחה את שמה ל"ד'אור" (נחייסי - "נחושת" בלובית, הפך לד'אור - "מוזהב" בצרפתית).
ד'אור שירת בצבא בלהקת חיל האוויר, ולאחר מכן למד מוזיקה באקדמיה למוסיקה בירושלים ובהמשך למד בבית הספר למוזיקה ודרמה גילדהול בלונדון.
לאחר הלימודים, נשאר ד'אור להתגורר בלונדון ופיתח את מרבית הקריירה שלו בעיר זו כזמר קונטרה-טנור באופרה.
ד'אור הופיע באופרות רבות ועיקר פעולתו היא באירופה, ובנוסף באסיה ובישראל.
לאחרונה יולי 2015 חתם ד׳אור על חוזה הקלטות עם חברת נקסוס העולמית לשלושה אלבומים בהם יציג 
סגנונות מוזיקלית שונים הכוללים פולק-בארוק, לידר גרמני ומלודי צרפתי וכן יצירות שנכתבו עבורו על ידי 
נועם שריף ויוסף ברדנשווילי. 
ד׳אור משדר בקול ישראל קול המוסיקה וכן עורך תוכניות לתחנה זו וכן בתחנת הרדיו 88FM בה שידר תוכנית לילה במסגרת אירוח אמנים שבועית. 
באפריל 2013 נאלץ להפסיק מופע ביוהנסבורג, בעקבות התפרעויות של מספר מפגינים פרו-פלסטינים במהלך ההופעה. ביוני 2014 ראיין את שרון רוסטורף-זמיר בקול המוסיקה.

הרכב מוזיקלי "נאיה"

בשנת 2010, הקים דאור ביחד עם נורה רול, נגנית הויולה דה-גמבה ואנדרס אריקסון, נגן התיאורבו, את ההרכב "נאיה" (באנגלית: Naya) ששמו הורכב מראשי התיבות של שמם. ההרכב מופיע עם מוזיקה עתיקה ומוזיקה עכשווית המבוססת על טקסטים יהודיים.
ההרכב הוקם, לאחר הצגה של האופרה "יוליוס קיסר" בשוודיה, שאז ישבו הנגנים והזמרים באחד מבתי הקפה המקומיים ליד בית האופרה, ותוך כדי שיחה הוחלט על הקמת ההרכב.
בהמשך הצטרפו להרכב עוד מספר נגנים: יותם חיימוביץ נגן הסיטאר, ארז מונק נגן כלי הקשה, יאיר דלאל נגן העוד, אבי אביטל נגן המנדולינה, ולורנס קמינג נגן הצ'מבלו.
חנא סוויד

ביוגרפיה

סוויד הוא ערבי נוצרי בן לעדה היוונית-קתולית, ממשפחה שבתחילת המאה ה-20 עברה מעראבה לעיילבון. הוא קיבל תואר דוקטור לתכנון עירוני מהטכניון בשנת 1988. בשנים 1990–1992 היה חוקר ומרצה באוניברסיטת רדינג באנגליה. כיהן כראש מועצת עילבון בשנים 1993–2003. בפברואר 1996 מונה לחבר המועצה הארצית לתכנון ובנייה ובכך היה לערבי הראשון במועצה.
סוויד פעיל בנושא איכות הסביבה. היה ראש המרכז הערבי לתכנון ולבנייה בשנים 2003–2006.
ב-14 בינואר 2006 נבחר סוויד, שאיננו חבר במק"י, למקום השני ברשימת חד"ש, המקום הגבוה ביותר אליו נבחר נציג נוצרי בעשור האחרון, כשהוא גובר על חבר הכנסת עיסאם מח'ול. היו שפירשו בחירה זו כפניית חד"ש לקו לאומי יותר מבעבר, כחלק מהתחרות מול בל"ד על לבו של ציבור הבוחרים הערבי. בעקבות זאת נבחר לכנסת השבע עשרה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון לחוק התכנון והבנייה המחייב את מוסדות התכנון לפרסם הודעות באתרי האינטרנט שלהם. כן היה בין יוזמי החוקים שביטלו את איחודי הרשויות בשגור ובעיר הכרמל.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת חד"ש לכנסת, ונבחר לכהונה נוספת בכנסת ה-19. הוצב במיקום סמלי ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
יובל סער

ביוגרפיה

סער נולד בתל אביב. בשנים 1997–1999 למד במחלקה לעיצוב גרפי במכון אבני. בין השנים 2001–2002 למד בסמינר ללימודי אוצרות, תרבות וביקורת, בבית הספר לאומנות "קמרה אובסקורה" בתל אביב. בין השנים 2002–2006 למד היסטוריה ותאוריה של סביבה חזותית, באקדמיה לאמנות ועיצוב בבצלאל.
בשנים 1999–2002 עבד כמעצב גרפי ב"סטודיו אלדר" לעיצוב וזהות תאגידית, לאחר מכן (בשנת 2002) החל את דרכו העצמאית ופתח את הסטודיו לעיצוב גרפי "אדום אדום" ביחד עם המעצבת רייצ'ל מילר. החל מ-2004 סער כותב ביקורות במוסף הספרים של עיתון "הארץ". הוא גם כותב בנושא עיצוב ב"כלכליסט", ב"טיים אאוט", ב"מגזין את", במגזין "אטמוספירה" ועוד.
בשנת 2005, פתח בלוג אישי בשם "פורטפוליו" העוסק בתחום העיצוב באתר "רשימות" שהתפתח ב-2010 למגזין "פורטפוליו" לעיצוב ואומנות.
בשנת 2013 פנה לעסוק בתחום האוצרות. שנה לאחר מכן, יזם את "שבוע האיור" בעיר תל אביב, ומאז מכהן כמנהל אמנותי והאוצר הראשי שלו.

מרצה באקדמיה

בין השנים 2005–2009 לימד בבית הספר לפרסום "עבודי קריאייטיב" קורסים במגמות ארט־דיירקשן וקופירייטינג.
משנת 2009 מלמד בתוכנית לתואר שני בעיצוב תעשייתי בבצלאל קורסים בנושא עיצוב עכשווי, יזמות תרבותית בעיצוב.
בין השנים 2012–2014 לימד בתוכנית לתואר שני בעיצוב משולב במכון הטכנולוגי חולון (HIT) ובפקולטה לעיצוב קורסים בנושא עיצוב עכשווי.
משנת 2015 מכהן כראש "מכון שנקר לתיעוד וחקר העיצוב בישראל", בנוסף מרצה במחלקה לתקשורת חזותית ובתוכנית לאוצרות בעיצוב של שנקר.

שבוע האיור

בשנת 2014 יזם את "שבוע האיור" הראשון, העוסק בתחום האמנות והתקשורת החזותית במסגרת אירועי "אוהבים אמנות עושים איור" של המחלקה לאמנויות בעיריית תל אביב. שבוע האיור מתקיים בכל שנה בחודשים משתנים והוא פתוח לקהל ללא תמורה. מאז סער מכהן כאוצר הראשי והמנהל האמנותי של שבוע האיור.
סער מתגורר בתל אביב עם בן זוגו.
המלך בתולה

המלך בתולה (בגרמנית: Der König in Thule) הוא שיר מאת יוהאן וולפגנג פון גתה שנכתב בשנת 1774, וצורף בחלקו לפאוסט במערכה "ערב" כשיר ששרה מרגרטה.
ביולי 1774 כתב גתה שיר בשם "דרישת שלום מרוח הרפאים" (Geistesgruß), שנחשב לטיוטה ל"המלך בתולה". יוהאן גוטפריד הרדר יעץ לו לבצע מספר שינויים, וביניהם לבחור כמקום העלילה את הממלכה המיתולוגית תולה, המקום הצפוני ביותר שאליו הגיעו ימאי יוון העתיקה לפי פיתאס. השיר פורסם ב-1782.

תוכן

מלך תולה נאמן לאהובתו, והיא לפני מותה נותנת לו גביע זהב. דבר יקר-ערך מזה לא מוצא המלך, אשר כל אימת שהוא שותה מן הגביע, עיניו דומעות. בראותו שיומו האחרון קרב, הוא מחלק את כל רכושו, אך לא את הגביע. תחת זאת הוא עורך סעודת מלכים לאציליו במצודה שמעל לים. הוא נעמד, שותה טיפה אחרונה מן הגביע, וזורק אותו אל גלי הים. בעודו רואה את הגביע צולל למעמקים, הוא עוצם את עיניו ומת (במקור: לא ישתה עוד טיפה לעולם).
השיר הוא בלדה, ומזכיר בתוכנו אגדת עם. הוא מתכתב עם נושאים כמו המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, הגביע הקדוש, והסעודה האחרונה.
ב"פאוסט" מקבל השיר הד במעשי השטן. גרטכן (מרגרטה) חולמת על אהבה רומנטית, ושרה על מלך תולה השותה מגביע זהב שנתנה לו אהובתו. באותו הזמן השטן מחביא בחדרה בעזרת מפיסטופלס מתנה אחרת, שתקשור אותה לפאוסט.

מבנה ולחן

השיר בן שישה בתים, ובחריזתו חרוז נשי וחרוז גברי.
הוא הולחן פעמים רבות, בין היתר על ידי יוהאן פרידריך רייכארדט, קרל פרידריך צלטר, פרנץ שוברט, הקטור ברליוז, היינריך מארשנר, פרנץ ליסט, רוברט שומאן, שארל גונו, והנס פון בילוב.

מקומו בתרבות גרמניה

שיר זה היה כה ידוע בגרמניה של המאה ה-19 שמשוררים וסופרים הניחו שקהל קוראיהם מכיר אותו. כך הוא זכה לאזכורים ביצירות רבות מסוגים שונים, בהן "הצייד והרועה" של קלמנס ברנטנו, "אלכסנדר החדש" של היינריך היינה, והספר "אֶפי בריסט" של תאודור פונטאנה.

ספרו של נבוקוב

בסביבות 1940 פרסם ולדימיר נבוקוב שני פרקים ראשונים מספר הפרוזה האחרון שלו בשפה הרוסית שעה שהחל כבר לכתוב באנגלית ועמד לנסוע מפריז לארצות הברית. הספר לא הושלם מעולם. לפרק הראשון קרא נבוקוב "אולטימה תולה" שהוא מקום ההתרחשות של העלילה ולפרק השני: "סולוס רקס" שפירושו בלטינית מלך בודד (גם מצב במשחק שח מט). בפרק זה מעלים דייגים בתרווד, במשך 3 ימים, מי ים שהפכו ליין לאחר שהמלך השליך את הגביע לים.