שבח אדן

ד"ר שֶׁבַח אֶדֶן (כ"ח בניסן ה'תרע"ד, 24 באפריל 1914 – כ"ב באדר ה'תשע"ה, 13 במרץ 2015) היה מחנך ישראלי, שכיהן כמנהל המרכז לתוכניות הלימודים במשרד החינוך משנת 1966 עד 1981.

חייו

שבח אדן גדל בעיר נסביז', שנמצאת כמאה ק"מ דרומית-מערבית למינסק ברוסיה הלבנה (בלארוס).
טודרוס, סב סבו של אדן, נולד ב-1775, והיה בעלים של חנות ברזל. מכאן קיבל אדן את שם משפחתו אייזנבוד, חנות ברזל ביידיש, שאותו עִברת לאדן עם הוצאת ספרו הראשון בקיבוץ גניגר בישראל.
במשך דורות עסקו כמה מבני משפחתו בסחר הברזל, אך רוב בני המשפחה עברו למקצועות אחרים. לסבו אליעזר הייתה חנות זרעים, והוא היה אב לשלושה בנים. הבכור נסע לליטא, ועסק בטחינת קפה ומכירתו; השני היה רב בעיירה בפולין, והצעיר, שהיה אביו של אדן – בנימין, היה רופא שיניים. על שמו נקרא נכדו, בנימין אדן, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, ארצות הברית.
בנימין היה ציוני פעיל, ייסד בית ספר עברי בעיר, ודאג לקיומו של בית הספר במשך כל שנותיו בגולה. אדן ושלוש אחיותיו התחילו את לימודיהם בגן ילדים עברי, למדו בבית הספר היסודי העברי 'תרבות' ובבית ספר תיכון ממשלתי פולני, היו חברים בתנועת הנוער החלוצית 'גורדוניה', כאשר אדן היה חבר בהנהגתה הראשית בוורשה, והתכוננו לעלות לארץ ישראל.
בשנים 1933–1937 למד אדן באוניברסיטת ורשה, והוסמך לתואר ראשון ושני בחינוך. אחרי סיום לימודיו בוורשה עלה לארץ ישראל באוקטובר 1937 ונקלט בגניגר, שם עסק בשנה הראשונה בחקלאות עד 1938, ואחר כך בהוראה.
בספטמבר 1938 עלו שתיים מאחיותיו, מירה ודינה, בהיותן בנות 16 ו-15 באמצעות עליית הנוער, ולמדו בכפר הנוער בן שמן.
הוריו ואחותו הראשונה נחמה עמדו לעלות לארץ ישראל, אך תוכניתם לא יצאה לפועל לאחר פריצת מלחמת העולם השנייה. ב-1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה, והחלה בהשמדת היהודים באזורים שכבשה. בבוקר ט' בחשוון תש"ב, 30 באוקטובר 1941, הוצאה מחוץ לעיר כמעט כל הקהילה היהודית עם בני משפחתו, והם נורו על ידי הנאצים. בחפירת הבורות עסקו איכרים, בהם רבים שהיו להם מכרים יהודים. שאר היהודים, שהיו בעלי מלאכה, נכלאו בגטו מוקף חומה ושערים. כשנודע ליהודים מה עלה בגורל גטו בעיירה שכנה, הם התמרדו, ירו בשומריהם וברחו ליערות בסביבה. מעטים מהם ניצלו ועלו לישראל. כל הסיפור נודע לאדן מפי חניך שלו בתנועת הנוער בישראל.
בגניגר הצטרף אדן ל'הגנה', ובזמן המאורעות ומלחמת העצמאות השתתף בהגנת האזור, שהותקף על ידי ערבים.
בשנת 1944 היה אדן בשנת השתלמות באוניברסיטה העברית בירושלים, בחינוך ובהיסטוריה ישראלית וכללית.
ב-1945 נישאו אדן וזהבה לבית פוטרמן (ילידת 1923 מפולין), ונולדו להם שני ילדים, בן ובת.
משנת 1951 עד 1955 היה מנהל בית הספר בגניגר.
בשנת 1954 נשלח על ידי איחוד הקבוצות והקיבוצים לשנת השתלמות בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ארצות הברית, לקראת חזרתו כמנהל בית המדרש למורים וגננות, במדרשה לחינוך משותף בבית ברל.
משנת 1955 עד 1959 היה מורה ומנהל בבית ברל. באמצע 1959 עבר לעבוד במשרד החינוך בירושלים, כחבר בוועדת הקבע של המזכירות הפדגוגית.
ב-1965 נסע בראש משלחת של תשעה מורים לשיקגו, למד במשך שנה באוניברסיטת שיקגו, וקיבל ב-1973 את תואר הדוקטור על עבודה שנושאה 'תרגום מטרות כלליות בחינוך למטרות פונקציונליות בבניית תוכנית לימודים'.
מ-1966 עד 1981 היה אדן מנהל המרכז לתוכניות לימודים במשרד החינוך בירושלים.
בינואר 1980 נתמנה אדן ליו"ר המזכירות הפדגוגית תפקיד בו כיהן עד 31 באוקטובר באותה שנה.
אחרי יציאתו לפנסיה ממשרד החינוך, היה יושב ראש במשך עשר שנים בעמותה על שם יאנוש קורצ'אק בישראל, שנוסדה בדצמבר 1983 בקיבוץ לוחמי הגטאות.
בסוף אוקטובר 2014 נפטרה זהבה, רעייתו.
נפטר ב-13 במרץ 2015, בגיל 101.

עבודתו

בספרו הראשון, 'העדה המחנכת', מאוקטובר 1950, סקר אדן את שיטות החינוך והלימוד שהיו נהוגות באירופה. בין השאר, כתב אדן על בתי הספר באנגליה ('פבליק סקולס'), שבהם תלמידי הכיתה העליונה היו חונכים ('פרפקטים') לחניכים הצעירים, והתייחס לאופן שבו מילאו הפרפקטים את כללי בית הספר, שאסרו יציאה מתחום המוסד (איטון, 1768). לפרפקטים הייתה נתונה רשות להעניש תלמידים צעירים שעברו את גבולות המוסד, ולשם כך היו נוטלים לעצמם זכות לצאת מחוץ לגבולות, כשהם כורכים חובה בהנאה. כשנתקלו במורים-עוזרים, היו מורים שהעלימו עין, והיו שדרשו מהחונכים לחזור לתחומי המוסד. מורה כזה הביא חונך לפני המנהל, והמנהל נאלץ להלקות את החונך. החונכים דרשו מהמנהל לאסור על מורים-עוזרים להחזירם מהעיר למוסד, אלא אם יימצאו במקומות שאינם הגונים, והמנהל סירב. כתוצאה מכך פתחו 160 חונכים בשביתה, השליכו את ספריהם לנהר, לנו בפונדק ולמחרת חזרו לבית הספר.

אדן סקר גם את החינוך הגופני, התזונה בבית הספר, היעדרו המוחלט של החינוך המיני, סדר היום בבית הספר, ומקומו של בית הספר בחברה האנגלית. לאחר מכן עבר אדן לסקור את הרפורמה החינוכית באנגליה, ששללה את שיטת הפרפקטים. שיטה זו נועדה להדריך נערים צעירים על ידי נערים בוגרים מהם, ובפועל הפכה את הצעירים למשרתי הבוגרים, ואת הבוגרים לשליטים. הרגשת השלטון נבעה לא מתוך הרשות שניתנה להביע דעה ולהשפיע על עיצוב החיים במוסד, אלא מתוך הסמכות הרבה של הבוגרים על הצעירים. בכך נגרם נזק חינוכי רב, משום שלא הייתה רוח של שיתוף פעולה חברתי.
לצד ספרו הראשון, יזם אדן במסגרת הסתדרות העובדים הכנת תוכניות רשות (חינוך בלתי פורמלי), וחומר לימודי בנושאים כמו 'עזרה הדדית', 'עבודה כערך', 'שוני ושוויון', והיה שותף להפעלתם בבתי הספר.
בתחום החינוך החברתי והחינוך לערכים, טיפח אדן את חברת הילדים בגניגר, ופרסם מאמרים בתחום החינוך החברתי והחינוך הקיבוצי: חברת הילדים בקיבוץ; שעת החברה; שיעורים באזרחות.
במזכירות הפדגוגית הקים אדן את היחידה לטיפוח החינוך החברתי, ועמד בראשה.
תחילת עבודתו של אדן בתחום תכנון הלימודים הייתה במדרשה לחינוך משותף בבית ברל, שבה ערך בעזרת צוותים של מורים סדרה של 'מדריכים למורים'.
במשך 17 שנה עמד אדן בראש הרפורמה בתוכניות הלימודים במערכת החינוך, החל מתכנון, דרך עמידה בראש קבוצת מורים שנשלחה להכשרה בשיקגו, ועד להקמת המרכז לתוכניות לימודים במשרד החינוך, שהפך יותר מאוחר לאגף. קבוצת המייסדים של המרכז בראשות אדן, לקחה על עצמה את יישום התאוריות בתכנון לימודים, לצורכי מערכת החינוך בישראל. היישום כלל תכנון וארגון של דרכי עבודה, תהליכים חדשים בפיתוח תוכניות לימודים חדשות, והפקת חומרי למידה, השונים במאפייניהם מחומרי הלמידה שהיו קיימים לפני כן.

תכנון והפעלה של תוכניות לימודים חדשות

במאמרו 'תוכניות לימודים חדשות – התנסויות ולקחים', סקר אדן קווי יסוד בתכנון לימודים, שעוצבו במשך יותר מעשור באגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך. חלק מקווי היסוד נוסח במפורש וקבע את דפוסי העבודה, וחלק השאיר מקום לאפשרויות התפתחות שונות.

בפרקי זמן הושפע החינוך מגישת העברה של הישגי התרבות מדור לדור ("מסורת"), ובפרקי זמן אחרים בלטו רעיונות אחרים: תוכנית לימודים שבמרכזה הילד, תוכנית לימודים שבמרכזה החברה, ותוכנית לימודים המדגישה את חומר הלימודים.
האחראים לתוכניות הלימודים החדשות בישראל, ניסו לתת ביטוי לכל השיקולים האלה.

מסקנות ולקחים

אדן הצביע על ההתפתחויות בהלכה ובמעשה של תכנון הלימודים בישראל. הורגש צורך בהתחשבות בצורכי הלומד והמורה, ועלתה שאלת מעורבותם של המורים בפיתוח התוכניות. בשורת הפתרונות הוצע חומר לימודים מודולרי, שהמורה היה יכול לבחור ולארגן לתוכניות עבודה. נוסף על כך הוכשרו המורים להתאים חומר לימודים מוכן לצורכי התלמידים – בשינויים, בתוספות ובעיבודים חדשים.
הבעיה המרכזית שעמדה בפני הרפורמה של תוכניות הלימודים, הייתה הפעלת התוכניות החדשות. חומר הלימודים היה כלי חשוב בידי המורה, אך לא היה די בכלים משוכללים ובמיומנויות השימוש בהם. נדרש גם רצון לעשות שימוש בכלים חדשים אלה, שהיה כרוך במאמץ רב מצד המורה, משום שהיה עליו לוותר על תכנים והתנהגויות, שרכש בעמל רב, ולשנות את דרך הוראתו. מעורבות זו של המורה בתהליך של תכנון הלימודים, לצד פיתוח האוטונומיה המקצועית שלו, תרמה תרומה משמעותית לשיפור ההוראה-למידה במערכת החינוך, שעקב ההיררכיה והמבנה שלה, הייתה ערוכה יותר לשימור נוהלים והתנהגויות, מאשר לשינויים.

סיכום עבודתו

אדן שימש כמנהל ישיר של הפרויקטים, והיה אחראי, יוזם, מפעיל ומייעץ בכל הפרויקטים, וכן במוסדות להשכלה גבוהה. במהלך עבודתו, פותחו במרכז לתוכניות הלימודים ובשש אוניברסיטאות בישראל, תוכניות לימודים חדשות לכל הכיתות בכל המקצועות, נכתבו ספרי לימוד חדשים, ספרי הדרכה למורים, ועזרי לימוד מגוונים – כולם ברמה מדעית וברמה דידקטית גבוהות, ששיפרו את רמת ההוראה במערכת החינוך.
כאיש תוכניות לימודים, התמיד אדן להיות מעודכן בכל הנעשה בפיתוח של תוכניות לימודים בארצות אחרות. כאיש מינהל, היה גמיש ופתוח לרעיונות וליוזמות, ויצר גרעין של צוות מסור. כאיש חינוך, שהכיר מקרוב את המערכת על כל שלביה, עשה שימוש בניסיונו לצורך קבלת החלטות בעלות משמעות חינוכית, ועסק בניהול בקרה ומחקרים על פעילויות הצוותים במרכז לתוכניות הלימודים.
פעילותו הציבורית התמקדה באגודה על שם יאנוש קורצ'אק, שבה שימש כיו"ר האגודה הישראלית, וכסגן יו"ר האגודה הבינלאומית.
ב-1981 ריכז אדן צוות כתיבה באוניברסיטה הפתוחה, בנושא "תוכנית הלימודים בביצועה"; היה יו"ר הוועדה הישראלית לבדיקה הדדית של ספרי לימוד גרמניה-ישראל; היה יו"ר הסקציה לתכנון לימודים במרכז א.י.ל.ה באוניברסיטת בר-אילן, ויעץ למוסדות שונים כמו איגוד הבנקים, בתכנון לימודים.
גם אחרי צאתו לגמלאות, המשיך לשמש יועץ למחלקת החינוך של הסתדרות העובדים, בעיקר בהכנת חומר לימודים בתחום החינוך לערכים, ובהפעלתו בבתי הספר.