google/wiki40b huggingface dataset:
מתא"ן

מתא"ן - מפעל תרבות ואמנות לנוער הוא ארגון שהוקם ב-1981 שמטרתו איתור וטיפוח בני נוער בעלי כשרון באמנויות בישראל. בין השאר הוא עוסק בהעשרה ובקידום העשייה האמנותית במתנ"סים ובמסגרות של החינוך הבלתי פורמלי, ומקיים השתלמויות למורים לאמנויות.

היסטוריה

מרי ג'יין ובוב אשר משיקגו בארצות הברית יזמו הקמת מחנה קיץ לכישרוניים שבבני הנוער העוסקים במוזיקה בישראל. המיזם יצא לפועל בשיתוף פעולה עם משרד החינוך והתרבות והחברה למתנ"סים. 
בשנה הראשונה (1981) נבחרו כמה עשרות מוזיקאים צעירים (נגני כלי נשיפה) לקחת חלק בתוכנית הקיץ. בשנים שלאחר מכן התפתחה התוכנית גם לתחומי כלי הקשת ולתחום המחול (רקדנים צעירים) ובהמשך החלו לפעול גם תוכניות לצעירים בתחומים: תיאטרון, אמנות פלסטית וכתיבה ספרותית.
מקימו של מתא"ן ומנהלו הראשון היה רפי עמרם שפיתח את עבודת הארגון בתחומי המוזיקה והמחול תוך בניית שיתופי פעולה עם גורמים שונים בארץ ובעולם.
צביקה טימברג, מנהלו השני של מתא"ן, שם דגש מיוחד במקצוע המחנות בחנוכה, בפסח ובקיץ.
מנהלו השלישי היה נח איתן, שליווה את פעולות המפעל כמעט מראשית הקמתו כחבר איגוד תזמורות כלי הנשיפה ובהמשך כיו"ר שלו.
מנהלו הרביעי של מתא"ן, אורי סטריזובר, פתח בנוסף למוזיקה ולמחול ארבעה תחומי תוכן נוספים: אמנות פלסטית, כתיבה, תיאטרון וקולנוע.
צוות מתא"ן מונה אנשי אמנות בכירים, אנשי חינוך ואנשי ארגון והפקה. הצוות האמנותי מורכב מאמנים פעילים המשלבים עיסוק חינוכי אמנותי במתא"ן יחד עם יצירה אמנותית פעילה. בצוות המקצועי של מתא"ן אמנים ויוצרים מהשורה הראשונה מישראל וממדינות העולם.
בסוף שנת 2007, לאור קיצוץ בתקציב העמותה ממשרד החינוך, עשיית הארגון עברה למתכונת חלקית והצטמצמה לפעילויות בתחום המוזיקה והמחול בלבד.

הישגים ומעשים

מתא"ן מפעיל מדי שנה אלפי בני נוער בעלי כשרון באמנויות ומורים באמנויות, בתוכניות שנתיות וברמה ארצית. הארגון פועל בשישה תחומי אמנות: מוזיקה, מחול, תיאטרון, אמנות פלסטית, קולנוע וכתיבה יוצרת. רבים מבוגרי מתא"ן הם כיום אמנים או מורים הפועלים במסגרת גופים מובילים בארץ ובעולם. כמו כן, מפעיל הארגון עשרות תוכניות אשר מטרתן היא קידום החינוך לאמנויות במתנ"סים ובמסגרות של החינוך הבלתי פורמלי ברחבי הארץ.
מתא"ן מקיים עשרות תוכניות אמנות במתנ"סים וארגונים ברחבי הארץ, ביניהן: כיתות אמן במוזיקה, כיתות אמן במחול, חממות כתיבה, תערוכות נודדות, בניית פרוגרמה יישובית במחול ובמוזיקה ועוד.
במתא"ן הוכשרו למעלה מ–70 מנחים לכתיבה. עשרות מתוכם עובדים בהנחיית כתיבה בשורה ארוכה של יישובים ברחבי הארץ. מתא"ן מטפח עשרות ציירים בני העדה האתיופית מ-5 יישובים, מטפח את האמנות במגזר הערבי ובמגזרים אחרים.
אירוס הארגמן

מאפיינים

אירוס הארגמן הוא צמח אנדמי לישראל, שהיה נפוץ בחולות וכורכר מישור החוף, מאשדוד ועד בנימינה. הפיתוח של מישור החוף פגע ברוב האוכלוסיות שלו, וכיום נשארו אירוסי ארגמן בעיקר בשמורת נחל פולג, בנתניה, בשמורת טבע חוף גדור שבחופי חדרה, בשמורת שפך נחל שורק וגבעת חומרה שבפלמחים, בגבעת האירוסים בראשון לציון ובגן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה. 
מקור שמו של אירוס הארגמן הוא בצבע פרחיו, שנע מארגמן עד כמעט שחור (צבע הפרחים משתנה בהתאם לתאורה ולזווית קרני השמש). לפרחים זקן בצבע צהוב בבסיס השפית. אירוס הארגמן פורח בפברואר, והוא הראשון לפרוח מבין אירוסי ההיכל. הוא גדל בקבוצות הכוללות לעיתים עשרות פרחים, הנוצרות כתוצאה מהתרבות הצמח על ידי שלוחות של קני שורש (רביה וגטטיבית). העלים סרגליים, צרים וזקופים. 
האירוס פורח בין החודשים פברואר-מארס.
לאירוס הארגמן ישנה מוטציה בצבע צהוב המכונה "אירוס זהוב", מספר פריטים של המוטציה פורחים בארץ בשמורת נתניה ובשמורת אלוני קדימה.
ככל שאר אירוסי ההיכל, אירוס הארגמן הוא פרח מוגן.
חייא רופא

רבי חייא רופא (ה'ש"י בערך - ה'שע"ז; 1550–1617) היה פוסק ומקובל, מרבני צפת וירושלים.

ביוגרפיה

נולד בעיר צפת, סמוך לשנת ש"י. בצעירותו למד בישיבתו של רבי שלמה סאגיש אשר היה לרבו המובהק, יחד עם חבריו מהרי"ט ורבי טוביה הלוי (מחבר ספר "שם טוב"). בספרו "מעשה חייא" שכתב לימים הזכיר רבי חייא רופא את רבו זה פעמים רבות, כשהוא מסתייע מדבריו ומסתמך עליהם. 
את חכמת הקבלה למד אצל גדול מקובלי דורו רבי חיים ויטאל ואף קיבל מהאר"י עצמו. מדברי תלמידיו ותלמידי תלמידיו ניתן לראות שאף עסק רבות בחכמה זו ולימדה לתלמידיו. המקובל רבי אביעד שר שלום באזילה בספרו אמונת חכמים מביא חידוש בשם רבו הרמ"ז ששמע מרבו רבי בנימין הלוי "שקיבל מכמהר"ר חייא רופא, שקיבל מפי כמהר"ר חיים ויטאל בעצמו". אף בתיקון ליל שבועות שיסד תלמידו הרמ"ז הוא כותב כי כוונה אחת קיבל מרבו רבי בנימין הלוי שקיבלה מרבו רבי חייא רופא ששמע אותה מהאריז"ל.
רבי חייא נסמך בסמיכת חכמים על ידי רבי יעקב בירב (נכדו של מהר"י בירב מחדש הסמיכה), שהיה אף הוא סמוך, יחד עם ששה חכמים נוספים מצפת (ראו: פולמוס הסמיכה הראשון). שבעת הסמוכים חתמו יחד על כתב התחייבות שלא יסמכו חכמים אחרים ללא הסכמת המסמיך מהר"י בירב:
אנחנו חתומי מטה המוסמכים מפי הרב המוסמך מהר"ר יעקב בירב, כאשר כתב בידנו קבלנו עלינו שבכל ימי הרב ר' יעקב המוסמך לא נוכל להסמיך שום אדם כי אם בחבורת הרב המוסמך, ואם נסמוך שום אדם שלא בחבורתו הרי הסמיכה ההיא בטלה ואין בה ממש וקבלה זו קבלנו עלינו בבטוי שפתיים ממש. יום ששי ב"ך יברך ישראל לחדש מנחם וקיים.
על המסמך חתומים הרבנים: משה גלאנטי, אלעזר אזכרי, משה בירב, אברהם גבריאל, יום טוב צהלון, חייא רופא, יעקב אבולעפיא.
בהיותו בן עשרים ושלוש כיהן כדיין בבית דינו של רבי משה גלאנטי (הראשון) רבה של צפת. בתקופה מאוחרת יותר כותב מהר"ם גלאנטי בתשובותיו שאופן הנהגת בית המדרש בצפת "תהיה הכל על פי כהר"ר חייא רופא נר"ו, ועל פי כהר"ר אברהם שלום, על פי כהר"ר יצחק ארחא יצ"ו, ועל פי כהר"ר סולימאיין (אוחנה) יצ"ו".
בשנת שמ"ו עבר לעיר טבריה, שם הקים ישיבה ועמד בראשה מספר שנים. כעבור מספר שנים חזר לעירו צפת ונחשב לאחד מראשי הרבנים וכאחד מעשרים "חכמי בית הוועד". בשלב מסוים (קודם שנת שס"א) עבר לירושלים וכיהן שם כאב בית דין. בשנת שס"ב יצא לחו"ל ושהה בעיר קושטא כשנה. בשנת שס"ז שב לירושלים ובשנת שע"ב לערך חזר לעיר הולדתו צפת וכיהן כראש ישיבה. בתקופה זו נתן הסכמתו לספר "באר שבע" מאת הרב יששכר בר איילנבורג שנבחר אותה עת לרב הקהילה האשכנזית בעיר. 
נפטר בשלהי שנת שע"ז בצפת ונטמן בבית הקברות בעיר. על פטירתו ניתן ללמוד מדברי מהרי"ט צהלון בתשובה, הכותב בצער: "ונטרפה השעה כי נלקח ארון האלקים החכם השלם הדיין המצוין כמה"ר חייא רופא זלה"ה". אף רבי עמנואל אבוהב כותב שנתיים לאחר מכן עם פטירת הרמ"ע מפאנו, ותוך דבריו מזכיר אף ש"נלקח לאלקים בארץ הקודש אדון חייא רופא".
בנו רבי מאיר רופא היה מרבני חברון וחתימתו משנת תמ"ז מופיעה על פסק הלכה שכתב רבי משה גלנטי (השני), לצד רבנים נוספים. כן הוא מופיע חתום (לצד הרב אברהם ישראל זאבי) בשנת תמ"ט על כתב שליחות לאיטליה מטעם רבני חברון לרבי יוסף הלוי.

כתביו

רבי חייא רופא כתב תשובות רבות כפי שניתן לראות מספרי חכמי התקופה, חלקן נאספו על ידי בנו רבי מאיר שהדפיסן בספר מעשה חייא בויניציה, תי"ב. הספר קיבל את הסכמת רבה של חברון רבי אליעזר בר ארחא ואת ההקדמה לספר כתב תלמידו הרמ"ז.

לקריאה נוספת

מאיר בניהו, רבי חייא רופא וספרו מעשה חייא - ארשת, ב, תש"ך, עמ' 129-109.
מולגרה

מאפיינים

המולגרה נראית כשילוב בין עכבר לנמייה, וחרף מידות הגוף הקטנות שלה, היא גדולה בהשוואה לטורפי כיס אחרים במשפחתה: אורכה נע בין 12 ל-23 ס"מ ומשקלה 60–185 גרם. אצל שני המינים הזכרים גדולים וכבדים מהנקבות. האוזניים של המולגרה קצרות ועגולות, והיא בעלת חוטם מחודד המותאם לנבירה בחול ובאדמה בחיפוש אחר רמשים. ראשה גדול במיוחד, והיא בעלת עיניים גדולות ואף קטנטן. הפרווה של המולגרה קצרה וזיפית, וצבעה חולי או חום בהיר המספק לה הסוואה מצוינת בנוף הצחיח. את מיני המולגרה ניתן לזהות בנקל מטורפי כיס אחרים, תודות לזנב העבה שלהם אשר שחור ובעל ציצה שעירה בקצהו.
המולגרות חיות בעיקר באזורי המדבר או סוואנות צחיחות, ובהתאם לכך הן פעילות לילה. במהלך היום הן ספונות במאורות שלהן, אך מדי פעם הן משתזפות בשמש בפתח המאורה או יוצאות לצוד את מזונן. המולגרות ניזונות מחולייתנים קטנים שונים, בעיקר חרקים; עם זאת, הן עשויות לאכול גם מיני זוחלים ואף יונקים אחרים הקטנים מהן. הכליות של המולגרה מפותחות במיוחד ומסייעות לה להפריש שתן מרוכז מאוד בכדי למנוע איבוד לחות באקלים המדברי; בהתאם לכך, היא שותה מים לעיתים נדירות ומתקיימת מהלחות של מזונה. הכיס של המולגרה ממוקם באזור המפשעה ומורכב משני קפלי עור. הרבייה אצל סוג זה עונתית ונמשכת מיוני עד ספטמבר, כאשר הנקבה ממליטה בין 1–8 וולדות השוכנים בתחילה בכיס וניזונים מחלב אימם.
אמנון סטרשנוב

ביוגרפיה

סטרשנוב נולד בפרדס חנה בן להנס וחווה עולי אירופה ולמד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. בשנים 1964–1968, למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. במהלך הלימודים, עשה קורס מ"כים ובמלחמת ששת הימים לחם בקרבות בירושלים במסגרת חטיבה 16. ב-1968 החל לשרת בפרקליטות הצבאית, כיהן כפרקליט צבאי ושימש כתובע פיקוד צפון וכשופט צבאי שם. בשנת 1976 הוא ניהל את התביעה נגד המחבל שנתפס מהפיגוע במלון סבוי.

בצה"ל

בסוף שנות ה-70 כיהן כתובע הצבאי הראשי. בשנים 1977-1980 שידר בגלי צה"ל פינה, כתובע צבאי ראשי. הוא השתתף בחקירת אסון הנ"ד ניהל את התביעה במשפטו של האלוף מיכאל ברקאי, את משפט המחבלים מפיגוע כביש החוף ואת התביעה נגד הנאשמים בפגיעה בחיילי צה"ל בעת ההתנגדות לפינוי גן הירק של נאות סיני. במהלך כהונתו, בתחילת שנות ה-80 השתתף בקורס מתקדם לפרקליטים צבאיים בבית הספר למשפט צבאי של צבא ארצות הברית בווירג'יניה. בשנת 1982 מונה לנשיא בתי המשפט הצבאיים ביהודה ושומרון. בתפקיד זה היה אב בית הדין שדן את רוצחו של אהרן גרוס בחברון. בשנים 1984–1986 שירת כסגן הפרקליט הצבאי הראשי. 
ב-1986 מונה לפרקליט הצבאי הראשי, תפקיד אותו מילא עד 1991. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, בעקבות פרסומים בתקשורת, בחן את האישומים בפרשת עיזאת נאפסו והודיע לבית המשפט העליון שחוקרי השב"כ שיקרו במשפט הזוטא ושטענותיו של נאפסו על העינויים בחקירתו נכונות בעיקרן. 
במהלך כהונתו פרצה האינתיפאדה וסטרשנוב הורה לפתוח בחקירה בלא מעט מקרים בהם חיילים הואשמו בפגיעה שלא כדין בפלסטינים. במהלך שנת 1989 החליט שלא להעמיד לדין את אל"ם יהודה מאיר שעל פי הנטען הורה לשבור גפיים לעצורים פלסטיניים. החלטתו זו נהפכה על ידי בג"ץ שקבע שהוא לקה בחוסר סבירות קיצונית. 
בעקבות משפט גבעתי ב' בו הואשמו חיילים בהכאת פלסטינים עצורים וטענו שהפקודות הגיעו מהפיקוד הבכיר, הורה על פתיחה בחקירה נגד אפי איתם ודרש מיצחק מרדכי להגיב להאשמות שעלו נגדו. סטרשנוב ספג ביקורת רבה על שהוא פוגע בחיילי צה"ל הנאבקים בטרור. בעקבות הרצחו של צ'רלי שלוש ובמענה לביקורת שחיילים אינם יורים במקרי סכנת חיים מפחד שיועמדו לדין טען שהוא סגר עשרות תיקים של חיילים שעמדו בסכנת חיים פחותה מזו של שלוש.

לאחר פרישתו מצה"ל

ביולי 1991 מונה סטרשנוב לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובשנת 2002 פרש ממנו. הוא שפט בתיק הדיסקונטאים בו הטיל על הנאשמים המרכזים עונשי מאסר ממושכים וקנס כספי. ב-1992 פסק במשפט של אב שהכה את בנו כי "ענישה גופנית מצד הורה כלפי ילדו, במטרה לחנכו, להנחיל לו הרגלי משמעת ולרסנו - כל עוד נעשית היא במידה הראויה, ביישוב הדעת ובתבונת אנוש - אינה פסולה מבחינה חינוכית ואינה אסורה מבחינה משפטית", פסיקה זו בוטלה בשנת 2000, על ידי שופטת בית המשפט העליון דורית ביניש.
בין השנים 1994–1996 לימד סטרשנוב באוניברסיטת תל אביב משפטים ובמערכת הבחירות בשנת 2007 שימש סטרשנוב יושב ראש ועדת הבחירות של מפלגת העבודה.
פרישתו מהשפיטה בשנת 2002 נעשתה במפתיע והייתה טעונה אישור של הוועדה לבחירת שופטים שכן הוא עוד לא היה בן 60. הדבר קרה בסמוך לפרשיית נחום מנבר בה הואשם סטרשנוב בידי עורך הדין אמנון זכרוני כי ניהל קשרים לא ראויים עם עורכת הדין פנינת ינאי. היועץ המשפטי לממשלה קבע כי טענותיו של זכרוני חסרות בסיס אולם נרמז כי ייתכן קשר בין הדברים.
בנובמבר 2016 מונה סטרשנוב לנשיא בית הדין העליון של התאחדות הכדורגל בישראל.
סטרשנוב גר ברעננה והוא אב לארבעה בנים. בשנת 2015 התאלמן מאשתו מרים.
דוד קושניר

דוד קושניר (נפטר בכ"ד בכסלו תרכ"ז) היה מחלוצי העלייה השנייה, ממתיישבי המושבה יהודיה (כיום יהוד).

ביוגרפיה

דוד קושניר נולד באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. נישא לשיינדל בת יוסף פינקלשטיין, והתגורר בעיר באלטה. לאחר נישואיו עבד בחקלאות. בהשפעת מנחם שיינקין, שהיה הרב מטעם בעיר מגוריו, התקרב לציונות ותכנן לעלות לארץ ישראל, אולם רעייתו התנגדה בתוקף. הוא פנה במכתב לא. ד. גורדון ושאלו לדעתו, וגורדון השיב כי רק מי שמוכן להקרבה עצמית רשאי לעלות לארץ.
בקיץ תרס"ד (1904) עלה קושניר לארץ לבדו. הוא רכש בארץ בית וחלקת אדמה במושבה יהודיה, שהוקמה בשנת תרמ"ב (1882) על ידי מייסדי פתח תקווה. בשל קשיי התאקלמות נטשו אותה מייסדיה לאחר תקופה קצרה ורובם שבו לפתח תקווה, ולאחר פטירת הרב מרדכי גימפל יפה, בשנת תרנ"ב (1892), לא נותרה בה נפש חיה. קושניר, יחד עם עוד אחד עשר מתיישבים, יישבו מחדש את הבתים הנטושים והתגוררו בתנאים קשים מאוד. בעבר שימש ביתו של קושניר כבניין הישיבה שהקים הרב מרדכי גימפל יפה.
קושניר שלח מכתב לרעייתו ושכנע אותה לעלות לארץ ולהצטרף אליו. בכסלו תרס"ה (דצמבר 1904) הפליגו האם וששת ילדיהם מאודסה והגיעו ליפו, ומשם לקחם קושניר אל ביתו ביהודיה (כהיום יהוד), כעבור זמן עברו לפתח תקווה. 
קושניר היה מקורב לקבוצת החלוצים והפועלים שהתגוררה בעין גנים, ובהם א. ד. גורדון ויוסף חיים ברנר.
בניו היו הסופרים מרדכי שניר ושמעון קושניר. חתנו היה אליהו לויצקי, ממייסדי ירקונה.
ליעוז לוי

ביוגרפיה

לוי נולדה בפתח תקווה לאם מטפלת ולאב קבלן שיפוצים, בכורה ל-2 אחים ואחות. בנעוריה למדה במגמת תיאטרון. 
בגיל 17 החלה תהליך להתאמה מגדרית תוך קבלת תמיכה ועידוד מצד משפחתה והסביבה הקרובה. מאז היא פעילה כאמנית דראג בשם "Oz". מופיעה בערבי דראג ומסיבות של קהילת הלהט"ב ומופעיה עוסקים באתגור תפיסות מגדר ובנושאים חברתיים ופוליטיים.
ב-2017 השתתפה ב"על הרצף", סדרה דוקומנטרית אשר מציגה את עולמן הרגשי והחברתי של 10 דמויות שונות מהקהילה הטרנסג’נדרית בישראל. הסדרה הייתה מועמדת בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי של פורום היצירה הדוקומנטרי לשנת 2017 והוצגה בפסטיבלים שונים בישראל ומחוצה לה.
ב-2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "המדובב" בתפקיד שיי, אישה טרנסית קשת יום בשנות ה-30 לחייה המנהלת טמבוריה שהייתה בבעלות אביה שנפטר. לוי היא אחת מהטרנסג'נדריות הראשונות בישראל שנבחרו לגלם תפקיד של אישה טרנסית, לאחר ביקורת שהועלתה כנגד הנטייה ללהק נשים סיסג'נדריות לתפקידים מסוג זה ביצירות ישראליות.
לוי מרבה לדבר בפתיחות על תהליך ההתאמה מגדרית שעברה ולהשתמש בסיפור חייה למטרות הסברה. במסגרת מחאת הלהט"ב (2018) של קיץ 2018 לוי לקחה חלק פעיל בהתארגנויות שקמו לטובת רתימת עסקים וחברות לתמוך בשביתה. לוי נבחרה לשאת דברים בעצרת המרכזית בכיכר רבין בה השתתפו כ-80 אלף בני אדם. 
כיום לוי משמשת כמרצה ומעבירת סדנאות הכשרה לאנשי מקצוע מתחום הרפואה מטעם ארגון חוש"ן - חינוך ושינוי, מרכז החינוך וההסברה של הקהילה הגאה בישראל ומלווה נערות ונערים הנמצאים בתהליך התאמה מגדרית.
יפות רצח

עלילה

ויולט (אלקסיס בלדל) ודייזי (סרשה רונן) הן זוג נערות מתנקשות המחסלות מדי פעם אישים מעולם הפשע הניו-יורקי, ומוסחות רק בשל העובדה שהופעה של אמנית הפופ האהובה עליהן, ברבי סאנדיי, בוטלה במפתיע.
מתוך נחישותן לגייס כסף לקניית שמלות של ברבי סאנדיי, הצמד מקבל עבודת חיסול המוצעת להן בידי הבוס שלהן, ראס (דני טרחו), לאתר ולחסל גבר מתבודד חסר שם (ג'יימס גנדולפיני) שגנב משאית מלאה בכסף ובמי קולון. ויולט ודייזי מאתרות את האיש בבניין נטוש, ונסחפות למסע בלתי צפוי של גילוי עצמי.
פייר קופמן

פייר קופמן (בצרפתית: Pierre Koffmann; נולד ב-21 באוגוסט 1948) הוא שף יליד צרפת שעובד בעיקר בבריטניה. הוא אחד מקומץ השפים בבריטניה שזכו בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום עבור מסעדתו La Tante Claire (טאנט קלר) בלונדון. כעת הוא השף הראשי של Koffmann's (קופמנס) במלון ברקלי בנייטסברידג', לונדון.

שנותיו הראשונות

פייר קופמן נולד בטארב, צרפת. אביו עבד כמכונאי בסיטרואן. הוא למד לבשל מסבו וסבתו מצד אמו כשביקר אותם בחופשות מבית הספר בסן-פואי. קופמן מספר על תקופה זו בספר זכרונותיו Memories of Gascony (זכרונות מגסקוניה) משנת 1990 ובראיון לאובזרבר ב-2010 סיפר: "המוצרים אותם אכלנו הגיעו בדרך-כלל מהחווה. סטייק היה נדיר; אכלנו בדרך-כלל עוף. לסבתי היה תנור, אבל היא עבדה בעיקר מעל אש גלויה." ב-1963 הוא עזב את בית הספר ועבד בעבודות שונות, אולם בסופו של דבר החליט ללמוד בבית ספר לבישול בשלוש השנים הבאות. בתום לימודיו, היה כתוב בכרטיס התלמיד שלו: "פייר לעולם לא יעשה שום דבר במסעדנות."

הקריירה

קופמן החל לעבוד כשף בשטרסבורג וטולון, לפני שעזב ב-1970 לבריטניה על-מנת לעבוד עם מישל ואלברט רו ב"לה גאברוש". בתחילה הוא רצה לטוס לאנגליה רק כדי שיוכל לצפות במשחק רוגבי של אנגליה נגד צרפת באצטדיון טוויקנהאם (Twickenham). הוא עבר עם האחים רו ל"ווטרסייד אין" בבריי, ברקשייר ב-1972, ונעשה השף הראשי הראשון של המסעדה החדשה, שם פגש את אנני, אשתו לעתיד, שהייתה מנהלת המסעדה.
הוא פתח את מסעדתו הראשונה, "טאנט קלר" ברויאל הוספיטל רוד, צ'לסי. כעבור שש שנים מפתיחתה זכתה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. "טאנט קלר" עברה למלון ברקלי בנייטסברידג', לונדון ב-1998, והאתר הקודם בו שכנה נמכר ונהפך למסעדת הדגל של גורדון רמזי. בזמן עבודתו ב"טאנט קלר", עבדו עם קופמן שפים שיתבלטו בעתיד, בכללם רמזי, מרקו פייר וייט, מרקוס וורינג ותום קיצ'ין. מנות הדגל של המסעדה היו רגלי חזיר, רוטב מוסלין תרנגול, שקדי עגל, ופטריות גמצוץ.
בעקבות מות אשתו אנני הוא סגר את "טאנט קלר" ב-2003 והמבנה בו נמצאה המסעדה הפך להיות מסעדת הדגל של מרקוס וורינג. אחרי שלקח חופשה ממסעדנות, שימש קופמן תקופה קצרה כשף הראשי בפאב "בלידינג הארט" בקלרקנוול. ב-2009 פתח למשך חודשיים מסעדה ארעית בסלפרידג', לונדון, כחלק מפסטיבל האוכל של לונדון והוא הגיש בה את מנות הדגל של "טאנט קלר".
מסעדת קופמנס' במלון ברקלי נפתחה ב-30 ביוני 2010, במה ששימש קודם לכן כ"קפה בוקסווד" של גורדון רמזי; זוהי המסעדה הראשונה של קופמן מאז סגירתה של "טאנט קלר", ששכנה באותו מלון, ב-2003. הוא מודה כי הוא אינו רודף עוד אחרי כוכבי מישלן ושבמקום זאת יבשל מטבח גסקוני אותו הוא זוכר מימי ילדותו.
שאמוני

היסטוריה

שאמוני מוזכרת בשנת 1091, אז העמק שבו היא שוכנת הוענק על ידי הרוזן אֵמוֹן הראשון מז'נבה למנזר של בנדיקטינים בפיימונטה. נזירים שהתיישבו בגדה הימנית של הנהר ארב (Arve) היוו את ראשיתו של מנזר שאמוני. שטח העיירה היה חלק מרוזנות סבויה, שהפכה אחר-כך לדוכסות סבויה שנכללה אחר-כך בממלכת סרדיניה. בחסות המהפכה הצרפתית והקיסרות הנפולאונית הייתה שאמוני לטריטוריה צרפתית. ב-24 במרץ 1860, תחת חוזה טורינו, נמסרה סבויה לידי צרפת, וב-4 באפריל הייתה העיירה שאמוני לצרפתית לכל דבר, כשבנובמבר 1921 היא קיבלה את שמה הרשמי - "שאמוני-מון-בלאן". שלוש שנים לאחר מכן, ב-1924, אירחה העיר את משחקי החורף האולימפיים הראשונים.

מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה פעל בעיירה בית ילדים של ארגון אוז"ה בו הוסתרו עשרות ילדים יהודים, בעזרת מספר מטפלות נוצריות ויהודיות, וכך ניצלו מגירוש למחנות השמדה על ידי הנאצים והצרפתים משתפי הפעולה עמם. חלק מהמטפלות, בהן קלר ברוויצקי, קיבלו לימים את אות חסיד אומות העולם מיד ושם על פועלן להצלת הילדים.

גאוגרפיה ואקלים

חבוקה בתוך מסיב ההרים בצפונם של האלפים, שאמוני היא היישוב הגבוה ביותר בצרפת. בשטחה, ביחד עם עמק אאוסטה שמעבר לגבול, נמצאת הפסגה הגבוהה ברכס האלפים, המון בלאן, שמתנשאת לגובה של 4,810 מ'. המקום הוא יעד רב-מוניטין לחובבי טיפוס הרים אלפיני, סקי וענפי ספורט הררי באופן כללי. אתר המון בלאן הוא השלישי בעולם ברשימת אתרי הטבע המתויירים ביותר, נכס שמעניק לעיר הקטנה פן קוסמופוליטי.
תנאי האקלים בשאמוני הם הרריים. בגובה של מעל 4 ק"מ, מהירות הרוח יכולה להגיע ל-150 קמ"ש, והטמפרטורה ל-40 מעלות מתחת לאפס. בגובה של 1,000 מטר לעומת זאת התנאים מתונים יותר. תנאי מזג האוויר יכולים להשתנות במהירות רבה מאד עם רדת שלג וערפל.
בשנת 2006 הייתה הטמפרטורה הממוצעת בינואר 2.4- מעלות צלזיוס וביולי 19+ מעלות. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שתועדה עמדה על 31- מעלות בינואר 1905, והגבוהה ביותר, ביולי 1983, על 37.2 מעלות.
ישראל זאב הלוי הורביץ

הרב ישראל זאב הלוי (איש) הורביץ (תקל"ח- י"ח בסיוון, תרכ"א; 1861-1777) היה אב בית דין וראש הישיבה בעיירה אוהלי שבהונגריה. בסוף ימיו עלה לארץ ישראל.

תולדות חייו

נולד בקאלוב שבהונגריה, כבן שלישי (מתוך 5 בנים ובת) לבלומא ור' שמואל, והוא צאצא של השל"ה. נישא ללאה קריינדל, בתו של ר' מרדכי מאוהלי, ועבר להתגורר שם. צאצאיו הידועים לנו הם: בנו הרב מרדכי יצחק אייזיק, בנותיו: סימא, מרים, רבקה-דבורה, נכדו רבי בנימין זאב אדלער בן חתנו רבי צבי אריה מעיר בערגסאז. אשתו נפטרה בשנת תרט"ו (1855), ונקברה בבית הקברות הישן שבאוהלי. 
למד אצל רבי יואב רבה של סאנטוב (מחבר הספרים "חן טוב" ו"אמרי נועם") וכן למד אצל החתם סופר. כמו כן קיבל תורה מרבי יצחק אייזיק מקאליב, ובספרו מביא פסק הלכה ממנו.
עוד בצעירותו שימש כראש הישיבה בעיר אוהלי, ובשנת תקע"ו (1816) מונה לדיין בעיר אוהלי, ועל פי בקשת רב העיר, רבי הרב משה טייטלבוים, התמנה להיות ראש בית דין. הוא שימש בתפקיד זה עד שנת ה'תרט"ז (1856), אז עזב את אוהלי על מנת לעלות לארץ ישראל.
בשנת ה'תרט"ז (תחילת 1856) החל הרב ישראל זאב בהכנות לעלייה לארץ, ובסוף השנה עזב את אוהלי ביחד עם בנו. טרם עלייתו הוא הוציא לאור את הספר "ארץ חמדה" על ארץ ישראל, והוא הספר היחידי מבין כתביו שיצא לאור בחייו. בכ"ט בתשרי ה'תרי"ז (אוקטובר 1856) הם הגיעו לנמל יפו, ומשם עברו לטבריה. הרב ישראל זאב הלוי נפטר ארבע שנים לאחר מכן ונקבר בבית הקברות העתיק בטבריה, בחלקת תלמידי הבעש"ט.
בתו מרים נפטרה בכ"ז אלול, תרל"ה (1875) ונקברה בבית הקברות העתיק בטבריה
בתו סימא נפטרה בד' תשרי תרל"ו (1875) ונקברה בקרבת אחותה סימא
בנו רבי מרדכי יצחק אייזיק נפטר בכ"ב תמוז ה'תרס"ז (1907) ונקבר ליד אביו.
ניניו הם הרב ישראל זאב הלוי הורביץ שנקרא על שמו, חוקר ארץ ישראל ומחבר האנציקלופדיה הגאוגרפית-היסטורית "ארץ ישראל ושכנותיה". הרב אברהם הלוי הורביץ מחבר הספרים "נתיב ישר", ו"מאמר גלות וגאולה"  
מצאצאיו הם הרב ישראל זאב לבל הי"ד דיין בעיר אוהלי שנספה בשואה. הרב מאיר סג"ל קליין הי"ד דיין בעיר אוהלי שנספה אף הוא בשואה, מחבר הספרים בירורי המידות והשיעורין ו"תולדות שמואל" ג' חלקים. הרב המקובל רבי אהרן אברהם סלאטקי  ראש ישיבה בישיבת המקובלים שערי השמים. הרב זלמן מנחם קורן מחבר ספרי "בחצרות בית ה'" "ועשו לי מקדש".
אסטרילדיים

מאפיינים

האסטרילדיים הם עופות אוכלי זרעים המתקהלים בכמויות כדי לאכול אותם. בכך הם לעיתים גורמים נזקים לחקלאים והם ניצודים על ידיהם. הם דומים בממדיהם ובצורתם לדרורים, עם מקור קצר ועבה אבל מחודד והם בעלי נוצות צבעוניות המשתנות ממין אחד למשנהו. חלקם הפכו לחיות מחמד פופולריות כמו הזברה פינק ופרוש גולדיאן.
האסטרילדיים אינם נמצאים במצב טבעי בישראל, אך שני מינים נמלטו מכלוביהם לטבע: אורזית וכסוף מקור הודי.
איגרת (נצרות)

מבנה האיגרות

האיגרות נכתבו בהתאם למקום בתרבות ההלניסטית, וכללו פתיחה ובה שם כותב האיגרת, וסיום ובו מצוין לעיתים שם הסופר שהוכתבה לו האיגרת (לדוגמה: האיגרת אל הרומאים).
לאחר הפתיחה ישנה ברכה (ברוב איגרות פאולוס): "חסד ושלום עליך" - שילוב של הברכה ההלניסטית המקובלת (חסד) לברכה היהודית המקובלת (שלום).

כחלק מהתפילה

במיסה הקתולית ובתפילה אנגליקנית האיגרות נקראות בין קריאת התפילה היומית (הקולקטיו) לבין קריאת ספרי הבשורה. בשירה הגיאוגוריאנית נהגו לשיר את האיגרות בטונוס מסוים שכונה "טונוס האיגרות" (tonus epistolae)
בכנסייה המזרחית נקראות האיגרות כחלק משיעורים מדי יום בשנה, למעט בתקופת התענית.
כיכר סינטגמה

תיאור

הככר סינטגמה גובלת במזרח עם שדרות עמליה (לאופורוס עמליה), בדרום עם רחוב אותונוס ובצפון עם הרחוב גאורגיוס הראשון (בסילאוס גאורגיו פרוטו). בצפון-מזרח עוברת שדירת המלכה סופיה (בסיליסיס סופיה). הרחוב הגובל איתה ממערב, והמחבר את רחוב סטאדיו עם רחוב פילהלינון, נקרא פשוט "ככר סינטגמה" - "פלטיה סינדאגמטוס".
החלק המזרחי של הככר יותר גבוה מזה המערבי, והוא נשלט על ידי מדרגות שיש המובילות אל שדרות עמליה; מתחתן נמצאת תחנת המטרו סינטגמה.
מתחת למדרגות נמצאים כמה בתי קפה המהווים נקודת מפגש פופולרית במרכז אתונה. ככר סינטגמה כוללת גם שני מרחבים ירוקים בצפון ובדרום, שבהם שתולים עצים, בעוד שבמרכז הככר נמצאת מזרקה גדולה שנבנתה באמצע המאה ה-19.
הבניין הנאו-קלאסי של הארמון המלכותי לשעבר, המאכסן את הפרלמנט היווני החל משנת 1934, נמצא ממול לשדרות עמליה שבמזרח והוא מוקף בגנים הלאומים רחבי הידיים, והפתוחים לציבור. בית הפרלמנט אינו פתוח לקהל הרחב, אף לא בימי הפגרה. טקס חילופי המשמרות מתקיים בכל שעה בפני אנדרטת החייל האלמוני שבאזור בין ככר סינטגמה לבניין הפרלמנט. בימים מסוימים מתנהל בשעה 11 לפנה"צ טקס יוצא דופן לחילופי משמרות בהשתתפותם של תזמורת כלי הנשיפה של הצבא ושל מרבית 120 ה"אבזונס" או של 12 מהם.

היסטוריה

הככר עוצבה ונבנתה בתחילת המאה ה-19, זמן קצר אחרי שהעביר המלך אותון את בירת ממלכת יוון שהוקמה זה עתה, מנאפפליו לאתונה, בשנת 1834.היא עוצבה כאחת משתי הככרות של אתונה המודרנית, קרוב באותה תקופה לגבולות המזרחיים של העיר. הככר השנייה היא אומוניה בחלק הצפוני. תחילה תוכנן שארמון המלך ייבנה בככר אומוניה, אבל בסופו של דבר הוא נבנה בככר סינטגמה. לכן שם הככר היה בהתחלה ככר הארמון. עבודות בניית הארמון בצפון הככר התחלו ב-1836 והסתיימו ב-1843.
כחודש אחרי כניסת המלך אותון ואשתו, עמליה מאולדנבורג, לארמון בסוף יולי 1843, פרץ בבירה החדשה ב-3 בספטמבר 1843 מרד עממי וצבאי. חיילים בפיקודו של דימיטריוס קאלרגיס התאספו מול הארמון ודרשו חוקה. המלך אותון נאלץ להיענות לדרישה ולהעניק לממלכתו חוקה, שנחקקה בשנת 1844. לזכר האירוע שונה שם הככר ל"ככר החוקה" - או ככר סינטגמה.
בשנים 2012-2010 הייתה הככר מרכז למחאות המוניות שבעתן הוקמו בה מאהלי מפגינים נגד המשבר הכלכלי הקשה שהכה את המדינה. בכמה אירועים השתתפו בהפגנות בככר בין 10,000 ל-50,000 מפגינים, לפי מקורות שונים. אחרי הקמת ממשלת האחדות, המאהלים הוסרו וההפגנות התמעטו.

התחבורה

ככר סינטגמה הוא ציון דרך מרכזי לכל כלי התחבורה של אזור אטיקה. באתר נמצאות תחנת המטרו "סינטגמה" וכן תחנותיהם של החשמלית, הטרוליבוס ושל קווי אוטובוס רבים. בחלק הצפוני של הככר תחנת קו האוטובוס המחבר את מרכז אתונה עם נמל התעופה הבינלאומי "וניזלוס" של העיר.
הנסיעה במטרו מן הככר אל נמל פיראוס, שממנו מפליגים אל איי יוון, נמשכת 20 דקות. בככר גם תחנה סופית של החשמליות המסיעות לפאלירו ולוולה הסמוכות לעיר.
מן הככר יוצאים גם האוטובוסים אל הפרברים הצפוניים ואל הקומפלקס האולימפי במארוסי.