הפרטה מדינית

הבסיס להפרטה המדינית

ההפרטה שואפת לניהול החברה על ידי כוחות השוק ומעדיפה אותם על פני פעולות הממשלה.
גישה זו, המושתתת על הכרעה ערכית בדבר אינטרסים של הפרט כמניע עיקרי, מהווה את המניע המרכזי במגמת ההפרטה (גם אם לא תמיד באופן מוצהר). עיקרון זה נתמך בידי דעת קהל החוששת מהסקטור הציבורי ורואה בו מנגנון מנוון בלא תקנה או מאיים ואינו נתון לשליטת האדם.
עיקרון נוסף המניע לעיתים את ההפרטה, הוא תפיסת המערכת הכלכלית על-פי מדד היעילות כמדד מרכזי. תפיסה זו מציבה את העושר הכמותי כמרכז הכלכלה, ואינה מקבלת את הכלכלה כחלק מעיצובה הערכי של החברה. תפיסה זו באה לידי ביטוי כראיית ההפרטה כאמצעי לייעול המשק, ובהעדפת התפתחות אורגנית של החברה על פני הכוונה מגבוה.

היסטוריה ומניעים

הפרטה מדינית כתופעה היסטורית מלווה את ההיסטוריה האנושית מאז היווצרות המדינות. אף-על פי כן חלו תהליכים מקבילים של הלאמה, שהיו לעיתים קרובות חזקים מתהליכי ההפרטה.
במשך רוב המאה ה-20 התהליך החזק מבין השניים היה תהליך ההלאמה, במסגרת התפתחות התארגנות מקצועית, גישות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות, רעיון מדינת הרווחה ומדינות הגוש הקומוניסטי. עם זאת, החל מסוף שנות ה-70 של מאה זו, החלו תהליכי הפרטה ניכרים העולים באורח ניכר על תהליכי ההלאמה ברוב מוחלט של מדינות העולם, בעיקר בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי.
תהליך זה, המכונה לעיתים "בום ההפרטה" (Privatization Boom), הביא לצמצום ניכר במדיניות הרווחה (ובמקרים מסוימים לסיומה הכמעט-מוחלט), ומהווה חלק בלתי נפרד מהעידן הפוסט-מודרני. במקרים רבים משויכת ההפרטה למגמת הייאוש מהיכולת של החברה לחתור לטובת עצמה באופן שיתופי ומכוון, ומתהליך העמדת האינטרס האישי האנוכי והבלתי-תלוי בסביבה כמניע עיקרי בפעולות האדם. 

מגמה זו נמשכת גם במאה ה-21.
גישה זו, המושתתת על הכרעה ערכית בדבר אינטרס אישי כמניע עיקרי, מהווה את המניע המרכזי במגמת ההפרטה (גם אם לא תמיד באופן מוצהר). עיקרון זה נתמך גם בידי דעת קהל החוששת מהסקטור הציבורי, ורואה בו מנגנון מנוון בלא תקנה או מאיים ואינו נתון לשליטת האדם.
עיקרון נוסף המניע לעיתים את ההפרטה, הוא תפיסת המערכת הכלכלית על-פי מדד היעילות כמדד מרכזי. תפיסה זו מציבה את העושר הכמותי כמרכז הכלכלה, ואינה רואה בכלכלה מכשיר ממשלתי לעיצובה הערכי של החברה. תפיסה זו באה לידי ביטוי כראיית ההפרטה כאמצעי לייעול המשק.
היקף ההפרטה אינו מוגדר באופן סופי, למרות שקיימת הסכמה כי הוא גדול ביותר ואוניברסלי. קביעת היקף ההפרטה מורכב בשל ההגדרות השונות הניתנות לו בתרבויות שונות ועל ידי חוקרים שונים. כך, לדוגמה, החוקר ליאנג טען כי בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשתה הפרטה ב-70 מדינות, הבנק העולמי סקר תהליכי הפרטה ב-83 מדינות באותה תקופה, בעוד החוקר פיירי הצביע על הפרטה במעל 100 מדינות.

מניעים פנימיים להפרטה

מלבד התהליכים הבינלאומיים להפרטה, קיימים גם מניעים נוספים, שמקורם במדינות עצמן.
מניעים כלכליים: טיב אחד של מניעים הם המניעים הכלכליים. אלו מחולקים למניעים כלליים ולמשברי מדינת הרווחה.
במובן הכללי, ההפרטה ממלאת, לטענת תומכיה, כלי לעידוד צמיחה כלכלית. טענות אלו מושתתות על ההנחה כי כלכלה המושתתת על רווח אישי וארגוני במסגרת תחרות בין הפרטים בחברה היא כלכלה בריאה, המביאה לצמיחה של המשק על ידי פיתוח המגזר הפרטי.
מניע כללי נוסף הוא הצורך בגיוס כספים, אשר לטענת מצדדי ההפרטה עשויים להגיע ממכירת ארגונים ממשלתיים. מצידו האחר של מניע זה, קיים תפקוד ההפרטה כאמצעי לרתימת הון פרטי המצוי בידי בעלי הון ונתון לחוקי תחרות לעיצוב המשק והעדפתו על פני שימוש בהון ציבורי השייך לכלל האזרחים.
בהתייחסות למדינת הרווחה, קיימת ההתייחסות למשברי מדינת הרווחה שהיו נפוצים לקראת סוף המאה ה-20 וכללו בעיקר גרעונות וחוסר הצלחה בהספקת השירותים השונים. במובן זה נטען כי ההפרטה היא פתרון למשברים אלו, על ידי צמצום מעורבות הממשלה (בניגוד לניסיונות שיפור שלה) או מעבר לאופני שירות בעלי זיקה רווחית.
משברי ניהול: טיב אחר של מניעים הקשור בראשון הוא משברי הניהול והביורוקרטיה המאפיינים לעיתים קרובות את המגזר הציבורי. מגזר זה מאופיין מבחינה היסטורית בריכוזיות רבה והביא למשברי ניהול שנבעו בעיקר מפאסיביות ומכניות יתר של עובדיו ומנגנוניו, וחוסר גמישות שמנע שיפור ברמת השירות (בעיקר עקב חוסר היכולת לפטר עובדים גרועים או לתגמל עובדים מצטיינים).
מקובל להאמין כי המגזר הציבורי "התנוון", במובן זה שעובדיו הפכו מנוכרים למטרותיו ושתהליכיו הפכו למקובעים. כחלק מתהליך זה ניכרת ההשפעה הרבה שיש לתקנות האחידות והנוקשות של המנהל הציבורי, שאינן מתאימות לצורכי האוכלוסייה המשתנים. כמו כן, תרמה לכך היכולת הכלכלית של הממשלה לתמוך בגרעונות, עקרון אשר הביא לניוון המערכת.
התייחסות אחרת היא לקיומה של "טפילות" על המערכת הציבורית, המנצלת את מדיניות הרווחה לניצול המערכת. התייחסות זו גם כן מניחה כי לא ניתן לשנות את אופיו האינטרסנטי של האדם. כמו כן, קיימת התייחסות למרחק הרב בין הצרכן לקובע השירות הנובע מריכוזיות המגזר הציבורי, מרחק המקשה על תגובה לצורכי הציבור.
במובן זה טוענים תומכי ההפרטה כי היא משמשת לשיפור הניהול על ידי העברת הארגון לצורת ניהול המבוססת על רווח ומושפעת מחוקי השוק החופשי. גם במובן זה הנחת היסוד היא שחשיבת האדם היא אנוכית-רווחית וכי זהו המניע האפשרי העיקרי לפעולותיו.
במונח הכלכלי-ניהולי, קיימת התייחסות ניכרת למונח היעילות וההתיעלות. התייחסות זו היא התייחסות ליניארית לכלכלה - כלומר מגדירה הצלחה כלכלית בעיקר על פי עושר כמותי ולא על פי מדדים נוספים (כדוגמת סולידריות חברתית או שוויוניות). השימוש במונח יעילות הוא גורם מרכזי בהתייחסות להפרטה והידוע ביותר.
יש לציין כי לעיתים מונח היעילות נמדד בצורה השונה מהמקובל לחשוב. היעילות נמדדת במקרים רבים כרווחיות ארגון ממשלתי (יחס תשומות -תשואות) ולא כיחס בין עלות המוצרים לערכם, או כעמידה בדרישות הציבוריות. לגורם זה חשיבות רבה, שכן על פי הגדרה זו יעילות עשויה להתפרש גם כהורדת שכר העובדים (שאינה משנה את יחס התועלת-עלות באופן ריאלי) ואינה מביאה בחשבון גורמים כגון גדילת ההון הפרטי על חשבון הייצור או כפל מערכות והשקעה עודפת בפרסום כפוגעים ביעילות הייצור.
מניעים ערכיים: מתנגדי ההפרטה טוענים כי מניעים כלכליים-ניהוליים הם משניים למניעים הערכיים, שכן ההפרטה משמשת כפתרון לבעיות נתונות ולא כנגזרת ישירה של המצב הנתון. כלומר - ניתן לבחור גם בצורת פתרון אחרת (כדוגמת הגדלת ההשקעות הציבוריות ויישום תוכניות לשיפור הארגונים), אך העדפת ההפרטה היא בחירה ערכית. כנגד זאת טוענים כלכלנים רבים כי הגדלת ההשקעה הציבורית בארגונים שתפקידם לתת שירות לאזרח אינה מוכיחה את עצמה, וכי הפרטה פשוטה ויעילה יותר.
כמו כן, עצם בחירת היעילות כמדד לבחינת המשק היא הכרעה ערכית המבטאת גישה המצמצמת את תפקידי הממשלה לסיפוק צורכי הציבור בצורה המיטבית מבחינה כמותית, בניגוד לתפיסת הממשלה כמוסד המאפשר שליטה של הציבור בעיצובו העצמי.
מניעי דעת-קהל: עקרון זה בא לידי ביטוי במניע נוסף להפרטה, הוא דעת הקהל הנוגעת לפעילות המגזר הציבורי. מגזר זה הפך, בתודעה הציבורית, לבעל מאפיינים שליליים ואיבד את הלגיטימציה הציבורית לפעולה. מקורו של תהליך זה בהשתרשות ערכים אינדיבידואליסטים המעמידים את האינטרס האישי כעליון לצורות חשיבה אחרות ובמהלכו הפך המגזר הציבורי למאיים ובלתי ניתן להשפעת הפרט, או כאינטרסנטי ומנוון בצורה חסרת תקנה, בעיני הציבור.

ההפרטה מדינית במרחב הפוליטי

ההפרטה משותפת הן למשטרי ימין והן למשטרי שמאל, למרות שהיא פעולה ימנית על-פי טבעה. לדוגמה, ב-1976 חל מהפך בשוודיה ממשטר שמאלני לימני, שהוביל דווקא לתהליכי הלאמה מרובים. צעדי הפרטה במדינה זו נעשו החל מ-1982, שנת חזרתו של השמאל לשלטון.
סמל למגמת ההפרטה הוא התאצ'ריזם – תהליכי ההפרטה המואצים שנעשו בשנות ה-80 של המאה ה-20 בידי ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, במקביל לשבירת התאגדות מקצועית. "תאצ'ריזם" הפך לכינוי למדיניות הפרטה נחושה במיוחד, המלווה בשבירה כוחנית-פוליטית של ההתנגדות.
בארצות הברית סמל ההפרטה הייתה מדיניותו של הנשיא רונלד רייגן.
ההפרטה בתקופה זו פגעה לרוב בתנאי ההעסקה של עובדי המגזר הציבורי וכן ביכולתם להתארגנות מקצועית. תהליך זה נובע מהיותם של הישגי האיגודים המקצועיים מעוגנים במדיניות כלכלית, הבאה לידי ביטוי בעיקר במגזר זה. המעבר למגזר הפרטי מבטל לרוב את הישגי ההתארגנות, אך מגדיל את הגמישות בשוק העבודה וכך פותח אפשרויות חדשות בפני עובדים - בעקבות מדיניותה של תאצ'ר הגיעה בריטניה לשגשוג כלכלי חסר תקדים, ורמת האבטלה בה היא מהנמוכות בעולם.
הפגיעה בהתארגנות המקצועית ובעובדים הביאה לכך שכמעט תמיד נמנים האיגודים המקצועיים עם מתנגדי ההפרטה. יש המפרשים את כוונות ההפרטה (בייחוד התאצ'ריזם) במקרים מסוימים כמכוונת לשבירת ההתארגנות המקצועית.

דרכי הפרטה מדינית

כאמור, הפרטה היא תהליך כולל המבטא מספר רב של אפשרויות ועל כן קיימות דרכי הפרטה רבות.