google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ורג' פוליה

קורות חיים

פוליה נולד בבודפשט שבהונגריה לאנה דויטש ויעקב פולאק שנה לאחר שהזוג הצעיר המיר את דתו מיהדות לנצרות קתולית. בדומה למשפחות רבות ממוצא יהודי באותה תקופה אביו שינה את שם המשפחה פולאק לשם בעל צליל הונגרי - פויה. לימודיו הבסיסיים היו בתחומי הספרות, הבלשנות והפילוסופיה, ובמהלכם הוא שהה בבודפשט, אך לצורך הדוקטורט שלו בהסתברות גאומטרית הוא בילה שנתיים בווינה שבאוסטריה. לאחר שהגיש את עבודת הדוקטורט שלו ב-1911 בילה שנתיים באוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן עבר למכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ. באותם הימים, עקב סירובו מסיבות פציפיסטיות להתגייס למלחמת העולם הראשונה, איבד פוליה את יכולתו לחזור לאדמת מולדתו (בדומה לאנשי מדע אחרים, כדוגמת פאול ארדש). ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ובהיותו ממוצא יהודי, ברח פוליה לארצות הברית, שם הצטרף לסגל אוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, ושם גם כיהן כפרופסור למתמטיקה עד סוף ימיו.

פעילות מדעית

פוליה עסק בתחומים רבים של המתמטיקה, ובהם סדרות, תורת המספרים, אנליזה, אלגברה, גאומטריה, קומבינטוריקה והסתברות. בין תרומותיו בתחומים אלו ניתן למנות את התפלגות פוליה (), את השערת פוליה לגבי זוגיות מספר המחלקים של כל המספרים הקטנים ממספר נתון (והוכחה כלא נכונה ב-1958), וכן את אי-שוויון פוליה-וינוגרדוב בתחום השאריות הריבועיות ומשפט המנייה של פוליה. 
פועלו הרב ביותר היה בתחום החינוך המתמטי, והוא שיתף פעולה עם מתמטיקאים נוספים בכתיבת ספרים פורצי-דרך מבחינה פדגוגית. בין שיתופי הפעולה שלו ניתן למצוא את הספר "בעיות ומשפטים באנליזה" (בגרמנית: Aufgaben und Lehrsätze aus der Analysis) שכתב ב-1925 יחד עם גאבור סגה (בהונגרית: Szegő Gábor) וכן את "אי-שיוויונים", שכתב עם הארדי וליטלווד ב-1934.

כיצד פותרין?

על אף כל פרסומיו המתמטיים, ספרו המפורסם ביותר אינו עוסק במתמטיקה עצמה אלא בגישות כלליות לפתרון בעיות, ובפרט - בעיות מתמטיות. "כיצד פותרין?" נכתב ב-1945, וקהל היעד שלו כולל מורים למתמטיקה, תלמידים למתמטיקה, וכל אדם אחר המעוניין בפתרון בעיות. ובעיקרו הוא מציג שיטה בת ארבעה שלבים, בהם יש לגשת כדי לפתור כל בעיה מתמטית: הבנת הבעיה, תכנון הפתרון, הוצאה לפועל ובחינת הפתרון. במידה והבעיה לא נפתרת מציע פוליה גישה חלופית, לפיה "אם יש בעיה שאינך יכול לפתור, אזי קיימת בעיה קלה יותר שגם אותה לא פתרת. מצא אותה!". הספר, שהיה לרב-מכר ותורגם ל-17 שפות, יצא לאור בעברית בהוצאת "אוצר המורה" בשנת 1961 בתרגומו של ארנון בן-נחום ובעריכתו של ד"ר ש. פ. קלעי.
יומנו של סרט

מבנה הספר

בספר מתוארת יצירת הסרט "יומנו של חנון", שיצא למסכים ב-2010, על תולדות כוכביו ועל תסריטו. מטרתו של הספר להעניק לקוראים את תחושת הקסם שביצירת סרט קולנוע וללמד את הקוראים איך עושים סרט. מסופר על ילד שנהיה כוכב שמו זכארי גורדון, בספר כתוב על "ניצבים", "צוות", ועל כל מה שכלול בסרט שנעשה על ידי ספר וכמובן מראים את ההבדל בין כתיבת ספר ליצירת סרט.
תזמורת פילהרמוניה

היסטוריה

התזמורת נוסדה בשנת 1945 על ידי וולטר לג, ואף כי הופיעה מדי פעם בקונצרט חי, נועדה בעיקר לשמש תזמורת הקלטות בשביל EMI, שלג היה מנהלה. תומאס ביצ'ם הציע לנצח על התזמורת, אך לג דחה את הצעתו.
בשנותיה הראשונות, באו מנצחים רבים, מן הראשונים במעלה בעולם, להקליט עם ההרכב, בהם ארטורו טוסקניני ווילהלם פורטוונגלר. אבל היה זה הרברט פון קאראיין (שלא הורשה לעבוד בגרמניה או באוסטריה בשנים ההן בגלל עברו הנאצי) ששמו נקשר יותר מכל מנצח אחר עם הפילהרמוניה בשנים ההן. קאראיין בנה את התזמורת לאחד ההרכבים המשובחים בעולם והקליט הקלטות לאין מספר, בהן כל הסימפוניות של בטהובן.
בשנת 1954 עזב קאראיין כדי לעמוד בראש הפילהרמונית של ברלין. לג, בחיפושיו אחר מנצח חדש לתזמורת, פנה אל אוטו קלמפרר, שהקריירה שלו הייתה אז בדעיכה. זו התגלתה כהחלטה רבת השראה, ושמו של קלמפרר נקשר לאין הפרד בזה של התזמורת במהלך קיץ אינדיאני של הקלטות מצוינות. בשנת 1959 התמנה קלמפרר למנהל מוזיקלי לכל חייו.
ביום שלישי, 10 במרץ 1964 הודיע לג על כוונתו להשעות את תזמורת פילהרמוניה. במפגש הקלטה עם אוטו קלמפרר כונסה אספה ובה הסכימו הנוכחים פה אחד, שלא יאפשרו לפרק את התזמורת. קלמפרר הכריז בו במקום על תמיכתו וב-17 במרץ 1964 בחרו חברי התזמורת מוסד מנהל משל עצמם ואימצו את השם "תזמורת פילהרמוניה החדשה". קונצרט הפתיחה של תזמורת פילהרמוניה החדשה כפטרונית לעצמה התקיים ב-27 באוקטובר. בקונצרט בוצעה הסימפוניה התשיעית של בטהובן בניצוח קלמפרר, שהיה עכשיו נשיא כבוד של התזמורת.  
התזמורת הופיעה עכשיו, בשלטונה העצמי, בהרבה יותר קונצרטים חיים מאשר בתקופת ניהולו של לג. היא המשיכה בשם "תזמורת פילהרמוניה החדשה" ורכשה מחדש את הזכויות לשם "תזמורת פילהרמוניה" בשנת 1977. בשם זה היא נודעת מאז ועד היום. 
קלמפרר פרש מניצוח בשנת 1971 אבל המשיך, באופן רשמי, לכהן כמנצחה הראשי עד מותו בשנת 1973. במשך השנתיים הללו החזיק לורין מאזל במשרת מנצח ראשי חבר (1971 - 1973) והיה, למעשה, המנצח בפועל. ריקרדו מוטי היה מנצח ראשי מ-1973 עד 1982; החליף אותו ג'וזפה סינופולי (1984 - 1994). בשנת 1997 
קיבל עליו כריסטוף פון דוהנאני את המשרה.
אחרי פרישתו של דוהאני בשנת 2008 החליף אותו בתפקיד אסה-פקה סאלונן מפינלנד. ב-2021 צפוי להחליפו סאנטו-מתיאס רובאלי.
הפילהרמוניה היא התזמורת המוקלטת ביותר בעולם, עם יותר מאלף הקלטות.
פארק

פארק הוא שטח שאין בו יישוב או מבנים עירוניים, הפתוח לרווחת הציבור.

סוגי פארקים


סיווג של פארק נעשה לפי שימושיו השונים. אלה יכולים להיות:
אמור חברובסק

היכל הבית

מאז תחילת עונת 2003 אמור מארחת את משחקי הבית בפלטינום ארנה, המכיל 7,100 מושבים למשחקי הוקי. מאז עונת 2010/2011, ההיכל גם משמש את קבוצת ליגת ההוקי הצעירה "נמרי אמור".
כס"ח

תקציר העלילה

הסדרה מספרת על חבורת ילדים בשם חי"ה - (חבורת ידיעת הארץ). החבורה מטיילת בארץ ופותרת תעלומות שנקרות בדרכה. חברי החבורה נתקלים בתעלומות השונות שלא ביוזמתם. בחלק מספרי הסדרה, העלילה מתפתחת בעקבות פניות של ילדים מרחבי הארץ שאיתם מתכתבת שגית, הגיבורה הראשית ומספרת את סיפור החבורה. 
החבורה החלה לפעול לאחר שרועי (דמות משנה) מסיר דף שעליו שיר שכתבה יערה, כדי לשים במקומו הזמנה ליום הולדתו ה-12. בני החבורה - שגית, שאול, יובל ויועד - נפגעו מכך (יערה לא נכחה במקום). בסיום אותו יום לימודים, מזמין שאול כמחאה את יובל, יועד, שגית ויערה לקומזיץ בזמן יום ההולדת.
אלמנט שחוזר כמעט בכל ספר הוא התפצלות של החבורה. את רגעי השיא של ההרפתקה החבורה לא עושה יחד. לעיתים במקומות שונים ולעיתים חלק מבני החבורה מפספסים את השיא.
דימום יתר גינקולוגי

דימום יתר גינקולוגי (באנגלית: Gynecologic hemorrhage) מייצג דימום יתר ממערכת הרבייה הנשית. דימום זה יכול להיות גלוי או חיצוני, כלומר דימום מן הנרתיק, או שזה יכול להיות פנימי אל תוך חלל האגן או ליצור שטף דם.  הווסת הנורמלית אינה נחשבת דימום גינקולוגי, כי הוא לא מוגזם. דימום שקשור בתקופת ההריון או במהלך הלידה הוא דימום יילודי.

גורמים

הגורמים לדימום גינקולוגי כוללים:
ביוץ (Anovulation): היא גורם שכיח של הדימום הגינקולוגי. תחת ההשפעה של אסטרוגן  שמגורה את  רירית הרחם ,שבסופו של דבר תישפך ו פרק הביוץ מתאר את מספר גורמים אפשריים. ביוץ לאורך זמן יכול גם להוביל היפרפלזיה של רירית הרחם ולהקל על התפתחות סרטן רירית הרחם.

הפרעת דימום

נשים עם הפרעת דימום יכולות להיות נוטות יותר לדימום יתר. עבודה המטולוגית, צריכה לגלות את הסיבה.

אחרים

דרך אגב ציסטה בשחלה יכולה להיקרע ו להצמיח דימום פנימי. מצב זה עלול להתרחש במהלך ביוץ או כתוצאה של אנדומטריוזיס.
אם  בדיקת הריון חיובית, יש לשקול דימומים הקשורים ל הריון, כולל הפלה ואת הריון חוץ רחמי.

אבחון

ההיסטוריה תקבע אם המצב אקוטי או כרוני, ואם נסיבות חיצוניות מעורבים.  בדיקת אולטרה סאונד גינקולוגי בדרך כלל משלימה את הבדיקה הגניקולוגית. ספירת הדם קובעת את מידת האנמיה והיא עשויה להצביע על בעיות בדימום.  בדיקות ההריון חשובה, במיוחד כמו דימום בתחילת ההריון שמייצג דימום גניקולוגי, הריון חוץ רחמי יכול להיות קטלני, האבחנה מחולקת בהרחבה לחקירות תומכות ומוחלטות :

מניעות

בדרך כלל דימום גניקולוגי לא יגיע משום מקום. בדיקות גניקולוגיות רגילות, בדיקות סקר לסרטן, אמצעי מניעה לוקחים דרך ארוכה במניעת ודחיית  אירועי דימום אקוטיים ובלתי צפויים.

עזרה ראשונה

דימום גניקולוגי צריך להיות מוערך בהקדם האפשרי על ידי רופא. את כמות ומשך הדימום תכתיב אם אירוע הדימום הוא אירוע חירום.

הטיפול הקליני

הטיפול תלוי באבחנה, והוא עשוי לכלול טיפול הורמונלי, עירוי נוזלים, עירוי דם, ו/או התרחבות וגרידה. דימום פנימי דורש לפרוסקופיה או ניתוח בטן, בצורה נדירה ובמקרים קיצוניים תתבצע כריתת רחם.

לקריאה נוספת

מהן הסיבות לדימומים גינקולוגיים וכיצד מטפלים בהן
דימומים מאברי מין
בואש מפוספס

מראה

צבע גופו של הבואש המפוספס שחור, עם פס לבן לאורך כל אחד מצדדי מגופו; שני הפסים מתחברים יחדיו לאזור לבן רחב באזור העורף. במצחו פס לבן צר. גודלו בערך כגודל חתול ביתי, הוא שוקל בין 2.7 ל-6.3 ק"ג ואורך גופו (ללא הזנב) בין 33 ל-46 ס"מ. זנבו העבה מגיע לאורך של 18 עד 25 ס"מ ולפעמים קצהו לבן.
נוכחותו של בואש מפוספס מתגלה לעיתים קרובות תחילה על פי ריחו. בדומה לכלל הבואשיים, לבואש המפוספס בלוטות ריח מפותחות בפי הטבעת, המסוגלות לפלוט ריח צחנה חזק כאשר הוא חש מאוים מפני בעל חיים אחר.

התנהגות

הבואש המפוספס פעיל בעיקר בלילה. הוא מתחיל לתור אחר מזון זמן קצר לאחר שקיעת החמה, וניזון מעכברים, ביצים, נבלות, חרקים, זחלים וגרגרים. עם הזריחה, פורש הבואש המפוספס למאורה, שעשויה להיות באדמה, תחת בניין או סלע. בעוד שהזכר דר לבדו במאורה, מספר נקבות עשויות לחיות יחדיו. במהלך הסתיו אוגרים הבואשים שומן עודף שישמשם במשך תקופת החורף, בה הם פחות פעילים, אף שאינם נכנסים לתרדמת חורף. במהלך החורף עשויים הם להישאר במאורותיהם תחת האדמה זמן רב שיכול להגיע אף ל-100 ימים ברצף. משך התקופה שבה הם פחות פעילים משתנה בהתאם למיקום הגאוגרפי - התקופה קצרה יותר בדרום, וארוכה יותר בצפון.
הבואש המפוספס מועיל כצרכן מכרסמים וחרקים, ורק לעיתים נדירות ניזון מעופות משק.

רבייה

הרבייה נעשית בפברואר או מרץ, ובתחילת מאי, לאחר היריון בן 63 יום, נולדים חמישה או שישה גורים. הגורים נולדים עיוורים וחרשים, ואת עינייהם פוקחים רק בגיל שלושה שבועות. במהלך שמונת עד עשרת השבועות הראשונים לחייהם מניקה האם את גוריה. הזכרים לא משתתפים בטיפול בגורים. תוחלת חייהם של הבואשים המפוספסים בטבע יכולה להגיע לעד שנתיים-שלוש, אולם ברוב המקרים הם לא שורדים את החורף הראשון. בשבי מסוגלים הבואשים לחיות עד 15 שנה.
רכס ראמפארט

היסטוריה

הרכס מופה ושמו ניתן לו בפברואר 1957 על ידי משלחת הסקר הצפונית של ניו זילנד שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי שפעלה בין השנים 1956-58.
מבצע גדעון

מבצע גדעון הוא מבצע כיבוש בקעת בית שאן במלחמת העצמאות. משימת כיבוש העיר בית שאן והכפרים הערביים הסובבים אותה הוטלה על גדוד "גדעון" (גדוד 13) של חטיבת גולני בפיקודו של אברהם יפה. תפקידו של הכוח היה לכבוש את האזור מידי הכוחות הערביים בהתקרב מועד פינוי כוחות הבריטים, כחלק מההכנה לפלישה הערבית הצפויה.
עמדות המפתח שחלשו על העיר בית שאן היו תחנת המשטרה, מחנה חיל הספר מצפון לתחנת הרכבת (מחנה "גדעון") ותל אל-חוסאן (תל בית שאן). הבריטים הודיעו כי מחנה חיל הספר יימסר ליהודים ואילו משטרת בית שאן תימסר לערבים. ב-28 באפריל 1948 פינו הבריטים את האזור. מיד לאחר הפינוי נכנסו כוחות גדוד "גדעון" למחנה חיל הספר ואחר כך השתלטו על תחנת הרכבת. באותו הזמן נמסרה תחנת המשטרה לערבים. ב-10 במאי בלילה, יצא הכוח מקיבוץ עין הנצי"ב וכבש את הכפרים אשרפיה ופרואנה מדרום לעיר. בשלב הבא הוחלט לכבוש את תל בית שאן שחלש על העיר, וממנו ניתן היה לצלוף ולהטריד את העיר בתקווה לכניעתה ולמניעת הצורך בלחימה בשטח בנוי. ב-11 במאי נערכו הכוחות להתקפה על התל. בהגיע היחידות הפורצות למרגלות התל ניתן האות באלחוט והחלה הפגזת התל על ידי מרגמת דוידקה ומרגמות 2 אינץ'. התל נכבש תוך חצי שעה ללא אבידות לכוחות היהודים. 
תוך כדי הקרב על התל, התקשר המג"ד אברהם יפה בטלפון (שעדיין היה מחובר למחנה "גדעון") עם נכבדי בית שאן ושכנע אותם להסכים לכניעה. מכיוון שנוכחו הנכבדים שסיכוייהם לקבל תגבורת ועזרה היו קלושים - הסכימו לקיים משא ומתן על כניעה. הפגישה נערכה בבוקר ה-12 במאי בתחנת הרכבת. לפני הפגישה יזם אברהם יפה "תרגיל פסיכולוגי": הוא פקד להביא מקיבוץ שדה נחום צינורות השקיה גדולים. הצינורות הונחו על תל בית שאן ומומחי הסוואה גרמו להם להיראות כתותחים הנכונים להפגיז את העיר. תנאי הכניעה היו - מסירת כל כלי הנשק והמכוניות והסגרת כל הלוחמים הזרים. הנכבדים בקשו שהות כדי להימלך בדעת התושבים ולקבל תשובה מג'נין. אחר הצהרים הגיעה הודעת הכניעה והכוחות הזרים הצליחו להסתנן מהעיר.
ב-13 במאי נכנסו יחידות "גדעון" לבית שאן. על בית המשטרה הונף דגל ישראל ובעיר הוכרז עוצר. למחרת נערכו חיפושים בבתי התושבים ונאספו כלי נשק רבים וכמות גדולה של תחמושת. בשל החשש משיתוף פעולה של התושבים הערביים עם הכוחות הפולשים של מדינות ערב הוחלט לגרשם מהעיר.
יוהאן מאתזון

חיים וקריירה

מאתזון נולד ומת בהמבורג. היה ידיד קרוב של הנדל, אף כי כמעט והרג אותו בריב פתאומי, במהלך הצגת האופרה "קלאופטרה" של מאתזון בשנת 1704. הנדל ניצל רק הודות לכפתור גדול, שהיטה הצידה את חרבו של מאתזון. השניים התפייסו לאחר מעשה.
מאתזון, בנו של גובה מס אמיד, קיבל חינוך ליברלי רחב-יריעה ולצד הכשרה מוזיקלית כללית, למד נגינה בכלי מקלדת ובכינור, הלחנה ושירה. בגיל תשע כבר שר וניגן בעוגב בכנסייה והיה חבר במקהלת האופרה של המבורג. הופעת הסולו הראשונה שלו הייתה עם האופרה של המבורג בשנת 1696. תחילה שר תפקידי נשים ואחר, כשקולו התחלף, המשיך להופיע באופרה בתפקידי טנור, ניצח על חזרות וחיבר אופרות בעצמו. הוא כיהן כמנצח מקהלה בקתדרלה משנת 1718 עד שחירשות גוברת הביאה לפרישתו מן התפקיד. 
במקצועו היה מאתזון דיפלומט, וזה היה עיסוקו העיקרי משנת 1706. מאתזון למד אנגלית בבית הספר ודיבר בה באופן שוטף. הוא היה מחנכו של בן השגריר האנגלי, סר ג'ון ויץ', ובהמשך היה למזכירו של השגריר. במסגרת תפקידו ייצג את השגריר בשליחויות דיפלומטיות מחוץ לגרמניה. היה מעורה בחיי המוזיקה של לונדון ואף מיודד עם מספר מלחינים אנגליים בהם הנדל וויליאם בבל. בשנת 1709 נשא אישה אנגליה.

כתיבתו התאורטית

מאתזון מפורסם בעיקר כתאורטיקאי מוזיקה. כתביו בנושאים של ביצועי מוזיקה, סגנון תיאטרלי והרמוניה של הבארוק הגרמני הם היסודיים והמעמיקים ביותר. נוסף לכתבים מקוריים - בייחוד בנושא הקשר בין שיטות לימוד של רטוריקה ומוזיקה - אסף וערך את רוב הרעיונות שנודעו בזמנו.

כתיבתו המוזיקלית

עיקר תפוקתו היוצרת הייתה ווקאלית וכללה שמונה אופרות ומספר רב של אורטוריות וקנטטות. כמו כן כתב סונאטות ומוזיקה לכלי מקלדת, כולל יצירות שתכליתן הוראת נגינה בכלי מקלדת. כל המוזיקה שלו, פרט לאופרה אחת, אורטוריה אחת וכמה קבצים של מוזיקה אינסטרומנטאלית, נעלמה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הושבה להמבורג על ידי ירוואן (ארמניה) בשנת 1998. במכלול הזה ארבע אופרות ורוב האורטוריות. כתבי היד נמצאים כיום בספרייה הממלכתית והאוניברסיטאית של המבורג, לשעבר הספרייה העירונית של המבורג.
Beam Me Up Scotty

רקע

המיקסטייפ הוקלט לאחר שליל ויין הבחין בהופעתה של מינאז', שהייתה חתומה בחברת ההקלטות Dirty Money Records, ב-"The Come Up DVD". מינאז' מתארת את המיקסטייפ כחזרתה להתרכז במוזיקה, בעוד באותה תקופה הקריירה שלה התבססה בעיקר על התדמית שלה:
"אני הייתי בסדר, אבל לא התרכזתי במוזיקה. בעיקר הצטלמתי ועשיתי דברים דומים, לכן אנשים הכירו אותי בזכות התמונות שלי ולא בזכות המוזיקה. עם המיקסטייפ, Beam Me Up Scotty, הם צריכים לקחת אותי ברצינות כאמנית. לכן, אפשר לומר שבשנה האחרונה התחלתי לחדד את היכולות שלי, ולאחרונה התחלתי לשיר יותר."
— ניקי מינאז'

קידום

המיקסטייפ פורסם להורדה חינמית ברחבי העולם ב-18 באפריל 2009, ויצא לאור כתקליטור בבריטניה ב-6 בספטמבר 2010. לשיר "Itty Bitty Piggy" צולם וידאו קליפ בו מצולמת מינאז' מופיעה עם השיר, ובנוסף מופיעים קטעים מסט הצילומים למיקסטייפ. גם השיר "Go Hard", בו משתתף הראפר ליל ויין, קודם באמצעות קליפ, שצולם על ידי הבמאי קווץ' ק' ריץ'.
תעלומת הרצח הכפול (סרט)

רקע

הסרט, שהופק בשנת 1961 נחשב כמחווה (הוֹמָאז') לסרטו הנודע של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" משנת 1960. גם המשקל של שמות שני הסרטים הוא שם תואר מטיל אימה, האחד "Psycho", של הפרעה נפשית והשני "Homicidal", של רצחנות. שני הסרטים צולמו בשחור-לבן ועלילותיהם מתרחשות על רקע של מקום קטן או נידח. בשניהם פתרון התעלומה קשור בשינוי המגדר המיני של הרוצח, שזהותו האמיתית ומגדרו נחשפים רק בסוף הסרט. לקטעי האימה המשולבים בסרט יש הסברים רציונליים הנובעים מן העלילה ולא הסברים על-טבעיים.
הסרט הופק ובוים על ידי ויליאם קאסל, מפיק ובמאי של סרטי אימה שפעל בהוליווד בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה העשרים. בין השאר הפיק את "תינוקה של רוזמרי" של רומן פולנסקי.
פעלול פרסומי שנקט בו המפיק היה הנפקת תעודת ביטוח חיים על סך 1,000 דולר לכל צופה בסרט בארצות הברית למקרה שימות מחרדה במהלך הסרט.

שחקני הסרט

צוות השחקנים של הסרט לא הורכב מכוכבי קולנוע, אלא משחקנים לא מפורסמים, רובם שחקני סוגת ה"בי מובי" (באנגלית: B Movie), מונח המתייחס לסרטי קולנוע דלי תקציב שצולמו במהירות רבה, עם שחקנים מהדרג השני. הדמות המרכזית של אמילי הרוצח/רוצחת גולמה על ידי שחקנית בשם ג'ין ארלס (Jean Arless) שאינה נזכרת כשחקנית בשום סרט נוסף. הייתה זו למעשה שחקנית בשם ג'ואן מרשל, שהופיעה בין השנים 1958 ל-1975 בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה, בין היתר ב"אזור הדמדומים" ו"מסע בין כוכבים". רק בסרט זה הופיעה בשם אחר.
קרחון קורנוול (ארץ קואטס)

היסטוריה ומקור השם

הקרחון מופה לראשונה על ידי המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי בשנת 1957. הקרחון נקרא על שם הגנרל סר ג'יימס הנדיסייד מארשל-קורנוול, שהיה חבר ועד הניהול של המשלחת-הטראנס אנטארקטית בין השנים 1955-1958.
נייטיביזם (מדע המדינה)

נייטיביזם אמריקני

הנייטיביזם כתנועה החל בארצות הברית עם תחילת גלי ההגירה הגדולים לאחר פתיחת תעלת אירי במדינת ניו יורק ב-1825. התנועה תמכה בחקיקה מפלה לטובתם של ילידי היבשת ואופיינה על ידי רגשות לאומניים קסנופוביים ואנטי קתוליים אשר לוו ברעיונות על עליונות הלבנים הפרוטסטנטים האנגלו-סאקסים (White Anglo-Saxon Protestant Supremacy). ב-1836 נעשה ניסיון על ידי מפלגה נייטיביסטית להריץ מועמד לראשות עיריית ניו יורק והוא זכה ב-1,496 קולות.
שנות ה-40 של המאה ה-19 אופיינו במהומות אנטי-קתוליות, כגון המהומות הנייטיביסטיות בפילדלפיה אשר פרצו פעמיים: ב-3 במאי וב-4 ביולי (יום העצמאות של ארצות הברית) של שנת 1844. בדצמבר באותה שנה נוסד בעיר ניו יורק "מסדר האמריקנים המאוחדים" (OUA). בקליפורניה היפנו קבוצות נייטיביסטיות את זעמן כלפי הסינים. מוצאם הקתולי של חלק גדול מהמהגרים והדעות הקדומות של הרוב המסורתי הפרוטסטנטי יצרו אפליה אנטי-קתולית אשר יחד עם הנייטיביזם גברה לאחר כישלון המהפכות באירופה ותחילתו של גל הגירה חדש ב-1848.
בין 1849 ל-1850 נוסדה בעיר ניו יורק כתוצאה מפחד מהמהגרים חברה סודית נייטיביסטית בשם 'מסדר הדגל זרוע הכוכבים' (על שם המנון ארצות הברית) על ידי אדם בשם צ'ארלס ב. אלן. כדי להפוך לחבר במסדר זה אדם היה חייב להיות פרוטסטנטי מאמין מעל גיל 21 ולהתחייב לציות מוחלט לכל פקודות המסדר. חברי המסדר זכו לכינוי "שאינם יודעים דבר" (Know-Nothings) על ידי עורך העיתון הוראס גרילי. כינוי זה הוצמד להם מכיוון שאיש לא הודה ששמע על המסדר, וכך הם נודעו בציבור. ב-1854 הנייטיביסטים נודעו בפומבי עם הקמת 'המפלגה האמריקנית' אשר נודעה במיוחד באיבתה לאירים-קתולים והציגה מצע הכולל חקיקה להארכת התקופה שבין הגירה לנטורליזציה. בבחירות לנשיאות של 1856 הנשיא-לשעבר מילרד פילמור היה מועמד מטעם מפלגה זו.
בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים (ובשנות ה-80 בעקבות גל הגירה חדש) וכן בתקופה הפרוגרסיבית (שנות ה-1920) חווה הנייטיביזם תקופות של תחייה מחודשת, כך התייחסו חברי קו קלוקס קלאן בדרום לקתולים בשנאה ואכזריות זהים לאלו שהפגינו כלפי שחורים.
בבחירות של 1928 שיחק הנייטיביזם תפקיד חשוב בהפסדו של המועמד הקתולי לנשיאות אלפרד אי. סמית'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הביאו זרמים נייטיביסטיים להקמתם של 'מחנות מעבר מלחמתיים' וכליאתם של מעל מאה אלף תושבים ממוצא יפני (62% מתוכם היו אזרחי ארצות הברית) בתוכם בשל היותם "סכנה לביטחון הלאומי".
הפגנות של נייטיביזם עלו מחדש מדרגה בסוף המאה ה-20. בעקבות גל הגירה לא חוקית, בעיקר מאסיה ומקסיקו, הועברה ב-1996 חקיקה קשוחה כנגד מהגרים לא חוקיים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 על מתקנים בארצות הברית התגברו רגשות הנייטיביזם, כמו גם האיסלאמופוביה והביאו לעלייה בשכיחות פשעי שנאה. כמו כן שונו חוקי ונוהלי ההגירה לרעה. תנועת הפחתת ההגירה הפועלת בארצות הברית מתחילת המאה ה-21 עושה מאמצים להרחיק עצמה ככל האפשר מההגדרה נייטיביזם.
הנושא נלמד בבתי ספר תיכוניים בישראל בהקשר של הגבלת ההגירה לארצות הברית בחקיקות אשר קבעו מכסות הגירה לקבוצות אתניות ובכללן יהודים ממזרח אירופה.
בית הדואר האוסטרי

בית הדואר האוסטרי (בלשון בני התקופה: "הפוסטה האוסטרית") הוא מבנה שבו פעלו שירותי דואר אוסטריים. המבנה מצוי בקצה הרובע הארמני בכיכר עומר אבן אל ח'טאב הסמוכה לשער יפו למול מצודת העיר בעיר העתיקה ירושלים. שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה בארץ ישראל ונודע ביעילותו.

היסטוריה

שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה שקיבל רישיון הפעלה בעקבות הטנזימאט (הרפורמה בשלטון האימפריה העות'מאנית). עד להקמתו היה הדואר העות'מאני שירות הדואר היחיד להעברת מכתבים לירושלים, בנוסף ליוזמות פרטיות. שירותים אלה נחשבו לא יעילים, ודברי הדואר הגיעו ליעדם לאחר זמן רב, ולעיתים רבות אבדו. כלכלת ירושלים בכלל וכלכלת היישוב היהודי בפרט הייתה תלויה בשירותי הדואר עם אירופה ובאמצעותו הועברו גם כספי החלוקה שקיימו את היישוב היהודי ומכאן חשיבותו הרבה לציבור זה.
שרותי הדואר האוסטרי החלו לפעול בירושלים ב-1846 כשירות בלדרות וחלוקת מכתבים שהופעל על ידי ר' מאיר שיינבויים מכולל הו"ד שחילק בירושלים את דברי הדואר שהובאו לארץ ישראל דרך ביירות. שירות זה פעל עד 1856 וחודש ב-1859 כשירות דואר רשמי, לאחר ביקור פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והשלמת סלילת דרך העגלות מיפו לירושלים שאיפשרה הובלת דברי הדואר בספינות סוכנות הספנות האוסטרית של חברת "לויד" מטריאסטה לנמל יפו, משם הועברו לירושלים בדיליז'נסים. החל משנת 1864 נעשה שימוש בבולי דואר אוסטריים, נושאי דמותו של פרנץ יוזף ומשנת 1886 נעשה שימוש בבולים אלה כאשר הערך צויין במטבע העות'מאני. האניות מטריאסטה הגיעו לחופי הארץ פעם בשבוע-שבועיים וזמן הגעת הדואר מיפו לירושלים היה בין 12 שעות (בראשית התקופה) ל-7 שעות (עם שיפור הדרכים). מרכבות הדואר החליפו סוסים בשער הגיא וכך השיגו יתרון גם מול הדואר הרשמי (שהופעל בשיתוף בריטניה), שהובל החל מ-1891 ברכבת.
סניף בית הדואר נתן שירותי דואר שכללו מסירת דברי דואר, משלוח מכתבים רגילים, מכתבים רשומים וחבילות, וכן העברות כספים. בתחילה היה בית הדואר סגור ביום א', אך משרבו לקוחותיו היהודים, עקב אמינותו, מונה פקיד יהודי שיטפל בדברי דואר ביום א', כדי למנוע עיכוב של יומיים (שבת וראשון) במסירת הדואר.
המבנה ברחבת שער יפו, מול המצודה, הוקם בשנת 1870 על ידי הקבלן ואיש העסקים הארמני יאקופ מורדיאן, שלימים מונה כסגן הקונסול האוסטרי ושינה את שמו ליעקב פאסקאל. בית הדואר פעל בקומה הראשונה, ומורדיאן ומשפחתו התגוררו בקומה השנייה.
מלבד הפוסטה התורכית הרשמית אשר לנו, ישנה בעירנו גם פוסטה אוסטרית, אשר נשרשה בכל ערי תורכיה זה ימים רבים מאד, ואם אמנם כל המסחרים בירושלים דלים ורפים, הנה סחר משלוח המכתבים פורח ומשגשג ב"ה... היהודים בירושלים הורגלו רובם בפוסטה האוסטרית הזאת, כי בית פקידותה קרוב אצל רחוב היהודים ופקידיה מדברים אשכנזית. ותהיינה רוב ההכנסות לפוסטה האוסטרית.
— דוד ילין, ירושלים של תמול, עמ' 12-13
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הורה השלטון העות'מאני על סגירת בתי הדואר הזרים ב-30 בספטמבר 1914.
אנדרה בלונדל

ביוגרפיה

אנדרה בלונדל נולד ב-1909 בעיר צ'ורטקוב שבפולין בשם אלכסנדר (סשה) ישעיהו בלונדר (Aleksander (Sasza) Shaya Blonder). הוריו עסקו במסחר.
ב-1928, עם השלמת בחינות הבגרות, נסע בלונדל לפריז שם שהה תקופה קצרה וחזר לפולין. ב-1929 נסע שוב לפריז, שם למד אדריכלות, במשך שנתיים, בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École nationale supérieure des beaux-arts) וזאת בעזרת מלגת לימודים שקיבל.
ב-1931 חזר בלונדל לפולין והחל ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב (Academy of Fine Arts in
Cracow). בזמן שהותו בעיר יסד, יחד עם חברים אמנים, קבוצת אומנות בשם "הקבוצה הקרקובית" (Grupa Krakovska). התערוכה הראשונה של הקבוצה נערכה ב-1933 בעיר לבוב. ב-1935 החל לעבוד בתיאטרון הילדים היהודי "ביילסקו-ביאלה", שם יצר תפאורות להצגות. במקביל, הצטרף לאגודת האמנים והסופרים הפולנים (ZZPAP - Związek Zawodowy Polskich Artystów Plastyków). ב-1937 הציג בלונדל בוורשה תערוכה אישית בגלריה מקומית בשם "סלון קוטרבי" (Salon Koterby).
ב-1937 קיבל בלונדל מלגה ויצא ללימודים בפריז, שם חי ברובע החמישה-עשר. בתקופה זו התחבר לקהילה האמנים הרוסית בעיר ויצר קשרים עם אנשי אסכולת פריז וביניהם חיים סוטין, פנחס קרמניה , יצחק דוברינסקי, לודוויג קלימק (Ludwig Klimek) ועוד. באותה שנה השתתף בתערוכה העולמית של פריז (1937).
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בלונדל לצבא הפולני שפעל על אדמת צרפת. ב-1940, עם כניסת הצבא הגרמני לפריז, נהדף הצבא הפולני דרומה לטולוז שם שוחרר בלונדל, בחודש יוני 1940, מהצבא ובסיוע המחתרת הצרפתית מצא מקלט באקס-אן-פרובאנס שם שהה כשנתיים. בעיר זו פגש את אשתו לעתיד, לואיז בונפילס, והיא סייעה לו לעבור לקרקסון (בקרבת הגבול עם ספרד) שם שינה את שמו מבלונדר לבלונדל כדי לא להיות מזוהה כיהודי. בתקופת שהותו בעיר, המשיך בלונדל ליצור ולפעול עם אמנים אחרים, שנמלטו אף הם מהנאצים.
עם סיום המלחמה היה פעיל במסגרת קבוצות אמנים שונות בערים סט (Sete), טולוז, מונפלייה, פרפיניאן ועוד.
ב-1948 חזר עם משפחתו לפריס שם המשיך ליצור. ב-14 ביוני 1949, בעת שעסק בשיפוץ דירה בקומה שנייה, נפל מחלון הדירה ונהרג.

סגנון ציורו

בלונדל יצר ללא הפסק למרות הקשיים של חייו והיה מאוד יצירתי.
הוא מערבב, בציוריו, אקספרסיוניזם ופוביזם (ציור פראי) ונוטה אף לקוביזם. ציוריו מלאי צבע, תנועה וחיים והוא מרבה להשתמש בצבעים שחורים, סגולים, כחולים כהים המוארים באדום בוהק, צהוב או לבן וזאת בהשראת השמש של דרום צרפת. הנושאים שבלונדל מטפל בהם נעים בין דיוקנאות עצמיים, דיוקנאות, עירום, נופים, דומם וקומפוזיציות. בציוריו משתקף אדם שהחיים התעללו בו והוא נושא בתוכו פצע בלתי ניתן לריפוי וזה בא לידי ביטוי באופן כפול: אלימות ומוות מצד אחד ורוך מצד שני.

משפחתו

ב-5 ביולי 1943 נישא בלונדל, בכפר Cuxac - Cabardès (בקרבת העיר קרקסון), ללואיז בונפיס (ילידת העיר Sete שבצרפת. בעלת תואר פרופסור לפיזיקה וכימיה) לה קרא בלונדל בשם החיבה "ליסו". לזוג נולדו 2 ילדים (הלן (1944) ומארק (1945)).

מורשתו

בלונדל הותיר אחריו כ-700 ציורים שחלקם נמצאים בידיים פרטיות וחלקם בבעלות גלריות ומוזיאונים (בעיקר בפולין ובצרפת).