האתיקה של אריסטו

עשייה ותכליתיות

התפיסה האריסטוטלית של האתיקה מושתתת על מושג התכלית. לפיו, לכל דבר בעולם יש מטרה, ואותו הדבר יחשב לטוב אם יהיה מוכשר בהשגת מטרתו. לדוגמה, מטרתה של הסכין היא חיתוך, וסכין טובה תהיה סכין חדה - החותכת היטב. לכן, על סכינים להיות חדות.
אריסטו מתעניין בפעולת האדם, ולכן מנסה למצוא את מטרתו של האדם ולגלות איך ישיג אותה בצורה הטובה ביותר. (אדם אשר משיג את מטרתו, לפי ההגדרות שתוארו לעיל, הוא אדם טוב)

המידות לפי אריסטו

מושג חשוב בתפיסת המוסר היוונית היא המידה, (ביוונית, αρετη) יכולתו של האדם להפעיל שיקול דעת בהחלטותיו ולהגיע לבחירות הנכונות במצבים נתונים. זאת אריסטו טוען יש לעשות על-פי קריטריון אותו הוא מכנה כ-'כלל האמצע'. 
כלל האמצע מייצג את יכולתו של אדם לבחור בדרך הביניים בין שתי גישות קיצוניות בהחלטותיו בנושאים שונים. למשל, חייל אמיץ (הניחן במידת האומץ) לא יהיה אחד השש אל הקרב בכל הזדמנות, גם כאשר סיכוייו לנצח קלושים – חייל כזה ייקרא פזיז. חייל אמיץ גם לא יתחמק מכל קרב, גם כאשר צבאו יהיה בעמדת יתרון – על אדם שיעשה זאת יאמר שהוא פחדן. אדם ייקרא אמיץ אם ימצא את דרך הביניים – ידע לבחור את קרבותיו בחוכמה, וישתתף רק בקרבות בהם יוכל לנצח ובאלה החשובים לו.
על מנת להמחיש את חשיבות הפניה לדרך הביניים, מביא אריסטו כדוגמה את הכושר ואת הבריאות האנושיים. בריאותנו תפגע אם נמעיט באכילה, וגם אם נפריז בה, וכך גם כושרנו ייפגע אם לא נתעמל ואם נתעמל יתר על המידה. לעומת זאת, אם נאכל ונתאמן במידה הנכונה, כושרנו ובריאותנו ישמרו ואף ישתפרו. מכך מסיק אריסטו שגם בנושאים הקשורים באומץ או במתינות יהיה עלינו לנהוג במידה הנכונה ולא להפריז לכיוון זה או אחר.
על מנת שאדם יביא עצמו לאושר, יהיה עליו להיות מסוגל להגיע להחלטות הנכונות בחייו, ולכך דרושות לו המידות.
יש להבין כי כלל האמצע אינו חשוב בשל שיפוטים נורמטיביים מוסריים הקשורים ליחסים בין האדם לזולת, אלא כלל האמצע הוא שאיפה נפשית המגלמת בחובה תקינות פסיכולוגית. בצעד זה אריסטו מחבר את חשיבות הדרך המוסרית עם הבריאות הנפשית של האדם על ידי הצבעה על חשיבות הראציונאליות הנפשית שהאדם צריך לשאוף אליה. העמידה על עקרון האמצע תביא את האדם לפעילות הראויה והנכונה ביותר ותשקף יציבות מנטאלית. מעבר לכך, השאיפה של האדם מנקיטת עמדות קיצוניות היא הדרך הנכונה להגעה לאיזון מנטאלי ולבריאות נפשית וגופנית גם יחד. 
בין מידותיו המוסריות של האדם (מידות האחראיות לפעולתיו המוסריות של אדם) מונה אריסטו את הראשיות מביניהן: האומץ, המתינות, התבונה והצדק.

טוב ואושר

אריסטו מכנה את הטוב העליון של האדם בשם "אושר". הוא מבקש לומר בכך כי האתיקה אמנם אומרת לאיזו תכלית מן התכליות ראוי לה האדם לשאוף, אלא שעל האדם לדעת כי תכלית זו איננה אלא התכלית אותה הוא מבקש ממילא (שהרי ברור כי כל אדם רוצה באושר). 
אריסטו לא משיב בשלב זה לשאלה "מהו האושר?". עם זאת, לאריסטו ברור כי הבריות טועות כאשר הן מזהות את האושר עם העושר, עם הכבוד ועם דברים אחרים מעין אלו. יחד עם זאת מצא אריסטו שהתכונות שמייחסים לאושר הן גם התכונות שיש לטוב העליון.

מימוש עצמי

האדם הטוב, המאושר, הוא זה שמפעיל את תכונותיו הייחודיות. ככל שאדם מממש יותר את מה שמייחד אותו, כאדם, ככל שהוא מוציא מן הכוח לפועל בצורה שלמה יותר את מה שטמון בו ומאפיין אותו כבעל תבונה, כן הוא טוב ומאושר יותר. 
הטוב העליון = תכלית לשמה = האושר = פועלו המיוחד של האדם = פעילות המחשבה.
אומנם אפשר שהאדם המפעיל את שכלו יהיה רע או שהוא יהיה אומלל. אפשר גם שאדם המשתמש בכלי המחשבה שלו יעשה כן למטרות אחרות (שימוש מדעי, למשל). דוגמאות נגד אלו מוכיחות כי אי אפשר לקבל את הזהות הזאת כסוף פסוק משביע רצון. ואכן, אריסטו לא הסתפק בזהות זו.

מהו המעשה הטוב?

המסורת היוונית איננה מתייחסת למעשה הבודד, אלא כלפי תכונות האדם או סגולות אופיו. בהתאם למסורת זו פועל גם אריסטו. שאלתו היא "מהי הסגולה הטובה?". 
האדם מממש את מהותו כאדם, אם הוא משתמש בשיקול דעתו. מצד שני, האדם המשתמש נכון בשיקול דעתו יתנהג לפי הסגולה הטובה. לכן האדם המממש את מהותו כאדם, הוא גם אדם טוב. כשם שהמנגן הטוב הוא מי שמבצע כהלכה את פועלו של המנגן (מנגן היטב), כך האדם הטוב הוא מי שמגשים בהצלחה יתירה את פועלו המיוחד של האדם, שהוא היגיון המחשבה.
מצד אחד אריסטו מזהה את האדם המאושר עם האדם המפעיל את מחשבתו. מצד שני, הוא מזהה את האדם בעל הסגולה הטובה עם האדם המפעיל את כושר מחשבתו. באופן זה מתקבלת הזהות:
האדם הטוב (בעל הסגולה הטובה) = האדם המאושר.
זהות זו יכולה להוות תשובה לכל האומר כי "צדיק ורע לו רשע וטוב לו". באופן זה יוצרת משנתו של אריסטו הנעה חזקה לרכישת הסגולה הטובה.
האדם הטוב הוא המפעיל את כוח שכלו כדי לבחור במעשים. שיקול הדעת בבחירת המעשים מתאפיין בכך שהכלל המדריך אותו הוא בחירה במידה האמצעית, או התנהגות לפי "דרך האמצע". 
נקודת האמצע עליה מצביע אריסטו איננה אחת, אלא היא שונה מאדם לאדם וממצב למשנהו. מדבריו מתקבלת הגדרה מעניינת של המעשה שראוי לעשותו: זהו מעשה המתאים לגמרי לסיטואציה, שלה חמישה מרכיבים יסודיים (עיתוי, אנשים בהם נוגע המעשה, דברים המושפעים מן המעשה, מטרת המעשה ואופן ביצועו).
אריסטו מסיים את אפיון הסגולה הטובה במילים "וכדרך שיגדירנו האדם הנבון". האדם הנבון הוא מי שיודע להשתמש כהלכה בעיקרון המידה האמצעית, מתוך התחשבות בחמשת מרכיבי הסיטואציה. אפשר שאריסטו סבור, שלא כל אדם יכול להגיע לדרגתו של האדם הנבון. אם כך הוא הדבר, הרי שמשתמעת מדבריו ההצעה כי מי שאיננו נבון, ינהג בתבונה אם יחקה את האדם הנבון.

תנאים הפוטרים מאחריות

לפי אריסטו, אנו נוהגים לשבח ולגנות את מעשיהם של אחרים ולחוש גאווה או רגשות אשם על מעשינו. תחושות אלו קשורות למה שנהוג לכנות בשם "אחריות מוסרית". לכאורה, מן הראוי לגנות כל מעשה רע אולם אנו נוטים לסלוח לאדם אם נראה לנו כי היו תנאים המתרצים והמשחררים אותו מאחריות לאותו מעשה.
שחרור מאחריות אינו מטהר את המעשה הרע ואינו מפחית מאי מוסריותו. להפך, כשאנו פוטרים אדם מאחריות למעשה רע שעשה, כאילו אמרנו: "אף על פי שהאיש עשה מעשה רע ובלתי מוסרי הרי הוא פטור מאחריות ונקי מאשמה".
לדעת אריסטו, רק מעשים שנעשו מרצון ראויים לשבח או לגנאי. מעשים רעים שנעשו שלא מרצון בעליהם זוכים, לעומת זה, לסליחה. מדברים אלה עולה כי באין רצון, אין אחריות.
אריסטו מונה שלושה תנאים שבהם נהפך מעשה ללא רצוני:

לחץ חיצוני

מעשים הנעשים תחת לחץ הם מעשים ש"ספק הוא אם אכן נעשים ברצון או שלא ברצון". אלה הם מעשים שאינם נעשים בכפייה, אלא מתוך פחד ובשל "לחצים ששום אדם לא היה עומד בהם".
מעשים הנעשים תחת לחץ חזק במיוחד נעשים אמנם "מרצון" (הקופאי בוחר אם לתת לשודד בעל האקדח השלוף את הכסף או לא), אולם "באופן מופשט אולי הם נעשים 'בעל כורחו' של האדם" והוא פטור בשל כך מאחריות לעשייתם. לחצים חזקים הם, לדעת אריסטו, תנאים המתרצים מעשים ומשחררים מאחריות, אף שמבחינה מסוימת הם מעשים רצוניים.
מה ההבדל בין מעשים הנעשים בכפייה למעשים הנעשים תחת לחץ כבד? מעשים הנעשים בכפייה אינם מעשים כלל. הם דברים שקורים לנו. אי יכולתנו להימנע מלעשותם היא אי יכולת פיזית.
לעומת זאת - מעשים הנעשים מתוך פחד הם מעשים שאנו יכולים להימנע מלעשותם, אם אנו מוכנים לשאת מחיר ולעמוד בסבל שייגרם לנו כתוצאה מסירובנו להיכנע לאיום. במקרה כזה אי היכולת להימנע מעשיית המעשה היא אולי אי יכולת נפשית.
ניתן להבין מדברי אריסטו שאין זה בלתי אפשרי לסרב לאיום או לעמוד בלחץ. אילו היה הדבר בלתי אפשרי בהחלט, לא היה טעם לגנות כניעה גם כשתוצאותיה היו רצח נורא (למשל). צריך כנראה לשקול את חומרת המעשים שנדרשים לעומת הסבל האישי העתיד להיגרם כתוצאה מהתנגדות לאיום. אם תובעים ממך להרוג את אמך ומאיימים להרגך אם לא תעשה כן, היכון למות ואל תפגע לרעה באמך.