google/wiki40b huggingface dataset:
שאול גרוס

ביוגרפיה

שאול ("שאולי") גרוס נולד ב-1973 בירושלים, למשפחה דתית והתחנך בזרם הדתי-לאומי. בגיל 15 נטש את הדרכים המקובלות והחל במסע ארוך לחיפוש עצמי שכלל תחנות בישראל, בהודו ובאירופה.
את להקתו הראשונה - זיזיטריפו, הקים במהלך שירותו הצבאי. הלהקה הייתה חלק מזרם הגל החדש הירושלמי של ראשית שנות התשעים. לאחר שירותו הצבאי נסע למסעות בהודו, לתקופה שעיצבה את תפיסתו ונטייתו הרוחנית והמוזיקלית. עם שובו למד מוזיקה ברימון - בית ספר למוזיקה, ובהמשך למד חינוך בירושלים. לימודי החינוך השפיעו עליו לעתיד ליצור מוזיקה לילדים.
במקביל ללימודיו החל את דרכו כמוזיקאי פעיל. בשנת 2000 הקים בירושלים את להקת הרגאיי קנגורו (נקראה גם "כן-גורו" ו"קנגורו"). הלהקה ביצעה משיריו של גרוס, והייתה מחלוצי הרגאיי בישראל, עם טקסטים ששילבו מחאה חברתית ופוליטית עם קריאה להתעוררות רוחנית.
הלהקה, שהופיעה ברחבי ישראל בשנים 2000–2007, הוציאה את אלבום הבכורה ב-2005, בהפקה מוזיקלית של אסי אילון. בשנת 2007, לאחר שבמהלך היותו סטודנט לחינוך, נחשף לרפרטואר רחב של שירי ילדים, רובם לא מוכרים, בניהם שירים שנכתבו במיוחד לכיתה או לגן-ילדים מסוים על ידי מורים ומחנכים מהזרם האנתרופוסופי. כך נולד ההרכב "מוסיקה אורגנית", שבמהלך השנים הפך להרכב והוציא שבעה אלבומים עד כה - אלבומים של שירי ילדים המשלבים שירים שליקט מגני ובתי-ספר ולדורף בארץ ובעולם, לצד קלאסיקות ישראליות.
האלבום הראשון בסדרה, "שיר מבוקר עד ליל", יצא בשנת 2007 והפך עם השנים לקלסיקה, וזכה למעמד אלבום זהב בשנת 2018. בשנת 2015 הפיק את המופע המוזיקלי "סיפורים מארץ קולילי", בבימויה של ירדן בר-כוכבא. המופע משלב אגדות-עם ושירים מהרפרטואר של מוזיקה אורגנית, מחמשת האלבומים.
בשנת 2010 החל לעבוד על אלבום הסולו הראשון שלו - אודיסיאה עברית. האלבום ראה אור בשנת 2016, ובו מתארח אהוד בנאי בדואט לתרגום של "Girl From the North Country" של בוב דילן.
לצד עיסוקו בהפקות מוזיקליות, עוסק בייעוץ ביוגרפי - שיטת טיפול המשלבת פסיכותרפיה עם ידע אנתרופוסופי.
דופניצה

היסטוריה

שרידים ארכאולוגיים אשר נתגלו בסביבות העיר מתוארכים למאה ה-6 לפנה"ס, עידן הממלכה התארקית. בהמשך, נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית ונתגלו שרידי מצודה רומית וקברים מראשית המאה ה-1. בשלהי המאה ה-4 עם חלוקת האימפריה הרומית נשלט האזור על ידי האימפריה הביזאנטית. החל מהמאה ה-7  עבר היישוב לחזקת האימפריה הבולגרית הראשונה ואחר כך השנייה. באמצע המאה ה-14 נכבש היישוב על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית. ב-1660 מתאר סוחר שעבר דרך העיר, כי היא מכילה כ-100 חנויות ובתי מלאכה.
העיר הייתה בשליטה עות'מאנית עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה הפכה חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.

כלכלה

עד ראשית המאה ה-20 היה אזור דופניצה חקלאי בעיקרו ומוקף שדות מעובדים ובוסתנים. בנוסף היה האזור מרכז לכריית עפרה. בתקופת שלטונו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה עבר האזור שינוי מהותי והפך לאזור גידול עיקרי לטבק. בשנות ה-60 נוספו מפעלי תעשייה כימיים ומפעל ליצור מכונות חקלאיות. הגידולים החקלאיים העיקריים בשטח הרשות המקומית הם: חיטה, שעורה, שיבולת שועל, תירס, תפוחי אדמה, עגבניות, מלפפונים, תפוחי עץ ושזיפים. ענף כלכלי מרכזי הוא ענף תיירות הנופש ותיירות המרפא.
בסמוך לעיר עובר הכביש המהיר "חוצה בולגריה" -E79, מופעלים 10 קווי אוטובוס בין עירוניים וקיים קו רכבת מהיר לבירה סופיה.
שמעון בר גיורא

שמעון בר גיורא (הוצא להורג בשנת 71 לספירה) היה מצביא יהודי, ממנהיגי המרד הגדול ברומאים.
כל הידוע על שמעון בר גיורא מקורו בספרו של יוסף בן מתתיהו, "מלחמת היהודים", אולם הוא נזכר בשמו גם אצל ההיסטוריונים הרומיים טקיטוס וקסיוס דיו. יוסף בן מתתיהו מכנה אותו "שמעון בן גיורא". כינויו של שמעון בצורתו הארמית, "בר גיורא", אינו מופיע אצל יוסף בן מתתיהו, אלא רק אצל טקיטוס ודיו קסיוס.

כניסתו לירושלים

השתלטותו של שמעון בשנת 69 על ירושלים באה בעקבות אכזריותו היתרה של יריבו יוחנן. זו קוממה עליו את אנשי צבאו שלו. אלו מביניהם ממוצא אדומי התאגדו ופתחו את השער לשמעון. בין אלה שתמכו בכניסתו של בר גיורא היה מתתיהו מבית ביתוס שעודד את העם בירושלים להתיר את כניסתו. גם פליטים אחרים שברחו מפני יוחנן ביקשו משמעון שייכנס לעיר. חילו הגדול שמנה עשרות אלפים שעט פנימה, אך היה בעמדת נחיתות מול אנשי יוחנן ששלטו על המקומות הגבוהים בהר הבית. במהלך המאבקים הפנימיים, שבהם היה מעורב גם פלג שלישי בראשות אלעזר בן שמעון, נשרפו כנראה אוצרות התבואה של העיר.
תקופה זו הייתה תקופה של שלטון אימה, ואלו שהיו מתונים או שנחשדו למתונים נרצחו. יוסף בן מתתיהו מספר ששמעון בר גיורא "המית בייסורים קשים" גם את מתתיהו מבית ביתוס, שפתח לפניו את שער העיר. כאשר הוחלט להוציאו להורג עם בניו ביקש מתתיהו שיומת ראשון, כדי שלא יראה במות יוצאי חלציו, אך שמעון התעקש דווקא להורגו אחרון. את הוצאתו להורג הטיל שמעון על "חנן בן בגדת האכזרי בכל נושאי כליו". לא רק זאת אלא שמי שהביע אבל פומבי על המתונים הומת גם הוא.
אומנם בסופו של דבר משהתקרב חיילו של טיטוס שיתפו הפלגים היהודים פעולה במערכה על ירושלים. הם חילקו ביניהם את ההגנה על העיר במלחמה עיקשת ונואשת, אך מאמציהם נחלו כישלון, ושתי החומות של ירושלים נפלו. במצב זה פנה יוסף בן מתתיהו בשם טיטוס וביקש מהמורדים להיכנע, אך הם סירבו. זאת למרות הרעב הנורא שנפוץ בעיר. 
הלוחמים הסתובבו והחרימו אוכל לעצמם באכזריות נוראית. העשירים ביקשו לערוק ושמועות על כך הספיקו לשמעון וגם ליוחנן כדי להחרים את רכושם. גם מהאדוקים בנאמניו של שמעון היו שהסגירו עצמם לטיטוס.

המפלה

אפילו אחרי נפילת החומה השלישית, כיבוש הר הבית ושריפת בית המקדש הוסיף שמעון בר גיורא להילחם במשך חודש. 
כשניסו כמה מאנשי הצבא להתמקח עם הרומאים באותו זמן, ציווה להורגם, אף שגיבור מלחמה היה ביניהם. הוא ויוחנן נותרו במבצרים שהיום נותר להם זכר במגדל דוד. 
גם כאשר כבר הייתה המפלה מוחלטת והיה עליו לברוח למנהרה לא הסגיר עצמו שמעון, כפי שעשה בסופו של דבר יוחנן, אלא ניסה תחילה לחפור פתח מילוט. משאזל מזונו אחז בתחבולה נואשת. הוא ניסה לברוח כשהוא לבוש תכריכים. מטרתו הייתה להטיל על ידי הלבוש המוזר אימה על השומרים הרומאים, בתקווה שיחשבו אותו לשד או למת מהלך. טקטיקה זו לא צלחה, והוא נשבה. מפתיעה העובדה שלא שלח יד בנפשו כדרך קנאים אחרים - הסיקריים אנשי מצדה שהתגורר בקרבם תקופה מסוימת. 
בתחילת שנת 71 הוצג שמעון בר-גיורא בתהלוכת הניצחון ברומא, כראש צבאות האויב. כשחבל על צווארו, הובל תוך הלקאות אל מקדש יופיטר, שם הוציאוהו להורג בהטלה מראש סלע טארפיאן. עם קבלת הידיעה על מותו, הריע ההמון הרומי בצהלה.
יריבו יוחנן נידון לעונש מאסר עולם בלבד, משום שהרומאים נהגו להוציא להורג רק את ראש האויבים - במקרה זה שמעון בר גיורא.
ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס מדגיש כי בר גיורא היה היחיד שהוצא להורג במצעד הניצחון הזה.
ארגון בר גיורא שפעל בארץ ישראל בראשית ימי ההתיישבות הציונית, נקרא על שמו. כמו כן נקרא על שמו היישוב בר גיורא.
לבנה (עיר מקראית)

לִבְנָה הייתה עיר מקראית בשפלת יהודה, הנזכרת בתנ"ך.
העיר נזכרת תחילה בכיבושי יהושע בן נון, כעיר השוכנת בין מקדה ולכיש. כך, מובא בספר יהושע: "וַיַּעֲבֹר יְהוֹשֻׁעַ וְכָל יִשְׂרָאֵל עִמּוֹ מִמַּקֵּדָה לִבְנָה וַיִּלָּחֶם עִם לִבְנָה וַיִּתֵּן ה' גַּם אוֹתָהּ בְּיַד יִשְׂרָאֵל וְאֶת מַלְכָּהּ וַיַּכֶּהָ לְפִי חֶרֶב וְאֶת כָּל הַנֶּפֶשׁ אֲשֶׁר בָּהּ לֹא הִשְׁאִיר בָּהּ שָׂרִיד וַיַּעַשׂ לְמַלְכָּהּ כַּאֲשֶׁר עָשָׂה לְמֶלֶךְ יְרִיחוֹ וַיַּעֲבֹר יְהוֹשֻׁעַ וְכָל יִשְׂרָאֵל עִמּוֹ מִלִּבְנָה לָכִישָׁה".

רקע היסטורי

העיר נזכרת ברשימת 31 המלכים שהביס יהושע בן נון, לצד עדולם.
בהמשך ספר יהושע, העיר נזכרת ברשימת ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה: "לִבְנָה וָעֶתֶר וְעָשָׁן וְיִפְתָּח וְאַשְׁנָה וּנְצִיב וּקְעִילָה וְאַכְזִיב וּמָרֵאשָׁה עָרִים תֵּשַׁע וְחַצְרֵיהֶן". על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי יהושע בן נון ואלעזר הכהן, העיר ומגרשיה עלתה בין השלוש עשרה ערי הכהנים, ובכך שימשה גם כעיר מקלט.
עם עלייתו לשלטון של יורם (מלך יהודה), מרדה בו אדום, באותה עת גם העיר לבנה מרדה במלכותו: "בְּיָמָיו פָּשַׁע אֱדוֹם מִתַּחַת יַד יְהוּדָה וַיַּמְלִכוּ עֲלֵיהֶם מֶלֶךְ. [...] וַיִּפְשַׁע אֱדוֹם מִתַּחַת יַד יְהוּדָה עַד הַיּוֹם הַזֶּה אָז תִּפְשַׁע לִבְנָה בָּעֵת הַהִיא".
מאוחר יותר, מוזכרת כאחת מערי שפלת יהודה עליהן צר סנחריב מלך אשור. כמו כן מוזכר כי אמם של המלכים יהואחז וצדקיהו הייתה "חֲמוּטַל בַּת יִרְמְיָהוּ מִלִּבְנָה".

זיהוי המקום

אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי בימיו היה כפר בשם "ליבנה" באזור בית גוברין.
כיום מקובל לזהות את העיר הקדומה עם תל בורנה ("תל ברנאט" במקור), צפונית מערבית לבית גוברין. צבי אילן שיער בשנות ה-70 שלבנה נמצאת בתל עירני.
מזרח אפריקה הגרמנית

מזרח אפריקה הגרמנית (בגרמנית: Deutsch-Ostafrika) הייתה קולוניה גרמנית במזרח אפריקה שכללה את טנגנייקה (כיום חלק מטנזניה), רואנדה ובורונדי. מזרח אפריקה הגרמנית השתרעה על פני שטח של 994,996 קמ"ר, או כמעט פי שלושה מגרמניה של היום. היא התקיימה משנות השמונים של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה, כאשר השטח עבר לידי הבריטים והבלגים (ושטח קטן, משולש קיונגה, לידי פורטוגל), ומאוחר יותר לידי חבר הלאומים.
קודם להקמתה של מזרח אפריקה הגרמנית הקים ההרפתקן קרל פטרס (Carl Peters) את "החברה לקולוניזציה גרמנית", וכרת בריתות עם מנהיגי שבטים מקומיים באזור זנזיבר. ב-3 במרץ 1885 הכריזה הממשלה הגרמנית על הענקת צ'רטר אימפריאלי לחברה של פטרס ותכננה להקים פרוטקטורט במזרח אפריקה. בעקבות זאת גייס פטרס מגוון מומחים שהתפרסו ברחבי המדינה, מדרום לנהר הרופיג'י ומצפון לויטולנד (Wituland), שסמוכה ללאמו.
כאשר הסולטאן של זנזיבר ברגש בן סעיד אלבוסעיד (برغش بن سعيد البوسعيد) גילה התנגדות לפרוטקטורט הגרמני (מאחר שראה בעצמו כמושל באזור) שלח אוטו פון ביסמרק חמש ספינות מלחמה אשר הגיעו ב-7 באוגוסט ופגעו בארמונו של הסולטאן. בעקבות הסכמה שאליה הגיעו הגרמנים עם הבריטים לחלק את האזור לתחומי השפעה, ובהיעדר תמיכה בריטית, היה על סולטאן זנזיבר לשתף עם הגרמנים פעולה.
הגרמנים הרחיבו את תחום שליטתם גם על קילווה, דאר א-סלאם ובגאמויו. ב-1888–1889 התמרדה האוכלוסייה הערבית בשלטון, במסגרת מרד אבושירי, שדוכא על ידי הגרמנים. ב-1890 חתמו בריטניה וגרמניה על הסכם הליגולנד-זנזיבר, שבמסגרתו זכתה גרמניה לקבל את הליגולנד והוגדרו תחומיה של מזרח אפריקה הגרמנית. 
בין השנים 1891 ל-1894 התמרדה קבוצת ההיהי בדרום-מרכז טנזניה בהתפשטות הגרמנית. המרידה נכשלה, בגלל תמיכתם של השבטים האחרים בגרמנים. מנהיג המרידה, מקוואווה התאבד ב-1898. ב-1905 פרץ מרד המאג'י מאג'י, שדוכא באכזריות על ידי המושל גוסטב אדולף פון גוצן (Götzen). דיכוי המרידה הביא לסיפורים על שחיתות ואכזריות של השלטון, וב-1907 קנצלר גרמניה ברנהרד פון בילוב מינה את ברנהרד דרנבורג לערוך רפורמה בממשל הקולוניאלי, שהיוותה דוגמה ליעילות קולוניאלית והשתיתה נאמנות בקרב המקומיים.
השליטה הגרמנית במזרח אפריקה הגרמנית התבססה במידה רבה על מנהיגי שבטים מקומיים ששמרו על הסדר וגבו מס. מלבד משטרה מקומית, לידי הגרמנים עמד חיל מצב של חיילי שוצטרופה (Schutztruppe) שבינואר 1914 מנה 110 קצינים, 126 סמלים ו-2,472 חיילי אסקרי מקומיים.
קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה

ביוגרפיה

קרלו אמונאלה נולד ב-27 באפריל 1701 בטורינו לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ולאן מארי ד'אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן והנרייטה אן, נסיכת אנגליה.
ב-3 בספטמבר 1730 הדיח קרלו אמנואלה את אביו ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, ועלה לשלטון במקומו. במהלך מלחמת הירושה הפולנית, לחם קרלו אמנואלה לצד צרפת וספרד נגד אוסטריה, וכבש את מילאנו, פאוויה ושטחים בלומבארדיה, ובחוזה וינה קיבל את נוברה וטורטונה. במלחמת הירושה האוסטרית לחם קרלו אמנואלה לצד אוסטריה נגד צרפת וספרד, ובשלום אקס-לה-שפל קיבל את ויג'וואנו, אף שנאלץ לוותר על שטחים אחרים.
השגיו של קרלו אמנואלה הקנו לממלכת סרדיניה מעמד מכובד באירופה. בנוסף, קרלו אמנואלה ביצע תיקונים חשובים במינהל, בשיפוט ובכלכלת הממלכה.
ב-20 בפברואר 1773 מת קרלו אמנואלה בטורינו, ובנו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה עלה לשלטון במקומו.
דיבור ארוטי

דיבור ארוטי, המכונה גם כדיבור אוהבים, (בלעז: Dirty Talk דיבור מלוכלך או לדבר מלוכלך), הוא נוהג בו נעשה שימוש במילים ודימויים כדי להגביר את העוררות המינית לפני, במהלך (או במקום) פעילות המינית. דיבור אירוטי הוא בדרך כלל חלק ממשחק מקדים, והוא יכול לכלול תיאורים ארוטיים, הומור מיני,  פקודות מיניות ומילים גסות. דיבור ארוטי יכול להיות לחש לאוזן של בן/בת זוג, דיבור בטלפון, או בטקסט כתוב (לדוגמה באמצעות מסרונים).
דיבור אירוטי מפעיל אזורים היפותלמוס ומגביר את הגירוי הגופני. הגברת הגירוי הגופי מתרחשת לרחוב אצל שני השותפים באינטראקציה המינית. בניסויים שנערכו ביקשו מהמשתתפים לומר מילים המשמשות בשיחות ארוטיות והן הדוברים והן המקשבים דיווחו על תחושות מיניות.
כאשר אין אפשרות לאינטימיות גופנית דיבור אירוטי יכול להיות היבט חשוב של סקס וירטואלי, במיוחד סקס טלפוני וסייברסקס.
יש להבדיל בין דיבור ארוטי/מלוכלך לבין "שיחה ארוטית בתשלום (Phone Sex) שהוא סוג של זנות.
המרקיז דה סאד, ראה את עצמו מומחה בנושאים מיניים. כתב בהקדמה ל - 120 ימים של סדום כי "בין הליברטינים (הוללים, תאוותניים) מקובל לחשוב שהכי הרבה תחושות חושניות מועברות על ידי איברי שמיעה"- היינו, שהדיבור הארוטי הוא הצורה הכי מעוררת של סקס.
מכשול טבעי

מכשול טבעי הוא מונח הקשור לגאוגרפיה ולאסטרטגיה צבאית. המכשול הטבעי הוא גורם בשטח המציב קושי משמעותי לצליחתו.
טריטוריות מוגנות בדרך כלל, לפחות מאחד מצידיהן, על ידי מכשולים טבעיים. מכשול יכול להיות נהר, גיא עמוק, רכס הרים או מצוק. כח צבאי המתכוון לכבוש את הטריטוריה נאלץ להתמודד עם המכשול ועל ידי כך חושף עצמו לפגיעה. כמו כן מעכב המכשול כניסת מהגרים לתחומי הטריטוריה. צליחת נהר, למשל אורכת זמן רב, מקשה על התקדמות הכח ומאיטה אותו.
בעבר, ערים בצורות בנו את חומתן בקרבת מכשול טבעי, אך במרחק-מה המאפשר תצפית ופגיעה בכח מתקרב. בחזית בה לא קיים מכשול טבעי, הוקמו ביצורים חזקים או מכשולים מלאכותיים (כגון חפיר).
המכשול הטבעי הוא לעיתים גם גבול טבעי: הגבול בין ישראל לירדן, למשל, עובר לאורך נהר הירדן. מעלה הנהר ריו אורוגוואי משמש גבול בין ארגנטינה לברזיל ומורד הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לאורוגוואי.
קיימים גם מכשולים טבעיים רחבי-ידיים כגון מדבר או אזור קפוא. שטחים אלה מגנים על טריטוריות מפלישה מכיוון מסוים ומאפשרים הפניית תשומת-הלב וכח האדם לטיפול בחזית מוגנת-פחות. כך למשל ערבות הקרח של סיביר ברוסיה, המגינות עליה ממזרח.
בגנטיקה של אוכלוסיות משתמשים במושג על מנת להסביר את השונות בין מאגרי גנים של אוכלוסיות נפרדות של אותו המין המופרדות זו מזו באמצעות מכשול גאוגרפי.
יעקב כ"ץ (רב)

הרב יעקב כ"ץ (תרכ"ב, 1862 לערך - יום הכיפורים תרפ"ג, 1922) היה רב בליטא, שימש כמשגיח בישיבת טלז ור"מ ראשי בישיבת אור החיים בסלבודקה, כמו כן כיהן כרב העיירות קליקול (שבמחוז שאוול) וזאגר-ישן.

ביוגרפיה

נולד ברומשישוק שליד קובנה, לישראל כ"ץ, מצאצאי הרב רפאל כ"ץ מהמבורג, ולאיטה לבית מ"ץ. אחיו של ישראל כ"ץ היה הרב זכריה מנדל כ"ץ, רבה של רדין. בצעירותו היה יעקב כ"ץ מקבוצת התלמידים שכינס הסבא מסלבודקה בבית המדרש "הלוויית המת" שבסלבודקה, שם התקרב לרבי יצחק בלאזר, שמסר שיעורים ושיחות מוסר לתלמידים.
בשנת תר"נ (1890) נשא את בתו של יהושע לייב גוטמן מפיביאן. לאחר נישואיו למד שנתיים בישיבת וולוז'ין, עד לסגירתה. לאחר מכן עבר ללמוד בתלמוד תורה אצל הסבא מקלם, עד לפטירתו בשנת תרנ"ח (1898). 
בשנת תרס"ג (1903), לאחר שהרב יהודה לייב חסמן עזב את משרתו כמשגיח בישיבת טלז, בעקבות ההתנגדות שקמה בישיבה לתנועת המוסר, התמנה הרב כ"ץ למלא את מקומו. הוא הצליח להרגיע את הרוחות בישיבה, אולם לאחר כשנה וחצי החליט לפרוש מתפקידו. כעבור זמן התמנה כר"מ ראשי בישיבת אור החיים בסלבודקה של הרב צבי הירש לויטן, לאחר שהר"מ הקודם, הרב נפתלי טרופ, עזב את הישיבה לטובת ישיבת ראדין. הרב כ"ץ מסר שיעורים ושיחות מוסר לתלמידי הישיבה וכן לקבוצות תלמידים שהסבא מסלבודקה היה שולח מישיבתו.
בשנת תרס"ו (1906) התמנה הרב כ"ץ כרב בעיירה קליקול שבמחוז שאוול. בשנת תרע"ה (1915), כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את עירו והתיישב עם משפחתו בריגה שבה שהו פליטים יהודים רבים. כעבור זמן נאלצו היהודים בפקודת השלטונות לעזוב את העיר והרב כ"ץ נסע להומל, שם התגורר ידידו מתקופת קלם, הרב ראובן דב דסלר. 
בתקופת שהותו בהומל יזם הרב כ"ץ הקמת ישיבה מקומית על פי שיטת קלם, ובין תלמידיו נמנו אליהו אליעזר דסלר (בנו של הרב ראובן דב דסלר), הרב מנחם מנדל זקס (לימים חתנו של החפץ חיים) והרב צבי קופשיץ. בתחילת שנת תרע"ז (1916), בשל שיקולי הסוואה מעיני השלטונות, נחלקה הישיבה לשתיים, חלקה נותר בהומל תחת הרב יעקב כ"ץ וחלקה עבר לעיר טולה תחת הרב ראובן דב דסלר. בסוף שנת תרע"ז התאחדה הישיבה מחדש והקבוצה שבטולה שבה להומל. אולם השלטון הקומוניסטי הצר את צעדיה של הישיבה ובשנת תרע"ט (1919) נאלץ הרב כ"ץ לפזר את תלמידי הישיבה.
בשנת תר"פ (1920) עזב הרב כ"ץ את הומל והגיע לווילנה, שהייתה כבושה אז בידי הפולנים. משם שב לרבנותו הישנה בעיירה קליקול, וכעבור זמן עזב את קליקול כדי לכהן כרבה של זאגר-ישן. הוא תכנן להקים ישיבה בעיר אולם אז חלה והוא עזב את זאגר-ישן לעיר המרפא וילדינגן שבגרמניה. נפטר ביום הכיפורים תרפ"ג (1922) ונקבר בגרמניה.

משפחתו

אחותו של הרב יעקב כ"ץ נישאה למרדכי לופיאנסקי. בנם הוא הרב יהושע דב לפין, שהיה חתנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי וחותנם של הרב משה מרדכי חדש ונחום אריאלי.
בניו הם: הרב שלמה כ"ץ, שכיהן כדיין בפתח תקווה, והרב דב כ"ץ, מנהל בתי הדין הרבניים ומחבר סדרת ספרי "תנועת המוסר".
שיקגו וייט סוקס

אצטדיון

משנת 1991 ועד היום המגרש הביתי של השיקגו וייט סוקס הוא האצטדיון קומיסקי פארק, אשר נבנה בעלות של 167 מיליון דולר. שמו של האצטדיון שונה בשנת 2003 לשם "U.S. Cellular Field" לאחר שחברת הסלולר "U.S. Cellular" קנתה את הזכות לשם תמורת 68 מיליון דולר למשך 20 השנים הבאות. האצטדיון ממוקם בחלקה הדרומי של העיר שיקגו.
ואלריס שבאלה

קריירת מועדונים

שבאלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דאוגבה ריגה. ב-15 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 8-0 נגד ונטספילס. בתום עונת 2009 ירדה דאוגבה לליגה השנייה והוא חתם באולימפס JFK. ב-23 באפריל 2010 ובכך הפך לכדורגלן הצעיר ביותר שמבקיע במשחק בליגה אירופית כלשהי כאשר הוא רק בן 15 ו-193 ימים, שיא שנשבר אחרי 4 שנים.
בפברואר 2011 חתם בסקונטו ריגה. בעונת הבכורה שלו התקשה שבאלה לקבל דקות משחק וסיים את העונה עם 22 הופעות ו-2 משחקים, אבל למרות זאת הוא זכה תואר "השחקן הצעיר של השנה בלטביה" וגרר התעניינות מצד מועדונים מהליגות הבכירות באירופה. בינואר 2012 התאמן עם דינמו קייב אבל בסופו של שוחרר. ב-30 ביוני 2012 שבאלה הבקיע את השלושער הראשון בקריירה. את עונת 2012 סיים עם 11 שערים ובמקום ה-5 בטבלת כובשי השערים של הליגה. ב-18 ביולי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 1-2 נגד סלובן ליברץ במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-29 בינואר 2014 חתם ל-4.5 שנים בקלאב ברוז' הבלגית. לאחר החתימה נשאר בסקונטו כשחקן מושאל עד 1 ביולי 2014. ב-22 באוגוסט 2014 הושאל שוב הפעם לאנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית. בינואר 2015 הושאל לבאומיט ייאבלונס.

קריירה בינלאומית

שבאלה משחק כיום גם בנבחרת הצעירה של לטביה וגם בנבחרת הבוגרת. ב-24 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד קטאר. כעבור 4 ימים הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 3-3 נגד טורקיה.
נווה זוהר

היסטוריה

היישוב תוכנן בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין, בוגר בית הספר באוהאוס בגרמניה, וקם בשנת 1964 כיישוב עובדים עבור עובדי מפעלי ים המלח. בסמוך לו הוקם מוזיאון בית היוצר, אף הוא בתכנונו של מסטצ'קין. בניין המועצה האזורית תמר נמצא ביישוב, ולצדו שוכן בית הספר היסודי האזורי תמר על שם יואב גבעתי.
בבדיקה שנערכה בשנת 2017 לכבוד יום עצמאותה ה־69 של מדינת ישראל צוין כי נווה זוהר הוא היישוב הקטן בישראל, ובו 73 תושבים נכון ל-2016.

מנחת נווה זוהר

סמוך ליישוב הוקם מנחת אזרחי לתעופה קלה, אך הוא הוצף בשנות ה-2000 על ידי בריכות האידוי של מפעלי ים המלח.
כלנתריזם

כָּלַנתֶריזם הוא מונח גנאי בשיח הפוליטי בישראל, על שמו של רחמים כלנתר, חבר עיריית ירושלים בשנות החמישים. הביטוי מתאר מצב של מעבר של חבר כנסת או חבר מועצת רשות מקומית מסיעה אחת לאחרת תמורת טובת הנאה פוליטית.
כלנתר היה חבר סיעת "הפועל המזרחי" בעיריית ירושלים שנטש את סיעתו, שפעלה כדי להדיח את ראש העיר גרשון אגרון באוגוסט 1956, על רקע תמיכתו של ראש העיר בהקמת בית כנסת רפורמי ובריכת שחייה מעורבת בעיר. כלנתר הפך לתומך של אגרון, דבר שהעניק לאגרון רוב במועצה, ובתמורה מונה כלנתר לתפקיד סגן ראש העיר הממונה על ענייני דת ותברואה.
צעד זה היה אפשרי כיוון שבאותה תקופה בחרו תושבי הרשות המקומית את חברי המועצה בבחירות יחסיות, והמועצה בחרה מתוכה את ראש המועצה, אשר היה חייב לזכות ברוב מוחלט של חבריה (בשנת 1975 אישרה הכנסת חוק חדש שהפריד בין הבחירות למועצת הרשות ולראש הרשות).
בחוק יסוד: הכנסת הוכנס סעיף שנועד להקשות במקצת על תופעת הכלנתריזם. סעיף זה (6א) קובע שחברי כנסת שפרשו מסיעתם (שלא במסגרת סיעה חדשה מוכרת) ועברו לסיעה אחרת אינם רשאים להיות מועמדים בבחירות הבאות במסגרת סיעתם החדשה, אלא אם פרשו מחברותם בכנסת, ובכך איפשרו למפלגתם הקודמת לשמור על כוחה הפרלמנטרי, אשר על פיו נקבע מימון המפלגות וייצוגן בוועדות הבחירות. סעיף זה אילץ את שמעון פרס, דליה איציק, חיים רמון, צחי הנגבי ומיכאל נודלמן להתפטר מחברותם בכנסת, כדי שיוכלו להיבחר ברשימת קדימה בבחירות לכנסת השבע עשרה.
ארמיית הטנקים השמינית (ברית המועצות)

היסטוריה

ארמיית הטנקים השמינית הוקמה ב-6 ביוני 1946 בז'יטומיר שבאוקראינה על בסיס הארמייה ה-18 והארמייה ה-52. היא הופקדה על הגנת המחוז הצבאי הקרפטי. בשנת 1956 הארמייה הייתה חלק מכוח פלישה סובייטי שפלש להונגריה דרך רומניה ודיכא את המרד ההונגרי. בשנת 1967 הארמייה השתתפה בפלישה לצ'כוסלובקיה והושארה בפראג. באותה תקופה מפקדה היה ויקטור מרימסקי. 
הארמייה פורקה ב-1 בדצמבר 1993 עם התפרקות ברית המועצות. על בסיסה הוקם הקורפוס השמיני של צבא אוקראינה.
קריצ'ב

תולדות היישוב

קריצ'ב נזכרת לראשונה בשנת 1136, ובשנת 1633 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי קריצ'ב

בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיר 2,566 יהודים, קרוב למחצית מתושביה. בתקופה הסובייטית הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בעיר, ופעל בה בית ספר יידי.
ב-17 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. כחודש לאחר מכן רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, ללא אספקת מזון. בתחילת נובמבר 1941 רצחו חיילי איינזצגרופן את 1,213 היהודים שנותרו בגטו שבעיר.
נוף צומח

נוף צומח הוא המראה של חבל ארץ מסוים מבחינת הצמחים הגדלים בו – גודלם, צפיפותם, צורות החיים הנפוצות, שכיחות יחסית של צורות חיים וכדומה. נוף הצומח הוא ביטוי מדויק מאוד של תנאים פיזיים בשטח ושל ההיסטוריה של ההפרעות שעבר השטח.
חלק מהחוקרים מאחדים את המונחים "צומח" ו"נוף צומח". במקרה כזה ישתמשו תמיד במונח "צומח", גם בבואם לתאר את מראה הנוף וגם כאשר הם מכניסים לתיאור את חברות הצמחים העיקריות שבונות את הנוף.
המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים

היסטוריה

מקורו של המאמץ, ב-1991, בקריאות בו זמנית של מספר ארגונים לא ממשלתיים, לאסור על השימוש במוקשים נגד אדם. באוקטובר 1992 הסכימו שישה ארגונים לשתף פעולה במטרה לנסות ולהשפיע על מקבלי ההחלטות בעולם, והקואליציה נוסדה באופן רשמי. ששת הארגונים המייסדים כללו את Human Rights Watch (משמר זכויות האדם), Handicap International (ארגון המסייע לנכים ברחבי העולם), Physicians for Human Rights (רופאים למען זכויות אדם), Vietnam Veterans of America Foundation (ארגון שנוסד על ידי חיילים אמריקאים ותיקי מלחמת וייטנאם), Mines Advisory Group (ארגון סיוע לנפגעי מוקשים) ו-Medico international (ארגון למתן סיוע סוציאלי).
ב-1993 נוסדה ועדת ההיגוי של המאמץ שכללה את ששת הארגוניים המייסדים. ג'ודי ויליאמס, ממקימות הארגון, הייתה מתאמת הפעולות, האסטרטגית הראשית ודוברת הארגון, והביאה לשיתופי פעולה מוצלחים עם ממשלות רבות וארגונים שונים, ביניהם האומות המאוחדות והצלב האדום. עם השנים, צמח שיתוף הפעולה עד ליצירת רשת של מעל 1100 ארגונים ביותר מ-60 מדינות. אחת מהדמויות הבולטות שתמכו בארגון הייתה דיאנה, הנסיכה מוויילס, שדאגה לסייר בשדות מוקשים באנגולה ובבוסניה והרצגובינה ולמשוך את תשומת לב התקשורת למאבק.
הישגו המרכזי של הארגון הגיע ב-1997, עם החתימה על אמנת אוטווה על ידי 133 מדינות (ו-156 מדינות נכון ל-2008). אמנת אוטווה אוסרת על פיתוח, ייצור ושימוש במוקשים נגד אדם, ומחייבת פינוי כל שדות המוקשים נגד אדם, הקיימים בתחום המדינות החותמות, בפרק זמן של 10 שנים. על הסכם אוטווה לא חתמו המעצמות הגדולות, ארצות הברית, רוסיה, סין והודו. גם מדינת ישראל אינה חתומה על ההסכם.
בשנת 1997 זכה הפרויקט וג'ודי וילאמס בפרס נובל לשלום (מחצית הפרס לכל אחד).
רוברט אמס

ביוגרפיה

אמס נולד בשם רוברט ג'יימס מקפרסון בהורלי שבמחוז סארי באנגליה. הוא למד בבית הספר אוקווד בהורלי. בשנים 2002 עד 2004 למד משחק בבית הספר The BRIT School for Performing Arts and Technology, ומ-2004 עד 2007 למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
במרץ 2009 שיחק אמס בתפקיד ראשי בדמות אלברט בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "סוס מלחמה". סטיבן ספילברג שראה אותו מופיע בהצגה בתיאטרון לונדון החדש, ליהק אותו לתפקיד דייוויד ליונס בעיבוד הקולנועי של המחזה.
ביוני 2011 נבחר אמס ל"כוכב המחר" של המגזין "Screen International".
עוד בקולנוע הופיע אמס בסרט "קיק אס 2" לצדו של ג'ים קארי. הוא שיחק בתפקיד ריק "ברוקן" באקלי" בסרט "Broken" בבימויו של רופוס נוריס ובהפקת BBC films. בסרט "Anonymous" גילם אמס את המחזאי האליזבתני תומאס דקר. הוא שיחק בסרטו של טרסם סינג, עיבוד ל"שלגיה" של האחים גרים, בשם "מראה מראה: הסיפור האמיתי" בכיכובה של ג'וליה רוברטס. ב-2010 הופיע בסרט "The Arbor" שהיה מועמד לפרס באפט"א. ב-2017 גילם את ויטאס גרולאטיס בסרט "Borg/McEnroe" לצדו של שיה לה-באף.
תפקידיו הבולטים בטלוויזיה כוללים את הסדרה "עמק האושר" של סאלי ויינרייט, "The Street" מאת ג'ימי מקגאוורן, ובפרק בסדרה "סקוט וביילי". ב-2015 שיחק אמס בתפקיד סימטי, הנכד האמן של פטוניה האו, במיני-סדרה של ה-BBC "קפיטל" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לנקסטר. Capital"| ב-2017 גילם את דמות של ג'ון ג'ררד במיני-סדרה "להרוג את המלך" לצדם של קיט הרינגטון וליב טיילר. בין השנים 2013 ל-2015 שיחק בתפקיד ראשי בדמות פיתגורס בסדרה "אטלנטיס" של ה-BBC.
ב-2018 שיחק בעולם היורה: נפילת הממלכה את ג'ק, מפעיל טכני של מחשבים הנראה בתחילת הסרט.