google/wiki40b huggingface dataset:
ישיבת רמיילס

ישיבת רֶמַיילֶס (בליטאית: Ramailis, ראמייליס; לעיתים בכתיב יידי: ראמיילעס) הייתה ישיבה שפעלה בווילנה בירת ליטא משנת ה'תקס"ה, 1815, ועד שואת יהודי ליטא והשמדת הקהילה היהודית בווילנה.

היסטוריה

ישיבת רמיילס הוקמה בשנת ה'תקס"ה, 1815, בידי רבי אברהם אבלי פאסוועלער בשיתוף פעולה עם חברו הרב זלמן בן אורי (זלמן ר' אורי'ס), כמוסד לנוער יהודי מבתים במצוקה כלכלית, הם דאגו לפרנסתם של הבחורים שחפצו לשבת וללמוד תורה, ושליחים מטעמם אספו כסף לאחזקת המוסד בליטא כולה. המוסד הפך במהרה לישיבה לכל דבר, שזכתה למבנה של קבע רק בשנת ה'תקצ"א, אז קיבלה מספר בתים במגרש במרכזו של הגטו היהודי בווילנה, ברחוב היהודים סמוך לבית המדרש של הגאון מווילנה. הבתים שנתרמו לצורך ייסוד ישיבה בידי אשה בשם שרה ר' טוביעס (שרה בת ר' טוביה) עמדו על מגרש שנקרא על שם בעליו הראשון "חצר ר' מיילא", ושם זה דבק בישיבה שנקראה ר' מיילא'ס ישיבה, ישיבתו של ר' מיילא. שם זה הפך במשך הזמן בלשון העם לרֶמַיילֶס. נשיא הישיבה ומייסדה, רבי אברהם אבלי, מינה לראשות הישיבה את הרב יואל נפתלי הרץ שכיהן בתפקידו מעת הקמת הישיבה ועד פטירתו בשנת ה'תרי"ח, עמו כיהנו כראשי הישיבה, הרב אליעזר טייץ תלמידו של רבי עקיבא איגר ומשנת ה'תקצ"ב גם הרב מרדכי מלצר. במשך תקופה קצרה בשנת ה'ת"ר, 1839, כיהן בראשות הישיבה גם רבי ישראל מסלנט, לאחר פרישתו של הרב טייץ. לאחר פרישתו של הרב מלצר, המשיך לכהן בישיבה אחיו הרב דוד קלצקי לצד ראש הישיבה הוותיק הרב הרץ, שני הרבנים נפטרו בשנת ה'תרי"ח, 1858.
בקיץ ה'תר"ע, 1910, התמוטט המבנה הישן של הישיבה שבו התנהלה הישיבה כבר למעלה ממאה שנים. בחודשים שלאחר הקריסה נעשו מאמצים לשיקום הישיבה, שלא צלחו, והיה חשש כי המוסד ייסגר ותלמידיו יתפזרו. הרב חיים עוזר גרודזנסקי, שאיבד בחורף ה'תרע"א את בתו היחידה, לקח את הישיבה תחת חסותו ופנה לפילנתרופים מן העולם היהודי לגיוס תרומות להקמת מבנה חדש ומודרני. נאספו ארבעים אלף רובל, והבניין הוקם, הפעם ברחוב נובוגרודוק (Naugarduko) מס. 7. הרב גרודזנסקי ליווה את הישיבה גם בשנים הבאות, לאחר מלחמת העולם הראשונה שבעקבות מצב החירום ששרר בה, ירד מעמדה של הישיבה, הביא הרב גרודזנסקי למינויו של הרב משה מנחם קוזלובסקי ממקורביו ותלמידיו של רבי חיים סולובייצ'יק בישיבת וולוז'ין, ששיקם את מעמדה בהמשך הביא למינויו של הרב שלמה היימן, "העילוי מפאריטש", לראשות הישיבה. וכשפתח הרב משה קרליץ ישיבה אחרת בווילנה בתקופה שבה התעורר חשש שתחרות בין הישיבות תגרום נזק לישיבה הוותיקה, השפיע עליו לסגור את הישיבה ולהעביר את תלמידיה לישיבת רמיילס.
בשנת 1940, בעת הגירת בני הישיבות לווילנה, עמד מניינם של בחורי ישיבת רמיילס על 58 תלמידים. לאחר מלחמת העולם השנייה פעל בבניין הישיבה בית ספר טכני לרכבות, הבניין נהרס בשנות ה-60, במקומו עומד כיום בניין בית ספר.

בוגרים

רבים מבוגרי הישיבה כיהנו בתפקידים רבניים ותורניים, לפני מלחמות העולם ולאחריהן (לרשימת בוגרי הישיבה שיש להם ערך בוויקיפדיה העברית).
ל'ואלין הגדול

שלטונו של ל'ואלין

במהלך ילדותו של ל'ואלין, נשלטה ממלכת גוויניד' על ידי שני דודיו אשר פיצלו את הממלכה ביניהם. עם מות אביו הייתה לל'ואלין טענה מבוססת לכתר הממלכה כיורש העצר של המלך הקודם, כך במהלך נעוריו הוא פעל לביסוס מעמדו ולעלייתו לשלטון הממלכה. בין 1195 ל-1200 ביסס בהדרגה את שלטונו, עד שהצליח לבסוף למלוך בכל הממלכה באופן מלא. ל'ואלין כונן מערכת יחסים טובה עם ג'ון, מלך אנגליה ואף נישא לביתו בשנת 1205, היחסים הטובים אפשרו לו לספח את ממלכת פוויס הדרומית כאשר מלכה נשבה בידי האנגלים.
עם זאת, עד מהרה הדרדרו היחסים עם מלך אנגליה וזה פלש לצפון גוויניד' בשנת 1211 וכבש את שטחי הממלכה ממזרח לנהר קונווי. שנה לאחר מכן הקים ל'ואלין ברית עם ממלכות ולשיות נוספות ויחד הם נלחמו באנגלים והשיבו את השטחים לידי גוויניד'. כשלוש שנים לאחר מכן הוא פעל בברית עם הברונים האנגלים, אשר דרשו מהמלך ג'ון לחתום על המגנה כרטה בשנת 1215, מסמך אשר למעשה הגביל את סמכויות המלך. בתקופה זו הפך ל'ואלין למנהיג הבולט והחזק בוויילס, מה שהתבטא בשנת 1216 בכינון מועצת אברדאבי, שם הסכימו שליטי ויילס ובראשם ל'ואלין על איחוד והקמת נסיכות ויילס.
שנתיים לאחר מכן, עם מותו של מלך אנגליה ג'ון, ל'ואלין חתם על הסכם ווסטר עם יורשו הנרי השלישי, הסכם שהכיר באופן רשמי בנסיכות ויילס והתנה את המשך עצמאותה בתשלום מיסים לאנגליה. במהלך 15 השנים הבאות, ל'ואלין נלחם במספר מערכות וקרבות נגד 'אצילי המארשר' מדרום ולעיתים אף נגד אנגליה, עד שבשנת 1234 נחתם הסכם שלום עם האצילים בדרום ומזרח ויילס. ההסכם חוּדש מדי שנה ויצר יציבות ושקט ברחבי הממלכה.
ל'ואלין נפטר ב-1240, ונקבר במנזר אברקונווי בעיירה קונווי שבצפון-מרכז ויילס. בנו דוויד' אפ ל'ואלין ירש את כס הנסיכות.
ל'ואלין מזוהה עם אגדת העם הוולשית המוכרת של גלרט, על פי האגדה גלרט היה כלבו הנאמן של'ואלין הרג לאחר שחשב שהרג את בנו הפעוט. לאחר שגילה שכלבו למעשה הציל את בנו מזאב ענק, הוא קבר אותו בבד'גלרט ("קברו של גלרט") ועל פי האגדה מעולם לא חייך יותר.
ג'יל לפור

ראשית חייה והשכלתה

לפור נולדה וגדלה במערב בוילסטון, עיירה קטנה מחוץ לווסטר שבמסצ'וסטס. אביה היה מנהל חטיבת ביניים ואמה הייתה מורה לאמנות. לפור החלה את לימודיה במכללה עם מלגה של חיל ההכשרה לקציני מילואים (ROTC) באוניברסיטת טאפטס, ולמדה מתמטיקה כמקצוע ראשי. היא עזבה את ROTC ושינתה את המקצוע הראשי לאנגלית.
לאחר לימודיה עבדה לפור כמזכירה בבית הספר למינהל עסקים בהרווארד. היא למדה לתואר שני בתרבות אמריקאית באוניברסיטת מישיגן בשנת 1990 וכן לתואר דוקטור בלימודי אמריקה באוניברסיטת ייל בשנת 1995, שם התמחתה בהיסטוריה של ראשית ארצות הברית.

קריירה

לפור לימדה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו מ-1995 ובאוניברסיטת בוסטון החל מ-1996. היא החלה ללמד בהרווארד בשנת 2003. בשנת 2008 פרסמה רומן היסטורי, "נקודת עיוורון" (Blindspot), שנכתב עם ג'יין קמנסקי, אז פרופסורית להיסטוריה באוניברסיטת ברנדייס ולימים פרופסורית להיסטוריה ומנהלת קרן פורציימר בספריית שלזינגר באוניברסיטת הרווארד. השתיים הקימו כתב עת מקוון להיסטוריה בשם Common-place. לפור היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד, שם היא מלמדת היסטוריה פוליטית אמריקאית.
לפור אוספת ראיות היסטוריות המאפשרות ללמוד ולנתח תהליכים והתנהגויות פוליטיות. מאמריה הם היסטוריים ופוליטיים כאחד. מדבריה: "ההיסטוריה היא אמנות הטיעון לגבי העבר על ידי סיפורו של סיפור העומד במבחן הראיות".
לפור כותבת ב"ניו יורקר" מאז 2005.
משנת 2011 עד 2013 הייתה לפור חוקרת אורחת של האגודה פי בטא קפא. היא הרצתה את הרצאת תיאודור ה' וייט על עיתונות ופוליטיקה בבית הספר על שם קנדי לממשל בהרווארד (2015), את הרצאת ג'ון ל' הטפילד במכללת לאפייט (2015), את ההרצאה לכבוד לואיס וולפול באוניברסיטת ייל (2013), הרצאה לזכר ג'ואנה ג'קסון גולדמן בספריית העיר ניו יורק (2012), הרצאת קפרד בוילנובה (2011), הרצאת סטאפורד-ליטל באוניברסיטת פרינסטון (2010) ועוד. היא נשיאת אגודת ההיסטוריונים האמריקאים ומפקחת אמריטוס ב"גלריית הדיוקנאות הלאומית של הסמית'סוניאן". היא הייתה יועצת ותורמת לפרויקטים תיעודיים וציבוריים.

חיים אישיים

לפור גרה בקיימברידג' עם בעלה ושלושת בניה.
סטפלון דון

ביוגרפיה

סטפלון נולדה בברמינגהאם שבאנגליה. היא ממוצא ג'מייקני. כשהייתה בת 4, עברה עם משפחתה להולנד. בגיל 14 היא חזרה ללימודים בבית ספר בלונדון.
לפני שהחלה לעסוק במוזיקה, עבדה כמעצבת שיער וכמעצבת עוגות.

קריירה

לפני שחתמה על חוזה תקליטים, שחררה מוזיקה באופן עצמאי ליוטיוב ושיתפה פעולה עם ראפרים רבים.
ב-2016 חתמה דון על חוזה תקליטים עם חברת יוניברסל מיוזיק והקימה חברת תקליטים עצמאית משלה בשם "V-IV London". בסוף השנה הוציאה לאור אלבום דיגיטלי ובו 11 רצועות הנקרא "Real Ting Mixtape". שלושה שירים מתוך האלבום פורסמו בערוץ ה-VEVO הרשמי שלה, עם קליפים. באותה השנה השתתפה בשיר של הזמר Jeremih הנקרא "London".
ב-2017 השתתפה סטפלון דון בשיר "Instruction" של המפיק הבריטי ג'קס ג'ונאס ושל הזמרת האמריקאית דמי לובאטו, השיר זכה להצלחה ובבריטניה השיר הגיע למקום 13 במצעד הסינגלים הבריטי. באותה השנה פרסמה את סינגל הבכורה שלה שהוא שיר הפריצה שלה בבריטניה, "Hurtin' Me" שהגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי והגיע למעמד זהב בבריטניה. בשיר מתארח הראפר האמריקאי פרנץ' מונטנה. באותה השנה זכתה בפרס "Best Female" בטקס MOBO Awards של בריטניה. לאחר מכן השתתפה בשיר "Cigarette", של מייבל ורה.
ב-2018 הוציאה את הסינגל "Pretty Girl" המלווה בקליפ שצולם בכותלי בית הספר "היל מיל" בלונדון.
אותיות דרבי עקיבא

נוסח א' של המדרש

המדרש אומר שבשעה שבקב"ה רצה לברוא את העולם התחילו האותיות כל אחת בתורה לבקש שהקב"ה יברא בה את העולם, ראשית נכנסה האות תיו, ואחריה שין וכו', עד שנכנסה אות ב' ואמרה: תברא בי את העולם משום שכל יום אומרים "בָּרוּךְ ה' לְעוֹלָם אָמֵן וְאָמֵן" אמר לה הקב"ה: "הן". האות א' עמדה בצד ושתקה, אמר לה הקב"ה מדוע את שותקת, השיבה הא' מפני שאני האות בעלת המספר הנמוך ביותר, 1. אמר לה הקב"ה: "אל"ף אל תתעצב שאתה ראש לכולן כמלך, אני אחד ואתה אחד ותורה אחת, ואתה שעתיד אני ליתן תורה בך לישראל עמי שנקרא אחד." והא' זכתה להיות האות הראשונה באותיות, וגם האות הראשונה בעשרת הדברות. "אָנֹכִי ה' אֱלֹהֶיךָ". 
חוקרי המדרש חלוקים האם גרסה א' של 'אותיות דרבי עקיבא' היא המוקדמת מבין השתיים (כך דעתו של אדולף אהרן ילינק) או המאוחרת (לדעתו של משה לייב בלוך). על כל פנים, נוסח א' נדמה מאורגן ומהודק יותר. הקראי (בן המאה ה-13) יהודה בן אליהו הדסי מאזכר את המדרש בנוסח א'.

נוסח ב' של המדרש

מדרש זה הוא אוסף של אגדות מיסטיות ומדרשים הנוגעים לשמותיהן של אותיות האלפבית. נוסח ב' של המדרש איננו בהכרח יחידה אחדותית, אלא נראה כמקבץ של מדרשים שונים. 
עיקר ההסבר לכל שם של אות בנוי על אקרוסטיכון, כך למשל המילה 'אלף' מוסברת כראשי תיבות של המילים: א'מת ל'מד פ'יך. 
נוסחים א' וב' נדפסו כיחידה אחת במהדורת אמשטרדם 1708, עובדה המרמזת אולי לכך שהמדובר באמת בשני קטעים של חיבור אחד.
במאה העשירית תקף הקראי סלמון בן ירוחם כמה מן המדרשים שבנוסח ב' על האנתרופומיזם (הגשמת האל) החריף הנשקף בהם.

מדרש תגים וציונים

גרסה שלישית ושונה קרויה 'מדרש דרבי עקיבא על תגים וציונים' (בקובץ 'בית המדרש' של ילינק, עמ' 31-33).  בגרסה זו המדרש אינו בנוי על שמות האותיות אלא על צורות העיטורים שעל גבי האותיות השונות (התגים). המדרש מייחס לעיטורים רמיזות סימבוליות לאלהים, לבריאת העולם, לישראל, לתורה וכן למנהגים או ריטואלים יהודיים שונים.
מקום בצמרת

תקציר העלילה

ג'ו למפטון (לורנס הארווי) מגיע מעיירה תעשייתית קטנה, דפטון, לעיר וורנלי ומתקבל לעבודה במחלקת הגזברות של העירייה. חברו לעבודה, צ'רלי סומס (דונלד יוסטון), עוזר לו למצוא חדר מגורים ולהיקלט בעיר. ג'ו מביט בבניין גבוה ואומר שבכוונו לגור בעתיד בחדר בראש הבניין (באופן מטפורי - לכבוש "מקום בצמרת") אך סומס מבהיר שאין לו סיכוי.
סומס מביא אותו לחזרה של שחקנים חובבים. על הבמה מופיעות שתי נשים: אליס איסגיל (סימון סיניורה), אישה בגיל מתקדם וסוזן בראון (הת'ר סירס). סומס מבהיר לג'ו כי סוזן היא בתו היחידה של מר בראון, האיש העשיר והחזק בעיר שגר באחוזה מפוארת ושולט על כל מה שקורה בעיר ובסביבתה.
ג'ו מתחיל לחזר אחרי סוזן, היא מתייחסת אליו בנימוס אבל הוא נתקל בהתנגדות מטעם בן זוגה העשיר והשחצן והוריה. בראון שולח את סוזן לצרפת על מנת שתתרחק מג'ו. ג'ו מקבל הזמנה למשרה בעיירתו דפטון אך דוחה אותה כשמסתבר לו שההזמנה הייתה ביוזמתו של בראון.
אליס היא צרפתית המתגוררת באנגליה ונישואיה אומללים. ג'ו מוצא בה אהבה אמיתית למרות שהיא מבוגרת ממנו בעשר שנים. יחסיהם מתהדקים עד שהיא מוכנה להתגרש למענו.
בינתיים חוזרת סוזן מצרפת ויחסיה עם ג'ו מתהדקים, היא מעדיפה אותו על חברה השחצן והמתנשא. סוזן נכנסת להריון ואביה מזמין את ג'ו לשיחה ומבהיר לו כי הוא מוכן לנישואיו עם בתו וכן שיהיה שותף בעסקיו. התנאי הוא שיפסיק לאלתר את יחסיו עם אליס איסגיל.
בעלה של אליס אומר לג'ו שאין בכוונתו להתגרש מאשתו ואם לא יפסיק את יחסיו אתה הוא יהרוס את שניהם עד שיצטרכו לברוח מהעיר.
ג'ו מגיע לאליס ומודיע לה לתדהמתה כי החליט להפסיק את היחסים אתה. אליס ההמומה הולכת לבר, משתכרת, נכנסת למכוניתה ונהרגת בתאונת דרכים.
ג'ו מגיע לעירייה ומתקבל בפרחים ובשמחה על ידי העובדים השמחים על נישואיו עם בת הגביר. באמצע השמחה הוא שומע על מותה של אליס בתאונה ומרגיש שהוא אשם במותה.
הוא הולך לבר, משתכר ומסתבך בקטטה עם בריונים שחובטים בכל גופו.
הסרט מסתיים בחתונתם של ג'ו וסוזן בכנסייה. ג'ו צועד כאילו מנותק מהמציאות ועונה בקושי על שאלות הכומר. במכונית הוא מתחיל לבכות על אליס אבל סוזן חושבת שאלה דמעות שמחה על חתונתם.
פייטרו פורקה

פייטרו פורקה (באיטלקית Pietro Forquet; נולד ב-1925) הוא שחקן ברידג' איטלקי ששיחק בקבוצה הכחולה שזכתה מספר רב של פעמים באליפות העולם. עם קבוצה זו הוא זכה 15 פעמים באליפות העולם. בן זוגו בקבוצה זו היה במרבית המקרים בניטו גארוצו ובמקרים אחרים אאוג'ניו קיאראדיה או גוליילמו סיניסקלקו. ביחד עם בניטו גארוצו כתב את הספר  The Italian Blue Team Bridge Book הנחשב על ידי רבים כאוסף הטוב ביותר של חלוקות ברידג' מופלאות.
הזוג גארוצו-פורקה נחשב לאחד הזוגות החזקים בתולדות הברידג'. על פי מאמר משנת 1997 ב-Time Magazine, זוג זה הוא כנראה הזוג החזק ביותר בהיסטוריה של הברידג'. הוא השתמש בשלוש שיטות הכרזה שונות מבוססות קלאב:  קלאב נפוליטאני, קלאב כחול ו-Precision.
פורקה כתב את הספר Bridge With The Blue Team וביחד עם גארוצו את הספר Italian Blue Team Bridge Book.
פורקה שנולד וגדל בנאפולי היה בנקאי. הוא היה ידוע בשקט הנפשי שלו במהלך המשחק. דוגמה בולטת לשקט הנפשי שלו הייתה באליפות אירופה ב-1956. בתחרות הגמר מול נבחרת צרפת הגיע פורקה לחוזה של ♠7 הניתן לביצוע. שותפו גוליילמו סיניסקלקו תיקן ל 7NT. היות שהשליטה בסדרת ה-♥ התבססה על חוסר (Void) בסדרה זכו הצרפתים ב-6 לקיחות בסדרה זו. מרבית השחקנים היו מגיבים בכעס כלפי שותפם. פורקה הסתפק באמירה שקטה שכל אחד לפעמים טועה. לטענת מומחים בזכות התנהגותו במקרה זה זכתה איטליה באליפות כי תגובה אחרת הייתה פוגעת בתפקודו של השותף בהמשך התחרות.
עיטור קוטוזוב

לאחר פירוק ברית המועצות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דוד גפני

דוד גפני הוא מעצב מוזיאונים ואמן ישראלי בעל הכרה בינלאומית. עיצב מוזיאונים רבים בעלי חשיבות היסטורית ולאומית.
תפיסת עולמו כמעצב מוזיאונים דוגלת בחוויה העוטפת את המבקר כדרך לספר את סיפור המוזיאון. "האתגר בתצוגות היסטוריות הוא להשאיר רושם חזק על המבקרים על ידי יצירת חוויה סביבתית ב-360 מעלות, ולא ליצור עוד מוזיאון קונבנציונלי עם תמונות ממוסגרות שתלויות על הקירות",  עיתון הארץ 2011.
כצייר בסגנון הריאליזם הפנטסטי (ריאליזם קסום) דוד גפני היה מחלוצי הציירים הישראלים המודרניים אשר הביאו את נושאי הקבלה היהודית למרכז השיח האמנותי הציבורי. עבודתו האמנותית הייחודית הביאה את הטלוויזיה הישראלית להקדיש בשנות ה-80 תוכנית ייחודית לסיקור עבודתו זו. בשנת 2009 פעל דוד לתכנון והקמת בית אמנים וגלריה עירונית קבועה לאמני הרצליה. בהמשך התמנה למנהל ואוצר הגלריה.
דוד התקבל בשנת 1967 כמרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" ובשנת 1987 כמרצה לעיצוב מוזיאונים באוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה החינוך, האגף למוזיאונים. בהמשך הרצה (1993) בקורס אוצרות ומוזיאולוגיה של מכללת לוינסקי.

ביוגרפיה

יליד ירושלים, בוגר האקדמיה לעיצוב ואמנות בצלאל וזוכה  בציון לשבח ע"ש הרמן שטרוק.
מתגורר ויוצר בהרצליה.
אובול

אוֹבּוֹל (ביוונית עתיקה: ὀβολός) או אובולוס הוא מטבע יווני בשווי שישית הדרכמה. באתונה הקדומה האובול היה מחולק לשמונה כלקוי (פיסות נחושת).
לדברי פלוטארכוס לספרטנים היה אובול עשוי ברזל שערכו ארבעה כלקוי.
האובול הוא גם מידת משקל. ביוון העתיקה אובול הוגדר כשישית הדרכמה או חצי גרם. ברומא העתיקה משקל האובול הוגדר כ 1/48 אונקיה רומאית, 0.57 גרם לערך. האובול מעולם לא הונפק במערכת המטבעות הרפובליקאית הרומאית הקדומה. ביוון המודרנית האובול שקול לעשירית הגרם.
משמעות המילה אוֹבּוֹלוּס או אוֹבֵּלוֹס היא מוט ברזל דק כגון שיפוד. ביוונית משמעות המילה אובליסק היא אובלוס קטן. האובול, כמו שקל הכסף, הפך למטבע עובר לסוחר משום שייצג מטיל נחושת או ברונזה ונסחר תחילה לפי הערך המשקלי של המתכת שלו. השלטון בספרטה בחר להמשיך להשתמש באובול הכבד והמסורבל במקום מטבעות של ממש מתוך כוונה לדכא את הנטייה לרכושנות ותאוות הבצע של הציבור, אך ללא הועיל.
למטבע האובול חלק בטקס הקבורה היווני העתיק. לאחר המוות הונח אובול אחד מתחת ללשון הנפטר או על עיניו. היוונים האמינו כי כאשר אדם מת ויורד לשאול עליו לעבור את נהר האכרון ולצורך זה עליו לשלם לכארון הספן כדי שישיט אותו בסירתו לגדה השנייה. מתים שלא יכלו להרשות לעצמם אובול או שנקברו ללא אובול מסיבות אחרות נידונו לבצע מעקף בן מאה שנים מסביב לנהר על מנת לעבור לצידו השני.
הבתולה מלודמיר

חנה רחל ורברמאכר (בכתיב יידי: ווערבערמאכער; תקס"ו, 1805 – כ"ב בתמוז תרמ"ח 1 ביולי 1888), בת ר' מאניש, הידועה כבתולה מלודמיר (די לאדמירער מויד), הייתה אישה יהודייה שהשתייכה לתנועת החסידות וסיגלה לעצמה גינוני אדמו"רות.

ביוגרפיה

תולדות חייה ידועים בעיקר מתוך אגדות וסיפורי עם. חנה רחל נולדה בעיירה לודמיר שבאוקראינה והייתה בת יחידה להוריה.  הוריה מתו בצעירותה והיא ירשה ממון רב מאביה שהיה סוחר. דבר זה העניק לה עצמאות כלכלית. בשלב מסוים החלה לנהוג באדמו"רות, ללמוד תורה ולקבל בקשות מאנשים שפנו אליה - בעיקר בני המעמד הנמוך. ההנהגה הדתית לא ראתה זאת בעין יפה והאדמו"ר רבי מרדכי מצ'רנוביל הורה לה לחדול ממנהגיה ולהתחתן. לפי חלק מהמסורות התארסה ואולי אף התחתנה, אך הקשר לא עלה יפה והיא נפרדה במהרה מבעלה. משגברו הרינונים אחריה עלתה לארץ ישראל, כנראה בערך בשנת 1860 (על רקע עליות אחרות של חסידים באותה תקופה).
בירושלים המשיכה חנה רחל לנהוג מנהגי אדמו"ר חסידי - התעטפה בטלית, הניחה תפילין, ערכה מדי שבת סעודה שלישית לחסידיה בביתה שבשכונת מאה שערים, לימדה תורה, אמרה מאמרי חסידות והעניקה ברכות. חנה רחל נהגה להתפלל עם נשים אחרות בכותל המערבי ובקבר רחל. לפי חלק מהעדויות אף עסקה בקבלה מעשית. נפטרה ככל הנראה בכ"ב בתמוז ה'תרמ"ח (1888) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים. יש הטוענים כי כינויה "הבתולה" ניתן לה ככינוי גנאי על ידי מתנגדיה.

דמותה בימינו

בשנים האחרונות הפכה דמותה לסמל בעיני תנועות המקדמות את מעמד האישה ביהדות. על חייה נערכו מספר מחקרים, ויוספה אבן שושן כתבה מחזה בשם "הבתולה מלודמיר" שהועלה בתיאטרון החאן ב-1997. לפי סברה מסוימת חלק מהמוטיבים במחזה "הדיבוק" נלקחו מדמותה.
ועדת השמות בעיריית ירושלים החליטה לקרוא על שמה רחוב בעיר. בעקבות התנגדות החרדים לשם "הבתולה מלודמיר" נקבע ששם הרחוב יהיה "חנה רחל מלודמיר".
בית הקברות של העדה הקראית (ירושלים)

בית הקברות של העדה הקראית בירושלים הוא בית קברות קראי עתיק, המתפרש במדרונותיה הצפוניים של שכונת אבו תור, מעל גיא בן הינום בנקודה הצופה אל הר ציון. בית הקברות שוכן בצמוד לתצפית אבו תור ולגן ציריך, לא רחוק מסינמטק ירושלים. בצידו המערבי נמצא מלון הר ציון. בית הקברות נמצא בסמוך לשכונות הערביות של מזרח ירושלים ובתקופה שלפני מלחמת ששת הימים עבר לצידו קו הגבול עם ירדן - הקו העירוני.
בבית הקברות מצויים קברים מימי בית שני וכן קברי בני העדה שנקברו בירושלים במשך מאות שנים, והוא פעיל עד ימינו ומשמש את בני העדה היהודית-קראית. בסמוך לשער הכניסה נמצאת מערת קבורה עתיקה.
בסביבת בית העלמין הקראי בגיא בן הינום מצוי ריכוז גדול של מערות קבורה חצובות בסלע מימי בית ראשון, בית שני, ומהתקופה הביזאנטית. מערות הקבורה מימי בית ראשון נמצאות בעיקר בחלקו העילי של הגיא: סמוך לרחוב ממילא וכן במורדות הר ציון, בגבול בריכת הסולטן, למרגלות הכנסייה הסקוטית וכן בשטח בית הקברות הקראי.
במערת הקבורה בבית-הקברות הקראי בגיא בן-הינום מצויה אצטבה אחורית רחבה ומורמת מן השתיים הצדדיות וספסלים חצובים.
בבית העלמין הקראי מצויים מאות מצבות מתקופות שונות, רוב המצבות על הקברים הן ארוכות ושטוחות ועליהן חרותים בעברית תאריכי הלידה והפטירה, וכן תפילה קצרה. חלקם עם כיתובים מאד מעניינים המספרים בקצרה אודות הנפטרים.
בתחומי בית הקברות של העדה הקראית שרידי מחצבה קדומה ומערות קבורה. מערות הקבורה שימשו נקודת ציון מוכרת במאה הי"ט ותוארו על ידי חוקרים מראשית המחקר הארכאולוגי של ירושלים.
בשנות ה-70 הכשירה עמותת היהדות הקראית העולמית חלקת קבורה חדשה בבית העלמין, ומאז נקברו שם בני הקהילה תושבי העיר ירושלים. במהלך השנים חווה בית העלמין מספר התנכלויות והשחתות של קברים.
בשנת 2017 קידם משרד התיירות בוועדה לתשתיות לאומיות תוכנית לבנית הרכבל לכותל תוכנית בשם תת"ל 86. התוואי המתוכנן של הרכבל הוא ממתחם התחנה הראשונה בירושלים, מעל גיא בין הינום להר ציון ומשם לשער האשפות. בתוואי זה נמצא גם בית הקברות העתיק של העדה היהודית-קראית.
בית הקברות הופך את תוואי הרכבל לבעייתי לכוהנים שלא יוכלו לעבור מעליו בשל איסור כניסת כוהנים לבתי עלמין לפי ההלכה. קירוי בית העלמין היה מאפשר לכהנים לנסוע ברכבל לפי ההלכה האורתודוקסית. אך ורק מסיבה זו פנו יזמי התוכנית, הרשות לפיתוח ירושלים, לוועד העדה היהודית-קראית בבקשה לקרות את בית הקברות, בתמורה לתקציבים לפיתוח בית העלמין ותחזוקתו. רק אז למדו לראשונה בני העדה על התוכנית שתמנע את השימוש בו על ידיהם בגלל טומאת אוהל.
ב-1 בפברואר 2019 הופקדה להתנגדויות תוכנית הרכבל לעיר העתיקה בוועדה לתשתיות לאומיות. העדה היהודית הקראית מתנגדת למעבר תוואי הרכבל מעל בית העלמין.
רועי ברקוביץ'

ביוגרפיה

ברקוביץ', בנם של הכדורסלן מיקי ברקוביץ' ושלי ברקוביץ', גדל ברמת השרון ושיחק בקבוצת הנוער של א.ס. רמת השרון, עמה זכה בגביע המדינה לנוער בשנת 2000. במקביל, שיחק גם בנבחרת הנוער של ישראל, שסיימה במקום העשירי באליפות אירופה באותה שנה, ובנבחרת הכדורסל של תיכון רוטברג שברמת השרון.
בעונת 2000/2001 הצטרף לאליצור אשקלון, שבסיום העונה ירדה לליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן חזר להפועל רמת השרון, ששיחקה אז בליגה הלאומית. בסיום העונה עלתה הקבוצה לליגת העל, והתאחדה עם הפועל חיפה ליצירת הפועל חיפה רמת השרון, אותה ניהל אביו. הוא שיחק בקבוצה ארבע עונות נוספות, עד שירדה לליגה הלאומית ב-2006. מעמדו בקבוצה התחזק בהדרגה, ובעונתו האחרונה בה היה לחוטף הכדורים הטוב בליגה.
בסיום העונה הצטרף לקבוצת הכדורסל של לימסול מהליגה הקפריסאית, אך עזב תוך זמן קצר לדן בוש ההולנדית. הוא שיחק בקבוצה זו במשך שתי עונות, בראשונה שבהם זכתה באליפות הולנד, ובשנייה בגביע. במהלך שהותו בהולנד נתגלה בבדיקת שתן חומר שיכול לשמש להסתרת חומרים אסורים. ברקוביץ' טען כי מדובר בתרופה שהשימוש בה הותר לו, אך התאחדות הכדורסל ההולנדית גזרה עליו השעיה של 11 חודשים. מאוחר יותר קוצר עונשו לארבעה חודשי השעיה.
ב-2008 שב לישראל, לקבוצת מכבי גבעת שמואל, שבסיום העונה ירדה לליגה הלאומית.
ב-2009 פרש ברקוביץ ממשחק פעיל בעקבות פציעות.
ב-2013 מונה למנהל המקצועי של א.ס. רמת השרון.
ב-2018 מונה למנכ"ל אליצור "איתו" אשקלון
ברקוביץ' נשוי ואב לשלושה. בדומה לו ולאביו גם אחיו הצעיר, ניב, הוא כדורסלן.
קרום רירי

מחלות

כאשר חום הגוף עולה, הרקמה הרירית מתחילה בהפרשת יתר של ריר, המתבטאת בהפרשה של ליחה עודפת, שגלויה בעיקר בדרכי הנשימה. התרחבות כלי הדם המזינים את הרקמה הרירית, מתרחשת בגלל חום הגוף המרוכז באופן טבעי בחלק העליון של הגוף. התרחבות זו מגבירה זרימת נוזלים מכלי הדם אל הרירית, והם הופכים, בעזרת החום הרב, לליחה סמיכה וצמיגה המצטברת בחלק העליון של מערכת הנשימה (פה, אף ו-וושט) וגורמת לחסימות. חלק גדול ממחלות הילדים הנפוצות בעידן המודרני דוגמת דלקות אוזניים ובעיות נשימה, מאופיין בהפרשת יתר של הרירית. באוזן, נחסמת על ידי הליחה צינורית המובילה מהאוזן התיכונה אל הפה והאוזן התיכונה הופכת לחלל אטום שבו מתפתחים חיידקים ונגיפים. במערכת הנשימה, התנפחות הרירית גורמת להיצרות דרכי הנשימה, וכן, הליחה המצטברת בריריות דרכי הנשימה גורמת להתפתחות דלקות.
אדמונד פלפס

הקשר הישראלי

בשנת 2001 אדמונד פלפס והיאן הן מאוניברסיטת סינגפור פרסמו בכנס על מקרו-כלכלה שנערך מטעם האוניברסיטאות הישראליות בן-גוריון ובר-אילן, מחקר הטוען כי הייסוף שיצר נגיד בנק ישראל דאז, דוד קליין, דווקא עזר לצמיחה, בניגוד לדעת רבים. 
ההסבר, לשיטתם, נעוץ בכך שכשיש ייסוף, הייבוא גדל. הגידול בייבוא מעודד את התחרות בשוק המקומי, מה שמוריד את המחירים ואת המרווחים של היצרנים המקומיים. ירידת המחירים מעודדת את הגדלת הביקוש אצל הצרכנים, המגיבים בהגדלת התפוקה – בגלל הביקוש של הצרכנים וגם כדי לשמור על הרווח הכולל שלהם.
אליזבת קובלר-רוס

חוויות סף מוות

קובלר-רוס חקרה גם את תופעת חוויית סף-מוות. היא פירטה ממצאים ועדויות לראשונה בספרה "על מוות ומיתה". מה שהגוססים יכולים ללמד את הרופאים, האחיות, הכמורה, ומשפחותיהם
(1969)
בבא בן בוטא

העצה להורדוס

עם עלייתו לשלטון והריגת זרע החשמונאים, הרג הורדוס גם רבים מחכמי הפרושים. על־פי חז"ל, השאיר הורדוס את בבא בן בוטא חי, כדי להיוועץ בו, אבל ניקר את עיניו.
מסופר, שהורדוס ניגש אל בבא בן בוטא בלי להזדהות, ואמר לו: ראה מה עשה העבד הרע הזה (הורדוס)! בבא בן בוטא התחמק, והורדוס ניסה שוב ושוב לשכנע אותו לקלל את "העבד הרע". זהירותו של בבא מנעה ממנו לקלל את הורדוס, למרות ההפצרות. הורדוס הזדהה, הביע חרטה על הריגת החכמים וביקש מבבא בן בוטא עצה לכפרה על מעשיו. לפי התלמוד, בבא בן בוטא יעץ לו לבנות מחדש את בית המקדש ("עינו של עולם"), ואף סיפק לו עצה כיצד לעשות זאת בלי שהרומאים ימנעו זאת ממנו. וכך עשה הורדוס.

חוכמתו בענייני הטבע

במסכת גיטין מסופר (בדף נז עמוד א), שאדם רצה לגרש את אשתו, אולם כתובתה שהיה נאלץ לשלם הייתה גדולה מכפי יכולתו. העליל עליה שזינתה עם שושביניו; וכדי להפליל אותה, השקה אותם לשוכרה, והטיל לובן (חלבון הביצה) ביניהם, כדי שייראה כאילו נמצא בהם זרע. כשהובא המקרה בפני בבא בן בוטא, אמר: למדתי משמאי הזקן, שחלבון הביצה "סולד מן האור" (ומפרש רש"י: מתייבש ומגליד בחשיפה לאור), ואילו שכבת זרע "דוחה מן האור" (כלומר, נספגת בבגד ואינה מגלידה). ביצעו ניסוי באור, והתבררה התרמית. שפטו את הרמאי בבית הדין, ונידון למלקות, וגבו ממנו את כתובתה של האישה.
שרה גולדברג

ביוגרפיה

גולדברג נולדה בוונקובר שבקנדה למשפחה יהודית. היא נמשכה לתיאטרון מגיל צעיר, ושיחקה בהצגות בבית הספר ובתיכון. היא ניסתה להתקבל לבית הספר ג'וליארד, אך לא הצליחה. 
במהלך טיול באירופה ניסתה להתקבל לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון והצליחה, ומיד לאחר מכן, בשנת 2004, עברה ללונדון, כשהיא בת 19 בלבד.

קריירה

מיד עם סיום לימודיה, בשנת 2007, קיבלה את תפקידה הראשון על הבמה, כששיחקה בהצגה "חבר החתונה" בתיאטרון "יאנג ויק". לאחר מכן עבדה בעבודות מזדמנות כמלצרית ובייביסיטר, כשלעיתים היא מדבבת, בשל מבטאה הצפון-אמריקאי הייחודי בלונדון. בשנת 2009 לוהקה לצוות ההצגה "Apologia" בתיאטרון בוש שבלונדון, אשר מיצבה אותה על במת התיאטראות בלונדון. היא המשיכה להופיע במחזות בתיאטראות רבים, כתיאטרון אולד ויק, תיאטרון פיינבורו, תיאטרון רויאל קורט ועוד.
בשנת 2011 הייתה מועמדת ל"פרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה" על תפקידה בהצגה "Clybourne Park" שעלתה בתיאטרון רויאל קורט.
בשנת 2012 ערכה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי, והמשיכה גם לאוף ברודוויי, ל"Playwrights Horizons".
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד מרכזי בסדרת הטלוויזיה "הינדסייט".
משנת 2018 מככבת בסדרת הקומדיה האפלה "בארי" של ערוץ HBO, כסאלי ריד, בת זוגו של כוכב הסדרה, בארי (ביל היידר).