google/wiki40b huggingface dataset:
זעקת הקרב

עלילה

הרומן מספר את סיפורם של אנשי הגדוד השני ברגימנט הנחתים השישי, בדגש על אנשי כיתת האלחוט בפלוגת המפקדה
. גיבורי הסיפור באים מרקע מגוון: נער "כל-אמריקאי", אינדיאני הבא משמורה, והיספאני עני מסן אנטוניו. הסמל הקשוח שלהם מתאר את תהליך הפיכתם מטירונים ללוחמים באמצעות מסלול אימונים תחת פיקודו התובעני של סם האקסלי. כך גם מתוארים בספר הקרבות בהם השתתפו, ביניהם קרב גוודלקנל, קרב טאראווה והקרב על סאיפאן.

השפעה

הספר שימש השראה למפקדים שונים בצה"ל, ומרדכי גור, לימים הרמטכ"ל העשירי, כותב באוטוביוגרפיה שלו על כך, ועל ההשפעה של הספר עליו עצמו על חוויותיו כמ"פ בחטיבת הצנחנים.
רודולף פון זבוטנדורף

השפעות מיסטיות

עוד בנעוריו התעניין בתאוסופיה, ב-1901 הצטרף לבונים החופשיים. בתקופת שהותו באימפריה העות'מאנית התעמק בנומרולוגיה ובסופיות. ב-1912 הוא פיתח את מה שהוא כינה "המפתח למימוש רוחני", סט של תרגילי מדיטציה נומרולוגית.
זבוטנדורף הוציא לאור בגרמניה מגזין אסטרולוגי וחיבר ספרים בנושאים אסטרולוגיים אזוטריים.

הקמת אגודת תולה

ב-1916 יצר קשר עם המסדר הגרמאני ומונה למנהיג התנועה המקומית בבוואריה. במקביל הקים את אגודת תולה האנטישמית, שהאשימה את היהודים ב"קונספירציה יהודית" שבגללה הפסידה גרמניה במלחמה והיא זו שעומדת מאחרי מהפכת נובמבר והשיטה הסובייטית. ב-5 בינואר 1919, אנטון דרקסלר, מפעילי תולה, יחד עם קרל הרר  ופעילי תולה אחרים, הקימו את מפלגת הפועלים הגרמנית, שהיוותה את הבסיס ל"מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית הסוציאליסטית" (המפלגה הנאצית). זבוטנדורף היה גם הבעלים של העיתון "פלקישר באובכטר", שנרכש על ידי המפלגה הנאצית בדצמבר 1920.
עד אז, זבוטנדורף עזב את אגודת תולה ואת בוואריה, אחרי שהואשם ברשלנות לכאורה שאפשרה את מסירת שמותיהם של כמה אנשי מפתח באגודת תולה לידי הממשלה של הרפובליקה הסובייטית הבווארית קצרת הימים. זבוטנדורף ברח מגרמניה לשווייץ ואז לשטח טורקיה.
ערוץ 8

תוכני הערוץ

בין תוכניות המקור בערוץ ניתן למצוא את "בלונד" של אורנה בן דור, "בולדוג" של מיקי רוזנטל ולאחר מכן גיא מרוז, רצועות שידור יומיות כגון "חדשות המדע" בהנחיית טל ברמן ו"הינשופים" (אשר זכתה פעמיים בפרס האקדמיה לטלוויזיה), וכן תוכניות וסדרות תיעודיות כגון "סוד האושר הפנימי", "גידי גוב הולך לאכול", "בחזרה לתחתית", "אוכל למחשבה", "סקס ישראלי" וסדרת ההמשך "עוד סקס ישראלי", "עידן הגנרלים", "הפיצוחיה", "הפרשה" (העסק הביש), "החולה המדומה", "החומר ממנו עשויה האהבה", "גיבורי תרבות", "למה מה?", "תל אביב-יפו", "הלינק", "כן המפקדת", "כשהכאב גדול מנשוא", "לרקוד עם דמעות בעיניים", "24 שעות עם...", "איפה האוכל?" (עם אייל שני), "סרט שחור לבן", "הקיבוץ", "העם הנבחר", "אנשי המכירות", "האלבומים", "אתם שם בבית", "החיים כשמועה" (אסי דיין) ועוד.

סרטים באורך מלא

הערוץ גם היה שותף בהפקת סרטי מקור תיעודיים זוכי פרסים כגון "מחסומים" (2004), "ואלס עם באשיר" (2008) ו"חמש מצלמות שבורות" (2012), והפיק ושידר סרטים תיעודיים רבים נוספים כגון "תומר והשרוטים", "אביב" (על אביב גפן), "הילדים של ארנה", "ערוצים של זעם", "רצח ללא מניע" (על רצח אסף שטיירמן), "חסד", "ויהי חושך ויהי אור", "פיצה באושוויץ", "מדינה זבל", "כוסות רוח לאבא", "שומרוני בודד", "חייב לזוז" (אהוד בנאי והפליטים), "החולמות", "להיות מיומנה", "לא חברה", "מות האדמו"ר" (אדם ברוך), "סימני מתיחה", "המורה אירנה", "כל אנשי כסית", "טליה. דייט. קום", "כרוניקה של משבר" (עמוס קולק), "הדירה", "7 הסלילים של יונה וולך", "שלטון החוק", "כל הבקרים השמחים", "עדות", "ימי הזהר", "פודרה", "דב"א - סיפורו של גיבור מקומי" ועוד.

העברת בעלות ל"סלוצקי אפיקי תקשורת"

באפריל 2012 פורסם כי עד תחילת 2013 תועבר הפקת הערוץ מחברת "נגה תקשורת" לידי חברת "סלוצקי אפיקי תקשורת" של חיים סלוצקי, שתתמקד יותר באקטואליה ובנושאים חברתיים וכלכליים. שידורי הערוץ תחת הפקת סלוצקי החלו ב-30 בדצמבר 2012, תוך שינוי הלוגו והחלפת הסלוגן מ"אין סוף לסקרנות" ל"סיפור אמיתי". בין הסדרות הראשונות שעלו בערוץ לאחר השינוי ניתן למנות את "לוד - בין יאוש לתקווה", "על צד שמאל" "ליבוביץ' - אמונה, אדמה, אדם" ו"משפחות", וכן הסרטים "פוטונובלה" ו"יוסי בנאי - אלבום פרידה".
בהמשך 2013 הועלו בערוץ תוכני מקור בהפקת סלוצקי אשר הופקו לפני כן עבור גופים אחרים, בהם התוכניות "שיחת נפש" ו"צמדים" וכן והסדרה התיעודית "פשה". התוכנית "הלינק" בהגשת גורי אלפי נרכשה לשידור ב-2013 על ידי הטלוויזיה החינוכית הישראלית, שם הופקו לה בהמשך פרקים נוספים תחת השם "הלינק פלוס".

הרחבת המותג

במשך השנים הערוץ עבר מספר מיתוגים ונלוו לו סלוגנים שונים, הבולטים שבהם: "שווה כל רגע" (2004) ו"אין סוף לסקרנות" (2008-2012).
במהלך 2013 שולבו בערוץ לראשונה שידורים בפורמט מסך רחב (יחס תמונה 16:9), וב-7 במרץ 2017 עבר הערוץ לשידור בפורמט HDTV בממירים התומכים.

לוגי

בשנת 2003 הושק ערוץ לוגי, שנחשב בתחילת דרכו כגרסת הילדים של הערוץ, ואף שולבה הספרה 8 בלוגו הערוץ החדש. אחת מהתוכניות הבולטות שהופקו תחת שיתוף הפעולה הזה הייתה התוכנית ״בולדוגי״ (על משקל התוכנית ״בולדוג״), תוכנית תחקירים בנושאים הקרובים לעולמם של בני נוער ואיכות הסביבה, בהנחיית סולן להקת ״הדג נחש״, שאנן סטריט. 
עם השנים הערוץ הפך ליותר קרוב לערוץ הילדים עם פחות הפקות חינוכיות ומדעיות ויותר שידורים חוזרים של תוכניות מערוץ הילדים.

KidZ

בעקבות ניתוק היחסים של HOT מערוץ הילדים ועליית ערוץ KidZ ב-HOT, שמופק גם על ידי סלוצקי אפיקי תקשורת ומחליף את נגה תקשורת, משדר רצועת בוקר לילדים בשם "8 ב-kidZ", שמכילה תכנים מערוץ 8 המותאמים לילדים.
הר הארט (אלברטה)

היסטוריה מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1957, והוא נקרא בשם זה בשל צורת שכבת אבן הגיר בסמוך לפסגתו, שהיא בצורת לב (ראו בתמונה).
הוגשה בקשה לוועדת השמות של פרובינציית אלברטה לשנות את שם ההר ל"פסגת גראנט מקאוון" (Grant MacEwan Peak).
החברה לחקר מצרים

החברה לחקר מצרים (באנגלית: Egypt Exploration Society , ובקיצור –‏ .E.E.S), היא החברה החשובה ביותר בממלכה המאוחדת העוסקת בקידום וטיפוח המחקר בנושא אגיפטולוגיה.
החברה נוסדה בשנת 1882 והייתה ידועה בתחילה בשם הקרן לחקר מצרים (באנגלית: Egypt Exploration Fund, ובקיצור ‏–‏ .E.E.F). ייסוד הקרן נעשה בעיקר ביוזמתם של האגיפטולוגית החובבת אמליה אדוארדס ואיש המוזיאון הבריטי רג'ינלד סטיוארט פול. השם שונה ל"חברה לחקר מצרים" בסיום מלחמת העולם הראשונה.
החברה עסקה בחפירות ארכאולוגיות רבות של אתרים במצרים כגון סקארה, אל עמארנה, ודיר אל-בחרי, שם נמצאה קבר המלכה חתשפסות. החברה מימנה את חפירותיו הראשונות של פלינדרס פיטרי במצרים בין השנים 1884 – 1886, ושוב בין השנים 1896 – 1904
החברה מוציאה לאור שנתון בשם Journal of Egyptian Archaeology וכן כתב עת דו-שנתי בשם Egyptian Archaeology. שני הביטאונים מופצים לחברי החברה. בנוסף מפרסמת החברה בנפרד דוחות חפירה של האתרים שהיא יוזמת את חפירתם.
לחברה שני משרדים, בלונדון ובקהיר.
קיפודי ים

כמזון

בארצות רבות משמשים קיפודי הים למאכל. שחלותיו של הקיפוד נחשבות כמעדן בארצות רבות.
סוגים שונים של קיפודי ים מיוצאים ליפן ולארצות מזרח אסיה אחרות בהן הקיפוד נחשב כמעדן.
קיפוד הים הסגול נחשב כמעדן בצרפת, בספרד, באנגליה ובצ'ילה, נאכל לרוב נא עם מעט מיץ לימון ושום או כתוספת למרק, מאכלי ביצים ועוד.

קוצי הקיפוד

קוצי קיפודי הים עלולים לחדור לגופם של מתרחצים וצוללים, בעיקר כתוצאה מדריכה על הקיפוד או מגע אחר איתו. בחלק ניכר של המקרים יתמוסס הקוץ אולם יש מקרים בהם נדרש טיפול.
ננסי אלן

חייה

ננסי אלן, בתו של מורה למוזיקה בבית ספר ציבורי בכרמל, מחוז ניו יורק, זכתה כבר מגיל צעיר בתחרויות בינלאומיות רבות. מוריה לנבל היו לילי לאסקין, מרסל גרנדיאני וקודמתה בג'וליארד, סוזן מקדונלד. 
מאז 1999 היא הנבלאית הראשית בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ובקריירת ההוראה שלה בת עשרים השנה אימנה תלמידים מצליחים רבים, בד בבד עם היותה ראש מחלקת הנבל בבית הספר למוזיקה ג'וליארד (שם קיבלה את התואר הראשון והשני שלה), בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל ובפסטיבל ובית הספר למוזיקה של אספן.  
ננסי אלן הוציאה הקלטות רבות מספור (אחת מהן מועמדת לפרס גראמי) ומופיעה בקונצרטים בנגינת סולו זה שלושים שנה.
רודולף אנטון האונשמיד

חייו ופועלו

רודולף האונשמיד גדל וחי בסנקט גאורגן אן דר גוזן באוסטריה. עוד כאיש צעיר, לפני שלמד הנדסה מכנית, החל לחקור את ההיסטוריה "האבודה" של אזור סנקט גאורגן-גוזן-מאוטהאוזן, שבו היו ארבעה מחנות ריכוז נאציים ובעיקר התמקד ופרץ דרך בחקר ההיסטוריה של מחנות הריכוז גוזן 1, 2 ו-3 .
ב-1986 הקים את והפך לחבר בארגון ה-Arbeitskreis für Heimat-, Denkmal- und Geschichtspflege St. Georgen, ששם לו למטרה לחקור ולשמר את המורשת המקומית של אזור סנקט גאורגן-גוזן. הארגון סיפק לוועדה להנצחת זיכרון גוזן (Gusen Memorial Committee) בית עד לינואר 2008, אז היה רודולף האונשמיד בין מקימי הוועדה להנצחת זיכרון גוזן, שהיה ארגון עצמאי. בשנת 1989 פרסם את ספר ההיסטוריה הראשון של סנקט גאורגן-גוזן-מאוטהאוזן, מחקר שהוזמן על ידי עיריית סנקט גאורגן-גוזן. האונשמיד הדריך סיורי קבוצות בשרידי המחנות, קבוצות למידה וכן שימש כיועץ ומומחה להיסטוריה המקומית עבור סטודנטים וחוקרים מכל העולם.
בשנת 1995, ביחד עם פייר סרז' שומוף (Choumoff) מארגון ידידי מאוטהאוזן בפריז (Amicale Francaise de Mauthausen) ואחרים, ארגן את טקס הזיכרון הבינלאומי הראשון בגוזן וב-1997 הוא פתח את דפי המידע המקוונים של מאוטהאוזן-גוזן.
ב-1996 ו-1997 ייסד שותפויות שם שתי ערים מהן גורשו רבים אל קבוצת מחנות גוזן וכן הפך בשנת 2000 לחבר ב- Reform Initiative Mauthausen, יוזמה פדרלית לחידוש מבני הזיכרון של קומפלקס מאוטהאוזן במשרד הפנים האוסטרי, שהובילה לפתיחת מרכז המבקרים החדש של מחנה הריכוז גוזן ב-2004.
בשנת 2007 תרם מהידע שלו לפרויקט האודיו-ווק של גוזן וב-25 השנים האחרונות הוא תורם ומייעץ לפרסומים שונים ושידורי רדיו וטלוויזיה. בימים אלו הוא עובד על פתיחת מנהרות ה"ברגקריסטל" ("Bergkristall") במחנה הריכוז גוזן 2 לקהל הרחב ועל שימור שרידי מחנות גוזן 1 ו-2. האונשמיד הוא גם אחד מהמקימים של פרויקטים נוספים לשימור זיכרון מחנות גוזן, כגון: “Denk.Statt Papa Gruber” ו- Bewusstseinsregion Mauthausen-Gusen-St. Georgen”.
רודלף האונשמיד חי בעיר טראון, אוסטריה.
מאוריצ'יו בלנק

מאוריצ'יו (מוריץ) בלנק (ברומנית: Mauriciu Blank‏; 20 ביולי 1848 - 22 בנובמבר 1929) היה בנקאי יהודי רומני, שייסד יחד עם יעקב מרמורוש את בנק מרמורוש, בלנק ושות'. מאוריצ'יו היה אביו של אריסטידה בלנק, שירש אותו בניהול הבנק.

קורות חיים

מאוריצ'יו בלנק נולד בפיטשט, ולאכיה, הבן הבכור של לייבה בלנקו (Leiba Blanco), צאצא של משפחת יהודים ספרדים, שהגיעו לבוקרשט במאה ה-18 עם השם Derrera el Blanco. בלנק למד מסחר ופיננסים בווינה ובלייפציג וכאשר שב לרומניה ב-1863 נשכר לעבודה על ידי הבנקאי היהודי רומני יעקב מרמורוש. יעקב מרמורוש ניהל בנק, שהקים בעזרת גיסו, יעקב לבל. ב-1869 צירף מרמורוש את בלנק כשותף וב-1870, כאשר פרש, הפך בלנק למנהל הבנק. ב-1874 הבנק שינה את שמו ל"בנק מרמורוש, בלנק ושות'" ובמהרה הפך לבנק החשוב ביותר ברומניה, פרט לבנק הלאומי.
בשנת 1877, בעת מלחמת העצמאות של רומניה הבנק בניהולו של בלנק מימן את המערכה הצבאית ולאות תודה הוענקה לבלנק אזרחות רומנית
ב-1905 לאחר מות מרמורוש, הפך בלנק את הבנק לחברת מניות עם הון בסיס צרפתי, גרמני, הונגרי ורומני, שהגיע ל-125,000,000 לאי ורכש חלקים במפעלים רבים. הבנק מימן סלילת דרכים והנחת מסילות ברזל ופיתוח המסחר. מאוריצ'יו נעזר בניהול הבנק גם בבנו, אריסטידה וב-1923 היו לבנק 23 סניפים ברומניה וארבעה מחוצה לה, בפריז, בניו יורק, באיסטנבול ובווינה.
סרדיס

סרדיס (בלידית Sfard ביוונית Σάρδεις ברומית Sardis בטורקית Sart), הייתה בירתה של ממלכת לידיה הקדומה, מושב הפרוקונסול הרומי, ובירת פרובינקיית לידיה בתקופה הרומית המאוחרת והביזנטית. כיום היא נמצאת בשטח טורקיה. שמה הלידי של סרדיס, ספרד (Sfard), נזכר במקרא (עובדיה 20) אך הניקוד המופיע במקרא הוא שיבוש של השם על ידי הנקדנים העבריים הטברייניים בתקופת האסלאם, אהרן בן אשר ומשה בן נפתלי.

העת העתיקה

האזכור הראשון של סרדיס הופיע בשנת 472 לפנה"ס, במחזה של אייסכילוס, הפרסים. לעומת זאת, באיליאדה של הומרוס הוזכרה העיר הִידֶה (Ύδε) כבירתו של עם הנקרא מַייוֹנִים, כנראה שם נוסף של הלידים. לא ברור אם הידה הוא שמה העתיק של סרדיס, או שמא הבירה עברה לסרדיס בתקופות יותר מאוחרות. על כל פנים, בשיאה של הממלכה הלידית במאה ה-8 לפנה"ס, בירתה הייתה סרדיס, ובכך זו נשאה חשיבות רבה. 
סרדיס נכבשה בידי הקימרים במאה ה-7 לפנה"ס, הפרסים והאתונאים במאה ה-6 לפנה"ס, ואנטיוכוס השלישי במאה ה-3 לפנה"ס. בתקופת שלטונם של הפרסים, סרדיס היוותה את סיומה של דרך המלך הפרסית אשר החלה בפרספוליס בירת פרס. שמה בפרסית היה ספרדה.

ימי הביניים

בסוף המאה ה-11 האזור הותקף בידי טורקים סלג'וקים, אך הצלחותיו של הגנרל היווני פִילוֹקָלֵס ב-1118 גרמו לטורקים להסתייג מלהיכנס פעם נוספת לאזור. זה ועוד נפילתו של הכוח הסלג'וקי עזרו לביזנטים להמשיך להחזיק בסרדיס עד 1306, כשהאימפריה הביזנטית נאלצה להסב אותה לטורקים. העיר המשיכה להחזיק מעמד עד שנחרבה בידי המצביא המונגולי טימור לנג ב-1402.

סרדיס והיהודים

בתקופת הבית השני נקראה סרדיס בשמה הלידי, ספרד (עובדיה 20). ביטוי השם שובש על ידי הנקדנים העבריים הטברייניים לסְפָרַד תחת סְפָרְד, והשם המשובש ניתן בימי הביניים לחצי האי שקרוי איבריה או היספניה. בשנת 1958 נחשף בסרדיס בית כנסת עתיק, אשר נבנה במאה ה-2 לספירה. היו בו 80 כתובות ביוונית ושבע בעברית. המבנה נהרס ב-616 בידי פרסים סאסאנים.
סטפן-פטר גריינר

סטפן-פטר גריינר (בגרמנית: Stefan-Peter Greiner, נולד ב-1966, בשטוטגרט שבגרמניה) הוא בונה כינורות, היושב דרך קבע בבון, גרמניה.
גריינר עובד עם הפיזיקאי בתחום האקוסטיקה היינריך דינוואלד.
הדגם של גריינר מבוסס על גוארנרי.
בין האמנים המופיעים על בימות העולם עם כלים מעשה ידיו של גריינר כריסטיאן טצלאף, קים קשקשיאן, איזבלה ואן קוילן, פרנץ הלמרסון ונגנים מרביעיית האגן ורביעיית אלבן ברג.
ממשלת המעבר הרוסית

ממשלת המעבר הרוסית גובשה בפטרוגרד לאחר הידרדרות האימפריה הרוסית והתפטרות הצאר מכהונתו.
כאשר סמכויותיו של משטר הצאר החלו להתפורר במהלך מהפכת פברואר של 1917, שתי רשויות יריבות, הדומה וסובייט פטרוגרד, התחרו על השלטון. בתור פשרה, הוקמה ממשלה זמנית כדי להנהיג את רוסיה לבחירות לאספה מכוננת. כשהצאר ניקולאי השני התפטר מתפקידו ב-15 במרץ, ואחיו מיכאיל השני, סירב לשלוט אחריו, הממשלה הזמנית שלטה רשמית ברוסיה, אבל כוחה היה מוגבל על ידי הרשות הגודלת של הסובייט פטרוגרד. רשות זו שלטה בצבא, במפעלים ובמסילות הרכבת, וזו הייתה תקופה של שליטה של שני מוסדות, למרות שבתחילה תמך הפטרוגרד סובייט בממשלת המעבר. 
ממשלת המעבר הונהגה בתחילה על ידי הנסיך גאורגי לבוב ואחר-כך על ידי אלכסנדר קרנסקי. היא הצליחה לארגן את הבחירות, אבל לא סיימה את השתתפותה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה, ולכן נחלשה הפופולריות שלה בין תושבי רוסיה יגעי-המלחמה. בנוסף, נמנעה הממשלה מלקבוע את מדיניותה המוחלטת של רוסיה, בעיקר מכיוון שהייתה זמנית. חולשה זו הובילה לפירוק הממשלה הזמנית במהלך מהפכת אוקטובר. הבולשביקים תפסו את השלטון, והמשטר הסובייטי החל.

הרפורמה במערך ביטחון הפנים

כבר בשבוע הראשון למהפכת פברואר פורקו ועדת הדפוס והצנזורה הצארית, הז'נדרמריה הרוסית והאוכרנה - כל אלה הוחלפו בקומיסריות ובראשן הועמד קומיסר. קומיסריות הפנים הייתה אחראית על המשטרה הרפובליקנית וכוחות הביטחון. סוכנות משטרת-הביטחון החשובה ביותר הייתה הצ'ה קה, הוועדה הכל רוסית החריגה למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה, בראשותו של פליקס דזרז'ינסקי. 
במקביל לכך, פעל שר המשפטים, אלכסנדר קרנסקי להקמת ועדת חקירה שתחקור את פעילות השרים הקיסריים וראשי מוסדות השלטון הצאריים. בין פעולות הוועדה היה כליאתו של ולדימיר סוכומלינוב, שר הצבא לשעבר, שהואשם בשחיתות ובכך שאילץ את בני העם הרוסי להלחם במלחמת העולם הראשונה בלי רובים ובלי תחמושת.

שינויים בחברה הרוסית

החברה הרוסית בתקופת ממשלת המעבר עברה משליטה פיאודלית-כמעט של האצולה למשטר דמוקרטי. פועלים וחקלאים הקימו סובייטים (מועצות), שהתנהלו באופן דמוקרטי וניהלו מפעלים וקואופרטיבים חקלאיים. גם החיילים בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ומלחי הצי הבלטי התארגנו בסובייטים שדרשו מזון, ביגוד ותיגבורת מקציניהם, דבר שהחליש מאד את עמידת הצבא הרוסי בחזית. תופעה נוספת שאירעה בתקופת הממשלה הזמנית הייתה הקמתן של מדינות-לאום מבוססות-סובייטים בשטח האימפריה הרוסית, הגדולה בהן הייתה הרפובליקה העממית של אוקראינה.
בצד מחסור עד כדי רעב, תססה פעילות אמנותית ותרבותית, בעיקר בבירה פטרוגרד. בין האמנים הידועים של התקופה זמר האופרה פיודור שאליאפין, רקדני הבלט ואצלב ניז'ינסקי, תמרה קרסבינה, הסופר מקסים גורקי ורבים אחרים.
מאבקים פוליטיים בין הימין המלוכני, שביקש לשים קץ לאנרכיה ואף שאף לכיבוש רוסיה על ידי גרמניה והכתרתו מחדש של הצאר לבין השמאל (הבולשביקים) גררו את החברה לתסיסה פוליטית מתמדת. בתווך, ניצבו הבורגנים והמנשביקים, אנשי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. יצירת ברית בין הבורגנים והמנשביקים לאנשי ההון הימנים במטרה לעכב את כינוס הקונגרס הכל-רוסי, בו היה לבושביקים רוב, גרמה ליציאת הבולשביקים מהמערכת הפוליטית תוך כינון משטר חלופי, מבוסס-סובייטים ולמהפכת אוקטובר.
מחלבות גד

מחלבות גד הוא שמה של מחלבה השוכנת בבת ים ומייצרת גבינות, יוגורט ומעדני חלב.

היסטוריה

המחלבה הוקמה בשנת 1980 בראשון לציון על ידי עזרא גד כהן, כהמשך לפעילות בתחום זה שהחלה על ידי סבו, עזרא כהן, בתחילת המאה העשרים בטורקיה, נמשכה עם עליית הסב לארץ ישראל, והתפתחה למחלבה בשוק לוינסקי בשם "מחלבת הכהנים". בשנת 2018 היו מכירות המחלבה 4.2% משוק החלב בישראל, והיא המחלבה הרביעית בגודלה בישראל, אם כי בפער ניכר משלוש מתחרותיה הגדולות ממנה. בניגוד למתחרות אלה, "מחלבות גד" אינה מייצרת חלב וגבינות בסיסיות כגון גבינת קוטג', ומתמקדת במוצרים יקרים יותר.
ביוני 2016 רכשה קרן "גרין לנטרן" 49% מהבעלות במחלבה, לפי שווי של כ-300 מיליון ש"ח. יתר 51 האחוזים נותרו בידי עזרא גד כהן, שהמשיך להיות מנכ"ל החברה. בהמשך הפך כהן ליו"ר פעיל. בסוף 2018 רכשה חברת דיסקונט קפיטל, זרוע ההשקעות של בנק דיסקונט, 20% מהמחלבה מידי "גרין לנטרן".
מרכז ענפי ספורט המים הלאומי בייג'ינג

המבנה

קירות וגג המבנה עוצבו כמעין חתך בגוש קצף דמיוני. מחזוריות בועות הקצף שנבחרה נקראת "מבנה וייר-פלן", המהווה את הפתרון הטוב ביותר הידוע כיום ל"בעיית קלווין" (ראו מבנה האֶתֶר ומבנה הקצף). באופן כזה נוצר מבנה ייחודי, שבו השלד מיוצב ללא משולשים. את צורת הבועות יצרו קורות מתכת שעליהן הונחו כיסי פלסטיק מלאים באוויר. הקירות חצי שקופים, מה שמאפשר חדירת אור ומצמצם את צריכת האנרגיה של המבנה. המבנה עמיד בפני רעידות אדמה ומחליף צבעים בלילה.
מכת חושך

על פי המסופר בספר שמות, פרשת בא, מַכַּת חשֶׁךְ היא המכה התשיעית ולפני האחרונה בסדרת עשר המכות שניתכו על ראש המצרים. מכה זו קדמה למכת הבכורות, שגרמה לפרעה לשלח את העברים מארצו.

תיאור המכה

לאחר שפרעה לא הסכים לשלח את העברים מארצו, למרות המכות שניחתו על ראשו בזה אחר זה, בא משה אל פרעה ואמר לו:
וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה נְטֵה יָדְךָ עַל הַשָּׁמַיִם וִיהִי חֹשֶׁךְ עַל אֶרֶץ מִצְרָיִם, וְיָמֵשׁ חֹשֶׁךְ. וַיֵּט מֹשֶׁה אֶת יָדוֹ עַל הַשָּׁמָיִם, וַיְהִי חֹשֶׁךְ אֲפֵלָה בְּכָל אֶרֶץ מִצְרַיִם שְׁלֹשֶׁת יָמִים. לֹא רָאוּ אִישׁ אֶת אָחִיו וְלֹא קָמוּ אִישׁ מִתַּחְתָּיו, שְׁלֹשֶׁת יָמִים, וּלְכָל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל הָיָה אוֹר בְּמוֹשְׁבֹתָם.
— ספר שמות, פרק י', פסוקים כ"א-כ"ג
תוכן המכה היה האפלה מוחלטת של מצרים, כאשר רק לבני ישראל היה אור.
ב-גיליון 1308 של "שבת בשבתו", מסביר זאת בראון דסברג באופן הפוך. ייתכן שהמצרים היו באור והיהודים היו בחושך, ולכן היהודים ראו הכל, והמצרים היו מסנוורים.

תוצאות המכה

פרעה השתכנע זמנית לשלח את בני ישראל לחופשי, אך ללא צאנם ובקרם.

המכה במחקר המודרני

חוקר המקרא שאול הון מציע הסבר לכך שניתן היה למשש את החושך ("וְיָמֵשׁ חֹשֶׁךְ"): באותו זמן התפרץ הר הגעש סנטוריני, והאבק שנישא ברוח לפחות עד כרתים ושהרס את התרבות המינואית, הגיע כנראה גם למצרים, וכך ניתן היה למשש את החושך.
ייז'יירנה

תולדות היישוב

ייז'יירנה נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-16, ובשנת 1615 הועברה לבעלות משפחת האצולה הפולנית סובייסקי. לאחר מכן, הוענקו ליישוב זכויות עיר ונבנה בה מבצר. במהלך המאות ה-17 וה-18 חרבה העיירה מספר פעמים ממלחמות.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית. בשנת 1870 חוברה העיירה למסילת הברזל בקו לבוב-טרנופול, והדבר האיץ את התפתחותה הכלכלית. במאי 1919 נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי היישוב

יהודים התיישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-18, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בסוף המאה ה-19 נמנו בעיירה 1,095 יהודים. בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, שרפו החיילים הרוסים בתים רבים של יהודים בעיירה, ובהם בית הכנסת המקומי. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית. עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הולאמו העסקים הפרטיים בעיירה, וגורשו לעומק ברית המועצות מאות פליטים יהודים שהגיעו אליה ממערב פולין.
ב-2 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים. ביומיים שלאחר מכן ערכו הגרמנים והאוקראינים פוגרום ביהודי היישוב, תוך רצח כ-200 יהודים, והצתת בית הכנסת ובית המדרש המקומיים. לאחר הטבח, הטילו הרשויות האוקראיניות גזירות שונות על יהודי היישוב, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה. בסוף שנת 1941 הוקם בעיירה מחנה עבודה מגודר, אליו הובאו יהודים מיישובים רבים בסביבת העיירה. במחנה זה מתו רבים מהיהודים ברעב, ממחלות וממעשי התעללות ורצח יום יומיים. בקיץ 1942 החלו להגיע ליהודי העיירה ידיעות על מעשי טבח המוניים שבוצעו בכפרי הסביבה שלה.
ב-29 באוגוסט 1942 פשטו על העיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, וריכזו את יהודיה, תוך רצח כ-150 איש ברחובות. כ-200 יהודים שולחו במשאיות לתחנת הרכבת שבזבורוב, ושם צורפו למשלוח למחנה ההשמדה בלז'ץ.
באוקטובר 1942 בוצעה בעיירה אקציה שנייה, והיהודים שנותרו בה הועברו לגטו זבורוב, שם גורלם היה כגורל יתר יהודי המקום. כ-100 עובדי כפייה יהודים שעוד הושארו בעיירה, לאחר ששילמו לשלטונות סכומי שוחד גבוהים עבור כך, נרצחו באמצע 1943 בידי שוטרים אוקראינים.
יחסי ישראל–ליכטנשטיין

היסטוריה

יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות נכונו לראשונה בסוף אפריל 1992, כאשר רפאל גביר, שגריר ישראל בשווייץ הגיש לנסיך ליכטנשטיין את כתב האמנתו. ליכטנשטיין הצטרפה להסכם הסחר החופשי האירופי באפריל 1992 כך שהיה לה צורך לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם כמה מדינות מערביות. ליכטנשטיין החליטה לכלול את ישראל בין מדינות אלו.
לישראל אין כלל נציגות בליכטנשטיין, ולכן שגרירות ישראל בברן שבשווייץ אמונה על טיפול בענייני ליכטנשטיין. לליכנטשטיין אין נציגות דיפלומטית בישראל.
סחר החוץ בין שתי המדינות נאמד בשנת 2012 ב-29 אלף דולר אמריקני ואילו בשנת 2016 ב-173 אלף דולר.
רצח קים ואל

רצח קים ואל, שהייתה עיתונאית שוודית, בוצע ב-10 באוגוסט 2017 על ידי היזם פיטר מדסן על סיפונה של צוללת בדנמרק.

רקע

קים ואל הייתה עיתונאית עצמאית שוודית בת 30, שכתבה לעיתונים שונים בעולם בהם ה"ניו יורק טיימס" ו"גרדיאן". היא קבעה לבצע ראיון עם היזם, הממציא והמהנדס פיטר מדסן, שבנה צוללת שנקראה "UC3 Nautilus" באמצעות מימון המונים, שאורכה 17 מטרים ומשקלה 40 טון. 
ואל קבעה לבצע כתבה על מדסן. כחלק מהכתבה היא הגיעה לצוללת של מדסן. היא נראתה על ידי עוברים ושבים נכנסת לצוללת ואף צולמה על ידיהם, ומשלא שבה לביתה הודיע בן זוגה על היעלמותה. הצוללת נמצאה שקועה ועליה מדסן בלבד. תחילה טען מדסן כי הוריד אותה בחוף במקום שבו נאספה. הצוללת חולצה על ידי חיל הים הדני באזור מפרץ קוגה ונמצאו עליה כתמי דם השייכים לוואל. המשטרה חשדה שמדסן הטביע את הצוללת ומדסן נעצר מייד. לפי הערכת המשטרה, הצוללת הוטבעה כדי לטשטש ראיות בזירת הרצח. מדסן טען בהמשך שוואל מתה ב"תאונה" וכי הוא נאלץ "לקבור" את גופתה בים.
כמה ימים לאחר מכן נמצא על ידי עובר אורח בחוף חלק של פלג גופה העליון, וחודשיים אחרי כן נמצאו חלקים נוספים מגופה: ראשה ורגליה. ממצאים העלו שוואל נדקרה 15 פעמים.
מדסן הואשם ברציחתה של ואל. הוא טען בבית המשפט כי מותה נגרם בפגיעה של דלת הצוללת בראשה, וכי הוא זרק את גופתה לים, והכחיש שרצח אותה. הוא נידון למאסר עולם על רציחתה של ואל והתעללות מינית וביצוע מעשה. על פי התביעה מתה ואל מחניקה או משיסוף גרונה.
התביעה טענה כי המשטרה מצאה במחשבו של מדסן צילומי וידאו של נשים שנרצחו. עוד טענה התביעה כי עדים מסרו שמדסן צפה בסרטונים של עריפת ראשים ותירגל חנק ארוטי.
מדסן הגיש ערעור על גזר דינו, אך ערעורו נדחה, ומאסר העולם שקיבל (אשר בדנמרק עומד על 16 שנות מאסר בממוצע) נותר על כנו.

הנצחת קים ואל

בני משפחתה וחבריה של ואל הקימו לאחר מותה קרן שמטרתה לממן עיתונאיות הכותבות על פי ערכיה של ואל. ביום השנה להירצחה נערך לזכרה מרוץ ב-15 ערים שונות בעולם. אמה של ואל כתבה ספר לזכרה.
דניאל קרלטון גאידושק

תחילת חייו

אביו של קרלטון, קרול גאידושק היה קצב שהוריו היגרו מדברצן, הונגריה. גאידשקעצמו נולד ביונקרס, ניו יורק וב-1943 סיים את לימודי התואר הראשון שלו מאוניברסיטת רוצ'סטר שם למד פיזיקה,ביולוגיה, כימיה ומתמטיקה. הוא סיים את לימודי הרפואה שלו במאוניברסיטת הרווארד ב-1946 והשלים את הפוסט דוקטורט שלו באוניברסיטת קולומביה, המכון הטכנולוגי של קליפורניה ובהרווארד. ב-1951 גאידושק גויס לצבא האמריקאי והוצב כוירולוג. ב-1954 לאחר שחרורו מהצבא, עבר לעבוד כחוקר בWalter and Eliza Hall Institute of Medical Research במלבורן, אוסטרליה שם הוא החל את עבודת המחקר שתזכה אותו בפרס נובל.

מחקר קורו

עיקר מחקרו של גאידושק עסק במחלת קורו. מחלה זו הייתה נפוצה אצל אנשי שבט הפורה בגינאה החדשה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. גאידושק חיבר את התפשטות המחלה למנהגי הקניבליזם של אנשי השבט. אלו נהגו לאכול מוחות של נפטרים, וגאידושק היה הראשון להעלות השערה על החיבור בין מנהג זה לבין המחלה. הוא הוכיח השערה זו באמצעות החדרת מוחות של נפטרים מהמחלה ליונקים. הוא המשיך והראה כי המחלה דוגרת למשך מספר שנים לפני התפרצותה. 
עם הפסקת הקניבליזם בשבט, המחלה נעלמה בתוך דור.
ז'יסט פונטיין

קריירה

פונטיין החל את הקריירה המקצוענית שלו בקזבלנקה, שם שיחק מ-1950 עד 1953. ניס קנו אותו ב-1953 והוא כבש 44 שערים בשלוש עונות במועדון. ב-1956, הוא עבר לקבוצת סטאד ריימס כדי להחליף את רמון קופה, שם כבש 121 שערים בשש עונות. בסך הכל, פונטיין כבש 165 שערים ב-200 משחקים בליגה הצרפתית הראשונה וזכה בשתי אליפויות ב-1958 ו-1960.
במדי נבחרת צרפת, נתוניו של פונטיין מרשימים אף יותר. בכורתו בנבחרת הייתה ב-17 בדצמבר 1953 והוא כבש שלושער בניצחון צרפת 8-0 על לוקסמבורג. עד שנת 1960 הוא כבש 30 שערים ב-21 משחקים בנבחרת. עם זאת, פונטיין ייזכר בזכות מונדיאל 1958, בו כבש 13 שערים בשישה משחקים בלבד, כולל רביעייה מול מערב גרמניה.
משחקו האחרון של פונטיין נערך ביולי 1962, ולאחריו נאלץ לפרוש בגיל צעיר יחסית, עקב פציעה חוזרת. הוא אימן את הנבחרת הצרפתית לתקופה קצרה ב-1967, אבל הוחלף לאחר שני משחקי ידידות שהסתיימו בהפסדים.
בשנת 2003, לציון יובל לאופ"א (1953-2003), התבקשה כל התאחדות כדורגל החברה בארגון לבחור נציג בודד לקבלת הפרס על תרומה לכדורגל. פונטיין נבחר כנציג ההתאחדות לכדורגל בצרפת לקבל את תואר "שחקן הזהב" של אופ"א. במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם .