google/wiki40b huggingface dataset:
נעם בן חורין

ביוגרפיה

בן חורין למד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים. סיים לימודי עיצוב אורבני. עבד וצייר בתל אביב.
עבודותיו של בן-חורין נעות ממופשט למחצה עד מופשט. השתתף בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות, ויוצג על ידי גלריית אנגל בתל אביב.
בציוריו מתורגמים הדימויים לשפה המאוחסנת במסכים. משם הם מועברים לקנבס בתיווך היד ליצירת היצירה.
עבודתו של בן חורין תלויה בבנין האופרה בתל אביב, תרומת האמן ותמונותיו מוצגות בגלריית אנגל ובאוספו הפרטי.
מדברי האמן: "הקשיבו, הקשיבו, הקשיבו, לקולות. לריחות. לסביבה. לכל המתרחש בו זמנית, במעגלים אין סופיים, בחלל האינסופי.
אנו מבחינים בעיקר ההתרחשות בשטחי החתך של המעגלים, מאחר ששם מתקיימת צפיפות ההתרחשויות המתורגמים במוח לדימויים. אנו קובעים את נקודת ההתייחסות ממנה נבחרים הדימויים הנבחרים, נבחרים לשרת את היצירה. הדימויים מועברים בתיווך היד ישירות אל הקנבס, עליו מונחים מסכי הצבע. לפי חוקי קומפוזיציה אשר מבוססים על תפיסת חלל עצמית ותודעה קבוצתית המתקיימים מתחילת האנושות."
נפטר ביוני 2015.
מסורת

מסורת בנצרות

בכנסיות הקתולית, האורתודוקסית ואחרות מסורת הכנסייה מעניקה לה סמכות הוראה והיא מקור התגלותי כמעט שווה-ערך לכתבי הקודש עצמם. הפרוטסטנטים דוחים זאת ומקבלים אותם לבדם כמקור סמכות (Sola Scriptura).
רומיאו אנטוניאצי

רומיאו אנטוניאצי (באיטלקית: Romeo Antoniazzi;‏ 4 במאי 1862 - 7 במאי 1925) היה בונה כלי קשת איטלקי.
רומיאו אנטוניאצי נולד בקרמונה, בנו השמיני של בונה כלי הקשת הנודע, גטאנו אנטוניאצי. הוא למד את אומנותו אצל אביו ובראשית דרכו עבד עמו ועם אחיו, ריקארדו, בבניית כלי קשת בשביל ליאנדרו ביזיאק. בהמשך עבד במקומות שונים, גם באופן עצמאי וגם עם אחרים.
חוסר היציבות בחייו ניכר באיכות תוצרתו, שהייתה נתונה לשינויים רבים ובולטים. כלי הנגינה המעניינים ביותר שיצר, כמו אלה של אחיו ריקארדו, נבנו בסוף המאה ה-19. הוא הכשיר למקצוע מספר רב של תלמידים. הכלים שיצר, אם גם לא היו משוכללים ומעודנים כאלה של אחיו (בייחוד בתקופה המאוחרת של עבודתו), הצטיינו באישיות ייחודית ובספונטניות, תכונות המזכות אותם כיום בהערכה רבה. הלכה שלו משתנה בצבע ובאיכות בהתאם לתקופות הייצור, החל בכתום-צהוב בהיר וכלה בחום-כתום ולעיתים חום כהה (בכלים מתקופת חייו המאוחרת הייתה הלכה מועדת לדהייה והכלים נראים לא פעם חסרי ברק ועמומי-גוון). רומיאו אנטוניאצי השתמש בתוויות שונות. בשלהי חייו השתמש בתווית שעליה המילים ‘fece in Cremona’ ושלט האצולה של קרמונה, אף כי הוא לא חזר מעולם לעבוד בעיר הולדתו (סביר להניח, שהשתמש בתווית זו מסיבות עסקיות וכדי להיבדל מאחיו).
הדאונס

הדאונס (באנגלית: The Downs) הוא מעגן פתוח (תחנת עגינה) לאוניות בחופה הדרום-מזרחי של אנגליה ליד דיל שבקנט, סמוך לפתחה הדרומי של התעלה האנגלית. בשנת 1639 התחולל כאן קרב ימי (Battle of the Downs) בין צי הולנדי לצי ספרדי שתפס מקלט במים הנייטרליים של אנגליה. בשל קרבתו למעגן נעשה נמל דיל לאחד מן הנמלים הראשיים של אנגליה עוד בימיה של אליזבת הראשונה, ובמאה ה-19 אף צויד בטלגרף ובכדור זמן משל עצמו, כדי לאפשר לאוניות העוגנות בדאונס לכוון את הכרונומטרים הימיים שלהן.
עומק המים במעגן מגיע במקומות מסוימים ל-12 פאדום (22 מטרים). הדאונס מוגן מצד מזרח על ידי גודווין סנדס (Goodwin Sands) ומצפון ומערב על ידי החוף, והוא מעניק מחסה מסוים לאוניות גם ברוחות סער דרומיות. בעידן המפרשים שימש הדאונס בסיס קבוע לאוניות מלחמה שסיירו בים הצפוני וכנקודת ריכוז לאוניות שיצאו ממספנת הצי המלכותי בצ'טם לאחר השקתן או שיפוצן. מאחר שהוא נמצא בין מצר דובר לשפך התמזה, נהגו להיאסף בו אוניות סוחר שהמתינו לרוח מזרחית שתישא אותן במעלה התעלה האנגלית או אל לונדון, לעיתים למשך פרקי זמן ארוכים. ישנן עדויות המספרות על מקרים בהם עגנו במקום 800 אוניות מפרשים באותו זמן. גם כיום תופסות בו מחסה מעבורות החוצות את התעלה ואוניות אחרות.
כריסטיאן סלייטר

קריירה

כריסטיאן סלייטר נולד בניו יורק תחת השם 'כריסטיאן מייקל ליאונרד הוקינס' לאם מלהקת שחקנים ומפיקה ולאב בעל ניסיון כשחקן טלוויזיה. בשל קרבתם של הוריו לתחום הבמה, סלייטר החל ללמוד כבר מגיל קטן דרמה. הוא החל את קריירת המשחק שלו בהופעת בכורה טלוויזיונית באופרת סבון שהפיקה רשת ABC בשם "חיים רק פעם אחת", בשנת 1976. הוא כיכב גם בתיאטרון ובסרטי טלוויזיה, עד אשר עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט הקולנוע "האגדה על בילי ג'ין", שהיה סרט מסע-פשע בסגנון "בוני וקלייד". סלייטר היה אז רק בן 16, אבל שיער הבלונד הגולש ומראהו המצודד הפכו אותו לכוכב נעורים תוך זמן קצר. מאז כיכב בסרט עטור השבחים "שם הוורד", בסרטי הנעורים "מלכות הכיתה" ו"רדיו חזק", ובשורה של סרטי פעולה ומתח מצליחים כגון "רובין הוד: נסיך הגנבים", "רומן על אמת", "ראיון עם ערפד" ו"קוד שבור".
משלהי שנות התשעים נטש סלייטר את הסרטים ההוליוודים בשעה שהקריירה שלו איבדה גובה, ועבר לככב בסרטי טלוויזיה ובסרטים דלי תקציב, בהם "עד החתונה זה יעבור", "המועמדת", "הפריצה ללאס-וגאס", "בשם הכסף" ו"צ'רצ'יל: השנים בהוליווד", בו גילם את וינסטון צ'רצ'יל. הוא ניסה לחזור בסרט הוליוודי גדול, בסרט הפעולה "לחישות מלחמה" מ-2002, לצד ניקולאס קייג', סרט בתקציב של 115 מיליון דולר, אולם הביקורות ברובן קטלו את הסרט, והסרט היה לכישלון קופתי מהדהד. 
הוא החל לככב בתיאטרון הווסט אנד הלונדוני בראשית העשור בהצגה "קן הקוקייה", בה גילם את התפקיד שעשה ג'ק ניקולסון בסרט הקולנוע וב"ציפור הנעורים המתוקה", מאת טנסי ויליאמס. כמו כן גילם ב-2005 את טום ב"ביבר הזכוכית", מחזה נוסף מאת טנסי ויליאמס, הפעם על במות ברודוויי, וגם כיכב בסרט המבוסס על משחק מחשב "לבד בחשיכה" שכשל בקופות וספג ביקורות קשות. בהמשך כיכב סלייטר במספר סדרות טלוויזיה, אשר ברובן ירדו מהמסך לאחר תקופה קצרה ובהן "האויב הכי גרוע של עצמי" (2008). מאז שנת 2015 מככב סלייטר בסדרה המצליחה "מר רובוט" ברשת USA, בה הוא מגלם את ההאקר המכונה "מר רובוט". בינואר 2016 זכה סלייטר לראשונה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרה, אשר חודשה לעונה שנייה.
ב-2016 שיחק בסרט הדרמה "קינג קוברה" שם גילם את סטפן, לצד ג'יימס פרנקו, גארט קלייטון, מולי רינגוולד, ואלישה סילברסטון, וקיגן אלן.

חייו הפרטיים

בין השנים 2000–2006 היה סלייטר נשוי לעיתונאית רייאן האדון, ויש להם שני ילדים. הזוג התגרש ב-21 בנובמבר 2006.
סלייטר מנהל אורח חיים פרוע למדי ונעצר ארבע פעמים על ידי המשטרה, כשהחמורה מבין ההאשמות הייתה באוגוסט 1997: סלייטר (תחת השפעת סמים ואלכוהול) תקף בנשק חם שלושה אנשים, שאחד מהם גם נפגע, ואחר כך תקף את חברתו ושוטר שנקרא למקום. הוא נידון לשלושה חודשי מאסר בכלא, מהם ריצה 59 יום, לאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה. במקרה אחר הוא התרסק לתוך תא טלפון עם מכוניתו, ונעצר לאחר מרדף משטרתי שבמהלכו תקף שוטר. כמו כן, הוא נעצר בשדה התעופה "קנדי" לאחר שעלה עם אקדח למטוס.
גביע העולם בכדורגל נשים

פרסים

בסוף כל טורניר גמר של גביע העולם, מחולקים מספר פרסים לשחקניות ולנבחרות שבלטו מהשאר, בהיבטים שונים של המשחק.
המשוררים החדשים

המשוררים החדשים (מיוונית: νεωτερικοί, לטינית: poetae novi) הוא שם כולל לקבוצת משוררים לטיניים מתקופת שלטונו של קיסר אשר דגלה בעקרונות חדשים לכתיבת שירה. ניצני השירה החדשה החלו בראשית המאה הראשונה לפני הספירה, שיאה היה בתקופת קאטולוס ודעיכתה הגיעה בעקבות מלחמת האזרחים.
הכינוי הוטבע בידי קיקרו, אולם הזרם זכה לכינוי גנאי רבים. קיקרו עצמו גינה את הקבוצה בשמות נוספים כגון "משוררים מלומדים ("Poetae docti") ו"משוררי אופוריון" ("cantore euphorionis"), על שם המשורר האלכסנדרי אופוריון מכלקיס.

מאפיני השירה החדשה

המשוררים החדשים הושפעו מהפואטיקה האלכסנדרונית שהייתה נהוגה באלכסנדריה במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית לפנה"ס. בראשה עמד קאלימאכוס שהוביל למהפכה בכתיבת השירה. הוא דחה את מסורת שירת האפוסים ואריכות השירים, ובמקום הניח יסודות לשירה מלומדת (Doctrina), מלטושת (toreutos) ותמצית (brevitas). אחד מציטוטיו הידועים היה "μέγα βιβλίον μέγα κακόν" (ספר גדול הוא רעה גדולה).
הוראטיוס שהושפע רבות מכתיבה זו כינה אותה ביצירתו המפורסמת על אמנות הפיוט "limae labo" (מלאכת המרצע).
הפואטיקה האלכסנדורנית כקודמה נכתבה בידי האליטה עבור האליטה וידע נרחב נדרש כדי להבין את משחקי המילים החבוים בתוכה, את המיקומים הגאוגרפים, ההיסטוריים והביולוגיים. השירה הזו כללה שימוש נרחב באמצעים רטוריים וספרותיים כגון מסגור, אקפרסיס (Ekphrasis) ואלוזיות. בנוסף, השירה עסקה והדגיש נושאים שנחשבו מינוריים עד כה כמו אהבה, חיי היום יום והתמקדות בנפש והרגש של דמויות, בעיקר נשים.
יסודות אלו הובילו את המשוררים החדשים לפתח שתי סוגות חדשות המכתמים ואפיליונים אך כמו גם למאבקי כוחות עם ה"הומרוסים" (מלשון הומרוס) בראשם עמד אפולוניוס מרודוס.

הגורמים והצמיחה של השירה

השירה החדשה היא תוצר של הכיבוש היווני אשר הגיע לשיאו במאה השנייה לפנה"ס. הכיבוש פתח את החלק המזרחי של הים התיכון בפני רומא בכלל, ובפרט בפני חיילים - איכרים לתרבות חדשה ומעודנת. במקביל לשינויים הגאוגרפיים והמאבקים הפוליטיים בתקופת קיסר, החלה התפתחות בספרות, בשירה, בפילוסופיה ובהיסטוריה. מצד אחד, התחזק הקשר הקיים למקורותיהם הקלאסיים היוונים ומנגד החל להתפתח מודל של "חיקוי חופשי" המתרחק מהמודל היווני. בנוסף, העלייה הניכרת, מסוף המאה השנייה לפנה"ס, במספר הרומאים שעסקו באוטיום (otium, "בטלה") במקום בנגוטיום (negotium, "עיסוק"). במהלך הזמן התהדק הקשר בין שירת הבטלה אל התרבות ההלניסטית ונוצרה תשתית לצמיחתם של המשוררים החדשים.

יחסו של קיקרו

מחקר מעמיק על מערכת היחסים בין קיקרו למשוררים החדשים לא מוצה. ללא ספק שהיחסים האלו היו מספיק משמעותיים כדי שהשם שיוענק לה בעתיד יאמר מפי קיקרו עצמו. ההשמצות, הכינויים, מערכת היחסים שלו עם חלק מהמשוררים אשר בחלקם היו תלמידים שלו, וסכסוכים ערכים או אישיים בינו לבין חלק מהמשוררים, העניקו במה לזרם בידיו. האם היחסים היו איבה בלבד? קשה לנו להגיר לאור היחסים האישיים שהיו לו עם חלק מהמשוררים וכן כתביו המאוחרים המציגים חילוקי דעות בלבד ולא איבה אישית.
זאב ברנדה

ביוגרפיה

ברנדה נולד ב-1848 בעיר ביאליסטוק שבפולין. בילדותו התחנך בחדר, ולאחר מכן התמחה במלאכת האריגה.
ב-1882 עלה לארץ ישראל בעליית הביאליסטוקאים (יהודים מהעיר ביאליסטוק שקנו אדמות בארץ ישראל) והתיישב במושבה יהודיה שבה התיישבו פליטי הקדחת מפתח תקווה והלכו מדי יום מרחק שעתיים הליכה כדי לעבוד את אדמתם.
ב-1885 התיישב ברנדה בפתח תקווה ברחוב חובבי ציון מול רחוב פינסקר יחד עם שאר השבים למושבה. מהגעתו למושבה התמסר כולו לחקלאות, והקדיש מזמנו גם לפעילות ציבורית.
בעקבות מצבם הכלכלי הקשה של חלק מבני המושבה התגייס לשיפור מצבם. ברנדה ייצר בחצר ביתו מטבעות צדקה מיוחדים עליהם הוטבע ערך. בזכות קשריו הרבים הצליח שהמטבעות יהיו סחירים בכל חנויות המושבה ושכנע את בעלי החנויות לתת חלק מהעודף במטבעות אלו - אותם שלשלו בני המושבה מייד לקופות הצדקה. ברנדה הקים גם ארגון צדקה בשם "זיכרון מנחם" ובית תמחוי לעניי המושבה.
ברנדה היה חבר בוועד פתח תקווה שנים רבות, וכיהן בראש הוועד בין השנים 1890–1900. בשנים בהן כיהן כראש הוועד הקדיש חדר מביתו לצורכי הוועד.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה סייע ברנדה לפליטים מיפו ותל אביב, וסיפק להם אוכל ומקום לינה. מאוחר יותר נאלץ ברנדה בעצמו לעזוב את המושב בגלל הקרבות בין האימפריה העות'מאנית לבריטים, ועבר לזכרון יעקב.
ברנדה נפטר בזכרון יעקב בי"א באב תרנ"ח (1918) ונקבר בבית העלמין.

משפחה

ברנדה התחתן עם אשתו הניה שנפטרה ב-1940. לזוג נולדו שבעה ילדים, מתוכם שלושה מתו מקדחת בזמן שהותם בפתח תקווה. אחת מהילדות, חמדה, המשיכה את מפעל הצדקה המשפחתי והקימה ארגון צדקה בפתח תקווה בשם "בנות תקווה" ועמדה בראשו 40 שנה.

הנצחה

רחוב על שמו של ברנדה נקרא במרכז העיר פתח תקווה.
ג'יי ובוב השקט

ג'יי ובוב השקט הם שתי דמויות בדיוניות שמופיעות ברוב סרטיו של השחקן, התסריטאי והבמאי קווין סמית'.
ג'יי (ג'ייסון מיוז) הוא סוחר סמים חרמן והיפראקטיבי בעל שיער ארוך.
בוב השקט (מגולם על ידי סמית עצמו) הוא חברו השמן, המזוקן והטוב ביותר של ג'יי. בוב השקט אמנם מדבר רק לעיתים נדירות אך כאשר הוא מדבר, הוא עושה זאת בלשון צחה בנקודה מכריעה בסרט, שלא כמו ידידו ג'יי, שמרבה לקלל ולדבר שטויות.

רקע

השניים הכירו בלאונרדו, ניו ג'רזי, שם נולדו, הם נפגשו מחוץ למינימרקט מ"מוכרים בלבד" כשהאימהות שלהם היו בפנים.
את הפה המלוכלך שלו ירש ג'יי מאימו והמילה הראשונה שלו הייתה "פאק". הקללות של ג'יי צונזרו בסדרת הטלוויזיה של "מוכרים בלבד" והוא ובוב השקט גם עברו מסחר בסמים לסחר בזיקוקים.
רודי בושוויץ

ביוגרפיה

בושוויץ נולד בברלין, רפובליקת ויימאר, ללוסי (לבית דווידוביץ') ואלי בושוויץ. ב-1933, כשהיה בן שלוש, נמלטה משפחתו היהודית מגרמניה הנאצית אל ארצות הברית והתיישבה בניו רושל שבמדינת ניו יורק, שם גדל. אחרי שסיים את לימודיו התיכוניים למד בושוויץ באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, וב-1950 סיים את לימודיו בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת ניו יורק. ארבע שנים לאחר מכן סיים לימודים נוספים בבית הספר למשפטים של אותה האוניברסיטה. ב-1954 התקבל לבר המשפטים של מדינת ניו יורק, וב-1959 לזה של ויסקונסין. כמו כן, בשנים 1954–1955 שירת בחיל הקשר של צבא ארצות הברית.
בנובמבר 1978 נבחר לסנאט האמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינסוטה כרפובליקני-עצמאי. השבעתו לתפקיד הוקדמה ל-30 בדצמבר אותה השנה עם התפטרותו של ונדל אנדרסון, שמונה לסנאט עם פרישתו של וולטר מונדייל מהסנאט לשם מינויו לסגן נשיא ארצות הברית. בושוויץ נודע היטב במינסוטה על הפעלת דוכן חלב ביריד הארצי של מינסוטה. ב-1984 נבחר מחדש לסנאט. ב-1990 הפסיד בבחירות לסנאט למועמד המפלגה הדמוקרטית פול ולסטון, וב-1996 התמודד מולו בשנית והפסיד פעם נוספת.
ב-1991 נסע לאתיופיה כשליחו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בושוויץ נמנה בין המתווכים בין ישראל לאתיופיה, במשא ומתן של שתי המדינות על אודות מבצע שלמה. ב-2005 מונה בידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לשגריר ארצות הברית במועצת זכויות האדם של האו"ם, אשר בסיסה בז'נבה שבשווייץ. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 הביע את תמיכתו בג'ון מקיין. בהוה מכהן בושוויץ כחבר במועצת המנהלים של המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי (JINSA), של איפא"ק ושל המועצה ליחסי חוץ.
עודד מודריק

ביוגרפיה

עודד מודריק נולד בכפר אתא בשנת 1945. למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית. גם את תוארו השני עשה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת הדוקטורט, באוניברסיטת תל אביב. חיבור הדוקטור שלו עסק במהותה ותכליתה של השפיטה הצבאית, ונערך בהנחייתם של נשיא בית המשפט העליון, השופט מאיר שמגר, ופרופסור דוד ליבאי.
לאחר לימודיו במסגרת העתודה האקדמית, שירת במערכת המשפטית של צה"ל. תחילה עבד כתובע צבאי באזור שכם בשנים 1968–1969. לאחר מכן כיהן כסנגור צבאי. משנת 1972 כיהן כיועץ משפטי לאזור רמת הגולן. בשנת 1974 עבר לכהן כיועץ משפטי לאזור חבל עזה. בהמשך היה סנגור צבאי ראשי, נשיא בית דין צבאי מחוזי של פיקוד המרכז ושל חיל האוויר ושופט של בית הדין הצבאי לערעורים (עד דרגת אלוף-משנה). לקראת סוף שירותו הצבאי הושאל לתפקיד היועץ המשפטי למשטרת ישראל, בדרגת תת ניצב. בשנת 1989 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת תל אביב. השתחרר מצה"ל בשנת 1993, בדרגת אלוף-משנה.
למן שחרורו הוא משרת בשירות מילואים פעיל כשופט בית הדין הצבאי המיוחד, ובשנת 2013 הועלה לדרגת תת-אלוף. במהלך שירותו אירע שקיבל דרגת ייצוג זמנית של רב-אלוף, כדי שיוכל לשפוט את הרמטכ"ל, משה יעלון, בגין נסיעה רשלנית לאחור שגרמה נזק לרכב הצבאי שלו.
לאחר שחרורו מצה"ל, מונה לשופט לעניינים פליליים, מנהליים וכלכליים בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו. משנת 2009 ועד לפרישתו בחודש אוקטובר 2015 שימש בתפקיד סגן נשיא ואחראי על המחלקה הפלילית בבית המשפט המחוזי תל אביב-יפו.
במקביל לעבודתו השיפוטית העביר קורסים במשפטים באוניברסיטאות ומכללות שונות, בהן אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת אריאל, המרכז הבינתחומי הרצליה ומכללת שערי משפט.
לאחר פרישתו מן השפיטה הוזמן לכהן כפרופסור חבר באוניברסיטת אריאל בשומרון. הוא חוקר ומלמד תחומי משפט שונים. נוסף לכך מכהן כיו"ר ועדת הערר לפי חוק רישום קבלנים, יו"ר הוועדה המייעצת לשר הביטחון בעניין הכרזה על ארגוני טרור, דיין בבית הדין למשמעת של משטרת ישראל ויועץ מיוחד למשרד עורכי הדין עמר רייטר ז'אן שוכטוביץ ושות' - AYR. בנובמבר 2018 הצטרף כיועץ לצוות ההגנה של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
מודריק נשוי. הוא אב לשלושה ילדים, שהיו גם הם למשפטנים.
מולה כהן

שנותיו המוקדמות

כהן נולד בשנת 1923 בקובנה שבליטא לדוד כהן. משפחתו עלתה ארצה כשנה לאחר לידתו והתיישבה בתל אביב. אביו דוד כהן היה האחראי על הנוער העובד מטעם ההסתדרות. את לימודיו עשה בבית חינוך לילדי עובדים, תיכון חדש וכפר הנוער בן שמן, בו חלק חדר עם שמעון פרס. בנעוריו היה חבר תנועת הנוער העובד, שאביו היה ממייסדיה, ופעיל בארגון ההגנה.

בפלמ"ח

עם הקמת הפלמ"ח נמנה בין חבריו הראשונים. לאחר תקופת הכשרה יצא לקורס מפקדי כיתות ומפקדי מחלקות, בהם גם הדריך, והוכשר גם בייצור נשק וקורס ימאות. לאחר מכן מונה כהן למדריך קורס מפקדי כיתות בגדוד הרביעי והיה סגן מפקד הפעולה בשרונה בליל המשטרות.
כהן צורף לגדוד השלישי של חטיבת יפתח כסגן מפקד הגדוד והשתתף בלחימה בצפון הארץ ובפרט בקרב על צפת. עם מעבר החטיבה לחזית המרכז החל קידומו המהיר, תחילה כמפקד הגדוד ואחר כך כמפקד החטיבה, הצעיר ביותר בצה"ל בתפקיד זה. שימש ראש מטה פיקוד הצפון. בעקבות השתתפותו בכנס הפלמ"ח באוקטובר 1949 בניגוד לפקודות, קיבל התראה ונזיפה והודח מתפקידו.

לאחר שחרורו מצה"ל

בשנת 1951 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף. באותה תקופה עבר, בעקבות הפילוג בתנועת הקיבוץ המאוחד, להתגורר בקיבוץ אלונים. במהלך השנים נבחר לשמש מזכיר המשק, סדרן עבודה, מרכז המשק ובתנועה הארצית נבחר למרכז ועדת הגיוס. ב-23 בספטמבר 1956, נפצע מולה כהן ברגלו בעת שחייל ירדני ירה על כנס ארכאולוגי ברמת רחל (מן הירי נהרגו ארבעה מיד, ועוד אחד נפטר אחר כך מפצעיו. צה"ל הגיב במבצע לולב).
במהלך מלחמת יום הכיפורים סייע בידי אלוף פיקוד צפון יצחק חופי בטיפול ביישובי רמת הגולן. לאחר המלחמה (1974) נוכח התערערות תחושת הביטחון הציבורי, מולה כהן פעל להקמת המשמר האזרחי במשטרת ישראל, בראשו עמד במשך חמש שנים, בדרגת ניצב. בשנה הראשונה לקיומו של המשמר האזרחי התבססו כ-550 נקודות הפעלה ברחבי הארץ.
לאחר מותו של יגאל אלון יזם את הקמת "בית יגאל אלון" בקיבוץ גינוסר. כמו כן היה מיוזמי "פרס יגאל אלון" וריכז את פעילות "פרס יצחק שדה".
בינואר 1986 נבחר לכהן בראשות מועצה אזורית עמק יזרעאל, בראשה עמד עד 1999. בתקופת כהונתו פעל לעידוד הרחבתם והקמתם של יישובים קהילתיים.
כהן נפטר ב-17 בינואר 2002.
לילה לבן (תל אביב)

אירועי לילה לבן נחוגים ברחבי תל אביב החל משנת 2003, בה נבחרה העיר הלבנה של תל אביב לאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. בעקבות הבחירה ועל פי יוזמה של עיריית תל אביב, פתוחים בקיץ מדי שנה למשך לילה שלם (וכמה שעות לפניו ואחריו) בחינם או בהוזלה משמעותית מאות מועדונים, חנויות ומוסדות תרבות ואמנות בעיר ומתקיימים מופעים מסוגים רבים - מוזיקה, מחול, תיאטרון, סרטים, וידאו ארט, תערוכות יחיד וקבוצתיות ואמנות לסוגיה. המופעים, בחלקם, מתקיימים ברחוב תחת כיפת השמים ועל חוף הים. מוסדות תרבות עירוניים בתל אביב כדוגמת: מוזיאון תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, ספריית בית אריאלה ואחרים, גם הם פתוחים ב"לילה לבן".
בפסטיבל הלילה הלבן משתתפות עשרות מסעדות המציעות תפריטים מיוחדים לפסטיבל, ופתוחות עד הבוקר, כולל הגשת ארוחת בוקר למי שבילה כל הלילה.

אירועים בולטים

במסגרת אירועי "לילה לבן" בשנים 2005-2008 התקיים פסטיבל למוזיקה מודרנית ובו התארחו עשרות אמנים והרכבי מוזיקה שונים מכל רחבי העולם המבצעים סדרת קונצרטים של יצירות ישנות וחדשות. לקראת סוף הפסטיבל הועברה על ידי אמן ידוע כיתת אמן.
בין אירועי המוזיקה של "לילה לבן" 2008 ניתן היה למצוא את דייוויד ברוזה בחוף הצוק, הג'ירפות, אפרת גוש ודניאל סלומון בחוף הבננה ביץ' ורבים אחרים. מסעדות מפורסמות הגישו ארוחות עסקיות במחיר של 70 ש"ח ואירועי מחול התקיימו בחוף גורדון ובפארק הירקון. התערוכות עסקו, בין היתר, בגרפיטי ובאדריכלות. סרטים וסרטי נישה הוקרנו בסינמטק תל אביב ובבית התפוצות, ובאוניברסיטת תל אביב הוקרנו סרטי סטודנטים מהאוניברסיטה.
בשנת 2009 נערכו אירועי "לילה לבן" בסימן חגיגות המאה לתל אביב.
בשנת 2012, הוחרמו אירועי הלילה הלבן על ידי אמנים ועסקים רבים. החרם נערך כמחאה על האלימות בה נקטו פקחי העירייה ושוטרי משטרת ישראל שבוע קודם לכן, במסגרת הפגנות המחאה החברתית.
בשנת 2019 מתוכנן הקדמת אירועי ה"לילה לבן" ל-16 במאי ולחברם עם אירועי "שבוע האירוויזיון" אותו תארח תל אביב כשגם התכנים בחלק מהמופעים יקושרו למדינות המתארחות באירוויזיון 2019 ולתיירים שיבואו לצפות ולעודד בתחרות.

המרוץ הלבן

בשנים 2006-2007 התקיים בתל אביב, במסגרת אירועי "לילה לבן", "המרוץ הלבן" שמתקיים גם בערים כמו סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, מדריד, שנגחאי ולונדון בחסות חברת נייקי. בתל אביב השתתפו במרוץ כ-6000 רצים ואורכו היה חמישה או עשרה ק"מ לפי בחירה. המסלול מתחיל בכיכר רבין ומסתיים בפארק גני יהושע. החל משנת 2008 הופרד המרוץ הלילי מאירועי לילה לבן והוא מתקיים במועד נפרד ונקרא "מרוץ הלילה של תל אביב".
המיילד (סדרת טלוויזיה)

הפקה

פרק הפיילוט צולם בפברואר 2014. העונה הראשונה של הסדרה צולמה מאוקטובר עד דצמבר 2014 באולפני 3 Mills.
הגדת פראג

הגדת פראג היא הגדה של פסח שהודפסה על ידי גרשֹם כהן בפראג בשנת רפ"ז-1526. זוהי ההגדה המצוירת המודפסת הראשונה ששרדה, ומאז הופעתה הודפסה מספר רב של פעמים. ההגדה, שהייתה הראשונה שהודפסה במרכז אירופה לאחר גירוש היהודים מספרד בשנת 1492, שימשה כאבטיפוס למהדורות מאוירות שהודפסו אחריה. איוריה נעשו בטכניקה של חיתוכי עץ והיא שייכת לגרסה האשכנזית של ההגדה בה לציור יש קשר ענייני אל הכתוב, ובשל ראשוניותה קבעה את האיורים והנושאים המרכזיים שהופיעו בהגדות שיוצרו אחריה. 
עם הנושאים המופיעים בהגדה נמנים האירועים שקדמו ליציאת מצרים ובהם תיאורים מקראיים וטקסיים המתייחסים לעבודות הפרך שנגזרו לבני ישראל, גזרת השלכת הבנים ליאור, תיאור עשר המכות והבריחה ממצרים וחציית ים סוף.

תיאור ההגדה

בהגדה יש דגש על הפרטים השונים והאותיות המודגשות. מופיעים בה למעלה מ-60 איורים העשויים מחיתוכי עץ ומתארים טקסים סמליים ואלמנטים תנ"כיים ורבניים ואחרים המקשרים בין העבר לחזון והגאולה העתידית מהגלות. השילוב קיים בבניית ההגדה מבחינה ספרותית, באיוריה, בתוספות, בשירים ובפירושים. בהגדה מוסבר כי בלי הנס בו הוציא אלוהים את בני ישראל ממצרים, צאצאיו של העם היום, עדיין היו נותרים עבדים.
בהגדה מופיעות תיבות מאוירות. שמו של מדפיס ההגדה הוא גרשם בן שלמה הכהן, שבסיוע של אחיו, גרונם כץ, סיים את ההגדה ביום האחרון של שנת 1526, כ"ו בטבת רפ"ז. אמן חיתוכי העץ היה ככל הנראה אדם בשם חיים שחור או שוורץ, שכן האות ש' נמצאת בארבעה מחיתוכי העץ; עם זאת ייתכן שחלקם נעשו על ידי אמנים אחרים.
ההגדה מייצגת את נטיית האמנים למעבר מספר מצויר לספר מודפס. קיימות ארבע קבוצות של חיתוכי עץ, מילים מעוצבות, גבולות של העמודים השלמים, נופים כלליים ודמויות בשוליים. עם זאת האמן חסך במספר חיתוכי העץ על ידי שימוש חוזר של אלמנטים שיוצר תחושת אחידות ועושר של פרטים בהגדה. 
אחד הדברים המפורסמים ביותר בהגדה היא הערה שמתייחסת למילה מרור בהגדה, ושאומרת: "יש מנהג בעולם שהאיש מורה על האשה משום שנאמר אשה רעה מר ממות". ישנן גם מהדורות עם ציור של גבר המצביע על אשתו.

בהגדה מעורבבים נושאים יהודים מסורתיים, מוטיבים ואיקונוגרפיה שהתמזגו יחד עם סגנון אופנתי ועכשווי של הצגת תיאורים דתיים על פי טעמו האישי של האמן.

שירי ההגדה

השיר חד גדיא, אינו מופיע בהגדה משנת 1526, אך נדפס לראשונה לצד תרגום בגרמנית בהגדה של שנת 1590.
יש הסבורים כי השיר אחד מי יודע נדפס לראשונה בהגדת פראג ש"ן (1590) עם תרגום ליידיש. השיר נכלל בהגדות של שאר עדות ישראל החל מהמאה ה-19.
בית מונטסראט

היסטוריה

בית מונטסראט נבנה בשנת 1930. המבנה נישכר בשנה זו על ידי הכומר הנוצרי בונוונטרוה אובל שהגיע לארץ בשנת 1923 ממנזר מונטסראט שבקטלוניה, והקים במבנה מוסד ספרדי קתולי. המוסד פעל לחקר התנ"ך ולתרגומו לקטלאנית. בעת הקמתו שכן המבנה בסמוך לשטח פתוח גדול שנקרא "קארם אר רובאן" ומסיבה בו נבחר המבנה. בשל הפעילות הדתית שבו, ובשל זהות העומד בראשו כונה המבנה "מנזר מונטסראט". במבנה נערכה פעילות תרבות עבור תושבי השכונה הנוצריים, ונערכו בו תפילות יום ראשון. בשנת 1941, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פסקה התמיכה הכספית של ממשלת ספרד, המוסד הפסיק לפעול, והמבנה הפך לבית דירות. גם לאחר הפסקת פעולת המבנה המשיך המבנה להיקרא בשם "מנזר מונטסראט".
בין השנים 1935–1939 התגורר בקומה העליונה במבנה הפרופסור אלכסנדר דושקין, מייסד המחלקה לחינוך באוניברסיטה העברית.
בשנות ה-60 נוספו למבנה שתי קומות נוספות.

תיאור המבנה

המבנה המקורי היה בניין דו קומתי, בלא גג רעפים. המבנה נבנה בצורה סימטרית - שתי מרפסות נבנו בשני צידי המבנה, כאשר עמודי המרפסות נבנו בסגנון ניאו קלאסי. חלונות המבנה מקושתים ובסורגי מרפסת הקומה השנייה מופיעה האות M - על שם מנזר מונטסראט. בעת בניית הקומות העליונות, בשנות ה-60, לא נעשה כל מאמץ לשמר את סגנון המבנה המקורי, ומרפסות הקומות העליונות שונות מהותית ממרפסות הקומות הראשונות. כמו כן, חלונות הקומות העליונות הן ללא קשתות.
ישמעאל הכהן טנוג'י

רבי ישמעאל הכהן טנוג'י (חי במאה ה-16) היה מגדולי רבני מצרים וראש רבני קהיר, וחיבר ספרים בתוניסיה ובמצרים. 
שלמה אברהם רוזאניס מצטט מדברי רבי דוד קונפורטי, ולפיו לאחר שהגיע למצרים ולאחר שחיבר את "ספר הזיכרון" בשנת ה'ש"ג (1543), עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה נולד בנו רבי יהודה הכהן טנוג'י. שנים רבות לאחר מכן, חזר רבי ישמעאל הכהן טנוג'י למצרים עם שני ילדיו, יהודה, ובן נוסף, רבי שמואל הכהן.
אין להחליף בינו לבין רבי ישמעאל הכהן ממודנה המאוחר לו. 
מכתביו נשתמר ספר הזיכרון (נדפס פיררה ה'שט"ו) שהביא לפרסומו.
פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין

ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-9 בנובמבר 1717 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לכריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין ולגוסטבה קרולינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתם של אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ ומריה, דוכסית מקלנבורג-גיסטרוב. בצעירותו היה לדודתו אוגוסטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין השפעה גדולה עליו, והיא תרמה רבות להתפתחותו האינטלקטואלית והרוחנית.
בשנת 1756 מת אביו כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ופרידריך עלה לשלטון במקומו, וזמן קצר לאחר מכן היה מעורב  במלחמת שבע השנים. פרידריך שיפר את מערכת החינוך, קידם את ייצור הטקסטיל וביטל את העינויים. בשנת 1764 העתיק פרידריך את מקום מגוריו משוורין לארמון לודוויגסלוסט, ובשנת 1765 הורה על בניית הכנסייה הקיסרית בעיר (שהושלמה בשנת 1770). בין השנים 1772–1776, הרחיב פרידריך את ארמון לודוויגסלוסט.
ב-21 באפריל 1785 מת פרידריך, ומכיוון שלא היו לו ילדים, עלה לשלטון במקומו אחיינו פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין.

משפחתו

פרידריך התחתן ב-2 במרץ 1746 עם לואיזה פרדריקה, דוכסית וירטמברג, שהייתה בתו של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של וירטמברג. לזוג נולדו 4 ילדים, אך כולם מתו בצעירותם.