google/wiki40b huggingface dataset:
רעות יהודאי

רעות יהודאי (נולדה ב-1985) היא זמרת-יוצרת ישראלית.

ביוגרפיה

רעות יהודאי גדלה במושב שדה משה. למדה בבית ספר למוסיקה רימון.
בשנת 2007 ביצעה את השיר "דבש" בדואט עם ארי גורלי. השיר שנכלל באלבום של גורלי גרזכה להצלחה רבה ונבחר כשיר השנה של גלגלצ לשנת תשס"ח (2008).
בשנת 2009 הוציאה את אלבומה הראשון "המהירות משתנה". ארי גורלי היה היועץ האמנותי של האלבום שהופק מוזיקלית על ידי יאיא כהן אהרונוב.
בשנת 2013 יצא אלבומה השני באנגלית, "Fire Under שכלל שירים באנגלית".
בשנת 2014 השתתפה בשלב האודישנים בעונה השלישית של דה וויס. היא ביצעה את השיר "דבש", אך לא הצליחה להעפיל לתוכנית.
בשנת 2015 הקליטה שיר במסגרת האלבום שהופק על ידי המיזם ילדי בית העץ.
יהודאי ניהלה מוזיקלית את הפרויקט "עולים לאוויר" בהנחיית יואב קוטנר בשיתוף גלי צה"ל.
יהודאי בעלת אולפן הקלטות ביתי ומשמשת ככמעבדת מוזיקלית. היא מלמדת הפקה מוזיקלית בבית הספר רימון ומופיעה במסגרת ההרכב "ארבעתנו". היא שיתפה פעולה עם דוד ד'אור, ארקדי דוכין, ומיקי גבריאלוב, ומשמשת כזמרת ליווי בהופעותיה של הזמרת גליקריה.
אריאל עמיעד

חייו

עמיעד נולד למשפחת קליבנר בבן שמן, סבו מצד אמו שרה, מרדכי פרימן, היה ממייסדי כפר האיכרים בן-שמן, אביו יוסף היה ממניחי היסוד לענף החקלאות המתקדמת בארץ ישראל. בוגר הגימנסיה הריאלית בלפור. בגיל 13 הצטרף לארגון ההגנה ובגיל 17 התנדב לצבא הבריטי, נשלח למצרים ושירת באבטחת מתקני נפט. עם הקמת הבריגדה היהודית הצטרף לשורותיה ולחם עמה באירופה. הוא סייע להברחת ניצולי שואה לארץ ישראל. ביוני 1946 חזר לישראל, באותה תקופה נהרג אחיו עמיחי, במהלך פעולת פיצוץ גשר א-זיב. יחד עם משפחתו שינה בעקבות כך את שם משפחתם לעמיעד.
במלחמת העצמאות היה קצין קשר בירושלים ובגוש עציון. שימש קצין קשר של חטיבת עציוני, השתתף בקרבות פריצת הדרך לירושלים ובהמשך כקצין קשר של חזית הדרום. הקים את מערך ההדרכה של שירות הקשר יחד עם יהושע מקובר ונתן קפלן ועמד בראש בית הספר הראשון לקשר. 
בוגר הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, ב-1951 השתחרר ונסע לארצות הברית ללימודי כלכלה חקלאית ומנהל ציבורי באוניברסיטת קורנל, עבד בארצות הברית כעוזר מחקר בחוות ניסיונות חקלאית. בשובו גויס על ידי הרמטכ"ל משה דיין לשמש כקצין קשר ראשי. עמיעד קידם את החיל מבחינה טכנולוגית, ונקבעה סיסמת החיל "המברק עבור יעבור". יצא לארצות הברית ערב מלחמת סיני לרכוש מכשירי קשר חדישים ולאחר המלחמה מעבר למכשיר תג"ם חדש, הכנסת מכשירי חד-פס ומכשירי טלפרינטר לעוצבות השדה. 
שירת כעוזר ראש אג"ם, מאיר עמית. ב-1957 מונה לעמוד בראש "ועדת עמיעד", ועדת חקירה משותפת לצה"ל ולמוסד במטרה לברר האם אברי אלעד, "האדם השלישי" מפרשת העסק הביש, היה זה שהסגיר את רשת אמ"ן לידי כוחות הביטחון המצריים. הוועדה בראשותו לא מצאה הוכחות משפטיות לטענה, אך לפי המלצתה הועמד אלעד לדין בגין החזקת מסמכים סודיים ומגע עם האויב. 
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1958 שימש סגן מנהל מחלקת התכנון ומקצועות הדרכה וייעוץ במחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית. בתחילת 1960 מונה להקים את מינהל ההדרכה של משרד החקלאות, במשך השנתיים שעמד בראשו הקים 13 לשכות הדרכה ברחבי הארץ ואיחד את רשתות ההדרכה של המשרד עם אלו של הסוכנות. ב-1961 מונה למנכ"ל משרד החקלאות, הצעיר במנהלי המשרדים מאז קום המדינה. בתקופתו בתפקיד עודד את היצוא החקלאי, שיש כיו"ר תה"ל, הרשות לפיתוח החולה ואגרקסקו והשקיע במחקר ופיתוח. יזם את "חקלאות הניילון" (כיסוי הגידולים ביריעות לשם הגנה מפגעי מזג האוויר), סלסלות הפלסטיק לתות שדה, שנתנו עדיפות לפרי הישראלי באירופה ואת "האשראי המודרך", שהסדיר יחסי אמון בין החקלאים, הבנקים והממשלה. לאחר מלחמת ששת הימים קידם תוכנית חומש לעידוד החקלאות ביהודה ושומרון
בספטמבר 1969 התפטר מתפקידו על רקע הצבתו במקום השני ברשימת המערך לבחירות לעיריית תל אביב. הוא שימש כסגן ראש העירייה וממלא מקומו וכאחראי על אגף התברואה. הוא פרש לאחר חילוקי דעות עם ראש העיר יהושע רבינוביץ'. 
בפברואר 1974 מונה למנכ"ל חברת החשמל, הוא נאלץ להתמודד עם משבר האנרגיה העולמי בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הנהיג את התקנת טורבינות הגז לייצור חשמל בשעות השיא ואת הקמת תחנת הכוח בחדרה, התחנה הפחמית הראשונה בישראל, שעם השלמתה הגדילה את כושר ייצור החשמל במדינה בכ-60%. שימש בתפקיד עד 1980. 
כיהן כיו"ר המרכז הישראלי לניהול. בתחילת שנות השמונים שימש נציג היישובים היהודים ברמת הגולן ועסק בפיתוח התשתיות בה. בהמשך מונה ליו"ר חברת מפעלי חמצן וארגון. 
היה נשוי לרינה ואב לשלושה ילדים.
האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני

רקע

פיד"א הוקמה בשנת 1990 על ידי פיצול מה"החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין"' תוך שהוא סוחף אחריו את רוב תשתיות "החזית הדמוקרטית" בגדה המערבית. פיד"א נקטה עמדה מתונה יותר מעמדת "החזית הדמוקרטית" (בראשות בראשותו של נאיף חוואתמה ששלט בה מדמשק) ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, וניסה לסמן עצמו כחלופה שמאלית - סוציאל-דמוקרטית בפוליטיקה הפלסטינית.
תנועת הנוער של פיד"א קרויה "ברית נוער העצמאות" והיא חברה בתנועת הפאלקון (בה חברות גם התנועות הישראליות הנוער העובד והלומד והשומר הצעיר). בנוסף לתנועה ישנו ארגון עובדים וארגון נשים. לפיד"א, להבדיל מ"החזית הדמוקרטית" וארגונים אחרים - אין זרוע צבאית.

אידאולוגיה

הסיסמה של פיד"א היא "חופש, עצמאות, שיבה, דמוקרטיה וסוציאליזם". היא מציגה את עצמה כמתקדמת, כחילונית וכמפלגה סוציאל-דמוקרטית המשתמשת באוצר המילים המרקסיסטי.
פיד"א דוגלת בפתרון "שתי מדינות לשני עמים" על בסיס גבולות 1967, ועם מזרח ירושלים כבירתה של המדינה הפלסטינית העצמאית. בשנת 2002 חתם ממדוח נופל, מנהיג בולט בפיד"א, על עצומה להפסקת פיגועי ההתאבדות.
המפלגה קיימה שתי ועידות לאומיות, הראשונה ביריחו בשנת 1995 והשנייה בשנת 2000.

מנהיגות

פיד"א הוקמה על ידי יאסר עבד רבו, פעיל שלום פלסטיני מראשי יוזמת ז'נבה. עבד רבו ייצג את המפלגה בתחילה בוועד המנהל של אש"ף, ושימש כיועץ ליאסר ערפאת. בשנת 2002 הוא פרש מן המפלגה לאור מחלוקות פנימיות. זהירה כאמל (Zahira Kamal), פעילת זכויות נשים פלסטינית נבחרה בבחירות פנימיות להחליף אותו כשרה בממשלת הרשות הפלסטינית, אולם עבד רבו סירב לפנות את מקומו ובגיבויו של ערפאת המשיך לתפקד בקבינט כעצמאי. סאלח ראאפת (Saleh Ra'fat) החליף אותו בתפקיד המזכיר הכללי של מפלגת פיד"א, וזהירה כאמל נותרה במפלגה אך מחוץ לממשלה.
מנהיגים בולטים נוספים בפיד"א הם עזמי אש-שוואבי (Azmi ash-Shu'aybi) וממדוח נופל (Mamduh Nofal).

ייצוג אלקטורלי

לפיד"א ייצוג במועצה הלאומית הפלסטינית - הפרלמנט הגולה של אש"ף עם 21 מושבים.  נציגיה נבחרו כחלק מן "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" או לכהן כנציגים של סניפי אש"ף שונים בבחירות הקודמות למועצה שהתקיימו ב-1988 (מאז לא נתקיימו בחירות חדשות).
פיד"א לקחה חלק בבחירות ב-1996 למועצת המחוקקים של הרשות הפלסטינית, ובגיבוי הפת"ח זכו למושב אחד שאוייש על ידי עזמי אש-שוווייבי. אש-שווייבי נאבק לבקרה פרלמנטרית גבוהה יותר על הרשות המבצעת ולשקיפות גבוהה יותר ברשות הפלסטינית.
בבחירות בינואר 2006 למועצה פיד"א רצה במשותף עם "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" ועם "מפלגת העם הפלסטינית" (Palestinian People's Party)הם קבלו 2.8% מקולות הבוחרים וזכו בשני מושבים מתוך 132 של המועצה.
רגל (פרוקי-רגליים)

פרוקי-רגליים כפי ששמם מרמז מאופיינים בין השאר על פי רגליהם הפרוקות המשמשות בעיקר לתנועה, על כך הם נפרדים מקבוצות אחרות כגון תולעים טבעתיות, רכיכות, תולעים שטוחות ועוד.

חרקים

לרוב החרקים הבוגרים והנימפות שלושה זוגות רגליים היוצאים מהחזה. באופן טיפוסי הרגל מחולקת לשישה חלקים, והם: ירך, טבעת הקולית, קולית, שוק, פיסת-הרגל וקדמת פיסת-הרגל. יש הנוהגים לחלק את הרגל לחמישה חלקים ומשמיטים את קדמת פיסת-הרגל שלעיתים איננה מובהקת.

מבנה הרגל

היָרֵךְ (coxa ברבים coxae) היא מִפְרָק בבסיס הרגל המחוברת ללוחית הצד (pleuron) של החזה בחרקים או במינים אחדים ללוחית הגחון (sternite). מפרק זה הוא לרוב כדורי המאפשר את תזוזת הרגל בכמה מישורים.
טַבַּעַת הקוּלִית (trochanter) היא מפרק של הירך אך לרוב מחוברת באופן קשיח לקולית. בחרקים אחדים חזותה מבלבלת למשל בשפיראים שם היא מחולקת לתת-פרקים או בדבוראים טפיליים שהם בעלי מבנה דמוי טבעת קולית נוספת בבסיס הקולית.
הקוּלִית (femur ברבים femora) ברוב החרקים היא הפרק הגדול ביותר ברגל, בייחוד ברגלי ניטור כגון אלו של החגבאים מאחר שהיא מכילה מנגנון הקפיצה.
השׁוֹק או השׁוֹקָה (tibia ברבים tibiae) לרוב צרה מהקולית אך פעמים רבות ארוכה ממנה. איבר זה לרוב בעל זיפים המשמשים לתחושה או דמויי מסרק בעזרתם החרק מנקה את מחושיו וכנפיו.
פִּסַּת הרֶגֶל (tarsus ברבים tarsi) בחרקים קדומים הייתה עשויה ממקשה אחת, עדויות לכך עדיין ניתן למצוא בקבוצות שונות של פרוקי רגליים כגון דוזנבאים וקדמזנבאים. בחרקים מודרניים פיסת הרגל מחולקת לתת-פרקים המכונים פרקי הפיסה (tarsomeres). מספר הפרקים משתנה מטקסון לטקסון ואף בין זוגות הרגליים של אותו החרק אך לעולם לא בתוך אותו הזוג. כדי לתאר את מספר פרקי הפיסה של חרק נהוג לכתוב אותם בנוסחה, למשל 5-5-4 מתאר חרק עם 5 פרקי פיסה ברגליים הקדמיים והאמצעיות, ו-4 פרקי פיסה ברגליים האחוריות. נוסחא זו משמשת רבות במפתחות לזיהוי משפחות חרקים.
קִדְמַת פִּסַּת רֶגֶל (pretarsus) היא האיבר האחרון ברגל ואיננה נספרת כחלק מפרקי הפיסה. איבר זה נושא לרוב את הטפרים (claw), זיפים ולעיתים גם כריות הצמדה זוגיות (pulvilli) או שאינן זוגיות (arolium). במשפחות מסוימות כגון הרכנפיים מבנה קדמת פיסת הרגל חשוב מאד לזיהוי הסוגים.

בעלי כליצרות

רגלי העכבישניים נבדלות מרגלי חרקים ומחולקות ל-7 פרקים, שני הפרקים הנוספים מצויים משני צידי השוק. חלוקה דומה קיימת גם בעקרבאים.
העיר העליונה

העיר העליונה הוא כינוי לחלקו הגבוה של הר ציון, הנמצא היום בתוך חומות העיר העתיקה בירושלים. זהו השטח שעליו בנויים כיום הרובע היהודי והרובע הארמני. העיר העליונה קרויה בשם זה כיוון שהיא גבוהה באופן ניכר משלוחת עיר דוד ומהר הבית.
מספר יוספוס פלאביוס:
"העיר נוסדה על שתי גבעות צופות ועמק מפריד ביניהן בתווך ... משתי הגבעות האלה האחת, אשר נמצאת עליה העיר העליונה, היא גבוהה הרבה מאחותה וגם ישרה ממנה בארכה... הגבעה השנייה היא הנקראת בשם "חקרא" ... ממול הגבעה הזאת נמצאת גבעה שלישית ... והגיא הנקרא בשם עמק עושי הגבינה, אשר אמרנו עליו כי הוא המפריד בין העיר העליונה והעיר התחתונה, משתרע עד השילוח ... ומפני מורדות-הגבעות התלולים מכל הרוחות אין לעלות על העיר משום עבר."
— מלחמות היהודים, ה, ד, א
כלומר ירושלים בנויה משלוחת עיר-דוד מדרום, מצפון לה הר הבית וממערב לה, מעבר לגיא הטירופיאון, הר ציון המכונה "הגבעה המערבית". חלקו הגבוה של הר ציון הוא "העיר העליונה".

בתקופת הורדוס

בתקופת הורדוס נבנו בעיר העליונה הרבה בתי מגורים גדולים ווילות בסגנון אופנתי ומפואר. בבתים אלו התגוררו בני האצולה של הכהונה הגדולה (כמו בית קתרוס) ואנשי הממשל והשררה הקרובים לבית הורדוס והממשל הרומי. הרובע השקיף אל המקדש וממנו נמתח גשר מפואר (הוא קשת וילסון) ישירות אל הכניסה להר הבית.
בחפירות ארכאולוגיות בראשות הפרופ' נחמן אביגד, שנערכו בשנים 1968–1983, התגלו במקום שרידי בתי פאר, ביניהם בני שתי קומות ואולי אף יותר. בתוך הבתים התגלו פסיפסים מפוארים, מקוואות לשימוש פרטי של תושבי הבתים, כלי אבן (כיוון שהכהנים הקפידו ביותר על  טומאה וטהרה וכלי אבן אינם נטמאים), עיטורי-קיר בטיח (סטוקו ופרסקו ללא ציורי דמויות) וביניהם ציור של מנורת-המקדש.
התגליות הארכאולוגיות מוצגות לציבור במוזיאון "הרובע ההרודיאני" ברובע היהודי.
בתי המידות המפוארים בעיר העליונה נשרפו כליל ב-ח באלול ג'תת"ל (70 לספירה), חודש לאחר חורבן הבית. שרידי השריפה ניכרים בממצא הארכאולוגי בדמות אבנים מפוייחות, שרידי קורות מפוחמות ושכבת אפר עבה ביותר שכיסתה את הממצאים. שרידי השריפה מוצגים כיום במוזיאון "הבית השרוף", המיוחס למשפחת הכהנים מבית קתרוס (ר' פסחים נז ע"א).
רן רול

קריירה

רול התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל חיפה והיה שותף לזכייה ההיסטורית של קבוצת הנוער באליפות לצידם של שחקנים כגון שמעון הרוש, אושרי רואש, רן אבוקרט, עודד אלקיים, רן יצחק ועוד. בקיץ 2006 הושאל להפועל מקר מליגה א' על מנת לצבור דקות משחק. במדי מקר כבש 7 שערים ב-24 הופעות. את העונה שלאחר מכן התחיל בהפועל חיפה ולקראת סיום חלו העברות של הקיץ הוא הושאל למכבי עירוני קריית אתא מהליגה הארצית והיה גורם מרכזי בעלייה של הקבוצה לליגה הלאומית. בעונת 2008/2009 חזר להפועל חיפה עימה עלה לליגת העל לאחר 4 שנים בליגה הלאומית.
בקיץ 2009 שוחרר רול מחיפה וחתם בעירוני קריית שמונה שירדה לליגה הלאומית אך הוא לא מצא את מקומו ובינואר של אותה עונה הצטרף למ.כ. נצרת עילית. בקיץ 2010 עבר למכבי אחי נצרת בה הבקיע 4 שערים בליגה ו-3 נוספים בגביע הטוטו. בקיץ 2011 עבר לשחק לראשונה בקריירה שלו בליגת העל כאשר חתם בבני סכנין. ב-20 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 2–4 להפועל ראשון לציון. בתום העונה חתם לקדנציה שנייה בנצרת עילית במדיה שיחק בכל משחקי הליגה באותה עונה והיה מלך השערים של הקבוצה עם 11 שערים, אך לא זכה לעלות עם הקבוצה לליגת העל. בקיץ 2013 הצטרף למכבי נתניה שירדה לליגה הלאומית ובתום העונה חגג עימה עלייה לליגת העל אחרי שנה אחת בלאומית ואף עלה עימה לגמר גביע המדינה בו הפסידה 0–1 בהארכה לעירוני קריית שמונה. גם בעונה שלאחר מכן המשיך רול בקבוצה בניגוד לשחקנים רבים שעזבו אותה. ב-26 בינואר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0–2 נגד בית"ר ירושלים.
ב-24 באוגוסט 2015 שב לליגה הלאומית כאשר חתם בהפועל רמת-גן גבעתיים. ב-5 ביולי 2016 חתם רול בעירוני נשר, העולה החדשה לליגה הלאומית.
ב-30 באוגוסט 2017 חתם במכבי הרצליה.
ב-9 ביולי 2018 חתם בהפועל אום אל-פחם מליגה א'.
ב-18 ביולי 2019 רול חתם בבית"ר נורדיה ירושלים.
אלכסנדרה מלניק

אלכסנדרה מלניק  (באנגלית: alexandra melnik; נולדה ב-15 במאי 1892)  היא חסידת אומות עולם אשר הצילה את סוניה ברנשטיין ואמה פניה, בכך שהוציאה אותם מהגטו והסתירה אותם בביתה יחד עם בנה ויקטור מלניק (Melnik Viktor ) ובתה טאיסיה מלניק (חרצ'נקו)   (Kharchenko Taisia ) .
משפחת מלניק כללה ארבע נפשות, האם אלכסנדרה ושלושת ילדיה: הבת הבכורה טאיסיה בת 6, הבן ויקטור בן 13 והבת גלינה בת 10. אב המשפחה נרצח ב-1938 בטיהורים בתקופת סטלין. אלכסנדרה הייתה  אמה של חברה של סוניה מבית-הספר.

ההצלה

בנובמבר 1941 היה הפוגרום הראשון בעיר חמלניצקי באוקראינה, שם סוניה ואמה היו שבויות. אחרי שהצליחו השתיים לשרוד את הפוגרום, הגיעה אלכסנדרה מלניק אל שער הגטו. סוניה סיפרה בעדותה ליד ושם: "אלכסנדרה הייתה אמה של חברת בית הספר שלי עוד מלפני המלחמה. היא נכנסה לתוך הגטו, איתרה אותנו ולקחה אותנו אליה הביתה מתוך רצונה החופשי". הניצולות, סוניה ואמה הסתתרו אצלה במשך שנה ואף על פי שהמשפחה חיה בעוני, חלקו איתם כל דבר (אוכל בגדים וכו'). עוד מספרת סוניה: "הילדים במשפחה גילו בגרות יוצאת דופן ושמרו על שתיקה, גם כאשר שכנים סקרניים ניסו לסחוט מהם מידע כלשהו, לאחר שחשדו באמם."
לאחר שנה של מסתור אצל משפחת מלניק, הכריזו הגרמנים על הפתרון הסופי. משפחת מלניק לא גירשה את סוניה ואמה והמשיכה להסתיר אותם. בימים מסוכנים במיוחד הובילו אותם הילדים של משפחת מלניק ליערות ומקומות מסתור והיו מביאים להם אוכל כל מספר ימים. לאחר מכן, היו באים לקחת אותם חזרה לביתם.
בהמשך המלחמה, אלכסנדרה העבירה אותם לטרנסניסטריה באמצעות שכן שלה ועוד אדם אחד אשר היו מוכנים לסייע תמורת תשלום. הם הגיעו לעיר מוהיליב-פודילסקי וכך הצליחו לשרוד את המלחמה. לאחר שהצליחה להעביר אותם, המשיכה אלכסנדרה להעביר בסיוע ילדיה עוד יהודים שהסתתרו בטרנסניסטריה. סך הכל הצילה אלכסנדרה 22 יהודים
לאחר המלחמה, בשנת 1989 סוניה ואמה עלו ארצה והתיישבו בבאר-שבע. הקשר חודש בין האם פניה לאלכסנדרה ובין טאיסיה הבת לסוניה חברתה. ארבעת הנשים קיימו קשר חם במכתבים עד מותן של אלכסנדרה וסוניה.  

תהליך ההכרה

אלכסנדרה זכתה בהכרה  רק לאחר מותה. לאחר שסוניה ואמה פניה עלו ארצה, הגישו השתיים ב-1990 בקשה ליד ושם, להכיר באלכסנדרה ובמשפחתה כחסידי אומות עולם. הבקשה התעכבה כ-4 שנים בגלל חוסר בעדים שיבואו להעיד. ב-1994 ניתן לאלכסנדרה לוויקטור ולטאיסיה התואר "חסידי אומות העולם" מיד ושם.  
בשנת 1995 הגישה סוניה בקשה לנשיא המדינה, עזר וויצמן, להרשות לטאיסיה ובעלה לעלות ארצה לאחר שבקשתם נדחתה כבר מקודם בגלל חוק השבות. ב-1996 בגיל 68 עלו טאיסיה ובעלה ארצה לבאר שבע לגור ליד סוניה, והן היו שכנות במשך שנים. לאחר 10 שנים, בגיל 78, קיבלה טאיסיה אזרחות ישראלית. לסוניה עצמה נולדו שני ילדים.
קו ההמונים

קו ההמונים (群众路线 בסינית, qunzhong luxian בפין-יין, מתורגם באנגלית ל-Mass Line) היא דוקטרינה לארגון והנהגה פוליטיים שפותחה על ידי מאו דזה-דונג והמפלגה הקומוניסטית הסינית במהלך מלחמת האזרחים הסינית, והוחלה על האוכלוסייה עם השתלטות המפלגה על סין.
המפלגה הגדירה את קו ההמונים כ"ריכוז הרעיונות הנכונים שההמונים צוברים בחייהם היומיומיים". מאו פיתח את המושג קו ההמונים לכדי תורה שלמה בעלת תוכן מעשי ופילוסופי. המוטו שטבע מאו כדי לסכם את התורה הוא - "עבור ההמונים, למען ההמונים". הנחת היסוד של התורה היא שהמפלגה מוכרחה להסתמך על תמיכת ההמונים כדי לבסס את שלטונה, ולכן היא מוכרחה לשרת את צורכיהם, לשאוב מהם השראה, ולכוון את האידאולוגיה הפוליטית ושיטות הארגון שלה לפי רצונם.
הדוקטרינה של קו ההמונים דעכה לאחר מותו של מאו, אולם ב-2013 היא הוחייתה על ידי נשיא סין שי ג'ינפינג, במסגרת קמפיין למיגור השחיתות הפושה במוסדות המפלגה והממשלה ולהשבת אמון העם במפלגה.
אברהם אדגך

קורות חיים

אדגך נולד בכפר צ'רביטה שבווגרה ב-1910 והעביר את ילדותו ברעיית צאן. בגיל 11 או 12 ברח אדגך מביתו כשמטרתו ללמוד בבית הספר היהודי באדיס אבבה. בליווי סוחר הגיע אדגך לוולו, שם הוא שהה בביתו של מושל המחוז, שהיה אביו של אלעזר דסתה. מאוחר יותר ברחו אדגך בודסתה לאדיס אבבה במסע רגלי שארך כשלושה חודשים. בבית הספר למדו לימודי קודש וחול, ביניהם עברית, געז, צרפתית, אמהרית, תנ"ך, תושב"ע, היסטוריה ותרבות יהודית, אריתמטיקה, גאוגרפיה ועוד. ב-1925 נבחרו אדגך, דסתה יחד עם מכונן לוי להישלח ללימודים באירופה.

באירופה

החבורה הגיעה ב-26 במרץ 1926 לנמל מרסיי שבצרפת, משם נסעה לפריז והתארחה בביתה של לאה, אחותו של פייטלוביץ'. בנקודה זו נפרדה החברה: אדגך ומכונן נשלחו ללונדון שבבריטניה, שם אומצו על ידי משפחות יהודיות-חרדיות ממוצא גרמני שהשתייכו להתאחדות קהלות החרדים. אדגך עצמו אומץ על ידי משפחת לוין שהייתה משפחה אמידה ושאב המשפחה, ראלף, התפרנס כרופא שיניים. אברהם למד במכללת סנט גורג' היוקרתית שבהייבורי לימודים כלליים ובבית הספר העברי "עדת ישרואל" לימודי יהדות. הסביבה תיארה את אדגך כאדם חברותי וכאחד שנטמע בתרבות האנגלית.

באתיופיה

ב-1935 חזר לאתיופיה כדי להשתתף בלחימה נגד האיטלקים וביקר בכפר אמבובר. באמבובר נשא לאישה את בתו של הקס טואבה מלקו ונולדה להם בת. מאוחר יותר הזוג התגרש. את רוב שהותו העביר בעיר אדיס אבבה כמדריך ומורה בבית הספר היהודי, תחת הנהלת פרופ' תאמרת עמנואל.
כאשר פרצה המלחמה נשלח למאסאווה ושימש כמתורגמן. ב-1939 מונה לתפקיד בכיר בעיריית גונדר ובמסגרת תפקידו עשה לקהילתו. לאחר ששב השלטון האתיופי ובעקבות חילוקי דעות עם מושל בגמדר עבר לאדיס אבבה ומונה לתפקיד במשרד המסחר ומתרגם החוק הבריטי לאמהרית. ב-1940 הועבר לעיר הרר ובשנות ה-60 הועבר לאריתראה, שם נישא בשנית לאישה מקומית ונולדו לו בן ובת. לאחר מכן העובר לאדיס אבבה ומונה לראש חטיבת התחזוקה והרכישה של העירייה. בתפקיד זה החזיק עד 1972, שבה אולץ התפטר בגלל דעותיו הפוליטית על הקיסר. כאשר פרצה המהפכה האתיופית תמך בה ושמח שפרצה.
אדגך נפטר ב-1975 ונקבר בבית הקברות היהודי באדיס אבבה. על קברו ישנו מגן דוד.
בתו, מלכה אברהם, הייתה אחת מנערי ביתא ישראל שהתחנכו בכפר בתיה.
אנדרטת חיל האוויר המלכותי

האנדרטה

האנדרטה ניצבת ליד קו המים בגדתו הצפונית של התמזה ברציף ויקטוריה, בין גשר וסטמינסטר לבין גשר צ'רינג קרוס. היא ניצבת ממזרח לבניין משרד ההגנה הבריטי בוייטהול, ומול גלגל הענק לונדון איי, הניצב בגדה הנגדית.
האנדרטה היא עמוד אבן מלבני, הניצב על גבי ארבעה שלבים מדורגים. בראשו ניצבים שני שלבים נוספים, בעלי ארבע פאות המעוצבות בתבנית אלכסונית. בראש השלב העליון ניצב גלובוס שחור ועליו פסל מוזהב של נשר, הפורש את כנפיו כמו כדי להמריא ולעופף מעל הנהר. הנשר לקוח מסמלו של חיל האוויר המלכותי.
העמוד עשוי אבן גיר (Portland Stone), והנשר והגלובוס בראשו – ארד.
סביב חלקו העליון של העמוד המלבני חרות המוטו של חיל האוויר המלכותי – Per Ardua ad Astra  (תרגומו לאנגלית הוא לערך "Through adversity to the Stars").
על גבי פאת האנדרטה הפונה אל הגדה נחרת סמל חיל האוויר המלכותי ומתחתיו כתובת זו (באנגלית):
 
מתחתיה נחרתה לימים כתובת זו:
גם על גבי פאת העמוד הפונה אל הנהר נחרת סמל חיל האוויר המלכותי ומתחתיו:
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל סר רג'ינלד בלומפילד (Reginald Blomfield). פסל הנשר שבראשה פוסל על ידי ויליאם ריד דיק (William Reid Dick).

טקסים באתר האנדרטה

ההחלטה על הקמת האנדרטה נתקבלה ב-1921, לאחר דיונים על עיצובה ומיקומה שנמשכו כשנתיים. הכספים למימון להקמתה גויסו מן הציבור הרחב. האנדרטה נחנכה בטקס ממלכתי שנערך במעמד הנסיך מויילס (לימים - המלך אדוארד השמיני) ב-16 ביולי 1923.
הלוט מעל הכיתוב שהוסף על האנדרטה לזכר חללי מלחמת העולם השנייה הוסר על ידי הלורד יו טרנצ'רד, מייסד חיל האוויר המלכותי, ב"יום א' של הקרב על בריטניה", 15 בספטמבר 1946. מאז, מדי שנה, ביום א' של הקרב על בריטניה  (המצוין ביום א' השלישי של חודש ספטמבר), מניח מפקד חיל האוויר המלכותי זר למרגלות האנדרטה בדרכו לתפילת ההודייה הנערכת באותו יום במנזר וסטמינסטר.
מדי שנה, ביום הזיכרון בבריטניה, מונח עם שחר זר למרגלות האנדרטה.
המנצח (סדרת טלוויזיה)

עלילה

"המנצח" עוסקת בנח גמליאל, פסנתרן בינלאומי בעל שם. נח חי עם ליב, אבל אחרי עשרים שנה, כאשר הוא אמור לעלות לקונצרט בניצוחו, ממאן להופיע ברגע האחרון. נח עולה על טיסה הביתה, לפתח תקווה, מבלי להגיד דבר לאיש, מה שגורם לבהלה בעולם, שכן ייתכן ונעלם. נח צץ בבית הילדות שלו, בדיוק כאשר המנצח של חבורת הזמר של אביו חולה האלצהיימר, נפטר. לאחר הלוויתו, נח מציע את עצמו לתפקיד ומקבל אותו.
הסיבה לחזרתו לארץ מתגלה בסוף הפרק הראשון. לנוח יש בעיה רפואית מסתורית שגורמת לו להבזקים של ניתוק במהלכם הוא מתחרש לזמן קצר, ושמונעים ממנו לנגן מול קהל.
ישראל פרידלר

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1999 שובץ בחטיבת גולני. עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס מונה למפקד מחלקה בחטיבה, ולקח חלק בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. במלחמת לבנון השנייה לחם כמפקד פלוגה א' בגדוד 51. פרידלר הוביל את פלוגתו בקרב בינת ג'בייל. על אף שנפצע בידו, חבש אותה והוסיף לפקד על הפלוגה עד לסיום הקרב. על פועלו הוענק לו צל"ש מפקד אוגדה. במבצע עופרת יצוקה לחם כמפקד פלוגה בגדוד 13. ב-6 ביולי 2014 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 51. והוביל את הגדוד בלחימה במבצע צוק איתן. לאחר מכן שימש כסגן מפקד החטיבה ב-5 בספטמבר 2019 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני.
ליגת הפוטבול המזרחית

היסטוריה

טורניר פוטבול משותף ראשון בין מדינות אוקראינה, בלארוס ורוסיה נערך בשנת 2010 בשם (EFAF Eastern Cup) שבחסות פדרציית הפוטבול האירופית.
בשנת 2011 הגביע בוטל ושנה לאחר מכן נערכה ליגת הפוטבול המזרחית.
מאז 2014 קבוצות אוקראיניות חדלו ליטול חלק בטורניר עקב המשבר באוקראינה.
בשנת 2017 הטורניר בוטל והוחלף על ידי גביע מונטה קלארק.
נתן שרוני

ביוגרפיה

שרוני נולד בכפר גנים שבפתח תקווה, למד בבית ספר ברנר המקומי. כנער, זייף את גילו וב-1949 ויצא לקורס מ"כים של הגדנ"ע במחנה 80 וב-1950 יצא לקורס סמלים של הגדנ"ע בשייח' מוניס. התגייס לצה"ל ב-1952, שירת כקצין תותחנים בגדוד מרגמות ופיקד על סוללה בגדוד המרגמות של חטיבת גולני. במהלך מבצע קדש היה מפקד סוללה של תותחנים נגררים של גדוד 404, השתתף בקרב כיבוש נח'ל ובקרב המיתלה בו הצטרף לחפ"ק של רפאל איתן. ב-1957 סיים קורס מפקדי פלוגות, יצא להשתלמות בבית ספר לתותחנות של הצבא האמריקאי בפורט סיל שבאוקלהומה, בשובו הדריך בקורס קציני חת"ם ושימש מפקד סוללה. ב-1960 מונה לסגן מפקד גדוד תותחנים ובשנים 1961–1963 שימש קצין אג"ם של אגד ארטילרי. 
לאחר שסיים את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה כיהן כמפקד גדוד תותחים מתנייעים בין השנים 1964 ל-1966 ונטל חלק במלחמה על המים. במלחמת ששת הימים היה מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום שימש כמפקד גדוד מילואים בחזית רמת הגולן שסייע לחטיבה 8. לאחר המלחמה התמנה למפקד אגד ארטילרי 215 וביולי 1969 מונה למפקד עוצבת כידון, אגד ארטילרי סדיר, תפקיד בו שימש במהלך מלחמת ההתשה וב-1970 מונה לעוזר ראש מחלקת ההדרכה לתורת הלחימה. ביולי 1972 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד הדרום, באוגוסט 1973 מונה לקצין תותחנים ראשי, תפקיד בו כיהן בזמן מלחמת יום הכיפורים ועד שנת 1976. לאחר המלחמה הופקד על שיקום והתעצמות החיל, שהתרחב מאד וקלט בתקופתו כלים וחיילים רבים. ב-1976 התמנה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל וב-1978 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התכנון, תפקיד בו כיהן עד סוף 1981. 
לאחר שחרורו שימש כסמנכ"ל לוגיסטיקה וסגן נשיא קבוצת תדיראן, היה מנכ"ל חברת אל-אופ. כיהן כציר כלכלי לארצות הברית וקנדה. ב-1992 הצטרף למטה הבחירות של יצחק רבין ובשנים 1992 עד 1994 כיהן כמנכ"ל משרד התעשייה והמסחר תחת השר מיכאל חריש ולאחר מכן היה נשיא ארגון הבונדס עד 1997. בשנים האחרונות משמש כדירקטור בחברות רבות בהן אורמת, בנק אגוד, אלביט מערכות, התכוף ועוד. 
שרוני נשוי לזלדה ואב לשלוש בנות, הצעירה בהן היא השחקנית יעל שרוני. הוא מתגורר ביישוב סביון בו שימש כחבר מועצה וסגן ראש הרשות המקומית.
אוראקה מסמורה

ביוגרפיה

אוראקה נולדה על פי הידוע בשנת 1033 בעיר לאון. אביה היה פרננדו הראשון, מלך לאון. אמה הייתה סאנצ'ה מלאון, בתו של אלפונסו החמישי, מלך לאון. היא הייתה בתם הבכורה. היו לה שלושה אחים צעירים סנצ'ו גרסיה ואלפונסו ואחות בשם אלווירה. 
ב-1065 מת פרננדו, וחילק את נחלתו בין בניו ובנותיו. אוראקה קיבלה את סמורה, סנצ'ו ירש את ממלכת קסטיליה, אלווירה קיבלה את העיר טורו, גרסיה קיבל את ממלכת גליסיה ואלפונסו את ממלכת לאון. על אף שפרננדו הכריח את ילדיו להבטיח שיחיו בשלום ביניהם, לא כך היה. סנצ'ו סבר שכבן בכור הוא זכאי לקבל את כל הממלכה. ב-1069 הוא כרת ברית עם אלפונסו, ויחד הם פלשו לממלכתו של גרסיה. הם כבשו את גליסיה וחילקו אותה ביניהם. בשנת 1072 בגד סנצ'ו באלפונסו ופלש ללאון בעזרתו של אל סיד. לאחר תבוסתו בגולפחרה שעל גדות נהר קריון, אילץ סנצ'ו את אלפונסו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן. טורו, עירה של אחותו אלווירה, נפלה במהרה, ונדמה היה כי דבר לא יעצור את סנצ'ו. הוא התקיף גם את אוראקה, אשר נתנה לחלק הארי של הצבא הלאונזי למצוא מחסה בעיר שלה, סמורה. סנצ'ו הטיל מצור על העיר, אך ב-6 באוקטובר 1072 נרצח על ידי בלידו דולפוס, אציל גליסיאני, דבר שהוביל לנסיגת הכוחות הקסטיליאנים מן העיר.
אלפונסו חזר כמעט לאלתר מהגלות בטולדו ותפס את מקום אחיו כמלך לאון וקסטיליה. היה זה האיחוד השני בין קסטיליה ללאון, אם כי שתי הממלכות נשארו עדיין שתי ישויות נפרדות המאוחדת יחדיו רק באיחוד פרסונלי. בקסטיליה נחשד אלפונסו בידי רבים, כנראה בצדק, במעורבות ברצח סנצ'ו. האגדה מספרת כי האצילים הקסטיליאנים, בראשות אל סיד ותריסר "עוזרים לשבועה", הכריחו את אלפונסו להישבע בפומבי, מול כנסיית גדיאה הקדושה בבורגוס, שלא היה מעורב בקנוניה לרצח סנצ'ו. הכרוניקות העוסקות באל סיד מראות שבשנים הראשונות לשלטונו של אלפונסו, הוא נשלט כליל בידי אוראקה, ששמרה בידה כוח רב. היו אף שמועות על יחסי גילוי עריות המתקיימים בין השניים.
אולם בהדרגה ויתרה אוראקה על מרבית התפקידים והכוח ששמרה במסגרת שלטונו של אלפונסו, ופרשה למנזר בו נפטרה ב-1101. היא נקברה בבזיליקת סן איסידורו לצד אחותה אלווירה ואחיה גרסיה. תודות לקשר שלה ושל משפחתה עם אל סיד, זכתה אוראקה בפרסום בתרבות המערב. כך לדוגמה בסרט "אל סיד" מ-1961 היא מגולמת בידי השחקנית הצרפתייה ז'נבייב פייג'.