שביתת ארגון המורים (תשס"ח)

השביתה שהחלה בה'תשס"ח הייתה השביתה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מערכת החינוך בישראל, ובמסגרתה שבתו חברי ארגון המורים מ-10 באוקטובר 2007 ועד ה-12 בדצמבר 2007, במשך 64 ימים. שביתה זו הביאה להשבתת החינוך העל-יסודי בישראל.

הרקע לשביתה

בשנת 2001 הסתיים תוקפו של ההסכם הקיבוצי שנחתם בין הממשלה לבין שני ארגוני המורים בישראל – ארגון המורים והסתדרות המורים. מאז ובמשך 5 שנים ניהלו הצדדים, ובאמצעות שרת החינוך דאז לימור לבנת משא ומתן בדבר הסכם קיבוצי חדש, אך ללא כל תוצאות. במהלך תקופה זו הוקמה ועדת דברת שנועדה להמליץ על שינוי כולל במערכת החינוך. ב-2005 פרסמה הוועדה את המלצותיה, והממשלה החליטה על רפורמה בחינוך שתתבסס על המלצות אלה. 
עוד במהלך דיוני הוועדה, הביעו ארגוני המורים הסתייגות ממנה, בעיקר על רקע אי-שיתופם בדיונים, למעט נציגות של משקיפה בתת-ועדות. פרסום ההמלצות הגביר את מרירות המורים, שכן לדעתם הן פגעו באוטונומיה של המורה, בשעות עבודתו ובתנאיו, לצד פיטורי מורים רבים.
לאחר החלטת הממשלה על ביצוע הרפורמה, נפרדו דרכיהם של שני הארגונים – הסתדרות המורים חתמה על הסכם עם הממשלה ברוח המלצות הוועדה. ארגון המורים סירב להצטרף להסכם, וחבריו פתחו במאבק שמטרתו להוביל את הרפורמה באופן שלדעתם לא יפגעו תנאי העסקתם, פגיעה שלטענתם תגרום להתדרדרות מערכת החינוך כולה.
במהלך שנת הלימודים תשס"ז (2006-2007), התנהל בין ארגון המורים לממשלה משא ומתן שלא הוביל לתוצאות. תוך כדי המשא ומתן נקטו המורים עיצומים, שכללו בין היתר שיבושי בחינות בגרות. שנת הלימודים תשס"ח נפתחה כסדרה, אך העיצומים נמשכו, וארגון המורים הודיע כי מיד אחרי החגים יפתחו בשביתה ללא הגבלת זמן, אם לא ייחתם הסכם.

השביתה

ב-10 באוקטובר כ-40 אלף מורי הארגון החלו בשביתה ולא התייצבו לעבודה, ובתי הספר העל יסודיים, בהם לומדים כ-550 אלף תלמידים הושבתו. שנת הלימודים שהחלה חודש וחצי קודם לכן, כללה את חופשות החגים, כך שבפועל הספיקו התלמידים ללמוד כשלושה שבועות בלבד.
במהלך השביתה התקיימו פגישות בין הצדדים. גורמים שונים ניסו לתווך, אך לא הושגה כל התקדמות. המורים יצאו להפגין במקומות שונים בכל רחבי הארץ, ונקטו בגימיקים שונים למשוך את תשומת הלב של הציבור למאבק. בין הגימיקים הייתה כניסה לים, המציינת את טביעת החינוך בארץ והגעה לוועידת אנפוליס, בעקבות ראש הממשלה.

סיכום מהלכי השביתה

השביתה שטלטלה את מערכת החינוך, התאפיינה בנחישות של שני הצדדים להתעקש ולעמוד על עקרונותיהם גם כאשר המחיר המידי היה השבתתם מאונס של 550 אלף תלמידים במשך חודשיים. הממשלה לא רצתה לוותר על הרפורמה הנדרשת במערכת החינוך הנתונה במשבר עמוק לדעת כל המומחים, והמורים נלחמו על מה שנראה להם מאבק על כבודם האבוד שנשחק במשך שנים. המאבק שהחל במעט תשומת לב ציבורית, הלך והתעצם ככל שהתארכה השביתה. לקראת סופה כבר ניכרו סימני דרמה, עם דיונים ליליים, פיצוץ של השיחות, בנאומים חוצבי להבות הכוללים נימה אישית, ושימוש באיומים. 
השביתה התאפיינה גם בהיותה רצף מתמשך ומתוקשר של פעולות מחאה לא אלימות. המורים עמדו עם שלטיהם בכל צומת כבישים בארץ, הפגינו מול משרדי הממשלה, והפיצו מכתבים באינטרנט. הממשלה מצידה פרסמה מודעות גדולות המסבירות את עמדתה וראש הממשלה נתן גיבוי פומבי לשריו המנהלים את המשא ומתן. כלי התקשורת מלאו במאמרי דעות המצדיקים את עמדותיהם של שני הצדדים אך סקרים שפורסמו במהלך השביתה קבעו כי הציבור ברובו תומך במאבק המורים .

השלמת שעות השביתה

השביתה גרמה להפסד ימי לימודים רבים. לאחר ישיבות שקיימו משרד החינוך וארגון המורים הוחלט שהמורים ישלימו חלק מהשעות באמצעות לימודים בימים שאמורה להתקיים בהם חופשה. בנוסף, המליץ משרד החינוך להשלים את יתר השעות באמצעות לימוד בימי שישי (בבתי ספר בהם מתקיימים רק חמישה ימי לימוד בשבוע), הארכת יום הלימודים והוספת שעות אפס.