מעמדות ברומא העתיקה

רומא העתיקה התאפיינה בחברה מרובדת בעלת מבנה חברתי היררכי. המעמדות נחלקו בעיקר לפי עושרם היחסי.

מעמד הסנאטורים

הציפיה מבנו של סנאטור הייתה כי יתקדם בקורסוס הונורום (מסלול המשרות), ולמשרות היוקרתיות יכלו להתקבל רק סנאטורים מכהנים. הסנאטור היה חייב להיות מבוסס כלכלית ובעל ממון בסיסי של לפחות 12,000 אאוראי זהב (בסביבות 100 ק"ג של זהב), במאות המאוחרות הועלה הסכום הבסיסי.

מעמד הפרשים

מתחת למעמד הסנאטורים ניצב מעמד הפרשים. הדרישות והתפקידים שהיו שמורים לבני מעמד זה אמנם לא היו חשובים כתפקידיהם של בני מעמד הסנאטורים, אך עדיין היו אלה תפקידים בעלי חשיבות רבה ביותר. כמה מעמדות החשובות ביותר, כמו תפקיד המושל של פרובינקיית מצרים, היו אסורות על בני מעמד הסנאטורים ופתוחות רק לבני מעמד הפרשים.

נשים

הנשים ברומא העתיקה לא היו שוות זכויות לגברים בפני החוק. הן זכו לחינוך בסיסי בלבד, אם בכלל, והיו כפופות לסמכותו של הגבר. באופן מסורתי, היה זה האב לפני שנישאו ולאחר שנישאו עברה הסמכות לידי הבעל, שלו היו גם הזכויות החוקיות על הילדים. למרות זאת, במהלך המאה הראשונה החלו נשים לקבל יותר חופש לניהול ענייניהן הפרטיים והכספיים.
דרגת החופש היחסי של האשה היה תלויה במעמדה החברתי ובעושרה. נשים מעטות ניהלו עסקים עצמאיים כמו מיילדת, ספרית ואף היו כאלה שעסקו ברפואה. לעומת זאת, נשים שחרותן נשללה מהן (שפחות) מילאו מגוון רחב של תפקידים ממשרתות לגברות מכובדות ועד לעובדות משק בחווה או בבית, ואף היו כאלה שעסקו בקרבות גלדיאטורים. אלמנות עשירות, שלא היו נתונות למרותה של סמכות גברית כלשהי, היו עצמאיות. נשים אמידות אחרות בחרו להפוך לכוהנות דת, שהחשובות ביותר בניהן היו הבתולות הוסטליות
מכיוון שנשים לא יכלו לבחור או להיבחר למשרות ציבוריות, למרות עושרן ומעמדן, לא היה לנשים תפקיד רשמי בחיים הציבורים. אך במציאות, נשים או קרובות משפחה לגברים הנמצאים בעמדות מפתח ציבוריות, יכלו לצבור השפעה פוליטית מאחורי הקלעים ולהשתמש בה לצרכיהן אם כי בצורה בלתי רשמית. למרות כל זאת, בעיניי הציבור היה מקובל כי האשה תעסוק בתפקיד המסורתי של ניהול משק הבית.

עבדים

לעבדות קיימת היסטוריה ארוכה בעולם העתיק, רובם של העבדים בקיסרות הרומית היו זרים, ושלא כמו בזמנים מודרניים מקורה של העבדות לא היה בגזענות. עבדים ברומא יכלו לכלול שבויי מלחמה, מלחים שנתפסו ונמכרו על ידי פיראטים, או עבדים שנקנו מחוץ לגבולותיה של הקיסרות. בזמנים קשים, לא היה זה בלתי נפוץ שאזרחים רומאים יגייסו כספים ממכירת ילדיהם לעבדות.
העבדים ובני משפחותיהם היו בבעלות אדוניהם, שיכלו למוכרם או להשכירם בכל עת וכרצונם. חיי העבדים היו קשים, לעיתים קרובות הם הוצלפו, סומנו בברזל מלובן ועברו התעללויות אחרות. אדוניהם אף יכלו להורגם מכל סיבה שהיא ולא נענשו על כך. על אף שהרומאים קיבלו את העבדות כדבר נורמטיבי, היו כאלה, כמו הפילוסוף סנקה, שענו כי לכל הפחות ניתן להתייחס אליהם בהגינות רבה יותר.
העבדים הועסקו בכל ענפי המשק הרומי, במשקי בית פרטיים (חינוך, רפואה, מין ועוד), מכרות, בבתי מלאכה, ובחוות חקלאיות. הם אף הועסקו על ידי הממשל העירוני בהקמת דרכים, אמות מים ובניינים. כתוצאה מכך הם התמזגו בקלות בתוך האוכלוסייה המקומית. חלק מההיסטוריונים סבורים כי במהלך המאה ה-1 לספירה הגיע מספר העבדים ברחבי הקיסרות לכדי 30% מכלל האוכלוסייה. הכלכלה הרומית הפכה לתלויה בכוח עבודה זה, כיוון שהיה קיים חוסר תמידי בידיים עובדות.

עבדים משוחררים

הבדל חשוב נוסף בין העבדות ברומא העתיקה לזו שהתקיימה בתקופה המודרנית, הייתה האפשרות להוצאה לחופשי, בין אם כתוצאה מכך שאדונם שחרר אותם בעוד שלאחרים ניתנה האפשרות לרכוש את החופש שלהם. הציפיה לשחרור מעבדות ולהוצאה לחופשי עודדה את רוב העבדים להפוך לצייתנים ולעבוד קשה כדי לרצות את אדוניהם.
פעולת השחרור הרשמית בוצעה על ידי שופט שבאותה ההזדמנות העניק מעמד של אזרחות רומית מלאה. ההבדל היחיד בינם לבין אזרחים שנולדו חופשיים היה שהעבדים המשוחררים לא יכלו להחזיק במשרה ציבורית. לעומת זאת, החוק איפשר לצאצאיהם של העבדים המשוחררים, ששוחררו בהליך רשמי, גם את האפשרות לאחוז במשרות ציבוריות. פעולת שחרור שנעשתה בצורה בלתי רשמית הביאה לזכויות מופחתות. עבדים ששוחררו בצורה זו לא זכו לאזרחות רומית וכל ממון או נכסים אותם צברו במהלך חייהם החופשיים נותרו, לאחר מותם, בידיו של אדונם לשעבר. הליברליות של הרומאים לגבי שחרור עבדים הייתה כה רבה עד שבתקופת הקיסרות הגיע אחוז העבדים המשוחררים לסך 5% מכלל האוכלוסייה.
לאחר שחרורם יכלו העבדים לשעבר לעבוד בכל מקצוע בו עסקו בני מעמד הפלבים, סוחרים, מיילדות ואנשי מלאכה שונים. חלקם אף הפכו לעשירים, אולם החברה הרומית הבלתי גמישה שייכה חשיבות למעמדו החברתי של אדם, ולכן אף עבדים משוחררים מצליחים ביותר מצאו את "כתם" העבדות כמכשול שקשה להתגבר עליו, הביזוי נשאר הרבה מעבר לתקופת העבדות.

זרים

הזכות הלטינית, הייתה סוג נוסף של אזרחות עם זכויות מועטות מאזרחות רומית מלאה, במקור הוענקה אזרחות זו לערי חבל הארץ לאטיום ובהדרגה הורחבה לקהילות בכל רחבי הקיסרות. לאזרחים לטינים היו זכויות תחת החוק הרומי, אך לא את הזכות להצביע, על אף ששופטי השלום המובילים, בני מעמד זה, יכלו לקבל אזרחות מלאה. נתינים זרים שנולדו חופשיים נודעו כפרגריני ובחוק הרומי התקיימו חוקים שנועדו לשלוט, לנהל ולהתמודד עם חילוקי הדעות. הבדלה זו בין תושבי הקיסרות נמשכה עד שנת 212, כאשר הקיסר קרקלה הרחיב את האזרחות הרומית המלאה לכל התושבים שנולדו חופשיים, בכל רחבי הקיסרות.