google/wiki40b huggingface dataset:
ססקצ'ואן

מקור השם

הפרובינציה קרויה על שם נהר ססקצ'ואן.
מקור שמו של הנהר הוא בשפת קרי ומשמעו "מים הזורמים מהר".

היסטוריה

קודם להתיישבות האירופאית בססקצ'ואן, התגוררו באזור שבטים אינדיאנים דוגמת האתבסקה, האלגונקוויאן והסו.
האירופאי הראשון שהגיע לססקצ'ואן היה הנרי קלסי בשנת 1690. קלסי סייר לאורך נהר ססקצ'ואן מתוך תקווה לסחור בפרוות עם האינדיאנים.
ההתיישבות הראשונה היה מוצב מסחרי של חברת מפרץ הדסון שנוסד בשנת 1774 על ידי סמיואל הירן ונקרא קמברלנד האוס.
בשנות ה-50 וה- 60 של המאה ה-19 חקרו את האזור מספר משלחות מדעיות בהנהגתו של ג'ון פאליסר והנרי יול הינד.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל האזור להתפתח לאחר בניית הרכבת הקנדית הפסיפית.
בשל הפיתוח וההתיישבות אילץ הממשל הקנדי את האינדיאנים לעבור לגור בשמורות. שבט המטיס בהנהגתו של לואי ריאל התנגד להחלטה זו במרד הצפון מערבי והם הכריזו על עצמאותם מקנדה ועל הקמת ממשלה עצמאית. ריאל נכנע לאחר חודשים והוצא להורג בעוון בגידה.
ססקצ'און הפכה לפרובינציה בשנת 1905.

כלכלה

בעבר כלכלת הפרובינציה התבססה בעיקר על חקלאות אולם בשנים האחרונות היא מהווה רק 6.8% מהתל"ג של הפרובינציה (ונכללים בה גם כריתת עצים, דיג וציד.
הגידול העיקרי של הפרובינציה הוא דגן, בעיקר חיטה אך גם קנולה, שעורה ושיפון.
עיקר הכנסות הפרובינציה מקורים במכרות האשלג, וכן ססקצ'ואן היא אחת הספקיות העולמיות העיקריות של מתכת האורניום .
התוצרת של ססקצ'ואן בשנת 2003 הייתה 32 מיליארד דולרים קנדיים לפי החלוקה הבאה לתחומים:
סחר במקרקעין, ביטוח ובנקאות- 17.1%
כרייה ונפט - 13.0%
חינוך ורפואה- 11.9%
מסחר קמעונאי - 11.7%
תחבורה ותקשורת - 9.1%
ייצור תעשייתי - 7.7%
חקלאות, דיג, ציד וכריתת עצים - 6.8%
שירותים עסקיים - 6.5%
שירות בסקטור הציבורי - 5.8%
בנייה - 5.0%
אחר- 5.3%

פוליטיקה

כמו בשאר פרובינציות קנדה, בראשות הפרובינציה עומד מושל (Premier), בית מחוקקים פרובינציאלי, ומשנה למושל (lieutenant-governor).
לאורך כל השנים הייתה ממשלת הפרובינציה בעלת אוריינטציה שמאלית. בשנת 1944, נבחר טומי דאגלס כמושל, והיה למעשה המושל הסוציאליסט הראשון בצפון אמריקה. תחת ממשלתו הונהג בפרובינציה ביטוח בריאות ממלכתי.
רקל ארגנדונה

ביוגרפיה

ארגנדונה נולדה ב-5 בדצמבר 1957 בעיר סנטיאגו דה צ'ילה.
מ-1973 ועד 1976 השתתפה כדוגמנית בשעשועון הטלוויזיה "Sábado Gigante".
ב-1975 נבחרה למיס צ'ילה והשתתפה בתחרות מיס תבל הבינלאומית.
ב-1978 הנחתה את "OTI Festival", תחרות שירים בין מדינות אמריקה הלטינית המהווה גרסה מקומית לתחרות האירוויזיון האירופאית.
בשנת 1987 שיחקה בתפקיד הראשי במיני סדרה "La Quintrala" המבוססת על ביוגרפיה של אריסטוקרטית החיה בצ'ילה במהלך המאה ה-17.
ב-1996 נכנסה לפוליטיקה שהתמודדה על ראשות העיר פלרקו (Pelarco) אך לא נבחרה, ב-2000 התמודדה שנית בבחירות ובעם זו זכתה במרבית הקולות, היא כיהנה בתפקיד של ראשת העיר עד 2004.
בשנת 2006 שימשה כמתחרה במהדורה הצ'יליאנית של רוקדים עם כוכבים.
וים הוף

הישגיו

הוף מחזיק ביותר מעשרים שיאי עולם, ביניהם שיא עולם בשהייה באמבט קרח. הוא שבר את שיא העולם כשישב בגוש קרח במשך שעה, 13 דקות ו-48 שניות - שיא שנרשם בספר השיאים של גינס בשנת 2008.
בשנת 2007, הוא ניסה לטפס על הר האוורסט כשהוא לבוש במכנסיו הקצרים בלבד, ונכשל עקב פציעה בכף רגלו.]
בשנת 2009 הוף השלים ריצת מרתון מלאה (42.195 קילומטרים) באזור חוג הקוטב בפינלנד, בטמפרטורות באזור 20- מעלות צלזיוס, שובו כשלגופו מכנסיים קצרים בלבד. הוף סיים את הריצה בחמש שעות ו-25 דקות, והאתגר תועד בכתבה ששודרה בערוץ 4 הבריטי.
בשנת 2010 הוא שבר פעם נוספת את שיא השהייה בקרח, כשעמד שקוע בין קוביות קרח במשך שעה ו-44 דקות בטוקיו, יפן. בשנת 2011 הוא שבר את השיא פעמיים נוספות, פעם אחת בעיר אינזל שבגרמניה בפברואר, ופעם שנייה בחודש נובמבר בניו יורק. השיא הנוכחי שקבע הוף לשהייה בקרח עומד על שעה, 52 דקות ו-42 שניות.
בחודש ספטמבר 2011 הוא רץ ריצת מרתון במדבר נמיב מבלי לשתות מים, הריצה הייתה תחת פיקוח של רופא מנמיביה.]
ב-19 באפריל 2012 שודר פרק בכיכובו של הוף בתוכנית טלוויזיה אמריקאית שבאה לבדוק את האמת מאחורי סיפורים וטענות שונות. הוף נבחן כנגד עובד של התוכנית בשם אוסטין - שניהם התיישבו בתוך אמבטיות קרח. אוסטין ישב באמבט במשך כעשרים דקות וחום גופו צנח ל-8 מעלות. כאשר הוף יצא מן האמבט הצלמים נעזרו במצלמת חום שהראתה שחום גופו עמד על כ-40 מעלות. חום גופו של הוף נשאר יציב במשך עשרים הדקות וכן קצב לבו.

שיטת וים הוף

הוף הסביר את היכולת שלו לספוג ולשאת עומסי קור בכך שהוא מסוגל "להפעיל את התרמוסטט הפנימי שלו" באמצעות כוח המחשבה שלו.
מחקר שפורסם בירחון המדעי PNAS הדגים כי על ידי תרגילי נשימה בשיטת וים הוף הצליחה קבוצה של מתאמנים להעלות את קצב הלב, רמת האדרנלין, ורמת האלקליות בדמם.

חיים אישיים

הוף נולד בעיירה ההולנדית סיטארד שמרוחקת 2 קילומטרים מהגבול עם גרמניה, ו-7 קילומטרים מהגבול עם בלגיה. להוף שישה אחים ושתי אחיות, ארבעה ילדים מנישואיו הקודמים וילד נוסף שנולד בשנת 2003 מנישואיו הנוכחיים.
Clock Gating

קטימת שעון (באנגלית: Clock gating) היא טכניקה פופולרית לחיסכון בהספק של שבבים. בשיטה זו חלקים שונים בשבב מושבתים, כאשר אינם בשימוש, ולכן לא מתבזבז עליהם הספק.
לדוגמה: כאשר לשבב יש ממשקי כניסת ויציאת מידע של PCI, Ethernet ו-USB אבל בפועל במעגל שבו השבב משולב הוא משתמש רק בממשק ה-USB אין צורך שמעגלי הממשקים האחרים יעבדו וניתן לכבות אותם.

רקע

במעגל משולב אשר מכיל מעגלים סינכרוניים מחולק בתוכו לתתי יחידות ארגונית (מודולים) כאשר בדרך כלל יש תמיכה ומשאבי חומרה המאפשרים שימוש נרחב ביכולות המעגל, כך שנוצר מצב שברוב תצורות ההפעלה של המעגל אין דורש להשתמש בכל חלקיו.
במעגלים סינכרוניים מתבצעים חישובים אשר הקלט והפלט שלהם מגיע ונשמר בתאי זיכרון. במהלך העבודה התקינה של המעגל מתבצע מיתוג חשמלי בין המצבים הלוגיים "0" ו "1", כאשר במהלך פעולת המיתוג של המעגל מתבזבז הספק חשמל.
תאי הזיכרון במעגלים הללו מופעלים על ידי אות שעון ובלעדיו המעגלים הללו אינם פעילים.

השיטה

בשיטה זו נוסף מעגל חשמלי (Clock Gate) אשר קוטם את התפשטות אות השעון במערכת (Clock tree) עבור חלקים במעגל שאנחנו רוצים לאפשר את כיבויים. מעגל זה מקבל אות בקרה אשר לפיו הוא מאפשר לאות השעון להיכנס לחלק במעגל שעליו הוא מפקח. אם אות הבקרה מורה לו לכבות את החלק המפוקח אז המעגל יוציא "0" לוגי קבוע לתוך כניסת השעון של החלק המפוקח. אחרת, יעבור אות השעון ישירות לתוך המעגל המפוקח בצורה תקינה (עם עיכוב קטן).
קטימת אות השעון משביתה חלק של המעגל החשמלי, וכך הדלגלגים שלו לא מחליפים מצבים לוגיים, אינם מבצעים פעולת מיתוג, ולכן צריכת ההספק במעגל המפוקח יורדת לאפס, וההספק מתבזבז בצורה זניחה רק עקב התהוות של זרמי זליגה.

שימושים

בשבבים המתוכננים לעבודה עם סוללות או הספק עבודה נמוך, כגון אלה המשמשים את הטלפונים הניידים, התקנים לבישים, חיישנים וכו' משתמשים במספר צורות של קטימת שעון יחדיו. מצד אחד נשלטים מעגלי קטימת השעון על ידיד אותות הבקרה של התוכנה המנהלת את השבב, כאשר מנהל ההתקן מאפשר או משבית את השעון במקומות המתאימים. בצד השני קיים מנגנון שליטה אוטומטי של הלוגיקה החומרתית בו היא מזהה האם יש עבודה לעשות, ומכבה את השעון הרוולנטי אם עבור מודול שאינו נחוץ.
צורות אלה מקיימות אינטראקציה זו עם זו ועשויות להיות חלק מאותו עץ שעון. לדוגמה, עבור גשר פנימי (internal bridge) או ערוץ העברת סיגנלים רחב (bus) עשויים להשתמש בקטימת שעון אוטומטי כך שהוא ייכבה עד שהמעבד או מנוע DMA צריכים להשתמש בו, בעוד שחלק מהציוד ההיקפי בערוץ העברת סיגנלים רחב זה עלול להיקטם לצמיתות אם הוא אינו בשימוש עבור אותו לוח.
הרכבת התחתית של איסטנבול

קו המטרו M2

בנייתו של הקו החלה ב-19 באוגוסט 1992 והוא נחנך ב-16 בספטמבר 2000. הקו נבנה בשיטת "חפור וכסה" (cut-and-cover) שבמהלכה נחצבת המנהרה כתעלה ולאחר מכן מכוסה, והוא סוגל לעמוד ברעידות אדמה בעוצמה של עד 9.0 בסולם ריכטר. הקו משתרע בחלקה האירופי של העיר ונכון לשנת 2012 הוא כולל 13 תחנות ואורכו 17.65 ק"מ, מתחנת שישהנה (Şişhane) בדרום ועד תחנת "האג'יאוסמן" (Hacıosman) בצפון. בתחנת טקסים נפגש קו הרכבת התחתית עם החשמלית הנוסטלגית ועם פוניקולר קבאטש-טקסים המודרני. אורכן של התחנות הוא 235 מטר ועומקן נע בין 20 ל-35 מטר מתחת לפני האדמה. רוחב המסילה הוא 1,435 מ"מ ואספקת החשמל נעשית בשיטת "פס שלישי".
לפני הארכת קו הרכבת, נסעו לאורכו 34 רכבות שבכל אחת ארבעה קרונות. הקו הוביל מדי יום כ-195,000 נוסעים ב-394 נסיעות יומיות. הקו מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) בשיתוף עם חברת "החשמליות והטונל של איסטנבול" (İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel, İETT).
עם סיום העבודות להארכת קו הרכבת התחתית דרומה, חוצה מסילת הרכבת את קרן הזהב על גבי גשר, ומשרתת שלוש תחנות נוספות שהאחרונה שבהן הוקמה ביניקפי (Yenikapı). בתחנה זו לחופי ים השיש בדרום העיר, מתאפשר מעבר אל קו הרכבת הקלה (Hafif Metro) ואל רכבת הפרברים ששודרגה במסגרת פרויקט מרמריי. עתה, הקו כולל הקו 16 תחנות לאורך 23 ק"מ.
שמורת יער סינהראג'ה

החי

בין היונקים המצויים בפארק שלושה מיני איילים: אייל סמבר, מונטיאק מצוי ואייל חזירוני. הטורף העיקרי בפארק הוא הנמר הסרי לנקי, וטורפים קטנים יותר כוללים את הנמייה מפוספסת-הצוואר וגחן הדקלים האסייתי. כן מצויים ביער קופי לנגור סגול פנים. בעבר נמצאו ביער גם פילים.
אחת התופעות הייחודיות בפארק עניינה העופות המאכלסים אותו, ושרבים מהם נעים ביחד בקבוצות בהם מינים שונים. כמה מהמינים המצויים בפארק הם עופות נדירים האנדמיים ליערות הגשם של סרי לנקה, ובהן קוקייה אדומת פנים (Phaenicophaeus pyrrhocephalus), עקעק כחול סרי לנקי (Urocissa ornata), זרזיר כתום-פנים (Turdoides rufescens) וקוקל ירוק-מקור (Centropus chlororhynchos). 
הזוחלים הנפוצים בפארק הם מיני חרדוניים, הצב המימי צב הודי שחור (Melanochelys trijuga) ונחשי גומצן אסייתי וצפעון מדובש-אף (Hypnale). כן זוהו בפארק תשעה מיני דו-חיים אנדמיים.

הצומח

הצמחייה ביער אופיינית ליער גשם טרופי. צפיפות הצמחייה נאמדת בכ-24 אלף פרטים לדונם, 95% מהם צמחים צמודי אדמה (עד גובה של מטר אחד). גובה העצים מגיע ל-35 עד 40 מטרים, וכמה מהם אף מתנשאים לגובה של 50 מטרים. 211 מיני עצים זוהו ביער, מהם 139 אנדמיים.
בילי בדאי

תקציר העלילה

בילי פישר (טום קורטני) הוא צעיר בריטי המתגורר עם הוריו וסבתו ועובד כפקיד בחברת קבורה. הוא אינו מרוצה ממצבו ומעבודתו ולהקל על מצבו הוא שוקע מדי פעם בדמיון שבו הוא שליט אהוד במדינה בשם אמברוזיה וכל התושבים סוגדים לו. כאשר הוא מתרגז על מישהו (אביו או הבוס שלו), הוא מדמה לעצמו שהוא מצויד בתת-מקלע והורג.
עולם הדמיון שלו גולש גם למציאות היומית והוא ממשיך לשקר לאנשים ומכונה בשם "בילי בדאי".
הוא מחזר אחרי שתי בחורות ומציע להן אירוסים. ברברה (הלן פרייזר) היא בחורה מופנמת ובתולה וריטה (גוונדולין וואטס) היא בחורה דעתנית וצעקנית הדורשת ממנו לתת לה את טבעת האירוסין שהבטיח לה.
התרמית מתגלית כאשר שתיהן נפגשות בנשף ריקודים ביחד עם בילי ומתחילות להתקוטט.
בילי מיואש מעבודתו ושואף לפתוח דף חדש כתסריטאי. הוא מודיע לבוס שלו (לאונרד רוסיטר) על החלטתו להתפטר והבוס מאיים עליו שיתבע אותו לאחר שלא שלח לוחות שנה ללקוחות ולא החזיר את דמי הדואר שקיבל.
בילי שולח מספר תסריטים לבדרן דני בום (לסלי רנדל) המבקר בעיר לרגל פתיחת סופרמרקט אך הוא נדחה. להוריו הוא משקר כי התקבל יפה ומוזמן לבוא ללונדון.
בינתיים פוגש בילי את ליז (ג'ולי כריסטי) ידידתו לשעבר. ליז היא אשת העולם הגדול שהגיעה מלונדון. היא היחידה שמבינה את בילי למרות מגרעותיו ומשכנעת אותו לבוא איתה ללונדון ולהיפתח לעולם הגדול.
בילי מודיע להוריו על החלטתו. אביו מתייחס אליו בבוז. בילי מגיע לבית חולים בו מאושפזת סבתו במצב קשה ולאחר שהיא מתה הוא נפרד מאימו וממהר לתחנת הרכבת שם מחכה לו ליז.
הם עולים על הרכבת אך בילי מפחד להינתק מביתו וסביבתו. הוא הולך לקנות חלב בתחנת הרכבת ובהיעדרו נוסעת הרכבת עם ליז.
בילי חוזר הביתה כשבדמיונו מלווים אותו מאות תושבי אמברוזיה.
מכונית קופה

מכונית קופה - היא מכונית בעלת סגנון גוף קבוע הכולל גג קבוע, בדרך כלל בעלת שתי דלתות, שניים או ארבעה מושבים, ובדרך כלל גב הגג משופע
בנוסף, יוצרו מכוניות 4 דלתות אשר שווקו כ"קופה" בשל קו הגג שלהם שתוכנן בסגנון ה-"קופה" בחלקו האחורי.

היסטוריה

המונח "קופה" הוחל לראשונה על עגלות מהמאה התשע עשרה שבהן גובה הגג של המושבים הפונים לאחור היה נמוך משמעותית מקו הגג הכללי
מקורו של סגנון הגוף coupé מגיע  מ-עגלת סוסים. מקור השם "קופה" בצרפת

המאה ה-17

ה"סדאן" הייתה אחת הדגמים הראשונים של עגלת ארבעת הגלגלים עם תא הנוסעים ודלתות הצד של התקופה המודרנית. נראה כי האטימולוגיה של המונח נובעת מהעובדה שדגם דומה הוקם לראשונה בברלין עבור פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, במאה ה-17, ולנוחותו ורבגוניותו, דגם מרכבה זה התפשט במהירות ברחבי אירופה, והתקבל בברכה. בעידוד מיוחד באיטליה.
כמו מונחים רבים אחרים, ההגדרה של "סדאן" עברה לעולם הרכב על ידי זיהוי דגם מכונית המסוגל להכיל לפחות ארבעה נוסעים על הסיפון.

המאה ה-19

במאה ה-19 הוצגה גרסת ה-"coupé" של ה- berline, ("Berlin (carriage)" ) שהייתה גרסה מקוצרת (ללא "מושב אחורי"). בדרך כלל, לגרסת ה-"קופה" היה חלון זכוכית קבוע בחלק הקדמי של תא הנוסעים. המונח "berline coupé" נקצר מאוחר יותר ל "coupé". הקופה נחשב כרכב אידיאלי עבור נשים לשימוש לקניות או לביקורים חברתיים.
מעצבי גוף לרכב השתמשו לעיתים קרובות במונחי בניית קרוואנים מסורתיים כדי לתאר עיצובים חדשים. מעצבים לקחו חירויות יצירתיות עם מונחים חדשניים כמו גם מנהלי מכירות שניסו ליצור הילה של כלי רכב ספורטיבים.

המאה ה-20

מכוניות הקופה הראשונות היו בעלות צורה זהה לזו של עגלת הקופה, כשהנהג פתוח בחזית, והמארז מאחוריו לשני נוסעים על מושב אחד.
בשנים הראשונות של המאה העשרים המונח "קופה" התפתח כדי לציין מכונית עם שתי דלתות עם הנהג ועד שני נוסעים במארז עם מושב ספסל יחיד.
בשנת 1916 האגודה של מהנדסי רכב הציע מינוח עבור גופי המכונית שהוגדרה כקופה: מכונית סגורה מופעלת מבפנים עם מושבים לשניים או שלושה ולפעמים מושב רביעי הפונה לאחור.
בשנות החמישים ועד תחילת שנות השבעים של המאה העשרים יצרנית הרכב האמריקאית שברולט, שיווקה דגמים דו-דלתיים בכינוי "קופה ספורטיבית", תוך שימוש בהגייה הצרפתית המקורית.
מאז שנות ה-60 של המאה העשרים המונח "coupé" התייחס בדרך כלל למכונית דו-דלתית עם גג קבוע
בשנת 1977, תקן בינלאומי "ISO 3833-1977" הגדיר "Coupé" כבעל גוף סגור, בדרך כלל עם נפח אחורי מוגבל, גג קבוע שבו חלק יכול להיות פתוח, לפחות שני מושבים בשורה אחת לפחות, שתי דלתות בצד ואולי פתח אחורי, ולפחות שני חלונות צד.
כיום, "coupé" משמש לעיתים על ידי יצרני רכב כמונח שיווקי, ולא תיאור טכני של סגנון הגוף. הסיבה לכך היא כי "coupés" באופן כללי נראים כמו קווי יותר יעיל, יוקרתי וספורטיבי הכולל יותר מאשר אלה של ארבע דלתות סדאן.
מילון אחד קובע כי "coupé" הוא קצר יותר מאשר מכונית נוסעים / סלון של אותו מודל.
מלחמת המקף

מלחמת המקף או מלחמת הקו המפריד (בצ'כית, Pomlčková válka; בסלובקית, Pomlčková vojna) הייתה ויכוח בין נציגים צ'כיים וסלובקיים על שמה הרשמי של צ'כוסלובקיה לאחר "מהפכת הקטיפה". 
שמה המלא של המדינה היה, בשתי השפות, "הרפובליקה הצ'כוסלובקית הסוציאליסטית" (Československá socialistická republika). המהפכה התרחשה בדצמבר 1989, ובתחילת שנת 1990 הציע הנשיא הנבחר ואצלב האוול להוציא את המילה "סוציאליסטית" משמה של המדינה. נציגי סלובקיה דרשו כי שמה של המדינה החדשה יכתב במקף בין "צ'כו" ל"סלובקית" (Česko-Slovenska), כפי שנכתב בשנים 1918–1920 ושוב בשנים 1937–1938.
ב־29 במרץ 1990 החליט הפרלמנט כי השם ייכתב ללא מקף בצ'כית (Československá federativní republika) ועם מקף בסלובקית (Česko-slovenská federatívna republika). ההחלטה לא נמצאה מתאימה, וב־20 באפריל שוב שינה הפרלמנט את שמה של המדינה, והיא נקראה מעתה "הרפובליקה הפדרטיבית של הצ'כים והסלובקים" (בצ'כית: Česká a Slovenská Federativní Republika, בסלובקית: Česká a Slovenská Federatívna Republika). לפי כללי הכתיב בשתי השפות, רק המילה הראשונה בשמה של מדינה אמורה להיכתב באות גדולה, אך כפתרון לשאלת כתיבת האות הראשונה במילה "סלובקים", הוחלט לכתוב את כל המילים באותיות גדולות.
הוויכוח כלל גם את שמו של הסימן. הסלובקים דרשו כי בין השמות יפריד מקף (spojovník), בעוד הצ'כים השתמשו באותה מילה גם לקו מפריד (pomlčka).
השם "מלחמת המקף" נקלט למרות שאינו תיאור נכון של האירועים. עם זאת, הוויכוח חשף פער מהותי באופן שבו צ'כים וסלובקים ראו את זהותה של מדינתם. ניגודים נוספים הצטברו בשנתיים הבאות, והביאו להחלטה על פירוק המדינה לצ'כיה וסלובקיה ("גט הקטיפה") בשנת 1992. ההחלטה עצמה בוצעה ב־1 בינואר 1993.
משה מישקינסקי

ביוגרפיה

משה מישקינסקי (Miszkinski) נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין, בנם של הרב חיים יעקב מישקינסקי, רב העיירה קנישין ולימים רבה האחרון של סוִויסלוֹץ', ויוכבד לבית פָאיַאנְס, בתם של הרב דוד פאיאנס, ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים (ומצד אמהּ נכדתו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונינתו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר "עונג יום טוב").
אביו, היה ציוני כמו חותנו אף שלא השתייך לתנועת "המזרחי" ומישקינסקי למד בבית הספר העממי של התנועה, "יבנה". בגיל 13 החל ללמוד בישיבת מיר. במהלך לימודיו נבטו בו ספקות אמוניים, וכעבור שנתיים עזב את הישיבה ועבר ללמוד בגימנסיה עברית ציונית של רשת "תרבות" בעירו. ב-1936, לאחר שסיים את לימודיו, עלה לארץ ישראל עם אשרת סטודנט, ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בארץ היה לפעיל בתנועה הקומוניסטית, שאליה התקרב עוד בביאליסטוק. הוא היה ממנהיגי קבוצת הסטודנטים הקומוניסטית "אמת", ונבחר ליו"ר הסתדרות הסטודנטים. הוא פנה עורף לקומוניזם בעקבות משפט הרופאים ב-1952, ומאז הזדהה עם האגף השמאלי של תנועת העבודה הציונית, מפ"ם, אך לא היה פעיל פוליטית.
אביו, אמו ואחיו הצעיר נפתלי הרץ נספו בשואה ב-1942.
משנת 1944 ועד 1961 עבד כמורה במספר בתי ספר בארץ. ב-1947 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית.
נישא למאשה אוֹשֶרוֹבסקי והיה אב לבת, גבריאלה.
במלחמת העצמאות לחם במערכה על ירושלים.
המשיך ללמוד בחוג להיסטוריה של עם ישראל אוניברסיטה העברית אצל פרופ' ישראל היילפרין, דודנה של אמו, ואצל פרופ' שמואל אטינגר, ידידו מתקופת פעילותו בתנועה הקומוניסטית.
משנת 1963 היה עוזר הוראה באוניברסיטה העברית.
בשנת תשכ"ה 1965 קיבל תואר דוקטור. כותרת הדיסרטציה שהגיש הייתה "יסודות לאומיים בהתפתחותה של תנועת הפועלים היהודים ברוסיה (מראשיתה ועד 1901)".
התמנה כעמית מחקר באוניברסיטה העברית והרצה גם באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1968 התמנה כמרצה בכיר להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. כעבור שנים ספורות התמנה כפרופסור. בסוף שנות ה-80 פרש כפרופסור אמריטוס.
תלמידו יוסף גורני העיד עליו כי כ"חוקר והיסטוריון היה דקדקן, וכמורה היה קפדן... בעניינים עקרוניים היה מוכן להיאבק עד תום", וכי עם זאת היה אדם צנוע ובעל יחס חם לתלמידיו. לדבריו, דרכו, ש"הייתה רצופה מעברים תרבותיים ורעיוניים, כמו אצל רבים מבני דורו", התייחדה בכך ש"במעברים אלה מתרבות לתרבות ומהשקפת עולם אחת לשנייה... נשא עמו לאורך כל דרך השינויים יסודות מתרבותו ומהשקפת עולמו הקודמים. כך, כאדם בעל אמונה חופשית לא ניתק עצמו מן המקורות התורניים של ימי ילדותו, כאדם בעל השקפה ציונית עקרונית הוא נשאר קשור אל עברו המרקסיסטי, וכאיש הממסד האקדמי הוא התמיד בעצמאות המרדנית של ימי נעוריו.
משה מישקינסקי נפטר בתל אביב ב-1998.
אחיו הגדול, יצחק עברי, היה עיתונאי, עורך ומתרגם עברי.
בית הלשכה חולית

תקציר העלילה

הכוכב ראקיס, חולית, הושמד על ידי המטרונות הכבודות בסוף אירועי כופרי חולית. בנות גשרית הצליחו להבריח עקלתון אחד מחולית ולמקם אותו בכוכבן, בית הלשכה, וכך הצילו את הסם. הן שואפות ליצור חולית חדשה על שבריה של הישנה. אך המטרונות הכבודות האדירות באו לקיסרות העתיקה במלוא עוצמתן, רומסות כל מה שנקרה בדרכן.
"בית הלשכה חולית" הוא סיפורן של בנות גשרית, המוסד היחיד מהקיסרות הישנה שנותר, על מאבקן לשרוד וההחלטות הרות הגורל שעליהן לקבל על מנת לעשות זאת. בנות גשרית ממשיכות לחיות תחת צילו של העריץ לטו השני, וממשיכות לתהות לאורך הספר האם המציאות ההרסנית עמן הן חיות היא שביל הזהב המפואר שהוא התווה.
דארוי אודראדה, האם הראשה של בנות גשרית, רואה בחלומותיה גורל עגום לבנות גשרית. ציידת בעלת קרדום רודפת אחריה על חוט דק כשמתחתיהן תהום אדירה. אודראדה נאלצת לרקום תוכנית מסוכנת ושבירה מאין כמותה שבעזרתה היא מקווה להציל את בנות גשרית מהמטרונות הכבודות.
הספר גם מספר את סיפורן של דמויות נוספות. דנקן איידהו, ר'ולה שכל זכרונותיו הקודמים הוחזרו לו, הכלוא באי-ספינה בכוכב בית הלשכה. מורבלה, מטרונה כבודה שנשבתה בידי בנות גשרית, הכרוכה בקשר של שיעבוד מיני עם איידהו. ר'ולה חדש של הבאשאר מיילס טג הנתון לחינוכן של בנות גשרית. שיאנה, האם הנערצה האחראית על העקלתונים, וסקיטאל, אדון הטליילאסו שנותר בחיים. בין הדמויות בספר מופיעה גם קבוצה של יהודים.
הספר דן בנושאים מעמיקים ורחבי יריעה: השתלטות המטרונות הכבודות על הקיסרות, מאבקן הנואש של בנות גשרית, הפיכת כוכב בית הלשכה למדבר, שביל הזהב של לטו השני ועוד נושאים רבים ומגוונים. הספר, כמו קודמו בסדרה "כופרי חולית", שם דגש על הקודה והחינוך של בנות גשרית.
ארנביב

הארנביב הוא דמות המופיעה בספרו של לואיס קרול - "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" (הידוע גם בשם "עליזה בארץ הפלאות"). במקור נקראת הדמות "The March Hare" - באנגלית: הארנבת של מרץ. "ארנביב" הוא השם המופיע בתרגומה של רנה ליטוין; בתרגומו של אריה ליב סמיאטיצקי זהו ארנב בן ניסן, ובתרגומיהם של אהרן אמיר ואוריאל אופק ארנב האביב. 
דמותו של הארנב מופיעה במספר סצנות בספר - שהידועה שבהן היא סצנת מסיבת התה המטורפת. בפרק 7 של הספר מגיעה אליס לחצר בית הארנביב, ששתי ארובותיו בצורת אוזניים, וגג הבית מרופד פרווה. בחזית הבית, מתחת לעץ נמצא שולחן ערוך לשעת התה, וסביבו ישבו הכובען המטורף, הארנב והנמנמן.
מתחת לעץ לפני הבית עמד שולחן ערוך והארנביב עם הכובען ישבו ושתה תה: נמנן ישב ביניהם שקוע בשינה עמוקה, והשנים השתמשו בו בתור כרית, משעינים עליו את המרפקים...
— אליס בארץ הפלאות, בתרגום רנה ליטוין.
הארנב והכובען מנהלים עם עליזה שיחה הרצופה הערות איגיון, חידות ומשלים, כאשר הכובען מציין ש"דעתו (של הארנב) נטרפה עליו". משפט זה מתייחס למכתם מקובל בתקופה הוויקטוריאנית: "משוגע כמו ארנב מרץ" ("Mad as a March hare"). מקורו של מכתם זה באוסף פתגמים שפורסם על ידי ג'ון הייווד בשנת 1546. המכתם מבוסס על האמונה שבעונת הייחום של הארנבים (אשר מתרחשת באנגליה בחודש מרץ) נוטים לאבד את שפיותם ולריב. חתול צ'שייר מתאר את הארנביב כ"משתולל באביב" בהתבסס על אמונה זו.
הארנב והכובען "תקועים" בשעת התה בשל העובדה שהכובען "רצח את הזמן" כאשר הוא שר למלכת הלבבות.
האיור של טניאל מתאר את הארנב כאשר לראשו אניצי קש - סימן המקובל בתקופה הוויקטוריאנית לתאר אי שפיות. 
הארנב מופיע פעם נוספת בהמשך הספר במשפט גנב הלבבות, ובסיום הספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" כשליח המלך הלבן.
בסרטו של וולט דיסני משנת 1951, "עליסה בארץ הפלאות", מתואר שגעונו של הארנב בכך שהוא מציע לעליסה כוס תה אולם לוקח אותה ממנה כל פעם שהיא מנסה לשתות ממנה.
ארז פריש

ארז פריש, עיתונאי וכתב חדשות ישראלי.
ארז פריש נולד בישראל והתחנך בבריטניה. בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני בעיתונאות. פריש עבד ברשת "סקאיי" הבריטית, ולאחר-מכן במחלקת "SHOWBIZ" באותה הרשת. בהמשך עבד עבור רשתות זרות - ABC האמריקנית, TF1 הצרפתית, ומקומיות בבריטניה. הוא התמקצע בתחום חדשות החוץ והפקת כתבות במזרח התיכון ובאירופה. 
בשנת 2002 החל לעבוד ברשת ה-BBC, ובמקביל החל לעבוד לראשונה בתקשורת הישראלית - ככתב ביומן חדשות החוץ של קול ישראל. לאחר מכן מונה לכתב חדשות ערוץ 10. כיום הוא מתפקד כעיתונאי מקומי בלונדון ובמקביל משדר וכותב עבור התקשורת הישראלית (גל"צ, רייטינג).
כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה

ביוגרפיה

כריסטיאן נולד ב-29 באוקטובר 1560 בדרזדן, לאוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולאנה מדנמרק, נסיכת הבוחר מסקסוניה. בשנת 1565 מת אחיו אלכסנדר, וכריסטיאן מונה ליורש העצר. בשנת 1586 מת אביו אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, וכריסטיאן עלה במקומו לשלטון. כריסטיאן מינה את ניקולאוס קרל לקנצלר הנסיכות, וביצע את מדידת הקרקע הראשונה בסקסוניה.
ב-25 בספטמבר 1591 מת כריסטיאן, ובנו כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
הפפירוסים של זנון

הפפירוסים של זנון (Zenon Papyri) הם אלפי פפירוסים שנכתבו בשפה היוונית, שהיו שייכים לארכיונו של זנון (ביוונית: Ζήνων), בנו של אגראופון (Agreophon), שחי במחצית המאה ה-3 לפנה"ס במצרים בתקופת תלמי השני. זנון, שהיה ממוצא יווני מהעיר קונוס (Kaunos) באזור קאריה באנטוליה, היה פקידו הפרטי של אפולוניוס הדיאויקטס, שהיה ראש השרים והאחראי על הכספים של תלמי השני. הוא התמנה לתפקידו זה בשנת 260 לפנה"ס וחי לפחות עד שנת 243 לפנה"ס. הפפירוסים מהווים מקור מידע היסטורי חשוב למצב הכלכלי והפוליטי בתקופתו של תלמי השני. הפפירוסים, שהיוו את ארכיונו של זנון, נמצאו בשנת 1915 על ידי פלאחים מצריים באזור בו שכנה העיר פילדלפיה באזור פיום. העיר הייתה עיר חדשה שנבנתה באזור בתקופת תלמי השני וזנון התיישב בה לאחר שעזב את שירות המדינה.

הפפירוסים

הפפירוסים מספקים מידע על הפעילות הכלכלית במצרים ובארץ ישראל. בין השנים 258-259 לפנה"ס שהה זנון ביחד עם פקידים נוספים בארץ ישראל. המסמכים מכילים מידע על טוביה מעשירי ומכובדי התקופה, שהיה אביו של יוסף בן טוביה. על פי הפפירוסים, טוביה חי בעבר הירדן באזור שנקרא "ארץ טוביה" ולמשפחה היה מבנה מבוצר ששימש מעין מושבה צבאית.
המכתבים מתייחסים גם למשלוח עבדים, סריס, וחיות נדירות שהוא שלח למצרים. העבדים היו נערים ונערות צעירים שנרכשו במחיר מוזל ונועדו לשמש בבתיהם של עשירי מצרים. המסמכים מכילים גם רשימה של סחורות שיוצאו מארץ ישראל, הכוללים תבואה, שמן, אספלט מאזור ים המלח, אפרסמון, עבדים ושפחות. על פי הפפירוסים, לאפולוניוס הייתה אחוזה גדולה ב"בית ענת" מצפון מזרח לקדש. בפפירוסים מספר זנון גם על התנהלותם של השליטים המקומיים שהעזו להתנגד לפקידי המלך. בין המקומות המוזכרים במכתבים היו גם הערים עזה אפק, עכו, קדש וצור.
על פי הפפירוסים, זנון החל את מסעו בארץ ישראל במגדל סטרטון (קיסריה), הוא עגן עם ספינתו במקום ועלה ליבשה. לאחר מכן נסע לירושלים דרך פגאיי ליד מעיינות ראש העין. משם נסע ליריחו, שם נבנו בתקופה ההלניסטית מפעלי השקיה גדולים. לאחר מכן עבר לעבר הירדן וביקר ב"אבל", שהייתה אזור של כרמים והמשיך לארץ טוביה. לאחר מכן עלה צפונה והגיע עד ל"לקסה" ששכנה מדרום לדמשק. בהמשך מסעו ירד דרומה ל"נוה" ול"איטה", ששכנה על גדות הירמוך, משם המשיך ל"בית ענת" ולקדש מדרום מזרחה. תחנתו האחרונה הייתה עכו, שנקראה בזמנו פטולמאיס, שם עלה על ספינה בחזרה למצרים.