google/wiki40b huggingface dataset:
הרולד ראסל

חייו

ראסל נולד בנובה סקוטיה בקנדה. ב-1933 עבר עם משפחתו למסצ'וסטס. יום לאחר המתקפה על פרל הארבור התגייס לצבא ארצות הברית ושימש כמדריך לחומרי נפץ.
ראסל נפצע קשה ב-6 ביוני 1944 כאשר מטען חומר נפץ התפוצץ בידיו. שתי ידיו נקטעו והוא נאלץ להשתמש בתותבים.
לאחר החלמה החל ללמוד באוניברסיטת בוסטון. ב-1945 הופיע בסרטון בשם "יומנו של סמל", המתאר את שיקומו. כאשר ראה הבמאי ויליאם ויילר את הסרטון הזה, הוא שיבץ את הרולד לסרט "שנות חיינו היפות ביותר" בתור הומר פריש, חייל בחיל הים האמריקאי שאיבד את שתי ידיו.
על משחקו בסרט זה זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1946. בנוסף לכך זכה בפרס אוסקר לשם כבוד "על הביאו לתקווה ולאומץ אצל עמיתיו החיילים הנכים דרך המדיום של הקולנוע". ראסל הוא היחיד שזכה בשני פרסי אוסקר על אותו התפקיד.
ראסל הוא גם אחד משני השחקנים הבלתי מקצוענים שזכו בפרס אוסקר. השני שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר היה היינג נגור בסרט דמעות של שתיקה ב-1985.
לאחר שויליאם ויילר אמר לו שאין לו תפקידים נוספים לשחקנים גדמים הוא חזר ללימודי עסקים באוניברסיטת בוסטון אותם סיים ב-1949.
ראסל כתב שתי אוטוביוגרפיות (ב-1949 ו-1981). הוא שימש כראש ארגון החיילים המשוחררים וכן עמד שנים רבות בתור ראש הוועדה הנשיאותית לתעסוקת נכים.
לאחר שאשתו חלתה בסרטן והוא נקלע לקשיים כלכליים, מכר ראסל ב-1992 את פסל האוסקר שלו ב-60.500 דולר. בהגינו על מעשה זה אמר הרולד שבריאות אשתו חשובה לו יותר מפסל האוסקר. רק משנת 1950 החלה האקדמיה האמריקאית לקולנוע להחתים את הזוכים כי אסור להם למכור את הפסל ולכן היה ראסל משוחרר מהסכם כזה. הוא נפטר מהתקף לב בגיל 88.
בנימין וולף לעוו

רבי בנימין זאב וולף לעוו (ה'תקל"ז, 1777 - ב' באדר ב' ה'תרי"א, 6 במרץ 1851) היה רב יליד פולין, מגדולי רבני יהדות הונגריה, מחבר סדרת הספרים "שערי תורה", רבה של העיר ורבו וראש הישיבה בה.

ביוגרפיה

נולד בוודיסלב שבפולין ליוטה ולרב אלעזר לעוו. למד בישיבתו של הרב ירמיהו רוזנבוים במטרסדורף. כיהן כרב ברושפיצה ובשנת ה'תקע"ג, 1813, התמנה כרבה של קולין, בוהמיה (כיום בצ'כיה), משרה בה החזיק 15 שנה. ב-1821, תקפ"א, הוציא את הכרך הראשון בסדרת ספרי "שערי תורה" וזכה להסכמתם של רבי עקיבא איגר, החתם סופר, רבי מרדכי בנט ורבי ברוך פרנקל-תאומים.
בשנת 1827 עבר לכהן כרבה של טופולצ'אני, וכ-10 שנים מאוחר יותר נבחר לכהן כרבה של ורבו והמחוזות הסמוכים במקומו של הרב יעקב קופל אלטנקונשטט ("קופל חריף") שנפטר בפתאומיות ובנו אברהם יחזקאל רייך היה צעיר מכדי לרשת את מקומו מיד. הוא ירש גם את מקומו של הרב הקודם בראשות הישיבה המקומית ורבים מגדולי רבני הונגריה בדור שאחריו היו תלמידיו בישיבה זו.
נפטר ביום חמישי ב' באדר ב' ה'תרי"א, 6 במרץ 1851.
בנו היה הרב ירמיה לעוו מחשובי רבני הונגריה במאה ה-19 ומהבולטים ברבני קהילות הסטטוס קוו אנטה.
שאול אייזנברג (עסקן ספורט)

בתקשורת

אייזנברג החל את הקריירה שלו בשנת 1964 ככתב ספורט בעיתון "חדשות הספורט", ולימים הפך להיות מזכיר המערכת והעורך הראשי של שבועון העיתון. במסגרת תפקידו, אייזנברג סיקר את אירועי הספורט הגדולים בישראל ובעולם, כולל מונדיאלים ואליפויות אירופה בכדורגל ובכדורסל. במקביל כתב גם במדורי הספורט של עיתון "הארץ" ו"היום הזה". באותן שנים, איזנברג שימש כמזכיר תא עיתונאי הספורט וייצג את התא בקונגרסים שונים. במסגרת פעילותו בתקשורת אייזנברג ערך והגיש את תוכניות הספורט של תחנת הרדיו "קול השלום" עד יומה האחרון של התחנה, ערך והגיש חדשות ב"גלי צה"ל", ושימש כפרשן בתוכניות הספורט בערבית של הערוץ הראשון]. כמו כן, היה בעל בלוג ובעל טור שבועי בנושאי ספורט באתר mako.
אייזנברג כתב כמה ספרים בתחום הספורט, כדוגמת "גדולי הכדורסל בישראל","75 שנות כדורגל בישראל"] ו-"60 שנות התאחדות הכדורגל" (יחד עם דני דבורין). ב-2008 פרסם ספר בשם "סדום ועמורה 2", שבו חשף מספר פרשיות מעולם הכדורגל הישראלי.
בין השנים 2007-1989 שימש אייזנברג כקצין העיתונות של נבחרת ישראל בכדורגל, ודובר ההתאחדות לכדורגל. בין היתר היה אחראי על שיווק משחקי הנבחרת באצטדיון רמת גן. עבד תחת חמישה יושבי ראש התאחדות לכדורגל שונים.

בספורט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן דרושה הרחבה על תקופתו בהפועל תל אביב כולל המאבקים המשפטיים בהם היה מעורב. כמו כן לא מוזכרת פעילותו באיגוד הכדורסל ובפרט בסיעת "עוז"..
בין השנים 2000-1995 היה אייזנברג הבעלים של קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב, והחזיק את זכויות הניהול על הקבוצה בשנים 2010-2004. בנוסף, היה בעליה של מחלקת הנשים של הקבוצה מאז 1995 ועד לפירוקה ב-2012.
ב-1995 אייזנברג רכש את הפועל תל אביב יחד עם שותפים נוספים, לאחר שהקבוצה נקלעה לקשיים כספיים והועמדה למכירה על ידי ההסתדרות. במהלך תקופת בעלותו ירדה הקבוצה פעמיים לליגה השנייה לראשונה בתולדותיה. בשנת 2000 רכש ולדימיר גוסינסקי את רוב מניות הקבוצה, אך אייזנברג נשאר בה בתפקיד ניהולי. ב-2004 רכש אייזנברג בחזרה חלק מהמניות של הפועל תל אביב כשעמד בראש קבוצת משקיעים, וחזר לנהל אותה. בהמשך שוב הידרדרה הקבוצה לליגות הנמוכות כשהיא עמוסה בעיות תקציביות. בשנת 2006 למרות זעם האוהדים העביר אייזנברג את אולמה הביתי של הקבוצה, אולם אוסישקין, בחזרה לעיריית תל אביב. המהלך הוביל להקמת קבוצת האוהדים הפועל אוסישקין. ב-2010 הקבוצה עברה לידי עמותת האוהדים, ואייזנברג עזב את הקבוצה באופן סופי.
במקביל שימש אייזנברג גם כבעלי קבוצת כדורסל הנשים של הפועל תל אביב. בשנת 2012 בעקבות קשיים כספיים מתמשכים הפסיק אייזנברג את קיום הקבוצה, ובהמשך אף הושעה מפעילות עקב אי עמידה בחוזים.

פעילות פוליטית

ב-2006 נבחר אייזנברג במקום ה-13 ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה.

חיים אישיים

בנו של אייזנברג, רועי, הוא מאמן כדורסל, אשר אימן בין השאר את קבוצות הנשים הפועל תל אביב, (עימה זכה באליפות המדינה) אליצור רמלה ורמת השרון. עד 2012 שימש כמאמן העל של כדורסל הנשים בגאורגיה.
ישראל לוויטס

ישראל לוויטס (28 בדצמבר 1948 - 17 באוקטובר 1977, בספרדית: Israel Lewites Rodriguez) היה מהפכן בן ניקרגואה. 
לוויטס נולד ב-1948 בעיר חינוטפה שבדרום ניקרגואה לאב יהודי יליד פולין ולאם קתולית ילידת המקום. התחנך בבית ספר קתולי. הצטרף לשורות הסנדיניסטים בזמן לימודיו במקסיקו ולאחר שובו ב-1974 החל ליטול חלק בפעילות צבאית מחתרתית נגד שלטון הדיקטטורה של סומוסה. נהרג ב-1977 בהתקפה של החזית הסנדיניסטית על הקסרקטין במסאיה. על שמו נקראו שוק מרכזי ואחת משתי תחנות האוטובוסים המרכזיות במנגואה, בירת ניקרגואה. 
אחיו, הרטי לוויטס, היה ממנהיגי הסנדיניסטים במחתרת ובזירה הפוליטית עד פרישתו מהמפלגה ב-2005.
ניק אומאלי

ביוגרפיה

אומאלי התחיל לנגן בגיטרה בס בגיל 16, לאחר ששאיפותיו לנגן בתופים ובגיטרה זכו להתנגדות מצד אביו. בתחילת דרכו ניגן בבס בלהקת רוק מקומית בשם "הדודג'מס" (The Dodgems).
ב-2006 הצטרף אומאלי ל"ארקטיק מאנקיז" כמחליף זמני לבסיסט אנדי ניקולסון שהודיע שלא יצטרף לסיבוב ההופעות הקרוב בארצות הברית. בעודו עובד בחנות סופרמרקט, אומאלי הצליח ללמוד את כל השירים באלבום הבכורה של הלהקה תוך יומיים של נגינה אינטנסיבית שבהם, לדבריו, "בקושי יצא מהבית".
הופעותו הראשונה עם הלהקה הייתה ב-25 במאי, זו הייתה הופעה סודית בפאב "Old Blue Last" שבמזרח לונדון. ההופעה ובה קהל של 120 איש, הייתה מעין נסיעת מבחן לאומאלי. יומיים לאחר מכן הופיע בונקובר מול קהל של 15–20 אלף איש בפסטיבל "Dates".
זמן קצר לאחר שהצטרף ללהקה אומאלי שבר את ידו כשחבר להקתו הקודמת השליך אותו מעבר לחומה, לשטח של שכניו, כשעשוע בזמן שהיו שיכורים. אולם למרות ידו השבורה הצליח לנגן בבס במסע הופעות מוצלח.
ב-20 ביוני 2006, הועזב אנדי ניקולסון מהלהקה באופן סופי. בהודעותו לתקשורת אמר אלכס טרנר: "מצאנו את עצמנו בסיטואציה שרצינו להמשיך הלאה". אומאלי מילא את מקומו והפך לבסיסט הרשמי של להקת "ארקטיק מאנקיז".
אומאלי מתגורר בלוס אנג'לס עם בת זוגו קלי בוס, שפית במקצועה. לזוג נולד בן, הרסט (Hearst) במרץ 2014. ב-2015 נולדה לזוג בת, איגי (Iggy).
תחיית מצרים

תיאור וסימבוליזם

הפסל גדוש סמליות שעניינה העתיד הקם, המקושר לעבר הקדום ורב-ההוד של מצרים העתיקה, תוך שהוא דוחה את ההווה והעבר הקרוב, הקשור לאסלאם.
גוש הגרניט ממנו הוכן הפסל נחצב במחצבה בסביבות אסואן שבדרום מצרים, אשר הייתה בשימוש בתקופות קדומות וכבר בחומריותו מצהיר על הקשר שלו למסורות הקדומות.
הפסל מתאר שתי דמויות. ספינקס ופלאחית (איכרה) צעירה, הסומכת ידה האחת על גבו. הספינקס מסמל את הקשר בין המצריות המודרנית לעברה המפואר, הקדם-אסלאמי. בניגוד לספינקס בגיזה, המתואר כרובץ, הספינקס בפסל מותח את שתי רגליו הקדמיות בתנועת התעוררות ונראה כעומד לקום על רגליו, כמו הלאומיות המצרית באותה תקופה (כפי שבאה לידי ביטוי במהומות 1919 במצרים למשל). הפלאחית מייצגת את אם האומה, אשת העם, הגורם העממי המחובר לקרקע ומהווה את עמוד השדרה של העם (השעביה - העממיות). היא נראית כמסירה את הרעלה מעל פניה וצופה על העתיד. גם בכך יש התרסה נגד האסלאם, כגורם מדכא ואנטי-לאומי.

יצירת הפסל

מוח'תאר יצר את הפסל בשנים 1928-1922, כתוצאה מרעיון שצמח משיחותיו עם המדינאי והמהפכן סעד זע'לול בפריז כעשור קודם לכן. כבר ב-1920 הציג מוח'תאר בתערוכה בפריז דגם מוקטן של הפסל, באותו שם, וזכה במדליית זהב. ב-1921 הזמינה ממשלת מצרים ממוח'תאר את הפסל באופן רשמי. אולם, כוחות אסלמיים שמרניים ובראשם המלך פואד, התנגדו לפסל המודרני-פרעוני, שעמד בסתירה לעקרונות ולמסורות האסלאם ואף הציג דמות אשה משוחררת. כך היה אתר הקמת הפסל לאתר התנגחות בין מפלגת הופד הלאומית-ליברלית לבין השמרנים. ביקורת נוספת שנמתחה על הפסל היא שמדובר בפרויקט מגלומני ועתיר תקציב (בפרט בשל התעקשותו של האמן על הובלת אבני גרניט ורודות מהמכרה הפרעוני באסואן), שאין לאיל ידה של הממשלה הענייה לממן והדבר אף אינו מוסרי ביחס לצורכי העם. כך, בעת שליטת ממשלת אחמד זיוור פאשה (1924-1926) נעצרה העבודה על הפסל כליל. ב-1926 שבה מפלגת הוופד לשלטון וקידמה במהירות ובנחישות את השלמת הפסל.
הפסל הוצב בכיכר תחנת הרכבת (כיכר רעמסס) בקהיר ב-20 במאי 1928 ונחנך בטקס רב רושם, שהיה גם הפגנת כוח של מפלגת הוופד. בטקס נכחו אלף איש, בהם כל חברי בית הנבחרים והסנאט; הרב הראשי ליהודי מצרים, חיים נחום אפנדי; הפטריאך הקופטי; ראשי העולמא (בכירי הדת) של אוניברסיטת אל-אזהר; אינטלקטואלים ואנשי תקשורת מקומית וזרה. "נסיך המשוררים", אחמד שאוקי, פרסם מקאמה לכבוד האירוע ובו תיאר את מוח'תאר כיוצרה של הזהות הלאומית המצרית בתקופה המודרנית. אולם מאוחר יותר, עם התחזקות הכוחות האסלמיים, תואר הפסל כיצירה פאגאנית המבקשת להתרפס מול האסתטיקה האירופאית ונטע זר שיש להסירו. באביב 1955 הורה גמאל עבד אל נאצר להסיר את הפסל ממקומו המרכזי ולהעתיקו לשולי העיר, לשכונת גיזה, תוך הנמכת כן הבסיס שלו משבעה מטרים לשניים בלבד. כיום ניצב הפסל בכיכר גשר האוניברסיטה, מול הכניסה לאוניברסיטת קהיר בגיזה, בדרך גן החיות. בשנים 1997-1998 עבר הפסל שיפוץ וניקוי יסודי.
Canal Digital

היסטוריה

Canal Digital הוקמה במרץ 1997, בידי חברת התקשורת הצרפתית +Canal וחברת הטכנולוגיה Telenor במטרה להציע שירות טלוויזיה דיגיטלי לצופים במדינות הנורדיות.
בשנת 2001 רכשה Telenor את +Canal והחברה עברה לבעלותה המלאה. בשנת 2003 התמזגו שתי החברות.
בשנת 2005 נרכשה חברת שירותי האינטרנט הדנית OE Kable-tv וכתוצאה מהרכישה החברה יכולה להציע בין שירותיה גם שירות פס רחב, שירות טלפוניה ושירות טכני. באותה שנה גם העלתה Canal Digital את ערוץ ה-HDTV הראשון בדנמרק.
בשנת 2013 חתמה החברה על הסכם היסטורי עם המתחרה העיקרית שלה - Viasat, לפיו ערוצים TV3 וערוץ TV3 Puls זמינים בחבילות החברה בדנמרק.

ארגון

ל-Canal Digital משרד ראשי בפורנבו שבנורווגיה. כמו כן לחברה כמה משרדים אזוריים ברחבי המדינה, הגדול ביותר בברגן וכמו כן גם באוסלו, פורסרון וטרונדהיים.
עוצמתה של Telenor בשוק תעבורת המידע והפצתו הובילה את Canal Digital להגיע לעמדת כוח זהה, שאף גרמה לפתיחת בדיקת של רשות התחרות בכמה הזדמנויות, בהסתמך על Telenor.

שידורים בהפרדה גבוהה

Canal Digital הייתה הראשונה בסקנדינביה שהחלה להשיק שידורי טלוויזיה בחדות גבוהה הערוץ הראשון שהושק היה C More HD, שהחל לשדר בספטמבר 2005.
ההשקה העיקרית של HDTV התרחשה בשוודיה בנובמבר 2006, כאשר הושקה חבילת שירות טלוויזיה שכללה כמה ערוצי טלוויזיה בחדות גבוהה. בהמשך ירדה ההצעה הזו ואוחדה תחת החבילה המשפחתית של החברה.

שוודיה

Canal Digital בשוודיה התרחבה לתחום הטלוויזיה בכבלים בספטמבר 2003, כאשר שתי חברות הכבלים Telenor Vision ו-Sweden Online התמזגו לתוך Canal Digital.

נורווגיה ושוודיה

Canal Digital הביעה עניין במכירת כרטיסי הצפנה לרשת הטלוויזיה הדיגיטלית היבשתית בשוודיה. מפעיל הרשת היבשתית בנורווגיה RiksTV נמצא בבעלות חלקית של הבעלים של החברה, Telenor.

IPTV

שירות IPTV הושק בשוודיה בשנת 2004. השירות מציע את מרבית הערוצים הניתנים לקליטה בפלטפורמת הלוויין, כמו גם שירותי טלוויזיה אינטראקטיביים, שכוללים וידאו לפי דרישה ועוד.
נורודום סוראמאריט, מלך קמבודיה

חייו

סוראמאריט היה אביו של המלך נורודום סיהאנוק וסבו של המלך הנוכחי נורודום סיהאמוני. הוא נולד בפנום פן, בנו היחיד של הנסיך נורודום סות'ארוט (Norodom Sutharot) ונכדו של המלך נורודום. הוא היה אחיינו של המלך סיסוואת' מוניוונג (Sisowath Monivong). הוא היה לחתנו כאשר נשא לאשה את בתו סיסוואת' קוסאמאק ב-1920. נולדו להם שלושה בנים ובת. שימש כשלישו וכמזכירו של סיסוואת' מוניוונג (1918-‏1925) ואחר כך כראש לשכת הארמון המלכותי (1927-‏1929), כשר (1929-‏1938, 1939-‏1941) וכן כשליח מיוחד לצרפת ב-1939.
כאשר מת סיסוואת' מוניוונג ב-1941 נבחר כמלך תחתיו נורודום סיהאנוק, בנו בן ה-18 של סוראמאריט. ב-1955 ויתר סיהאנוק על כתרו לטובת אביו סוראמאריט. סוראמאריט מת ב-1960 בגיל 64. אז ירש אותו בנו כראש המדינה (הוא קיבל שנית את תואר המלוכה רק ב-1993). אשתו של סוראמאריט נותרה המלכה האם עד מותה ב-1975.
ב-1941 הוענק לסוראמאריט עיטור צלב האבירות הגדול של המסדר המלכותי של קמבודיה. הוא עוטר גם בעיטורים של צרפת, יפן, בורמה, תאילנד, וייטנאם ולאוס.
אליעזר כהן

קורות חייו

אליעזר כהן נולד בירושלים. לאחר גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אותו סיים במגמת טייסי קרב. השתתף כטייס במלחמת סיני. באחת גיחות ההפצצה נפגע מטוסו באש נ"מ. לאחר הפגיעה נחת נחיתת אונס ונאסף על ידי כוח צה"ל. מאוחר יותר שימש כמדריך בבית הספר לטיסה ומשם עבר הסבה לטייס מסוקים.
ב-1965 השתתף ב"מבצע כחל" בו הטיס בראש מבנה של שלושה מסוקים כוח של סיירת מטכ"ל, בפיקודו של אחיו נחמיה כהן, לפעילות בעומק שטח מצרים. בעקבות הצלחת המבצע הוענקו לשני האחים ציונים לשבח שהומרו ב-1973 לעיטור המופת. שירת כסגן מפקד בסיס תל נוף ומפקד טייסת המיון בבית הספר לטיסה. ב-1966 מונה למפקד "טייסת החרב המתהפכת".
לאחר מלחמת ששת הימים מונה לראש מדור מבצעים משולבים במטה חיל האוויר. בתחילת מלחמת ההתשה פיקד על טייסת 124, טייסת מסוקי סיקורסקי S-58. לאחר מכן פיקד על בסיס רפידים וקודם לדרגת אלוף-משנה. בהמשך שירת כמפקד זרוע האוויר במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ויום לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים נקרא על ידי מפקד חיל האוויר לשוב ולפקד על בסיס רפידים משום שמפקדו הקבוע, אמיתי חסון, שהה בחו"ל. כהן פיקד על הבסיס בימים הראשונים של הלחימה, בהם הותקף השדה מספר פעמים על ידי מטוסים מצריים. לאחר שובו של חסון מונה כהן למפקד מרכז החיפוש וההצלה במפקדת חיל האוויר. לאחר צליחת התעלה נקרא להכשיר את שדה התעופה פאיד לשימוש צה"ל, משימה שבמהלכה נפצע בהתקלות עם חיילים מצריים בשדה. פרש מצה"ל בשנת 1974 בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מונה למנהל נמל התעופה בן-גוריון, תפקיד אותו מילא עד 1976. בו בזמן החל לעבוד כטייס בחברת אל על, והטיס בואינג 767. כהן פרש מעבודה בחברה בשנת 1999.
במבצע של"ג גויס לשירות מילואים ומונה למפקד שדה התעופה במזרעת אל-בעל שבלבנון, שדה תעופה שהוכשר על ידי צה"ל במהלך המבצע.
כהן חיבר, יחד עם העיתונאי צבי לביא, את הספר "השמים אינם הגבול" על חיל האוויר הישראלי.
באוקטובר 2012 הורשע כהן בביצוע מעשה מגונה בדיילת בטיסת אל על, ונגזר עליו עונש של חודשיים עבודות שירות, שישה חודשי מאסר על תנאי למשך שנתיים ופיצוי בסך 3,000 ש"ח למתלוננת. בערעור לבית המשפט המחוזי הוחלף סעיף ההרשעה ממעשה מגונה לתקיפה (לפי סעיף 379 לחוק העונשין), ללא שינוי בגזר הדין.
כהן הוא אחיו הבכור של נחמיה כהן, הנושא ביחד עם אהוד ברק את תואר החייל המעוטר ביותר בצה"ל. הוא תושב רמת השרון, נשוי ואב לשלושה.
גלעד אפרת

ביוגרפיה

גלעד אפרת נולד ב-1969 בבאר שבע. ב-1995 סיים את התואר הראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
ב-1997 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה הקיבוץ בתל אביב ומאז השתתף במספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות במוזיאונים וגלריות ברחבי העולם.
ב-2003 סיים את התואר השני המשותף לאוניברסיטה העברית בירושלים ולאקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל וב-2004 נבחר ל "Core", תוכנית שהייה הכוללת מלגת חיים ועבודה לשנתיים במסגרת המוזיאון לאמנויות יפות בעיר יוסטון, טקסס.
החל מ-2008 משמש גלעד כמרצה בכיר במחלקה לאמנות רב תחומית בשנקר - הנדסה, עיצוב ואמנות ברמת גן, ובעבר לימד באוניברסיטת רייס בעיר יוסטון, טקסס, ובמחלקה לאמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב.

יצירתו

עבודותיו של אפרת עוסקות בעיקר בשאלות של שפת הציור ובייצוג נוף כמרחב גאופוליטי שהזהות והתודעה מכוננות באמצעותו. שיטת הציור שפיתח מבוססת על כיסוי הבד בשכבות צבע וחשיפת הדימוי באמצעות מחיקת הצבע. ההסתרה והגילוי מייצרים אצלו שפה דיאלקטית שבודקת את יחסי הציור והצילום, פני השטח ורבדיו העמוקים, המפורק והמורכב.
יצירותיו עוברות לסירוגין בין נופים לדיוקנאות, ומציגות תפיסות ציוריות על תולדות הזמן והזיכרון: בין אתרים ארכאולוגיים לחורבות ערים אירופאיות, מהמרחבים הצחיחים של עיר הולדתו באר שבע אל מדבריות המאדים ובקעות הירח, מדיוקן עצמי אל דיוקנותיהם של קופים. כך הופך הבד שלו לתל שכבות של עדויות ומחיקות, גלעד לביוגרפיה אישית ולהיסטוריות מקומיות.
אנה מפרוסיה

ביוגרפיה

אנה נולדה ב-3 ביולי 1576 בקניגסברג, לאלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-30 באוקטובר 1594 התחתנה אנה עם יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ומכיוון שלא היו לאביה בנים, נועד בעלה לרשת את דוכסות פרוסיה, וכן את דוכסות יוליך-קלווה-ברג שהייתה ירושה מאמה.
אנה הייתה אינטלקטואלית, והיה לה מזג חם ורצון חזק, והיא לא נמנעה מלהיאבק על זכויות הירושה שלה כנגד טוענים אחרים. בשנת 1612 המיר בעלה את דתו לקלוויניסטית, ואנה נותרה מגינת הלותרניזם. בשנת 1620 חיתנה אנה את בתה מריה אלאונורה מברנדנבורג עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, נגד רצונו של בנה גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
ב-30 באוגוסט 1625 מתה אנה בברלין, והיא בת 49 שנים.
נתיב הכף

נתיב הכף (בפורטוגזית: Rota do Cabo) הוא הנתיב הימי בין ההמיספרה המערבית להמיספרה המזרחית, אשר בו מקיפים כלי שיט את כף התקווה הטובה, בקצה הדרומי של יבשת אפריקה.
חנוכתו של נתיב הכף נזקפת לזכותם של יורדי ים פורטוגזים, הודות לניסיון שצברו בהפלגה בלב האוקיינוס האטלנטי, תוך היעזרות בתורות הניווט והשיט שפותחו בפורטוגל. הראשון שהפליג בנתיב זה היה וסקו דה גמה, וכך גילה את הנתיב הימי להודו, כאשר עגן מול חופי קליקוט ב-1498. היה זה חלום פורטוגזי נושן שהתגשם. המגעים בין מערב למזרח חדלו להיות תלויים במעבר שיירות בדרך המשי. כעת, ניצלה פורטוגל את ההזדמנות להפוך למעצמה ימית-מסחרית אטלנטית. היא אכן הפכה לכזו במאה ה-16, והסחר בים התיכון ספג מכה אנושה.
הדרך הימית להודו, מקור התבלינים, ולשאר חלקי העולם הלא-נודעים שבאוקיינוס ההודי, נשלטה בתחילה על ידי הפורטוגזים. בשנים 1498–1635, הפליגו מליסבון למזרח 917 ארמדות. ניסיונות מצד צרפתים, ביניהם גם זה של ז'אן פרמנטיאר, שהפליג לסומטרה ב-1529, לא היוו איום על המונופול הפורטוגזי. במאה ה-17 החלו ההולנדים והאנגלים גם הם להפליג למזרח בנתיב הכף, ולהקים שם תחנות סחר, ובכך תמה תקופת ההגמוניה של פורטוגל בשיט באוקיינוס ההודי.
במשך יותר מ-80 שנה יכלו הארמדות הפורטוגזיות, העמוסות בתבלינים ובמגוון סחורות, להקיף את הכף בלי שנשקפה להן כל סכנה מצד שודדי ים או ספינות סוחר של אומות אחרות; עם זאת, בעת שחזרו לאירופה, כאשר הפליגו לתוך המרחב הימי שסביב האיים האזורים (תחנת ביניים בסוף המסע), ספגו הספינות הפורטוגזיות (Naus) לעיתים תדירות התקפות של שודדי ים, שפעלו לא פעם מטעם הכתר הצרפתי או האנגלי.
בעבר נודעה לנתיב הכף חשיבות מסחרית ופוליטית רבה. בזכותו התפתחה מאוד הכלכלה של פורטוגל. זאת, כל עוד לא נאלצו קברניטי האימפריה הפורטוגזית למקד את תשומת לבם בזירות אחרות, בעיקר ברזיל. גם בכלכלה העולמית יוחסה לנתיב הכף חשיבות עליונה בעבר, עד פתיחת תעלת סואץ לשיט ב-1869. כאשר סגרה מצרים את תעלת סואץ לשיט בין השנים 1967–1975, שב נתיב הכף למוקד תשומת הלב העולמית, כמסלול חלופי חיוני לאספקת נפט למערב.
אוטו אלפלדט

קריירה מוקדמת

אלפלדט נולד ב-10 באוקטובר 1895 בבאד זילצה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 התגייס אלפלדט לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-20, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-14, ולקראת סוף המלחמה חזר לרגימנט הארטילריה ה-20. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף אלפלדט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בספטמבר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בסוף יולי אותה שנה הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-14, וב-1 ביוני 1939 מונה לקצין מטה בOKH.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה אלפלדט למפקד רגימנט הארטילריה ה-619, שהיה תחת פיקוד קבוצת ארמיות C, וב-25 באוקטובר 1939 מונה לקצין הארטילריה של קבוצת ארמיות A. ב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בספטמבר 1940 הוא מונה לקצין מטה במפקדת הארטילריה בOKH. ב-26 בנובמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-302, וב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-8 באוגוסט 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-17 בנובמבר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-27 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-47, ופיקד עליה במהלך הפלישה לנורמנדי, וב-30 ביולי 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-84. אלפלדט פיקד על הקורפוס בקרב פאלז, וב-20 באוגוסט 1944 הוא נפל בשבי האמריקני.

לאחר המלחמה

ב-20 בינואר 1948 שוחרר אלפלדט מהשבי, והתגורר בבאד שוורטאו עד למותו ב-23 באוקטובר 1982.
אדית נסביט

ביוגרפיה

אדית נסביט נולדה בקנינגטון, לונדון, אנגליה. היא התייתמה מאביה כשהייתה בת ארבע, וילדותה עברה עליה בנדודים עם אמה, אחותה ושני אחיה. היא נשלחה לפנימייה בצרפת, ויותר מאוחר - למנזר בגרמניה. 
בשנת 1880 נישאה להוברט בלנד, אחד ממייסדי האגודה הפביאנית והפכה אף היא לחברה בתנועה. לזוג נולדו שני בנים ובת. בלנד נפטר בשנת 1914 ונסביט נישאה מחדש כשלוש שנים לאחר מותו.
נסביט החלה לכתוב בגיל צעיר, אך התפרסמה רק בגיל ארבעים. היא הייתה סופרת פוריה, שפרסמה כארבעים ספרים ושיתפה פעולה בחיבורם של כמה עשרות ספרים נוספים. היא כתבה בעיקר ספרי הרפתקאות לילדים והפכה לסופרת חשובה ופופולרית באנגליה ובעולם כולו. באנגליה אף קראו על שמה פרס לספרות ילדים. 
נסביט נפטרה בשנת 1924 כתוצאה מסרטן הריאות.
נגה יודקוביק-עציוני

נגה יודקוביק-עציוני (נולדה ב-1962) היא אמנית ופסלת ישראלית.

ביוגרפיה

נולדה בקיבוץ כפר גלעדי. כיום חיה ויוצרת בתל אביב.
בשנים 1985–1986 למדה בבית הספר הגבוה לציור "קלישר" בתל אביב. שנה לאחר מכן החלה ללמוד לתואר ראשון באמנות ב"בצלאל"בירושלים, אותו סיימה ב-1991. עד 1993 לימדה אמנות באגף הנוער במוזיאון ישראל, ואז עברה לאמסטרדם, שם סיימה ב-1995 תואר שני באמנות ב-Rietveld Academi. לאחר מכן חזרה לישראל ולימדה אמנות בבית הספר הגבוה לציור "קלישר" עד 1999. משנת 2000 מלמדת בסטודיו בדרום תל אביב.
מפלגת לח"ם

מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת

הכנסת ה-17 (2006)

ישראל טויטו, אילן זהבי, רינה בכר (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן)
הכנסת ה-18 (2009)

יגאל אנקורי, שמחה ניר, יהל מרחבי (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן)
ברית שמלקלדן

ברית שמלקלדן (בגרמנית: Schmalkaldischer Bund) היא ברית שנכרתה ב-27 בפברואר 1531 בעיר שמלקלדן (תורינגיה), בין הנסיכים שתמכו בתנועה הפרוטסטנטית. הברית החלה כברית לאחר תחילת הרפורמציה, אך ראשיה פעלו לפירור האימפריה הרומית הקדושה באמצעותה. שלא כמו בריתות קודמות דומות (למשל ברית טורגאו), למדינות ברית שמלקלדן היו צבאות אשר יגנו על האינטרסים הדתיים והפוליטיים שלהם. 
המניע העיקרי לכריתת הברית היה כישלון אספת הממלכה באוגסבורג לפשר בין המחנות ולהשכין שלום בגרמניה. ראשי הברית היו הנסיך הבוחר (קורפירסט) יוהאן פרידריך מסקסוניה, שהיה פטרונו של מרטין לותר, ופיליפ הראשון, רוזן הסן. מטרתם הייתה למשוך לברית זו גם את הנסיך הבוחר יואכים השני מברנדנבורג, שלמרות שנטה לתמוך בתנועה הפרוטסטנטית, הוא לא היה כה קנאי לדת החדשה, וטרם הביע תמיכה רשמית בלותר. 
החל מ-1535 הוחלט לקבל לברית כל מדינה שמתחייבת לעקרונות אאוגסבורג. במשך שנות פעילותם הצליחו ראשי הברית לצרף אליה כמה וכמה נסיכים וערים חופשיות, בין הבולטים ניתן למנות את הנסיך מוירטמברג ואת הברית השוואבית, שלרשותה עמד צבא לא קטן. מדינות נוספות בברית היו אנהלט, פומרניה והערים הקיסריות החופשיות של אאוגסבורג, הנובר, פרנקפורט וקמפטן. 
בשנת 1532 נכנסה צרפת של פרנסואה הראשון לברית, למרות שלא הייתה פרוטסטנטית, כדי להחליש את אויבה, הקיסר קרל החמישי, הקתולי האדוק. לאחר כניעתה של צרפת לגרמניה, ב-1544, התחייבה לצאת מן הברית. 
הברית חודשה ב-1536, כתגובה ליוזמתו של האפיפיור פאולוס השלישי לכנס ועידת כמרים כללית, שבה לא יכלו הפרוטסטנטים לתת אמון. בת ברית נוספת, החל מ-1538, הייתה דנמרק. ב-1539 הצליחו למשוך אליה גם את הנסיך הבוחר של ברנדנבורג. דנמרק חתמה על הסכם עם האימפריה הרומית הקדושה, לפיו המלך כריסטיאן השלישי לא יתקוף את האימפריה. ב-1545 הצטרף לברית פרידריך השלישי ("האדוק"), הנסיך הבוחר של פפאלץ, שהמיר דתו והפך לפרוטסטנטי. הבטחת ההגנה לפרידריך השלישי גרמה בהמשך לפרוץ המלחמה השמלקלדית (1546) ולחיסולה של הברית.