google/wiki40b huggingface dataset:
פרדי ג'ונס

ביוגרפיה

ג'ונס נולד בעיירה לונגטון שבאנגליה.
התגלה לראשונה בבריטניה בסדרה "הקיסרים" בדמותו של קלאודיוס. בשנת 1969 שיחק בסרטו ההוליוודי הראשון, הדרמה התקופתית של ג'ון שלזינגר "הרחק מן ההמון הסוער" ובתפקיד ראשי בסרט האימה "חייבים להשמיד את פרקנשטיין" בתור הפרופסור ריצ'טר האיש שיצר את המפלצת.
ג'ונס התפרסם בעולם לראשונה בזכות תפקידיו במותחן הביוגרפי של דייוויד לינץ' "איש הפיל" בתור בייטס הבוס האכזרי של "איש הפיל" ג'וזף מריק (ג'ון הארט).
התפקיד הצליח להרשים את קלינט איסטווד שליהק את ג'ונס לתפקיד הראשי של המרגל הבריטי קנת' אוברי לצידו ולצד דאסטין הופמן בגרסתו לרומן "שועל האש".
ב-1984 שיחק בתפקידו השני תחת דייוויד לינץ' ביצירתו הבדיונית "חולית" בדמות המתנקש הוותיק של בית אטרייאידס תופיר חוואט, בנוסף גילם את ד"ר ג'וזף ונלס בעיבוד קולנועי נוסף, לרומן האימה "יורקת האש".
ב-1985 הופיע ג'ונס בהפקתם של בארי לוינסון וסטיבן ספילברג "שרלוק הולמס הצעיר".
ב-1990 בתפקידו השלישי עבור דייוויד לינץ' גילם ג'ונס את ג'ורג' קוביץ בקומדיית הפשע הספרותית "לב פראי". 
ב-2002 שיחק ג'ונס בעיבוד הקולנועי לרומן של אלכסנדר דיומא האב "הרוזן ממונטה כריסטו".
ב-2004 הופיע בדרמות "גברות בלוונדר" לצד בנו טובי ג'ונס ו"ליברטין".
ב-2005 הצטרף אל צוות אופרת הסבון הבריטית הוותיקה "אמרדל" בתור סנדי תומאס.
ג'ונס נפטר ב-9 ביולי 2019. הותיר אחריו שלושה בנים, השחקנים קספר וטובי ג'ונס והבמאי רופרט ג'ונס מאשתו השחקנית ג'ניפר הלסווד.
חקלאי

חקלאי הוא אדם העוסקת בחקלאות, ומגדל בעלי חיים או צמחים מבויתים כמקור למזון, לביגוד ולמוצרים אחרים. המונח בדרך כלל חל על אנשים שעוסקים בשילוב של גידולי שדה, מטעים, כרמים, עופות או בעלי חיים אחרים. חקלאי יכול להיות בעל קרקע חקלאית או לעבוד כפועל על אדמות שנמצאים בבעלותם של אחרים, אך לרוב המונח מתייחס לבעל משק, בעוד העובדים בחווה/משק חקלאית מכונים בדרך כלל כעובדי משק. חקלאי המסתמך רק על מי גשמים להשקיית גידוליו עוסק בחקלאות בעל, זאת להבדיל מחקלאות שלחין בה נעשה שימוש באגירה והזרמה של מים אל השדה.
אדם העובד בחקלאות בחברה לא מתועשת, ובייחוד אנשים שעסקו בחקלאות בתקופת ימי הביניים תחת משטרים פיאודלים, מכונה איכר.

היסטוריה

תחום החקלאות התפתח במהלך התקופה הנאוליתית, והעבר לחקלאות היה אחד מהמאפיינים המגדירים של אותה התקופה. המעבר מחברה של ציידים-לקטים לחברה חקלאית נעשה כאשר האדם החל לעבד את הקרקע כדי לגדל את מזונו. החקלאות עיצבה את התפתחות התרבות האנושית והובילה לשיפור ברווחתו ובריאותו של האדם. בתקופת הברונזה בשומר היו חקלאים רבים (בסביבות 5,000 עד 4000 לפנה"ס). החקלאים במצרים העתיקה השתמשו במי הנילוס על מנת להשקות את יבוליהם.
הנוהג של גידול בעלי חיים למטרות חקלאיות קיים במשך אלפי שנים. עזים וכבשים בויתו בסביבות 8,000 לפנה"ס באסיה. החזירים בויתו בסביבות 7,000 לפנה"ס במזרח התיכון ובסין. העדות המוקדמת ביותר לביות סוסים היא מסביבות 4,000 לפנה"ס.
בחברות החקלאיות שלפני המהפכה התעשייתית החקלאיים היוו את רוב האוכלוסייה.

התקדמות טכנולוגית

בעוד שחקלאי ממוצע בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה מסוגל לייצר מספיק מזון כדי להאכיל רק שלושה צרכנים אחרים. חקלאי ממוצע בהווה מייצר מספיק מזון כדי להאכיל מעל למאה אנשים.

סיכונים מקצועיים

ישנם מספר סיכונים מקצועיים לאנשים העוסקים בחקלאות - חקלאים עובדים ביומיום עם מכונות כבדות ובעלי חיים גדולים אשר יכולות במקרים מסוימים לגרום למוות או לפגיעה חמורה. החשיפה הממושכת לקרני השמש גורמת לנזקים הדרגתיים לעור של חקלאים אשר נמצאים מדי יום במשך שעות ממושכת בשמש.
סקוט מקלוויץ

ביוגרפיה

מקלוויץ נולד בניו יורק למשפחה יהודית, וגדל בטקסס. למד באוניברסיטת טקסס באוסטין סמסטר אחד לפני שעבר ללוס אנג'לס כשהתקבל לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם סיים את לימודיו בהצלחה עם תואר בתחום המשחק.
את הבכורה שלו בתחום הקולנוע ערך מקלוויץ בשנת 2004 בקומדיית הנעורים "יורוטריפ" שם גילם את גיבור הסרט סקוט "סקוטי" תומאס. בנוסף שיחק מקלוויץ בדרמת הפשע "משחקי ילדים", שבה גילם את מרטי, בחור צעיר עצבני ואלים המוביל חבורת ילדים לעשות מעשה עליו יתחרטו כל חייהם.
בשנת 2006 שיחק מקלוויץ בדרמת הספורט "לתפוס את הרגע", שבה גילם את דמותו של דן מילמן, ספורטאי צעיר בעל חלומות אולימפיים, הכל בחייו הולך חלק עד הרגע שבו הוא נפצע. בשנת 2007 שיחק בסרט המתח הבריטי-אוסטרלי "נעלם" לצידה של איבון סטרהובסקי. 
בשנת 2010 שיחק בסרט האימה "לא מתועד" (Undocumented) לצד אלונה טל ופיטר סטורמר. ובשנת 2011 שיחק בתפקיד קטן בסרט "קאט רצה", קומדיית אקשן בכיכובה של פאס וגה. בשנת 2012 שיחק בסרט הפשע "עדן" בכיכובה של ג'יימי צ'אנג.
האקלברי פין (אנימה)

תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתרחשת בשנות השלושים של המאה ה-19, בעיירה קטנה בדרום ארצות הברית לפני ביטול העבדות. העלילה מתחילה זמן קצר לאחר סיום המאורעות המתוארים בהרפתקאותיו של טום סוייר.
אביו השתיין של האקלברי פין חוזר לעיירה, חוטף אותו וכולא אותו. האקלברי בורח וגורם לבריחתו להיראות כאילו נרצח על ידי כנופיית פושעים. הוא שט על רפסודה לאי הקרוב לעיירתו, שם הוא פוגש את ג'ים, עבד שחור שברח מגבירתו בסיועו של טום. בשל צירוף המקרים של רציחתו של האקלברי ובריחתו של ג'ים העיירה משתכנעת שג'ים רצח את האקלברי. ג'ים והאקלברי יוצאים למסע של בריחה וגילוי עצמי על גבי רפסודה לאורך נהר המיסיסיפי ובדרכם הם עוברים הרפתקאות רבות, ופוגשים באנשים שונים.
טל בן שחר

ביוגרפיה

בן שחר נולד ברמת-גן למשפחה דתית, ולמד בתיכון בליך. בין גילאים 9 עד 14 גר עם משפחתו בדרום אפריקה, שם התוודע למשחק הסקווש. בשובו לארץ זכה כ-4 פעמים באליפות הארץ לנוער בסקווש, הוא התגייס לצבא במעמד של ספורטאי מצטיין, אך עקב פציעה בגבו חדל מלשחק באופן תחרותי.
בגיל 22 החל ללמוד לתואר במדעי המחשב באוניברסיטת הרווארד, אך במהלך התואר עבר ללימודי פילוסופיה ופסיכולוגיה. בגיל 29, לאחר שעסק בייעוץ מסחרי, החל ללמוד לתואר דוקטורט בהתנהגות ארגונית בהרווארד בהדרכת פרופסור פיליפ סטון, אחד מהחוקרים מהבולטים בתחום הפסיכולוגיה החיובית. הוא קיבל את התואר בשנת 2004. הוא החל להעביר במחלקה לפסיכולוגיה בהרווארד, כמרצה שלא מן המניין, הרצאה בנושא פסיכולוגיה חיובית, אשר הפכה במהרה להרצאה המבוקשת ביותר בקרב הסטודנטים, ועוררה עניין בתקשורת.
לאחר שובו לישראל, החל בן שחר להרצות במרכז הבינתחומי הרצליה. הוא פועל במרכז הבינתחומי כיו"ר "מרכז מיטיב" לחקר ויישום הפסיכולוגיה החיובית, אותו ייסד ב-2010. בן שחר מרצה במגוון מוסדות אקדמיים ואירועים בארץ ובעולם, בתחומי פסיכולוגיה חיובית, מנהיגות, חינוך, הערכה עצמית, מיינדפולנס ועוד.
בן שחר פרסם חמישה ספרים. ספרו "באושר ובאושר" משנת 2007, בו הוא שוטח את תובנותיו אודות האושר, נכנס לרשימת רבי המכר של ה-New York Times. בשנת 2009 כתב ספר שבו הוא חוקר את הרדיפה אחרי שלמות.
בן שחר נשוי לתמי ואב לשלושה ילדים.
ציון יחזקאל

ביוגרפיה

נולד וגדל בירושלים לאליהו ולקמירה סונה, בן למשפחה ממוצא עיראקי. סבו יצחק היה משורר. בגיל צעיר החל להתעניין במוזיקה ושורר בשירת הבקשות בבית הכנסת בורוכוב ובבית הכנסת עדס. מורו היה החזן רבי יוסף מוצרי. בבגרותו החל לשמש כחזן בבית הכנסת הספרדי הגדול בירושלים. בשנות ה-80 הוציא שלשה אלבומים בהפקתם של האחים ראובני, לאחר מכן הוציא מספר אלבומים בהוצאת גל פז. שימש כחזן בבית הכנסת של הרב עובדיה יוסף והיה ממקורביו, בבחירות 2015 שר את אחד מהג'ינגלים של תנועת ש"ס. עבר לארצות הברית ומשמש שם כחזן בקהילות של יהודי חלב בבית הכנסת בית תורה. ב-2009 הוציא אלבום בשם "חנני" והוא בשיתוף עם מקהלת חזנים אמריקאית בשם "קונקשנס".
חלק מלהיטיו הגדולים כמו "אל גליל" ו"שמח בני בחלקך" (אותם כתב אחיו החזן יצחק סונה) מבוססים על שירים של פאריד אל אטרש או לחנים ערביים בולטים אחרים.
בנו אלי ציון גם הוא זמר שהוציא מספר סינגלים, ושר בסגנון חדשני יותר המשלב מוטיבים של מוזיקת רוק. בשנת 2008 הקים ארגון גג לחזנים דרך הרשת שתפקידו לתווך בין קהילות בעולם לחזנים מכל הסוגים, בתמיכתו ובעידודו של הרב עובדיה יוסף .
ב-2017 החל לכתוב טור בעיתון "הדרך".
האופרה הלאומית של פריז

האופרה הלאומית של פריז היא להקת האופרה הראשונה במעלה בצרפת. היא מעלה הפקות באופרה בסטיליה ובאופרה גרנייה בפריז.
עוד בתי אופרה בפריז הם "תיאטר דה שאטאלה", אופרה קומיק ו"תיאטרון שאנז-אליזה".

היסטוריה

המלך לואי הארבעה-עשר נתן כתב הרשאה לז'אן-בטיסט לולי להקים בשנת 1672 את האקדמיה המלכותית למוזיקה (Académie Royale de Musique), המוסד הגדול לאמנות התיאטרון, המקיף אופרה, בלט ומוזיקה. אף כי לאופרה הייתה להקה משלה עם הקמתה ב-1669, הבלט של אותן שנים היה לא יותר משלוחה שלה, והתפתחותו לצורה עצמאית של אמנויות הבימה הייתה שמורה עדיין לעתיד. מכל מקום, לואי הארבעה-עשר, אחד האדריכלים הגדולים של הבלט בתקופת הבארוק (צורת האמנות שתתפתח ביום מן הימים לבלט הקלאסי), ייסד את בית הספר לבלט בשנת 1661 כאקדמיה המלכותית למחול (Académie Royale de Danse). משנת 1671 עד מות לולי ב-1687 היה בית הספר בניהולו של אמן המחול הגדול פייר בושאן, האיש שקבע את חמש הפוזיציות של הרגליים.
בשנת 1713 הציג לואי הארבעה-עשר את להקת האופרה כמוסד ממלכתי, הכולל להקת בית של רקדנים מקצועיים, שנודעה בשם "בלט האופרה" Le Ballet de l'Opéra. ממועד זה עד לחנוכת האופרה גרנייה ב-1875, עברה האקדמיה המלכותית למוזיקה דרך 13 תיאטראות ראשיים, שרובם נשרפו כליל. כל אולמות התיאטרון הללו, בלי קשר לשמות ה"רשמיים" יותר שניתנו להם, נודעו בשם הכולל "האופרה של פריז".
ב-29 באוקטובר 1873 נהרס ביתה הישן של האופרה של פריז, שנודע בשם "תיאטרון האקדמיה המלכותית למוזיקה" Théâtre de l'Académie Royale de Musique ובו שכנה מאז 1821, בשריפה, שהשתוללה במקום במשך 27 שעות ופריז כולה שקעה ביאוש. בשנת 1875 עברה להקת האופרה אל ארמון גרנייה החדש, שתוכנן כחלק מעבודות השיקום הגדולות בפריז בתקופת הקיסרות השנייה של הקיסר נפוליאון השלישי.
הלהקה בחרה באופרה בסטיליה כתיאטרון הראשי שלה עם סיום בנייתו בשנת 1989.
חוק הפרשנות

חוק הפרשנות, התשמ"א-1981 הוא חוק תשתיתי בספר החוקים של מדינת ישראל, והוא קובע כללים לפרשנותם של כלל החוקים. 
החוק כולל הגדרות למונחים נפוצים, והגדרות אלה רלוונטיות לכל יתר החוקים, כפי שמבהיר הסעיף הראשון של חוק זה: "חוק זה יחול לגבי כל חיקוק והוראת מינהל, אף אם ניתנו לפני תחילתו, אם אין הוראה אחרת לעניין הנדון ואם אין בעניין הנדון או בהקשרו דבר שאינו מתיישב עם חוק זה". החוק מבהיר לגבי מונחים שאינם נכללים בו: "מונח שהוגדר בחיקוק - משמעו כהגדרתו, והגדרה זו תחול גם על תקנות שהותקנו לפי אותו חיקוק, וכל צורה דקדוקית הנגזרת מהמונח תתפרש לפי אותה משמעות, הכול אם אין הוראה אחרת לעניין הנדון ואם אין בעניין הנדון או בהקשרו דבר שאינו מתיישב עם אותה הגדרה".

פרק ג' ו-ד' לחוק הפרשנות: פירוש סמכות ותחילת דין וחיקוק

פרק ג' לחוק עוסק בפירושן של הסמכות שניתנו מכוח חיקוק, כגון הסמכה או חיוב לעשות דבר מסוים ללא זמן לעשייתו, או סמכות לפטור וכדומה. 
פרק ד' לחוק עוסק בדינם של חיקוקים; כך למשל, נקבע כי שעת תחילת תוקפו של חיקוק הוא בשעה 00.01 של יום תחילתו, ומשבוטל חיקוק, בטלים עמו התקנות והמינויים שנעשו מכוחו.

כניסה לתוקף של החוק

החוק נכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1981, וביטל את מרבית סעיפיה של פקודת הפרשנות שקדמה לו. על פי סעיף 31 לחוק הפרשנות, פקודת הפרשנות, למעט סעיפים 16(2) ו-(4), 17, 19 ו-42 – בטלה.
נורית שני

נורית שני (נולדה ב-21 בנובמבר 1938) היא מייסדת רשת בתי הקולנוע והפצת הסרטים "לב". זכתה לתואר אביר מסדר האמנויות והספרות לשנת 2009 מטעם ממשלת צרפת. זכתה לצד בעלה בפרס מפעל חיים בפסטיבל הקולנוע ירושלים ה-26.

ביוגרפיה

נורית שני נולדה בתל אביב ליצחק חזון (מראשי עורכי הדין בתל אביב) ומאשה (לבית לרמן). סבה צבי הירש היה מראשוני תושבי תל אביב, ובעל מפעל הגזוז "מעינות". בשנת 1956 הייתה בין מסיימי המחזור הראשון של בית הספר תיכון עירוני ה' בתל אביב, ומיד לאחר מכן התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית הסברה בקצין חינוך ראשי. במהלך לימודי התואר השני בחוג לספרות ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב פגשה נורית את יצחק (איז'ו) שני, איש עסקים ומפיק סרטים. השניים נישאו בשנת 1962.
בשנות ה-70 עסקה נורית בחינוך, בהוראת תיאטרון, ספרות ומקרא בתיכון העירוני המקיף של הרצליה. כמורה הייתה מהראשונים ששילבו מתודיקה של דרמה ותיאטרון בהוראה. בסוף שנות ה-80 יזמה יחד עם מבקרי הקולנוע גידי אורשר, יהודה סתיו ונסים דיין את הפרויקט "יום ארוך" – צפייה מודרכת בסרטים לבני נוער. הפרויקט החל בסינמטק תל אביב, והונהג לאחר מכן בבתי-ספר ברחבי הארץ.
בשנת 1981 ייסדו איז'ו ונורית שני את בית קולנוע לב בדיזנגוף סנטר בתל אביב. לצד תפעול האולמות הקימו נורית ואיז'ו חברת הפצת סרטים המתמחה בקולנוע עולמי עצמאי ואיכותי. שמו של הקולנוע, לב, נבחר בין היתר כהתרסה כלפי הקניון בו הוא ממקום, הדיזנגוף סנטר, שהצליל הלועזי לשמו, עורר התנגדויות בזמנו.
ב-1985 הייתה המפיקה של סרטו של השחקן-במאי, עודד קוטלר, "רומן בהמשכים", על פי ספרו של יצחק בן נר ובכיכובו של חיים טופול.
בשנות ה-90 עבר איז'ו לעסקי הנדל"ן. נורית כהנה בתפקיד המנכ"ל עד פרישתה בשנת 2009. כיום היא משמשת בתפקיד יו"ר קולנוע לב. בתפקיד המנכ"ל החליף אותה בנה גיא.
בשנת 2009 זכתה לתואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת. כמו כן, זכתה בפרס מפעל חיים מטעם עיריית ירושלים ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2018 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
טבי (עיר)

גאוגרפיה

טבי מוכרת בזכות מסלול מרוצי הסוסים שבה, שנחנך ב-1960 כשהוא מחליף את המסלול הוותיק שהיה בסולנה. כפרוור של סטוקהולם, מצטיינת טבי בבנייה-למגורים צפופה וגבוהה יחסית בעיקר בחלקה המרכזי, כשאחד המבנים הדומיננטיים הוא בית-הדירות "סטורסטוגן" ("הבקתה הגדולה") שבשכונת טיבְּלֵה, שבנוי בחצי-סהר ובו 16 קומות שבהן 704 דירות. בנייתו הסתיימה ב-1970, והוא מבתי-הדירות הגדולים בשוודיה. המרכז המסחרי "טבי סֵנְטרוּם" שבחזיתו של הבניין, הוא מהקניונים הגדולים בשוודיה.
בשוודיה אין חפיפה בין שטח העיריות לשטח היישובים בפועל, וכך היישוב טבי, ששטחו 25.82 קמ"ר, מתחלק למעשה בין שלוש עיריות (קומינים) סמוכות, כשהנתח הגדול הוא עיריית טבי, נתח קטן יותר שייך לעיריית דנדריד וחלק קטנטן תחת עיריית סולנטונה. ב-2005 גרו בטבי כ-58,600 נפש ואילו בשטח המוניציפלי של עיריית טבי, שמקיף אוכלוסייה סמוכה, מתגוררים 63,335 תושבים נכון ל-2010.
הקהילה הכנסייתית של טבי היא הגדולה ביותר בשוודיה, ומונה קרוב ל-47,000 חברים.
בקרקע שעליה נבנתה טבי נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה.
בית הצדק העולמי

היסטוריה

אל-כתאב אל-אקדס ("הספר הקדוש ביותר"), אחד הספרים המרכזיים של הדת הבהאית שנכתב על ידי בהאא אללה, מייסד הדת, הורה על הקמתו של בית הצדק העולמי ותפקידיו.   מספר כתבים בהאים נוספים מזכירים אף הם את בית הצדק העולמי. המנהיג הבא של הדת עבד אל-בהאא' הרחיב בעניין סמכויותיו, הרכבו ושיטת בחירתו של הבית, והיה הראשון שטבע את מושג "בית הצדק העולמי". המנהיג השלישי של הדת הבהאית, שוגי אפנדי, הכשיר את התנאים להקמתו של בית הצדק הראשון ולבחירת חבריו, וב-1951 מינה את המועצה הבהאית הבינלאומית, גוף זמני שתיפקד באופן דומה לזה של משכן הצדק. ב-1961 שונה אופייה של המועצה הבינלאומית מגוף ממונה לגוף נבחר, ובחודש אפריל 1963, במלאת מאה שנים להכרזת הבאב, נבחר בית הצדק העולמי הראשון. מינויו של בית הצדק העולמי היווה שינוי תפיסתי מהותי במבנה הארגוני ובסמכות השלטונית של הדת, שכן לאחר כמאה שנים בהן הנהיג את התנועה מנהיג בודד, נמסרה ההנהגה לגוף שבו תשעה חברים ואשר נבחר על ידי המאמינים עצמם.
משרדיו הראשונים של בית הצדק מוקמו ב"בית עולי הרגל המערביים השני" ברחוב הפרסים 10 במושבה הגרמנית בחיפה, וב-1983 נחנך בניין הבית ב"קשת" במתחם הבהאי על הר הכרמל.

בחירת חברי בית הצדק העולמי

תשעת חברי הבית נבחרים אחת לחמש שנים במהלך חג הרידוואן, בבחירות בשיטה הרובנית הנערכות באופן חשאי בעת הוועידה הבהאית הבינלאומית בחיפה. כל אחד מחברי האסיפות הרוחניות הלאומיות המתכנסים בוועידה, מצביע עבור תשעה מועמדים, ותשעת המועמדים שזכו למירב הקולות מתמנים כחברי הבית. לפני ההליך לא מקיימים תעמולת בחירות או תהליך של מינוי והכרזת מועמדים. כל גבר בגיר רשאי להיבחר כחבר הבית. נשים אינן רשאיות לכהן בבית הצדק העולמי למרות שהדת הבהאית קבעה את שוויון בין המינים, כאחד מעקרונות היסוד שלה, ועבד אל-בהאא' הצהיר כי הסיבה לכך תתגלה בעתיד. בחירת חברי בית הצדק העולמי התקיימה לאחרונה באפריל 2018.

תפקיד וסמכות

על תפקידיו של בית הצדק נמנים קידום האיכויות הרוחניות של הדת הבהאית, שימור כתבי הדת, הגנת הקהילה הבהאית העולמית, שימור המרכז הבהאי העולמי ופיתוחו במישור הרוחני ובמישור האדמיניסטרטיבי ועידוד התרחבותה של הקהילה הבהאית העולמית. בנוסף לכך, בהאא אללה קבע כי על בית הצדק להפעיל את "השפעתו החיובית" על ענייניה הכללים של האנושות כולה, לקדם את השלום בין העמים ולהגן על המין האנושי ועל כבודו. לבית הצדק הסמכות להתאים את הדת הבהאית להתקדמות החברתית ומכאן נובעת סמכותו החקיקתית לפרש ולהוסיף על כתבי הדת הקדושים, אך הוא אינו רשאי לשנותם או לבטלם:
"לבית הצדק העולמי נתונה סמכות זהה לזו של הכתבים הקדושים עצמם. ההבדל הוא שהבית רשאי לבטל או לשנות את פסיקתו שלו עם התפתחות הקהילה הבהאית והיווצרותם של תנאים חדשים, אך החוקים שהונצחו בכתבים הבהאים ישארו ללא שינוי".
הסכם אדירנה

הסכם אדירנה (טורקית Edirne Antlaşması; רוסית Адрианопольский мирный договор, צרפתית Le traité d'Andrinople) היה הסכם שלום שנחתם באדירנה (אדריאנופול) שבטורקיה ב-14 בספטמבר 1829, ואשר סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית. 
ההסכם נחתם בידי הרוזן אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב בשם האימפריה הרוסית ועבדול קדיר ביי בשם האימפריה העות'מאנית, ולפיו העניקה האחרונה לרוסים גישה אל שפך הדנובה, והכירה בשליטתם בגאורגיה בנחיצ'יבאן ובחלקים מארמניה. עוד נפתחו מצרי הדרדנלים לתנועת שיט מסחרית, אם כי עניין זה נדרש להסדר נוסף במסגרת הסכם הינקאר איסקלסי (Hünkâr İskelesi Antlaşması; Ункяр-Искелесийский договор) מ-1833. הסולטאן הבטיח מתן אוטונומיה לסרביה וליוון, והתיר לרוסים להחזיק במולדובה ובוולאכיה עד לתשלום פיצויים לרוסיה.
אביאל בסיל

ביוגרפיה

אביאל בסיל נולד וגדל במזכרת בתיה. למד בבית הספר האזורי בגדרה, בוגר המחלקה לתקשורת חזותית בשנקר.
חלום הילדות של בסיל היה להיות כדורגלן, ולאו דווקא מאייר:
כל החיים שלי ציירתי, מאז שאני זוכר את עצמי, אבל לא הכרתי בכלל את עולם האיור. לא גדלתי בסביבה שידעו בה מה זה שנקר או בצלאל, גם לא חשבתי ללמוד את זה. אני זוכר שהלכתי בפעם הראשונה לתערוכת הבוגרים של שנקר והחדר שהוצג בו האיור העיף אותי. לא נתקלתי בזה מעולם. לא היה לי מחשב בבית, זו הייתה פעם ראשונה שהבנתי מה זה איור (...) בשנה הראשונה ללימודים לא כל כך מצאתי את עצמי, אבל בשנה בשניה כשהצטרפתי למסלול איור הרגשתי שזה המקום בשבילי
— כתבה לקראת התערוכה איור עכשיו בבית האמנים בתל אביב בשנת 2014
בסיל אייר מעל לעשרים ספרי ילדים. בין הסופרים שאת ספריהם אייר: ע. הלל, לאה גולדברג, נתן אלתרמן, מאיר שלו, אתגר קרת ועוד. 
בתחילת דרכו אייר בסיל ספרי ביכורים כמו גם קלאסיקות בהוצאות מחודשות. בתחילת דרכו המקצועית כמאייר הוא הרבה להשתמש באיורי חיות.
תמיד קיבלתי לאייר ספרים על חיות; זו נהפכה לדרך למכור לי טקסט (...) וגם יותר קל לצייר חיות מאשר לצייר אנ­שים
— ראיון עם אביאל בסיל מאת קרן צוריאל הררי במגזין כלכליסט
בנוסף מאייר בסיל עבור אפליקציות שונות המיועדות לילדים, משרדי פרסום, ומעצב לסדרות אנימציה ומשחקים.
בשנת 2012 זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק (ציון לשבח), על איוריו לספר ״עוג מלך הבשן״ מאת נתן אלתרמן.
עם סיום לימודיו החל בסיל לעבוד בקצב גבוה על איור ספרי ילדים והפיק כמות גדולה של איורים לספרי ילדים בתקופה קצרה יחסית, לעיתים אייר מספר ספרים במקביל
בשנים האחרונות הפיק בסיל תוצרים עבור חברת פאוטון, שכללו מצגות ותוכנות שונות.
בסיל מתגורר כיום במזכרת בתיה עם בת זוגו ועובד כמאייר עצמאי וכמעצב בחברה לטכנולוגיה חינוכית באזור המרכז.
על עבודת האיור לטקסטים קלאסיים ואחרים של יוצרים שכבר אינם בין החיים (לאה גולדברג, נתן אלתרמן, יוסי בנאי):
איור טקסטים קלאסיים של סופרים שאינם בחיים הוא משחרר מאוד אבל יחד עם זאת – מלחיץ. ברגע שאין סופר בתהליך שיכול להע/איר על האיורים, אני כמאייר מקבל יותר מקום לקחת את הסיפור אליי ולאייר אותו מנקודת מבט מאוד אישית שלי. זאת בניגוד לעבודה מול סופר חי, שבה לסופר ברוב המקרים יש תמונה כלשהי של איך העולם שהוא ברא אמור להראות וצריך להגיע להסכמה ואמצע כלשהו. לכן עבודה מול טקסט קלאסי כזה היא מאוד משחררת במובן היצירתי; אני קורא טקסטים שלרוב כבר הכרתי לפני כן ומאייר אותם כמו שאני מדמיין. עם זאת יש לחץ מסוים בהתמודדות עם טקסט קלאסי של סופרים ומשוררים גדולים: הטקסטים בדרך כלל כבר מאוד מוכרים, ובהרבה מקרים אוירו בעבר.
בעבודתו משתמש בסיל הרבה בהומור:
בכל ספר שאני מאייר אני תמיד מחפש להשתמש בהרבה הומור, זה מה שאני הכי אוהב לאייר וגם הכי נח לי אתו
— ראיון עם אביאל בסיל לרגל צאת הספר "אנונימוס בלפי הגדול" באתר הפנקס
קארל ואן וכטן

קורות חיים

ואן וכטן נולד בסידר ראפידס שבאיווה, בן הזקונים של צ'ארלס ואדה ואן וכטן. הוא למד באוניברסיטת שיקגו וסיים את לימודיו שם ב-1903. ב-1906 עבר לגור בניו יורק, שם עבד כעוזרו של מבקר מוזיקה ב"ניו יורק טיימס". ב-1907 לקח ואן וכטן חופשה מהעבודה בעיתון כדי לטייל באירופה ולחקור שם את האופרה בעקבות אהבתו לסוגה האמנותית. בזמן טיולו, כשהיה באנגליה, הוא נישא לחברתו אנה סניידר (Anna Snyder), שהכיר זה מכבר, עוד בסידר ראפידס. הוא חזר ב-1909 לעבודתו ב"ניו יורק טיימס" והפך למבקר האמריקני הראשון של המחול המודרני, בזמן בו היו בעיר ניו יורק הופעות של איזדורה דנקן, אנה פבלובה ולוי פולר (Loie Fuller). ב-1912 הוא ואשתו אנה סניידר התגרשו, וב-1914 הוא נישא לשחקנית הרוסייה פאניה מרינוף, ששיחקה בהצגות רבות בברודוויי ובנוסף - בשמונה סרטים אילמים. הנישואים נמשכו עד סוף חייו, גם כשכמעט ולא הגיב.
מספר ספרים הכוללים מאמרים מאת ואן וכטן אודות נושאים שונים, כמו מוזיקה וספרות, פורסמו בין השנים 1915–1920. בין השנים 1922 ו-1930 פרסמה הוצאת "Alfred A. Knopf" שבעה ספרים מאת ואן וכטן.
ואן וכטן התעניין בעבודותיהם של סופרים ואמנים שחורי עור, וכמו כן הכיר וקידם דמויות מפתח ב"רנסאנס של הארלם", ביניהם לנגסטון יוז, ריצ'רד רייט ווולאס תורמן. ספרו המצליח והשנוי במחלוקת "Nigger Heaven" (בתרגום חופשי: "גן עדן של כושים"), אשר פורסם ב-1926, מתאר את החיים בהארלם ואת היחסים בין האנשים בה. במרכז עלילת הספר ניצבים שני אנשים, ספרן שקט וסופר שאפתן, שמנסים לשמור על אהבתם בזמן שהגזענות מנסה למנוע מהם זאת.
בשנות ה-30 החל ואן וכטן לצלם צילומי דיוקן. במסגרת צילומים אלו, הוא צילם ידוענים רבים, ביניהם מארק שאגאל (תמונה), תומאס מאן (תמונה), מרלון ברנדו (תמונה), אורסון ולס (תמונה), נורמן מיילר (תמונה), סומרסט מוהם (תמונה), פרנסיס סקוט פיצג'רלד (תמונה), גור וידאל (תמונה), סידני לומט (תמונה), טרומן קפוטה (תמונה), לורנס אוליבייה (תמונה), אוולין וו (תמונה) ועוד רבים אחרים.
הוא פגש לראשונה את גרטרוד שטיין בפריז בשנת 1913. הם התכתבו לאחר מכן במשך כל שארית חייה של שטיין, ולפני מותה קבעה כי ואן וכטן יהיה בעל זכויות היוצרים על יצירותיה לאחר שתמות. לאחר מותה הוא עזר בין היתר להביא לדפוס את כתביה שלא פורסמו.
לאחר שנות ה-30 ואן וכטן פרסם מעט כתבים ספרותיים, אך הוא המשיך להחליף מכתבים עם רבים מחבריו להתכתבות.
אף על פי שהיה נשוי לשחקנית פאניה מרינוף עד סוף חייו, הוא היה הומוסקסואל. חלק מחיבוריו נשמרו לאחר מותו, ולאחר שנבחנו 25 שנה לאחר שמת, נמצאו בהם גזירי עיתונים וצילומים הקשורים להומוסקסואליות.
הוא מת בשנת 1964, בגיל 84, בעיר ניו יורק. ב-1968 פורסמה ביוגרפיה שלו, "Carl Van Vechten and the Irreverent Decades", מאת ברוס קלנר (Bruce Kellner).
כיום שמורים רוב כתביו בספריית בינק (Beinecke Library) שבאוניברסיטת ייל. ספריית הקונגרס רכשה בשנת 1966 אוסף של כ-1,400 צילומים שצילם.
ג'ואנה דייוויד

ביוגרפיה

ג'ואנה אליזבת האקינג נולדה בלנקסטר שבאנגליה. תפקידה החשוב הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1971 בדרמה "תבונה ורגישות" של ה-BBC עיבוד לרומן באותו שם בה שיחקה בתפקיד ראשי בדמות אלינור דשווד. שנה אחר כך הופיעה בתפקיד סוניה בעיבוד טלוויזיוני ל"מלחמה ושלום". סדרות טלוויזיה נוספות שהופיעה בהם היו "המוהיקני האחרון", "Colditz", ‏"Missing presumed Dead" ‏(1972) ו-"Odd Man In". 
ב-1978 שיחקה בתפקיד הראשי של גברת דה-וינטר בעיבוד לרומן "רֶבֶּקָה" של דפנה דה מוריה ואת דמותו של מר דה-וינטר גילם ג'רמי ברט. כעשרים שנה אחר כך גלמה בתה אמיליה פוקס את אותה דמות בעיבוד מחודש לרומן. 
בהדרגה החלה לגלם דמויות של נשים מבוגרות יותר, ב-1995 השתתפה בסדרת הטלוויזיה גאווה ודעה קדומה, בה גילמה את מרת גרדינר, דודתה האהובה של אליזבת בנט, גם בתה אמיליה פוקס הופיעה בסדרה בתפקיד ג'ורג'יאנה דארסי. 
ב-2005 השתתפה בגרסה טלוויזיונית של "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס בתפקיד גברת בייהם באדג'ר. ריצ'רד גריפית'ס שיחק בסדרה בתפקיד מר בייהם באדג'ר.
על הבמה הופיעה במחזה "Breaking the Code" בכיכובו של דרק ג'קובי. ב-2009 שיחקה במחזה "Woman in Mind" מאת המחזאי אלן אייקבורן. 
בין סדרות הטלוויזיה הרבות שהשתתפה בהן אפשר למנות את "הרפתקאות שרלוק הולמס", "מיס מרפל", "המלחמה של פויל", "המפקח מורס" ופרק בסדרה "Rosemary & Thyme". 
דייוויד נשואה לשחקן אדוארד פוקס, שהיה בן זוגה במשך שנים רבות. לשניים שני ילדים, אמיליה פוקס ופרדי פוקס, שבדומה להוריהם עוסקים גם כן במשחק.