google/wiki40b huggingface dataset:
סובסטרט

בביוכימיה, סוּבְּסְטְרָט (בעברית גם מַצָּע) של אנזים, הוא הכינוי למולקולה שעליה פועל האנזים ומזרז תגובות הקשורות בה. מולקולת הסובסטרט נקשרת אל האתר הפעיל של האנזים, עוברת שינוי, משתחררת ומפנה את מקומה למולקולה הבאה. לאנזים אחד יכולים להיות כמה סובסטרט שונים. אלו נקשרים לאתרים פעילים על פני האנזים, ובדרך כלל מגיבים ביניהם כדי לקבל את התוצר הסופי. דוגמה לסובסטרט הוא עמילן, שהוא הסובסטרט של האנזים עמילאז. 
קצב הפעולה של אנזים נמדד כאשר באתרו הפעיל יש את מספר הסובסטרטים המקסימלי שהוא יכול להכיל.

תהליך תפיסת הסובסטרט והפקת תוצר

בעת הריאקציה נקשר הסובסטרט לאנזים המתאים לו בזכות ההתאמה בינו לבין האתר הפעיל של אנזים. רק סובסטרט בעל תכונות כימיות ומבנה מרחבי מתאים יכול להתקשר אל אתר פעיל מסוים. לדוגמה, אם אתר פעיל של האנזים יכיל קבוצת מולקולות הידרופוביות וקבוצת מולקולות בעלות מטען חשמלי שלילי, הוא יוכל לקשור אליו רק סובסטרט הידרופיבי ובעל מטען חשמלי חיובי. לאחר התקשרות הסובסטרט אל האתר הפעיל הוא נהפך לתוצר ומשתחרר מהאתר הפעיל לסביבה. לאחר ששוחרר הסובסטרט יכול האנזים לקשור אליו סובסטרט נוסף.
E + S ⇌ ES → EP ⇌ E + P
כאשר E = אנזים, S = סובסטרט (ים) וכאשר P = תוצר. כאשר התהליך הכימי הראשון (קשירה) והתהליך הכימי השלישי (הפרימה) הם, בדרך כלל, תהליכים הפיכים, התהליך האמצעי הוא בדרך כלל תהליך בלתי הפיך.
חומרים המפריעים לסובסטרט להיקשר לאתר הפעיל קרויים מעכבי אנזימים.
ג'רי הרמן

תחילת הדרך

הרמן גדל בג'רזי סיטי בניו ג'רזי למשפחה יהודית ממעמד הבינוני בעלי רקע מוזיקלי: אביו עבד בקיץ בבתי מלון בהרי קטסקיל ואמו עבדה במלונות בתור זמרת, פסנתרנית ומורה. הוא בילה את כל חופשות הקיץ שלו במחנות קיץ שם, והפך להיות מעורב בבימוי הפקות תיאטרון במחנה, כמו "אוקלהומה!" ו"הקשת של פניאן". הוא למד לנגן בפסנתר מגיל צעיר. למד תיאטרון באוניברסיטת מיאמי, ובעודו סטודנט הפיק, כתב וביים מחזמר במכללה בשם "Sketchbook" שהיה אמורה לרוץ לשלוש הופעות, אבל המשיך עקב הביקוש ל-17 הופעות נוספות, המופע הארוך ביותר בהיסטוריה של האוניברסיטה.
לאחר לימודיו עבר לניו יורק, שם יצר מופע רביו באוף ברודוויי בשם "אני מרגיש נפלא" שהיה מורכב מחומר שכתב באוניברסיטה. המופע עלה בגריניץ' וילג' ב-1954 ורץ 48 הופעות. ב-1957, התבקש על ידי מועדון מקומי לכתוב תוכנית מוזיקלית על מנת להחליף מופע שעבר למועדון אחר. הרמן כתב וביים רביו בן שעה בשם "כוסית" כשחברו פיליס ניומן הופקד על הכוריאוגרפיה. המופע עלה במאי 1958 ורץ במשך שנתיים. 
הרמן אסף ב-1960 מספיק חומר מקורי כדי להרכיב רביו בשם "המצעד". הוא עלה לראשונה ב-Showplace, התרחב ועבר לתיאטרון השחקנים בינואר 1960. במהלך אותה שנה פגש את המחזאי טד מוזל ושניהם שיתפו פעולה בעיבוד מוזיקלי אוף-ברודוויי של מחזה טלוויזיוני של מוזל, "מאדאם אפרודיטה". המחזמר באותו השם, בכיכובם של ננסי אנדרוז בתפקיד הראשי, עלה בתיאטרון אורפיאום ב-1961, אך ירד לאחר 13 הופעות בלבד.

קריירה בברודוויי

ב-1960, הרמן ערך את הופעת הבכורה שלו בברודוויי עם הרביו "מא' עד ת'", עם וודי אלן ופרד אב. באותה השנה המפיק ג'רארד אסטרייכר פנה אליו לאחר שראה את "המצעד" ושאל אותו אם יהיה מעוניין להלחין מוזיקה לתוכנית על הקמתה של מדינת ישראל. התוצאה הייתה המחזמר הראשון שלו במלוא מובן המילה בברודוויי, "חלב ודבש", בכיכובה של מולי פיקון. הוא קיבל ביקורות טובות ורץ 543 הופעות.
בשנת 1964 המפיק דייוויד מריק הפגיש את הרמן עם השחקנית קרול צ'אנינג לפרויקט המוצלח ביותר שלו – המחזמר "הלו, דולי!". ההפקה המקורית רצה 2,844 הופעות, המחזמר עם הריצה הארוכה ביותר עד אותו זמן, ולאחר מכן חודש שלוש פעמים וזכה בשיא של 10 פרסי טוני.
הפרויקט המוזיקלי הבא של הרמן היה הלהיט הגדול "מאמא" בכיכובה של אנג'לה לנסבורי, אשר הציג שורה של שירים שחיבר שהפכו ללהיטים, בעיקר הבלדה "אם הוא נכנס לחיי" ושיר החג האהוב "אנחנו צריכים קצת חג מולד".
למרות שלא הצליחו מסחרית, מחזות הזמר "עולם יקר" (1969) בכיכובם של אנג'לה לנסבורי, "מאק ומייבל" (1974) בכיכובו של רוברט פרסטון וברנדט פיטרס, ו"הטיול הגדול" (1979) בכיכובו של ג'ואל גריי הותירו שירים מלודיים בלתי נשכחים. 
ב-1983 הרמן רשם את המגה-להיט השלישי שלו עם המחזמר "כלוב העליזים" בכיכובם של ג'ורג' הרן וג'ין בארי, ששבר שיאים בקופות התיאטרון והוליד לו פרס טוני נוסף למחזמר הטוב ביותר. במחזמר זה כתב הרמן את ההמנון ההומואי "אני מה שאני" ואת השיר "בזמנים הטובים ביותר". הוא המחזמר היחיד שזכה בפרס טוני פעמיים להפקה המחודשת (2005 ו-2010).

חיים אישיים

הרמן מתגורר בפלורידה. ב-1985 אובחן כנשא HIV אך שרד.
Dear John (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על והולחן ידי טיילור סוויפט לבדה והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ. ניו יורק טיימס סקרו את השיר בחיוב רב, ואף טענו כי "זהו השיר הטוב ביותר מ-Speak Know".
האודיו של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-2 באוקטובר, הצליח לצבור 2 מיליון צפיות.

הופעה

עם השיר הופיעה סוויפט לאורך כל סיבוב ההופעות השני שלה, "Speak Now World Tour".
קופיפליירינג

קופיפליירינג (באנגלית: Coffee Flairing) ‏ (ידוע גם בשמות: קופי פלייר, בריסטה פלייר ובריסטה פליירינג) הוא מופע ראוותני של הכנת משקאות קפה חמים או קרים, על פי רוב מבוססי אספרסו תוך כדי הטלתם באוויר ותפיסתם של: ידיות קפה, דוחסני קפה, כוסות קפה, תחתיות לכוסות קפה, כפיות, מפיות, שייקרים, כדי הקצפת חלב, קרח ובקבוקים שונים. מבחינה זו, קופיפליירינג הוא פליירינג של עולם הקפה. בדרך כלל נקשר קופיפליירינג עם להטוטנות.
צורת הגשת המשקאות בקופיפליירינג חשובה אף היא. משקאות קפוצ'ינו מוגשים עם לאטה ארט ומשקאות קפה קרים שואבים השראה מקוקטיילים.

מקור

קופיפליירינג היא תופעה יחסית חדשה ומקורה בקרבה שיש בין מקצועות הבר השונים. על פי רוב, מוזגים רבים שעובדים בברים ומסעדות מתמחים בהכנת קוקטיילים, מבינים ביין ובהכנת קפה כחלק מניסיון בית העסק להציע מבחר גדול של משקאות ולמקסם רווחים. מוזגים רבים מתעניינים בפליירינג ותופעה זו זלגה גם לתחום הכנת הקפה.

תחרויות קופיפליירינג

ישנן כמה תחרויות קופיפליירינג בעולם, המאוגנות על ידי חברות הקפה וחברות המיצרות מוצרים משלימים לקפה. השיפוט מושפע ממספר הפעמים שהמתחרה הפיל כלי כלשהו, שפיכת נוזלים, כמות האלמנטים בהם השתמש המתחרה, עמידה בזמן, קושי התרגילים אותם ביצע וסגנון אישי.
הגלריה הלאומית של סקוטלנד

היסטוריה

הגלריה ממוקמת במבנה נאו קלאסי הניצב בראש גבעה שבין שני חלקי גני רחוב הנסיכים. המבנה תוכנן על ידי ויליאם הנרי פלייפייר, אבן הפינה של המבנה הונחה על ידי הנסיך אלברט ב-30 באוגוסט 1850, והמבנה נפתח לציבור בשנת 1859.
בסמוך ניצב מבנה האקדמיה הסקוטית המלכותית לאמנות. שני המבנים שופצו בשנת 1912 על ידי ויליאם תומאס אולדריב.
אוספי המוזיאון כוללים למעלה מ-30,000 ציורים והדפסים, החל מתקופת ראשית הרנסאנס ועד שלהי המאה ה-19. כמו כן במוזיאון ספריית עיון העוסקת באמנות החל משנת 1300 ועד שנת 1900 ובה למעלה מ-50,000 ספרים וכתבי עת.
במסגרת פרויקט פלייפייר נוסף למוזאון בשנת 2004 אגף חדש המחבר את שני הבניינים, אשר כולל אולם תיאטרון להרצאות, חנות, ומרכז מידע.

אוספי המוזיאון

מקורו של אוסף המוזיאון באוסף של ציורים שהועברו אליו מבניין האקדמיה הסקוטית לאמנות אשר כלל יצירות של יאקופו באסאנו, אנתוני ון דייק וג'ובני באטיסטה טייפולו. הגלריה החלה לרכוש תמונות רק בשנת 1903. בשנת 1945 השאיל דוכס סאות'רלד את אוספיו למוזיאון הכוללים יצירות מופת רבות.
בין היצירות העיקריות המוצגות במוזיאון ניתן למנות את יצירותיהם של ג'ובאני לורנצו ברניני: "קארלו אנטוניו דל פוצו"; סנדרו בוטיצ'לי: "הבתולה עם ישו הילד ישן"; אנטוניו קנובה "שלוש הגרציות"; פול סזאן: "העצים הגדולים" ו"נוף הר סנט-ויקטואר"; ז'אן-בטיסט סימאון שארדן: "אגרטל עם פרחים"; ג'ון קונסטבל: "עמק דדהאם"; חרארד דויד: "שלוש אגדות ניקולס הקדוש"; אדגר דגה: "דיוקנו של דייג מרטלי"; ג'יימס דראמונד: "האספסוף" ו"גברת הקמה מכיסאה"; אנתוני ון דייק: "משפחת לומליני"; תומאס גיינסבורו: "גברת גרהאם המכובדת"; פול גוגן: "חזיון לאחר הדרשה: יעקב נאבק עם המלאך"; הוגו ון דר חוס: "מזבח השילוש הקדוש"; פרנסיסקו דה גויה: "אל מדיקו"; אל גרקו: "ז'רום הקדוש מביע חרטה", "ילד מדליק נר בחברת קוף ושוטה", "ישו מציל העולם"; קלוד מונה: "ערמות חציר"; ניקולא פוסן: "שבעה הסקרמנטים"; אלן רמזי: "מרגרט לידנזי"; רפאל: "מדונת ברידג'ווטר"; רמברנדט ון ריין: "אישה במיטה" ו"דיוקן עצמי"; סר ג'שואה ריינודלס: "העלמות וולדגרייב"; ז'ורז' סרה: "לה לוצרן, סנט דני"; טיציאן: "ונוס אנדיומנה", "דיאנה וקליסטו", "דיאנה ואקטאון", "המדונה והילד עם יוחנן המטביל" ו"שלושת גילי האדם"; דייגו ולסקס: "אישה זקנה מבשלת ביצים"; יאן ורמיר: "ישו בבית מרתה ומרים" וכן יצירות של אנטואן ואטו, דייוויד אלן, פרנסיס בייקון, ויליאם בלייק, דייוויד יאנג קמרון, גוסטב קורבה, אז'ן דלקרואה, אלברכט דירר, וינסנט ואן גוך, פרנס האלס, האנס הולביין הבן, רוברט סקוט לאודר, לורנצו מונקו, קאמי פיסארו, פטר פאול רובנס, טינטורטו ולאונרדו דה וינצ'י.
לידת עכוז

שכיחות התופעה

לקראת השבוע ה-34 של ההיריון אמור העובר להסתובב למצג ראש (הראש כלפי מטה - לידה רגילה).
כשלושה עד ארבעה אחוזים של העוברים אינם מצליחים להסתובב לתנוחה זו, ולכן הם נשארים בתנוחת עכוז. כ-3.5% מכלל הלידות הן לידות עכוז. מצג זה הוא השני בשכיחותו לאחר תנוחת ראש (הלידה הרגילה, המוכרת).
מצג עכוז שכיח במקרים הבאים: לידה מוקדמת, אצל פגים, בהיריון מרובה עוברים, אצל הילד השני (הלידה השנייה), במומים עובריים גסים (הידרוצפלוס) ובעיות תוך-רחמיות – רחמים מעוותים או גידולים שונים ברחם.

סכנות התופעה

תמותת העוברים בלידת עכוז גדולה פי שלושה מלידות רגילות. הסיבות העיקריות לתמותת העוברים הן פגיעות ושטפי דם במוח התינוק בעת החילוץ. בעת יציאת התינוק דרך תעלת הלידה נשקפת סכנה לראשו, משום שהוא עלול לסבול מחוסר חמצן בלידה אטית, הנמשכת למעלה משבע דקות.
כמו כן, לידת עכוז עלולה להביא לתופעת פריקה אצל התינוק הנולד.
בעיה נוספת היא כאשר התינוק גדול מדי יחסית לאגן הירכיים של האם. קיימת סכנה שיהיה קושי לחלץ את ראש התינוק, והוא עלול להיפגע מחוסר חמצן. מצד שני, אם ראשו של התינוק יוצא מהר מדי, הוא עלול להיפגע משטפי דם במוח ומפגיעות מוחיות.
לידת עכוז עלולה להקשות על היולדת, על העובר ועל הרופא המיילד.
מצג עכוז מקשה על גיחת התינוק בדרך טבעית, ולכן ישנה נטייה כללית להרבות בניתוחים קיסריים במקרים אלה. עם זאת, בעקבות מחקרים חדשים ובעקבות הסיכון ליולדת הכרוך בניתוח הקיסרי, איגודי גינקולוגים בארצות שונות, ביניהם ישראל, קנדה וארצות הברית, משנים את המלצותיהם ומאפשרים היום גם לידות טבעיות במצג עכוז.

היפוך עובר

קיימות מספר שיטות בהן מנסים לשנות את מצג העובר מעכוז לראש ובהן אף שיטות מהרפואה הסינית. השיטה הנפוצה ביותר מבוססת על היפוך פיזי של העובר המבוצע על ידי רופא. בשיטה זו המטפל מניח את ידיו על בטן האישה מסביב לעובר ובשלב ראשון מנסה להרחיקו מאגן הירכיים. בשלבים הבאים מנסה המטפל לסובב את העובר למצג צד ולבסוף למצג ראש. המטפל שומר את ירכי העובר מקופלות קרוב לבטנו כדי לקדם את הצלחת התהליך.
סיכויי הצלחת הטיפול נעים בין 55% ל-70% ומקובל לבצעו החל מהשבוע ה-34 להריון. בדרך כלל עדיין קיים בשלב זה סיכוי להיפוך ספונטני, ולכן מנסים לדחות את הטיפול, אך סיכויי ההצלחה קטנים כאשר העובר גדול יחסית לכמות מי השפיר ותנועתו הופכת יותר קשה. הטיפול המודרני מתבצע תחת מעקב אולטרה סאונד כדי למנוע סיבוכים. בעזרת מכשיר האולטרה סאונד ניתן גם לקבוע האם סיכויי ההצלחה טובים או שקיימים סיכונים שיבטלו את הכדאיות בביצוע התהליך. בעיות אפשריות עלולות לנבוע ממיעוט מי שפיר, ריבוי עוברים, רעלת הריון, וצלקות קודמות ברחם.
Battlefield Heroes

משחקיות

Battlefield Heroes כלל מצבי כיבוש שונים, בכל צוות יש 8 שחקנים, ויש רק מטרה אחת שהיא להשיג את הדגל של הקבוצה השנייה, ולהרוג 50 שחקנים מהקבוצה היריבה. המשחק כלל גם בחירה אוטומטית לקבוצות, כדי שהקבוצות ישארו מאוזנות. במשחק היו שני צבאות, אחד הוא הצבא הלאומי (בעל דגל בצבע אדום בבסיס), והצבא המלכותי (בעל דגל בצבע כחול בבסיס). היה  במשחק גם מצב שנקרא "Conquest V2" (כיבוש V2), שמטרתו הייתה לקיחת שליטה במקום שבו יש משגר ל5 דקות.
כמו משחקי Battlefield הקודמים, ב-Battlefield Heroes היו כיתות, שצומצמו במשחק זה לשלוש כיתות: חייל, תותחן וקומנדו. לכל אחד משלוש הכיתות היו יתרונות וחסרונות משלהם. לחייל הייתה יכולת ריפוי, לתותחן יכולת הגנה או מהירות ולקומנדו יכולת היעלמות.
מיינקה כץ

מיינקה כץ (בכתיב יידי: מעינקע קאַץ; באנגלית: Menke Katz‏; 1906 – 24 באפריל 1991) היה משורר יידיש, שכתב שירה גם באנגלית, מסאי ומתרגם.

קורות חיים

מיינקה כץ נולד בליטא, והיגר לארצות הברית כבר בשנת 1920, בגיל 14. הוא מהבודדים מבין משוררי היידיש בארצות הברית שהחל לכתוב שירה באנגלית לאחר הגירתו. בארצות הברית הוא מוכר כמשורר דו-לשוני. שירי היידיש המוקדמים שלו תורגמו לאנגלית בידי המתרגם הישראלי לשעבר, פרופ' בנימין הרשב ואשתו ברברה.
רבים משיריו של מיינקה כץ הולחנו, הוא עצמו נהג לשיר אותם בהופעותיו עם הגיטרה שלו, והפכו לשירים מוכרים ואהובים. שירים רבים משלו הולחנו בידי מאיר בוגדנסקי.
בנו הוא החוקר הירש-דוד כץ.
צבי בטשא

צבי בטשא, (19 בנובמבר 1922 - 29 באוגוסט 2015) היה פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.

ביוגרפיה

בטשא נולד בשנת 1922 באולומוץ שבצ'כיה. בהיותו בן 9 התייתם מאביו שנפטר ממחלה. בעקבות מות אביו החליטה אמו ללמוד משפטים וזמן קצר לפני כיבוש צ'כיה על ידי הנאצים היא סיימה דוקטורט במשפטים. באביב 1939 הוא הספיק לעזוב את צ'כיה עם עליית הנוער והגיע לארץ לקיבוץ דגניה ב' ב-17 ביולי 1939. אחותו ואימו שלא הגיעו איתו, ניספו בשואה בגטו לודג' ובחלמנו. ראשית האחות בסוף 1941 או בתחילת 1942 מטיפוס בגטו לודג' ואחר כך אמו ב-3 ביוני 1942 בחלמנו.
ב-1942 עבר בטשא עם גרעין של מספר צעירים נוספים לקיבוץ כפר המכבי. הוא עסק בעבודות פלחה, דיר, ומטעי הקיבוץ כאשר במקביל מילא תפקידים ציבוריים של הדרכת נוער בקריית חיים, שליחות להבאת יהודים מצ'כיה בשנים 1947–1948, ושליחות בשווייץ בשנים 1966–1969.
בשנת 1960 כאשר היה בן 38 התחיל בטשא ללמוד לימודי פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. ב-1964 סיים בהצטיינות תואר ראשון. בשנת 1969 הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת פרנקפורט, בגרמניה.
בשנים 1969 - 2006 היה בטשא חבר בסגל ההוראה של אוניברסיטת חיפה בחוג למדע המדינה.

פרסומים

במהלך השנים פרסם בטשא 17 ספרים, רובם בשפה הגרמנית (שהיא שפת אם עבורו). הספרים עוסקים בהשכלה הגרמנית בתקופת המהפכה הצרפתית, טקסטים חיבורים שונים, וספר על משנתו של תומאס מסריק שהיה נשיא צ'כיה. בשנת 2001 התפרסמה אוטוביוגרפיה שלו בצ'כית.
בעברית הוא פרסם שלושה כרכים תחת הכותרת: "מחשבה מדינית מודרנית ממונטסקייה עד מרקוזה".
בשנים האחרונות עסק בטשא בעיקר בכתיבת מאמרים על יהדות ויהודים שונים באזור בו נולד.

משפחתו

בשנת 1953 נישא בטשא לשולה לבית מאיר. נולדו להם שלושה ילדים, האמצעי נדב היה אלוף ושיאן ישראל בשחייה. ביתו הבכורה עליזה, פרופסור לגנטיקה של האדם באוניברסיטת בר-אילן ומנהלת המעבדה הגנטית במרכז רפואי מאיר. בנו הצעיר יוחאי, עורך דין עצמאי. ב-1990 הוא התאלמן. בטשא התגורר עד מותו בקיבוץ כפר-המכבי ולו היו 8 נכדים. נכדו (בנו של נדב) הוא שחיין, יונתן בטשא, אלוף ישראל בשחייה אף הוא.
מינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני

היסטוריה

המודיעין הצבאי האוקראיני הוקם בספטמבר 1992 כמחלקת ביון עצמאית בשם המינהל לאסטרטגיה צבאית של משרד ההגנה האוקראיני, אף שהמודיעין הצבאי באוקראינה היה קיים עוד מתקופת רוס של קייב, תחת בוגדן חמלניצקי בשנות 1640.
בשנים 1917–1920 פעלה מחלקת המודיעין של צבא הרפובליקה העממית של אוקראינה והיא הייתה לגרעין של המודיעין הצבאי האוקראיני. עם כיבוש אוקראינה בידי הצבא האדום הבולשביקים סיפחו את המודיעין של צבא הרפובליקה העממית של אוקראינה אל הגה-אר-או והיה לאגף האוקראיני של גר"ו.
בספטמבר 1992 הוקם המודיעין הצבאי החדש של אוקראינה העצמאית.
שבשתא כיוון דעל על

שבשתא כיוון דעל - על הוא ביטוי ארמי-תלמודי שנאמר על יד האמורא רב דימי מנהרדעא ופירושו: שיבוש, כיוון שנכנס והשתרש בלב, קשה להוציאו שוב.
האמרה מובאת במסגרת דיון תלמודי העוסק בשאלה איזה מורה עדיף שילמד דרדקים, אדם מלומד שאינו מדייק בלשונו, או אדם מדייק אך שאינו מלומד:
אמר רבא: אלו שני מקריאי דרדקים (מלמדי ילדים), אחד גורס (מלמד הרבה) ואינו מדייק, ואחד מדייק ואינו גורס, אנו מושיבים אותו שהוא גורס ואינו מדייק, שבשתא ממילא נפקא (השיבוש ייצא מאליו). רב דימי מנהרדעא אמר: אנו מושיבים שמדייק ואינו גורס, שבשתא כיוון דעל - על"
מדיון זה עולה כי רבא סבור שעדיף להעסיק מורה מלומד שאינו מדייק, גם אם יש חשש שבכך ישתרשו שגיאות בלב התלמידים, כיוון שהשגיאות ממילא יתבררו ויתוקנו במהלך הלימוד. אולם אליבא דרב דימי, החשש מפני טעויות, בפרט כשהן ניטעות בגיל צעיר, הוא גדול בהרבה – משום שברגע שהן משתרשות, הן יישארו לעולם וקשה יהיה לעוקרן, ולכן העדפתו היא להעסיק את אותו שמדייק אבל לא מלומד.
אינאיס

אַינֵאִיס (בלטינית: Aeneis) מאת ורגיליוס היא פואמה אפית רומית הכוללת 12 ספרים המתארים את הרפתקאותיו של איניאס, מגיבורי מלחמת טרויה, שעבר לאיטליה והיה לאבי הרומאים.
ששת הספרים הראשונים של הפואמה כוללים את סיפור מסעו של איניאס מטרויה לאיטליה, בעוד חציו השני כולל את תיאור ניצחונות הטרויאנים על הלאטינים.
הפואמה נכתבה בימיו של אוגוסטוס, שליטה של קיסרות רומא לאחר הכאוס שהשתרר בה עם רצח יוליוס קיסר. שלטונו של אוגוסטוס שם קץ למלחמת האזרחים, החזיר את היציבות והשכין את ה"פאקס אוגוסטה" (שלום אוגוסטוס) שנמשך קרוב ליובל. בוורגיליוס ובבני דורו עורר הסדר החדש התלהבות. האיניאידה נכתבה כדי לרומם את הקיסרות באמצעות יצירת גיבור לאומי. ביצירה זו יוצא מייסד הגזע הרומי, שנועד להחזיק בכל העולם תחת שלטונו, הלא הוא איניאס, ששמו כבר נודע כדמות ב"איליאדה", להגשים את גורלו ככובש איטליה.
לפי האגדה כתב ורגיליוס רק שלוש שורות ביום בעת כתיבת היצירה המורכבת הזו. למרות אורכה של היצירה, המשתווה לזו של כתיבתו של הומרוס, לא נסתיימה כתיבתן של כמה שורות. יש הסוברים כי זו הייתה כוונתו של המשורר. עם מותו, השאיר ורגיליוס הוראה כי יש לשרוף את היצירה כיוון שלא היה מרוצה מחלקים מן היצירה (למשל מספר VIII, בו מתקיימים יחסי מין בין ונוס ווולקן), אולם אוגוסטוס הורה כי לא ישרפו אותה, והיא פורסמה עם שינויים מועטים.
במאה ה-15 היו שני ניסיונות ליצור המשך ליצירה. אחד מניסיונות אלו, שנעשה על ידי מפאו וג'ו (Maffeo Vegio, בלטינית: מפאוס וגיוס), אף נכלל בהדפסות של היצירה שנעשו במאות ה-15 וה-16. 
התרגום השלם של ה"אינאיס" לעברית נעשה בידי שלמה דיקמן (הוצאת כרמל ומוסד ביאליק, 2005) תוך שמירה על המשקל השירי שבו נכתבה במקור הלטיני, הקסמטר  דקטילי. תרגום חלקי לעברית נעשה על ידי יוסף ליבס מן המקור הלטיני ועל ידי מיכה יוסף לבנזון שתרגם את הספר השני וקטע מהרביעי לעברית מן התרגום הגרמני של שילר.
הכיוון ההפוך

הכיוון ההפוך (בערבית: الاتّـجاه الـمُعاكس, תעתיק: "אלאִתִּג'אהּ אלמֻעאכִּס") היא תוכנית ראיונות ודיונים בערוץ הלוויין אל-ג'זירה (الجزيرة) המשדר חדשות ואקטואליה מדוחה, בירת קטר. מנחה התוכנית הוא דוקטור פייסל אל-קאסם, דרוזי יליד סוריה, בעל אזרחות בריטית ותואר דוקטור לספרות אנגלית.
התוכנית משודרת מ-1997 וזוכה לשיעורי צפייה גבוהים מאוד בארצות ערב. היא מעמתת מדי שבוע בין פוליטיקאים, אנשי רוח, אנשי דת, חוקרים או אנשים מלומדים אחרים, בעלי דעות קוטביות ומנוגדות. המנחה מנהל את הדיון ביניהם, אם כי לעיתים הוא נוקט עמדה לטובת אחד הצדדים.
אף כי מסגרת התוכנית פשוטה יחסית, היא נחשבת חדשנית בעולם הערבי, שכן היא מביאה לדיון גם אנשים שדעותיהם אינן מקובלות, ולפעמים אף אסורות להשמעה בחלק מהמדינות הערביות והמוסלמיות. התוכנית משודרת בשידור חי, כך שאין אפשרות לערוך אותה או לצנזר קטעים ממנה. הדיונים בה נעשים לפעמים סוערים, ואף היו מקרים שבהם אחד המתדיינים עזב את האולפן בזעם.
הנושאים המועלים בתוכנית הם נושאים אקטואליים המעוררים מחלוקת עזה בעולם הערבי, בפרט נושאים הקשורים ביחסים שבין העולם הערבי לארצות ועמים אחרים. כמה מהנושאים שהועלו בתוכנית לאחרונה: שאלת הצורך של מדינות ערביות בנשק גרעיני, היחס לערבים בארצות הברית, וערעור התדמית של ישראל בעולם הערבי בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
אחת התוכניות המפורסמות (21 בפברואר 2006) עסקה בתאוריית התנגשות הציוויליזציות של סמואל הנטינגטון, ועימתה את ופא סולטאן, ערבייה חילונית ילידת סוריה שמתגוררת בלוס אנג'לס, עם אבראהים אל-ח'וולי, איש דת מצרי המרצה באוניברסיטת אל-אזהר. הביקורת שהפנתה סולטאן כלפי העולם הערבי ודת האסלאם הייתה חסרת תקדים בהיסטוריה של שידורי הטלוויזיה בערבית. במהלך הריאיון צידד המנחה פייסל אל-קאסם בגלוי בדעותיו של אל-ח'וולי. לאחר הריאיון כתב אל-קאסם מאמר שכותרתו "הבאש את ריחם של הערבים והמוסלמים והיה מפורסם באמריקה" ("اشتمّ العرب والمسلمين وأصبح مشهورًا في أمريكا") שבו הוא מגנה את סולטאן על הדעות שהביעה בתוכניתו.
בתוכנית אחרת (2 בינואר 2007), ימים ספורים לאחר הוצאתו להורג של סדאם חוסיין, התעמתו שני אישי ציבור עיראקיים: משעאן אל-ג'בורי, חבר פרלמנט סוני, וסאדק אל-מוסווי (איש ציבור שיעי). אל-ג'בורי הסוני עורר את חמתו של אל-מוסווי השיעי כשביקש מהצופים להצטרף אליו לתפילה לעילוי נשמתו של סדאם חוסיין. בתגובה האשים אל-ג'בורי את אל-מוסווי כי הוא משתף פעולה עם איראן. העימות התלהט, ושני המרואיינים קמו ממקומם והחלו לצעוק זה על זה, מבלי שהמראיין, פייסל אל-קאסם, הצליח להשתלט עליהם. בסופו של דבר עזב אל-מוסווי את האולפן בזעם במהלך השידור. אל-קאסם עצמו מתח בפתיח לתוכנית ביקורת על כך שההוצאה להורג נעשתה במהלך החג עיד אל-אדחא, ואמר שאפילו אריאל שרון לא היה מעז להוציא את סדאם חוסיין להורג בעיתוי כזה.
ב-15 בנובמבר 2016 השתתף בפעם הראשונה יהודי ישראלי בתוכנית, המזרחן ד"ר אדי כהן השתתף בעימות עם ניצ'אל נעיסה איש מקורב לנשיא סוריה בשאר אסד. בעקבות התוכנית התחוללה סערה של ממש ברשתות החברתיות והשאלה אשר נדונה כיצד יהודי (ד"ר אדי כהן) צדק, וכיצד היהודי הגן על הערבים בעוד הערבי מתחמק מהשאלות ומהטבח אשר מבוצע כנגד העם הסורי.
בדצמבר 2017 התעמת המזרחן ד"ר מרדכי קידר בתוכנית עם "עבד אל-רחמן סעיד קוקי" חוקר ואיש דת אסלאמי על הצהרת טראמפ בכך שאמריקה מכירה בירושלים כבירת ישראל.
עוד באותה שנה קאסם השווה את היחס של ישראל למחבלים הכלואים אצלה לבין היחס של סוריה. הוא הציג תמונה של סמיר קונטאר, תוך הוסיפו שהוא יצא מ-23 שנות מאסר "עם כרס ודוקטורט", אל מול תמונה של אסיר משוחרר מהכלא הסורי כשהוא נראה כחוש ושבור.
אשוקה

שנות שלטונו

אשוקה עלה לשלטון בשנת 273 לפנה"ס, והמשיך במסעות הכיבושים שהחלו אביו וסבו. תחת שלטונו נהנתה האימפריה מ-41 שנות שלום, ביטחון והרמוניה חברתית בין הדתות בהודו (ג'איניזם, הינדואיזם ובודהיזם). הוא קבע את המרכז האדמיניסטרטיבי של מלכותו בעיר מגדה שבמדינת ביהר של היום.
בשנה השביעית למלכותו הושפע אשוקה מנזיר בודהיסטי ושוכנע להיהפך ל"אופאסאקא" - דרגת מאמין בבודהה שאיננו נזיר. האמונה בתורה הבודהיסטית הייתה נקודת מפנה מכרעת בחייו. בשנת 262 לפנה"ס, יצא לכיבוש ממלכת קלינגה החזקה, שבחוף המרכזי-מזרחי (אזור מדינת אוריסה של היום). אף שצבאו ניצח בקרב, ההרג והחורבן ההמוני במלחמה (על פי הכתוב באחד מעמודיו, נהרגו בקרבות 100,000 מקלינגה ו-10,000 מחייליו) זעזעו את אשוקה, והביאו אותו למעבר למדיניות של אי-אלימות. אשוקה החליט להסיט את מרצו מכיבושים צבאיים אל עבר מאמץ להפצת האמונה הבודהיסטית באזור.

המונומנטים של אשוקה

אשוקה פעל להפיץ את הבודהיזם באסיה תוך הקמת מונומנטים ומקדשים (סטופות) המסמלים מקומות מרכזיים בדרכו של סִידְּהָארְתַה גַאוּטַמַה שהפך ל"בודהה" (המואר). השפעה זו ניכרת עד היום ברחבי דרום אסיה.
סמל הודו הנוכחי הוא עיבוד של כותרת עמוד האריה של אשוקה אשר נמצאה באתר סארנאת. המלך אשוקה בנה את העמוד כדי לציין את גן הצבאים, המקום בו סִידְּהָארְתַה גַאוּטַמַה נשא לראשונה את דרשתו על ה"דהרמה" והסנגהה הבודהיסטית (קהילת ההולכים אחרי בודהה) נוסדה. גם הגלגל המצוי במרכזו של דגל הודו, "אשוקה צ'אקרה", הוא "גלגל החוק" שהיה סמלו של אשוקה, שהיה בראש עמוד אשוקה, נמצא בסארנאת.
אשוקה קבע חוקים חדשים החקוקים עד היום על מצבות שנמצאות באפגניסטן, בפקיסטן ובצפון הודו. במצבות אלו מופיעים דברי מוסר בסגנון: "עד עכשיו עשינו כך, מכאן ואילך נעשה כך". לדוגמה: "עד עכשיו אכלנו בשר, מכאן ואילך נאכל רק צמחים", או בנושא כיבוד הורים: "עד עכשיו לא כיבדנו אב ואם, מכאן ואילך נכבד אב ואם".
לאחר שביקר בשנת 249 לפנה"ס בלומביני שבדרום נפאל, יצר בה את "עמוד אשוקה", אשר מסמן עד היום את מקום לידתו המדויק של בודהה. ברחבי נפאל והודו פזורות עוד עשרות סטופות המיוחסות לבנייתו של אשוקה.
עד המאה ה-19 היה ידוע אשוקה בעיקר בזכות אזכוריו במיתוסים ובספרות הבודהיסטית, אך לא היו סימוכין לכך שמדובר בדמות היסטורית ולא באגדה. אך החל מ-1837 החלו להימצא עוד ועוד עמודי אבן וסלעים ברחבי הודו ונפאל בעלי כתובת זהה, המלך דֵוָנמָפּיָה פּיָדָסי - "אהוב האלים, הוא אשר מביט קדימה באהבה", אשר כללו דברי מוסר ודברים על הקמת חברה צודקת והומנית. ב-1915 נתגלו כתבים חתומים בשם אשוקה, וכך הושלמה התמונה, כשהחוקרים זיהו את המונומנטים עם דמותו הספרותית של אשוקה.
מירוסלב פיליף

קריירה

פיליף החל לשחק בתחרויות רשמיות בשנת 1949. בשנת 1953 הוענק לו תואר אמן בינלאומי ובשנת 1955 רב-אמן.
בשנת 1956 העפיל לתחרות המועמדים, וסיים במקום השמיני. באותה שנה הוא ניצח בתחרות לזכר וילהלם שטייניץ.
בשנת 1962 העפיל לתחרות מועמדים ואותה סיים במקום השמיני.
פיליף היה אלוף צ'כוסלובקיה בשחמט בשנים 1950, 1952 ו-1954.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 חלה ירידה ברמת משחקו, אך הוא המשיך להשתתף בתחרויות. בהמשך הוא עסק בפרשנות שחמט, כתב ספרים בנושא והגיש תוכניות שחמט בטלוויזיה.
נפטר ב-27 באפריל 2009.
צ'אי הודי

צ'אי הודי (בכתב דוונאגרי: चाय) הוא תערובת של תה וחלב (או חלב ומים) המורתחים יחדיו. מקורו של הצ'אי הוא בהודו ושם הוא פופולרי אף יותר מאשר קפה או תה רגיל. לצ'אי גרסאות רבות, הידועה שבהן היא צ'אי מסאלה בה ניתן למצוא ארבעה מרכיבים עיקריים: תה, סוכר, תבלינים וחלב. השוני בין סוגי הצ'אי בא לידי ביטוי בדרך כלל בסוג התבלינים ובמינונם.
ברוב סוגי הצ'אי יהיו ג'ינג'ר והל. תבלינים נוספים שניתן למצוא בצ'אי הם: קינמון, ציפורן, כוכב אניס, זרעי שומר, אגוז מוסקט ומעט פלפל אנגלי.
בשנים האחרונות בעקבות גלי המטיילים הישראלים למזרח הפך הצ'אי פופולרי גם בישראל.
לוקס פוס

קורות חיים

למד אצל יוליוס גולדשטיין.
בשנת 1933 עבר לפריז, שם למד פסנתר אצל לאזאר לוי, חליל צד אצל לואי מואיז, קומפוזיציה אצל נואל גאלון ותזמור אצל פליקס וולפס.
בשנת 1937 עבר לארצות הברית ולמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אצל סרגיי קוסביצקי במרכז המוזיקה ברקשייר (כיום טנגלווד) בעונות הקיץ משנת 1939 עד 1943 וכן, כסטודנט מיוחד, קומפוזיציה אצל פאול הינדמית באוניברסיטת ייל מ-1939 עד 1940.
פוס התמנה לפרופסור למוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1953, במקום ארנולד שנברג. בתקופת עבודתו שם ייסד את הרכב האלתור הקאמרי. הוא הקים את המרכז לאמנויות היצירה והביצוע בשנת 1963 כשעבד באוניברסיטת באפלו. הוא מכהן כפרופסור למוזיקה, תאוריה וקומפוזיציה באוניברסיטת בוסטון מאז 1991.
יצירותיו כוללות "וריאציות בארוק", "מחזור זמן" (1960), "שלוש עשרה דרכים להביט בשחרור" (1978),
Echoi משנת 1963, "קונצרט רנסאנס" (1990). יצירותיו המוקדמות נכתבו בסגנון נאו-קלאסי, כשהחל להשתמש באלתור מבוקר ובנהלים מקריים בטכניקת שנים עשר הטונים וסריאליות, בעוד שיצירותיו המאוחרות הן רב-סגנוניות.
הוא נמנה עם אסכולת בוסטון, יחד עם ארתור ברגר, אירווין פיין, אלכסי הייף, הרולד שפירא וקלאודיו שפיס.
בין תלמידיו אורית וולף ושולמית רן.