google/wiki40b huggingface dataset:
קולבושובה

תולדות היישוב

קולבושובה נזכרת לראשונה בשנת 1503, והיא השתייכה תחילה לנסיכות סנדומייז'. בסוף המאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1652 נפגעה העיירה קשות מהמגפה השחורה, וכעבור 4 שנים נפגעה מפלישת האימפריה השוודית. בהמשך, השתקמה העיירה, ונודעה בזכות תעשיית הנגרות הענפה בה.
בשנת 1867, תחת שלטון אוסטריה, הפכה העיירה לעיירת מחוז עצמאית. בשנת 1904 פגעה ביישוב דליקה גדולה.

יהודי קולבושובה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1700, ובתחילה הוגבלו האזורים שבהם הותר ליהודים להתגורר ביישוב. בתחילת המאה ה-18 נחנך בעיירה בית כנסת וקודש בה בית עלמין יהודי, ובמשך מספר שנים הייתה הקהילה המקומית כפופה לקהילת אפטא. מהמאה ה-19 נמנו רוב יהודי העיירה על חסידות רופשיץ, ומסוף אותה מאה החלה בעיירה גם פעילות ציונית.
רבה של העיר משנת ה'תקס"ד עד שנת ה'תקצ"ד היה רבי יעקב הורוביץ ממעליץ.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ובנותרים התעמרו החיילים הרוסים שנכנסו אליה. לאחר תום המלחמה נערך פוגרום ביהודי העיירה, בו רבים נפצעו ונשדדו. בסיוע הג'וינט השתקמה במעט הקהילה בעיירה, ובין מלחמות העולם התקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, וכן פעל בה קיבוץ הכשרה. בשנים אלה נמנו בעיירה כ-2,500 יהודים, כמחצית מתושביה.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בזזו חיילים פולנים נסוגים את חנויות היהודים בעיירה. ב-13 בספטמבר 1939 נכנסו לעיירה הגרמנים, והחלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, תוך שוד רכושם. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה מגיל 12, חלקן במחנות עבודה.
ב-13 ביוני 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בחלק מוזנח בה, בו שוכנו בצפיפות רבה ובתנאי רעב, ואליו הועברו בהמשך יהודים נוספים מכפרי הסביבה. יהודים שנתפסו מבריחים מזון לגטו הוצאו להורג. באפריל 1942 רצחו הגרמנים 22 יהודים בגטו, והטילו על יתר היהודים תשלומי כופר גבוהים. בהמשך, הביאו הגרמנים יהודים רבים מכפרי הסביבה לסביבת העיירה, ושם רצחו אותם. ביוני 1942 הוטלו תשלומי כופר נוספים על יושבי הגטו. 
ב-24 ביוני 1942 הוצעדו יושבי הגטו שבעיירה לגטו ז'שוב, וביולי 1942 שולחו רובם למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-100 יהודים שהושארו בקולבושובה לשם איסוף וסידור רכוש המגורשים שולחו לבלז'ץ ב-15 בנובמבר 1942, תוך עריכת מצוד אחר מספר יהודים שניסו להימלט מהאקציה. מקהילת קולבושובה שרדו את השואה 9 יהודים.
אפקט פורר

אפקט פֿורר (באנגלית: Forer effect; על שם הפסיכולוג ברטרם פורר) הוא הטיה קוגניטיבית המכונה גם אפקט ברנום (בשל אימרתו  של הקרקסאי פי. טי. ברנום "קרקס טוב צריך שיהיה בו משהו לכל אחד"). על פי הטיה זו, אדם נוטה להעניק דירוג נכוֹנוּת גבוה לתיאור חיובי, המתייחס כביכול אליו באופן אישי, גם אם בפועל התיאור כללי ומעורפל דיו כדי להתאים למגוון רחב של אנשים. אפקט פורר מסייע להסביר את נטייתם של אנשים רבים לקבל את נכונותם של תחומים פסאודו-מדעיים, כמו אסטרולוגיה, גרפולוגיה או ניבוי עתידות.

ניסוי פורר

פורר ערך בשנת 1948 ניסוי במסגרת קורס מבוא לפסיכולוגיה, שבו השתמש בתיאור אישיות מעורפל שהופיע בטור אסטרולוגי בעיתון כלשהו. התיאור, לפי פורר, היה עשוי להתאים כמעט לכל אדם:
יש לך צורך שאנשים אחרים יאהבו ויעריצו אותך, אך אתה נוטה להיות ביקורתי כלפי עצמך. אף על פי שיש לך כמה חולשות אנושיות, אתה מסוגל בדרך כלל לפצות עליהן. יש לך יכולות רבות שאינך משתמש בהן ושלא ניצלת לתועלתך. אמנם כלפי חוץ אתה נראה בעל משמעת ושליטה עצמית, אך בתוכך אתה נוטה להיות מודאג וחסר ביטחון. לעתים יש לך ספקות אם קיבלת את ההחלטות הנכונות או את הדבר הנכון. אתה מעדיף מידה של שינוי וגיוון ומאבד את הסיפוק כאשר מוטלים הגבלות ואיסורים על פעולתך. אתה גם מתגאה ביכולתך לחשוב באופן עצמאי, ואינך מקבל את הצהרותיהם של אנשים אחרים בלי שתינתנה לך הוכחות מספקות. למרות זאת גילית כי לפעמים לא כדאי להיות גלוי מדי בפני אחרים. לעתים, אתה מתנהג באופן מוחצן וחברותי ומפגין חיבה לאחרים, אך במקרים אחרים אתה מופנם, מהוסס ומרוחק. חלק משאיפותיך נוטות להיות לא מציאותיות.
במסגרת הניסוי, ערך פורר מבחן אישיות לתלמידי קורס המבוא, התעלם מתשובותיהם, ונתן לכל אחד מהתלמידים את ההערכה שלעיל. הוא ביקש מהם לדרג את ההערכה שקיבלו בציון שבין 0 ל-5, כש-5 הוא הציון להערכה המתאימה באופן "מעולה" לאישיותו, 4 סימן התאמה "טובה", וכן הלאה. הציון הממוצע היה 4.26 בפעם הראשונה בה ערך פורר את הניסוי. פורר ואחרים חזרו על הניסוי מאות פעמים נוספות עם תלמידי פסיכולוגיה, כשהציון הממוצע נותר בערך 4.2. 
התוצאות המובהקות של הניסוי יכולות להסביר, לפחות באופן חלקי, מדוע אנשים רבים סבורים כי אבחונים פסבדו-מדעים כמו אסטרולוגיה, ביוריתמוס, קריאה בכף היד, גרפולוגיה ודומיהם מספקים להם תיאור אישיות מדויק. פורר סבר כי הסיבה לדירוג הדיוק הגבוה-במובהק של הניתוח הסתמי, היא שאנשים נוטים להאמין לטענות הנוגעות אליהם, ביחס ישר לרצון שלהם שהטענות תהיינה נכונות. 
כלומר, תהיה לאנשים נטייה לקבל הצהרות מפוקפקות ואפילו כוזבות לחלוטין ביחס לעצמם, כל עוד הן תיראנה להם חיוביות או מחמיאות דיין, משום שהם מקווים שהן תהיינה נכונות.
דיוויזיית האס אס ה-38

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-27 במרץ 1945 וכמפקדה הראשון מונה הנס קמפין. חרף העובדה שנקראה דיוויזיה, בפועל בשיא גודלה היא כללה רק 6,000 חיילים, כגודלה של חטיבה מוגברת. מרבית חיילי הדיוויזיה היו צוערים או אנשי צוות של בית הספר "Junkerschule" של האס אס בבאד טלץ, ובשל כך תוכנן בתחילה לקרוא לדיוויזיה על שם בית הספר. עם זאת, בסופו של דבר נבחר הכינוי "ניבלונגן". הניבלונגים הם עם מהמיתולוגיה הגרמאנית, אשר התפרסם בעיקר בשל האפוס "שירת הניבלונגים". ריכרד וגנר - המלחין האהוב על היטלר, חיבר על בסיס האפוס את מחזור האופרות "טבעת הניבלונגים".
הדיוויזיה קיבלה תגבור באמצעות גדודים שנלקחו מדיוויזיות אחרות ומההיטלריוגנד. ב-24 באפריל הדיוויזיה נכללה במסגרת קורפוס האס אס ה-13, ונשלחה לחזית המערבית. הדיוויזיה השתתפה בקרבות כנגד הכוחות של צבא ארצות הברית על הדנובה, אולם החזית שבה נפרשה הייתה רחבה מדי עבור גדולה המצומצם. ב-29 באפריל נסוגה הדיוויזיה אל מעבר לנהר האיסר, והתמקמה מדרום ללנדשוט. ב-1 במאי היא נסוגה 20 ק"מ נוספים לכיוון ויסבורג אם אין, תוך שהיא סופגת מכות קשות מדיווזיית השריון ה-20 האמריקנית. ב-4 במאי התלכדה הדיוויזיה מחדש, והמשיכה להילחם בעקשנות עד סיום המלחמה כעבור ארבעה ימים.
כבתה אין זקוק לה

מחלוקת האמוראים

ישנה רשימה של שמנים ופתילות שאינם כשרים להדלקת נרות שבת משום שאינם דולקים היטב. בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"א מובאת מחלוקת אמוראים לגבי הדלקת נרות חנוכה בשמנים ובפתילות אלה: לדעת רב הונא פתילות ושמנים אלה פסולים להדלקת נרות חנוכה, לדעת רב חסדא ניתן להדליק נרות חנוכה בפתילות ושמנים אלה, אך רק בחול ולא בערב שבת, ואילו לדעת רבי זירא מותרת ההדלקה בפתילות ושמנים אלה גם בערב שבת. רבא מבאר שטעמו של רב הונא שאוסר את ההדלקה בפתילות ושמנים אלה הוא משום ש"כבתה זקוק לה". ומבאר רש"י שכיון שחייב לחזור ולהדליקה, וחששו חכמים שיפשע ולא ידליק, לכן חייבו חכמים להדליק בשמנים ובפתילות כאלה שדולקים היטב ואינם כבים אלא לעיתים רחוקות.

פירושי הראשונים לדברי רב הונא

כאמור, לדעת רב הונא אין להדליק נרות חנוכה בפתילות ושמנים הפסולים להדלקת נרות שבת. הטעם שנתן רבא לדבריו הוא כפול: כבתה זקוק לה, ומותר להשתמש לאורה. התוספות הקשו, שלכאורה די היה בטעם שכבתה זקוק לה כדי לאסור את ההדלקה בשמנים ובפתילות אלה, הן בחול והן בשבת. תוספות תרצו שיש דיוק לשוני בדברי רב הונא: מדוע היה צריך לחלק את האיסור לשני חלקים, "בין בשבת בין בחול", די היה לו לומר שאין מדליקים בהם, והדבר היה מתפרש כך מאיליו, אלא שבא ללמדנו שישנה בעיה כפולה בהדלקה בשבת, הן מצד שכבתה זקוק לה, והן מצד שמותר להשתמש לאורה ועלול יהיה לתקן את הנר. הרמב"ן, לעומת זאת הבהיר שדין "כבתה זקוק לה" הוא דין עצמאי, מלבד חיוב ההדלקה, ומחמת האיסור להדליק אש בשבת, אין חיוב זה נוהג בשבת, ולכן בשבת הטעם היחיד שיש להדליק אש בפתילות ושמנים שמדליקים בהם בשבת הוא משום שמותר להשתמש לאורה.

פסיקת ההלכה

הפסיקה המקובלת היא כדעת רבי זירא, ובכלל זה לעניין שאם כבתה אין זקוק לה. הרי"ף הביא בפסקיו רק את דברי רבי זירא, ומכאן שפסק כשיטתו. תוספות ביארו שיש לפסוק שכבתה אין זקוק לה, כיון שרב הונא החלוק על כך הוא יחיד כנגד רבים. כך פסק גם הרמב"ם שאם כבתה אינו זקוק להדליקה פעם נוספת, ושלכן ניתן להדליק נרות חנוכה גם בפתילות ובשמנים הפסולים להדלקת נרות שבת. וכן פסק השולחן ערוך.

בערב שבת

בשו"ת תרומת הדשן נשאל: 
הא דקיימא לן בנר חנוכה כבתה אין זקוק לה. אם כבתה בערב שבת קודם קבלת שבת, שהרי צריכים לדלוק מבעוד יום, זקוק לה כהאי גוונא או לאו?
 תשובתו היא שגם בערב שבת, אף על פי שההדלקה הייתה מבעוד יום, ועדיין לא קיבל שבת, אין זקוק לה. הט"ז חלוק על כך, ולדעתו במקרה שכבו הנרות לפני שקיבל עליו את השבת יש להדליקם בלי ברכה.

דברי אגדה שנקשרו בדין זה

בספר בני יששכר כתב פרושים אגדיים לדין זה. לפי פירושיו התורה נמשלה לנר, ולימוד התורה צריך להיעשות באופן ש"כבתה אין זקוק לה", כלומר שחובת הלומד היא ההשתדלות בלימוד ויקבל על כך שכר גם אם לא יכוון אל האמת. לפי פירוש אחר, הלומד שלמד בעולם הזה, נשמתו תמשיך להתרומם מכוח לימודו גם לאחר שתכבה במותו.
יוהנס השלישי, קיסר אתיופיה

יוהנס השלישי (ג'ון השלישי) היה קיסר אתיופיה לסירוגין בין 1840–1851 היה בנו של הקיסר תקלה גיורגיס הראשון, קיסר זה היה "קיסר בובה" והאימפריה האתיופית נשלטה באופן מעשי על ידי סגן הקיסר עלי השני. על השני גם הכריח את יוהנס לשאת את אמו לאישה, הקיסרית מנן ליבן אמדה שמשלה ביד רמה הן על בנה והן על בעלה השני, הקיסר.
בזמן המאבק בין עלי השני ויריבו הדאג'זמץ וובה היילה מריאם של סאמיאן, הקיסר יוהנס הודח והושב מספר פעמים בין 30 באוגוסט 1840–1851 והתחלק עם דודנו סהלה דנגל בשלטון. ההדחה הראשונה של יוהנס הייתה באוקטובר 1841 בגלל תמיכתו בדאג'זמץ וובה לאחר מכן הוא הוחזר ב-1845 ואז שוב פעם הודח והוחזר ב-1850 מסיבה לא ידועה.
ההיסטוריון ארנסט וואליס באדג' מתאר את יוהנס כך:
סבלו אותו רק מכיוון שהתשתייך לשושלת הסולומונית. הוא היה גרגרן ובדרך כלל היה שיכור מיין וכאשר לא היה במשתה הוא היה בהרמון.
— היסטוריה של אתיופיה: נוביה וחבש, עמוד 483.
לפי דונלד כראמאי יוהנס הושפע מחדירת המיסיונרים הקתולים ושיתף פעולה עם האיטלקי ג'סטין דה ג'קוביס ובכך הוטבל לנצרות קתולית.
לא הרבה ידוע על שלטונו וגורלו של יוהנס. ידוע שיוהנס שלט כקיסר ב-18 ביוני 1847 בזמן שאשתו מנן נלחמה עם כוחות צבא בחופו הצפוני של אגם טאנה כנגד קאסה היילו מקווארה, בקרב זה היילו ניצח לכד את הקיסר ואשתו ולאחר מכן שיחרר אותם בתמורה לתואר דאג'זמץ ובתמורה לשטחיו של ראס קינפו בגוג'אם לאחר שזה מת לא מזמן. מקור נוסף מתאר שיוהנס הסכים לוותר על הכתר בתנאי שלא ייאחדו אותו עם אשתו ששנא אותה. 
לאחר הדחתו הסופית מהכתר, יוהנס חי חיי פשטות וב-1856 מספר גורמים קתולים באתיופיה ניסו לשכנעו לחזור לשלטון אבל הוא התעניין יותר בעלייה לרגל לירושלים, שנתיים לאחר מכן יוהנס נהפך לנאמנו של הקיסר החדש תוודרוס השני ולבסוף הוטבל חזרה מהקתוליות לכנסייה האתיופית. אחד מהמסמכים ששרדו מה-11 ביוני 1869 מתארים בקשה מקיסר צרפת, נפוליאון השלישי לעזרה כלכלית.
השוטר מרובליובקה

תקציר עלילת הסדרה

גרישה נאלץ לחקור פרשיות פשע מוזרות בהן מעורבים תושבי רובע רובליובקה היוקרתי והוא עושה את זה לעיתים קרובות על חשבון סיכויי קידומו בדרגה. גרישה בן 26, חתיך, רווק, עשיר, ציני, פזיז, המתייחס, לכולם, עם כמות נכבדה של הומור שחור. הוא גם דואג לאחותו הצעירה ניקה ויחסיה עם בריון כשגרישה נאלץ כל הזמן להתערב ולחלץ אותה ממנו. גרישה שונא לעבוד, יודע לענג נשים ובאופן קבוע מתגרה בבוס שלו, קולונל יאקובלב.

הסרטים

ב-27 בדצמבר 2018 ייצא לאקרנים ברוסיה סרט הקולנוע הקומי "השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה" (Полицейский с Рублевки. Новогодний беспредел) בבימויו של איליה קוליקוב. כוכבי הסדרה שבו לגלם את דמויותיהם גם בסרט הקולנוע: אלכסנדר אנדרייביץ' פטרוב, אלכסנדרה בורטיץ' וסרגיי בורונוב. הסרט הפך לשובר קופות ואחד הסרטים המכניסים ביותר בקולנוע הרוסי עם הכנסות של יותר ממיליארד רובל.
בדצמבר 2019 ייצא לאקרנים סרט ההמשך "השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה 2".
סביבת פון נוימן

סביבת פון נוימן במודל אוטומט תאי מוגדרת על סריג ריבועי ומורכבת מארבעה תאים הסובבים תא מרכזי.
יחד עם סביבת מור הן הסביבות הנפוצות ביותר באוטומטים תאיים.
הסביבה נקראת על שמו של המתמטיקאי ג'ון פון נוימן.
באופן כללי סביבת פון נוימן מסדר  של תא, מורכבת מסך התאים שבמרחק מנהטן ממנו (מרחק הנמדד בצעדים אופקיים ואנכיים בלבד). למשל סביבת מור מסדר 2 מורכבת מ 12 תאים (4+8) ובאופן כללי: .
ניתן להרחיב את המושג לממדים גבוהים יותר. באוטומט תאי חלת-ממדי תתקבל צורה מדורגת המזכירה אוקטהדרון. בחלת-מימד סך כל הקוביות בסדר 1 הוא 6 ובסדר 2 כבר 24. סך הקוביות בסביבת פון-נוימן מסדר r במימד m הוא איבר במערך דלנואה.
תמר וולף-מונזון

ביוגרפיה

תמר וולף-מונזון נולדה בחיפה לחנה ויצחק וולף, למדה בתיכון עירוני ו' בחיפה. התגייסה במסגרת העתודה האקדמאית, שירתה בצה"ל כקצינה במכללה לביטחון לאומי וניהלה את הספרייה והארכיון של המכללה. בהמשך למדה במסלול ישיר לדוקטורט בספרות עם ישראל, באוניברסיטת בר-אילן וקיבלה את התואר בשנת 1996. מ-2003 היא עורכת-אחראית של כתב עת 'ביקורת ופרשנות', כתב עת רב תחומי לחקר הספרות באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2012–2014 כיהנה כראש המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.

מחקריה

מחקריה בתחום הספרות העברית החדשה מתמקדים בשירה שנכתבה במחצית הראשונה של המאה העשרים. עבודתה המדעית עוקבת אחר תהליכים היסטוריים, סוציו-ספרותיים, תרבותיים ולשוניים, והשפעותיהם על גיבוש הביוגרפיה הרוחנית של יוצרים ועל עיצוב מאפייניה הפואטיים של עבודתם הספרותית.

חקר הפואטיקה של אורי צבי גרינברג

העיסוק המחקרי של וולף-מונזון בפואטיקה של אורי צבי גרינברג החל בעבודת הדוקטורט שלה, אותה עשתה בהנחיית פרופ' יהודה פרידלנדר ונושאה היה: "גיבוש הפואטיקה הארץ ישראלית של אורי צבי גרינברג". בהמשך כתבה מחקרים רבים אודות שירתו הארץ ישראלית וכתיבתו הפובליציסטית, מחקריה בדקו זיקות הקשר בין שירתו של גרינברג לבין כתיבתו הפובליציסטית, בתחום אמצעי הארגון הלשוניים של הטקסט, אך גם כתופעה תרבותית-אסתטית רחבה יותר, שהתקבלותה נבדקה על רקע האתוס הייחודי לעלייה השלישית או על רקע העשור הראשון של המנדט הבריטי. פרופ' וולף-מונזון עורכת ביחד עם פרופ' אבידב ליפסקר את סדרת המחקרים והתעודות על אורי צבי גרינברג, הרואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן. כמו כן ערכה מחקרים משותפים אודות לשון שירתו של אורי צבי גרינברג, ביחד עם פרופ' זהר לבנת. השתיים שוקדות על הכנתו של מאגר ממוחשב לכלל יצירתו השירית והפובליציסטית של אצ"ג, בסיועו של פרויקט השו"ת באוניברסיטת בר-אילן.

חקר יצירתו של יעקב אורלנד

פרופ' וולף-מונזון חקרה את שירי הזמר של אורלנד ובמיוחד את שיתוף הפעולה בין אורלנד למרדכי זעירא למן שירותם ב'להקה הצבאית העברית' בצבא הבריטי. מחקרה חושף שפה שירית חדשה, שיש הסוברים שבעת מלחמת העולם השנייה הייתה לה השפעה מכרעת על גיבושו של אתוס לאומי אופנסיבי. עיסוקה המחקרי בהיבטים הבין-תחומיים של הזמר העברי מתבטא בגיליון מיוחד של 'בקורת ופרשנות' – הזמר העברי – פואטיקה, מוזיקה, היסטוריה, תרבות – שראה אור בעריכתה.
ב-2016 יצא לאור ספרה המונוגרפי בהיר וגבוה כזמר - יעקב אורלנד: פואטיקה, היסטוריה, תרבות המברר מקומו של יעקב אורלנד ורישומו על מפת התרבות הישראלית בין יישוב למדינה, מתוך קֶשֶב לתדרים השונים בהם יצר – בשירה הלירית, בשירי הזמר, בתרגומים, בדרמה ובכתיבה המסאית – ומתוך מעקב אחר הדיאלוג התוך-טקסטואלי המתקיים בין יצירותיו בז'אנרים השונים. הספר מבוסס על חומרים ארכיוניים, שנאספו מארכיונים רבים ובפרט על חומרים שהועברו על יד המשורר לאוניברסיטת בר-אילן, כתשתית מחקרית לכתיבת המונוגרפיה, ולשם הקמתו של ארכיון שיתעד ויאצור את מכלול עבודתו הספרותית של אורלנד.

שירה ופוליטיקה בין ישוב למדינה

המעקב אחר התפתחות השירה העברית החדשה בזיקה לתהליכים היסטוריים ותרבותיים, הוליך את פרופ'וולף-מונזון לעיסוק בשירה פוליטית ובהקשריה החברתיים, דוגמת מחקרה אודות 'הדוחה כמפתח פואטי' בשירתו הפוליטית של רמי דיצני וסדרת ההרצאות שהועברה באוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל.

חיים אישיים

תמר וולף-מונזון מתגוררת בשוהם, נשואה ליוסי מונזון, ולהם ארבעה ילדים. בתה שיר נהרגה ב-5 בספטמבר 2018 מפליטת כדור בעת שירותה הצבאי בהיותה בת 21.
איתמר פוגש ארנב

עלילה

גיבור הסדרה, הילד איתמר, ניחן באומץ-לב ואינו חושש ולו אף בקצת מיצורים מטילי-אימה.
אולם הוא משוכנע כי ארנב הוא יצור מפחיד מאין כמוהו בעוד שכידוע לכולם מדובר במכרסם עדין בלבד.
יום אחד הוא נפגש עם ארנב. הארנב היה משוכנע כי ילד הוא יצור מפחיד מאין-כמוהו, בדיוק כמו שאיתמר היה משוכנע לגבי ארנבים.
אולם כל אחד מהם זכה לדעת להקלתו: "היצור המפחיד" ממנו פחד כל אחד מהם אינו מפחיד ואפילו נחמד.
השניים התיידדו ואף לימדו זה את זה קריאות-הבהלה בהן הם נוהגים להשתמש ("ג'ימליה ג'ים" ו"זוזו בוזו ים פם פוזו").

מחזמר

הסיפור עובד על ידי מיכאל גורביץ' למחזמר, יוני רכטר הלחין, התזמורת הפילהרמונית הישראלית מנגנת והשירה מבוצעת על ידי מקהלה, בהשתתפות השחקנים אלי גורנשטיין ועדי צ'זרה בתפקידי הארנב ואיתמר.
אחמד אל-יעקובי

אחמד אל-יעקובי (בערבית: أحمد اليعقوبي) היה היסטוריון וגאוגרף ערבי חשוב בן המאה ה-9. נחשב לאחד מראשוני ההיסטוריונים של תרבויות העולם באסלאם של ימי הביניים.

ביוגרפיה

אחמד אל יעקובי נולד בבגדאד במחצית הראשונה של המאה ה-9. בצעירותו הוא נסע לאזור ארמניה ועד שנת 873 שירת בח'וראסאן את השושלת הטאהרית ועסק בכתיבת היסטוריה. לאחר נפילתה של השושלת הטהארית יצא אל-יעקובי והתיישב במצרים, שם הוא חי עד מותו בתחילת המאה ה-10 (בסביבות שנת 905). במהלך חייו אל-יעקובי נסע בין ארצות שונות כולל באזור ארמניה, הודו וצפון אפריקה.

יצירותיו

שלושה מחיבוריו של אל-יעקובי נשמרו עד ימינו. חיבוריו הם בעלי חשיבות בין היתר עקב זה שהם מהווים כמה מהחיבורים האסלאמים הראשונים העוסקים בהיסטוריה של העולם, והוא מספק פירוט גם לגבי תרבויות ועמים לא-אסלאמים. במהלך כתביו הוא עושה שימש יוצא דופן יחסית במקורות לא-אסלאמים, וכך למשל בתיאוריו על ההיסטוריה של בני ישראל הוא מצטט מהתנ"ך בתרגומו לערבית וכן מושפע מפרשנויות המדרש. בתיאוריו על ישו הוא מצטט מהברית החדשה. 
תאריח' אבן-וודיע - "כרוניקת אבן-וודיע", הידועה גם בשמה המקובל "תאריח' אל-יעקובי" (בערבית: تاريخ اليعقوبي). ספר זה הוא ספר היסטוריה רחב-יריעה שמחולק לשני חלקים. הראשון עוסק בהיסטוריה של שלל עמים וקבוצות מהתקופה הטרום אסלאמית, ובעיקר של הדתות והספרות שלהם; בין השאר מופיעים בו כתבים מתורגמים של פילוסופים יוונים עתיקים, תיאורים לגבי מסורות הודיות עתיקות, ההיסטוריה של בני ישראל והיהודים, ואף האזכור הראשון לדמות הבדיונית סינבד. החלק השני של הספר עוסק בהיסטוריה המוסלמית מראשיתה עד ימיו של אל-יעקובי, ולגבי חלק זה בספר נטען שנטייתו של אל-יעקובי לטובת הפלג השיעי באסלאם ניכרת בכתיבו.
כִּיתַאבּ אל-בּולדאן - "ספר הארצות" (בערבית: كتاب البلدان), ספר גאוגרפיה שבו אל-יעקובי כתב את רשמיו ממסעותיו ברחבי העולם המוסלמי והודו. חלק מספר זה אבד ולא ידוע לחוקרים מודרניים מה נכתב בו, אך מירב הספר שרד, ומופיעים בו נתונים ומידע רב לגבי הארצות והערים הרבות שבהם אל-יעקובי ביקר.
אל-משאקלת א-נאס לזמאנהם - חיבור קצר המציג באופן סכמטי את האופן שבו חייהם ומנהגיהם של אנשים מתעצבים על פי הח'ליפים שבזמנם הם חיים. החיבור עוסק באופן כרונולוגי בכל הח'ליפים מאבו בכר עד אל-מעתדד.
מרדכי זברודסקי

מרדכי זברודסקי (1 באפריל 1903 - 19 ביוני 1977) היה אדריכל ישראלי, בוגר הטכניון, אשר פעל בארץ ישראל החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30 ועד לשנות ה-70.
גוף עבודותיו כולל עשרות מבנים שתכנן עבור המגזר הפרטי והציבורי, בתל אביב ומחוצה לה. 
אחדים מבנייניו בתל אביב הוכרזו כמבנים לשימור ומהווים חלק מהעיר הלבנה של תל אביב.

ביוגרפיה

מרדכי זברודסקי, בן יעקב וצביה, נולד בתאריך 26/11/1903 בבולשוי טוקמק, אוקראינה, למשפחה חקלאית ציונית. משפחת זברודסקי היגרה לא"י בשנת 1925 עם ששת ילדיה, והם התגוררו ברחוב פינסקר 40 בתל אביב.
עם הגיעו לתל אביב עבד מרדכי כפועל בבית החרושת 'סיליקט' בתל אביב.
בשנת 1926 התקבל מרדכי ללימודי אדריכלות בטכניון בחיפה. במהלך שנים אלו הכיר את אשתו לעתיד שרה לבית מרלנדר. שרה הייתה רופאת שיניים שקבלה את הכשרתה בוורשה, פולין. השניים התחתנו בשנת 1930 ונולדו להם שני ילדים: תמי (1931) ואלכסנדר (1936-1986).
עד שנת 1931 התגוררו בירושלים, ולאחר מכן בתל אביב.
בשנת 1933 חבר לאדריכל יצחק בלקס, והשניים הקימו משרד תכנון זברודסקי את בלקס ברחוב יהודה הלוי 40 בתל אביב. יחדיו תכננו בנייני דירות, אך בשנת 1939 נאלצו לסגור את המשרד בשל מחסור בעבודה.
בשנות ה-40 שימש זברודסקי מתכנן בשירות המחלקה לעבודות ציבוריות (מע"צ) של הממשל הבריטי. לאחר קום המדינה עבר להתגורר עם משפחתו בתל אביב, ועבד תקופה קצרה במשרד השיכון.
החל משנות ה-50 שימש כאדריכל הראשי של "איחוד הקבוצות והקיבוצים". הוא תכנן מבני ציבור רבים בקיבוצים ביניהם חדרי האוכל בקיבוץ איילת השחר, בקיבוץ עין חרוד איחוד, בקיבוץ חניתה ואחרים.
מכריו מספרים שהיה אדם צנוע וטוב לב, ובעל כשרון אומנותי רב.
הוא נפטר ביולי 1977 בגיל 74 ונקבר בבית הקברות בקריית שאול.
תחנות'

תחנות' (מערבית, تحنّث) הוא מנהג קדום שנהגו לקיים כמה אוכלוסיות בחצי האי ערב הטרום אסלאמי, ובפרט שבט קורייש. מנהג זה התאפיין בהתבודדות, לפרק זמן מה (למשל, חודש ימים), במקום רחוק ממקום המגורים ובמיוחד בסביבה טבעית המאפשרת חשבון נפש באין מפריע. בדרך כלל היה חוזר המתבודד לביתו בסיום כל יום. המנהג התאפיין גם בכמה פולחנים נוספים. 
למנהג התחנות' חשיבות במחקר ההיסטורי, וההיסטוריוגרפי של דת האסלאם (כמו גם במחקר היסטורי-פסיכולוגי), שכן על פי המסורת המוסלמית, בעת שביצעוֹ מוחמד בן עבדאללה (הנחשב לנביא האסלאם) נגלה אליו לראשונה מלאך האל ג'יבריל (המזוהה עם המלאך גבריאל מן המסורת היהודית).

המנהג והאסלאם

מוחמד בן עבדאללה נחשב באסלאם לאחרון הנביאים, ולנביא החשוב ביותר מכל הנביאים. על פי דת האסלאם, פסוקי הקוראן ספר הקודש של דת זו, הורדו למוחמד בעל-פה, על ידי המלאך ג'יבריל (גבריאל).
לפי המסורת המוסלמית, באחת הפעמים שעשה תחנות', הגיע מוחמד אל הר האור (הר אל-נור, جبل النور) והתבודד שם. בעת תקופה זו, בעודו מתבודד במערת חירא (غار حراء) בהר זה, נגלה אליו לראשונה המלאך גבריאל, בלילה (לילה המכונה "ליל הגורל" - "לילת אל-קדר"). קובץ החדית' הידוע "צחיח אל-בוח'ארי" (صحيح البخاري) מספר כך:
אז בא אליו המלאך גבריאל ואמר: קרא! אמר (מוחמד): אינני קורא (בגרסה אחרת: מה אקרא?). אז הוא תפס אותי ולחץ אותי עד שתש כוחי, אז שילח אותי ואמר: קרא! אמרתי: אינני קורא. אז הוא אמר: קרא בשם ריבונך אשר ברא, ברא את האדם מטיפת דם מעוּבּה [או 'קפוא'], קרא, הן ריבונך הוא רב חסד, אשר לימד בקולמוס, לימד את האדם את אשר לא ידע.
הפסוקים האחרונים (מהמילים: "קרא בשם ריבונך" ואילך) מופיעים בקוראן כ"סורת אל-עַלַק" (סורת הדם המעובה (או 'סורת הדם הקפוא') מס' 96), ומובאים כאן בתרגומו של אורי רובין. לסיפור ההתגלות יש גרסאות רבות במסורת המוסלמית שנבדלות זו מזו אך בפרטים אחדים.
רנו מונהסטלה

מכירות דגם  "רנו מונהסטלה" (נתונים חלקיים)

מספטמבר 1929 עד אפריל 1931 יוצרו 2,797 יחידות. 
מדגם "Type RY 3" יוצרו 381 יחידות בשנת 1931.
מדגם "Type RY 3" יוצרו 781 יחידות, בין השנים 1931-1932.
לוקה זידאן

ביוגרפיה

לוקה נולד במרסיי שבצרפת לאם ספרדייה ולאב צרפתי-אלג'יריי. הוא בנו של המאמן ושחקן העבר זינאדין זידאן. אחיו אנזו, תאו ואליאז כולם כדורגלנים אשר משחקים במועדוני הנוער של ריאל מדריד.

קריירת מועדונים

לוקה הצטרף לשורות ריאל מדריד בשנת 2004 ותפקד בעמדת השוער. הוא בילה את כל שנות הנוער שלו בריאל מדריד עד שהגיעה לקבוצה הבוגרת שלה.
אביו של לוקה זינאדין זידאן הפך למאמן ריאל מדריד ובכך הפך גם למאמן בנו. לוקה ערך את הופעתו הראשונה במדי ריאל מדריד ב-19 במאי 2018, במשחק במסגרת הליגה אשר נגמר בתוצאה 2-2 אל מול ויאריאל.
במהלך עונת 2017/2018 של ליגת האלופות לוקה תיפקד כשוער השלישי של הקבוצה והיה שותף לזכייה של ריאל מדריד בגביע ה-13 בתולדותיה.
ב-9 ביולי 2019, לאחר הגעת שוער שלישי חדש לריאל מדריד, הושאל לעונה אחת לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית השנייה.

קריירת נבחרות

לוקה החל את הקריירה הבינלאומית שלו בנבחרת צרפת כבר בקבוצת הנערים של הנבחרת, הוא זומן לאליפות אירופה עד גיל 17 שקרתה ב-2015, בנוסף לכך הוא זומן לאליפות העולם שנערכה באותה השנה.
יצחק עבאדי (רב)

הרב יצחק עבאדי (נולד ב-12 במרץ 1933) הוא פוסק הלכה אורתודקסי בולט ביהדות ארצות הברית.

ביוגרפיה

נולד בוונצואלה. בהיותו בן שנתיים, בשנת 1935, עלו הוריו לארץ ישראל והתיישבו בטבריה. הוא למד בתל אביב ובהמשך הגיע ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל. בגיל 19 המליץ לו החזון איש לנסוע ללמוד אצל רבי אהרן קוטלר בישיבת לייקווד בלייקווד שבניו ג'רזי.
לאחר פטירת רבו הרב קוטלר ב-1962, החל לפסוק הלכה בעצמו והיה לפוסק בקהילה היהודית של לייקווד. ב-1980 פתח בלייקווד כולל אברכים ללימוד הלכה בשם "אוהל תורה", את הכולל העביר ב-1993 לשכונת הר נוף בירושלים ועבר להתגורר בה, עד שבשנת 2009 שב ללייקווד.
בישעה

בישעה (בערבית: بِشْعَة; תעתיק מדויק: בִּשׁעָה) הוא טקס כוויית הלשון במבחן לגילוי חפות או אשמה של מעורבים בסכסוך. הבישעה נהוגה בחברה הבדואית במקרים של אישומים בעבירות קשות שאין להן עדים או ראיות חותכות. ההליך הוא פומבי ונערך בהסכמתם של הנבחנים. הבישעה מתבצעת על ידי מוסמך לדבר – המֻבַּשׁע (مُبشِّع). סמכות המובשע עוברת בירושה מאב לבן, או לבן-משפחה מקירבה ראשונה, ותוקפהּ מיוחס ל"בַּרַכַּה" (بَرَكَة), כלומר – לחסד עליון. טקס הבישעה אינו מעוגן במשפט הבדואי ולא בחוקי השריעה, אלא הוא עֻרפֿי (ﻋُﺮﻔﻰ), כלומר, נוהגי.
המבקש להוכיח את חפותו במבחן זה, אחרי שעניינו הוצג בפני המובּשע ובפני המתקהלים לטקס, נדרש ללקק שלוש פעמים כלי מתכת דמוי מַצֶּקֶת (طاسة بالبشعة) שלוּבּן באש ואחרי כן לשטוף את פיו במים. המובּשע בודק את הלשון, והנבחן מציג אותה לביקורת לעיני העדים למבחן. אם יימצאו סימני כווייה על הלשון – אות הוא לכך שלא דיבר אמת. הבישעה מתקיימת, כאמור, רק בהסכמה של מי שמוכן לעמוד בה. החוזר בו מהסכמתו למבחן, או בורח, נחשב לדובר שקר.
הבישעה נאסרה בתקופת המנדט הבריטי, וקיומה אסור במדינת ישראל. המלך חוסיין ביטל את הבישעה בירדן ב-1976, ובסעודיה מת המובּשע האחרון ללא יורשים. הבישעה עדיין מתקיימת בימינו במצרים, אצל המובּשע מבני העיאַידַה, סמוך לאבו סולטאן שמדרום לעיר אסמאעיליה.
הבישעה מקובלת גם בקרב כפריים, ולא רק בקרב הבדואים, ודורשיה נוהרים אל המובשע שבמצרים גם מהארצות השכנות, וישראל בכללן.

בתרבות הפופולרית

עלילת "גגות אדומים" בסרטו של דני ורטה "אספלט צהוב" (2000) מתארת מבחן בישעה אצל בני הג'האלין במדבר יהודה; הסרט אינו תיעודי. בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה בתולות (2017) מבקשת גיבורת הסדרה, שלי רג'וואן, לעבור מבחן בישעה אצל שייח' בדואי בסיני.