אריך מיזם

שנות חייו הראשונות

מיזם נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, בנו השלישי של זיגפריד זליגמן מיזם, רוקח יהודי ממעמד הביניים. זמן קצר לאחר לידתו עקרה משפחתו לליבק, שם התחנך בגימנסיה שנודעה במשמעת קשה וענישה גופנית ושימשה השראה לספרו של תומאס מאן, "בית בודנברוק".
כסטודנט היה בעל אופי מרדני והתנגד לתוכנית המאורגנת של בית הספר, לכן נענש תדיר בענישה גופנית. ברוח התנגדותו הגיש בחודש ינואר 1896 כתבה אנונימית לעיתון העירוני Lübecker Volksboten ("ליבקר פולקסבוטן"), שבה גינה את פעילותו של אחד המורים הקשוחים בבית הספר. הכתבה עוררה שערורייה, וכאשר התגלתה זהותו של מיזם, הוא גורש מהגימנסיה בשל "אהדתו לפעילויות סוציאליסטיות והשתתפות בהן".
כבר בגיל צעיר התגלה כישרון הכתיבה שלו ורצונו להיות משורר – שאיפה קרייריסטית שאביו ניסה להוציא ממנו בכל מחיר. בילדותו כתב בעיקר אגדות על חיות, ובגיל 16 פרסם לראשונה  שירים סאטיריים שכתב על סמך ידיעות מקומיות והתרחשויות פוליטיות, והרוויח עבורם סכום פעוט. יחד עם זאת, בשל לחציו של אביו, פנה מיזם ללמוד רוקחות – מקצוע אותו נטש במהרה, וחזר אל שאיפותיו הפואטיות והספרותיות. כך עזב מיזם את ליבק לברלין כדי לפתח קריירה ספרותית.

משורר, סופר, אנרכיסט

בשנת 1900 עבר מיזם לברלין. שם היה לחלק מקבוצה בשם "Neue Gemeinschaft" ("נויֶה גמיינשפט", 'קהילה חדשה') בניהולם של יוליוס והיינריך הארט, אשר שילבו בין פילוסופיה סוציולוגית עם תאולוגיה וחיים קהילתיים. בתוך הקבוצה הכיר מיזם את גוסטב לנדאואר, שעודד את צמיחתו כאמן ודחף אותו לפתח פעילות המבוססת על שילוב בין קומוניזם לפוליטיקה אנרכיסטית.
בשנת 1904 עזב מיזם את הקבוצה ועבר באופן זמני לקומונת אמנים באסקונה (Ascona) שבשווייץ, שם עורבבו יחדיו צמחונות, קומוניזם וסוציאליזם. שם החל לכתוב מחזות. הראשון שבהם, Die Hochstapler ("די הוכשטאפלר", 'המתחזים'), הציב תאוריה פוליטית מודרנית חדשה בתוך צורות דרמטיות מסורתיות, מה שלימים הפך לסימן ההיכר של יצירותיו. בשנים אלו החל מיזם לערוך ולכתוב במספר כתבי עת אנרכיסטיים. כתבים אלו הפכו את מיזם ליעד קבוע למעקב משטרתי ומעצרים, היות שנחשב לאחד המסיתים האנרכיסטים המסוכנים בגרמניה. העיתונות ניצלה את ההזדמנות כדי להציגו כנבל המואשם במזימות אנרכיסטיות ופשעים שונים.
בשנת 1908 עבר דרומה לעיר מינכן, שם היה מעורב בקברט וכתב שירים שהיו ליצירותיו המפורסמות ביותר.
בשנת 1911 ייסד מיזם את העיתון Kain ('קין'), כפורום לאידאולוגיות קומוניסטיות ואנרכיסטיות. מיזם השתמש בו כדי לשים ללעג את המדינה הגרמנית המנצלת לרעה את הסמכויות החריגות שהעניקה לעצמה ומתנגדת לביטול עונש המוות, מצנזרת את התיאטרון, מציגה פרשנות ליחסים בינלאומיים מול המדינות השונות בעלי תפיסה נבואית, ובנוסף, במהלך מלחמת העולם הראשונה, משהה פרסומים של עיתונים שאינם מסכימים עם הממשל.
בשנת 1915 נישא לקרֶסצֶנטייה אלפינגר (Kreszentia Elfinger), בתו של חקלאי מבוואריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך מיזם ללאומני מאוד ותמך במיליטניות של גרמניה במלחמה. תמיכתו הציבורית במלחמה נתפסה על ידי העיתונות, שהייתה בשליטה ממשלתית, כמרכיב חיובי לתעמולתם, אולם אנרכיסטים אחרים, שהתנגדו להפעלת עוצמה מיליטנטית חדה, חשו נבגדים לנוכח דעותיו הפרו-ממשלתיות של מיזם.
ואולם לקראת סוף שנת 1914 ויתר מיזם על תמיכתו במאמץ המלחמתי בעקבות לחץ מצד מכריו האנרכיסטים, והודה כי ייאלץ לשאת את חטא הבגידה באידיאלים שלו עד סוף ימי חייו.
בהמשך המלחמה הביע מיזם את התנגדותו לה באמצעות מעורבות מוגברת בפרויקטים של פעולה ישירה, בהם שביתות עובדים, בדרך כלל תוך שיתוף פעולה עם דמויות מובילות ממפלגות השמאל. כשהשביתות הפכו מוצלחות ואלימות יותר, החלה ממשלת בוואריה במעצרים המוניים של מסיתים נגד המלחמה. מיזם היה בין אלה שנעצרו ונכלאו בחודש אפריל 1918; הוא נשאר במעצר עד לנובמבר של אותה השנה, זמן קצר לפני תום המלחמה.

שנות ויימאר

לאחר ששוחרר מיזם ממעצר ב-3 בנובמבר 1918, שב למינכן. בתוך ימים התפטר הקיסר וילהלם השני, וכמוהו המלך לודוויג השלישי, ששלט באופן אוטונומי למחצה בבוואריה, ומינכן נקלעה לעיצומו של מרד. במהלך המהפכה האדומה בבוואריה הכריז קורט אייזנר מהמפלגה הסוציאליסטית העצמאית על בוואריה כרפובליקה סוציאליסטית. אייזנר, במחווה שנועדה להביא את האנרכיסטים לממשלה החדשה, הציע למיזם תפקיד במשרדו, אולם מיזם סירב והעדיף להילחם לצד גוסטב לנדאואר, ארנסט טולר, ב. טראוון ואנרכיסטים נוספים במטרה ליצור מועצות עובדים (סובייטים) וקומונות.
לאחר חיסולו של אייזנר בשנת 1919, הוכרזה הרפובליקה הסובייטית הבווארית, בשליטת הסוציאליסט העצמאי והאנרכיסט גוסטב לנדאואר ואריך מיזם; ממשלתם פעלה במשך שישה ימים, והודחה על ידי הקומוניסטים בראשות אויגן לֵוִינֵה (Leviné). במהלך תקופה זו הכריזה הרפובליקה הסובייטית הבווארית מלחמה על שווייץ, בעקבות סירובה להשאיל לממשלת הרפובליקה החדשה 60 מנועי קטר. כאשר הפרייקור של רפובליקת ויימאר, צבא הימין בפיקודו של גוסטב נוסקה (Noske), מחץ את המרד והשתלט על מינכן, נהרג גוסטב לנדאואר ומיזם נעצר ונידון לחמש עשרה שנות מאסר.
בזמן שהותו בכלא, הרבה מיזם לכתוב, הוא סיים את המחזה Judas ('יהודה'; 1920), ומספר רב של שירים. בשנת 1924 שוחרר מהכלא, כשהרפובליקה העניקה חנינה כללית לאסירים פוליטיים. במסגרת אותה חנינה שוחרר גם אדולף היטלר, שריצה שמונה חודשי מאסר מתוך חמש שנים, על הובלת הפוטש במרתף הבירה.
העיר מינכן שאליה חזר מיזם לאחר מעצרו הייתה שונה מאוד מזו שעזב. האנשים היו אדישים במידה רבה, בין השאר בשל קריסה כלכלית של גרמניה תחת לחץ הפיצויים שנקבעו בהסכם ורסאי והאינפלציה. מיזם ניסה להפעיל מחדש את כתב העת "קין", אך כשל בשל מספר בעיות.
בשנת 1926 ייסד כתב עת חדש: Fanal ('לפיד'), שבו מתח ביקורת בגלוי על הקומוניסטים והגורמים השמרניים בימין בתוך רפובליקת ויימאר. בשנים אלו נצבעו כתביו ונאומיו בגוון מהפכני אלים, וניסיונותיו לארגן חזית מאוחדת המתנגדת לימין הקיצוני עוררו שנאה עזה נגדו בקרב השמרנים והלאומנים בתוך הרפובליקה.
מיזם התמקד בכתביו בסאטירה על התופעה ההולכת והגדלה של הנאציזם, מה שהעלה את חמתם של היטלר ויוזף גבלס. בין יצירותיו: Die Affenschande ('החֶרפָּה'; 1923), סיפור קצר ששם ללעג את תורות הגזע של המפלגה הנאצית; "Republikanische Nationalhymne" ('המנון הרפובליקה'; 1924), שיר שתקף את מערכת המשפט הגרמנית על ענישה בלתי מידתית של אנשי שמאל בעת שהמשתתפים הימניים בהפיכה בקושי נענשו.
בשנת 1928 הפיק ארווין פיסקטור את המחזה השלישי של מיזם, Staatsräson ('טובת המדינה'), בהתבסס על הרשעתם השנויה במחלוקת של ניקולה סאקו וואנצטי ברתולומאו, שנידונו למוות בארצות הברית.
בשנת 1930 השלים מיזם את מחזהו האחרון Alle Wetter ('בכל מזג אוויר'), אשר ביקש מהפכה המונית כדרך היחידה למנוע מהימין כוח קיצוני. המחזה, שמעולם לא הועלה בפומבי, התמקד בביקורת הנאצים, שהיו באותה עת במגמת עלייה מבחינה פוליטית בגרמניה.

מאסר ומוות

בשעות הבוקר המוקדמות של ה-28 בפברואר 1933, שעות ספורות לאחר שריפת הרייכסטאג בברלין, נעצר מיזם באשמה לא ידועה. יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, כינה אותו "אחד החתרנים היהודים". נטען כי מיזם תכנן להימלט לשווייץ ביום שלמחרת. במשך שבעה עשר החודשים הבאים היה מיזם כלוא במחנות הריכוז זוננבורג (Sonnenburg), ברנדנבורג, ולבסוף אורניינבורג.
הקומוניסט ההולנדי הצעיר מרינוס ואן דר לוּבֶּה נעצר והואשם בשריפת הרייכסטאג, וקשריו עם ארגונים קומוניסטים הוביל להכרזתו של אדולף היטלר על מצב חירום ועודדו את הנשיא פאול פון הינדנבורג לחתום על צו המבטל את מרבית זכויות האדם בהוראות החוקה של רפובליקת ויימאר (1919). היטלר ניצל את מצב החירום כדי להצדיק את מעצרם של מספר גדול של אינטלקטואלים גרמנים שסומנו כקומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים, זאת כנקמה על התקיפה וכאמצעי להשתקת ההתנגדות לדיכוי והמאבק להרחבת חירויות האזרח.
פרסומים קומוניסטים, סוציאליסטים, ואנרכיסטים גינו את המעצרים של אנשי רוח אלה; כמה מהם הובילו מאמץ בינלאומי בדרישה לשחרורו של מיזם, תוך תיאור ודיווח על העינויים שהוא עובר והמכות החוזרות והנשנות בידי סוהרים וקצינים.
ב-2 בפברואר 1934 הועבר מיזם למחנה הריכוז אורניינבורג. המכות והעינויים המשיכו, עד שלבסוף, בליל 9 ביולי, עונה ונרצח על ידי השומרים, וגופתו המוכה נמצאה תלויה בבית השימוש למחרת בבוקר.
דו"ח נאצי רשמי מ-11 ביולי 1934 ציין כי מיזם התאבד ותלה את עצמו כשהיה ב"מעצר מגן" באורניינבורג. עם זאת, בדו"ח מפראג ב-20 ביולי 1934, שהתפרסם ב"ניו יורק טיימס", צוין כי אלמנתו של מיזם, שהייתה הראשונה שראתה אותו, לא הצליחה לזהותו בשל פניו הנפוחות ממכות. הוא שובץ במשימת ניקוי השירותים וגרמי המדרגות ואנשי פלוגות הסער (אֶס-אַה) השתעשעו ביריקה בפניו. 8 ביולי היה היום האחרון שראתה אותו בחיים, ועל אף העינויים שעבר במשך עשרה חודשים, הוא היה עליז, ולכן ידעה כי הידיעה על התאבדותו, שלושה ימים לאחר מכן, אינה נכונה. עוד ציינה אלמנתו כי כאשר טענה בפני המשטרה כי רצחו אותו, הם משכו בכתפיהם וצחקו. הם סירבו לבצע נתיחה שלאחר המוות, אולם על הגופה היו סימנים ברורים של חניקה, ופציעה קשה בחלק האחורי של ראשו.
לאחר מותו האשימו פרסומים שונים את תאודור אייקה, לשעבר מפקד מחנה הריכוז בדכאו, ברצח, בסיוע שני קצינים מהאס אה שזוהו כאֶרַט וקונסטנטין ורנר. נטען כי הוא עונה והוכה עד שאיבד את הכרתו, ולאחר מכן ניתנה לו זריקה שהרגה אותו; גופתו נלקחה לשירותים בחלקו האחורי של הבניין ונתלתה על הקורה כדי ליצור את הרושם שהתאבד.