נורמן פודהורץ

קורות חיים

פודהורץ נולד וגדל ברובע בראונסוויל בברוקלין שבניו יורק להורים יהודים יוצאי גליציה. משפחתו הייתה שמאלנית, ואחותו הגדולה הייתה פעילה בתנועת נוער סוציאליסטית.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה וגם מבית המדרש לרבנים באמריקה. לאחר מכן קיבל תואר ראשון ושני בהצטיינות מאוניברסיטת קיימברידג'. כמו כן שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1953–1955, בשירותי הביטחון.
נשוי מ-1956 לפעילה הנאו-קונסרבטיבית האנטי-פמיניסטית היהודייה מידג' דקטר (עבורה היו אלה נישואין שניים). שני ילדים (ועוד שניים חורגים מנישואיה הראשונים של אשתו). בנו הצעיר ג'ון פודהורץ כיהן ככותב הנאומים של רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב) ומחזיק מאז ינואר 2009 במִשרה שבה החזיק בעבר אביו כעורך ה"קומנטרי"; בתו רותי בלום היא עיתונאית ישראלית ב"ג'רוזלם פוסט" באנגלית. קרוב משפחה ידוע נוסף הוא אליוט אברמס, יהודי אמריקאי הנשוי לבתו החורגת של פודהורץ, רחל דקטר. אברמס היה בשעתו עוזר שר החוץ בממשל רייגן (והסתבך אז בפרשת איראן-קונטראס) ומשנה ליועץ לביטחון לאומי האחראי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני במִמשל ג'ורג' בוש (הבן).

קריירה

פודהורץ היה בראשית דרכו בשנות הארבעים של המאה הקודמת מראשי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק הליברלית-שמאלנית, שכללה בין השאר את דניאל בל, פיליפ ראב, מארי מקארתי, נתן גלייזר, אירווינג קריסטול, סימור מרטין ליפסט, ורבים אחרים, מרביתם יהודים, שלמדו ברובם אותה עת בסיטי קולג' של ניו יורק. כבר אז היו אלה שמאלנים לא אורתודוקסיים, אשר דיברו ופעלו בגלוי כנגד דרכו של סטלין ושלטון העריצות שלו בברית המועצות דאז, בניגוד למרבית אנשי השמאל של אותה תקופה, שהעריצו אותו. בתור ליברל שמאלני, הוא מונה ב-1957 להיות אחד מממלאי מקומו של אליוט כהן העורך והמייסד של הירחון "קומנטרי", שהוציא לאור הוועד היהודי-אמריקני החל מ-1945 ואשר נחשב אז מעמודי התווך של השמאל האמריקאי. הוא החליף בתפקיד את קלמנט גרינברג. אליוט כהן חזר לתפקיד לתקופה קצרה אך התאבד עקב דיכאון קליני ב-1959 וב-1960 מונה פודהורץ לעורך הראשי.
בעקבות מלחמת ששת הימים הרגיש פודהורץ כי השנאה הבוטה שהפגין "השמאל החדש" כלפי מדינת ישראל המנצחת, נובעת בראש וראשונה מאנטישמיות, והחל במסעו האידאולוגי ימינה. מסע זה נמשך כעשור שנים והסתיים באמצע שנות השבעים בערך, עת הפכו פודהורץ וירחונו "קומנטרי", יחד עם אירווינג קריסטול, נתן גלייזר ורבים מאותה קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק, למנהיגי הזרם הנאו-קונסרבטיבי האמריקאי. בספרו "לערוק מן המחנה" (Breaking Ranks, הוצאת הארפר ורו, 1979) מתאר פודהורץ בפרוטרוט את ייסוריו כשקרע את עצמו משורשיו השמאלנים וניתק את קשריו עם הגוף הדומיננטי של האינטליגנציה הניו-יורקית; המהפך הרעיוני שעבר פודהורץ היה גם אישי, חברתי וטוטאלי.
פודהורץ קיבל ב-2004 את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ג'ורג' בוש (הבן) ושלוש שנים אחר כך את פרס "שומר ציון" מאוניברסיטת בר-אילן.

דעותיו

בין השאר, התנגדו פודהורץ וחבריו הנאו-קונסרבטיבים ל"דטאנט" (Détente) שיזם הנרי קיסינג'ר למול ברית המועצות דאז. פודהורץ עצמו הגיע עד לכדי חשש גלוי, כפי שהביע ב-1980 בספרו "הסכנה הנוכחית" (The Present Danger), כי ברית המועצות תהיה המנצחת בסופו של דבר במלחמה הקרה מול ארצות הברית.
פודהורץ תמך בשעתו בהתלהבות בפלישה האמריקאית לעיראק, והחל ממאי 2007, במאמר שכתב ב"וול סטריט ג'ורנל" ועד היום הוא כותב, מפרסם מאמרים וספרים, בהם הוא תומך בתקיפה צבאית אמריקאית כנגד יכולותיה הגרעיניות הפוטנציאליות של איראן; לטענתו, משא ומתן דיפלומטי עם מדינה זו הוא שווה-ערך למדיניות ה"פיוס" המפורסמת של ראש ממשלת בריטניה צ'מברליין כלפי גרמניה הנאצית ערב מלחמת העולם השנייה. בספרו "מלחמת העולם הרביעית" (World War IV: The Long Struggle Against Islamofascism, הוצאת דאבלדיי, 2007) הוא קושר את שלוש החזיתות שבהן נלחמת ארצות הברית – עיראק, אפגניסטן ואיראן, למלחמה עולמית אחת בטרור האסלאמי, שאותו הוא מכנה "אסלאמו-פאשיזם".
פודהורץ היה בשעתו תומך נלהב של הנשיא דאז ג'ורג' בוש הבן ואחר כך היה יועצו הראשי לענייני חוץ של רודי ג'וליאני ב-2008, במירוץ הכושל של האחרון למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית (המנצח ג'ון מקיין הפסיד בבחירות הכלליות אז, לברק אובמה). במרץ 2010 הוא כתב ב"וול סטריט ג'ורנל" מאמר תמיכה בשרה פיילין, אם תתמודד לנשיאות ב-2012 מול אובמה, ובאופן כללי יותר, תמיכה ב"תנועת מסיבת התה" - האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית - למול המפלגה הדמוקרטית.

יחסו לישראל

פודהורץ רואה עצמו כציוני חם ופרו ישראלי מובהק. בשעתו הוא תמך בתוכנית ההתנתקות של אריאל שרון, אך לאחר מכן הפך ניצי יותר. בראיון לבתו העיתונאית רותי בלום, שפורסם ב"ישראל היום", ב-15 באוגוסט 2014 אמר: "אני לא יודע אם הפלשתינאים מעוניינים בכלל במדינה... אבל גם אם נניח שהם רוצים מדינה, הם לא רוצים אותה לצד ישראל אלא במקום ישראל. עד שהם לא יוותרו על החלום הזה, לא יהיה שלום ולא משנה מה ישראל תעשה." ובהקשר אחר: "בכל פעם שישראל מגינה על עצמה, מאשימים אותה בתגובה לא מידתית או בפשעי מלחמה.... אין ספק שמדובר באנטישמיות חדשה. ההתקפות על ישראל הן המשך להתקפות על היהודים בגולה בזמנים עברו."