google/wiki40b huggingface dataset:
צ'רפקיבצי

היסטוריה

הכפר נוסד  בינואר 1775. במהלך העימות הצבאי בין טורקיה ורוסיה (1768-1774), האימפריה ההבסבורגית (אוסטריה היום) סיפחה את בוקובינה על ידי האימפריה ההבסבורגית בשנת 1775, הכפר הפך לחלק מדוכסות בוקובינה, כחלק של מחוז סירט (בגרמנית:Sereth).
לאחר האיחוד של בוקובינה  עם רומניה ביום 28 בנובמבר 1918, הכפר הפך לחלק מרומניה, באזור סירט (רומניה)של מחוז רדאוץ. באותה עת אוכלוסיית הכפר הייתה ברובה אוקראינית עם קהילה רומנית גדולה ומספר משפחות יהודיות .
כתוצאה מהסכם ריבנטרופ-מולוטוב בשנת 1939, צפון בוקובינה סופחה על ידי ברית המועצות ב-28 ביוני 1940. צפון בוקובינה חזרה להיות חלק  של רומניה בתקופת 1941-1944, להיות כבושה  על ידי ברית המועצות בשנת 1944, כחלק מהרפובליקה האוקראינית. 
מאז 1991, הכפר הוא חלק של מחוז צרנוביץ' של אוקראינה העצמאית. במפקד של שנת 1989, מספר התושבים אשר הכריזו על עצמם רומנים או מולדובנים  היה 54 (42+12 בהתאמה ), והיוו 2.72% מאוכלוסיית היישוב. כיום, בכפר יש 2.082 תושבים, בעיקר אוקראינים.

המפקד של 1930

על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1930, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,377 תושבים. הרוב המכריע של התושבים היו רומנים (48,73%), עם מיעוט של יהודים (2,47%), אחת על ידי רותנים (45,0%) ואחד של הפולנים (2,7%). מיעוטים זעירים ו: הרוסים (5 אנשים), הגרמנים (10 אנשים). מנקודת המבט של האמונה הדתית  הרוב המכריע של התושבים היו  נוצרים אורתודוקסים (93,1%), מיעוט זעיר של  יהודים  (2,47%), קתולים  (2.9%). ומאמינים ספורים של הכנסיות האוונגליסטים/הלותרנית (3 אנשים) יוונים-קתולים (8 אנשים).

יהודים

כמאתיים יהודים התגוררו בכפר תחת חסותם של הברונים לבית גוז'צזקי שהיו ממוצא ארמני . לא הייתה קהילה מסודרת והיהודים התאספו לתפילות בשבתות ובחגים בבית פרטי . בשרותי הדת נעזרו בעיירות הסמוכות סירט  וולצ'ינץ .
למרות הפיגור הסביבתי הכפר לא היה מחובר לחשמל ומים זורמים עד אחרי מלחמת העולם השנייה יהודי הכפר ראו עצמם חלק מהתרבות האוסטרית.

לקריאה נוספת

ד"ר ברינה טאובר- פרידר ,דע את אבותיך קריית אונו 2006 עמ' 312-313
ד"ר אליעזר גלאובך-גל " על העיירה " בתוך : שואת יהודי צפון בוקובינה  עמ' 493-494
מיליון דברים קטנים

עלילת הסדרה

ג'ון, אדי, גארי ורום הם ארבעה חברים הגרים בבוסטון שנפגשו בטעות במעלית תקועה, והתחברו כשגילו שהם אוהדים את אותה קבוצת ספורט. לאחר שג'ון התאבד במפתיע, החברים מגלים את הסיפור שעומד מאחורי ההתאבדות ולומדים לחיות עם המצב הנתון ולהתגבר על האבידה. המשפט שמאחד אותם ביחד הוא משפט שג'ון היה אומר תמיד: "חברות היא לא דבר גדול – היא מיליון דברים קטנים".
Mp3music

mp3music היה אתר אינטרנט ישראלי בתחום המוזיקה, שהכיל מילים לשירים עבריים ולועזיים, ואקורדים וטאבים לשירים עבריים. בנוסף היו בו גם קהילות פורומים, מצעדים, ערוץ לקידום מוזיקאים ויוצרים צעירים ועוד. האתר הוקם בשנת 2001 והיה פעיל עד סוף 2013.
בשנת 2008 פתח האתר רשת חברתית מוזיקלית בשם mp3net בה היו המשתמשים יכולים לשדר מוזיקה ברשת.
האתר פעל ברישיון אקו"ם ודאג להעביר תמלוגים לאקו"ם וליוצרים בגין השימוש ביצירותיהם באתר. האתר פעל באופן שיתופי ואיפשר לגולשים להעלות בעצמם מילים לשירים ואקורדים מוכרים וחדשים.
האתר הקדיש ערוץ מיוחד בשם "מוזיקאים ויוצרים" שבו יכול היה כל גולש להעלות את מילות שיריו ואת ההקלטות שלו ולזכות לבמה. כמו כן ניתנה למוזיקאים צעירים האפשרות לתקשר באתר החברתי ולקבל משוב על ביצועיהם.
לא תתורו

מקור המצווה

מקור המצווה בפסוק בספר במדבר בסוף פרשת ציצית: "ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם אשר אתם זונים אחריהם. למען תזכרו ועשיתם את כל מצותי והייתם קדושים לאלהיכם" .
בספרי פירשו את הפסוק: "'ולא תתורו אחרי לבבכם' - זו מינות, ...'ואחרי עיניכם' - זו זנות, שנאמר '[וַיֹּאמֶר שִׁמְשׁוֹן אֶל אָבִיו], אוֹתָהּ קַח לִי, כִּי הִיא יָשְׁרָה בְּעֵינֵי' (שופטים יד, ג)".
פרשנות דומה קיימת בתלמוד ירושלמי שבו נאמר: "'לא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם' - אמר רבי לוי: ליבא ועינא תרין סרסורין דחטאה, דכתיב (משלי כג) "תנה בני לבך לי ועיניך דרכי תצרנה" - אמר הקב"ה אי יהבת לי לבך ועיניך, אנא ידע דאת לי (=אם נתת לי את לבך ועיניך, אני יודע שאתה שלי).". 
במניין המצוות של ספר החינוך נמנית מצווה זו במצווה שפ"ז - "איסור ההליכה לרעה אחר מחשבת הלב ומראה העיניים" - "שלא ירדוף האדם אחר מראה עיניו" (ואילו ברמב"ם לאו מ"ז ובסמ"ג לאו ט"ו).
כדורשק

כדורשק (באנגלית: Footbag) הוא כדור משחק הממולא חול או פלסטיק ומשמש לצורות שונות של משחק. המילה "כדורשק" היא הצמדה של המילים "כדור" ו"שק".
ברוב המשחקים, הכדור נשלט באמצעות הרגליים. שלוש צורות המשחק הטיפוסיות ביותר הן: "כדורשק פריסטייל" (סגנון חופשי), "כדורשק רשת" ו"כדורשק מעגל".
הכדור מורכב מחלקים ומספרם קובע את צורת הכדור. ככל שהכדור בנוי מיותר חלקים כך צורת הכדור עגולה יותר.
בתוך הכדור יש לרוב כדורי סיליקון זעירים או גרגירי חול שגם כן קובעים את צורת הכדור.
סאלם מקוריה

ביוגרפיה

מקוריה נולדה באדיס אבבה. היא התחנכה שם ובאקסום, ועברה לגור בארצות הברית בשנת 1967, שם למדה מדעי המדינה ועיתונאות במכללת מקליסטר. מקוריה השלימה תואר שני בטכנולוגיה חינוכית והפקה תקשורתית באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט ב-1978. מאוחר יותר היא עבדה בתחנת הטלוויזיה WGBH בבוסטון, שם התחילה כמזכירה אך בסופו של דבר נהייתה מפיקה בסדרת המדע הפופולרי Nova. מקוריה מחזיקה בפרופסורת לואלה לה מר ללימודי נשים בחוג לאמנות במכללת ולסלי.
מקוריה כותבת, מפיקה, ומנחה סרטים ומיצבי וידאו הקשורים לאתיופיה. העבודה שלה הופיעה בביאנלה של ונציה ה-50, בפסטיבל CinemAfrica בשוודיה, במוזיאון לאמנות יפה, בוסטון, במוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית של הסמית'סוניאן, באירוע documenta 11 בברלין ובפסטיבל סרטי אפריקה בניו יורק.
מקוריה הייתה עמיתת פולברייט בין 2003 ל-2004. היא זכתה במלגות רבות, כולל ממכון רדקליף ללימודים מתקדמים, מלגת ניו אינגלנד מדיה, מלגת מדיה בין-תרבותית מקרן רוקפלר בשנת 1995, נבחרה כאמנית הבית על שם ליילה וואלאס מטעם רידרס דייג'סט אינטרנשיונל בשנת 1993 ואת מלגת מכון באנטינג במכללת רדקליף. ב-1991, היא זכתה בפרס קרן האמנות של מדינת מסצ'וסטס. סרטיה של מקוריה זכו לציונים לשבח לסרט ולבימוי (ב-1991 ו-1997 בהתאמה) בפסטיבל הסרטים והווידאו מריה השחורה.
קייטן סושי

קייטן סושי (ביפנית: 回転寿司 - מילולית: "סושי סרט נע") או קורו קורו סושי (くるくる寿司 - מילולית - "סושי קרוסלה") הוא סגנון הגשה של סושי במסעדות מזון מהיר יפניות מתמחות.
במסעדות אלה נעות צלחות סושי מסוגים שונים על גבי סרט נע, והסועד יושב על דלפק המסעדה, בוחר את המאכלים שהוא רוצה לאכול ולוקח אותם מהסרט הנע. המאכלים מוצעים במספר רמות מחיר, כאשר כל רמת מחיר מאופיינת בצבע צלחת שונה או צורת צלחת שונה. בתום הארוחה מחושב מחירה בהתאם למספר הצלחות המצויות ברשות הסועד, ועל פי צבען או צורתן. המלצרים במסעדות אלה מגישים שתייה או מנות מיוחדות בלבד, ואינם אוספים את הצלחות עד תום הארוחה (לצורך חישוב מחירה).
מסעדות מתמחות אלה לעיתים מקושטות כך שהצלחות נעות על גבי רכבת צעצוע, מכוניות צעצוע או סירות השטות בתעלה.
הצלחות נעות על גבי הסרט הנע עם כיוון השעון על מנת להקל על הסועדים לקחת את הצלחות (מתוך הנחה שמרבית הסועדים ימניים). הסועדים יישובים הן לצד הדלפק של המסעדה והן לצד שולחנות הצמודים לדלפק, דבר המאפשר לקבוצת סועדים לשבת יחדיו.
על פי רוב המנות הנעות על גבי הסרט הנע הן מנות סושי, אך לעיתים גם משקאות וקינוחים נעים על גבי הסרט הנע.
הקייטן סושי הן לרוב מסעדות מזון מהיר הזולות במחירן. מסעדות אלה פועלות ביפן וברחבי העולם. המסעדות מאפשרות לתיירים המבקרים במדינה בה אינם יודעים את השפה לבחור את המנות שהם רוצים מבלי צורך להזמין אותם. כמו כן- גודלן הקטן של המנות מאפשר אכילה מדודה יותר ומונעות בזבוז אוכל, שכן הסועד אוכל בהתאם לרעבונו עד לשובע, ואינו מזמין מנות גדולות מידי או משאיר שאריות.

היסטוריה

שימוש בסרט נע במסעדות סושי הומצא על ידי יושיאקי שיראישי, בעל מסעדת סושי, אשר התקשה במציאת מלצרים עבור מסעדתו. הוא פיתח את הסרט הנע ופתח את המסעדה הראשונה - "מאווארו גנרוקו סושי" באוסקה בשנת 1958. הצלחת המצאתו ופופולריותה הביא לפתיחת רשת מסעדות שכללה בשיאה 250 מסעדות. נכון לשנת 2001 ברשת 11 מסעדות.
שיטת הסעדה זו הוצגה בתערוכת אקספו 1970 באוסקה, והצגתה הביאה לתפוצתה ברחבי העולם.
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של אלכסנדריה

הפטריארכיה [היוונית-אורתודוקסית] של אלכסנדריה וכל אפריקה (יוונית: Πατριαρχείου Αλεξανδρείας και πάσης Αφρικής) היא כנסייה אוטוקפאלית עצמאית במסגרת הכנסייה האורתודוקסית היושבת באלכסנדריה שבמצרים ושטח השיפוט שלה נפרש על כל יבשת אפריקה.  הכנסייה מונהגת על ידי הסינוד הקדוש המורכב מהארכיבישופים שלה וכמה בישופים, שבראשו עומד האפיפיור והפטריארך של אלכסנדריה וכל אפריקה. המכהן הנוכחי מאז 2004 הוא תאודורוס השני (אין להתבלבל עם מקבילו הקופטי, תוואדרוס השני). ראש הכנסייה רואה עצמו כיורש הלגיטימי לכס מרקוס הקדוש בפנטארכיה של הכנסייה הקדומה, ובהיררכיה האורתודוקסית הוא מדורג שני רק לפטריארך קונסטנטינופול. כיתר הכנסיות האורתודוקסיות האוטוקפאליות, עמן היא מצויה באחדות (קומוניון) מלאה, האלכסנדרונית מכירה בעליונותה של קונסטנטינופול כטקסית בלבד. האפיפיור-פטריארך שלה עצמאי לגמרי בשאלות מעשיות. 
הכנסייה עורכת את טקסיה לפי פולחן ביזנטיון ובשפה היוונית, הגם שקהילות רבות משתמשות בערבית ובשפות אפריקניות מקומיות עבור האוכלוסייה. מספר מאמיניה נאמד ב-500,000 איש, וקהל הליבה המקורי שלה הוא התפוצה דוברת-היוונית במצרים, אם כי מאז שלהי המאה ה-20 היא מקדישה מאמץ גדול להתפשט באפריקה שמדרום לסהרה, וב-1981 הוקם סמינר להכשרת כמורה בניירובי המיועד להצמיח הנהגה מקומית. קתדרלת אוונגליזמוס באלכסנדריה היא משכנה הסמלי של הפטריארכיה. כמו כן, היא מפעילה כמה מנזרים עתיקים בעלי מורשת ארוכה, דוגמת מנזר גאורגיוס הקדוש בקהיר. יש לה 23 ארכידיוקסיות ועוד 6 דיוקסיות הפרושות על כל היבשת: קרתגו, אקרה, אקסום, קייפטאון, הארארה, דאר א סלאם, הרמופוליס, יוהנסבורג, קמפלה, חרטום, קינשסה, לאגוס, לאונטופוליס, מוואנזה, ניירובי, פלוסיום (פורט סעיד), פטולמאיס, טריפולי (לוב), יאונדה ואנטננריבו; וברזוויל, בורונדי, פריטאון, קולווזי ומפוטו.
ראשיתה של הפטריארכיה במהומה ובשסע שפקד את מצרים הביזנטית לאחר ועידת כלקדון ב-451. הרוב המוחלט של האוכלוסייה המצרית הילידית היו לפחות מיאפיזיטים אם לא מונופיזיטים קנאים, בעוד שהמיעוט היווני שמנה בעיקר אנשי ממשל, חיילים וסוחרים היו נאמנים לקיסר ולאורתודוקסיה הכלקדונית. עקב כך התפצלה כנסיית אלכסנדריה העתיקה, שהפטריארך שלה חלש על מצרים וייחס את מקור משרתו למרקוס במאה הראשונה. החל מ-537 היו שני טוענים-לכס: פאולוס מִטָאבֶּן האורתודוקסי מונה לפטריארך במקום קודמו המיאפיזיטי תאודוסיוס שהוגלה על ידי הקיסר, אך הוא לא התקבל על העם שהוסיף לראות את תאודוסיוס כמנהיג הלגיטימי שנחשב בדיעבד כאפיפיור הראשון של הקופטים. רק המלכיתים היוונים במצרים קיבלו את פאולוס, וכך נוצר בסיסה של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בימינו. הפרשי הגודל בין שני המחנות היו עצומים, והקופטים מנו בערך 15 מיליון איש לעומת אולי 250,000 מלכיטים, אך תמיכת האימפריה הוסיפה משקל יתר לאחרונים. יתרון האורתודוקסים הפך להם לרועץ עם הכיבוש המוסלמי ב-642, והחשד בנאמנות לאויב הפך אותם לקהילה חלשה ונרדפת. הפטריארך האורתודוקסי אף לא התגורר יותר בעירו אלא שהה בעיקר בביזנטיון. עד המאה ה-12 זנחה כנסייתו לגמרי את הפולחן האלכסנדרוני העתיק, שהיה משותף להם ולקופטים גם אם בשפה נבדלת, ואימצה את סדרי הטקס הביזנטיים. רק ההגירה היוונית הגדולה למצרים במאה ה-19 שיקמה את מצב הכנסייה, וב-1856 שב ראשה לאלכסנדריה דרך קבע. השתפרו גם היחסים עם הקופטים, שעודם מונים רוב מוחלט בקרב הנוצרים במצרים, על רקע המאמצים הבינלאומיים להשיג אחדות בכנסייה.
אברהם אלנדאף

ביוגרפיה

נולד בקרית אלקאבל בצנעא שבתימן לרב חיים ולמרגלית לולוה אלנדאף וגדל בצנעא. אחיו היה הרב סעדיה אלנדאף, מחבר הספר "עץ החיים". מצד אמו היה נכדו של מארי יחיא בדיחי. בתימן עבד בתור צורף. בשנת 1891 עלה הרב אלנדאף לארץ ישראל יחד עם חברו הרב שלום אלשיך הלוי, ובדרך נפטרו אשתו ובתו. בארץ ישראל נשא אישה חדשה.
בהגיעו לירושלים התגורר בעיר העתיקה והיה ממקימי כפר השילוח בסמוך לעיר דוד. שימש מנהיג קהילת התימנים בירושלים ועמד בראשה במשך 35 שנים. הקים בית עלמין בהר הזיתים ואת ועד קהילת התימנים. ייסד תלמודי תורה, ישיבות, בתי כנסיות, בתי מדרשות ועמד בראש ישיבת תורת משה. נלחם במיסיון שניסה להשפיע על בני קהילתו. יחד עם מארי יחיא יצחק הלוי ואחרים התנגד לתנועת הדרדעים. שימש כאב"ד בבית הדין של הקהילה שאותו הקים והעמיד בראשו את הרב שלום אלשיך הלוי. 
בשנת תרס"ג (1903) השתתף באספת ציוני ציון שכונתה "הכנסייה הארצישראלית" בזכרון יעקב.
בשנת תרס"ד (1904) הקים הרב אברהם אלנדאף את חברת "שיבת ציון", במטרה לרכוש קרקעות לצורך התיישבות חקלאית כפתרון לבעיות הדיור והפרנסה של עולי תימן. ניסיון זה לא הניב פירות בסופו של דבר. 
בתמיכת רוב אנשי הקהילה, ובהתנגדות חוג מצומצם יחסית בראשות הרב יחיא צארום, פעל הרב אלנדאף להשגת "פרמאן", רישיון מממשלת טורקיה, על כך שיהודי תימן נחשבים לקהילה נפרדת. אנשי הכוללים הספרדיים התנגדו לכך בתוקף ובמשך תקופה ארוכה נאלץ להסתתר מהם. הוא יצא בחשאי לאיסטנבול ופגש שם את הרב הראשי של הקהילות היהודיות באימפריה, הרב משה הלוי ישראל. הפרמאן הגיע בסופו של דבר כעבור חצי שנה, בערב ראש השנה בניסן תרס"ח. בעקבותיו הוקמו מערכות חדשות, ללא תלות בכולל הספרדים. 
כתב את קורות חייו, ואת קורות יהודי תימן, בספר "זכור לאברהם". כתב קונטרס בשם "מבשר טוב" בשבחה של ארץ ישראל בו הוא מלהיב את יהודי תימן לעלות לארץ ישראל בהמוניהם וליישב אותה. טרח להביא לדפוס ראשון ספרי קודש של יהדות תימן, עריכת "תאג'" הראשון שיצא בדפוס של יהדות תימן (כתר תורה) וסידור התפילה נוסח יהודי תימן בלדי אשר מיוסד על פי כתב יד של מהרי"ץ אשר היה תחת ידו. הוציא לאור חיבורים של חכמי תימן. 
הרב אלנדאף עבר לגור בשכונת הבוכרים ובשנותיו האחרונות בשכונת כרם התימנים שבתל אביב, יחד עם רעייתו, ידידה, שלושת בניו ובתו. כחודש לפני פטירתו ביקש מבניו להעבירו בחזרה לירושלים. נפטר בי"ב באדר א' ה'ת"ש, בגיל 74 ונטמן בבית העלמין בהר הזיתים בירושלים.
בורו פארק

פולמוס העירוב

הרב מנשה קליין ניסה להקים עירוב בבורו פארק כדי לאפשר ליהודים להוציא מרשות לרשות בשבת, אולם ויתר עקב התנגדותם של רבנים רבים מניו יורק ומחוץ לה, בהם הרב משה פיינשטיין, הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם (האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג), הרב שלמה הלברשטאם (מבאבוב), הרב משה צבי אריה ביק והרב יחזקאל ראטה. לימינו של הרב קליין עמד הרב חיים ישעיה קניג, מחבר "חוקי חיים" (על התורה ושאלות ותשובות).
המתנגדים לעירוב התנגדו מחמת טעמים שונים: הרב פיינשטיין והרב ביק סברו שעיר ברוקלין נחשבת רשות הרבים מן-התורה, כיוון שעוברים בה 600,000 איש ביום, ובמקום שנחשב רשות הרבים מן-התורה אינו מועיל עירוב של צורת הפתח. האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג סבר שאין בעיה של רשות הרבים מן-התורה, אבל סבר שיש בעיה אחרת, שמאחר שישנם מתנגדים לעירוב, אין אפשרות לעשות העירוב בעל-כרחם. ויש שהתנגדו מחמת טעמים אחרים.
בשנת ה'תש"ס, הוקם העירוב על ידי אפרים הלוי בלומנברג, בהדרכתו של הרב חיים יהודה לייב כ"ץ, מרבני השכונה (בעבר כיהן כדומ"ץ של חסידי בעלז). הקמת העירוב הושלמה בערב-שבת של פרשת שמות, ה'תש"ס. לימינו של הרב כ"ץ עומדים הרב יחזקאל ראטה (על אף שהתנגד לעירובו של הרב קליין), הרב אפרים פישל הרשקוביץ, הרב מנשה קליין (שכבר נפטר מאז), הרב חיים ישעיה קניג, ועוד. מהמתנגדים לעירוב עומדים הרב אברהם יהושע השל ביק (בנו של הרב משה צבי אריה ביק), הרב אברהם חיים שפיצר (מחבר שו"ת "חיי אברהם", נפטר טבת ה'תשע"ד), הרב מרדכי הגר מוויז'ניץ-מונסי, האדמורים מסאטמאר, האדמורים מבאבוב, ועוד.
איתן קיינין

קורות חיים

קיינין נולד באן ארבור, מישיגן, בזמן שהוריו היו בחופשה מאיווה סיטי, שם לימד אביו כינור באוניברסיטת איווה. הוא ומשפחתו עברו ברחבי המערב התיכון ובמזרח ארצות הברית, ובסופו של דבר התיישבו בסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם למד בתיכון ומאוחר יותר באוניברסיטת סן פרנסיסקו. הוא למד באוניברסיטת סטנפורד והשיג תואר ראשון באנגלית. הוא עבר לאוניברסיטת איווה ולמד בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה לתואר שני, אותו קיבל בשנת 1984. הוא המשיך ללמוד בבית הספר הרפואי באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1991.
בתחילת הפרקטיקה הרפואית שלו התמחה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. הוא עסק הן ברפואה והן בכתיבה מספר שנים. ב-1998 פסק לעסוק ברפואה והצטרף לסגל סדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה, שם הוא עדיין מלמד.
אוטו-ארנסט אוטנבאכר

קריירה מוקדמת

אוטנבאכר נולד ב-18 בנובמבר 1888 באסלינגן אם נקר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס אוטנבאכר לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-121 (וירטמברג ה-3 - וירטמברג הישנה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל אוטנבאכר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף אוטנבאכר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1933 הועלה אוטנבאכר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-54. ב-1 באוגוסט 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-21 בדצמבר אותה שנה התחתן עם רות אנליזה דה קייזר. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-105, ב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובקיץ אותה שנה מונה למפקד חטיבת "לצן".

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה לחם אוטנבאכר עם חטיבתו במהלך המערכה בפולין, ובסתיו 1939 מונה למפקד גדוד התחלופה ה-346. ב-1 ביוני 1940 מונה אוטנבאכר למפקד הדיוויזיה ה-177, ב-25 באוקטובר אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-36, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ב-6 באוקטובר 1941 מונה אוטנבאכר למפקד זמני של הקורפוס הממונע ה-41, וב-14 בינואר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-13, שהיה חלק מהארמייה הרביעית. ב-1 באוגוסט 1942 מונה לנציב כללי בממשל הצבאי בצרפת, ובקיץ 1944 פרש לביתו בעקבות תשישות.

לאחר המלחמה

בשנת 1950 נשפט אוטנבאכר בבורדו על ביצוע פשעי מלחמה, אולם שוחרר מחוסר ראיות. לאחר שחרורו התגורר בעיר שטוטגרט, עד למותו ב-7 בינואר 1975.
סלמאן מוצפי

ביוגרפיה

נולד בבגדאד שבעיראק, לציון מאיר, בן למשפחה שקודם לכן היה שמה מוספיא. למד בישיבת מדרש בית זלכה, אצל רבו המובהק, הרב יהודה פתיה. עמד בקשר עם הרב יעקב חיים, בנו של הבן איש חי. באלול ה'תרע"ח (1918) נסמך לשוחט ולמוהל. שימש כעוזרו ושליחו של ציר הסנאט היהודי-עיראקי מנחם דניאל וניהל את עסקיו מעבר לים.
בט"ו באלול ה'תרצ"ה (7 בספטמבר 1935) עלה עם משפחתו לארץ ישראל והשתקע בשכונת הבוכרים. בחודש אלול ה'תש"ב (1942) ייסד את ישיבת "בני ציון" סמוך לקבר רחל, שבה עסקו בעיקר בלימוד הזוהר והקבלה. בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות עברה הישיבה לשכונת מקור ברוך.
נפטר בטבת ה'תשל"ה, ונקבר בחלקת הרבנים הספרדים בהר המנוחות בירושלים. לאחר פטירתו קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת בית וגן.

משפחתו

היה נשוי לטובה. בניו הם הרב בן-ציון מוצפי - ראש ישיבת בני ציון, והרב יהודה מוצפי שהיה ראש ישיבת מנחת יהודה ועוזרו של הרב מרדכי אליהו. חתנו הוא הרב דוד בצרי, ראש ישיבת השלום. בתו שרה פנירי עסקה רבות בפעילות חסד.
טיגריס שנחרבי

אטימולוגיה

הכינוי "שן חרב" מתייחס לניבים הארוכות במיוחד של סוג זה. למרות השם "טיגריס שנחרבי", הסמילודון אינו טיגריס, שכן הטיגריס שייך לסוג פנתר. השם סמילודון מגיע מיוונית: σμίλη (סמיל), שפירושה "סכין חותכת", ו-οδόντος (אודונטוס), שפירושה "שן".

אנטומיה

המינים של הטיגריס השנחרבי היו מהחתוליים הגדולים ביותר שאי פעם חיו. המין הגדול ביותר, S. populator, עשוי היה להגיע למשקל של מעל 400 קילוגרם.
טיגריס שנחרבי בוגר שקל כ-400 קילוגרם, תלוי במין. היה לו זנב קצר, רגליים חזקות, צוואר שרירי וניבים ארוכים. הוא היה בנוי בצורה מוצקה יותר מאשר כל חתול מודרני, בר השוואה לדוב. הגב שלו היה קצר יחסי, והגפיים התחתונות שלו היו קצרות ביחס לעליונות בהשוואה לפנתריים מודרניים. הדבר מצביע על כך שהוא לא התבסס על מהירות, אלא על כוח מתפרץ.
למין הדרום אמריקאי, S. populator, היו כתפיים גבוהות מן המותניים וגב בעל נטייה יורדת, בדומה לצורה של צבוע כיום, וזאת בניגוד למראה הגב הישר של המין S. fatalis, שדמה יותר לחתולים של היום.

לסת ושיניים

הטיגריס השנחרבי מפורסם בזכות ניביו, הארוכים יותר מכל מיני החתוליים השנחרבים. ניבים אלו הגיעו לאורך של כ-28 סנטימטרים במין הגדול ביותר, Smilodon populator.
הניבים הללו היו שבירים ולא יכלו לנשוך לתוך עצם; מכאן שחתולים אלו לא השתמשו בניבים שלהם תוך כדי תפיסת הטרף, מהחשש שישברו. רק כאשר טרפם הוכרע לגמרי הם היו נועצים את ניביהם כדי להעצים את אובדן הדם, ולסגור את קנה הנשימה של הטרף, ובכך להרוג אותו במהרה.
אף על פי שהיו חזקים יותר משאר החתולים הגדולים, היו להם נקודת תורפה. היה להם מבנה גולגולתי שונה שגרם לכך שתהיה להם נשיכה חלשה יותר מאשר חתולים גדולים מודרניים. אנליזה שנעשתה על הלסת הצרה שלו מראה שעוצמת הנשיכה שלו הייתה כשליש מזו של אריה. אולם קיימת גם אנליזה שבדקה את חוזק שבירת הניבים (העוצמה המרבית בהם הניבים לא ישברו), המצביעה כי עוצמת הנשיכה שלו הייתה חזקה משל החתולים הגדולים כיום. בנוסף, יכול היה לפתוח את הלסת שלו עד ל-120 מעלות, וזאת בניגוד לאריה שהלסת שלו נפתחת רק עד 60 מעלות.

תזונה

טיגריס שנחרבי כנראה ניזון ממגוון רחב של טרף שכלל: ביזון, טפירים, מקרוקניה, איילים, גמלים אמריקאים, סוסים ועצלנאי קרקע. כמו שידוע אצל ההומוטריום, ייתכן שגם צד ממותות ומסטודונים צעירים. בבורות הזפת בלה בריאה, שבקליפורניה, נלכדו מאות שנחרביים, ייתכן שזה קרה כאשר ניסו לטרוף ממותות שהיו לכודות שם.
חתולים גדולים מודרניים הורגים את טרפם על ידי כך שהם מוחצים את קנה הנשימה שלהם, דבר שעשוי לקחת מספר דקות. שרירי הלסת של הטיגריס שנחרבי היו כנראה חלשים מידי והניבים הארוכים והגולגולת השבירה שלו היו פגיעים לנשיכה תוך כדי מאבק או נשיכה של טרף רץ. מחקר משנת 2007 הגיע למסקנה כי קרוב לוודאי שהוא נעזר בכוח של פלג גופו העליון כדי להכריע את הטרף לקרקע, אז השתמש בניביו הארוכים לניקוב עמוק בגרון, דבר שהיה חותך את עורק הצוואר או את קנה הנשימה ומביא למוות מהיר של הקורבן.

הכחדה

הטיגריס השנחרבי נכחד בסוף תקופת הפליסטוקן, כ-10,000 שנים לפנה"ס בערך, תקופה בה נכחדו יונקים גדולים רבים באמריקה, טורפים וצמחונים. האדם הפרה-היסטורי הגיע לצפון אמריקה בערך באותה תקופה, וייתכן שהיה לו תפקיד ישיר או עקיף בהכחדת הסמילודון.
נמר אנטולי

פיזיולוגיה ותזונה

הנמר האנטולי הוא גדול ממדים וגופו שרירי. נמר אנטולי בוגר שוקל כ-90 קילוגרמים ואורכו כשני מטרים עד שני מטרים וחצי. תוחלת חייו של הנמר היא כ-20 שנים בטבע, אך בשבי הוא חי זמן רב יותר.
הנמר האנטולי הוא טורף, והוא ניזון מבעלי חיים כמו יעלים, עזים, חזירי בר, יחמורים, איילים וחיות נוספות.

תפוצה

הנמר האנטולי היה נפוץ באסיה הקטנה (טורקיה), ותחום תפוצתו השתרע מקו הגליל בדרום ועד אזור הים השחור בצפון. מאז הכנסת הנשק החם לאזור המזרח התיכון, שהוביל לציד מוגבר של נמרים, לרבות תת-מין זה, החל הנמר האנטולי להיעלם מרוב שטחי תפוצתו. כיום נמר זה מוגדר כנכחד, שכן לא קיימים דיווחים מאושרים עליו. תחום תפוצתו המשוער שבו ייתכן כי עדיין קיים הוא צפון מערב סוריה, טורקיה ואזור הים השחור המזרחי.
הפעם האחרונה בה דווח על נמר אנטולי מחוץ לישראל הייתה בשנת 1974, אז נמר תקף אישה בכפר בשם באגוזו (Bagozu), מרחק של חמישה קילומטרים מביפזארי (Beypazari), ונהרג. ב-1965 ניצוד הנמר האנטולי האחרון בישראל. למרות היעדר דיווחים בני זמננו, ישנם מדענים הטוענים שהנמר האנטולי טרם נכחד ושכ-10–15 נמרים אנטוליים חיים באזור אסיה הקטנה. בשנת 2001 נטען שבאזור דאנדי ובאזור מוזיקלי (Musikli) נצפו נמרים. בספטמבר 2013 צולם לראשונה ממלכודת מצלמה נמר אנטולי בטורקיה. בחודש נובמבר 2013 נהרג במחוז סינר שבפרובינציית דיארבקיר בטורקיה על ידי רועים הנמר היחיד שנצפה באנטוליה במשך יותר מ-35 שנה.
מרוץ הקפת התבור

מסלול ושיא המסלול

מרוץ הקפת התבור הוא מרוץ שדה בתנאי שטח מגוונים ולא מרוץ כביש. אורך מסלול הריצה של הקפת התבור הוא 11 ק"מ. תחילתו בנחל השבעה, למרגלות הר תבור, בגובה 80 מטר מעל פני הים. מכאן המסלול מטפס לגובה של 280 מטר, לאורך 3 ק"מ, בעלייה תלולה בינות לבתי הכפר שיבלי. זהו שיא גובה המסלול, בצומת עם הכביש העקלקל המטפס אל פסגת ההר. מסלול המרוץ איננו עולה לפסגה ולכנסיות, אלא יורד בירידה תלולה לכפר דבורייה, מקיף את הכפר אום אל ע'אנם מדרומו, יורד בכביש 65 עד לצומת גזית ומשם מטפס ויורד אל נקודת ההתחלה. מקצה זה פתוח לכל ומשתתפים בו כאלף בני נוער, חיילים וחיילות, בוגרים ובוגרות. מסלול זה של מרוץ השדה, עבר שינויי תוואי קלים במשך השנים ולכן קשה להשוות הישגים מהקפות שנערכו בשנים שונות. בשלושים ההקפות הראשונות (1953–1982) השתתפו בהקפות גם רצים מהירים מחו"ל. שיא המסלול הושג על ידי גינטר קוהל מגרמניה, שקבע תוצאה של 36:36 דקות בשנת 1981.

שינויים בהקפת התבור במרוצת השנים

במשך עשרות שנים, נחשבה הקפת התבור למרוץ מוביל ויוקרתי. באותן שנים נערכו מעט מרוצים, רצים נהרו אליו מכל קצווי הארץ. עם התפתחותה של תרבות הפנאי, נוספו מרוצים רבים בכל רחבי הארץ, וכתוצאה מכך הלכה ודעכה כמות המשתתפים בו. יתר על כן, נוצר מצב שכדי להביא להשתתפותם של הרצים המובילים, לא היה די בהענקת גביעים למנצחים, אלא היה הכרח גם להעניק פרסים כספיים למנצחים.
החל מהמרוץ ה־1 ועד למרוץ ה־43, העיתון על המשמר העניק בכל שנה את הגביע למנצח (עד שחדל לצאת לאור בשנת 1995). החל משנת 1994, הושווה הפרס הכספי למנצחת, לפרס הכספי למנצח. 
למן הקפת התבור הראשונה ב־1953 ועד לשנת 1994 (הקפת התבור ה־42), ההקפה נערכה בשבת בבוקר. החל מהקפת התבור ה־43 בשנת 1995, יום התחרות הוקדם משבת ליום שישי, כדי לאפשר גם לחיילי צה"ל לקחת חלק במפעל זה. הקפת התבור נערכת בשטח פתוח, בטבע. האדמה באזור זה עשירה וגשם של שעתיים הופך אותה לעיסה טובענית, מצב שמחייב את דחיית המרוץ. לפיכך, החל משנת 1996 הועתק חודש התחרות מחודש מרץ לחודש אפריל, עקב הצורך להתרחק מעונת הגשמים וכן להימנע מחמסינים המאפיינים את התחלת האביב. עקב חשש כללי מריצה בחום כבד, שעת הזינוק הוקדמה לשעת בוקר מוקדמת מאד, דבר שמקשה על הגעת הרצים ממרכז הארץ ומדרומה.
בראשית שנות האלפיים, דרכי העפר באזור נקודת הזינוק שופרו וחלקן כוסו באספלט.
מאז 2016, מסלול המירוץ שונה, כבר לא מקיפים את התבור ולכן שונה שם המרוץ הקשה ל"מרוץ התבור". ההסבר שניתן לשינוי המסלול היה צמצום ההפרעה לתנועה לאורך כביש 65. מנקודת הזינוק מטפסים בעלייה התלולה אל הכפר ערב אל שיבלי, אך משם המשך המסלול שונה.  כבר לא רצים דרך הכפרים דבוריה, אום אל ע'אנם וכביש 65 עד לצומת גזית. במקום זאת, מתוך ערב אל שיבלי המסלול פונה מזרחה ודרומה (ימינה ושוב ימינה) בתוך יער בית קשת, יורד ונושק לגדר של בית הספר החקלאי כדורי, חוזר לנקודת הזינוק ומתחיל לולאה נוספת בת 4 ק"מ (מסלול הנערים) מדרום לנקודת הזינוק. לולאה זו עוברת ליד צומת גזית, ומשם עולה ומשתלבת עם סוף המסלול המסורתי הקודם.

אליפות צה"ל

החל משנת 1998 מרכז כושר קרבי של צה"ל הצטרף באופן רשמי וקבוע למארגני הקפת התבור, הקפת התבור הפכה גם לאליפות צה"ל במרוצי שדה. למקצה הארוך בן 11 ק"מ נוסף מקצה תחרותי ועממי באורך 5.5 ק"מ, שבו נוטלים חלק יחידות, חיילים וחיילות.