אבן אל-מוקפע

עבדאללה אבן אל-מוקפע (בערבית: ابو محمد عبدالله روزبه ابن دادويه, בפרסית: روزبه پور دادویه; 724, פירוזאבאד, איראן – 759, בצרה, הח'ליפות העבאסית) היה סופר ומתרגם ממוצא פרסי שכתב בשפה הערבית.

ביוגרפיה

אבן אל-מוקפע נולד בעיירה גור (או גור, פירוזאבאד, פארס) בפרובינציה האיראנית פארס, ונולד למשפחה של נציגים מקומיים.
אביו היה פקיד מדינה הממונה על מיסים תחת שלטון בית אומיה, ואחרי שהואשם והורשע בהעלמת חלק מהכסף שהופקד על ידו, נענש על ידי השליט בכך שמחצו את ידו, ומכאן השם מוקפע (יד מצומקת).
אבן אל-מוקפע שירת בתפקידי עדות תחת מושלי אומיה שפור וקירמן. בניגוד לעמיתיו האחרים, הוא נמלט מרדיפות השושלת העבאסית לאחר הפלת שושלת אומיה.
בהמשך הוא חזר לבצרה ושימש כמזכיר תחת איסה בן עלי וסוליימן בן עלי, דודיו של הח'ליף העבאסי אל-מנצור.
לאחר שאחיהם עבדאללה בן עלי העלה הצעת להפלת כס המלוכה, הם ביקשו מאבן אל-מוקפע לכתוב מכתב לח'ליף העבאסי אל-מנצור שלא לא לפגוע בדודו ולחון אותו.
אך שפת המכתב עלבה באל-מנצור, שביקש להיפטר מאבן אל-מוקפע. הוא הוצא להורג בסביבות 756 או 759 לספירה על ידי מושל בצרה.

קריירה ספרותית

הגנה על הדואליות המניכאית וכמה שורות פרוזה שנכתבו בחיקוי הקוראן יוחסו לו. בין אם אותנטי ובין אם לאו, ולמרות התאסלמותו, הטקסטים הללו תרמו למוניטין שלו אחריו ככופר.
תרגומו של אבן אל-מוקפע ל"קאליה ווה דימנה "מפרסית התיכונה נחשב ליצירת המופת הראשונה של הפרוזה הספרותית הערבית.
"אבן אל-מוקפע" היה חלוץ בהקדמת סיפור פרוזה ספרותי לספרות הערבית.
הוא סלל את הדרך לחדשנים מאוחרים יותר כמו אל-חמדני ואל-סרקוסטי, שהביאו ספרות ספרותית לספרות הערבית על ידי התאמת דרכים מקובלות של העברת סיפורים בעל פה לפרוזה ספרותית.
אבן אל-מוקפע היה גם חוקר מוכשר של פרס התיכון, והיה מחברם של מספר אגדות מוסריות.

תרגומים ועיבודים

Kalīla wa Dimna: תרגומו של אוסף פרס-תיכוני של אגדות בעלי חיים, רובם ממוצא הודי, ושני תנים, קליאלה ודמנה.
המקור הפרסי התיכוני, שאבד עתה, אך זכה לכינוי Karīrak ud Damanak, נכתב על ידי בורז'ה / בורז'יה, רופא פרסי שהיה מחובר לחצר הסאסני במאה ה -6.
הקדמה על ידי א(1–2)וטוביוגרפיה משערת של בורז'יה ותיאור המסע שלו להודו, העבודה המלאה נעשתה לערבית על ידי אבן אל-מוקפע ', שהציג אותה בפרולוג משלו וייתכן שהיה אחראי לארבעה סיפורים נוספים.
העיבוד הערבי של אבן אל-מוקאפע ליצירתו של בורז'יה, הם לא צפויים .
רק לכל הגרסאות המאוחרות של קליאלה וו דימונה המאוחרות, אלא גם אחת משתי גרסאות סוריות (השנייה היא טרום-אסלאמית) והיוונית הפרסית של ימי הביניים (המאה ה -6 / 12 ה -12) ), גרסאות עברית, לטינית וקסטיליה.
אף כי ישנם כתבי יד ערבים רבים לקאליה ווה דימנה,
גרסתו של אבן אל-מוקפע אינה נמצאת ביניהם, והעותק המתוארך העתיק ביותר נכתב כמעט חמש מאות שנים לאחר מותו.
מוסכם בדרך כלל על כך שהוא כיוון לעיבוד אידיומטי ולא ליטרלי מעבד, וכל הסימנים לכך הוא שהוא השיג בהירות ביטוי על ידי פשטות של דיקציה ומבנים תחביריים פשוטים.
מכיוון שנראה ששום מבקר ערבי מימי הביניים לא הפריע לסגנונו, נראה היה שהוא נעים ומתאים היטב לטעמם של קוראיו הערבים.
התרגום של אבן אל-מוקפע לקאליה ווה דימנה לא היה ניסיון מודע להתחיל מגמה ספרותית חדשה.
ברור שזו הייתה אחת מכמה יצירות של ספרות חצר סאסנית ישנה, ​​שאותה הציג אבן אל-מוקפע בפני קהל קוראים בלעדי בתוך חוגי בתי המשפט, ותפקידו היה להמחיש מה צריך או לא צריך להיעשות על ידי מי שמכוון להצלחה פוליטית וחברתית.
בכל זאת, Kalīla wa Dimna שימש גירוי להתפתחות ספרות הפרוזה הערבית והעניק השראה לחקיינים, אמנים ומשוררים.
תרגום פרסי לפרוזה לטקסט הערבי היה זמין כבר במאה העשירית, אשר גרסה מפורסמת נעשתה על ידי רודאקי (d.941-42). שתי הגרסאות אבודות למעט כמה שורות משירו של רדאקי שנשמר במקורות אחרים.
תרגיל פרוזה מאוחר יותר הועבר על ידי אבו מאליאלי נצר-אללה אבן מוחמד שירזי.

יצירות מקוריות

שתי יצירות קדומות בערבית מיוחסות לאבן אל-מוקפע ', אל-אדאב אל-קביר ואל-אדאב אל-סאג'יר, אך רק הראשון, המכונה כיום כיתאב אל-אדאב אל-קאביר, יכול להתקבל כשלו.
הראשון מארבעת החלקים שלו הוא מבט רטורי קצר מאוד על מצוינות מורשתם של הקדמונים, ברור סאסניאן, של ידע רוחני וזמני.
השנייה היא מראה מיניאטורית לנסיכים. הנמען, לכאורה בנו של הח'ליף, מוחרם כאחד במרדף אחר שלטון ההתנהגות לכאורה (אדאב).
הוא אמור לתת עדיפות קפדנית לשליטה ביסודות, דוגמאות לכך ניתנות יחד עם איורים של הדרכים בהן ניתן ליישם.
לאחר מכן המחבר פונה למלכודות בפני נסיך (למשל, אהבת החנופה והתקלה בכך שאפשר לאחרים לגלות זאת). באופן חיובי יותר, הוא קורא לנסיך לטפח אנשי דת ושלמות מוסרית כעוזרים ואינטימיים פוטנציאליים, לנקוט עצות, גם אם אינן ניתנות לחיבה, מאלה שהכי כשירים להעניק לה, להתעדכן בהתנהלות הפקידים שלו, לחסוך עם טובותיו וכן הלאה.
לאחר שהגדיר, מאוד בעורק סאסני, את בסיסי המלכות, הוא דן בנסיבות מסוימות הקוראות לזהירות וזהירות.
לאחר ההודעה להתנהלות לכאורה ולתצפיות שונות על עבודות־חיים הוא מסתיים בכך שהוא מדגיש את התפקיד המרכזי בשלטון הכוח ודימוי ציבורי לכאורה.
החלק השלישי של הדאב, ארוך יותר מהשני, הוא מדריך פרגמטי להישרדות לאינטימיות של שליט וממוקמים קציני מדינה מאוד, אך לא ברורים. היא מציעה עצות ברוח מוסרית גבוהה, אך היא אינה נשענת על שום בסיס פילוסופי, אתי-דתי או רוחני: היא נשענת על היכרות עם גחמות עתיקות של בזויות מזרחיות ופמליהם. החלק הרביעי והארוך ביותר של הדאב מטפל ביחסי גבר עם עמיתים במה שאנחנו עשויים לקחת כדי להיות אחווה המזכירות. הנושא המרכזי הוא חברות והימנעות מאיבה. עבור אבן אל-מוקפה, האידיאל הוא מערכת יחסים קבועה, המתקיימת על ידי נאמנות, נאמנות ומסירות, והוכחה כנגד כל הכוחות המאכלים. כמו תמיד, הטיפול שלו בנושא הוא דידקטי ותלוי מאוד באפרטיזמות. הוא נותר פרגמטי: צריכה להיווצר ידידות, לא עם נחות, אלא עם ממונה, על מנת להתיידד עם חברים מנחותים קולות קנואים, שאינם ניתנים להבנה.
להשיל חבר זה איום על הכבוד - בניגוד לגירושין. לנשים ובפיתוי שלהן הוא מציין אזכורים מזלזלים מסוימים, אך הם רק נוגעים לעניינו העיקרי, מקדמים חברות וחביבות בחוגים שמעסיקים אותו.
אפשר לגלות ב'דאב 'רעיונות מסוימים המוכרים לפרס הסאסניה מתרגומים טרום-אסלאמיים של יצירות יווניות.
ה'דאב 'הוא לוהק באופן הביטוי המקבילי שנולד מ'הוטבה הקדומה', והורחב והרחיב בספר יצירות הורטיאומיה של אומייאד, ללא הרקמה בחרוז מבוטל מהסוג שנמצא בספרות פרוזה עבאסית מאוחרת יותר.
כדי להצביע על ניגודים ולאכוף הקבלות, נעשה שימוש מלא במכשירים המוכרים היטב לבתי הספר העתיקים של הרטוריקה.
מכתב אל שיאב (Risala fi-l-Sahaba) הוא טקסט מנהלי קצר אך בולט להפליא.
בפחות מ -5,000 מילים הוא דן בבעיות ספציפיות שעומדות בפני המשטר העבאסי החדש. ניתן לזהות את הנמען שלא צוין בשם אל-מנצור, שמעולם לא ראה אותו. אין הסדר הגיוני. לאחר הספד פותח, מחמיא בכוונה אך נטול פאנגיריות אקסטרווגנטית, הוא דן בצבא, משבח את הכוראסאנים בעיראק, אך מציע שכגוף מעורב אתני שנחשף לחשיבה הטרודוכסית, יש ללמד אותם רק את עקרונותיהם של דתי ברור ותמציתי. קוד שהונפק על ידי הח'ליף. הדאגה למעמדו של הצבא, למורל ולנאמנותו העתידית מביאה אותו לרמיזות לרבות הרחקת חובות פיסקאליים מהצבא, גיוס קצינים מהשורות על סמך זכות, חינוך דתי, הדברת יושר ונאמנות, שכר קבוע צמוד לאינפלציה ותחזוקה של שירות מודיעין יעיל בכל מחוז ח'וראסאן והפריפריה, ללא קשר לעלות. הוא קורא לערנות ולבינה טובה בעיראק כדי להתנגד לאי שביעות רצון בבצרה ובקופה ומפציר בכך שראוי לקבל עיראקים מקום להפעלת כישרונם בשירות ממשלתי. נוכח חילוקי הדעות הרבים בתאוריה ובפרקטיקה המשפטית, שנולדו מתקדימים מקומיים או מנימוקים אישיים פגומים, הוא מציע לח'ליף לבחון וליישב את כל ניגודי החוק על פי פיקודו שלו ולהטיל אחדות על ידי חיקוק כולל. הוא ממליץ על חנינה זהירה עבור הסורים הנכבשים, על גיוסם מבין אליטה שנבחרה בקפידה שנבחרה ביד, על הסרת סנקציות כלכליות הריסות וחלוקה הוגנת של אוכלים במחוזות הצבאיים הסורים. סוף סוף הוא מגיע לפמליית הח'ליף, שעל אף שהוצגה במונחים זוהרים, היא יכולה להיתפס רחוקה מלהיות אידיאלית. בעבר, שרים ומזכירות - הגישה היא טקטית - הביאו את הפמליה לזלזול: גברים שאינם ראויים לגישה לח'ליף הפכו לחברים להדרת, למשל, מעקבים של המשפחות הגדולות של האסלאם הקדום. כעת על הח'ליף לתקן את המצב על ידי התחשבות בטענות על קדימות וייחוד לגברים מועדפים עם כישרונות מיוחדים ורישומי שירות מכובדים, כמו גם גברים בעלי דת ומידות טובות וגברים חסרי שחר ופורעים. כמו כן, יש לקחת בחשבון את בני משפחתו של הח'ליף ואת נסיכי ביתו. בפרק המס על קרקעות (חרג ') מתמקד המחבר בניצול שרירותי של מטפחים וממליץ על מיסוי הנשלט על ידי חוקים ורישומים ידועים. לאחר מספר שורות על ערב הוא נסגר עם הצעה לחינוך המוני שמטרתה להשיג אחידות של אמונה אורתודוקסית באמצעות גוף של מדריכים מקצועיים בתשלום. זה יביא ליציבות, ומעצבי הבעיות לא ישתלטו עליו. מכתב מסתיים בביטוי של תקוות אדוקות ותפילות לח'ליף ולעמו. מבחינה סגנונית העבודות שונות באופן ניכר מהדאב במובנים חשובים מסוימים, שהסיבה לכך יכולה להיות הנושא.
מבין העבודות השונות המיוחסות, בצדק או שלא בצדק, לאבן אל-מוקפע ', ישנן שתיים מהן יש לנו רק קטעים המצוטטים במקורות עוינים.
האחד, המהווה בעיית אותנטיות, עשוי להיות מתואר כאפולוגיה מניצ'אית.
השני הוא מוראזאת אל-קוראן, שאינו רואה אנטי-אסלאמי, אלא כתרגיל שנועד להראות שבתקופת המחבר ניתן לחבר משהו סגנוני הקוראן.
קומפוזיציות אחרות וקטעים מזדמנים המיוחסים לאבן אל-מוקפע 'הם התנא טאטיא, אגרת קצרה ורחישה על שליטים ונושאים טובים ורעים; יכול להיות אותנטי, אם כי הרזלה הארוכה שכותרתה יתמת אל-סולטן ואוסף האפוריזמות שכותרתו חכם בהחלט לא.
דוקסולוגיה מזויפת כמעט בהחלט, אם כי סדרה של קטעים ומשפטים שבאים אחריה, אולי, הגיעו מפיתיל-ראסאל האבודה.

מורשת והנצחה

המשורר הבוסני דזבד קראחסן כתב מחזה על אל-מוקפה.
הבכורה העולמית הועלתה בשנת 1994 במהלך מלחמת האזרחים בבוסניה-הרצגובינה על ידי השחקנים הבוסניים זיג'ה סוקולוביץ 'וסלמה אליספהיץ' מהתיאטרון הלאומי בסרייבו בניהולו של הרברט גנצ'אכר בהפקה של התיאטרון האוסטרי ARBOS - החברה למוזיקה ותיאטרון בווינה