מנזר מר סבא

ממות סבאס ועד המאה ה-19

בשנת 614, לאחר הפלישה הפרסית, נפגע המנזר קשות, אך בניגוד לרוב המנזרים בארץ לא חדל מלהתקיים, ובשנת 629 שוקם. בשנת 796 הותקף המנזר בשנית ונבזז. בתחילת המאה ה-9 שוקם ובוצר המנזר פעם נוספת, ככל הנראה כאות ידידות של הח'ליפה הארון א-רשיד לקרל הגדול.
 
בתקופה הצלבנית עבר המנזר תנופת בנייה גדולה. בין השאר נבנו בו חומה חיצונית ומגדל השמירה שבפתחו, על מנת להגן על יושביו מהתקפות השבטים באזורו. בתקופה זו זכה המנזר לעזרה ולתרומות רבות מראשי השלטון הצלבני והועמדו לרשותו נחלות ורכוש רב. על היחס אליו אפשר ללמוד ממעשיה של מליסנדה, מלכת ירושלים, שכמו אִמה, הורישה לנזירי המנזר את כל רכושה האישי. בתקופה זו התגוררו במנזר כ-40 נזירים.
הנזיר הרוסי דניאל ביקר במנזר בתחילת המאה ה-12 ותיאר אותו בספר המסע שלו בשפה הרוסית הקדומה.
לאחר שכבש את הארץ מידי הצלבנים, לא פגע צלאח א-דין במנזר. בייברס, לעומת זאת, הורה להרוס את המנזר בשנת 1269 (לפי מקורות מוסלמים, הגיע מניין הנזירים באותה עת ל-300), אולם המנזר נבנה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
בימי שלטונו של איברהים פאשה, במאה ה-19, נשלחו חיילים מצריים להגן על המנזר בתקופת מרד הפלאחים.

המנזר במאה ה-19

רוב מבני המנזר כיום, לרבות כיפותיו וחומותיו החיצוניות, נבנו במהלך שיפוץ המנזר במאה ה-19. שיפוץ זה נעשה באמצעות כספי תרומות מרוסיה.
מטיילים רבים ביקרו במנזר במהלך המאה ה-19, ועדויות על חיי הנזירים ותיאורי המנזר מצויים ביומניהם. בספרו של מארק טוויין "מסע תענוגות לארץ הקודש", שנכתב במהלך ביקורו של טוויין בארץ ישראל בשנת 1867, מופיע תיאור של המנזר:
יושביו הנוכחיים של מר סבא - כשבעים במספר הם פרושים כולם. עוטים גלימת בד גס, כובע צינורי מכוער נטול תיתורה, והולכים יחף. אין הם טועמים דבר זולת לחם ומלח ואינם שותים אלא מים.
— מסע תענוגות לארץ הקודש
מספר הנזירים ותפריטם מתוארים על ידי הנרי בייקר טריסטראם בספרו "מסע בארץ-ישראל 1863-1864" באופן שונה:
רק שליש מארבעים הנזירים חברים במסדרים... כל הנזירים נדרו לא לטעום בשר לעולם, ותפריטם דל גם בהרכב וגם בכמות. ביצים מותרות רק ביום א'. בימים אחרים הם אוכלים לחמנית חומה קטנה, מנת נזיד כרוב, צלוחית זיתים, בצל, חצי תפוז, רבע לימון, שש תאנים ורבע ליטר יין לאח ל-24 שעות... הם תשושים וכחושים, פניהם חיוורים וגרומים, ושאין להם כלל שרירים ואינם מסוגלים לשום מאמץ פיזי... אחדים מהם באו לשאול בעצת רופאינו בהתאוננם על קשיים בעיכול ועל כאבי קיבה, אך הוא יכול רק לומר להם, שמזונם אינו מספיק, ולצוות שיאכלו לחם לבן ובשר. הם הגיבו על כך בחיוך עגום והפליטו באנחה - אי אפשר...
— מסע בארץ-ישראל 1863-1864
מארק טוויין אף מתאר את הכנסת האורחים של הנזירים באופן שונה מטריסטראם:
לא רב המחיר שנדרש בעד הכנסת אורחים זו. הוגד לנו כי רשאים הננו לשלם משהו, אם רצוננו בכך; אין אנו חייבים לשלם פרוטה אם עניים אנו או קמצנים.
— מסע תענוגות לארץ הקודש
בעוד שאצל טריסטראם:
לאחר ארוחת הבוקר הודיענו גזבר המנזר, שאנו חייבים 6 לירות בעד אכסוננו במשך ארבעה ימים, ונדבה של עשרה שילינגים לאח שטיפל בנו, ועשרה שילינגים לשוער. והיות שהם נתנו לנו רק לחם, יין, ושמן, המחיר הנקוב לא היה נמוך ביותר, אבל הלינה אצלם הייתה נוחה במיוחד, ולכן שילמנו ברצון.
— מסע בארץ-ישראל 1863-1864
טריסטראם, כומר בהשכלתו, מבקר את המנזר:
התנהגותם בשעת התפילה עושה רושם של קלות-ראש עד כדי ביזיון... רבים מן האחים הדיוטות... אינם יודעים קרוא... אותם כמרים ששוחחתי איתם על נושאים דתיים גילו בורות כמעט מוחלטת, ואין תימה שבפולחן המתנהל כאן מתגלית אך מעט מאוד יראת אלהים או הבנה אמיתית...
— מסע בארץ-ישראל 1863-1864

המנזר כיום

נכון ל-2011 מונה המנזר כ-15 נזירים. המנזר אינו מחובר לאספקת מים, חשמל או לרשת הטלפונים. נזיריו אינם קוראים עיתונים ואינם מאזינים לרדיו. חל עליהם איסור להחזיק כסף, ורק נזירים שמתוקף תפקידם אחראים על רכש של אספקה למנזר רשאים להשתמש בו. 
סדר יומם של הנזירים מתחיל בחצות (בחורף ההשכמה מעט מאוחרת יותר) ובתפילה שאורכה כ-4 - 5 שעות. לאחריה שותה כל נזיר ספל קפה, אוכל פרוסת עוגה או לחם ומתחיל את עבודותיו (ניקיון המנזר, עבודה במטבח, שוער המנזר וכדומה). הנזירים מתכנסים שוב בשעה עשר וחצי לאכול את ארוחתם היחידה ביום. תפריט הארוחה כולל לחם, אורז, ירקות מבושלים, מים ומעט יין. הנזירים אוכלים בשתיקה, למעט אחד - נזיר שמקריא לשאר במהלך כל הארוחה סיפורים על קדושים נוצריים. בחגים ובימי ראשון מוגשת גם ארוחת ערב קלה, ולתפריט הארוחה העיקרית מתווספת פרוסת דג. מאוחר יותר, בשעת הצהריים, מתכנסים שוב הנזירים לתפילה של כשעתיים. לאחר התפילה מתפזרים הנזירים והמשך הזמן מוקדש לתפילה, ללימוד, ולקריאה בכתבי הקודש. בערבי החורף מתכנסים הנזירים בחדר אותו מחממים באמצעות שריפת פחם, ואב המנזר קורא להם מכתבי הקודש ומפרש סוגיות או חלקים הדורשים הסבר נוסף. 
כיפות המנזר, שהיו במשך שנים ארוכות צבועות כחול, צופו לקראת שנת 2000.

איסור כניסת נשים למנזר

אחד מחוקיו הנוקשים של המנזר, בדומה למנזרים אחרים מאותה תקופה, אוסר איסור מוחלט על כניסת נשים לתוכו, ואפילו אמו של סבאס לא הוכנסה כשבאה לבקרו. איסור זה קיים מאז היווסדו של המנזר, והוא תקף גם בימינו.
נשים יכולות להיכנס למגדל הנשים שליד הכניסה הראשית ומשם לצפות במנזר. תיאור אירוח במגדל זה ניתן למצוא בכתביו של ויליאם הנרי ברטלט, שסייר בארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-19:
מאחר ולנשים הכניסה אסורה, אחת מבנות לוויתנו - אשה גרמניה נעימת הליכות, הסתגרה בגפה במגדל הכנסייה בקומה השנייה, מאחורי סורג ובריח. אחד המשרתים במקום, עלה להביא לה את ארוחת הערב, כשהוא אוחז בידו האחת מגש, ובשנייה - תומך גופו בסולם שהוליך לקומות העליונות. מצאנו אותה בחדר קטן, בסמוך לקפלה, ובה מנורות דולקות, ותשמישי קדושה אחרים שנועדו לתפילה ולשהיה ממושכת במקום. לשהות במקום מעין זה היה מביך ודאי נשים רבות.
— ספר הנוסעים לארץ ישראל במאה הי"ט
האישה שמתאר ברטלט היא אידה פפייפר (Ida Pfeiffer), שהייתה עמו בקבוצה. אל מנזר מר סבא הגיעה קבוצתם מירושלים לאחר מסע לילי בהרים, כדי להימנע מהתקלות בשודדי דרכים. לאחר המסע המפרך, מתארת פפייפר את רגע הגעתם למנזר:
האדונים, המשרתים, הערבים והבדווים, כולם נכנסו; אך כשהגיע תורי, נשמעה הקריאה 'סגרו את השער!' והושארתי בחוץ, ונראה היה שאצטרך לבלות את הלילה תחת כיפת השמיים-מחשבה בלתי מעודדת, בהתחשב במצב הביטחון השורר בסביבה. אך לבסוף הופיע משרתם של הנזירים והצביע על מגדל נפרד, ואפשר לי להבין שכאן אלון הלילה...
— ספר הנוסעים לארץ ישראל במאה הי"ט
ברטלט מתאר בסיפורו שהכלל האוסר על אי כניסתן של נשים למנזר הופר:
...כשביקרו כאן סרן ביל הול ובנותיו, סירבו הגבירות להישאר כלואות כך וברחו מן המקום עד שהרשו להן להיכנס אל בין כתלי המנזר.
— ספר הנוסעים לארץ ישראל במאה הי"ט
לפי הנזירים, בשנת 1952 ניסתה תיירת אמריקאית להיכנס למנזר כשהיא מחופשת לגבר, אך ניסיון זה נכשל.

אוצרות המנזר ואוספיו

מנזר מר סבא הוא מהעתיקים בארץ ישראל. חשיבותו ארוכת שנים ובידודו הגאוגרפי, אפשרו למנזר לאסוף במהלך השנים חפצי אמנות, כתבי יד נדירים ומגוונים ועוד. בין כתבי היד שנמצאו בספריית המנזר עותקים נדירים של התנ"ך, הברית החדשה, איגרות שליחים מהמאות ה-7, ה-9, וה-12, ואפילו כתבי האיליאדה של הומרוס. במהלך שנות השבעים הועברה רוב תכולת הספרייה של המנזר לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים.

מכתב מר סבא

מכתב מר סבא הוא איגרת המיוחסת לקלימנט מאלכסנדריה, שהתגלתה בשנת 1958 על ידי מורטון סמית מאוניברסיטת קולומביה, והיא העותק היחיד המכיל את הבשורה הסודית על-פי מרקוס, תוספות שאינן קאנוניות לבשורה על פי מרקוס. בשנת 1973 פרסם סמית ספר ובו תמונות שחור לבן של אותו מכתב. מאוחר יותר (1976) בחנו את המכתב ארבעה חוקרים נוספים ואף צילמו אותו צילומים צבעוניים, אך ביקורם וממצאיהם נשמרו בסוד עד שנת 2003. בשנת 1977, כשהועברה ספריית המנזר לירושלים הפריד הספרן את המכתב, צילם אותו ושמר אותו בנפרד. צילומיו פורסמו בשנת 2000, אך ניסיונות נוספים מצדם של חוקרים לבחון את המכתב נכשלו בטענות שונות ובהן כי המכתב אבד. בקרב חוקרים רבים קיים חשד כי מדובר בזיוף ואין מדובר במסמך אותנטי.

כוכב בית לחם

בכנסיית המולד במקום בו, לפי המסורת, נולד ישו הנוצרי, הוצב כוכב כסף על ידי הכנסייה הרומית. כחלק ממאבקי דת ושליטה בכנסייה הוסר הכוכב בשנת 1847. על פי הערכות שונות היוונים היו אלו שהסירו את הכוכב. ג'יימס פין, שהיה קונסול בריטניה בארץ ישראל, מציין כי ככל הנראה העבירו היוונים את הכוכב למנזר מר סבא המבודד. עקבותיו של הכוכב אבדו והוא לא נמצא מעולם.
הסרת הכוכב הייתה אחת העילות לפרוץ מלחמת קרים.