google/wiki40b huggingface dataset:
יינון

שימוש

דוגמאות יומיומיות של יינון גזים הן למשל נורה פלואורסצנטית או נורות חשמליות אחרות. ביינון משתמשים גם בגלאי קרינה כמו גייגר-מולר או תאי יינון. משתמשים בתהליך היינון באופן נרחב בציוד תעשייתי ומדעי למשל במנועי יונים וכן בספקטרוסקופיה והקרנות רפואיות.

ייצור יונים

יונים טעונים שלילית נוצרים כאשר אלקטרון חופשי מתנגש באטום ולאחר מכן נלכד בתוך מחסום פוטנציאל האטום, ומשחרר את כל האנרגיה העודפת. התהליך ידוע בשם יינון אלקטרון.
יונים טעונים חיובית נוצרים בהעברת כמות מספקת של אנרגיה לאלקטרון קשור. סכום הסף של האנרגיה הדרושה נקרא אנרגיית היינון.
יינון ארדיאבטי הוא צורת יינון שבה האלקטרון נפלט או נוסף לאטום או למולקולה ברמת האנרגיה הנמוכה ביותר שלה.
מפולת טאונסנד היא דוגמה טובה של ייצור יונים חיוביים ואלקטרונים חופשיים בעקבות השפעת היונים. זוהי תופעת מפולת שמעורבים בה אלקטרונים באזור של שדה חשמלי חזק בתוך גזים שיכולים ליינן, כמו אוויר. בהתאם לתהליך היינון המקורי, בעקבות קרינה חזקה כל כך של יונים, היון החיובי נסחף לעבר הקטודה, בזמן שהאלקטרון החופשי נסחף לכיוון האנודה של המכשיר. אם השדה החשמלי חזק מספיק, האלקטרון החופשי צובר אנרגיה מספיקה כדי לשחרר אלקטרון רחוק יותר כשהוא נתקל בו. שני האלקטרונים החופשיים הללו נעים יחד לכיוון האנודה וצוברים אנרגיה מספקת מהשדה החשמלי כדי לגרום ליינון אטומים נוספים וכן הלאה. תהליך זה אפקטיבי במיוחד בתגובות שרשרת, ותלוי בצבירת האנרגיה של האלקטרונים החופשיים.

אנרגיית היינון של אטומים

המגמה באנרגיית היינון של אטומים היא להמחיש את ההתנהגות המחזורית של אטומים בהקשר למספרם האטומי, וסידורים בהתאם לטבלה המחזורית של מנדלייב. הטבלה היא כלי שימושי מאוד לייצור והבנה של סידור האלקטרונים ברמות האטומיות בלי להיכנס לפרטים ולנוסחאות מסובכות. המחזוריות קטנה בעת יינון אטומים בגזים לא צפופים.

תיאור קלאסי של היינון

פיזיקה קלאסית ומודל בוהר לאטום יכולים להסביר באופן איכותי את פליטת הפוטונים והיינון באטום. במקרים אלו, במהלך תהליך היינון, האנרגיה של האלקטרון כוללת את הפרש האנרגיה בין רמות האנרגיה שביניהן הוא עובר. התיאור הקלאסי לא יכול להסביר את תעלת היונים כיוון שבמקרה זה התהליך כולל מעבר של האלקטרון דרך מחסום פוטנציאל שלא מתואר בפיזיקה הקלאסית.

מכניקה קוונטית ותיאור היינון

האינטראקציה בין אטומים ומולקולות עם זרם חזק מספיק, מובילה ליינון של אטום או מספר אטומים. את מדד היינון, כלומר ההסתברות של יינון בזמן מוגבל, אפשר לחשב בעזרת מכניקת הקוונטים. באופן כללי, הפתרונות האנליטיים לא אפשריים, והקירובים דורשים שליטה מתמטית מאוד טובה. בכל מקרה, כשזרם האטומים מספיק חזק, ניתן להתעלם מהמבנה של האטום או המולקולה ופתרון אנליטי למדד היינון הוא אפשרי.

תעלות אטומים

ביינון הקלאסי, אלקטרון חייב לרכוש די אנרגיה על מנת להתגבר על מחסום האנרגיה של המעבר בין הרמות האטומיות. לעומת זאת, בתעלות הקוונטיות מאפשרות לאלקטרון פשוט לעבור דרך מחסום האנרגיה במקום ללכת כל הדרך, בזכות התכונה הגלית של האלקטרון. מכאן, אלקטרון בעל אנרגיה גבוהה יותר יכול לעבור את מחסום האנרגיה בקלות, ויש לו סיכוי גבוה יותר לעשות זאת. במציאות, תעלת יונים אפשרית כאשר לאטום או למולקולה יש אינטראקציה עם הזרם החזק של האטומים. התהליך הזה יכול להיות מובן כתהליך שבו אלקטרון לא יציב, מושפע מהיונים הסובבים אותו.
סימן קריאה (כתב עת)

סימן קריאה היה כתב עת ספרותי, שהציג עצמו כ"רבעון מעורב לספרות". העורך והמייסד הוא מנחם פרי. החוברת הראשונה של "סימן קריאה" יצאה לאור בסוף שנת 1972. תוך זמן קצר הפך הרבעון לשנתון, אך המשיך להיות כתב-עת מרכזי לספרות ולחקר הספרות עד לשנת 1991, עת פורסמה החוברת האחרונה, ה-22. בכתב העת נדפסו שירים וקטעי פרוזה במקור ובתרגום, וכן מסות מחקריות בענייני ספרות ותורת הספרות. בחלק משנותיו שימשו בו כעורכי משנה נילי מירסקי, משה רון (עבודות התרגום הראשונות של השניים פורסמו בכתב העת), דן צלקה ונסים קלדרון.
ליד הרבעון הוקמה גם הוצאת ספרים בשם "ספרי סימן קריאה". הספר הראשון שראה אור במסגרתה היה המחזה "חפץ" של חנוך לוין (1972). בהוצאה ראו אור בעיקר ספרי היוצרים מחבורת "סימן קריאה": ספרי שירה ומחזות, אך גם סיפורת, כדוגמת "זיכרון דברים'" של יעקב שבתאי, והיא פרסמה גם תרגומים שונים, בהם "גטסבי הגדול" של פיצג'ראלד (1974) ו"המבנה של מהפכות מדעיות" של תומאס קון (1977).
בשנת 1985 ייסדה ההוצאה, יחד עם כתר הוצאה לאור והוצאת הקיבוץ המאוחד, את "הספרייה", סדרת ספרים לפרוזה מקורית ומתורגמת, ובשנת 1990, בשיתוף עם הוצאת הקיבוץ המאוחד, את סדרת הספריה החדשה.
לאחר כשלושים-ושלוש שנים אמר על "סימן קריאה" העורך והמייסד, מנחם פרי:
כשייסדנו את "ספרי סימן קריאה" בשנות השבעים, לא התעסקנו במצב הקופה בסוף היום, ובבדיקת ההתאמה שלנו לטעם נתון של איזה "קהל". הסתפקנו בידיעה שהספרים מכסים את עלויותיהם ומאפשרים לנו להמשיך לפעול. התרכזנו בעשייה שלנו. ברעש גדול, כי הייתה לנו יומרה לקרוא תיגר על פואטיקה קודמת, לכונן טעם חדש, להרחיב את אופק הציפיות של הספרות הישראלית. הדפסנו את יונה וולך, מאיר ויזלטיר, יאיר הורביץ, אבות ישורון; את יעקב שבתאי, יהושע קנז, דן צלקה, ישעיהו קורן, דויד פוגל; אימצנו את יוסל בירשטיין, את יהודית הנדל ואת עמליה כהנא-כרמון; טיפחנו את צעדיהם הראשונים בספרות של חנוך לוין, דויד גרוסמן ורונית מטלון; עודדנו את המפנה בכתיבתו של א.ב. יהושע. גם התרגומים ששקדנו עליהם לא היו יבוא של רבי-המכר האחרונים באנגליה ובארצות הברית, ונעשו לא כדי למכור ספרים, אלא מתוך מה שתפסנו כחיוני לכאן ולעכשיו, למחזור הדם של הספרות המקומית, לסימונן של נורמות חדשות בתרגום - נושא שהתלבטנו בו במודע, במאמרים ובדוגמאות. לא התחנפנו לשום קהל קוראים. ידענו שתמורה רדיקלית בסיפורת ובשירה כרוכה לא רק בטיפוחו של הסופר החדש, אלא גם בכינונו של הקורא החדש, שיהיה בעל אוזן אחרת.
— מנחם פרי, ב"מעריב nrg"
פבלו סרסטה

חייו

סרסטה נולד בעיר פמפלונה שבספרד. אביו היה מנצח תזמורת כלי נשיפה צבאית. בגיל חמש החל ללמוד נגינה בכינור בהדרכת אביו. כישרונו נתגלה במהרה, וכבר בגיל שמונה ניגן לראשונה בקונצרט פומבי.
הוא זכה במלגה שאיפשרה לו המשך לימודים במדריד, שם זכה להערכה גם על ידי מלכת ספרד, איזבלה השנייה, שהעניקה לו כינור סטרדיווריוס. בגיל 12 המשיך לימודיו בקונסרבטוריון של פריז שם זכה בגיל 17 בפרס הראשון בתחרות יוקרתית.
ב-1860 החל סרסטה את הקריירה העולמית שלו ככנר וירטואוז. הוא הופיע בכל רחבי אירופה וכן בכל יבשת אמריקה. נגינתו הצטיינה באינטונציה נקייה, טכניקה מושלמת ורגשנות. הוא גבה שכר גבוה על הופעותיו. בגרמניה קיבל 3,000 מרקים לקונצרט, בעוד שכנר מפורסם כיוזף יואכים קיבל 1,000 מרקים.
בשנת 1904 ערך מספר הקלטות.
סרסטה נפטר מדלקת ריאות בעיר ביאריץ בשנת 1908, בגיל 64.
קוד QR

קוֹדָר, קוד QR (מאנגלית: Quick Response Code) הוא מעין ברקוד דו-ממדי, שבו מקודד מידע טקסטואלי בצורה גרפית. הקוד הומצא ביפן בשנת 1994 על ידי דנסו, חברה בת של קונצרן טויוטה, כקוד לפיענוח מהיר, ושימש תחילה לקידוד חלפים ולפענוח על ידי רובוטים בפסי ייצור. מאז נפוץ השימוש בקוד גם מעבר לתעשייה, בזכות היכולת המהירה להשגת מידע, והקיבולת הגדולה יחסית של נתונים שהוא יכול להכיל.

שימושים

בתחילת העשור השני של המאה ה-21 נפוץ השימוש בקוד בכל העולם, וטלפונים חכמים הפכו לאמצעי הקלט העיקרי של הקוד באמצעות המצלמה הנכללת בהם. הקודים מוצגים בכתבות עיתון, פרסומות, שלטי חוצות, כרטיסי ביקור ואף באתרי אינטרנט או אפליקציות.
חברות המפרסמות מוצר או אירוע נוהגות לכלול קוד QR בפרסומות המודפסות ברחוב או בעיתון. אפליקציות לאנדרואיד או לאייפון, המפורסמות באתרי אינטרנט ובלוגים כוללות קוד QR המאפשר התקנת האפליקציה בעזרת סריקה של מסך מחשב. אנשים נוהגים להדפיס קוד QR על כרטיסי ביקור המאפשר הזנה של כל נתוני כרטיס הביקור, כגון השם, הטלפון, וכתובת הדוא"ל ישירות לרשימת אנשי הקשר של עמיתיהם.
הקוד בגירסתו המתקדמת מאפשר קידוד של טקסט באורך של עד 4,296 תווים, אך מרבית הטלפונים החכמים (תלוי בתוכנה) יכולים לקרוא קודים של עד 60 תווים בלבד, זאת מכיוון שעל מנת לקודד את מספר התווים המקסימלי יש להשתמש בגרסה מתקדמת של הקוד, הדורשת רזולוציית הדפסה וצילום גבוהות יותר. בשל הרצון לשמור את הקוד בתור משהו נגיש ומהיר ובשל הדיוק והיציבות הנדרשים בצילום קודים מתקדמים יותר אנשים מעדיפים להמשיך לפרסם את הקודים הפשוטים יותר.

מבנה הקוד

קוד QR בנוי כריבוע שבשלושה מקודקודיו נמצאים ריבועים קטנים המשמשים עוגנים. בין הריבועים עובר קו מקווקו הקשה לזיהוי בעין אנושית, וריבוע נוסף קטן יותר מצוי פנימה מהקודקוד הרביעי. אמצעים גרפיים אלו מאפשרים למכשיר הסורק את הקוד לזהות את כיוון קריאת הקוד, ולקוראו. צמוד לריבועים הגדולים מקודדת גרסת הקוד. הגרסה מגדירה את מספר השורות בקוד, וכמות המידע הניתן לקידוד.
דגל לסוטו

דגלים קודמים

דגל לסוטו הראשון הוצג לראשונה ב-4 באוקטובר 1966, ביום קבלת עצמאותה של לסוטו מידי בריטניה. במרכז הדגל בולט כובע בסוטו לבן על רקע כחול. בצידו השמאלי של הדגל ישנן שתי רצועות אנכיות בצבעים ירוק (משמאל) ואדום. הכחול בדגל מסמל את השמים, הלבן את השלום, הירוק את האדמה והאדום את האמונה.

הדגל השני של לסוטו אומץ ב-20 בינואר 1987, לאחר הפיכה צבאית, שבסיומה איבדה המפלגה הלאומית של בסוטו את שלטונה במדינה, לאחר 20 שנות שלטון.
הדגל מורכב משני משולשים בצבעים לבן (משמאל) וירוק, ורצועה אלכסונית כחולה אשר מפרידה ביניהם. הצבע הלבן מסמל את השלום, הכחול את גשם והירוק את השגשוג.
בצדו השמאלי העליון של הדגל ישנו מגן חום, ומאחוריו אלה וחנית בהצלבה, אשר החליפו יחד את כובע בסוטו כסמל העיקרי של המדינה.
לאחר שב-1993 הוחלפה הממשלה הצבאית של לסוטו לטובת ממשלה דמוקרטית, הלכו וגברו קריאות להחליף את דגל המדינה לדגל בעל אופי שלו יותר מאשר קודמו, עד שבשנת 2006 אימצה המדינה את דגלה החדש.
רובן מיקאל

קריירה

מיקאל נולד בקמרה דה לודוס בארכיפלג מדיירה. בגיל 10 הצטרף לקבוצה המקומית אסטרייטו, ולאחר שנה עבר לאוניאו מדיירה. בגיל 17 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצת הבוגרים. 
בקיץ 2008 עבר לנסיונל מדיירה מהליגה הבכירה. ב-26 באוקטובר 2008 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1-0 על ויטוריה סטובאל. ב-11 בינואר 2009 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 3-2 על פאסוס די פריירה. ב-20 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 4-3 על זניט סנט פטרסבורג במוקדמות הליגה האירופית. בהמשך העונה באירופה הבקיע שבעה שערים בשמונה משחקים.
בינואר 2010 חתם בפורטו לארבע וחצי שנים. ב-30 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 4-0 על קבוצתו לשעבר נסיונל. עם הקבוצה זכה בשתי אליפויות, שני גביעים ובליגה האירופית, לאחר ניצחון במשחק הגמר 1-0 על ספורטינג בראגה. מיקאל נותר על ספסל הקבוצה ולא שותף בגמר. 
ב-18 באוגוסט 2011 חתם באתלטיקו מדריד יחד עם חברו בפורטו רדאמל פלקאו. חמישה ימים לאחר מכן הושאל לריאל סרגוסה עד לסוף העונה. ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בסרגוסה בתיקו 0-0 נגד ראיו ואיקאנו. 
ב-26 ביולי 2012 הושאל מיקאל לספורטינג בראגה. ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד בנפיקה ליסבון. ב-25 באוגוסט 2012 הבקיע צמד בכורה בקבוצה בניצחון 3-1 על ביירה מאר. ב-2 באוקטובר 2012 הבקיע את שערו הראשון בליגת האלופות בניצחון 2-0 על גלאטסראיי. בתום עונת ההשאלה חתם באופן קבוע בבראגה.
ביוני 2015 חתם מיקאל בשה-ג'יאג'וואנג אבר בריית הסינית. ב-4 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד צ'נצ'ום יטאי. ב-31 באוקטובר 2015 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בהפסד 3-1 לשאנדונג לוננג. 
ב-2 בפברואר 2017 הושאל למכבי תל אביב עד לסוף העונה. ב-8 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחונה של מכבי תל אביב 1-0 על מכבי פתח תקווה במשחק הראשון ברבע גמר גביע המדינה. ב-18 במרץ 2017 כבש את שער הבכורה שלו במכבי תל אביב בניצחון 3-0 על בני סכנין בליגה.
ב-16 בינואר 2018 חתם מיקאל בפאסוס די פריירה. ב-1 ביולי 2018 חתם מיקאל בויטוריה סטובאל.

נבחרת פורטוגל

ב-29 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת בה הבקיע צמד בניצחון 2-0 על פינלנד. מיקאל נכלל בסגל הנבחרת ביורו 2012.
אמנות קינטית

אמנות קינטית (מהמילה היוונית κίνηση, תנועה) היא סוגה באמנות פלסטית שהמרכיב המרכזי בה הוא תנועה או התפתחות אמיתית או מדומה של צורות בחלל לאורך זמן. התנועה יכולה להווצר על ידי ניצול כוחות וגורמים פיזיקליים עם או ללא מגע של הצופה (כגון שימוש במגנט, רוח, מטוטלות, שיווי משקל, מנועים חשמליים או אחרים, מנגנונים המבוססים על התזת מים, אנרגיה סולארית ועוד), לרוב תוך ניצול תגובות שרשרת וזיקות בין תנועות שונות במרחב. גישה אחרת לאמנות הקינטית היא השגת תחושה של תנועה בדרך של אשליה אופטית. אופן נוסף להגדיר אמנות קינטית הוא כ"יצירה בארבעה ממדים", כאשר המימד הרביעי הוא הזמן.
האמנות הקינטית היא תוצר של המאה ה-20 ומהווה התמודדות וניצול של המפגש בין אמנות וטכנולוגיה. האמנות הקינטית באה לידי ביטוי במספר אסכולות שונות שצמחו במאה ה-20 בהם הפוטוריזם, שהדגיש את הזיקה למכונה, למקצב ולתנועה אמיתית של אלמנטים תלת ממדיים מחד והאסכולה של אופ ארט, העושה שימוש באשליה אופטית ליצירת אשליה של תנועה בציורים ועבודות גרפיקה דו-ממדיים, מאידך. בנוסף, משיקה האמנות הקינטית לגישת שיתוף הצופה ביצירה, כמניע אותה או כמי שאשליית התנועה נוצרת ברוחו.
היצירה הקינטית הראשונה הייתה גלגל אופניים מאת מרסל דושאן, אף שהוא לא הגדיר אותה ככזו. היה זה הפוטוריסט נחום גאבו (Naum Gabo) שיצר ב-1920 את היצירה הקינטית המודעת הראשונה, "מבנה קינטי ("גל עומד").
האמן אלכסנדר קלדר היה הראשון שמרכז עשייתו היה אמנות קינטית. משנת 1931 יצר מוביילים אמנותיים והיה הראשון ליצור יצירות מסוג זה. בעקבות קלדר יצרו אמני הדאדא יצירות מובייל מחפצים יומיומיים (רדי מייד) כאמנות קינטית. יצירתו החשובה הנוספת היא "יקום" (1934), מודל של היקום המונע על ידי מנוע.
ב-1955 פרסם ויקטור וסרלי את "המניפסט הצהוב", המגדיר את האמנות הקינטית הבנויה על אשליה אופטית. יצירותיו הדו-ממדיות יוצרות, יחד עם תודעת הצופה, אשליה של תנועה.
יעקב אגם שילב ביצירה הקינטית מרכיבים חדשים כאלומות אור, אש, מים, נגינת מוזיקה ועוד.
חדר מתים

חדר מתים (בבית חולים או בית קברות) הוא חדר אחסון גופות המחכות לזיהוי, נתיחה שלאחר המוות, קבורה או שריפה. 
בחדר מתים מודרני, מאוחסנות הגופות בקירור למניעת ריקבון.

חדרי מתים בעולם

במספר מדינות בעולם, הגופה נחנטת - מה שהופך את תהליך קירור הגופות ללא שימושי. 
ברוב המדינות, משפחת הנפטר חייבת לקבור את הגופה בתוך 72 שעות (שלושה ימים) מהפטירה, אך לעיתים, בעיקר במדינות אפריקה, מתבצעת הקבורה שבועות או חודשים לאחר הפטירה. במדינות אלו נשמרות הגופות לתקופה של עד שנה או שנתיים בבית חולים או בית הלוויות וכאשר המשפחה אוגרת מספיק כסף לממן את הטקס, נלקחת הגופה לקבורה.

חדרי מתים ממתינים

חדרי מתים ממתינים הם חדרי מתים שייעודם הוא בעבור גופות שמחכות לווידוא מוות. בעבר, לפני שהרפואה המודרנית יכלה לוודא מוות באופן מובהק, אנשים פחדו להיקבר בחיים, כך שלאחר הכרזתם כמתים, הועברו הגופות המוטלות בספק לחדרי המתים מסוג זה, שם חיפשו מתמחים אחר סימני חיים. לעיתים הותרה הרקבות הגופה מעט לפני הקבורה, לווידוא המוות לחלוטין.
ניק פיין

חייו

הוא למד באוניברסיטת יורק ואחר כך בבית הספר המרכזי לדקלום ולדרמה. כמו כן הוא בוגר התוכנית שליד תיאטרון רויאל קורט לסופרים צעירים. 
המחזה הראשון של פיין "אם יש עוד לא מצאתי" ("If There Is I Haven't Found It Yet") שהוצג על במת תיאטרון בוש באוקטובר 2009 זכה בפרס ג'ורג' דיוויין ולתגובות חיוביות מאוד של המבקרים. העיתון "פייננשל טיימס" העריך כי מדובר במכת "נוק אאוט" והעיתון "איבנינג סטנסרט" העריך כי מדובר ב"טור דה פורס" 
בספטמבר 2012 הועלה המחזה על במת תיאטרון לורה פלס בניו יורק, בכיכובו של ג'ייק ג'ילנהול.
המחזה השני של פיין, "וונדרלאסט" (בולמוסי נסיעות), הוצג בספטמבר 2010 בבימוי סיימון גודווין בתיאטרון החצר המלכותית. היצירה זכתה גם היא לתשבחות מצד המבקרים.
בנובמבר נמנה פיין בין המועמדים בתחרות העיתון "איוונינג סטנדרד" למחזאי המבטיח ביותר. בסופו של דבר זכתה בו אניה רייס.
פיין השתתף בפרויקט של תיאטרון בוש בלונדון הנוגע ל-66 ספרים. במסגרתו הוא כתב מחזה המוקדש לתרגום המלך ג'יימס לספרי התנ"ך. 
מחזה נוסף, "משהו קוסמי" (במקור "קונסטלציות"), הוצג לראשונה על במת תיאטרון רויאל קורט ב-13 בינואר 2015. היצירה חוקרת את האהבה, הידידות ומושג הרצון החופשי על רקע הפיזיקה הקוואנטית. המבקר צ'ארלס ספנסר מ"דיילי טלגרף" טען כי "הדרמה של ניק פיין נמשכת לא יותר משעה אך כוללת בתוכה יותר ממה שרוב ההצגות מסוגלת לנהל בפי שלוש יותר זמן. היא משעשעת, אינטליגנטית ומתפוצצת מרעיונות, אך בעת ובעונה אחת משיגה זרם חזק של רגש".
בנובמבר 2012 עברה ההצגה לתיאטרון דיוק אוף יורק וזכתה בפרס למחזה הטוב ביותר של השנה מטעם העיתון "איוונינג סטנדרד".
באוגוסט 2013 הוצג מחזה נוסף של פיין, The Same Deep Water As Me, בבכורה על במת "דונמאר וורהאוס" בקובנט גארדן. בינואר 2014 עלה "קווים מטושטשים" (Blurred Lines), שפיין כתב יחד עם הבמאי קרי קרקנל, בתיאטרון המלכותי הלאומי. ב-2014 שודרו שני פרקים בסדרה "הסודות" (The Secrets) בערוץ הטלוויזיה BBC.
באביב 2014 הוצגה "אינקוגניטו", שהייתה הפקה משותפת של תיאטרון ליב, להקת התיאטרון "נבוקוב" ותיאטרון פסטיבל הייטייד בשיתוף פעולה עם מרכז האמנויות נורת'וול באוקספורד. היא עברה מאוחר יותר לתיאטרון בוש.
בינואר 2015 התקיימה הצגת הבכורה האמריקאית של "משהו קוסמי" בברודוויי, במועדון התיאטרון מנהטן של תיאטרון סמואל פרידמן, בהשתתפותם של פיין ולונגהרסט והשחקנים ג'ייק ג'ילנהול ורות וילסון. בבימויו לונגהרסט הועלה בארצות הברית גם המחזה "אם יש עוד לא מצאתי".
בשנת 2018 יצר וכתב את המיני-סדרה "תאוות נדודים" ששודרה בנטפליקס בכיכובן של טוני קולט וסופי אוקונדו.
ושתי קנינגהם

ביוגרפיה

קנינגהם היא בתם של כוכב הפוטבול לשעבר רנדל קנינגהם ושל פלישיה, רקדנית בלט מדרום אפריקה. היא אחותו הצעירה של רנדל קנינגהם השני, אף הוא קופץ לגובה מצטיין. שני האחים מאומנים על ידי אביהם. קנינגהם גדלה בלאס וגאס ולמדה בתיכון מקומי.

2015

במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער שהתקיימו באדמונטון שבקנדה ב-2015 זכתה קנינגהם במדליית זהב בקפיצה לגובה בהשוואת שיא עולם לנוער של 1.96 מטר.

אלופת העולם באולם

באליפות ארצות הברית באולם שנערכה במרץ 2016 היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש לנוער של 1.99 מטר. בהמשך החודש זכתה באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד אורגון בתוצאה של 1.96 מטר ובכך הייתה לאתלטית הצעירה ביותר בתולדות האליפות שזוכה במדליית זהב בתחרות כלשהי. 
ביולי 2016 סיימה שנייה במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בשיא אישי של 1.97 מטר. במשחקים האולימפיים עצמם היא סיימה במקום 13 בתוצאה של 1.88 מטר.

2017

במרץ 2017 זכתה באליפות ארצות הברית באולם בתוצאה של 1.96 מטר. ביוני אותה שנה היא זכתה באליפות ארצות הברית באצטדיון בשיא אישי של 1.99 מטר. באליפות העולם שנערכה בלונדון היא סיימה במקום עשירי בתוצאה של 1.92 מטר.

2018

באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 1.93 מטר, לאחר מריה לאסיצקנה.

2019

בתחרות ליגת היהלום שנערכה בסטנפורד, קליפורניה שיפרה את שיאה האישי ל-2.00 מטר.

מדליית ארד באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בדוחה זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.00 מטר.
פול מושן

ביוגרפיה

מושן נולד בפילדלפיה, פנסילבניה וגדל בפרובידנס, רוד איילנד. היה מתופף ג'אז, נגן כלי הקשה ומלחין ממוצא ארמני. היה אחד מהמתופפים המודרניים המשפיעים ביותר בעולם כיום. מילא תפקיד חשוב ב"שחרור" המתופף מחובתו לשמור על הקצב. שם משפחתו ארמני ולכן יש הטוענים כי ראוי היה לבטאו מו-טי-אן, אולם הוא עצמו ביטא את השם מו-שן (Mo-shun). הרבה להופיע בהרכבים שונים עם הגיטריסט ביל פריזל, והופיע עמו עד שנותיו המאוחרות. נפטר כתוצאה מסיבוכים הקשורים למחלת התסמונת המיאלודיספלסטית.
בשנת 2004 הוא הקליט יחד עם הפסנתרנית הישראלית ענת פורט את האלבום "A long story".
ב-2012 נבחר במשאל מבקרי המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז.
היכל האמנויות היפות (סן פרנסיסקו)

היסטוריה

היכל האמנויות היפות היה אחד מעשרה היכלים בלב התערוכה העולמית פנמה-פסיפיק, שכללה גם את היכלי התצוגות של החינוך, אמנות חופשית, יצרנים, תעשיות שונות, חקלאות, מוצרי מזון, תחבורה, מכרות ומתכות והיכל המכונות. היכל האמנויות היפות תוכנן על ידי ברנרד מייבק, שקיבל את השראתו מאדריכלות רומית ויוונית.
למרות שרוב התערוכה הושמדה לאחר סיומה, ההיכל נאהב כל כך, שקרן לשימורו הוקם עוד בזמן התערוכה.           
לזמן מה לאחר התערוכה העולמית ההיכל אירח תצוגת אמנות מזדמנת. בין השנים 1934 ל-1942 אולם התערוכות הראשי היה ביתם של 18 מגרשי טניס מוארים. בזמן מלחמת העולם השנייה, ההיכל שימש את צבא ארצות הברית לאחסון משאיות וג'יפים. בסיום המלחמה, כאשר האו"ם הוקם בסן פרנסיסקו, לימוזינות ששימשו את ראשי המדינות הגיעו ממאגר רכבים שהיה במקום. מ-1947 והלאה השתמשו בהיכל למגוון דברים: מחסן למחלקת הפארקים, מרכז הפצה לספרי טלפונים, כמחסן דגלים ואוהלים, ואף כמטה מכבי אש זמני. 
בזמן שההיכל ניצל מהריסה, המבנה שלו נותר לא יציב. במקור הוא יועד לעמוד רק למשך התערוכה, והחומרים ממנו נבנה לא היו חזקים מספיק לעמוד לאורך זמן. כתוצאה מטיב הבנייה ומונדליזם, עד לשנת 1950, המבנה הלך והתפורר כמעט לחלוטין. 
בשנת 1964, ההיכל המקורי נהרס לגמרי, כאשר רק מבנה הפלדה של התערוכה נשאר עומד. המבנה לאחר מכן נבנה מחדש מבטון קבוע וקל משקל ומוטות פלדה נוספו כדי לחזק את מבנה הכיפה. כל הקישוטים והפסלים נבנו מחדש כמו במבנה המקורי. 
בשנת 1969, אולם התערוכה הראשי הפך לבית משכנו של האקספלורטוריום, מוזיאון אינטראקטיבי, ובשנת 1970, המבנה גם הפך להיות ביתו של תיאטרון ההיכל לאמנויות יפות בן 966 המושבים. בשנת 2003, העיר סן פרנסיסקו ביחד עם קרן מייבק יצרו שיתוף פרטי-ציבורי לשימור ההיכל ועד לשנת 2010, נעשו עבודות שימור והתאמה לעמידה ברעידות אדמה לכיפה ולשאר המבנים במקום. בינואר 2013, האקספלורטוריום נסגר לצורך הכנות לקראת העברתו למקום משכנו הקבוע. 
היום, אקליפטוסים אוסטרליים ניצבים בגדה המזרחית של הלגונה וחיות בר רבות הפכו את המקום לביתם כולל ברבורים, ברווזים, אווזי בר, צבים, צפרדעים ודביבונים.

תכנון

היכל האמנויות נבנה סביב לגונה מלאכותית והוא מורכב מפרגולה באורך 340 מטרים סביב מבנה ראשי ליד המים. הלגונה נועדה לדמות מראה כמו בסצנה מאירופה הקלאסית, היכן שהמים משמשים כמראה לשקף את המבנה ומשמים כתצפית שקטה שניתן להעריך אותה ממרחק.
הרביעייה מספר 8 בדו מינור של דמיטרי שוסטקוביץ'

הרביעייה מספר 8 בדו מינור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 110 היא אחת מ-15 יצירות לרביעיית מיתרים שכתב שוסטקוביץ'. היצירה נכתבה במשך שלושה ימים בלבד ביולי 1960. היא בוצעה לראשונה באותה שנה בלנינגרד על ידי רביעיית בטהובן.
יצירה זו מבוצעת לעיתים קרובות באולמות הקונצרטים, יותר משאר הרביעיות האחרות של המלחין גם יחד.

רקע

היצירה נכתבה זמן קצר לאחר שפקדו את המלחין שני אירועים טראומטיים: הראשון הוא האבחון של חולשת עצבים בגפיו, סיוטו של כל נגן, שבסופו של דבר אובחנה כמחלת הנוירון המוטורי (ALS), והשני הוא הצטרפותו הכפויה למפלגה הקומוניסטית, בניגוד להצהרות קודמות, לפיהן נשבע שלא יעשה זאת. לפי רישומיו, היצירה הוקדשה "לקורבנות הפאשיזם והמלחמה". בנו, מקסים פירש זאת כהקדשה לקורבנות כל המשטרים הטוטליטאריים באשר הם, ואילו בתו גלינה פירשה זאת כהקדשה לעצמו, שפרסומה נכפה עליו על ידי הרשויות ברוסיה. חברו של שוסטקוביץ', המוזיקולוג לב לבנדינסקי, טען, ששוסטקוביץ' ראה ביצירה זו הספד לעצמו, כיוון שבאותה תקופה תכנן להתאבד.
רביעיית המיתרים נכתבה בדרזדן, שם שהה באופן מוצהר ורשמי כדי לכתוב את המוזיקה לסרט "חמישה ימים, חמישה לילות", העוסק בהריסתה של דרזדן על ידי הפצצות חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר המלכותי בזמן מלחמת העולם השנייה.

טריוויה

בהערת השוליים של הקלטת רביעיית בורודין ליצירה זו כתב המבקר אריק סמית: "רביעיית בורודין ביצעה יצירה זו לפני המלחין בביתו שבמוסקבה, בתקווה לקבל ביקורת על ביצועם. אולם שוסטקוביץ', שנדהם מהביצוע היפה, אשר חדר לעמקי נשמתו, טמן ראשו בין ידיו ובכה. כאשר סיימו לבצע את היצירה, ארזו ארבעת הנגנים את כלי הנגינה ללא הגה ויצאו חרש מהבית".
נמלי אש

מראה

גופה של נמלת האש, כמו גופם של חרקים רבים, מתחלק לשלושה חלקים: הראש, בית החזה והבטן, עם שלושה זוגות של רגליים וזוג משושים. נמלי האש מתייחדות מנמלים אחרות בצבע ראשן שהוא חום-נחושת, ובבטנן הכהה.

נמלת האש הגדולה

הסוג הגדול יותר, שאליו משתייכת גם נמלת האש האדומה (Solenopsis invicta), מין תוקפני, שעקיצתן כואבת. זו גם הנמלה המוכרת ביותר, שמתפשטת כבר עשרות שנים בדרום ארצות הברית. הפועלות צבען אדום-שחור וגודלן בין 2 - 6 מ"מ. המלכות יכולות להגיע עד ל-1.6 ס"מ. הנמלים עוקצות בקבוצה, כל נמלה עוקצת מספר פעמים את ה"פולש" בכך שהיא נועצת את שיניה בבשר ועוקצת בעזרת העוקץ שבקצה הבטן שלה מספר רב של פעמים. ייתכנו תופעות אלרגניות לעקיצות אלה.

נמלת האש הקטנה

נפוצה גם נמלת האש הקטנה (Wasmannia auropunctata) או בשמה הפופולרי נמלת החשמל.
נמלים אלה, הקטנות והאדומות, הן למעשה מין פולש במקומות שונים בעולם. כלומר, שהן הועברו שלא במתכוון על ידי בני אדם מאזור התפוצה הטבעי שלהן למקום חדש, ובו הן מסוגלות להתרבות ולהתפשט למקומות חדשים.
הפועלות של נמלת האש הקטנה בעלות צבע אדום-כתום, וגודלן נע בין 1 - 1.5 מ"מ בלבד. המלכות לעומתן גדולות בהרבה, עד חצי ס"מ, ומעט כהות יותר. בכל קן יכולות להימצא יחד בין מלכה אחת לעשרות רבות, וכן אלפים רבים של פועלות.

נמלת האש הקטנה בישראל

בישראל נצפו לראשונה נמלי אש באזור בקעת הירדן בשנת 2005. בתחילה נמצאו בעיקר בתוך יישובים, אך לאחר מכן נמצאו גם בשטחים פתוחים הסמוכים ליישובים. התפשטות הנמלה נמשכת ובקיץ 2009 אותרה גם במרכז הארץ, בערים שוהם, בית אריה, הוד השרון נתניה, הרצליה ותל אביב-יפו.
בשנת 2013 נמצאו נמלי האש בגולן, בגוש דן, בכרמיאל ובחיפה.
בשנת 2015 נמצאו נמלי אש במספר מוקדים בירושלים. המשרד להגנת הסביבה הוציא התראה מיוחדת בנושא.
גם בשנת 2019 נמצאו נמלי אש במספר מוקדים באזור ירושלים. המשרד להגנת הסביבה הוציא התראה על זיהוי מספר מוקדים במשתלות באזור ירושלים.

הנזק לאדם ולטבע

עקיצת הנמלה כואבת מאוד ומהווה מטרד לתושבי האזורים בהם הן נמצאות. הכאב מתואר כצריבה נקודתית, שנמשך כמה שעות ולעיתים אף כמה ימים. בכל שנה יש מספר מקרים של אנשים שמפונים לבתי חולים בעקבות רגישות לעקיצות. במקרים נדירים קיימת אצל בני אדם אלרגיה לנמלי אש העלולה להוביל לתוצאות חמורות ואפילו למוות.
בנוסף לנזק לאדם, נמלי האש מהוות סכנה למגוון הביולוגי. הנמלה גורמת להפרת האיזון הקיים בטבע: נמלת האש עלולה לפגוע באופן מסיבי באוכלוסיית בעלי חיים קטנים, בחרקים ובצומח באזור מחייתה, ובכך להשפיע על אוכלוסיות בעלי חיים הניזונים מהם, ולפגוע במארג האקולוגי המקומי.
הקדירה השחורה

תקציר העלילה

הסרט מספר על ילד קטן בשם טאראן שיוצא למצוא את הקדירה השחורה, לפני שהמלך בעל הקרניים הרשע יעשה שימוש בכוחה האפל כדי להשתלט על העולם. בתחילת המסע שלו הוא מנסה להציל את החזירה שלו 'הן וון', מפני שרק היא יכולה להראות למלך בעל הקרניים איפה נמצאת הקדירה השחורה, אך הוא מאבד אותה הרבה פעמים. במהלך המסע שלו הוא פוגש את הנסיכה אילונווי, פלודר פלאם וגרגי שעוזרים לו למצוא את הקדרה ולהשמיד אותה.

יציאת הסרט וכישלונו

הסרט היה הסרט המצויר הראשון של דיסני שבו נעשה שימוש בטכנולוגיית מחשב. 
לקח כ-15 שנה להוציא את הסרט לפועל. הסרט לא זכה להצלחה שדיסני ציפו לה והיה לכישלון קופתי. הכנסותיו היו 21,000,000 דולר לעומת תקציב של 44,000,000 דולר. הכישלון הביא את מחלקת האנימציה של החברה למשבר, אך כיום הסרט זוכה להתעניינות מחודשת וגוברת עקב כך שסגנונו שונה מאוד מסגנון הסרטים הקלאסי של חברת וולט דיסני.

מהדורה עברית

עד לשנת 2014 הסרט יחד עם הסרט "הרפתקאותיו של סופר בלש" (1986) היו מבין סרטי האנימציה המעטים של חברת וולט דיסני שלא דובבו מעולם לעברית ולמעשה גם היה הסרט היחיד מביניהם שהופץ על קלטת בארץ שכללה תרגום עברי. הסרט דובב בידי שפרירה זכאי בשנת 2014. הסרט תורגם על ידי מולי שולמן והוקלט באולפני אלרום.