google/wiki40b huggingface dataset:
סאקוביטריל

מנגנון הפעולה

סאקוביטריל עוברת פירוק על ידי אנזימי אסטראזות ליצירת המטבוליט הפעיל LCQ657. המטאבוליט הפעיל מעכב את האנזים neprilysin. אנזים זה הוא אנזים שמפרק מספר אנזימים (פפטידים) הפועלים של כלי הדם, כגון: natriuretic peptides, ברדיקינין ואדרנומדולין (adrenomedullin). עיכוב האנזים מעלה את הרמות של האנזים הפפטידיים האלו, מפחית כיווץ של כלי דם, מפחית אצירת נתרן ומונע עיצוב מחדש של המערכת הלבבית.

פרמטרים למעקב וניטור

במהלך הטיפול בסאקוביטריל, יש לעקוב אחרי רמות אלקטרוליטים בדם (בעיקר אשלגן), רמות קריאטינין בדם, משקל גוף (לאור צבירת נוזלים המאפיינת חולים עם אי ספיקת לב), לחץ דם ודופק.
זאטור

תולדות היישוב

העיירה נזכרת לראשונה במאה ה-13, ובשנת 1292 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1327 הושלמה בנייתה של טירה מבוצרת במקום.
משנת 1445 הייתה זאטור לבירת נסיכות עצמאית שהתקיימה עד שנת 1513. במאות ה-15 וה-16 נודעה העיירה כמרכז מסחר חשוב, וכאתר ברכות דגים.
בחלוקת פולין הראשונה נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1919 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי זאטור

היישוב היהודי בזאטור התקיים מימי הביניים, ותחילה היו יהודי היישוב כפופים לקהילת אושוויינצ'ים הסמוכה.
בנובמבר 1918 נערך פוגרום ביהודי העיירה, תוך שוד רכוש, השחתת בתי היהודים והכאת יולדות יהודיות בבית החולים המקומי. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הורע מצבם הכלכלי של יהודי העיירה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 436 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
עם כניסת הגרמנים לעיירה בספטמבר 1939, פונו היהודים בה מדירותיהם, ורוכזו במחסנים ובסככות, מהם נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, תוך שהוטלו עליהם תשלומי כופר ורכושם נלקח מהם. רב הקהילה, משה יוסף זאלץ,  שנתפס לומד תורה, נכלא עם בני משפחתו, ונלקח עמם ליעד לא ידוע. בשנים 1941-1940 שולחו צעירים יהודים מהעיירה למחנות עבודה.
ב-2 ביולי 1942 גורשו כל יהודי העיירה הנותרים לודוביצה, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
שומן (מחוז)

כלכלת המחוז

ייצור מזון מהווה 40 אחוזים מכלל התוצרת התעשייתית במחוז וכולל, בין השאר, מחלבות, מפעלים לעיבוד בשר ומוצריו ומפעלי שימורים. כמו כן קיימים מפעלים לעיבוד מתכות, זכוכית ועץ. במחוז קיימת מבשלת בירה המייצרת את המותג שומנסקו שנפוץ בבולגריה וכן מפעל לעיבוד טבק. אדמת המחוז פורייה ומאפשרת את שגשוגו של ענף החקלאות. הגידולים הנפוצים בו הם: חיטה, שעורה, תירס, חמניות וענבי יין. כמו כן מופק מספוא לבהמות המשמש לתצרוכת פנימית ולייצוא.

היסטוריה

האזור היה פרובינציה ביזאנטית, עבר לחזקת האימפריה הבולגרית הראשונה, ובתקופה זו היווה מרכז תרבותי ודתי, שמרכזו העיר שומן עצמה. ב-1388 נכבשו שטחי המחוז על ידי צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית והוא הפך את העיר שומן (שומלה) לעיר מבצר עות'מאנית מרכזית. בעקבות עליית חשיבותה של העיר, חלה התפתחות משמעותית בכל החבל. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרוסית והפך בהמשך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
קארל גנצקן

קארל אוגוסט גנצקן (בגרמנית: Karl August Genzken;‏ 8 ביוני 1885 הולשטיין - 10 באוקטובר 1957 המבורג) היה רופא נאצי שערך ניסויים רפואיים באסירים של מספר מחנות ריכוז. החזיק בדרגת גרופנפיהרר בוואפן אס אס והיה ראש המחלקה הרפואית של הוואפן אס אס. הורשע בפשעי מלחמה במשפט הרופאים בגרמניה בנירנברג.

ביוגרפיה

גנצקן הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ב-7 ביולי 1926 (חבר מספר 39,913). הצטרף לאס אס ב-5 בנובמבר 1933 (חבר מספר 207,954).
בשנת 1934 נקרא לשרת כקצין מילואים בשרותי הרפואה של הצי. לאחר מכן הועבר למשרד הראשי המבצעי של האס אס, וקודם לתפקיד הממונה הרפואי על בית החולים של האס אס בברלין. מונה לעמוד בראש המחלקה הרפואית של הוואפן אס אס בשנת 1942, בשורותיה הגיע לדרגה של מיור גנרל. 
גנצקן היה מעורב בסדרה של ניסויים רפואיים בבני אדם שנערכו על אסירים במספר מחנות ריכוז. הוא הואשם והורשע במעורבות בניסויי הטיפוס שנערכו מדצמבר 1941 עד פברואר 1945, ניסויים שנערכו לטובתו של הצבא הגרמני ובאו לבדוק את יעילותם של מספר חיסונים נגד טיפוס, אבעבועות, כולרה ומחלות נוספות. הניסויים נערכו במחנה דכאו ובמחנה נאצוויילר-שטרוטהוף. גנצקן הואשם גם במעורבות בניסויי הסולפונמיד, בניסויים ברעלים ובניסויים בפצצות תבערה אך לא הורשע בהאשמות אלה.

לאחר מלחמת העולם השנייה

גנצקן נמצא אשם בפשעי מלחמה, בפשעים נגד האנושות ובחברות בארגון פשע (האס אס) על ידי בית הדין הצבאי האמריקאי שערך את המשפט. הוא נידון באוגוסט 1947 למאסר עולם על ידי בית הדין. בפועל, גזר דינו הומתק לעשרים שנות מאסר, ולמעשה הוא שוחרר מהכלא באפריל 1954.
מונטווידאו

מקור השם

לפי אחד הפירושים מקור השם "מונטווידאו" הוא במשפט הפורטוגזי "מונטה וידה או" ("Monte vide eu") - "אני רואה הר".
לפי פירוש אחר, מקור השם במשפט הספרדי שסומן באחת המפות של הספרדים: "Monte VI De Este a Oeste" - "ההר השישי מכיוון מזרח למערב".
שמה המלא של העיר הוא: "סן פליפה אי סנטיאגו דה מונטווידאו" - "San Felipe y Santiago de Montevideo".

גאוגרפיה

מונטווידאו ממוקמת בדרומה של אורוגוואי, על גדתו הצפונית של שפך נהר ריו דה לה פלטה - 120 מיילים צפונית לבואנוס איירס.
שדרת ה-18 ביולי היא העיקרית בעיר, והיא משתרעת מכיכר העצמאות עד לגבול שבין השכונות קורדון ופארק באטל.

היסטוריה

במאה ה-17 הקימו הפורטוגזים באזור את קולוניה דל סקרמנטו, למרות הטענות הספרדיות על האזור, בעקבות חוזה טורדסיאס. הספרדים גירשו את הפורטוגזים מהמבצר בסביבות שנת 1724. אז, ברונו מאוריציו דה זבלה - מושלה של בואנוס איירס - הקים במקום בסיס צבאי ב-24 בדצמבר 1726, כדי למנוע פלישות נוספות. ב-1730 האוכלוסייה בבסיס גדלה, ובעקבות זאת ניתנה לו הזכות להקים קבילדו (בית עירייה), שהגדיל את התפתחות האוכלוסייה בו. פרנסיסקו דה אלזבר הביא את המתיישבים הראשונים לבסיס מהאיים הקנריים. ההתפתחות הכלכלית הראשונה בעיר התרחשה כאשר הכתר הספרדי העניק למונטווידאו את הזכות להיות נמל סחר העבדים היחיד במלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, דבר שהרגיז את תושבי בירת מלכות המשנה, בואנוס איירס.
בשנת 1828, לאחר קבלת העצמאות של אורוגוואי, העיר הפכה לבירת המדינה החדשה.
העיר נפלה תחת השפעה בריטית כבדה מתחילת המאה ה-19, עד תחילת המאה ה-20, כדי למנוע שליטה כלכלית ארגנטינאית או ברזילאית. בין השנים 1838 ו-1851 הדיקטטור הארגנטינאי, חואן מנואל דה רוסס צר שוב ושוב על העיר. בין 1878 ל-1911, חברת רכבות בריטית בנתה רשת מסילות ברזל אקסטנסיבית, שחיברה בין העיר והנמל שלה לבין שולי המדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תקרית מפורסמת בה עורבה אוניית מערכה של כיס גרמנית התרחשה בפונטה דל אסטה, כ-200 ק"מ דרומית למונטווידאו. לאחר קרב נהר לה פלטה עם הצי המלכותי הבריטי שהתרחש ב-13 בדצמבר 1939, האונייה נמלטה לנמלה של מונטווידאו, שנחשבה אז כנייטרלית. כדי להימנע מהצלת צוות האונייה, מה שנחשב כהפסד בקרב, הקפטן האנס לאנגסדורף הטביע את הספינה ב-17 בדצמבר. לאנגסדורף התאבד יומיים לאחר מכן.
מאז שנת 2005 ראש עיריית מונטווידאו הוא ריקארדו ארליך, המכהן מטעם מפלגת השמאל במדינה. בבחירות ארליך זכה ב-61% מן הקולות, בניצחון על פדרו בורדברי ממפלגת הקולורדו, שזכה בכ-21% מן הקולות.

כלכלה ודמוגרפיה

מונטווידאו החלה כהתיישבות קטנה. ב-1860, התגוררו במונטווידאו 37,787 תושבים. ב-1884, האוכלוסייה גדלה ל-104,472 תושבים, שביניהם מהגרים רבים.
באמצע המאה ה-20, משטר צבאי וקפאון כלכלי פקדו את אורוגוואי, וגרמו להדרדרות כלכלית, שעוד משפיעה על המדינה כיום. כפריים עניים רבים הציפו את העיר, בעיקר באזור סיודאד ויאג'ה.
לאחרונה, התאוששות כלכלית, וחיזוק הקשרים הכלכליים עם שכנותיה של אורוגוואי גרמו לחידוש ההתפתחות החקלאית.
כיום, מתגוררים במונטוודיאו כ-1,349,000 תושבים, וכ-1,814,400 במטרופולין.
תושבי מונטווידאו הם בעלי שורשים אירופים. ספרדים ואיטלקים הם הנפוצים ביותר בעיר; אך ישנם גם תושבים עם שורשים אפריקאים, וקהילות יהודיות.
במונטווידאו מתגוררת כ-44 אחוז מאוכלוסיית אורוגוואי. המחוז המקיף, קאנלונס, שבמהותו מהווה את פרבריה ושטחיה הכפריים של מונטווידאו, מכיל עוד כ-12% מאוכלוסיית אורוגוואי.

תחבורה

בין השנים 1860 ו-1991 בנו הבריטים מערכת רכבות אשר קישרה את העיר עם כפרי הסביבה. ונמל התעופה המשמש את העיר הוא נמל התעופה הבינלאומי של קראסקו.
נחל ניצנה

נַחַל נִצָּנָה הוא מן הגדולים שבנחלי הר הנגב המערבי. בערבית הוא נקרא "ואדי אלעג'רם" ("נחל היפרוק"). אורכו של נחל ניצנה, מהר רמון עד גבול ישראל-מצרים, הוא כ-65 קילומטר.
ראשיתו של נחל ניצנה סמוך לפסגת הר רמון, שבפינתו הדרומית-מערבית נמצא מכתש רמון. מכאן נמשך הנחל בעמק רחב ושטוח, שלאורכו יש שרידי חקלאות עתיקה. במקביל לנחל עובר בחלק זה כביש 171, אך באפיק עוברת דרך עפר מעניינת, שהוכשרה בשנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי חברת הנפט הבריטית, לצורך חיפושי נפט במכתש רמון. בדרך זו עברו כוחות מבצע עובדה, במרץ 1948, בדרך לשדה אברהם ולמפרץ אילת.
לאחר חציית הכביש, פונה הנחל לצפון-מערב, ומשם הנחל חוצה את רמות הגיר של מערב רמת עבדת. לאורך כ-30 קילומטר פזורים שרידים רבים: מדרגות חקלאיות עתיקות, מאגורות מים, מבנים מתקופת הברזל ומן התקופה הרומית וריכוזים של ציורי סלע. 
מעט מצפון לעיר הקדומה ניצנה, יוצא הנחל מתחום רמת עבדת הגירנית אל מישורי חולות עגור. שם, ליד באר מלכה, הוא מתחבר עם נחל לבן. ממפגש הנחלים ממשיך נחל ניצנה לתחום סיני, ושם הוא נקרא "ואדי אלחרידין". לאחר כמה קילומטרים נבלע הנחל בדיונות החול ונעלם.
ב-18 בינואר 2010, במהלך שטפונות שאירעו בנחל, קרס הגשר שמעליו המוליך את כביש 211, ויישובי פתחת ניצנה נותקו. 
באגן נחל ניצנה (הגשר מעל נחל ניצנה אשר קרס בשיטפון זה), נמדדה ספיקת שיא של 1,420 מ"ק/שנייה. על פי חישובים ראשוניים מדובר בספיקה הגבוהה ביותר שנמדדה אי פעם בישראל. זוהי ספיקה של יותר ממחצית הספיקה הממוצעת של נהרות כדוגמת הריין (2,290 מ"ק/שנייה) והנילוס 2,830 (מ"ק/שנייה). לשם השוואה הספיקה הממוצעת בירדן העליון היא 16 מ"ק/שנייה.
ניל פלין

ראשית חייו

פלין נולד בדרום שיקגו. מוצאו הוא אירי, והוא גדל בחינוך קתולי. כשהיה צעיר עבר לפאוריה, ולאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת בראדלי, חזר לשיקגו כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.

קריירה

בזמן שהותו המחודשת בשיקגו, פלין הופיע בתיאטרון, והיה מועמד ל'פרס ג'וזף ג'פרסון'. במקור הוא נבחן לתפקיד של ד"ר קוקס בסדרה 'סקראבס', אך לבסוף קיבל את תפקיד השרת, והיה אמור להופיע רק בפרק הראשון של הסדרה. דמות נעשתה מאוד פופולרית, והוחלט להפוך את הדמות לדמות קבועה בסדרה. היו לו בין היתר תפקידים קטנים בסדרות כמו: מופע שנות ה-70, CSI, סיינפלד וסמולוויל.
בשנת 2008 פלין שיחק בסרט אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח לצד האריסון פורד, שאיתו עבד כבר בעבר. בסרט הנמלט גילם תפקיד קטן ששימש באחד מפרקי "סקראבס" כקרוס אובר.  בנוסף לתפקידים אלו, לפלין היה תפקיד קטן בסרט ילדות רעות בתור אביה של לינדזי לוהן, הוא כיכב בפרק אחד בסיטקום המופע של דרו קארי ודיבב בסדרה קים פוסיבול. בזמן שצילם פיילוט לסדרה מקום טוב באמצע חתם ניל על הסכם עם רשת ABC על כך שיעזוב את סקראבס אם הסדרה תצליח, ולאחר שהצליחה הסדרה פרש ניל מגירסת הספין-אוף של סקראבס אשר נכשלה והמשיך לשחק בסדרה מקום טוב באמצע.
הילדה הולגר

ביוגרפיה

נולדה במשפחה יהודית-אוסטרית ליברלית. בתחילת דרכה למדה אצל גרטרוד בּודנוויסר בווינה. לאחר לימודיה זכתה בקריירה משגשגת הן באוסטריה וכן תרה עם הופעותיה במזרח אירופה, עם בודנוויסר וכן עם להקה משלה. הייתה לרקדנית סולו בולטת בתיאטראות בפריז, ברלין, פראג ווינה כמו גם במעגלים התרבותיים של וינה והמִילְיֶה האמנותי של תנועות האגנבונד וזצסיון (Secession and Hagenbund).
כבר בתחילת הקריירה שלה החלה, באופן מיוחד, להתעניין בהוראה וב-1926 פתחה את "בית הספר החדש לאומנות התנועה". במיקומו האחרון, בארמון ראטיבור (Palais Ratibor) שבמרכז וינה, זכה להצלחה רבה. לאחר האנשלוס (סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית) ב-12 במרץ 1938, אסרה עליה הממשלה הפאשיסטית כל פעילות. ב-1939, בהתראה של יום אחד בלבד, עזבה את משפחתה, חבריה ואת הקריירה המשגשגת שלה. בעזרת חברה שארל פטראש, שהכיר לה משפטן הומניטארי בפריז, הצליחה לברוח.      
התיישבה במומבאי שבהודו, ושם החלה ללמוד מחול הודי ובשימת דגש על תנועות הידיים המופגנות בו. הודו, על מקדשיה, נופיה ותושביה הלבביים, הותירה רושמה החזק עליה.
היא פתחה את "בית הספר לאומנות התנועה המודרנית" אשר גם הוא זכה להצלחה מרובה; במיוחד בקרב בני הקהילה הזורואסטרית במומבאי. השפיעה על תלמידותיה תפיסות מערביות של חופש המחשבה ופמיניזם. 
אולם ב-1948, בהתחדש המתיחות הפוליטית בעת חלוקתה של הודו, והאלימות שליוותה אותה, הבינה הולגר, יחד עם בעלה הטרי ובתה הקטנה, כי עליהם לעזוב. הפעם ללונדון, שם קיבל ד"ר בומאן-בהרם הכשרתו כרופא ובה פתחה את "בתי הספר הילדה הולגר למחול בן זמננו".
בלונדון, המשיכה לעבוד למעלה מ-50 שנה, עד מותה ב-2001. השפיעה על אומני תיאטרון שונים כמו ליז אגיס ולינדזי קמפ (שתרם רבות להצלחתו של דייוויד בואי בראשית דרכו), ועל הגל הראשון של המחול הקהילתי והכוללני ('אינקלוסיבי') עם תלמידים כמו רויסטון מאלדום (OBE), וולפגאנג שטאנגה (The Amici)  וקרל קאמפבל שהמשיך להפיץ את רעיונות המחול האינקלוסיבי והשיוויוני ברחבי העולם.
על שולחן עבודתה בבית הספר שבשכונת קמדן בלונדון ניצבו באופן תדיר תמונות מורתהּ גרטרוד בודנווייסר, מהטמה גנדי (אותו פגשה) ואיזדורה דאנקן, בה חזתה מופיעה בווינה.
סמל טובאלו

סמל טובאלו הוא שלט אצולה עם רצועה חיצונית מוזהבת שעליה שמונה רכיכות ושמונה עלי בננה המסמלים את המשאבים הטבעיים של המדינה.
במרכז שלט האצולה ביקתה על רקע שמים כחולים. הביקתה ניצבת על שדה ירוק, ותחתיה תיאור של גלים כחולים על רקע זהוב המסמלים את האוקיינוס השקט.
מתחת למגן רשומה בטובלואזית באותיות לטיניות הכתובת: Tuvalu mo te Atua - מוטו המדינה - "טובאלו למען האל".
ברבו איסקובסקו

קורות חיים

ברבו נולד בבוקרשט בשם ברוך יהודה (Baruh Iehuda) כבנו של צייר איקונינים. הוא יצא ללמוד ציור בווינה ולמד שם בין השנים 1835–1847. הוא למד יחד עם מישל מרטין דרולינג (Michel Martin Drolling), פרנסואה פיקו (Francois Picot) וקארול ואלנשטיין (Carol Wallenstein). מווינה יצא להמשך לימודיו בפריז, שם התחבר עם צעירים רומנים בעלי נטיות מהפכניות, ביניהם גם הצייר היהודי קונסטנטין דניאל רוזנטל והבנקאי היהודי הילל מנוח. הם שבו לרומניה ולקחו חלק במהפכת 1848 ברומניה. ברבו היה בקבוצה המנהיגה את המהפכה בבוקרשט והיה אחד משלושת השליחים שיצאו אל השליט, גאורגה ביבסקו, עם דרישות המהפכנים. על ברבו הוטל להכין את דגל המהפכה, דגל שלושת הצבעים עם הסיסמאות של המהפכנים "צדק, אחווה".
הצבא הרוסי שדיכא את המהפכה, אילץ אותו לצאת לגלות, כמו חבריו למהפכה. יצא תחילה לפריז, עם שהות קצרה בסרביה, אך בסופו של דבר הגיע בשנת 1850 לקונסטנטינופול, שם נפטר כעבור כמה שנים ונקבר, על פי דרישתו, ליד חבריו המהפכנים, יון נגוליצ'י והכומר אטאנאסיה לוזין, בבית הקברות הנוצרי. המשורר הרומני קונסטנטין אריצ'סקו כינה את השלושה "שלישיית מרטירי החירות" ומשורר אחר, דימיטריה בולינטינאנו, כתב שיר הספד לאיסקובסקו, שיר שנחרט על מצבתו.
ברבו איסקובסקו היה צייר הנופים הראשון של רומניה. הוא צייר כמה פורטרטים מפורסמים ובהם אברם ינקו, מיכאי האמיץ, מתי באסאראב, קונסטנטין שרבאן ועוד. גם ציורי הנופים פרי מכחולו מפארים מוזיאונים רבים ובהם המוזיאונים הלאומיים לאמנות בבוקרשט ובקלוז'-נפוקה.
שועפאט

שועפאט (בערבית شعفاط - תעתיק מדויק שֻעפאט) היא שכונה ערבית גדולה בצפון ירושלים. שכונת שועפאט משתרעת לאורך כביש ירושלים-רמאללה הישן, בין הגבעה הצרפתית בדרום לבית חנינא בצפון. מחנה הפליטים שועפאט שוכן ממזרח לשכונה, והוא מחנה הפליטים הפלסטינים היחיד הנמצא בתחום גבולותיה המוניציפליים של ירושלים.
נכון ל-2014 מתגוררים בשכונה כ-36,000 תושבים.

התיישבות עתיקה

עדויות ארכאולוגיות מלמדות על קיומו של יישוב במקום לאורך דורות, ככל הנראה כבר מסביבות 2000 לפנה"ס. הארכאולוג חנן אשל זיהה כאן את מיקומה של נוב עיר הכהנים, מתקופת בית ראשון. בחפירה ארכאולוגית בניהולה של רחל בן נתן נחשפו בשועפאט שרידי יישוב יהודי, שהוקם לאחר מרד החורבן ביוזמת השלטונות הרומאיים, ומראה כי אזור ירושלים לא נתרוקן כליל מאוכלוסייה יהודית בעקבות החורבן. על פי העדויות הארכאולוגיות ניכר כי אוכלוסיית המקום הייתה אוכלוסייה יהודית אמידה, וכי מדובר ביישוב היהודי הגדול ביותר מתקופה זו אשר נחשף עד כה בקרבת ירושלים.
ב-2007, במהלך העבודות להנחת התשתית לפרויקט הרכבת הקלה בשכונת שועפאט, נתגלו שרידי היישוב היהודי שהתקיים במקום לאחר המרד הגדול וחורבן בית שני. בעבודות שביצעה במקום רשות העתיקות נחשפו 400 דונם משטח היישוב, ובכלל זה מבני מגורים, רחובות, מקוואות, מבנים ציבוריים, וכן כלי אבן ומטבעות.
מסורת מקומית בשועפאט גורסת כי כפר ערבי הוקם במקום בידי מהגרים מחיג'אז לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, ומאז התקיים ברציפות לאורך מאות בשנים.

תקופת מדינת ישראל

במלחמת העצמאות, בתחילת שנת 1948, ניסה עבד אל-קאדר אל-חוסייני לשכנע את התושבים לתקוף את נווה יעקב הסמוכה. תושבי הכפר סירבו מחשש פן יספגו מהלומת נגד שתחריב את כפרם. הם ציינו שיסכימו לתקיפה אם יובטח כי "יהיה כיבוש של ממש". באפריל נכבש הכפר בידי "הגדוד החמישי" בחטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע יבוסי, אור ל-23 באפריל 1948. הכפר פונה מתושביו וכוח הפלמ"ח החל בפיצוץ בתיו, אולם קיבל הוראה להתפנות ולסגת בשל כישלון הגדוד הרביעי בכיבוש הכפרים הסמוכים בקרב נבי סמואל. ב-13 במאי פונה הכפר בהוראת הלגיון הערבי, כנראה מטעמים צבאיים שהיו קשורים לפלישה המתוכננת.
סיום המלחמה הותיר את הכפר בשטח ירדן, והוא אוכלס מחדש. ב-1954 החלה במקום תנופת בנייה בידי משפחות נוצריות ומוסלמיות אמידות שבנו במקום בתי מידות, והכפר שועפאט הפך לפרבר יוקרתי של מזרח ירושלים, על אם הדרך בין ירושלים לרמאללה. המלך חוסיין נהג לשהות באחת מחווילות הפאר של שועפאט בעת ביקוריו בירושלים, ובשנות ה-60 החל בבניית ארמונו הירושלמי בתל אל-פול שבצפון השכונה. מלחמת ששת הימים קטעה את הבנייה, והשלד הבלתי גמור עומד עד היום בפסגת התל.
שכונת שועפאט נכבשה בידי צה"ל ב-6 ביוני 1967 בתום קרב קצר. בתום המלחמה ולאחר איחוד ירושלים והרחבה משמעותית של גבולותיה, הפכה שועפאט לשכונה צפונית בעיר המאוחדת. מבחינה פוליטית, היא נחשבת חלק ממזרח ירושלים. השכונה המשיכה להתפתח כשכונת מעמד בינוני-גבוה, אוכלוסייתה גדלה בהתמדה, ולאורך רחובה הראשי – דרך שועפאט (המשכה הצפוני של דרך שכם) – נפתחו בתי עסק רבים, חנויות ומסעדות. דרך השכונה עברה התנועה בין מרכז ירושלים ומזרחה לחלקיה הצפוניים – נווה יעקב ועטרות, והלאה לרמאללה, אך זו פחתה בשנים האחרונות עקב הפחתת התנועה לרמאללה ופתיחת צירים חדישים ועדיפים לשכונות צפון העיר. אוכלוסיית שועפאט מונה כיום כ-33,000 נפש (לא כולל מחנה הפליטים שועפאט).
הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים שנחנך ב-2011 עובר דרך שלוש תחנות בשכונה.
פרימיטיביזם

"פרימיטיביזם" (באנגלית: Primitivism) הוא זרם תרבותי, פילוסופי ואמנותי המבוסס על השקפה לפיה האיכויות המאפיינת תרבויות עתיקות או תרבויות שאינן מערביות, עולות על אלו של החברות המערבית.
אחד הביטויים הראשונים של זרם זה ניתן למצוא ברעיון "הפרא האציל", ששוכלל על ידי הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו. הפרא האציל, המנותק מן הידע והערכים של התרבות המערבית והנוצרית, מקיים על פי רוסו יחס ישיר וטבעי לטבע. מונח זה הגיע לשיא התפתחותו במהלך המאה ה-18, אולם שב והופיע בכתבים שונים גם במהלך המאה ה-19.
באמנות של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בולטת נטייה של אמנים רבים אשר אימצו שפות אמנות חוץ-מערביות (בעיקר מתוך האמנות האפריקאית).
נלסון סמדו

קריירת מועדונים

סמדו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת סינטריסה. ב-11 בינואר 2012 חתם על חוזה לחמש שנים בבנפיקה ליסבון, שנכנס לתוקף בסיום עונת 2011/2012. עם תחילת החוזה, סמדו הושאל לפטימה מהליגה הפורטוגלית השלישית עד לסיום העונה. בסיום עונת 2012/2013, חזר לבנפיקה והצטרף לקבוצת המילואים.
עם עזיבתו של מקסימיליאנו פריירה את בנפיקה בקיץ 2015, סמדו האריך את חוזהו בקבוצה עד 2021 והפך למגן הימני הבכיר של הקבוצה. ב-9 באוגוסט 2015 סמדו ערך את הופעת הבכורה שלו בבנפיקה במסגרת הגביע הפורטוגלי נגד ספורטינג ליסבון. שבוע לאחר מכן, סמדו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של בנפיקה במשחק הליגה נגד אשטוריל. באוקטובר 2015 נפצע בברכו הימנית בעת ששהה עם נבחרת פורטוגל ונעדר חודשיים מהמגרשים. בינואר 2016 חזר לשחק, אך איבד את מקומו בהרכב לאנדרה אלמיידה וחזר לשחק עם קבוצת המילואים. בעונת 2016/2017 סמדו חזר להרכב של בנפיקה וסיים את העונה ככדורגלן השנה בפורטוגל.
ב-14 ביולי 2017 סמדו חתם בברצלונה מליגת העל הספרדית תמורת 35 מיליון אירו.

קריירה בינלאומית

באוקטובר 2015 סמדו זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל. ב-11 באוקטובר 2015 סמדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד סרביה במסגרת מוקדמות יורו 2016. סמדו הורחק אחרי שקיבל כרטיס צהוב שני בניצחון 1-2 נגד מקסיקו במשחק על המקום השלישי במסגרת גביע הקונפדרציות 2017.
יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך

ביוגרפיה

יוזף קרל נולד ב-2 בנובמבר 1694 בזולצבאך, לכריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך ולמריה אלאונורה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של וילהלם, רוזן הסן-רוטנברג ומריה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט.
ב-2 במאי 1717 התחתן יוזף קרל עם אליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולודוויקה קרולינה רדזיוויל, בנישואים שנועדו למנוע מלחמת ירושה על נסיכות הבוחר מפפאלץ, מכיוון שלחמיו לא היו בנים. אולם ב-18 ביולי 1729 מת יוזף קרל, ומשום כך ירש לבסוף את חמיו, אחיינו-חתנו קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך.
שושנה נתניהו

ביוגרפיה

נתניהו נולדה בשם שושנה שנברג בעיר דנציג לרבקה (לבית גרייבסקי) ולמהנדס דב שנברג. בשנת 1924 עלתה לארץ ישראל ולמדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. בילדותה כיהן אביה כמהנדס ראשי בבנין נמל חיפה וכפרופסור בטכניון. בשנת 1940 עברה את מבחני הבגרות שהונהגו על ידי שלטונות המנדט הבריטי ובשנת 1941 החלה בלימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים. סיימה את לימודיה בשנת 1946 והוסמכה כעורכת דין בפברואר 1947.
לאחר קבלת רישיון עריכת הדין, החלה לעבוד במשרד עורך הדין אמנון ליפשיץ.
באמצע שנת 1948 התגייסה לצה"ל, שם שירתה 10 חודשים כסגנית התובע הצבאי של חיל האוויר.
עם שחרורה מצה"ל חזרה לעבוד כעורכת דין במשרד ש. הורביץ ושות', עד להולדת בנה בנובמבר 1951. בשנים 1952–1953 עבדה במשרד פרידמן-קומיסר בחיפה. בספטמבר 1952 נסעה עם משפחתה לארצות הברית ושבה לישראל בשנת 1955. בשנת 1969 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בחיפה בשנת 1974 מונתה לשופטת בית המשפט המחוזי בחיפה. בדצמבר 1981 מונתה לשופטת בפועל בבית המשפט העליון ובהמשך מונתה לכהן כשופטת קבועה בבית המשפט העליון, בו כיהנה עד פרישתה, בשנת 1993.
בשנת 1949 נישאה לפרופ' אלישע נתניהו, ולזוג נולדו שני בנים: פרופ' נתן נתניהו ודן נתניהו. אלישע נתניהו נפטר בשנת 1986. אחיינה הוא ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
קו סירקל

היסטוריה

ב-1863 נפתח לראשונה קו רכבת בין פדינגטון לרחוב פרינגטון, על ידי חברת "Metropolitan Railway". באותה שנה המליצה ועדה על יצירת "קו פנימי מעגלי", וחברת "Metropolitan District Railway" החלה לבנות את החלק הדרומי של הקו. בשל סכסוך שפרץ בין שתי החברות, התעכבו העבודות עד 1884, אז הושלם הקו המעגלי. בשל סכסוך נוסף חל עיכוב גם בחישמול הקו, והוא הושלם ב-1905. ב-1933 התמזגו שתי החברות.
עד אמצע שנות ה-40 הוצגו במפות הרכבת התחתית של לונדון רק הקווים מטרופוליטן ודיסטריקט שהרכיבו את המסלול. ב-1947 הופיעו קווים אלו במפות לראשונה באותו צבע, וב-1949 הופיע בהן לראשונה קו סירקל, כמופרד משני הקווים המרכיבים אותו.
ב-7 ביולי 2005 התרחש פיגוע בשתי רכבות בקו סירקל - פיצוץ בתחנת אדגוור רואד, ופיצוץ נוסף בין תחנות ליברפול ואלדגייט. בפיגוע נהרגו 13 איש. בעקבות זאת נסגר הקו למשך ארבעה שבועות, למרות שרוב קווי הרכבת התחתית נפתחו מחדש כבר למחרת.
ב-13 בדצמבר 2009 נפתחה הרחבה של קו סירקל בצד הצפון-מערבי שלו, מתחנת אדגוור רואד לכיוון האמרסמית'. הקו פועל במסלול משותף עם קו האמרסמית' וסיטי הנוסע בין תחנות אלו. בעקבות השינוי, לא ניתן עוד להמשיך בנסיעה בקו (באופן מעגלי) באזור תחנת אדגוור רואד, כי כל הרכבות פונות להסתעפות להאמרסמית', ויש צורך להחליף רכבת. יחד עם זאת, בשל השינוי הפכה תדירות הרכבות בקו לגבוהה יותר, ופחת העומס ברכבות קו האמרסמית' וסיטי.
מה יקרה אם אמות מחר בבוקר

תוכן הספר

הספר מתאר את סיפור חייה של דפנה מאיר. בתוך הביוגרפיה המספרת את סיפור ילדותה הקשה, אהבתה לנתן מאיר, ולקיחת ילדי אומנה, משולבים כתבים רבים מפרי עטה של דפנה על עצמה ואל אחרים, שאספה וערכה ארליך.
הפרק הראשון של הספר הנקרא "דפנתן" מתאר את סיפור אהבתם של דפנה ונתן מאיר שהחל במוצב על גבול לבנון. 
הפרק השני מספר את סיפורו של אביה של דפנה, ניצול השואה. בפרק מובאים מסמכים שכתב כנער ניצול השואה. במהלך המחקר על הספר התגלה מידע שלא היה ידוע עליו קודם לבני המשפחה. 
הפרק השלישי מתאר את חייה של דפנה כילדה בלי בית, בפנימיה ב"אחוזת שרה" בבני ברק ובחברת הנוער בקיבוץ טירת צבי. 
הפרק הרביעי "אמא מספר אחת בגלקסיה", עוסק בלידות הקשות שעברו על דפנה, באימהות המיוחדת שלה, ובקשיים שבלקיחת שני ילדים באומנה.
פרק נוסף, "אחותכם", עוסק בדילמות של דפנה כאחות, תחילה במוסד לחולי נפש, אחר כך במרפאה ביישוב טנא עומרים, ובהמשך במחלקה הנוירו-כירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
הפרק "אישה עם ביציות" מתאר את פעילותה בתחום הפריון והמיניות בחברה הדתית. בפרק זה מובאת התכתבות חריפה שניהלה מאיר עם גורמים תורניים בנושא שבעה נקיים לנשים הסובלות מעקרות הלכתית שהפתרונות הרפואיים והאלטרנטיביים הקיימים אינם הולמים לבעייתן.
הפרק האחרון מתאר את ימיה האחרונים, ואת מותה הטרגי בבית, מול עיניהם של בתה הגדולה ואחד הילדים שגידלה באומנה.

התקבלות הספר וביקורות

הספר זכה לביקורות טובות ברובן ממבקרי הספרות, אך קיבל גם ביקורות שליליות. ביקורת יוצאת דופן שעוררה סערה בפייסבוק של הכותבת, היא זו שנכתבה ב"הארץ" על ידי טלילה ציפר. לטענת הכותבת היא פנתה לעורך עיתון "הארץ", עמוס שוקן, וטענה כי לספר מגיע סיקור בעיתון, עקב כך שהוא נמצא בראש טבלת רבי המכר שלו במשך תקופה ארוכה. לאחר פרסום הביקורת השלילית, שעסקה בעיקר בקטע שכתבה מאיר ועוסק בהטרדות מיניות ובמקרי אונס וביחס אליהם, שלטענת כותבת הביקורת דבריה של מאיר בנושא שפורסמו בספר גרמו לכך ש"עדיף היה לטובת הקורא והגיבורה ש(הספר) לא היה רואה אור", הגיבה ארליך בכך שפרסמה בדף הפייסבוק שלה עדות של נפגעת תקיפה מינית שבה תמכה מאיר. מספר ימים לאחר מכן פרסמה בכל סרלואי ב"הארץ" ביקורת-תגובה לזו של ציפר.

אופן כתיבת הספר והביקורת עליו

לצורך כתיבת הספר קיבלה ארליך את הסיסמה לאימייל האישי של דפנה, וקראה התכתבויות אישיות של מאיר עם מאות אנשים. רבות מההתכתבויות הללו צוטטו בספר. "הוא (נתן מאיר) נתן לי את הסיסמה למייל שלה, עניין שכאמור עשה לא מעט בלגן. ואז, פשוט צללתי בים האדיר והמטורף שנקרא החיים של דפנה מאיר. או נכון יותר - ההתכתבויות של דפנה עם מאות אנשים" (מתוך דברי ארליך בראיון למגזין "נשים" של מקור ראשון). על עניין זה נמתחה ביקורת נוקבת, שעוררה אף היא סערה ברשת. ההתכתבויות האישיות כוללות ביקורות קשות מצד דפנה, וכן מיילים אישיים המביעים מצוקה והשתפכות. נטען כי אף אם הפרסום נעשה בעילום שם, הוא עושה שיימינג לאנשים רבים, באופן שדפנה עצמה לא חשבה מעולם לעשות. כמו כן נמתחה ביקורת על עצם היחשפותה של ארליך לחומרים האישיים האלו.
בהתייחסויות שונות הבהירה ארליך כי מעולם לא נחשפה לשמות האנשים והנשים שפנו אל דפנה בשאלות אישיות דרך  אתר קולך ובבלוג האישי שלה "דרך נשים".  ארליך הבהירה כי הטקסטים הללו הגיעו לתיבה נפרדת שנשארה חתומה וסגורה, וכי הטקסטים הללו שהוכנסו אל הספר נלקחו מתוך מה שפירסמה דפנה בימי חייה ב"קולך" וב"דרך נשים" בעילום שמות השואלים.