google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ומו קניאטה

ילדותו וראשית דרכו

קניאטה נולד כקמאו וה נגנגי (Kamau wa Ngengi) בכפר קטן סמוך לגטונדו שבמרכז מזרח אפריקה הבריטית (כיום קניה), בן לשבט קיקויו. בילדותו סייע לסבו, שהיה מרפא, לאחר פטירת הוריו. למד בבית ספר של המיסיון וב-1914 התנצר ואימץ את השם ג'ון פיטר, שמאוחר יותר שינה לג'ונסטון קמאו. לאחר שחי זמן מה בניירובי, עבר להתגורר בחברת קרובי משפחה מעם המסאי בנארוק שבדרום מערב קניה, ועבד כפקיד.
ב-1920 נשא לאשה את גרייס ואהו והחל לעבוד במחלקת המים של עיריית ניירובי. כניסתו לחיים הפוליטיים אירעה ב-1924, עת הצטרף לאגודה המרכזית של הקיקויו שהוקמה באותה שנה במטרה להיאבק בהעברת אדמותיהם הטובות של בני קיקויו למתיישבים בריטים.

יציאה מקניה

ב-1929 נשלח קניאטה לבריטניה על מנת לתמוך בעמדת ה-KCA בנוגע לשטח של שבט קיקויו. הוא כתב על הנושא מאמר לעיתונות. הוא חזר לקניה בשנת 1930, בעת שנושא מילת נשים היה דיון מרכזי. ב-1931 חזר לבריטניה כאשר התקבל לקולג' בברמינגהאם.
ב-1932-1933 למד כלכלה במוסקבה, אך לאחר סילוק ג'ורג' פדמור, נותן החסות שלו, מן המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית בהוראת מוסקבה, נאלץ גם קניאטה לחזור ללונדון. בשנת 1935 למד אנתרופולוגיה חברתית בבית הספר לכלכלה של לונדון. באותה העת הוא שכנע לגבי אדמות קיקויו. ב-1938 קיבל אישור הגירה מהאוניברסיטה תחת שמו החדש, ג'ומו קניאטה, שמשמעו "האור של קניה". בתקופה זו היה חבר גם בקבוצה שכללה אפריקאים, תושבי האיים הקאריביים ואמריקאים משכילים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא עבד בחווה בריטית ונוסף על כך הרצה לגבי אפריקה. לאחר שהתחתן עם אישה בריטית נולד לו בנו ב-1943. באותה שנה הוא עזב אותה כדי לחזור לקניה.

מרד המאו מאו ונשיאות

מ-1952 ועד ל-1959 קניאטה נשלח לכלא על ידי הבריטים בשל מעורבותו לכאורה במרד המאו מאו. לאחר שחרורו הוביל את התנועה לעצמאות קניה וגיבש ממשלה זמן קצר לפני שקניה הייתה למדינה עצמאית ב-12 בדצמבר 1963. שנה לאחר מכן היה קניאטה לנשיא הראשון של קניה, ותוך זמן קצר כונן מערכת שלטונית ריכוזית וחד-מפלגתית. הוא ביקש מהמתיישבים הבריטים הלבנים לא לעזוב את המדינה. בתקופתו הפכה קניה לאחת המדינות היציבות ביותר ביבשת אפריקה.
ב-1978 נפטר קניאטה, שנתפס כאבי האומה הקנייתית, ואת מקומו כנשיא ירש דניאל אראפ מוי. בנו של ג'ומו, אוהורו קניאטה, נבחר לנשיא קניה ב-2013.
ענבר אשכנזי

ביוגרפיה

אשכנזי נולדה בתל אביב, גדלה והתחנכה בראשון לציון. בת לאב הנדסאי ואם ספרנית.
סיימה את לימודיה בבית הספר הגימנסיה הריאלית בהצטיינות. אשכנזי שירתה בצה"ל כסייעת לרופא שיניים בחיל הרפואה.
בשנת 1993 סיימה אשכנזי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ותואר ראשון נוסף באדריכלות נוף בטכניון שנת 1998.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, התגוררה תקופה מסוימת עם משפחתה בהנובר, גרמניה. לאחר שחזרו להתגורר בישראל קבעו את ביתם בנס ציונה, שם היא מתגוררת עד היום.
בשנת 2002 החלה אשכנזי לעבוד במשרד החקלאות כאדריכלית נוף, והיא מנהלת תחום תכנון ומידע באגף יער ואילנות.
אף על פי שאשכנזי עסקה בתחומים שונים באופן מקצועי במהלך חייה, היא מציינת כי תמיד עסקה גם בכתיבה כתחביב. בין תחביביה גם ציור ופיסול.
בדצמבר 2018 הוכרז על זכייתה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ט.
יחסי ליכטנשטיין–צ'כיה

היסטוריה

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה האשימה צ'כוסלובקיה את פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין כי הרוויח מהסכמים שחתם עם הנאצים בתקופת הכיבוש של צ'כוסלובקיה, ורכש נכסי נדל"ן שונים ברחבי המדינה. בשנת 1948 הוקם בצ'כוסלובקיה משטר קומוניסטי, ובעקבות כך החרימו פקידי הממשל את נכסיו של נסיך ליכטנשטיין.
בתגובה ניתקה ליכטנשטיין את יחסיה עם פראג, ובעקבות כך ניתקה אף צ'כוסלובקיה את יחסיה עם ליכטנשטיין ואסרה על תושבי הנסיכות להיכנס לשטחה.
ב-13 ביולי 2009, שרי החוץ של צ'כיה וליכטנשטיין, חתמו על הסכם לכינון יחסים, כשלושה חודשים לאחר מכן חידשה גם סלובקיה את קשריה עם ליכטנשטיין, אך בסלובקיה מיהרו להבהיר כי ההסכם אינו מעיד על הכרה בתביעות הנדל"ניות של ליכטנשטיין.

יחסים דיפלומטיים

לשתי המדינות אין נציגויות דיפלומטיות אחת אצל השנייה, ומשום כך מייצג שגריר שווייץ בצ'כיה את ליכטנשטיין, ושגריר צ'כיה בשווייץ מייצג את מדינתו גם לגבי ליכטנשטיין.
לאונרד ברטלקובסקי

קורות חייו

ברטלקובסקי נולד בשנת 1916 בגרמניה, כבן למשפחת מהגרים מפולין. כחייל בחיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה, הוא השתתף במצור על ורשה בשנת 1939 אך ערק בצניחה מהמטוס. הוא הגיע ללבוב באוקראינה בתחפושת, שם נכלא על ידי הסובייטים. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, נכבשה לבוב בידי הגרמנים והאסירים הפוליטיים, ביניהם ברטלקובסקי, שוחררו. לאחר שחרורו, הוא הציג את עצמו בשם רוברט קריסינסקי והוצב בעיר הסמוכה רווה רוסקה כמתורגמן גרמנית-פולנית של יחידת הגסטפו המקומית, שם פגש אותו אברהם וינפלד.

פעילותו להצלת יהודים בשואה

ברטלקובסקי, שכונה באותה תקופה קריסינסקי, שמר יחד עם חייל גרמני על היהודים שעמדו בתור לקבלת לחם. למחרת, כשנכנס לבית המרקחת של וינפלד, ביקש ברטלקובסקי חבילה של להבי גילוח. וינפלד אמר לו שיחזור למחרת והביא לו חבילת להבים מביתו ללא תשלום. כך התפתחה ידידות בין השניים. ברטלקובסקי הגיע לבקר בבית המרקחת מדי יום והשניים שוחחו על המצב הפוליטי. ברטלקובסקי הציג את עצמו כרוברט קריסינסקי וסיפר לווינפלד כי הוא עובד כמתרגם מגרמנית לפולנית.
בעיר רווה רוסקה, עברו רכבות השילוחים שהובילו יהודים פולנים למחנה ההשמדה בלז'ץ, ששכן במרחק של כ-30 קילומטרים משם. מיקום משרדו של ברטלקובסקי בתחנת הרכבת, אפשר לו להשיג מידע מוקדם על פשיטות ושילוחים. מידע זה היה נמסר לווינפלד שהעביר אותו באופן מוצפן ליודנראטים בסביבה. בדרך זו סייעו ההודעות ליהודים להסתתר במועד הנכון וכך למעשה ניצלו.
יום אחד נודע לברטלקובסקי כי יחידת הגסטפו המקומית קיבלה הוראה ממטה הגסטפו בלבוב, להעביר אליהם משאיות ריקות, שהיו מוכנות לשילוחם של יהודי רווה רוסקה לבלז'ץ. הוא מסר את המידע מיידית לווינפלד אך גם נכנס לגטו בעצמו בתחפושת, כדי להזהיר את האנשים בתוכו. הוא הציע מחסה בביתו לחברו ולאשתו, אך וינפלד, שעדיין היה לו מקום מסתור חלופי בבית המרקחת, סירב וביקש ממנו להסתיר את גיסתו, רומנה קסלר, ואת ד"ר סטפניה רייכר. עברו מספר חודשים עד שמשפחת וינפלד הצטרפה אליהם, באמצע יוני 1943. ברטלקובסקי בעצמו עזר לשניים להתחפש ולעבור לביתו. בשלב זה גילו המסתתרים כי שמו האמיתי הוא לאונרד ברטלקובסקי וכי הוא טייס לשעבר, בן להורים פולנים. מדי פעם רומנה או סטפניה יכלו לצאת החוצה. מאחר שלא היו מוכרות ברווה רוסקה, הן נהגו להציג  עצמן כנוצריות וברטלקובסקי היה מציג אותן כבנות דודות שלו.
הארבעה הסתתרו יחד בדירה הקטנה עד לשחרור רווה רוסקה ב-27 ביולי 1944. המחסה שלהם היה חור באדמה שנחפר מתחת למיטה של ברטלקובסקי. רכישת מזון עבורם הייתה משימה קשה במיוחד, שכן ברטלקובסקי לא יכול היה לקנות אוכל בכמויות שיספיקו לחמישה אנשים בלי לעורר חשד. על כן, הוא נאלץ לגנוב ממקום עבודתו בתחנת הרכבת. פעם אחת השמועות שהוא מסתיר יהודים בביתו, התפשטו עד כי הגסטפו בא לבדוק את הבית בליווי כלב. הכלב לא הרגיש בהם מתחת לסחבות מלוכלכות שכיסו את הבור בו הסתתרו וברטלקובסקי הציע לגסטפו ליקר. החיילים עזבו רק לאחר כמה שעות. מאוחר יותר העיד וינפלד כי "לבו ועצביו היו ודאי עשויים מפלדה, והיה לו האומץ הדרוש לטייס כדי לשרוד כל כך הרבה חודשים איתנו בלי להתמוטט פסיכולוגית".

הכרה והנצחה

לאחר המלחמה שב ברטלקובסקי לגרמניה והתאחד עם אמו ואחותו בברלין. הוא נפטר בטרם עת בשנת 1953, בגיל 36, ממחלת השחפת, אשר נדבק בה בבית הסוהר הסובייטי בלבוב. משפחת וינפלד, שהיגרה לאוסטרליה, שמרה איתו על קשר זמן מה, עד שנודע לה שהוא נפטר.
ב-4 בספטמבר 1979, יד ושם הכירו בלאונרד ברטלקובסקי כחסיד אומות העולם. בנוסף, ניטע על שמו עץ בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם. מדליית כבוד ותעודה הוענקו למשפחתו של ברטלקובסקי ביוני 2008, לאחר שנמצאו קרובי משפחה שלו.
נקיפה

נקיפה (בלעז: פרצסיה; באנגלית: Precession), היא שינוי של כיוון ציר הסיבוב של גוף מסתובב (הכוונה ב"שינוי" היא שינוי בכיוון מרחבי ביחס לזמן).
ישנם שני סוגים של נקיפות בפיזיקה: נקיפה ללא מומנט חיצוני ונקיפה בשל מומנט חיצוני.

פורמליזם

מומנט ההתמד  הוא טנזור מדרגה שנייה, המקשר בין התנע הזוויתי   למהירות הזוויתית  
באופן הבא:
הטנזור    אלכסוני במערכת הצירים הראשיים.
נקיפה מתרחשת כאשר הווקטור    משנה את כיוונו המרחבי בזמן, המתמטיקה של התופעה לרוב מורכבת ודורשת קירובים על מנת לתת ביטויים אנליטיים לפתרונותיה, אחת הדוגמאות הקלאסיות היא הסביבון.
מנחם מנכין היילפרין

תולדותיו

נולד בהורודנה שברוסיה הלבנה לר' שלום. הוא הקדיש את עיתותיו לתורה והתפרנס ממסחר בספרי קודש ואתרוגים מארץ ישראל ומספר פעמים ביקר בארץ ישראל לצורך מסחרו. ניהל בהורודנה את בית המדרש "חברת אלשיך" והיה ידוע כעושה נפלאות ואף סופר עליו מקרה בו גירש דיבוק שנכנס בנערה יתומה.
בתרמ"ה הוציא לאור לראשונה את "עץ חיים" עם הוספותיו, הגהותיו וביאוריו. בה'תר"ן פרסם את הספר "כבוד חכמים" בו חלק על טענתו של הרב יעקב עמדין בספרו "קנאות" שהספר "חמדת ימים" חובר בידי נתן העזתי, תלמידו של שבתאי צבי וטען שהספר תואם את קבלת האר"י ועל כן מקורו במקובל אמיתי. 
בתרס"א עלה לירושלים והתגורר בבתי מחסה שבעיר העתיקה ונחשב מראשי המקובלים בעיר. הרב היילפרין היה קשור בישיבת המקובלים שער השמים שבה למד. 
היה בידידות עם הרב יוסף חיים זוננפלד. העריך מאד את הרב קוק ודיבר עמו פעמים רבות בנגלה ובנסתר.
Hello Games

היסטוריה

Hello Gaems הוקמה ביולי 2009 על ידי עובדים לשעבר של חברות וידאו אחרות, כמו Criterion Games, Electronic Arts, and Kuju Entertainment. בשנת 2010 בתחרות של המגזין Develop הם זכו בשני פרסים: הסטודיו החדש הכי טוב והסטודיו הקטן הכי טוב. באוגוסט 2010 הם נכנסו לרשימה על ידי העיתון הבריטי הגרדיאן שברשימה הם היו בין מאה החברות החדשניות והיצירתיות בשנים עשר חודשים קודם לכן. בשנת 2011  באירוע העיתונות של חברת Gamescom הם הודיעו על המשחק השני שלהם 2: Joe Danger 2: The Movie Hello Games הודיעו על  משחק ה-sc-fi וההרפתקאות החדש שלהם שנקרא No Man's Sky בשנת 2013.  
בערב חג המולד בשנת 2013, משרדי הסטודיו הוצפו על ידי נהר סמוך ששבר את הבנק שלהם. הם צייצו ש"הכל במשרד אבד אבד פחות או יותר".
הם דיווחו שהמשחק No Man's Sky יצא לפלייסטיישן 4 ולמחשב ב-22 ביוני 2016 באירופה וב-24 ביוני בבריטניה. לא נמסרה הודעה על כך שהמשחק יותאם לקונסולת Xbox one.
ליידי

ליידי (באנגלית: Lady) הוא כינוי מנומס לגברת, המקבילה הנשית לג'נטלמן.
בבריטניה ובחבר העמים הבריטי זוהי פניה רשמית, לפני השם הפרטי ("ליידי שרלוט") לבעלת תואר אצולה בפני עצמה (suo jure) או אשתו של לורד, ברונט או אביר וכן לפני שמה הפרטי של בת של דוכס, מרקיז או רוזן (Earl). בעבר הייתה נהוגה גם פניה לאשת בעל תואר אצולה עם הקדמת ה"ליידי" לשמו הפרטי ושם משפחתו של הבעל ("ליידי ג'ון סמית'"), אך צורה זו הולכת ודועכת. הפניה הרשמית לבעלת תואר אצולה של ליידי הוא Her ladyship.
בעבר נשא הביטוי בשימושו כפניה מנומסת נופך אליטיסטי והבדיל נשים לבנות ממעמד חברתי גבוה מנשים לא-לבנות או ממעמד נמוך. כיום מקובל לקרוא לכל אשה באופן מנומס ליידי.

אטימולוגיה

מקור המילה באנגלית עתיקה, hlǣfdige הוא הלחם בסיסים של hlāf, כיכר לחם, עם הסיומת dig- שהוראתה עשייה או לישה של בצק. כלומר "מכינת לחם". מונח זה התגלגל ל"בעלת הבית" (landlady), במקביל ל"בעל הבית" (Landlord) בערך סביב 1200 נוצרה הצורה lafdi, lavede במובן של אשה ממעמד גבוה. סביב 1580 נוצר שם התואר ladylike שפירושו [התנהגות נשית] מהוגנת, מעודנת, "מבית טוב".

ליידי ודיים

הגרסה ליידי (Lady) היא לרעייתו של סר שנמשח על ידי מסדר האימפריה הבריטית, הגרסה דיים (Dame) היא לאבירה שנמשחה בעצמה על ידי מסדר האימפריה הבריטית, או לברונית suo jure (שלא מתוקף נישואיה בלבד).
ברלינר אנסמבל

הברלינר אנסמבל הוא תיאטרון בברלין, שנוסד על ידי הלנה וייגל וברטולד ברכט בשנת 1949.

יסוד התיאטרון ושנים ראשונות

אחרי ברכט ווייגל נמלטו מהחקירות בארצות הברית, הם הגיעו דרך ציריך לברלין המזרחית, שם קיבלו אותם בזרועות פתוחות. הם הקימו את התיאטרון שלהם על פי הרעיונות של התיאטרון האפי. ההפקה הראשונה הייתה "אמא קוראז' וילדיה" (1949), אח-כך "אדון פונטילא ומאטי משרתו", "האם", "מעגל הגיר הקווקזי" ועוד.
בשנת 1954 עבר התיאטרון לתיאטרון "אם שיפבאוארדם", תיאטרון שמאז פתיחתו בשנת 1892 העלה מחזות מהפכניים, שעסקו בתנועת הפועלים. שם שוכן הברלינר אנסמבל עד היום.

אחרי מותו של ברכט

הצוות המשיך להעלות מחזות של ברכט, אך חלק עברו לגרמניה המערבית. הלנה ווייגל ניסתה לשמר את מורשתו של בעלה, ורק אחרי מותה בשנת 1971 הצליחה רות ברגהאוס לפתוח את התיאטרון לזמנים חדשים יותר. ראויים לציון מהתקופה הזאת: "האביב מתעורר", "העלמה יוליה", עם התייחסויות למציאות של גרמניה המזרחית.

בחזרה למסורת

אחרי גירושו של וולף בירמן נאלצה ברגהאוס להתפטר, והמנהל האומנותי החדש ווגוורט השמרן ניסה להתחבר שוב להצלחות העולמיות של שנות החמישים, מה שלא הצליח.

אחרי נפילת החומה

לתיאטרון היה קשה להתאושש מהשינוי במשטר, וכל שנות התשעים היו חלשות מאוד, עם תחלופה מהירה מאוד של מנהלים. מאז 1999 מנהל אותו קלאוס פיימן. בינואר 2012 נכנסה תנועת המחאה הגרמנית נגד המדיניות הנאו-ליברלית של אנגלה מרקל לתוך התיאטרון, כאשר פעילים הפריעו באמצע ההצגה וניסו לכבוש את התיאטרון.
דמוסתנס

ביוגרפיה

דמוסתנס, גדול נואמי יוון הקדומה, נולד בעל קול חלש, מגמגם ובעל תנועות לא רצוניות, ובכל זאת הגיע להישגים לא רגילים בתחום הרטוריקה, תורת הנאום, אחרי מאמצים עצומים. כדי להגביר את עוצמת קולו, נאם שעות מול גלי הים במטרה לגבור על הרעש שהם יוצרים. כדי להיפטר מהגמגום, הכניס דמוסתנס לפיו חלוקי אבנים ונאם תוך כדי טיפוס מאומץ על הרי הסביבה.
כדי להימנע מהתנועות הבלתי רצוניות בכתפו, תלה דמוסתנס על כתפו חרב חדה אשר פצעה אותה, בכל פעם שזו עלתה באופן בלתי רצוני, וגילח חצי מזקנו כדי שיאלץ להישאר בביתו ולהתאמן ברטוריקה.
בתחילה, כשרכש מיומנות בתורת הנאום, ייצג את אזרחי אתונה אשר הגישו תביעות לשלטונות בענייניהם. לאחר מכן החל לנצל את יכולת הדיבור שלו ברמה הפוליטית, כשהגן בפני אספת העם על פילוקראטס, יוזם הסכם השלום עם פיליפוס אולם לאחר מכן שינה את דעתו ויצא נגד תומכי השלום וקרא למאבק מלחמתי בפיליפוס ונאם באסיפות העם נגד הממשל אותו ייצג מלך מוקדון פיליפוס השני. הוא טען ששליטי אתונה אינם ערים לסכנה לאתונה מצד המלך פיליפוס, ודרש לפעול נגדו בכוח. נאומיו נגד פיליפוס כונו בשם "פיליפיקות" ומאז הפכו למושג שמציין נאומים קשים נגד אדם כלשהו.
באמצעות נאומיו הצליח לבסס את מעמדו בקרב בני אתונה, וקנה לו מעמד של מנהיג. כתוצאה מעמדה זו שיכנע את האתונאים לפתוח במלחמה הרת אסון נגד פיליפוס. אחד התנאים לחוזה השלום היה הגליתו, והוא נאלץ לגלות מאתונה עד מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס. הוא נטל חלק במרד נגד יורשיו המקדוניים של אלכסנדר, מרד שנכשל (ראו מלחמת לאמיה), ובעקבות זאת הוצא נגדו פסק דין מוות. משלא הצליח להימלט משליחיהם של המוקדונים, שניסו לתפוס אותו בכל מחיר, התאבד על ידי בליעת רעל.
יחודו של דמוסתנס כנואם היה בשליטתו בשפה והשימוש שעשה בטכניקות רטוריות, נתינת תחושת ספונטניות לנאומיו, כאילו היו נובעים בקלות. הוא שילב בנאומיו סיפורים מן הווי החיים היומיומי, הביא דוגמאות היסטוריות וניסה לתת הרגשה בכנות דבריו וכי נאומיו נועדו לצורך טובת הכלל והמדינה. אוסף נאומיו שהשתמר מהווה מסמך היסטורי חשוב לתקופה בכלל ולחיים באתונה בפרט.
דמוסתנס כלול ב"קאנון האלכסנדרוני" של עשרת הנואמים האטיים.

דמוסתנס בספרות

כשרון הנאום של דמוסתנס הוערך עוד בימי קדם, וכך למשל אפשר לראות בעובדה שנאומיו הקשים של קיקרו כנגד מרקוס אנטוניוס כונו "הנאומים הפיליפיים", על שם נאומיו של דמוסתנס.
דוגמה עדכנית יותר להשפעתו נמצאת בספרו של אורסון סקוט קארד "המשחק של אנדר", בו מופיעה דמות בשם דמוסתנס. דמות זו היא שם העט של ולנטיין, אחותו של אנדר, גיבור הספר. בשם זה היא מפרסמת מאמרים בעיתונות העולמית הבולטים ביכולת רטורית גבוהה על מנת לחרחר מלחמה בין-גושית, ורוכשת השפעה רבה על דעת הקהל בעולם. בספרים הבאים בסדרה משתמשת ולנטיין בכינוי לפרסום ספרי ההיסטוריה המשפיעים שכתבה.
Snapshots

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי אלכס ג'י, אלכס רטוויש, אנדרו מוריי וריקי ויילד. ריקי ויילד הפיק לקים ויילד אלבומים רבים במהלך הקריירה שלה, כדוגמת Wilde Winter Songbook, ו-Here Come the Aliens.
בסמוך לצאתו של האלבום, עלתה גרסתו המקורית לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי. בהמשך, עלתה גם גרסת הדלוקס שלו.
אברהם זולצבך

פרופסור אברהם זולצבך (בגרמנית: Abraham Sulzbach‏; 1838, המבורג − 1925, פפד"מ) היה חוקר יהדות ומתרגם ספרים עבריים לגרמנית.
נולד בהמבורג. את לימודיו במדעי היהדות החל זולצבך בעיר הולדתו המבורג אצל רב העיר אנשל שטרן והמשיך אצל הרב יצחק דב במברגר בוירצבורג. זולצבך נרשם ללימודים באוניברסיטת הומבולדט בברלין שם הוא למד פיסול אצל מקס לנדסברג.
אחרי שסיים בהצלחה את לימודיו היה זולצבך מורה ועבד כמה עשרות שנים ב-Israelitische Realschule בפרנקפורט שהוקם על ידי שמשון רפאל הירש. 
חתנו היה ר' שמעון כהן מפרנקפורט, שתולדותיו מסופרים בספר "ר' שמעון כהן מפרנקפורט", מהדורה מתוקנת, ירושלים תשס"ו.
אברהם זולצבך פרסם ספרים וכתבים רבים על נושאים שונים ביהדות: על קהלת, שירה יהודית וכן סידור לפורים. כמו כן הוא כתב על מוסר של היהדות. נוסף על כך תרגם זולצבך כתבים עבריים רבים לגרמנית.
ישראל גורלניק

ישראל גורלניק (13 במרץ 1928 - 2 ביולי 2002) היה מנכ"ל משרד העבודה, ומנהלה הכללי של אורט ישראל.

ביוגרפיה

גורלניק נולד ב-1928, ונישא לשרה לבית שידווסר. בצעירותו ריכז 3 שבטי צופים בחיפה: "משוטטי הכרמל", "גאולה" ו"הלל". בשנת 1949, יחד עם חברי גרעין ד' של תנועת הצופים, ייסד גורלניק את קיבוץ פלמחים. בקיבוץ נולדו שלושת ילדיהם. בתו הבכורה, הסופרת תלמה אדמון, הייתה הילדה הראשונה של הקיבוץ. שימש גם כיו"ר מגזר העמותות, המלכ"רים וארגוני ההתנדבות, וראה בו ביטוי לחברה הדוגלת במעורבות ובצדק חברתי.

פציעתו "במבצע דני"

בצעירותו היה גורלניק חבר פלמ"ח בחטיבת יפתח. השתתף ב"מבצע דני" במלחמת העצמאות, בו נפצע ונקטעה ידו. כחובש קרבי טיפל בפצועים בתעלה ליד המסגד בלוד, כאשר ממשוריין ירדני נזרק לעברם רימון שלא התפוצץ. גורלניק הרים את הרימון שהתפוצץ בכף ידו וזרק אותו חזרה, על מנת להציל את חבריו.

הקשר לחינוך

לאחר פציעתו למד הוראה בסמינר הקיבוצים. בסיום הלימודים כיהן כמזכיר וכגזבר קיבוץ פלמחים, ואחר כך ייסד בקיבוץ את חברת הנוער, שאליה הגיע נוער במצוקה מרחבי הארץ.
בשנת 1957 עזב גורלניק את קיבוץ פלמחים, ועבר עם משפחתו ליישוב עשרת שליד גדרה. ביישוב ניהל גורלניק את בית הספר היסודי האזורי- אשר היום נקרא על שמו "בי"ס הממלכתי "גדרות" ע"ש י. גורלניק". את בית הספר ניהל במשך שבע שנים.

הקמת שבט אריות גדרות

בהיותו בוגר תנועת הצופים, ובעקבות בקשת תלמידי בית הספר אותו ניהל, ליצירת פעילות חברתית בשעות הפנאי, החליט על הקמת שבט שיפעל ביישוב עשרת. השבט זכה לשם "אריות" גדרות. גורלניק היה לראש השבט במקביל לתפקידו כמנהל בית ספר. גורלניק עסק עם הנוער בנושאים אקטואליים וערכיים - ציוניים, כמו יחסים בין מגזרים, פעילות ציונית וכו'.

משרד העבודה

ב-1962 ייסד את האגף להכשרה מקצועית במשרד העבודה, שם קידם את סיכוייהם של אזרחים, בעיקר מהשכבות החלשות, להסתגל לתמורות המהירות בשוק העבודה. תחילה כיהן תחת יגאל אלון, שהיה שר העבודה ואחר כך תחת יוסף אלמוגי. ב-1977 כשאוחדו משרדי העבודה והסעד, תחת השר ישראל כץ, התמנה גורלניק כמנכ"ל המשרד החדש. השניים יזמו רפורמה סוציאלית, שממנה צמחו חוק שכר מינימום, חוק פנסיה ממלכתית וחוק הבטחת הכנסה.

אורט ישראל

משנת 1983 ועד לשנת 1997, שימש כמנכ"ל רשת אורט, חותר לשינוי התפישה הרואה בחינוך הטכנולוגי והמקצועי כמשני לאקדמי. כשסטף ורטהיימר, אף הוא פלמ"חניק, התעקש לפרוץ דרך מאזור התעשייה תפן אל כרמיאל, גורלניק הבטיח שבקצה הדרך הוא יכשיר לו את דור העתיד של התעשייה. אכן, גאוותו הייתה על המכללה הטכנולוגית ע"ש בראודה בכרמיאל ועל זו ע"ש הרמלין בנתניה, אשר הודות למאמציו זכו להכרה אקדמית. הוא הקים את בית הספר המקיף אורט בעוספייה, ואף על פי שחלש על רשת ענקית תמיד גילה עניין אמיתי בתלמיד היחיד ובמשפחתו. על פועלו בתחום החינוך זכה להיות בין מדליקי המשואות ביום העצמאות תשנ"ו (1996) שהיה בסימן "חינוך ותעשייה.
עם חתימת הסכם השלום עם ירדן הגה גורלניק רעיון להקים על הגבול ליד אילת מכללה טכנולוגית, שבה ילמדו תלמידים משתי המדינות מקצועות חיוניים לאזור, אך חזונו לא מומש.
בשנת 2002, לאחר פטירתו, והוא בן 74 שנים, החליטו באורט ישראל על הסבת שמו של המרכז להשבחת ההוראה ברשת, ל"מכון גורלניק להשבחת ההוראה והלמידה".
צבעי הלאומיות הכלל-ערבית

אדום, שחור, לבן וירוק נחשבים ל"צבעי הלאומיות הכלל-ערבית". מקור בחירתם של צבעים אלה לסמל את כלל מדינות ערב הוא בדגל המרד הערבי, שעוצב על ידי הדיפלומט הבריטי מארק סייקס. הצבעים מסמלים תקופות שונות בהיסטוריה בימי הנביא מוחמד ובימי הח'ליפות המוסלמית: הלבן את בית אומיה, השחור את הדגל השחור וראשידון ומאוחר יותר אומץ על ידי בית עבאס, הירוק את השושלת הפאטמית והאדום את השושלת ההאשמית וח'וארג'.
צבעים אלה מופיעים על דגלי מרבית מדינות ערב.
רגבה

היסטוריה

המושב נוסד ב-1946 על ידי קבוצת עולים אשר שירתו יחד בבריגדה היהודית. גרעין ההתיישבות כלל מספר מצומצם של מתיישבים, ומשפחותיהם הצטרפו במהלך ההקמה. המייסדים היו בעיקר אומנים בענף העץ והריהוט. חזונם היה להנחיל את הידע והערכים המקצועיים בתחום העץ בארץ. האדמות שנבחרו להתיישבות היו ממוקמות בין שני כפרים ערבים, מצפון מזרעה ומדרום סמריה (אשר נכבש במבצע בן עמי), מה שהוביל לחיכוכים בין התושבים השכנים למתיישבים. 
תחילה הוקם המקום כקיבוץ, אך ב-1949 הוא הפך למושב שיתופי, משום שהעולים מגרמניה לא הסכימו לוותר על השגרה המשפחתית לטובת לינה משותפת של הילדים מחוץ לבית. 
ההפרטה במושב החלה בשנת 1997; בשנת 2002 הופרט המושב סופית.
ענפי משק עיקריים במושב הם תעשייה ("מטבחי רגבה" - מפעל רהיטים, "רגבה קל" - מפעל לייצור תבניות ליציקת פלסטיק) וחקלאות (רפת לחלב וגידולי בקר לבשר, לול רבייה ופיטום, אבוקדו, פרדס וגידולי שדה).
אמת עכו העתיקה עוברת בתוך רגבה, וחלקה גדול ושמור ממנה מצוי בין רגבה ללוחמי הגטאות ולאחר מכן בין לוחמי הגטאות לקיבוץ שמרת. חלק מאבני אמת המים נחצבו מתוך מערות סלעים שהיו משמאל לכניסה למושב השיתופי. במערות היו גם עטלפי פרי.

חיי קהילה

כיום פועלת ברגבה קהילה של תושבים הממשיכים את הקו השיתופי של יצירת אירועי תרבות בחגים ובאירועים השונים והחינוך המשותף. 
כמו במושבים וקיבוצים רבים בישראל, נבנתה בתחילת שנות ה-2000 שכונת הרחבה אשר קלטה תושבים רבים אל המושב מהעיר וממקומות אחרים. דבר זה יצר חיכוכים מסוימים על רקע השקפת עולם שונה בשנים הראשונות, אך במאמץ משותף שכלל פעילות אינטנסיבית בתחום התרבות והחינוך - הבדלים אלה כמעט ואינם מורגשים כיום והמושב חי כמקשה חברתית אחידה - דבר שאינו מובן מאליו - לא בפני עצמו ולא בהשוואה למקומות זהים באזור אשר בנו שכונת הרחבה.
אריסון השקעות

היסטוריה

החברה נוסדה ב-1991 על ידי איש העסקים תד אריסון, כאשר חזר לגור בישראל לאחר שוויתר על אזרחותו האמריקאית, כזרוע הפעילות העסקית שלו בישראל. שלמה נחמה מונה למנכ"ל החברה ובהמשך החזיק 15% מהמניות. ההשקעה הראשונה של החברה באותה שנה הייתה הקמת חברת אורבונד ללוחות גבס.
בשנת 1993 רכשה "אריסון השקעות" 50% ממניות חברת הצבעים נירלט, ומכרה אותם ב-1998.
בפברואר 1995 "אריסון השקעות" בשותפות עם ג'ורג' סורוס ובנק גולדמן סאקס הגישו הצעה במכרז שפירסמה מדינת ישראל לרכישת בנק הפועלים, אך יישום המכרז התעכב במשך שנתיים ולא יצא לפועל.
ביוני 1996 מכרה ההסתדרות את החזקותיה בחברת שיכון ובינוי לעובדי החברה לפי שווי של 300 מיליון שקל. לאחר מכן מכרו העובדים מיד ל"אריסון השקעות" 15% מהמניות לפי שווי חברה של 500 מיליון שקל. רכישת העובדים נעשתה באמצעות 10% הון עצמי, 50% בהלוואה מהבנק הבינלאומי, בערבות "אריסון השקעות", ו-40% כחוב להסתדרות למשך 5 שנים. מספר חודשים מאוחר יותר הוחזר החוב באמצעות הלוואות שנלקחו מהחברה עצמה. באוקטובר 1996 הזרימה "אריסון השקעות" הון נוסף לחברה תמורת 5.4% ממניות החברה. במאי 1998 נרשמו מניות שיכון ובינוי למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי חברה של 1.25 מיליארד שקל, ובמקביל פרסמה קבוצת "אריסון השקעות" הצעת רכש למניות, שהביאה אותה להחזקה של 35% בחברה, ובהמשך הפכה לבעלת השליטה עם החזקה של כ-45%. ההבדל בין המחיר ששולם לההסתדרות ושווי חברה בהנפקה הביא לתביעה משפטית בטענה למניפולציה וקשר שנקשר בין הרוכשים לבין ההסתדרות, אשר באמצעותם הוציאה ההסתדרות מידיה נכס בשווי של מאות מיליוני שקלים במחיר הנמוך בהרבה משוויו האמיתי. התביעה נדחתה לבסוף על ידי בית המשפט העליון.

רכישות ומיזוגים

בשנת 1997 רכשה חברת "אריסון השקעות" יחד עם דנקנר השקעות ושותפים אמריקאים ממדינת ישראל 43% ממניות בנק הפועלים, הבנק הגדול בישראל, אשר הקנו לה את השליטה בבנק. תמורת מניות אלה שילמה הקבוצה כ-1.37 מיליארד דולרים (חלקה של "אריסון השקעות" במניות הבנק הוא כ-20%).
בשנת 1997 רכשה "אריסון השקעות" 30% ממניות יורוקום תקשורת, וב-2005 מכרה את אחזקותיה לשאול אלוביץ'.
בשנת 1998 נרכשה חברת מיראביליס (בה השקיעה "אריסון השקעות") על ידי AOL תמורת 407 מיליון דולר.
במרץ 2006 רכשה שרי אריסון 15% ממניות "אריסון השקעות" משלמה נחמה, שפרש מתפקידו כמנכ"ל, שנה אחר כך רכשה את חלקם של השותפים האמריקאים בגרעין השליטה בבנק הפועלים. ובשנת 2011 רכשה את חלקו של אחיה מיקי אריסון (23%). במקומו של שלמה נחמה מונתה אפרת פלד למנכ"ל. בספטמבר 2009, לאחר שהודח מתפקיד יו"ר בנק הפועלים, מונה דני דנקנר למנכ"ל "אריסון השקעות" ואפרת פלד מונתה לתפקיד יושב ראש הדירקטוריון, אך ביוני 2010 דנקנר נאלץ לפרוש ממתפקיד, בעיצומה של החקירה המשטרתית נגדו, ופלד מונתה למנכ"ל ויושב ראש.
בינואר 2007 רכשה "אריסון השקעות" את השליטה בתעשיות מלח לישראל (שהחזיקה 6% ממניות בנק הפועלים) ממשפחת דנקנר תמורת 886 מיליון ש"ח, והעניקה לה בכך את השליטה הבלעדית בבנק הפועלים. בשנת 2008 רכשה את כל מניות הציבור של תעשיות מלח לישראל, שהונפקה בבורסה 16 שנים קודם לכן. החברה נמחקה מהבורסה והפכה מחברה ציבורית לחברה פרטית בבעלותה המלאה של "אריסון השקעות". בהמשך נמכרו כל מניות בנק הפועלים שהיו בידי תעשיות מלח תמורת 1.25 מיליארד ש"ח, ושם החברה שונה ל"מלח הארץ".
באוגוסט 2018 מכרה "אריסון השקעות" את חלקה בחברת "שיכון ובינוי" (47%) לנתי סיידוף, תמורת 1.1 מיליארד ש"ח.
חיים סוקניק

פרופ' חיים סוקניק (Chaim Sukenik) הוא פרופסור ישראלי-אמריקאי לכימיה אורגנית, המכהן כנשיא המרכז האקדמי לב בירושלים.

ביוגרפיה

חיים סוקניק נולד וגדל בארצות הברית. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בישיבה יוניברסיטי בשנת 1972 (בהצטיינות) וקיבל את התואר השלישי בכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1976 (כימיה אורגנית עם רוברט ברגמן).
אחרי שנה כעמית מחקר פוסט-דוקטורנט של הקרן הלאומית למדע ב-UCLA (עם אורוויל צ'פמן), הצטרף לסגל אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו, ופעל בה בין השנים 1977-1995.
בשנת 1995 עלה לישראל עם אשתו וילדיו, והצטרף למחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור לכימיה. הוא שימש בעבר כראש המחלקה לכימיה וכדקאן הפקולטה למדעים מדויקים וכן כמופקד הקתדרה לננוטכנולוגיה ע"ש אדוארד וג'ודי שטיינברג בבר-אילן.
סוקניק היה מהמייסדים של המכון לננוטכנולוגיה וחומרים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן, ושימש גם כמנהל המכון. בשנת 2011 הקים בו מאיץ החלקיקים המתקדם מסוגו בארץ במסגרת המכון לננו-טכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013 נבחר לנשיא המרכז האקדמי לב, (לשעבר בית הספר הגבוה לטכנולוגיה) והחל בכהונתו באותה שנה.
בעבר היה חבר פעיל בתנועת הנוער NCSY, בארגון "ישראל הצעיר" ובפדרציה היהודית.
סוקניק ואשתו שלי מתגוררים ביישוב נוף איילון.

מחקריו

מחקריו של פרופ' סוקניק עוסקים בכימיה אורגנית סינתטית, כימיה של פני שטח, ננוטכנולוגיה ומדע החומרים.
סוקניק חוקר ומפתח תהליכים כימיים בהן מתרחשות תגובות של הרכבה עצמית של חומרים על פני משטחים. לפיתוח תהליכים אלו נודעת חשיבות גבוהה בתעשיית המיקרואלקטרוניקה, הפוטניקה ובתהליכי קטליזה כימית.