google/wiki40b huggingface dataset:
LiveLeak

LiveLeak (תרגום מאנגלית "הדלפה בשידור חי") הוא אתר שיתוף וידאו, המאפשר לגולשיו לשתף ולפרסם קטעי וידאו. האתר שם דגש על וידאו מבוסס מציאות בנושאי אקטואליה ופוליטיקה, כדוגמת קטעים ממלחמות ברחבי העולם. 
האתר נוסד על ידי הקבוצה האחראית לאתר הפרובוקטיבי Ogrish.com, והחל לפעול ב-31 באוקטובר 2006. 
מטרת האתר לספק קטעי וידאו מציאותיים, מהפוליטיקה, ומאירועים בעולם, ולשלבם עם עיתונאות אזרחית.
האתר הוא במה נפוצה לפרסום סרטוני זוועה. בין היתר, האתר בלט בשנת 2007 בשל הפצת קטע וידאו לא מורשה, בו נראית הוצאתו להורג של סדאם חוסיין, והוזכר בשל כך על ידי דובר הבית הלבן טוני סנוו, וראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
אירוע בולט נוסף הוא פרסום הסרט פתנה ב-27 במרץ 2008, אשר הוסר לבסוף ב-28 במרץ עקב איומים על חיי צוות האתר.
משתף פעולה

"משתף פעולה" (בראשי תיבות: משת"פ) הוא אדם המסייע לשלטון זר השולט בארצו. משתפי פעולה נחשבים לבוגדים בעמם. 
במרבית המקרים שבהם נכבשו שטחים או מדינות על ידי מדינה אחרת, נעזרו הכובשים במשתפי פעולה מקומיים על-מנת לשלוט באוכלוסייה שנכבשה. כך היה באירופה שנכבשה על ידי הנאצים ובמקומות רבים אחרים.
על פי האמנות הבינלאומיות, חל איסור על גיוס משתפי פעולה בקרב אוכלוסייה אזרחית.
שיתוף פעולה קיצוני עם הנאצים התקיים בצרפת של וישי, שבה הוקמה ממשלת בובות של משתפי פעולה, שבראשה עמד המרשל אנרי פיליפ פטן, גיבור מלחמת העולם הראשונה, ובנורווגיה תחת שלטון ממשלת הבובות של וידקון קוויזלינג שעוד לפני כן הנהיג מפלגה פרו-נאצית שולית בנורווגיה. לאחר תום המלחמה שמו של קוויזלינג הפך לשם נרדף לאדם המשתף פעולה עם אויבי עמו: המונח "קוויזלינג" הפך שם נרדף ל"בוגד" בשפות אירופיות רבות (בדומה ליהודה איש קריות בנצרות הקתולית, לאנדריי ולאסוב ברוסיה ולבנדיקט ארנולד בארצות הברית).
בשטחי יש"ע נעזר השב"כ במשתפי פעולה מקרב הפלסטינים לשם קבלת מידע מודיעיני. משתפי פעולה רבים נרצחו על ידי בני עמם לאחר שנחשפו, או אפילו נחשדו. עם הקמתה של הרשות הפלסטינית פעל השב"כ להעברת משתפי פעולה רבים אל מחוץ לשטחים שהועברו לשליטת הרשות, על-מנת להגן על חייהם. אלו שנשארו, ואחרים שרק נחשדו, נאסרו ונחקרו בעינויים בבתי כלא של הרשות. לא אחת, 'האשמה' כזו שמשה להסרת מתנגדים או מתחרים של הרשות, מהדרך. במבצע חומת מגן, צה"ל שחרר מבית כלא ברמאללה 40 אסירים שהוחזקו שם באשמת שיתוף פעולה. ביניהם נמנו גם: עיתונאים ובלוגרים שביקרו את הרשות, בעלי עסקים שסירבו לשלם דמי חסות ועוד.

משתפי פעולה בתנ"ך

בספר יהושע פרק ב, מובא סיפורה של רחב הזונה מבנות כנען שסייעה למרגלים מבני ישראל שבאו לרגל את יריחו, לאחר שהכירה בדבר ה' שהעניק את הארץ לבני ישראל. בתמורה הצילו המרגלים אותה ואת משפחתה. באגדה (בבלי מגילה יד ב) מסופר שרחב התגיירה לאחר מכן ונישאה ליהושע בן נון, ומזרעה יצאו שמונה נביאים שהם כהנים.
בספר שופטים מובא סיפורו של משתף פעולה נוסף: 
וַיַּעֲלוּ בֵית יוֹסֵף גַּם הֵם בֵּית אֵל, וַ-ה' עִמָּם. וַיָּתִירוּ בֵית יוֹסֵף בְּבֵית אֵל, וְשֵׁם הָעִיר לְפָנִים 'לוּז'. וַיִּרְאוּ הַשֹּׁמְרִים אִישׁ יוֹצֵא מִן הָעִיר, וַיֹּאמְרוּ לוֹ: "הַרְאֵנוּ נָא אֶת מְבוֹא הָעִיר וְעָשִׂינוּ עִמְּךָ חָסֶד". וַיַּרְאֵם אֶת מְבוֹא הָעִיר, וַיַּכּוּ אֶת הָעִיר לְפִי חָרֶב, וְאֶת הָאִישׁ וְאֶת כָּל מִשְׁפַּחְתּוֹ שִׁלֵּחוּ. וַיֵּלֶךְ הָאִישׁ אֶרֶץ הַחִתִּים, וַיִּבֶן עִיר וַיִּקְרָא שְׁמָהּ 'לוּז', הוּא שְׁמָהּ עַד הַיּוֹם הַזֶּה.
— ספר שופטים, פרק א', פסוקים כ"ב-כ"ו
דספריישן (עיר ושמה ייאוש)

עלילה

דספריישן היא עיר נטושה שנמצאת אי שם במדבר נוואדה ליד העיר הקטנה אליי. לידה עובר כביש מהיר שמוביל היישר לטקסס, כביש מס' 50, שכינויו גם הוא "הכביש הכי מהיר והכי מבודד באמריקה". זוג נשוי, משפחה שיוצאת לחופשה, סופר רבי מכר, וסוכן של אותו סופר, כולם נשבים בידי שוטר מסתורי אחד שמפטרל כל יום בכביש מס' 50.
אט אט הם מגלים את "הסודות הנוראים" שחבויים במסתורי עיר הרפאים. ילד אחד מבין כל חבורת הנשבים, חופן בתוכו כוח קסום כלשהו, כוח שרק הוא יכול לגרום לו לפעול.
מי אני?

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי קרן פלס, הולחן על ידה והופק על ידי ג'וני גולדשטיין. מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי, סקר את השיר, והפנה כלפיו ביקורת חיובית, תוך שהעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זה מתוך חמישה בסך הכול. 
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של קרן פלס ב-14 ביולי 2019. בקליפ מככבת הזמרת נועה קירל.
יום התחבורה הציבורית הבינלאומי

יום התחבורה הציבורית הבינלאומי מצוין מדי שנה ברחבי העולם לשם כיבוד מעמדה של התחבורה הציבורית על פני הרכב הפרטי.

היסטוריה

ב-22 בספטמבר 1996 נערך ה-"Car Free Day" (יום ללא מכוניות) הראשון באירופה. זאת הייתה יוזמה עצמאית שהתקיימה בשלוש ערים: רייקיאוויק (איסלנד), באת' (אנגליה), ולה רושל (צרפת), שערכו פעילויות לעידוד השימוש בתחבורה ציבורית, אופניים והליכה ברגל, על חשבון השימוש ברכב פרטי. היוזמה התבררה כמוצלחת מאוד, וכעבור שנים אחדות התרחבה וזכתה לגיבוי ממשלות, ובהמשך הפכה לאירוע רשמי של האיחוד האירופי. האיחוד לא הסתפק רק ביום אחד והכריז על ה-“European Mobility Week” ("שבוע הניידות האירופאי").
במהלך השבוע הזה נערכים קמפיינים להסברה על תחבורה בת קיימא, מתקיימות פעילויות שונות במטרה לקדם תחבורה ציבורית, אירועי אופניים ובערים מסוימות אף מוקדשים חלקים שלמים מהעיר לתנועת אופניים והולכי רגל בלבד. תוכנית זו הצליחה לקדם את הנושא התחבורה הציבורית ברחבי אירופה, ובשנת 2010 כבר נרשמו לתוכנית למעלה מ-2000 ערים בעולם.

ציון היום במקומות שונים בעולם

הכנס הפך לאירוע המרכזי בעולם התחבורה הציבורית, למקום המפגש השנתי לכל בעלי העניין ולכר פורה לרישות ויצירת שיתופי פעולה חדשים. לדוגמה: באתונה, נסגר מרכז העיר לכניסת כלי רכב למשך יממה שלמה, וההגעה אליו התאפשרה באמצעות רכבת תחתית בלבד. את מקומן של המכוניות תפסו הבזאר, יריד אמנות ואירועי מוזיקה. כמו כן, בבודפשט נערכים במשך שבוע אירועים שונים בנושא תחבורה בת קיימא. בין השאר, מוקדשים ימים לקידום נסיעה באופניים, הליכה ברגל ושייט על הדנובה (חלק ממערכת התחבורה הציבורית בעיר). ברומא נערכים אירועי אופניים והושקה פלטפורמת קאר-פולינג עירונית. גם שם נסגר מרכז העיר לכניסת כלי רכב פרטיים למשך יום שלם. בין הערים המשתתפות ניתן למצוא גם את ברצלונה, מדריד, טולוז, ציריך, רוטרדם, מונטריאול, מילאנו, אוסלו ועוד.

יום התחבורה הציבורית בישראל

בישראל מדי שנה עורך ארגון תחבורה "היום ומחר" את הכנס המרכזי בהשתתפות חברות התחבורה הציבורית, חברי כנסת, בכירי משרד האוצר, חברות התחבורה הציבורית, המגזר העסקי והחברה האזרחית. כנס יום התחבורה הציבורית ייצר בישראל שיח בין גורמי המפתח לקידום תחבורה ציבורית במדינה.
היוזמה שהחלה באירופה הפכה להצלחה עולמית וגרמה להשפעה גם עלינו, ובארץ יום תחבורה ציבורית מצוין מדי שנה החל משנת 2004. יום זה מהווה הזדמנות מעולה להעלאת המודעות בכל הנוגע לבעיות הנלוות עקב שימוש רב ברכב הפרטי : זיהום האוויר, זמן אבוד בפקקים ובעיות חברתיות בין עוברי הדרך.
נושא זה עלה לסדר היום כיוון שכ-65% מהתעבורה בארץ מבוצעת על ידי רכב פרטי. לעומת זאת, רק כ-30% מהאוכלוסייה הבוגרת בישראל משתמשת באוטובוסים וברכבת כאמצעי תחבורה עיקריים.
יום זה נוסד כדי להעלות את המודעות לשימוש בתחבורה הציבורית בישראל ולהעלות את הצורך לשפר את רמת השירות, תדירויות הקווים ומסלוליהם, ולספק לאוכלוסייה תמריצים וסיבות להעדיף אותה על פני הרכב הפרטי.
Back in Black

הפקה

Back in Black הוא אלבומם הראשון של AC/DC שהוקלט ללא הזמר הראשי רונלד בון סקוט שמת ב-19 בפברואר 1980. הלהקה התאוששה בתוך זמן קצר וצירפה אליה את הזמר בריאן ג'ונסון.
כ-49 מיליון עותקים מהאלבום נמכרו ברחבי העולם, 22 מיליון מהם בארצות הברית לבדה, והוא האלבום הרביעי הנמכר ביותר בארצות הברית. האלבום הוא האלבום השני הנמכר ביותר בעולם והאלבום הנמכר ביותר בעולם שנעשה על ידי הלהקה.
בשנת 2003 בחר אותו מגזין הרולינג סטון במקום ה-73 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים, ובמקום ה-26 ברשימת האלבומים הגדולים של שנות ה-80. 
לאלבום יצאו חמישה סינגלים:  Hells bells; You Shook Me All Night Long הבולט בשימוש בפעמון במהלך הנגינה וההופעות; Back in Black, אשר נכתב והולחן על ידי אנגוס יאנג ומלקום יאנג והוא נכתב על חזרתו של אנגוס לנגן על גיטרה אחרי מות הסולן הקודם של AC/DC, בון סקוט; Shoot to Thrill ו-Rock and Roll Ain't Noise Pollution.
יואב קרקובסקי

ביוגרפיה

קרקובסקי הוא בנם של ישראל ונילי קרקובסקי. ב-1997 החל את עבודתו ברשות השידור, ככתב ברשת ב' של קול ישראל במערכת תל אביב.  
בפברואר 1999, בעקבות מותו של הכתב אילן רועה בדרום לבנון, מונה להחליפו ככתב בצפון למשך שלוש שנים. שימש כתב לענייני איכות סביבה ולאחר חודשים מספר מונה לכתב הפוליטי של רשת ב' . עורך יומנים ותוכניות ונמנה עם מגישיה של התוכנית "כל היום". 
מימי טרום הבחירות לכנסת העשרים החל להגיש תוכנית פוליטית שבועית ברשת ב' בשם "המזנון". היה ממייסדי קבוצת "חדשות ישראל", שהתמודדה במכרז על הקמת ערוץ החדשות הייעודי. לאחר שהמיזם לא יצא לפועל, שב לרשת ב'. כיהן גם ככתב לענייני משטרה בחדשות עשר. 
בשנת 2007 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה.
החל משנת 2010 שימש כמגיש מחליף בתוכניות בערוץ הכנסת, ושימש גם כפרשן בתוכנית "המשחק המרכזי". 
משנת 2017 עד פברואר 2018 הגיש את התוכנית "בחצי היום השישי" ברדיו כאן ב.
מדריך מסעות לפולין מטעם יד ושם. 
קרקובסקי נשוי לרויטל יכין, בתה של מירי יכין שהייתה שנים רבות ראש אגף האירועים והטקסים בכנסת. הזוג מתגורר בתל אביב.
יוסף אפשטיין

יוסף אפשטיין (בצרפתית: Joseph Epstein; נולד ב-16 באוקטובר 1911 - הוצא להורג ב-11 באפריל 1944 במבצר מון ואלרין, צרפת), נודע גם בשמות קולונל ז'יל וז'וזף אנדריי, היה פעיל קומוניסט יהודי, יליד פולין, וממנהיגי תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה. הוא הוצא להורג בידי הגרמנים.

פעיל במפלגה הקומוניסטית

יוסף אפשטיין נולד בזמושץ', פולין ולמד משפטים באוניברסיטת ורשה. שם התוודע אל המפלגה הקומוניסטית הפולנית ובהמשך הצטרף לשורותיה.
בשנת 1931 נעצר על ידי המשטרה אחרי שנשא דברים בהפגנה קומוניסטית אבל שוחרר לאחר שבועות אחדים. הוא נמלט לצ'כוסלובקיה, שם ביקש מקלט מדיני, אך פנייתו נדחתה. אפשטיין חזר לפולין וגורש בצו השלטון.
בטור, צרפת, שם אירגן מהגרים, פגש אפשטיין ונשא לאישה את פולה גרינפלד. משטרת צרפת קיבלה מידע מן הקונסוליה הפולנית על חברותו במפלגה הקומוניסטית ואפשטיין נעצר ואולץ לעזוב את טור. הוא ואשתו עברו לבורדו, שם המשיכו בלימודים. הוא אירגן סטודנטים לקולקטיב ומונה לוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. בשנת 1933 נסע לפריז. בשנה שלאחריה עבר אפשטיין את הבחינה האחרונה שלו וקיבל תואר במשפטים, אבל נאסר עליו לעסוק בעריכת דין, כיון שלא היה צרפתי.

מאבק מזוין

בשנת 1936 התגייס אפשטיין לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד ולקח חלק בהגנה על אירון, שם נפצע קשה. בינואר 1938 פיקד על סוללת התותחים של הקומוניסטים הרומנים, טודור ולדימירסקו, בגונדת אנה פאוקר.
עם שובו לצרפת בסוף 1938, נכלא בגור, מחנה מעצר לפליטים פוליטיים וחברי הבריגדות הבינלאומיות. 
בשנת 1939 התגייס לשורות צבא פולין, אבל פרש ממנו עקב האנטישמיות ששררה שם, והצטרף ללגיון הזרים הצרפתי. בשנת 1940 נפל בשבי הגרמנים ונשלח לסטאלאג IVB, מחנה לשבויי מלחמה. אפשטיין ברח מן המחנה ונמלט לשווייץ אבל גורש לגרמניה. הוא הצליח להשיג תעודות מזויפות ועבר לפריז.

בתנועת ההתנגדות הצרפתית

בשנת 1941 החל אפשטיין לעבוד עם קבוצת הקלעים והפרטיזנים (Francs-Tireurs et Partisans (FTP), קבוצת מרי קומוניסטית; בפברואר 1943 היה קצין מבצעים באזור פריז.
הוא הציע טקטיקה חדשה של לוחמת גרילה. עד לנקודה זו, פעלה ה-FTP בתאים של שלושה אנשים: אחד תקף ושניים סיפקו אש חיפוי למנוסתם. אפשטיין הציע, שהצוותים ימנו 10 עד 15 לוחמים. שלושה או ארבעה ישליכו רימונים או פצצות והיתר יחפו על נסיגתם.
הקבוצה ידעה, שמבנה של חיילי ורמאכט יקח חלק במצעד בשדרה, המסתיימת בכיכר ל'אטואל. קבוצתו של אפשטיין החליטה לתקוף בשנים-עשר אנשים. שלושה מהם יתקפו ברימונים בשעה שיתר התשעה יאבטחו את נסיגתם. תריסרי חיילים נהרגו או נפצעו אבל רק פרטיזן אחד נפצע. הקצינים הגרמנים דיווחו, שחייליהם הותקפו בידי כמאה אנשי גרילה.
בשלהי 1943 נמצא בוגד בשורות ה-FTP. אפשר שהיה זה יוסף דוידוביץ', שהיה ראש צוות בקבוצת המחתרת, שבראשה עמד הארמני מיסאק מנוחיאן. דוידוביץ' נפל בידי הגסטאפו ואחר שוחרר, או לטענתו, לא שוחרר אלא נמלט מידיהם.
ב-16 באוקטובר 1943 נעצר אפשטיין באברי-פטי-בור בעת פגישה עם מנוחיאן. הוא עבר עינויים בכלא פרזנה, נשפט עם עוד תשעה-עשר מחברי ה-FTP ודינו נגזר למוות. הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
פלאוונו

תולדות היישוב

פלאוונו נזכר לראשונה במאה ה-13, ובמאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במשך מאות בשנים נערכו ביישוב ירידים שנתיים וימי שוק שבועיים, בהם סחרו בעיקר בבקר ובתצורת חקלאית.
בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר, ביטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב. שריפה גדולה שפרצה ביישוב בשנת 1871 כילתה את רוב בתיו.

יהודי פלאוונו

קהילה יהודית ביישוב התקיימה מהמאה ה-18, והיהודים נטלו חלק פעיל במסחר שהתנהל בכפר. בסוף המאה ה-18 נבנה ביישוב בית כנסת. לקראת סוף המאה ה-19 נמנו ביישוב 752 יהודים, ופעלו בו רבנים בולטים. בין מלחמות העולם נותרו ביישוב כ-400 יהודים.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים ביום השני למלחמת העולם השנייה, רצחו בו אלו 7 יהודים, ובהם רב הקהילה, יצחק מרדכי רבינוביץ'. בהמשך גויסו יהודי היישוב, יחד עם יהודים נוספים מיישובי הסביבה, לעבודות כפייה לאורך נהר ורטה, במסגרתן הוחזקו במחנה עבודה קטן. בסוף ספטמבר 1942 גורשו כ-460 יהודי היישוב לגטו ראדומסק, ומשם שולחו בין ה-10 ל-12 באוקטובר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה, יחד עם יתר יושבי הגטו.
מדבר צין

מִדְבַּר-צִן ממוקם באזור הר הנגב. מדבר צין הוא המדבר האחרון בו עברו בני ישראל במסעם לכיוון ארץ כנען.

בעניין מקומו של מדבר צין קיימת מחלוקת בין החוקרים: יש הסוברים כי מקומו בצפון הערבה, ולדעת אחרים המדבר נמצא במזרחו של חצי האי סיני. מקומו של המדבר אינו ידוע. שמו של המדבר מופיע לראשונה בספר במדבר:  
וַיַּעֲלוּ וַיָּתֻרוּ אֶת-הָאָרֶץ מִמִּדְבַּר-צִן עַד-רְחֹב לְבֹא חֲמָת
.
לפי המסופר במקרא, הר סיני ממוקם בין מדבריות צין ופארן, וכן בין ארץ עמלק לארץ מדין. כאשר שהו בני ישראל בקדש, סוּפר במקרא, שקדש היא במדבר פארן, אך במקום אחר צוין כי היא שוכנת במדבר צין. מיקומם  של שני מדבריות אלו והיחס ביניהם לא ידוע באופן, שאפשר לקבוע את מקומם המדויק אך גבולותיו מוגדרים יותר בתנ"ך. 
מדבר צין מייצג את גבולה הדרומי של ארץ כנען.
מדבר צין מציין גם את גבול שבט יהודה. ממדבר צין, חדרו שבטי ישראל לשטחה של כנען. 

המדבר מוזכר גם בתלמוד בבלי "נאמר  (פנייה לאומות העולם) עליו והיינו דאמר רבי יוסי בר' חנינא ה' שמות יש לו מדבר צין, שנצטוו ישראל עליו מדבר קדש שנתקדשו ישראל עליו מדבר קדמות, שנתנה קדומה עליו מדבר פארן." 
אליעזר בן-יהודה קובע כי משמעות המילה צִן היא קוץ וצִן הוא דקל שגזעו קשה. 
הגמרא מונה ארבעה סוגי דקלים: "דקלין ותאלין, הוצין וצינין". מכאן שהשמות צין וסין מרמזים על תצורת הנוף של מדבר זה.
מתת קונסטנטינוס

מתת קונסטנטינוס (בלטינית: Constitutum Donatio Constantini או Constitutum domini Constantini imperatoris) הוא צו קיסרי רומי מזויף שחובר כנראה בין השנים 750 ל-800 לספירה.
מטרתו המדויקת של זיוף זה אינה ודאית לחלוטין, אך אין ספק שנועדה להגן על האינטרסים של האפיפיור. יש המשערים כי הסיבה לחיבור המסמך הייתה התמודדות מול התביעות של האימפריה הביזנטית או של מלך הפרנקים קרל הגדול, שנטל לעצמו סמכויות כשל אחד מקיסרי רומי במערב אירופה ואת התואר "קיסר הרומאים". עם זאת, נראה כי התאריך המוקדם יותר (750 לספירה) הוא הנכון ומשערים כי המסמך חובר בתקופת כהונתו של האפיפיור סטפנוס השני בערך בשנת 752. 
בשנת 751 נפלה רוונה, בירת ה"אקסרכיה הביזנטית" (השטח שעדיין היה בשלטון ביזנטי באיטליה), בידי הלומברדים. האפיפיור סטפנוס השני, שחשש מכוחם של הלומברדים, נסע בשנת 754 לפריז לבקש את הגנתו של המנהיג הפרנקי פפין הגוץ (אביו של קרל הגדול). משערים כי בפגישתם זו הראה סטפנוס לפפין את המסמך המזויף משום שבתמורה להכתרתו מחדש כמלך הפרנקים על ידי האפיפיור הבטיח פפין לסטפנוס במסמך הקרוי "מתת פפין" להגן על האפיפיורים בפני הלומברדים ולהעניק לאפיפיור את השטחים שהלומברדים כבשו מהביזנטים. מימוש הבטחתו של פפין אפשרה את הקמת מדינת האפיפיור ב-754 והפיכתו של האפיפיור למנהיג חילוני של מדינה זו.
המסמך חובר לכאורה על ידי קיסר רומא קונסטנטינוס, בן המאה הרביעית, והעניק לאפיפיור סילבסטר הראשון ולאפיפיורים שיבואו אחריו כיורשים של פטרוס את השליטה על העיר רומא שבאיטליה ובכל הקיסרות הרומית המערבית, בעוד קונסטנטינוס ימשיך לשלוט על הקיסרות הרומית המזרחית מבירת האימפריה החדשה קונסטנטינופול. הטקסט טען כי המתת הוא התגמול של קונסטנטינוס לסילבסטר בשל ההדרכה בעיקרי האמונה הנוצרית שקיבל קונסטנטינוס ממנו, הטבלתו וריפויו בדרך נס מצרעת.
השימוש הוודאי הראשון במסמך היה באיגרת ששלח ב-1054 האפיפיור לאו התשיעי למיכאל קרולריוס, הפטריארך של קונסטנטינופול, ובה תבע את ההגמוניה על הכנסייה על סמך המתת. מכאן ואילך יש אסמכתאות לשימוש במסמך בידי האפיפיורים של ימי הביניים לשם חיזוק תביעותיהם להגדלת שטחי מדינת הכנסייה, להגברת עוצמתם כשליטים חילוניים באיטליה, ולביסוס תביעותיהם להגמוניה מול הכנסייה המזרחית (לימים הכנסייה האורתודוקסית). כל מי שכפר באמיתות המסמך הואשם במינות. 
במשך תקופה ארוכה היה המסמך מקובל על הכול, על אף שאוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוקיע את המסמך כזיוף. המשורר דנטה אליגיירי קונן בקומדיה האלוהית כי מסמך זה הוא המקור לארציות של האפיפיורות. עם זאת, באמצע המאה ה-15, עם התחייה שחלה בלימוד הידע הקלאסי ועם התפתחות הקריאה הביקורתית, החלה גם הכנסייה להבין כי בלתי אפשרי שהמסמך אמיתי. 
ההומניסט לורנצו ואלה הוכיח ב-1440 כי ה"מתת" חייב להיות זיוף לאחר שניתח את השפה שבה כתוב המסמך והראה כי על אף שנעשה שימוש בניסוחים מתקופת הקיסרות בטקסט, לא ייתכן כי חלק מהלטינית במסמך נכתב במאה הרביעית. יותר מכך, חלק מהתאריכים המצוינים במסמך אינם מתאימים לתאריכים ההיסטוריים. חוקרים מתקופות מאוחרות יותר הוכיחו גם כי רכיבים נוספים במסמך כמו ריפויו של קונסטנטינוס בידי סילבסטר אינם אלא אגדה שנוצרה מאוחר יותר. מניתוח הטקסט ברור כי כותבי המסמך הסתמכו על הספר Vita S. Silvestri (חייו של סילבסטר הקדוש). החוקרים חלוקים לגבי מקום הזיוף. יש הסוברים כי נעשה ברומא ויש הסוברים כי נעשה באימפריה הפרנקית, משום שהאזכורים הראשונים למסמך (המצויים בספרייה הלאומית בפריז) הם מעשי ידי כותבים פרנקים.
כוח המגן של חצי האי ערב

כוח המגן של חצי האי ערב (בערבית: قوات درع الجزيرة المشتركة, באנגלית: Peninsula Shield Force), הוא כוח צבאי משותף של הארצות החברות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC). מטרתו להרתיע ולהגיב כנגד כל איום צבאי חיצוני המופנה לעבר אחת מחברות המועצה: כווית, קטר, בחריין, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ועומאן.

הקמה

המועצה לשיתוף פעולה של מדינות המפרץ (GCC) החליטה ב-1982 על הקמת כוח צבאי משותף בסדר גודל של 10,000 חיילים. על פי ההחלטה הכוח יחולק לשתי אוגדות ויקרא "כוח המגן של חצי האי ערב", בסיסו נקבע בצפון ערב הסעודית סמוך לגבול הכוויתי והעיראקי. הכוח מורכב מיחידות רגלים, שריון, ארטילריה ויחידות עתודה מהחברות השונות. במהלך השנים כוח המגן גדל בהתמדה בעיקר כתוצאה מלחץ סעודי. תפקידו המרכזי של הכוח היה הגנה על הגבול של ערב הסעודית וכווית עם עיראק. 
נכון למרץ 2011 כוח המגן מונה כ-40,000 חיילים ובסיסו הקבוע נמצא בערב הסעודית ליד העיר חפר אלבאטן בצפון מזרח המדינה. לפי דבריו של מטלק בן סאלם אלאזימע, מפקד כוח המגן הנוכחי, כל התערבות צבאית של הכוח נעשית בהסכמה ובהשתתפות של כל מדינות ה-GCC.

1990-1991

כוח המגן של חצי האי ערב לא פעל באופן ממשי כנגד הפלישה של סדאם חוסיין לכווית ב-1990, מה שחשף את הליקויים החמורים של הכוח. הכוח היה כה בלתי יעיל עד שהגנרל ח'ליד בן סולטאן החליט לפרק את הכוח ליחידות הלאומיות השונות המרכיבות אותו.

2003

במרץ 2003, לפני הפלישה האמריקאית לעיראק, נעשה שימוש מסוים בכוח המגן.

2011

ב-14 במרץ 2011, כוח המגן של חצי האי ערב נקרא על ידי הממשלה הבחריינית לבוא לעזרתה בדיכוי המהומות שפרצו בשטחה על רקע האביב הערבי. זאת הייתה הפעם הראשונה שנעשה שימוש בכוח המגן למטרות פנימיות בתוך מדינות ה-GCC. בסוף אותו חודש אמר מפקד כוח המגן מטלק אלאזימע, כי משימת הכוח בבחריין הייתה "להבטיח את התשתיות הצבאיות האסטרטגיות בבחריין מפני התערבות של כוחות זרים" וכן להגן על גבולות בחריין בזמן שכוחות הביטחון הבחריינים "עסוקים עם בעיות של ביטחון פנים". הוא הכחיש שהכוח בפיקודו פגע, ולו באופן קל, באיזשהו אזרח בחרייני, ואמר שפקודיו נכנסו לבחריין "כדי להביא רק טוב, שלום ואהבה".ההתערבות בבחריין כללה כ-10% מכוח המגן של חצי האי ערב. כל יחידה צבאית שנכנסה לבחריין כללה לוחמים מכלל ארצות ה-GCC. 
ההפגנות שהתחוללו בערב הסעודית באותו זמן, ליד העיר קטיף, וכוונו למען שחרור אסירים פוליטיים במדינה, התרחבו וכללו דרישה להוצאת כוח המגן של חצי האי ערב מבחריין.
מוכרחים להמשיך לנגן

"מוכרחים להמשיך לנגן" הוא פזמון שכתב עודד פלדמן בשנת 1974, הלחין יאיר רוזנבלום וביצעה להקת חיל האוויר.
ב-6 ביוני 1974, חודשים אחדים לאחר מלחמת יום הכיפורים, נערכה בבסיס רמת דוד מסיבה לכבוד טייסי חיל האוויר שחזרו מהשבי בסוריה. מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, נשא דברים במסיבה, ובהתייחסו לאבדות הכבדות של החיל במלחמה, אמר שחרף המחיר הכבד המשיך החיל בביצוע משימותיו, משום ש"את המנגינה הזו אי אפשר להפסיק, מוכרחים להמשיך לנגן". סא"ל עודד פלדמן, ראש ענף תרבות וחינוך בחיל האוויר, לקח מטפורה זו כבסיס לשירו "מוכרחים להמשיך לנגן", שהולחן בידי יאיר רוזנבלום וביצעה להקת חיל האוויר.
את דבריו של פלד ערך קצין החינוך למבנה שירי. פלד הזכיר בדבריו שמות קוד של מטוסים שנפלו "שניים במבנה חרדל הלך, ארבע במבנה אגוז, הלך..." והוא גם דיבר על ההשוואה בין הפעילות הקרבית לנגינה של תזמורת, שלפעמים מנגנת על פי תוכנית, ולפעמים מאלתרת. הייתה שורה אחת שאמר האלוף פלד ולא נכנסה לנוסח השיר. כאשר אמר "ויש מיתרים שפקעו" הרים עיניו מן הדף הכתוב והוסיף: "אחד מהם היה הבן שלי". ואכן, יורם פלד, בנו של מפקד החיל נטש מטוס במהלך המלחמה. מאוחר יותר חזר לטוס. 
הנה הפזמון החוזר של השיר שמתבסס על דבריו:
את המנגינה הזאת 

אי אפשר להפסיק, 

את המנגינה הזאת 

אי אפשר להפסיק, 

מוכרחים להמשיך לנגן 

מוכרחים להמשיך לנגן, 

מפני שאת המנגינה הזאת 

אי אפשר להפסיק.
 
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת תשל"ה הגיע השיר למקום השני. 
הביטוי "את המנגינה הזו אי אפשר להפסיק" הפך למטבע לשון.
המילים "את המנגינה הזאת אי אפשר להפסיק, מוכרחים להמשיך לנגן" נכתבו על מצבתו של בני פלד בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
יהדות מולדובה

רפובליקת מולדובה הנוכחית הייתה בעבר חלק מנסיכות מולדובה ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית סופחה לאימפריה הרוסית ונקראה בשם בסרביה. לאחר המהפכה הבולשביקית סופח החבל לרומניה ובעקבות הסכם מולוטוב-ריבנטרופ עבר לשליטת ברית המועצות, שהפכה אותו לאחת מ-16 הרפובליקות שלה. במשך הדורות הושפעה הקהילה היהודית של החבל מהעם ששלט בו, לעיתים הרומנים ולעיתים הרוסים.
רבים מיהודי בסרביה חיו בעיר הבירה, קישינב. הקהילה בקישינב הוקמה כבר במאה ה-18 ובסוף המאה ה-19 ישבו בה כ-50,000 יהודים, שהיו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר. יהודים חיו גם בעיירות בסרביה ואפילו ביישובים חקלאיים, בהם עסקו בעבודת האדמה, כפי שתיאר אותם ביצירותיו הסופר שמואל-לייב בלנק. בשנת 1897 התגוררו בבסרביה כ-226 אלף יהודים מסך האוכלוסייה של כ-2 מיליון תושבים.
בתחילת המאה ה-20 נערכו בקישינב שני פוגרומים אכזריים מאוד שהשפיעו רבות על יהדות מזרח אירופה בכלל ויהדות מולדובה בפרט. הפוגרום הראשון אירע ב-6 באפריל 1903 ובו נרצחו 49 יהודים ועוד מאות יהודים אחרים נפצעו. הפוגרום השני אירע ב-19 באוקטובר 1905 ובו נרצחו 19 יהודים. פרעות אלו מכונים פרעות קישינב. שני הפוגרומים גרמו לבריחה גדולה של יהודים ממולדובה, חלקם למערב אירופה ולארצות הברית וחלקם לארץ ישראל במהלך העלייה השנייה. בעקבות הפוגרומים כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמות על השחיטה ובעיר ההרגה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה צורפה מולדובה לרומניה, ומספר היהודים בה גדל מאוד, למורת רוחם של הרומנים. לפני מלחמת העולם השנייה אולצו הרומנים לוותר על חבל ארץ זה לברית המועצות. הוויתור היה טראומטי עבור הרומנים והם האשימו את היהודים באהדה לקומוניזם ותככים שגרמו לאובדן מולדובה. כאשר פלשו הגרמנים יחד עם הרומנים למולדובה במלחמת העולם השנייה הועבר השלטון למשטר הרומני הפשיסטי. הרומנים הגלו את היהודים לטרנסניסטריה, שם נרצחו מעל חמישים אחוזים מכלל יהודי בסרביה. תחת השלטון הסובייטי סבלו היהודים הדתיים מדיכוי על רקע אמונתם, כמו המאמינים של הדתות האחרות בברית המועצות הקומוניסטית.
בשנת 1992, נעשו מאמצים להעלאת יהודים שישבו במולדובה ומתחילת שנות ה-90 עלו ממולדובה לישראל כ-42,000 יהודים.
כיום יש במולדובה כ-31,000 יהודים אך המספר אינו מדויק בשל ההגירה ממולדובה לרוסיה, ארצות הברית, רומניה וישראל וכן בשל השאלה מיהו יהודי בהתייחס לצאצאי נישואי תערובת. בין יוצאי קהילת מולדובה הידועים בארץ ובעולם ניתן למנות את הפרופסור אברהם כוגן, הפוליטיקאי רם עמנואל והשחקנית נטלי פורטמן.
לרבה הראשי למדינת מולדובה מונה בשנת 1989 שליח חב"ד הרב זלמן טוביה הכהן אבלסקי. לרב אבלסקי קשרי ידידות עם נציגי השלטון במדינת מולדובה, ומתארח ומארח נציגי ממשל וחברי הפרלמנט, שיחד עמם דואג לשיקום יהדות ויהודי מדינת מולדובה ובחבל ארץ טרנסניסטריה. לאחר פטירתו של הרב אבלסקי, התמנה למחליפו בנו, הרב יוסף יצחק אבלסקי, שהיגר לשם כך מישראל.
למבורגיני אורוס

פיתוח וייצור

האורוס הוצגה לראשונה כמכונית קונספט ב-23 באפריל 2012 בתערוכת המכוניות הבינלאומית בבייג'ינג, סין. דגם הקונספט עשה שימוש במנוע V10 בנפח 5.2 ליטר בו נעשה שימוש בלמבורגיני גאיארדו. בדצמבר 2017 הוצגה גרסת הייצור של הרכב, בה נעשו שינויים רבים במראה החיצוני של הרכב. שינוי משמעותי נעשה גם במנוע הרכב והוא הוחלף במנוע V8 טווין-טורבו בנפח 4.0 ליטר, מנוע בו נעשה שימוש גם בדגמים אחרים של קבוצת פולקסווגן כמו: פורשה קאיין (דור שלישי), פורשה פאנאמרה (דור שני), מספר דגמים מדגמי "אאודי S" ו-"אאודי RS" , אאודי A8, "בנטלי קונטינטל V8"  ודגם "בנטלי FlyingSpur V8" .של קבוצת פולקסווגן כמו: פורשה קאיין (דור שלישי), פורשה פאנאמרה (דור שני), מספר דגמים מדגמי "אאודי S" ו-"אאודי RS" , אאודי A8, "בנטלי קונטינטל V8"  ודגם "בנטלי FlyingSpur V8" .
הייצור החל בפברואר 2018. באותה שנה יוצרו 1,000 יחידות, ובמהלך 2019 תוכננו לייצור 3,500 יחידות. לצורך כך הורחב המפעל בסנטאגה בולוניה. מחיר הרכב עומד על 157,800 לירה שטרלינג / 200,000 דולר (דגם בסיסי, שנת 2019).
שלזוויג (מחוז)

שלזוויג הוא שמו של מחוז היסטורי וגאוגרפי המתפרש על שטחי צפון גרמניה ודרום דנמרק, כאשר חציו הצפוני נמצא בחלק הדני, וחלקו הדרומי שייך למדינת שלזוויג-הולשטיין הגרמנית.
באופן מסורתי, האזור היה בעל חשיבות מסחרית וכלכלית. כיוון ששימש כנתיב המסחר בין הים הצפוני והים הבלטי, וכאזור שדרכו התחברו נתיבי הסחר מרוסיה עם נתיבי הסחר של נהר הריין והחוף האטלנטי. הדוכסות של שלזוויג הייתה תחת שליטה דנית משנת 1460 ועד לשנת 1864. במהלך המאה ה-19 הייתה דוכסות שלזוויג, יחד עם שכנתה, דוכסות הולשטיין, מקור לחיכוכים וסכסוכי גבול בין גרמניה ודנמרק. בשנת 1864, בעקבות מלחמת פרוסיה-דנמרק, עברו שלזוויג והולשטיין לפרוסיה, שאיחדה אותן ליחידה מדינית אחת. בשנת 1920 חולקה שלזוויג לשני חלקים, כאשר חלקה הצפוני, צפון שלזוויג, עבר לשליטת דנמרק, וחלקה הדרומי נשאר תחת שליטת גרמניה.