המצור על אורליאן

המצור

בין יולי לאוקטובר 1428, הרוזן סולסברי נע מפריז (שהייתה אז בשלטון אנגלי) מערבה וכבש את הערים שבסביבה. אולם תחת להמשיך מערבה לאנז'ה שינה בפתאומיות כיוון מזרחה אל אורליאן. הוא פסח אליה כדי לכבוש את העיירות של הסביבה, ואז סב על עקביו ועד 7 באוקטובר כבר שהה במרחק של מיל אחד מחומות העיר. במקביל, הדוכס סאפוק תפס את האזורים במעלה הנהר ממזרח לאורליאן. ב-5 באוקטובר נפלו ז'רגו (Jargeau) ושאטונף-סור-לואר (Châteauneuf-sur-Loire). הבורגונדים פתחו גם בהתקפה וכבשו את סאלי-סור-לואר (Sully-sur-Loire). אורליאן הייתה כעת מכותרת.
המפקד הצרפתי של העיר, ז'אן דה דונויס, החל במהירות להכין את העיר למצור. הוא בנה סוללת עפר גבוהה בסמוך לגשר שהיה על הלואר, בתקווה לשלול את יתרונו של הגשר כעמדה להצבת תותח. הפרברים הדרומיים של העיר פונו, וכל המבנים נהרסו עד היסוד במטרה למנוע מהאנגלים ליהנות מהם. באופן רשמי החל המצור ב-12 באוקטובר, אולם הפגזה ארטילרית גדולה על ביצורי העיר החלה רק ב-17 באוקטובר. ב-21 באוקטובר תקפו האנגלים חזיתית את הטירה הסמוכה לעיר, אולם נהדפו במטר של חיצים ושמן רותח. ניסיון אנגלי לחתור תחת הביצורים נכשל גם הוא. ב-24 באוקטובר תקפו האנגלים שוב, והפעם כבשו את הטירה. הצרפתים הנמלטים פוצצו חלק ממנה בנסיגתם, כדי לעכב את המרדף. 
עם נפילת הטירה נראה היה שגורלה של אורליאן נחרץ, כיוון שהאנגלים יכלו להשתמש בגשר שלה כדי לעבור את הלואר ולהיכנס לאורליאן. עם זאת, תגבורת צרפתית גדולה בפיקודו של ז'אן דה ברוס מנעה מהם לעשות זאת. האנגלים החלו במאמצים לתקן את גשרי הטירה, אולם כעבור כמה ימים נפצע סולסברי בפניו מאש תותחים צרפתית, כאשר פיקח על הבנייה. הפעולות האנגליות הופסקו בהמתנה להחלמתו, אולם הוא מת כעבור שבוע בלבד. שבוע זה העניק לצרפתים זמן לשקם את הביצורים שנפגעו ולהתכונן למצור החדש. באמצע נובמבר בדפורד מינה כמפקד החדש של המצור את הדוכס סאפוק. סאפוק החליט לנטוש את טקטיקת ההתקפה, ולהרעיב את העיר עד כניעתה. לא היו לו די חיילים לצורך כיתור, והוא החליט לבנות מעוזים שימנעו מהצרפתים להבריח אספקה פנימה. במהלך החודשים הקרובים, שבעה מעוזים הוקמו על הגדה הצפונית של הלואר, וארבעה על הגדה הדרומית. הקמת המעוזים הייתה קשה מאוד, שכן הצרפתים הנואשים תקפו שוב ושוב, הורסים כל מה שהאנגלים בונים. כמו כן, מכיוון שכאמור לעיל הפרברים הדרומיים של העיר נהרסו, לא היה לאנגלים מחסה מפני הצינה בחודשי החורף.

קרב הדגים המלוחים

באביב 1429, רק דרומה ומערבה של העיר היו מכוסים כמו שצריך. החלק הצפוני נותר פתוח לעת עתה, אולם סאפוק ניסה לפצות על כך באמצעות סיורים אנגליים כבדים שנערכו באזור. סיורים אלו אכן מנעו משלוחי אספקה קטנים, אולם מדי פעם הצליחו הצרפתים באמצעות גייסות גדולים לפרוץ אותם ולהחדיר מזון לעיר. מצבה של אורליאן נראה קשה, והניע את הפרטיזנים הצרפתיים באזור הכבוש בידי האנגלים להפסיק את פעילויותיהם האחרות, ולהתרכז בהחלשת הכוח האנגלי. הפרטיזנים התרכזו בעיר בלויס בהנהגת הרוזן קלרמון, והצטרף אליהם כוח מממלכת סקוטלנד שאז תמכה בצרפת.
לקלרמון נודע ששיירת אספקה אנגלית עומדת לנוע מפריז לכיוון אורליאן. פגיעה בשיירת האספקה הזו פירושה פגיעה חמורה במאמצי המלחמה האנגליים. קלרמון הציב מארב לאנגלים בז'נוויל (Janville), והצטרף אליו ז'אן דה דונויס, מפקד אורליאן שהצליח לעבור את הקווים האנגליים. הכוח הצרפתי-סקוטי תקף ב-12 בפברואר. האנגלים התאוששו במהירות, סידרו את העגלות בצורת מעגל והתבצרו במרכז. בשל העובדה שהאנגלים נשאו עמם כמות גדולה של דג מלוח, הקרב זכה לכינוי "קרב הדגים המלוחים". קלרמון שראה את האנגלים מתבצרים, פקד על אנשיו לא לתקוף אלא להמתין עד שיובא למקום תותח שיפוצץ את העגלות בקלות. עם זאת, הכוחות הסקוטיים בפיקודו של ג'ון סטיוארט דרנלי לא חפצו לשבת בחיבוק ידיים, ופתחו בהתקפה כשהם מותירים את הצרפתים מבולבלים. האנגלים שראו זאת, מיהרו לפרוץ את הטבעת, ותקפו את הסקוטים המעטים. לאחר מכן הביסו את הצרפתים שהיו עדיין מבולבלים ולא מוכנים. דרנלי נהרג ודונויס נפצע. האנגלים הצרים על אורליאן קיבלו את כל האספקה. על אף שהקרב היה קטן יחסית, הוא היווה מכה קשה למורל הצרפתי, והמפקדים האשימו זה את זה בכישלון. קלרמון הנרגז פרש לאחוזותיו וסירב להמשיך ולהשתתף בלחימה. במרץ הציע דונויס הנואש לפיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה להפוך את אורליאן לארץ נייטרלית בשליטה בורגונדית. פיליפ נסע לפריז והציע זאת לבדפורד, אולם בדפורד סבר שהמצור על אורליאן עומד להסתיים בקרוב, וחפץ להפוך את העיר האסטרטגית לנחלה אנגלית ולא בורגונדית. פיליפ הזועם הסיג את הכוחות הבורגונדיים שהשתתפו במצור.

תוצאות

האנגלים לא ראו עצמם כמנוצחים, אדרבה כל הערים והכפרים סביב לאורליאן היו עדין בידיהם, ולאחר תקופת התאוששות ניתן יהיה להטיל מחדש את המצור על אורליאן. עם זאת, היה ברור שהצרפתים לא יסתפקו בהישגיהם וינסו לשחרר גם את שאר עמק הלואר. לפיכך, החליט סאפוק לדחות את הטלת המצור מחדש, וקודם כל לדאוג להגן על מה שנותר בידי האנגלים. פרצו חילוקי דעות בין ז'אן, שרצתה להגשים את חלומה, להותיר באורליאן כוח קטן ולצעוד עם שאר הצבא ישירות אל ריימס, לבין שאר המפקדים שרצו קודם כל לנקות את שאר עמק הלואר מהכוחות האנגליים. בסופו של דבר נכנעה ז'אן לדעותיהם של עמיתיה, וכמה שבועות מאוחר יותר יצאה בראש הצבא לשחרור עמק הלואר. הצבא שלה גדל ללא הפסקה, בשל זרם מתנדבים שרצו לשרת תחת העלמה המפורסמת.
ב-12 ביוני שוחררה ז'רגו (Jargeau), מאונג (Meung) ב-15 בו, ובוז'נסי (Beaugency) ב-17 בו. נפילת שלוש הערים האסטרטגיות הללו בידי הצרפתים, החזירה למעשה את השליטה בעמק הלואר לידי הצרפתים. הצבא האנגלי בפיקוד סאפוק ולורד טלבוט החל בנסיגה אל פריז, אולם ב-18 ביוני הביס כוח החלוץ של ז'אן (שלא היה תחת פיקודה של ז'אן) את האנגלים בקרב פאטאי. התבוסה האנגלית הייתה מוחצת, טלבוט וסאפוק נלקחו בשבי. רק לאחר מכן הסכימו שאר המפקדים לדעתה של ז'אן שיש למהר לריימס, אולם ז'אן התעקשה שגם שארל השביעי ישתתף במסע כדי שיוכתר כמלך בקתדרלת ריימס ששם הוכתרו רבים ממלכי צרפת. שארל מצדו שנא מלחמות, והעדיף להגיע להסדר עם הבורגונדים ששלטו בריימס.
בינתיים, ביקשו האנגלים מהמלך-ילד האנגלי הנרי השישי להגיע מהר לפריז, שם הוא נמשח למלך צרפת בבזיליקת סן דני. לבסוף הסכים שארל לעלות יחד עם ז'אן ולכבוש את ריימס, והמסע יצא לדרכו ב-29 ביוני. ב-1 ביולי הם הגיעו לאוסר, אולם היא סגרה את שעריה בפני המשחררים. ב-3 ביולי הם הגיעו לסן-פלורנטין (Saint-Florentin), שנכנעה לאחר התנגדות סמלית. טרואה נפלה ב-11 ביולי, ושאלון-אן-שמפאן ב-15 בו. הם הגיעו לריימס למחרת, וב-17 ביולי הכתירה ז'אן את שארל למלך צרפת בטקס מפואר שתואר רבות בספרות ימי הביניים המאוחרים. ז'אן ד'ארק עצמה קיבלה ממלך צרפת החדש תואר אצולה.

הנצחה

כיום, העיר אורליאן מנציחה את הסרת המצור ממנה באמצעות פסטיבל שנתי, הכולל אלמנטים מודרניים מימי הביניים ואישה המייצגת את ז'אן ד'ארק לבושה בשריון מלא ורוכבת על סוס. יום הסרת המצור נחגג באורליאן ב-8 במאי, שבו גורשו האנגלים סופית מהעיר, כך שהוא יוצא בו זמנית עם יום הניצחון באירופה, שבו נחגגת בשאר מדינות המערב כניעת גרמניה הנאצית. ההיסטוריון הבריטי אדוארד שפרד קריזי, מונה את המצור על אורליאן כאחד מ-"15 הקרבות המכריעים של העולם", בשורה אחת עם קרב גאוגמלה, הארמדה הספרדית וקרב ווטרלו.