google/wiki40b huggingface dataset:
ברק טל

ביוגרפיה

טל החל הקריירה המוזיקלית שלו ככנר בתזמורות הנוער בחיפה, בהרכבים מוזיקליים במגמת המוזיקה של בית הספר לאומניות "ויצ"ו" בחיפה ובתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה.
בהמשך למד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, והיה תלמידו של יבגני צירלין. השתלם בחו"ל אצל המנצחים קורט מאזור (גרמניה), נמה ירווי (אסטוניה), יורמה פאנולה (פינלנד), ולדימיר פונקין (רוסיה), ז'ולט נאג' (הונגריה-גרמניה), ומנדי רודן.
הופיע על בימות מרכזיות בעולם, בהן אולם קרנגי הול בניו יורק, ה"קונצרטהאוס" בווינה, היכל התרבות בתל אביב והאמפיתיאטרון "מרגיטזיגט" בבודפשט.
כמנהל מוזיקלי של אנסמבל סולני תל אביב שיתף פעולה עם גדולי הסולנים הבינלאומיים, בהם הכנרים מקסים ונגרוב, אידה הנדל ואיליה גרינגולץ, הויולנית טבאה צימרמן, זמר הקונטרה-טנור אנדריאס שול, זמר הבס קלאוס מרטנס, הפסנתרנים איתמר גולן, בוריס ברמן ואיאן פאונטיין, הקלרניתנים גיורא פיידמן וחן הלוי, נגן הבסון סרג'יו אזוליני, ועוד.
כמנצח אורח הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית של מוסקבה והתזמורת הסימפונית של קובאן ברוסיה, הסינפונייטה של קרקוב והתזמורת הפילהרמונית של ורוצלב בפולין, התזמורת הפילהרמונית החדשה וסטפאליה בגרמניה, התזמורת הסימפונית של פרנו באסטוניה, תזמורת העיר ואזה בפינלנד, ועוד.
כיהן כמנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה וכמנצח הבית של התזמורת הסימפונית חיפה.
בעבר שימש גם כמנהל מוזיקלי של מתא"ן (מפעל תרבות ואמנות לנוער) ובשנים 2013–2014 שימש כמנהל מוזיקלי של מקהלת זמרי קולגיום.
כיום הוא מקדיש הרבה מזמנו לעבודה עם מוזיקאים צעירים ולחינוך מוזיקלי – כמנצח תזמורת כלי הקשת הייצוגית של קונסרבטוריון גבעתיים. 
בין השנים 2016-2007 שימש כמרכז הוראת מוזיקה קאמרית בבית הספר לאומניות "רעות" בחיפה. 
במהלך ינואר 2017 שימש ברק טל כמנצח ומנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית הצעירה חיפה ע"ש אליעזר החתי (שהלך לעולמו ביוני 2016).
החל בשנת 2017 מדריך טל גם הרכבים קאמריים בקונסרבטוריון העירוני באר שבע.
פרויקט יונה

פרויקט יונה היה פיתוח נסיוני של נשק מונחה מנוהג על ידי יונים שהגה הביהביוריסט פרדריק סקינר בעת מלחמת העולם השנייה. פרויקט יונה היה הפיתוח הראשון בעולם של נשק מונחה מסוג שגר ושכח.
בשנת 1941, עוד לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמה, הקים הממשל האמריקאי תוכנית מחקר בשם דראגון שמטרתה פיתוח פצצה דואה שתוטל ממטוסי PB4Y פריווטיר ממרחק רב לעבר צוללות או אוניות אויב, ותטביען בעזרת מטען חומר נפץ או שחרור פצצת עומק. הדגמים הראשונים של הפצצה כונו Pelican ופיתוחיהם המאוחרים כונו Bat. מספר שיטות הנחיה נוסו בפרויקט, ביניהן גם הנחיה בעזרת יונים.
עוד בראשית שנות ה-40 הציע הפסיכולוג פרדריק סקינר, לאור מחקריו בתחום הביהביוריזם, לעשות שימוש בבעלי חיים להנחיית פצצות. למרות ספקנות רבה, הסכימה בשנת 1943 ועדת מחקר ההגנה הלאומית לממן את המחקר בסך של $25,000 ולהתאימו לפרויקט Pelican.
מערכת הביות שפיתח סקינר הייתה מורכבת מעדשה בחזית הפצצה שממנה הוקרנה תמונה אל מסכים הנמצאים בשלושה תאים בליבה של הפצצה, בהם צופות שלוש יונים שאומנו בהתניה אופרנטית לזהות את המטרה (בדרך כלל ספינה) ולנקר אותה.

כל זמן שהניקור היה במרכז המסך, הפצצה המשיכה לדאות בקו ישר, אך ניקורים שלא במרכז גרמו למסך לנטות ולהעביר למערכת הבקרה פקודת ניהוג. מערכת הבקרה ניווטה את הפצצה לפי ממוצע שערכה בין ניקוריהן של שלוש היונים. מבדיקה שנערכה על תגובת היונים לסוג המזון שניתן להן, התברר כי התוצאות הטובות ביותר היו בעת הזנה בגרעיני קנבוס.
המערכת נבחנה בהצלחה בסימולציות על הקרקע וסקינר שאף להתקינה בפצצות Pelican ולהתחיל בניסויי טיסה, אולם התקשה לשכנע את הממסד הצבאי ברצינות הפרויקט. בו בזמן, פיתוח טכנולוגיית המכ"ם איפשר את פיתוחו של ראש ביות מכ"מי פאסיבי שהותקן בפצצה, ולבסוף בשנת 1944 פרויקט יונה בוטל. היונים המאומנות לאתר ולהטביע ספינות אויב הועברו לחיות בגינת ביתו של סקינר כחיות מחמד.
בשנת 1948, גילה הצי האמריקאי את ממצאי פרויקט יונה, ופתח תוכנית בשם Orcon (ראשי תיבות של "בקרה אורגנית") לבדיקת היתכנות נוספת של הרעיון. פרויקט זה הוכיח בשנית שיונים יכולות לנווט פצצות וטילים, אולם דעתן מוסחת בקלות מעננים או גלים. פרויקט זה נסגר בשנת 1953.
בהרצאות שנשא בשנים מאוחרות יותר ייחס סקינר את פיתוח רעיון תיבת סקינר לתוצאות מחקריו בפרויקט יונה.
בלה אחמדולינה

בלה אחמדולינה (ברוסית: Белла Ахмадулина; ‏ 10 באפריל 1937, מוסקבה - 29 בנובמבר 2010, פרדלקינו בפרברי מוסקבה) הייתה משוררת רוסיה וסובייטית. 
בלה אחמדולינה נולדה במוסקבה. אביה היה ממוצא טטרי וכיהן בתפקיד בכיר בממשל, אמה הייתה מתרגמת בעלת שורשים איטלקיים. עוד בתקופת בית הספר אחמדולינה החלה לכתוב שירה.
בשנים 1955-1958 היא הייתה נשואה למשורר יבגני יבטושנקו.
כבר במהלך שנות ה-50 פורסמו שיריה בירחונים ספרותיים. בשנת 1959 כתבה אחד מהשירים המפורסמים שלה, אשר הולחן בשנת 1975 על ידי מיכאל טריברדייב לסרט של אלדר ריאזנוב צחוק הגורל. עוד מספר שירים שלה הולחנו על ידי אנדריי פטרוב ושולבו בסרטים סובייטים.
בשנת 1960 אחמדולינה סיימה ללמוד במכון לספרות במוסקבה. במהלך הלימודים היא סולקה לזמן מה עקב התנגדותה להצטרף לרדיפות נגד בוריס פסטרנק.
ספר השירים הראשון שלה התפרסם בשנת 1962 ובהמשך פורסם כל מספר שנים ספר חדש, הספר האחרון יצאה לאור בשנת 2000. על היצירות שלה הוענק למשוררת פרס ברית המועצות בשנת 1989 ופרס הפדרציה הרוסית בשנת 2004. במהלך השנים היא זכתה במספר רב של פרסים נוספים.
בשנת 1964 אחמדולינה שיחקה בסרט בבימוי של ואסילי שוקשין. במהלך שנות ה-60 היא כתבה כמה תסריטים לסרטים על פי יצירות של הסופר יורי נגיבין שהיה בעלה דאז.
בשנת 1970 המשוררת ביקרה בגאורגיה שהרשימה אותה מאוד. אז החלה לתרגם לרוסית יצירות של משוררים גאורגיים כניקולוז ברתשווילי, גלקטיון טאבידזה ומשוררים נוספים.
בשנת 1974 בלה אחמדולינה התחתנה בפעם הרביעית והאחרונה.
אחמדולינה הייתה ידועה כתומכת בתנועת הדיסידנטים. פעמים רבות היא התבטאה להגנת אנדריי סחרוב, ולדימיר ווינוביץ' ופעילים נוספים. הודעותיה פורסמו בעיתון ניו יורק טיימס ושודרו בתחנות רדיו קול אמריקה ובקול השלום. בשנת 1979 השתתפה בהכנת אלמנך ספרותי בשם "מטרופול", שפורסם בפריז ללא ידיעת הצנזורה הסובייטית. בשנת 1993 היא הייתה בין חותמי "מכתב 42" שתמך במדיניותו של בוריס ילצין.
בשנים האחרונות לחייה אחמדולינה הייתה חולה מאוד ונפטרה ב-29 בנובמבר 2010. היא נטמנה בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.
חלק משיריה תורגמו לעברית בספר "אגדה של גשם" (Сказка о дожде) בתרגום של אריה אהרוני.
יוסף ברודסקי כינה את אחמדולינה "ממשיכה של קו פושקין-לרמונטוב בשירה הרוסית". בפברואר 2013 הציע ולדימיר פוטין לכלול את שיריה בתוכנית הלימודים של בתי הספר.
פיטר דרוקר

חייו

דרוקר נולד וגדל בפרברי וינה, למד בגרמניה משפט בינלאומי פרטי ועבד שם כעיתונאי. עם עליית הנאצים לשלטון ברח מהרודנות ההיטלריסטית לארצות הברית.
בתחילת הקריירה האקדמית שלו בארצות הברית, ב-1947, כתב ספר "העתיד של האדם התעשייתי", ובו פיתח את רעיונותיו מספרו הקודם (1939) "האדם הפוסט-כלכלי: שורשי הטוטליטריות". את הספרים לא כתב ככלכלן או כמומחה למנהל עסקים (תחום שעוד לא היה קיים), אלא כפרופסור לפילוסופיה ומחשבה פוליטית באוניברסיטת ורמונט.
בין קוראי "העתיד של האדם התעשייתי" היה גם מנכ"ל ג'נרל מוטורס, אלפרד סלואן, שהתרשם מהספר עד כדי כך, שהזמין את דרוקר ליישם למעשה את רעיונותיו האקדמיים, כיועצו ביצרנית המכוניות, שהייתה אחד התאגידים הגדולים בעולם. דרוקר נענה להצעה ואמר שמה שמשך אותו בהצעת המנכ"ל הייתה האפשרות  "למפות את היבשת האפלה והבלתי נודעת של הניהול". את מסעו זה סיכם בשני ספרים: "מושג הארגון" מ-1950 ו"פרקטיקת הניהול" משנת 1954.
בשנות ה-80 הוזמן על ידי מנכ"ל ג'נרל אלקטריק, ג'ק וולש, לשמש כיועץ בחברה, שהתקדמה למעמד של החברה הגדולה בעולם לפי שווי השוק.
לאורך כל חייו קידם רעיונות מהפכניים כגון הגבלת שכר המנכ"ל לפי 20 מהשכר הנמוך ביותר בחברה שלו. "עובדי הידע", כך אמר, מונעים בעיקר על ידי הרצון לסיפוק ויצירה, ולכן אי אפשר לפקח עליהם ולנהל אותם בשיטות הישנות של פס הייצור. תפקיד המנכ"ל אליבא דדרוקר, הוא לאפשר לעובדיו לעשות עבורו 99% מהעבודה וגם להודות בכך בגלוי.
ב-2002 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2005 דורג על ידי ה"Financial Times" כ"הגורו המושלם מספר 1" (במקום השני דורג ביל גייטס ובשלישי ג'ק וולש) .
מסכת כריתות

מַסֶּכֶת כָּרֵתוֹת היא המסכת השביעית בסדר קדשים, במשנה ובתלמוד הבבלי. הנושא המרכזי במסכת הוא קרבנות החובה של היחיד: חטאת ואשם. שם המסכת הוא ריבוי של כרת, עונש בידי שמיים שקבעה התורה על העושה במזיד עבירות חמורות במיוחד. העושה את העבירות הללו בשוגג חייב להביא למקדש קרבן חטאת, והמשנה מגדירה את כללי חיובו של החוטא בשגגה.
בתלמוד הבבלי יש למסכת זו 27 דפים. בדף ו, אגב הדיון על האיסור להכין קטורת לשימוש עצמי, מופיע "סדר פיטום הקטורת" הנאמר כל יום בתפילה.

מיקומה של המסכת בסדר קדשים

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הטעם שמסכת זו הובאה בסדר קודשים הוא שבה מפורטות כל העבירות שחייבים על זדונם (עשייתם בזדון) כרת ושגגתם (עשייתם בשוגג) חטאת וכל העניינים הנלווים להם. וקורבן חטאת הוא מענייני המקדש.
בכבלי השכחה

עלילה

הסרט מגולל את סיפורו של בית חולים פסיכיאטרי שמנהלו ד"ר מארצ'יסון פורש ומוחלף על ידי ד"ר אנתוני אדוארדס. אדוארדס מתגלה כאדם צעיר להפתעת חברי סגל בית החולים. ד"ר קונטנס פיטרסון מגלה שהאדם שהציג את עצמו כד"ר אדוארדס הוא למעשה אדם חולה נפש. אותו אדם שמתברר שקוראים לו ג'ון באלאנטני בורח מבית החולים וד"ר פיטרסון מתלווה עמו כדי לנסות לרפאו. לבסוף מתברר שמי שאחראי למצבו של באלאנטני הוא ד"ר מארצ'יסון.

הפקה

זהו שיתוף הפעולה השני מתוך שלושה של הבמאי אלפרד היצ'קוק והמפיק דייוויד או. סלזניק לאחר הסרט "רבקה" (1940). היצ'קוק ביקש מסלזניק להשתמש בידע הרחב שלו בתחום הפסיכואנליזה לטובת הסרט. סלזניק שכר פסיכולוגית על תקן יועצת טכנית. בנוסף, הצייר סלבדור דאלי צורף להפקת הסרט.
המלחין ברנרד הרמן היה אמור להלחין את פסקול הסרט, אך הוא הוחלף ברגע האחרון במיקלוש רוז'ה, שזכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר על עבודתו בסרט. למרות שרוז'ה החשיב את עבודתו בסרט כיצירת מופת, הוא טען שהיצ'קוק לא אהב את עבודתו.
שרל טואטי

ביוגרפיה

טואטי הוא בנו של הרב חיים תואתי, שהיה רב בתלמסאן, הוא נצר לשושלת רבנים באלג'יריה. סב אביו היה רבי חיים בלייח, וסב סבתו היה רבי חיים קצבי.
עקב מלחמת העולם השנייה, התחיל את לימודיו בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר ב-1943 וב-1945 עבר לצרפת ולמד רבנות בבית המדרש לרבנים בפריז במקביל להמשך לימודי פילוסופיה בסורבון. הוא העמיק את ידיעותיו בלימודי התלמוד בדרופסי קולג' בפילדלפיה אצל שלמה צייטלין ב-1949. כשחזר לצרפת כיהן, במשך כמה חודשים, כרב בבית הכנסת אוהל אברהם ברחוב מונטווידאו בפריז וקיבל תואר Grand Rabbin. הוצע לו להחליף את הרב יעקב קפלן כרב הראשי של צרפת אבל בשל בריאותו הרופפת הוא דחה את ההצעה.
לטואטי היה תואר דוקטור בתאולוגיה ובהיסטוריה של הפילוסופיה. הוא היה מנהל המחקר בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים (EPHE) במחלקת מדעי הדתות, שם החזיק בקתדרה ליהדות תלמודית ורבנית מ-1972 עד 1994 אחרי מורה דרכו, ז'ורז' ויידה.
כרב, השתתף בחידוש פניה של הרבנות בצרפת במחצית השנייה של המאה ה-20. כמורה בבית המדרש לרבנים בפריז וב-EPHE וכן בחיבוריו, תרם טואטי תרומה חשובה למחקר הפילוסופיה ביהדות הרבנית בימי הביניים. הוא נחשב כמומחה עולמי לרלב"ג (1288-‏1344) ולתאולוגיה היהודית בימי הביניים. חיבוריו עוסקים גם בתלמוד, בספרות חז"ל ובהלכה. הוא ניהל יחד עם ז'ראר נהון את "Revue des Études Juives" מ-1981 עד 1996.
הוא היה אחיו של אמיל טואטי.

פרסים

בשנת 1983 קיבל את אות לגיון הכבוד מידי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן עבור "35 שנות פעולה בתחום הדת".
ב-2001 הגישו לו תלמידיו ועמיתיו את "תורה ומדע: פרספקטיבות היסטוריות ותאורטיות. מחקרים לכבודו של שרל טואטי", ספר יובל ובו מאמרים העוסקים בתחומי העניין שלו: היחסים בין התורה והחוכמה מאז התקופה ההלניסטית עד ימינו. ערכו את הספר רבנים ראשיים, רבנים ותלמידים שלו: רנה גוטמן , ז'ילבר דהן (צר'), רמי ברג , סיימור פלדמן , פול פנטון, גד פרוידנטל, רולאן גטשל, אלסנדרו גטה, מיריי הדס-לבל, וארן זאב הרוי, מנחם קלנר , דניאל יהודה לסקר, ז'אן-פייר רוטשילד, דב שוורץ וקולט סיראט.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית

היסטוריה

לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917, נשמעו קולות להקים מדינה אוקראינית עצמאית, ובשם כך הוקמה הרפובליקה העממית של אוקראינה. לבסוף החלק המערבי של הרפובליקה העממית סופח לפולין ורוב המדינה עברה לשלטון סובייטי.
בין מלחמות העולם חל באוקראינה משבר גדול - הולודומור - רעב המוני שבמהלכו מתו מיליוני אנשים, כתוצאה מתהליך הקולקטיביזציה.
בשנת 1939, בעקבות פלישת ברית המועצות לפולין סופח לרפובליקה שטח משמעותי (64,500 קמ"ר עם אוכלוסייה של 11 מיליון איש) במערב אוקראינה כולל לביב. במהלך המלחמה מתו מיליוני אוקראינים ועשרות אחוזים משטחי הערים נחרבו. לאחר מלחמת העולם השנייה לרפובליקה סופחו שטחים נוספים באזור. בתקופה זו השלטונות הסובייטים ניסו ליצור מחדש שלטון מקומי, אשר נחרב במלחמה. בשנת 1954 בעקבות החלטת ניקיטה כרושצ'וב לשליטת אוקראינה הסובייטית הועבר חצי האי קרים. בעשור זה חל תהליך עיור רחב היקף בארץ.
בשנת 1986 התרחש ברפובליקה אסון צ'רנוביל, האסון הגרעיני הגדול בהיסטוריה- דבר אשר עודד את ההתנגדות לשלטון הסובייטי בשנות שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב, למרות תלות כלכלית בברית המועצות. בסוף שנות ה-80 חלה תחייה והתחדשות בתנועות הלאומיות הדתיות השונות באוקראינה.
בשנת 1991 נערך משאל עם, שבו רוב העם הצביע בעד עצמאות. לבסוף, אוקראינה עזבה את ברית המועצות, ובכך, סתמה את הגולל על כל סיכוי ריאלי על המשך קיום ברית המועצות, שהתפרקה סופית שלושה שבועות לאחר הכרזת העצמאות.
היו זמנים ברוסיה

היסטוריה

שידור הבכורה של המופע "היו זמנים ברוסיה" התקיים ב-28 בספטמבר 2014 בערוץ TNT. היוצר שלה היה המפיק של קומדי קלאב הפקות ויאצ'סלב דוסמוחמטוב. המפיק היצירתי של הפרויקט ומשתתף חלקי בתוכנית הוא דוד צאלאייב.

ייחוד

הפרויקט מצולם בפורמט של מחזה טלוויזיה עם אודיטוריום, במה ובמה אחורית. האביזרים השלמים, מאוכל ועד עצי יער, הם אמיתיים, והנוף משוחזר בצורה ריאליסטית ככל האפשר, מה שמקנה גם לקהל וגם לשחקנים טבילה מוחלטת באווירת החדר.
משך סקיצה אחת הוא 10 דקות. החל מהעונה השלישית, כל מערכון מורכב מ-6 מספרים ושיר אחד בנושא היום שבוצעו על ידי עזאמת מוסגלייב ו-ויאצ'סלב מקארוב. רבים מהם הופכים בסופו של דבר ללהיטים והם פופולריים מאוד ברשת, כמו הסרטון לשיר "...אתה תאכל עד הסוף" שאסף יותר מ-2.7 מיליון צפיות ב-YouTube.

רייטינג

על פי Mediascope, העונה הראשונה של הפרויקט קיבלה את המקום הראשון מבחינת כמות הצופים במשבצת הזמן של יום ראשון משעה 21:00 עד 22:00, בעוד שחלקו בקרב הצופים בני 14 עד 44 הגיע ל-15.6%, במה שמהווה 2 נקודות גבוהות יותר מהרייטינג של הערוץ הראשון הבא. חלקה של העונה השנייה היה 14% באותו קהל יעד, והשלישי - 14.2%. כך, נתוני הצפייה של שלוש העונות היו גבוהים יותר מהממוצע בערוץ TNT.
פריץ שמנקל

ביוגרפיה

פריץ שמנקל נולד בשטטין (כיום שצ'צ'ין, פולין) בשנת 1916. אביו, פאול קראוס, היה פועל בניין בעל השקפות קומוניסטיות, שנרצח על ידי אנשי SA ב-1932. זה גרם לפריץ להצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה של גרמניה. הוא עבד בכמה עבודות לפני שגויס לוורמאכט בדצמבר 1938. שם, הוכשר להיות חייל בחיל הארטילריה. עם זאת, בשל חוסר המשמעת והתנגדותו לנאציזם נשלח לכלא מספר פעמים. לאחר שערק מהצבא שוב ושוב, הוא לבסוף נידון ל-18 חודשי מאסר על ידי בית משפט צבאי, אותם ריצה בכלא צבאי בטורגו. עם זאת, בחודש יולי 1941, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, גרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות והוא התנדב להצטרף ללחימה הגרמנית בחזית המזרחית והוא שוחרר מהכלא. בנובמבר 1941 למרות זאת, הוא ערק מהצבא והסתתר ליד הכפר פודמושה, שבמחוז המשנה יארצב, במחוז סמולנסק. משם, הוא התקרב אל יחידת הפרטיזנים הסובייטים "מוות לפשיזם", הסביר את רצונו להצטרף לפרטיזנים. לאחר ההכרות הראשונית ואחרי חשדות וחקירות, הוא זכה סוף סוף באמון הפרטיזנים כשהרג חייל גרמני שניסה להצית את מטה הפרטיזנים. הוא הורשה להצטרף לפרטיזנים, שהעניקו לו את הכינויים "איוואן איוואנוביץ" ו"וניה".
עד מהרה שמנקל הוכיח את עצמו כבעל ערך עבור הפרטיזנים; לבוש מדים גרמניים כשהוא מתחזה לגנרל בוורמאכט, שמנקל הוביל גדודים של הצבא הגרמני אל מארבי הפרטיזנים. מה שעזר לפרטיזנים ללכוד בשבי יחידות שלצוות של חיילי הוורמאכט, כמו גם תחמושת ומזון. מהר מאוד הוא התקדם בדרגות בשורות הפרטיזנים. במרץ 1943, הוא הובא למוסקבה על ידי הצבא האדום, שם הוענק לו עיטור הדגל האדום וקיבל הכשרה צבאית. הוא מונה לסגן מפקד יחידת החבלה המודיעינית "שדה" והקצה לבצע משימות מיוחדות באזור הצפוני של העיר אורשה. בדצמבר 1943, עם זאת, שמנקל נפל למארב הגרמנים והוסגר לידי רשויות הכיבוש הנאצי. הוא הובא מינסק ונידון למוות על ידי בית משפט צבאי גרמני ב-15 בפברואר 1944 והוצא להורג על ידי כיתת יורים, שבוע מאוחר יותר.

מורשת

לפריץ שמנקל הוענק לאחר מותו תואר גיבור ברית המועצות ועיטור לנין ב-1964.
רחוב בעיר נלידובו, שבמחוז קלינין (כיום מחוז טבר), נקרא על שם פריץ שמנקל בשנת 1965. ב-1976, רחוב קרלהורסט בברלין שונה ל-Ftirz-Schmenkel-Straße; עם זאת, שם הרחוב שונה אחר כך ל-Rheinsteinstraße ב-1992. רחובות על שמו עדיין קיימים בלייפציג ובטורגו. לוח הנצחה הושם על בית בכיכר הניצחון במינסק, שבו הוא נידון למוות על ידי הגרמנים ב-1944.
סרט עלילתי אודותיו בשם אני רוצה לראות אותך (Ich will euch sehen), הופק ב-1978.

חייו האישיים

שמנקל היה נשוי לאירמה שיפר. ביחד, היו להם שלושה ילדים: בן האנס, ושתי בנות, אורסולה וכריסטה.
הנרי מורטון סטנלי

חייו

הנרי מורטון סטנלי נולד בוויילס כג'ון רולנדס. הוריו לא היו נשואים, והוא גודל וחונך במוסד. מאוחר יותר עבר לארצות הברית, וכאשר הגיע לניו אורלינס התיידד עם סוחר אמיד ששמו סטנלי, ואימץ את שמו.
לאחר שירות צבאי בשני הצדדים של מלחמת האזרחים האמריקנית, הפך סטנלי לעיתונאי והצטרף לצוות כותבי עיתון הניו יורק הראלד ב-1867. תקופה מוקדמת זו של חייו המקצועיים מתוארת בכרך הראשון של ספרו "מסעותיי המוקדמים והרפתקאותיי באמריקה ובאסיה" (1895). סטנלי הפך לאחד מכתבי העיתון מעבר לים, וב-1869 קיבל הוראה למצוא את חוקר הארצות והמיסיונר הסקוטי דייוויד ליווינגסטון, שהיה ידוע ששהה באפריקה אך לא התקבל ממנו מסר במשך זמן מה. על פי תיאוריו של סטנלי, הוא שאל את ג'יימס גורדון בנט הבן (1841–1918), אשר ירש את ניהול העיתון לאחר פרישתו של אביו ב-1867, איזה סכום מותר לו להוציא. התשובה הייתה "משוך 1,000 ליש"ט כעת, וכאשר תסיים אותם, משוך עוד 1,000 ליש"ט, וכאשר אלו ייגמרו, משוך עוד 1,000, וכאשר תסיים אותם, משוך עוד 1,000 ליש"ט וכך הלאה - אך מצא את ליווינגסטון!".
סטנלי נסע לזנזיבר והצטייד במשלחת עם כל טוב, דבר שהצריך כמה מאות סבלים. ב-1871 מצא סטנלי את ליווינגסטון באוג'יג'י סמוך לאגם טנגנייקה (כיום בטנזניה), ובירך אותו במשפט המפורסם "ד"ר ליווינגסטון, אני משער?" ("?Dr. Livingstone, I presume") (היה זה ב-10 בנובמבר לפי יומנו של סטנלי, אך לפי יומנו של ליווינגסטון פגישתם אירעה בין ה-24 ל-28 באוקטובר). סטנלי הצטרף אליו לחקירת האזור שביססה בבטחה את העובדה שאין קשר בין אגם טנגנייקה לנילוס. כאשר שב סטנלי מהמסע כתב ספר על חוויותיו. הניו יורק הראלד, בשיתוף עם הדיילי טלגרף הבריטי, מימנו מסע נוסף שלו אל יבשת אפריקה, שבו פתר את החידה הגדולה האחרונה של חקר אפריקה והתחקה אחר מסלול נהר הקונגו לים.
מחלוקת סבבה את סטנלי במשך רוב חייו. בשנותיו האחרונות הוא השקיע אנרגיה רבה בניסיון להגן על עצמו כנגד האשמות ביחס לאלימות ולאכזריות שנקשרו למשלחות האפריקאיות שלו. חרף ניסיונותיו של סטנלי, העובדות התגלו בהדרגתיות: דעתו הייתה ש"הפראים מעריכים רק כוח, עוצמה, אומץ לב והחלטיות". סטנלי נשא באחריות למספר מקרי מוות, והיה אחראי בעקיפין בעזרה להקמת השלטון של המלך לאופולד על מדינת קונגו החופשית. רוג'ר קייסמנט משורר ומהפכן אירי, הצטרף למשלחת של סטנלי בין השנים 1874 ו - 1877 לחקר נהר הקונגו.
ב-1886 הוביל סטנלי את המשלחת להצלת אמין פאשה, שליט אקואטוריה שבדרום סודאן. לאחר קשיים רבים ואבדות בנפש, סטנלי פגש את אמין ב-1888, גילה לעולם המערבי את רכס רוונזורי ואגם אדוארד והופיע מחדש עם אמין ועוזריו ששרדו בסוף 1890.
עם חזרתו לאירופה, נשא סטנלי לאישה את הציירת דורותי טננאנט ונכנס לפרלמנט כחבר המפלגה השמרנית ושירת שם בין השנים 1895 עד 1900. סטנלי מת בלונדון ב-10 במאי 1904.
הרפובליקה ההוצולית

הקמת הרפובליקה ההוצולית

בנובמבר 1918 המונרכיה האוסטרו-הונגרית התפרקה.
בתחילת נובמבר 1918 הוקמה בכפר יאסיניה באזור ראחיב של זקפרטיה מיליצה הוצולית מקומית "ההגנה העממית" במטרה להגן על התושבים מפני מעשי שוד של חיילים אוסטרו-הונגרים לשעבר, שעברו במקום בחזרתם מה המלחמה במזרח אירופה. התגייסו בה כ-250 אנשים בפיקודו של סטפאן קלוצ'וראק, הוא בעצמו קצין לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-8 בנובמבר בחג דמיטרי הקדוש נציגי התושבים ביאסיניה והיישובים מסביב הצביעו בעד האיחוד של חבר זקרפטיה עם אוקראינה ובחרו אספה לאומית הוצולית. האספה בראשות סטפאן קלוצ'וראק הורכבה מ-42 חברים, מתוכם 38 אוקראינים, 2 גרמנים ו2 יהודים. נבחר פורום ממשלתי שכלל משרדים לענייני חוץ, פנים, כלכלה, רווחה. בראש בית המשפט התמנה ראש הכפר. אורגנו בתי ספר בשפה האוקראינית, מקהלה עממית וחוגים ב"בית העם". השלטונות החדשים יצרו קשרי חוץ עם הרפובליקה העממית המערב אוקראינית, דאגו לייבוא לחם מקולומיה ולייצוא עצים לשאר גליציה, כשהסחר התנהל בכתרים הונגרים ובגריבנות אוקראיניות.
נציגים של האספה הלאומית ההוצולית השתתפו בקונגרסים שהתקיימו ב-10 בדצמבר 1918 בבודפשט וב-18 בדצמבר בסיגט, שכונסו על ידי ממשלת הונגריה בראשות הרוזן מיכאי קארוי על מנת לקבוע את עתיד חבר זקפרטיה. ההוצולים הביעו התנגדות תקיפה להשארת אזורם במסגרת הונגריה, מה שעורר את מורת רוחה של הממשלה ההונגרית. 
ב-22 בדצמבר 1918 היא שלחה ליאסיניה גדוד ז'נדרמים הונגרים. בכפר הושכן משטר כיבוש והמוסדות הלאומיים ההוצולים - כולל האספה הלאומית ירדו למחתרת. בחג המולד, לפי הלוח היוליאני, פרץ מרד.
בליל 7 - 8 בינואר 1919 ההוצולים לקחו בשבי את 500 השוטרים ההונגרים כמעט ללא קרב.
ב-10 בינואר המועצה ההוצולית הכריזה שוב על רצונם של אלפי תושבי הוצוליה להסתפח אל הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
למרות שב-28 בנובמבר 1918 המועצה הלאומית הרומנית של בוקובינה הצביעה ברובה על איחוד בוקובינה עם ממלכת רומניה. החלטה זו לא הייתה מקובלת על נציגי המיעוט האוקראיני. האוכלוסייה ההוצולית ביישובים כמו איזווארלה סוצ'ביי ביקשה להסתפח לרפובליקה ההוצולית החדשה.
הרפובליקה ההוצולית התבטלה ב-11 ביוני 1919 כשכוחות רפובליקת המועצות ההונגרית כבשו את אזור אוקראינה הטרנסקרפטית. אולם בהתחלת יולי 1919 באישור מעצמות ההסכמה, האזור שבו חיים הוצולים התחלק בין שלוש מדינות: צ'כוסלובקיה, מדינה עצמאית חדשה, שסיפחה את כל אוקראינה הטרנסקרפטית, רומניה שהבטיחה לעצמה את השליטה בבוקובינה ופולין, שסיפחה את פוקוטיה.

נסיון חדש לעצמאות: הרפובליקה הקרפטית-האוקראינית בשנת 1939

במרץ 1939 בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ובני בריתה המקומיים, הוכרזה שוב מדינה אוקראינית בשם "הרפובליקה הקרפטו-אוקראינית" באזור אוקראינה הטרנסקרפטית או רוטניה, אבל שטחה נכבש כעבור 24 שעות על ידי צבא המשטר ההונגרי של מיקלוש הורטי. בתום מלחמת העולם השנייה סופח האזור על ידי ברית המועצות והפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
דלי

דלי הוא כלי קיבול (דמוי קערה) בצורת גליל אנכי, שחלקו העליון פתוח וחלקו התחתון סגור ושטוח.
כיום, היקף בסיסו התחתון של הדלי המודרני קטן במעט מבסיסו העליון ולרוב מחוברת לדלי ידית אחיזה אשר מקלה על נשיאתו.
הדלי היה בשימוש עוד בתקופת העת העתיקה, ושימש בעיקר כאמצעי להעברת מים מנהרות, נחלים ובארות מים, לאזור ההתיישבות. בעבר, על מנת לייעל את תהליך העברת המים לאזור ההתיישבות על ידי נשיאת דלי אחד, בנו אסל - מוט ארוך, כאשר בכל אחד מקצהו מחובר דלי, כך שהאדם המשתמש באסל מסוגל להחזיק שני דליים בו זמנית. את מרכז מוט האסל, משעין האדם על עורפו, כאשר מרכז הכובד נמצא באמצע, וכך נוצר איזון המאפשר ללכת בנוחיות. 

מלבד מים, נעשה בעבר שימוש בדלי גם לשם העברת חול, סלעים ודגים.

יחידת משקל

לפני שהומצאה השיטה המטרית, שהיא כיום התקן המחייב במדע ומערכת יחידות המידה המקובלת ברוב העולם, היו לכל מקום מידות ומשקלות משלו.
על פי השיטה הרוסית היה ה"דלי" אחד מאמות המידה לנפח של חומר נוזל. דלי 1=12.3 ליטר של ימינו.
אלם קלימוב

הקריירה המוקדמת

קלימוב נולד בסטאלינגרד (היום "וולגוגרד"). בילדותו נאלץ לעזוב את העיר, אשר חרבה במלחמת העולם השנייה. חוויותיו מתקופה זו היו בעלות השפעה מרחיקת לכת על יצירתו.
משבגר למד קלימוב באקדמיה הרוסית להנדסת טיס, אך הפך לעיתונאי. בשנות השישים של המאה ה-20 למד בבית הספר לקולנוע - VGIK, והפך לבמאי. סרטיו הראשונים היו קומדיות סטיריות, אשר לא מצאו חן בעיני הממשל הקומוניסטי בברית המועצות. סרטו הראשון, משנת 1964, שהוצג במערב תחת השם "אין חופשה לאינוצ'קין", היה סאטירה על הביורוקרטיה הסובייטית, במסווה של סרט ילדים על מחנה קיץ. הסרט כמעט ולא עלה על המסכים, עד שניקיטה חרושצ'וב צפה בו בהקרנה פרטית, אהב אותו, ואישר את הצגתו, וזאת ימים ספורים בטרם הודח מתפקידו. 
סרטו השני "הרפתקאותיו של רופא שיניים" משנת 1965, היה קומדיה שחורה, בנוסח ז'אק טאטי, על רופא שיניים הנרדף על ידי חבריו בשל כשרונו בעקירת שיניים ללא כאבים. המסר, לפיו רודפת החברה את המוכשרים שבתוכה לא היה לטעמם של הצנזורים הסובייטים, שדרשו לשנות את הסרט. קלימוב סירב לכך, והסרט הוצג באופן מצומצם בבתי קולנוע מועטים בלבד.
לאחר יצירת סרטים אלו החל קלימוב בהסרטת יצירת המופת "חבלי גסיסה", הליך שנמשך כתשע שנים, והסתיים ב-1975. ביצירה זו מגיע קלימוב לשלמות סגנונית, ובסגנון כבד, אופראי כמעט, תוך שילוב קטעים דוקומנטריים, יוצר קלימוב סרט רחב יריעה וחזק, המציג את ימי שלטונם של הצאר ניקולאי השני, ואשתו, הלכודים ברשתו של הנזיר המסתורי גריגורי רספוטין. סרט זה, ממנו משתמע כי ההיסטוריה של שושלת רומנוב ושל המהפכה הרוסית מורכבת בהרבה מן הגרסה השגורה בברית המועצות, הוביל את קלימוב במסלול התנגשות ישיר עם השלטונות. הקרנת הסרט הותרה רק בשנת 1981.
בשנת 1976 השלים קלימוב סרט שבו החל מורו, הבמאי מיכאל רום, שמת באמצע העבודה על הסרט, הנקרא "ואני עדיין מאמין".
בשנת 1979 סבל קלימוב מטראומה אישית קשה, כאשר אשתו, הבמאית לריסה שפיטקו, נהרגה בתאונת דרכים, בעודה עובדת על הסרט "פרידה". קלימוב השלים את הסרט לזכרה, והסרט יצא לאקרנים בשנת 1981. לאירוע זה הייתה השפעה רבה על קלימוב, וכל סרטיו שלאחר מכן היו טרגדיות. סרטו הראשון לאחר התאונה היה מחווה תיעודית בת 25 דקות לזכרה, ושמו "לאריסה".

קריירה מאוחרת

לאחר הצלחת הסרט "צא וראה" היה קלימוב לאחד מהבמאים הרוסים המובילים, בתקופה של שינוי פוליטי קיצוני. קלימוב נבחר ליושב ראש איגוד הקולנוענים הרוסים, ולחבר האקדמיה הבריטית לקולנוע. בתפקידו החדש, ובעוד רוחות הפרסטרויקה מביאות לשינויים פוליטיים במוסקבה, הביא קלימוב להקרנת מאות סרטים שנאסרו קודם לכן, ולחידוש הקריירה של במאים שסר חינם בעיני המשטר הישן. הוא שימש בתפקידו עד שנת 1988, ופרש באומרו כי ברצונו ליצור סרטים נוספים.
על אף כל אלו לא זכה קלימוב לפריחה היצירתית לה היה ראוי לאחר הצלחתו של "צא וראה". נסיונותיו ליצור סרטים נוספים - ביוגרפיה של סטלין, סרט על פי ספרו של פיודור דוסטויבסקי "שדים", וסרט על פי יצירתו של מיכאיל בולגקוב - האמן ומרגריטה, לא הצליחו להגיע לשלב הפקה מתקדם. בסופו של דבר התבטא כי לא נותרו לו נושאים ליצירת סרטים, וכי איבד בכך כל עניין.
קלימוב מת בגיל 70, בשנת 2003, כשהוא מתוסכל ומותש, אך זכה להכרה כאחד מגדולי הקולנוענים שקמו במולדתו.