נשים באפריקה

נשים באפריקה הן נשים שנולדו, או מתגוררות או במקור הן מיבשת אפריקה. התרבות, האבולוציה וההיסטוריה של הנשים האפריקאיות קשורה לאבולוציה ולהיסטוריה של היבשת האפריקאית עצמה.
מרבית הנשים האפריקאיות נושאות באחריות על רווחת ילדיהן. הן מנהלות את משק הבית, מספקות מזון, תזונה, מים, בריאות, חינוך ואחראיות לתכנון המשפחה במידה רבה יותר מאשר במדינות מתפתחות אחרות בעולם. למרות התפתחויות כגון שיפור הטכנולוגיה החקלאית, זמינות אמצעי מניעה ושינויים במעמד החברתי-כלכלי של נשים, שניתן היה להסיק כי יקלו על חייהן, עומס העבודה שלהן גדל עם המצב הכלכלי והחברתי המשתנה באפריקה.
יכולתן הכלכלית של נשים, ובייחוד יכולתן לנהל את רווחת המשפחה נמצאת תחת איום. "המודרניזציה" שינתה את מאזן היתרון נגד נשים. מערכת המשפט, החברה המודרנית ושירותים שפותחו על ידי מדינות אפריקאיות שונות לא משפרות את מעמד האישה באפריקה.
ישנם מחקרים רבים על ההיסטוריה של נשים במדינות אפריקה.

ההיסטוריה של מחקר הנשים באפריקה

המחקר שעוסק בהיסטוריית הנשים באפריקה קיבל הכרה כתחום מחקרי מיד לאחר ההיסטוריה האפריקאית הכללית והפך לנושא אקדמי מכובד.
היסטוריונים כמו יאן ואנסינה (Jan Vansina) וולטר רודני (Walter Rodney) אילצו את האקדמיה המערבית להכיר בקיומן של חברות אפריקניות ומדינות אפריקניות, בעקבות תנועות העצמאות האפריקאיות של שנות ה-60, אם כי הן התמקדו בעיקר בהיסטוריה של הגברים. אסתר בוסרופ (Ester Boserup), כלכלנית דנית, עוררה גלים בקרב ההיסטוריונים בספרה משנת 1970 "תפקידן של נשים בפיתוח כלכלי", שהראה את התפקיד המרכזי שהנשים מילאו במשך מאות שנים בהיסטוריה האפריקאית כיצרניות כלכליות, וכיצד נקטעו מערכות אלה על ידי הקולוניאליזם. בשנות השמונים חקרו חוקרים ואקדמאים את ההיסטוריה של נשים אפריקניות ברחבי היבשת. מספר דוגמאות על מחקרים שהתפרסמו, מחקר של ג'ורג' ברוקס (George Brooks) משנת 1976 על סוחרי נשים בסנגל הפרה-קולוניאלית; המחקר של מרגרט ג'ין הייז (Margaret Jean Hays) על השינוי הכלכלי בקניה הקולוניאליות השפיע רבות על הנשים מלואו (קבוצה אתנית שיושבת בקניה וטנזניה), שפורסם באותה השנה; ואת המחקר של קריסטין מאן (Kristin Mann) על הנישואין בניגריה. עם הזמן דנו ההיסטוריונים בתפקידן ובמעמדן של הנשים בחברה הפרה-קולוניאליסטית לעומת הקולוניאלית. הם בחנו מספר גורמים- כיצד נשים עסקו בשינוי צורות דיכוי, איך הופכות תופעות כמו ניהול משק בית למגדריות, חשפו את תפקידי הנשים במאבקים הלאומיים לעצמאות, ואף טענו כי הקטגוריה של "אישה" במקרים מסוימים אינה יכולה להיות מיושמת בהקשרים פרה-קולוניאליים. נשים אפריקאיות הוכיחו שהן חלק חיוני מההיסטוריה, הכלכלה והחברה במרבית האזורים של אפריקה במשך אלפי שנים.

מסורות נשים באפריקה

מסורות הן חלק בלתי נפרד מהתרבות האפריקאית. בתרבויות רבות הן מסמנות מעמדות חברתיים וטקסי מעבר מנערות לבגרות באמצעות שינויי גוף קיצוניים, הכוללים הרחבת איברי הפנים, צילוק הגוף, חיתוך איברי המין ועוד מסורות שונות.

נישואים פוליגמיים באפריקה

נישואים הם פרקטיקה של בני אדם על מנת לשמר את הצאצאים ולהבטיח את ההישרדות של אותו המין והשושלת. בחלקים רבים באפריקה ילדים הם ברכה והשאיפה היא להביא כמה שיותר ילדים לעולם. אישה שאינה נשואה באפריקה וללא ילדים, לרוב נחשבת כמישהי שאינה תואמת את הנורמה ואף פוגעת באמונה המקומית. בנוסף, הסיכוי של אישה אפריקאית למצוא בעל מעל גיל 30 הוא נמוך, ולכן ניתן למצוא באפריקה נישואים פוליגמיים רבים, כי נשים מעדיפות להיות בנישואים פוליגמיים במקום להיות לבד. פוליגמיה היא תופעה בה אדם אחד נישא למספר בני זוג. זאת בניגוד למונוגמיה - בן זוג אחד בלבד. מרבית סוגי הפוליגמיה המוכרים בעולם הם פוליגיניה - גבר שנישא למספר נשים. תופעה זאת נפוצה יותר משום שרוב החברות האנושיות הן חברות בהן הגברים הם השולטים. בדתות המונותאיסטיות - ביהדות ובנצרות שוללים את תופעת הפוליגמיה, לעומת זאת, באסלאם מותר לגבר אחד לשאת עד 4 נשים, בתנאי שהגבר יעניק שוויון מלא ומוחלט לכולן. למרות זאת, באפריקה הפוליגמיה היא תופעה חברתית ואינה תלויה בדתו של אדם. באסלאם גבר יכול להודיע לאשתו שבכוונתו להתחתן עם אישה נוספת, אם האישה הראשונה לא מרוצה היא יכולה להתגרש ממנו אך עליה לעזוב את ביתה ואת ילדיה. מסיבה זו הנשים בדרך כלל בוחרות להישאר נשואות.
בטוגו אחוז הנשים אשר נמצאות בנישואי פוליגמיה הוא הגבוה ביותר עם 52%. אזורים נוספים בעלי אחוזים גבוהים הם בורקינה פאסו, גינאה, סנגל, מאלי ועוד. המדינה בעלת 4% בלבד ובעלת האחוזים הנמוכים ביותר היא מדגסקר. מעמד הנשים בנישואים פוליגמיים הוא בעייתי, משום שחלקן בוחרות להיכנס לתוך נישואים פוליגמיים כאישה שנייה או שלישית על מנת לדאוג למצבן הכלכלי או בשל גילן המאוחר, לרוב הנשים שכבר נשואות לגבר לא יהיו מרוצות שבעליהן יקחו נשים נוספות, מהפחד שלא יוכל לכלכל את כולן.

מילת נשים

מילת נשים הוא מנהג מסורתי שבו מבצעים חיתוך מלא או חלקי של איבר המין הנשי - העורלה, הדגדגן, השפתיים החיצוניות והפנימיות. בכל חברה המנהג שונה, בחלק מהמקומות קיים היום איסור לבצע מילה. לאחר ביצוע החיתוך האישה לא תוכל ליהנות מיחסי מין. לדעת תומכי המנהג, המטרה היא טקס מעבר והוכחה לבגרות, המציג את גבורתה וחוזקתה של האישה, ואת היכולת של האישה לשאת סבל. בנוסף לטענתם, המנהג יוצר איחוד ו"אחוות אחיות" בין כל הנשים, נותן תחושה של טוהר ומחזק את חיי הנישואים מכיוון שאישה שמעולם לא קיימה יחסי מין עם אדם אחר, נמנעת ממחשבות על מין ומפיתוי לאונן. ישנם סיבוכים רבים שנגרמים בעקבות התהליך- דימום, זיהום מקומי וזיהום כולל שעלול להוביל אפילו למוות. בבגרותן הנשים עלולות לסבול מהפסקה של הווסת, דלקות חוזרות באיבר המין, כאבים בזמן קיום יחסי מין, בעיות בלידה, ליקויים ברצפת האגן, עד כדי אי שליטה קבועה בהטלת צואה ושתן. בנוסף, אחוז ניכר של נשים אשר עברו מילה נתקלות בקושי להרות וסובלות מבעיות פוריות.

הרחבת שפתיים

הקבוצות האתניות האחרונות באפריקה שבהן נשים עדיין נוהגות ללבוש חרס גדול או דיסקים מעץ או "צלחות" בשפתיים התחתונות נקראות- מורסי, חי וטרמה. צלחת השפתיים הפכה למאפיין הראשי הבולט של מורסי והפכה אותם לאטרקציה לתיירים. שפתה התחתונה של הילדה נחתכת, על ידי אמה או על ידי אישה אחרת מהיישוב שלה, כאשר היא מגיעה לגיל 15 או 16. החתך נשמר פתוח על ידי חתיכת עץ עד שהוא מחלים, ההחלמה לוקחת כ-3 חודשים. ההחלמה תלויה באישה וכמה היא מחליטה למתוח את שפתייה. חלק, אבל בהחלט לא כולן, מתמידות בהרחבה עד שהשפתיים שלהן יכולות להכניס צלחות של 12 ס"מ או יותר בקוטר. על מנת להכניס את הצלחות עוקרים את שתי שינייה התחתונות הקדמיות של הנערה על מנת לפנות מקום. הצלחות בשפתיים יכולות לפגוע באורח החיים, בדיבור של הנשים ויכולות להאט את ההליכה שלהן. מבחינת אנשי השבט, צלחת השפתיים שעונדות הנשים במורסי מסמלות יופי ומעמד חברתי בכיר. ככל שהצלחת של האישה תהיה גדולה יותר ומרשימה כך יצטרך הגבר שירצה בה כאישה לתת לאביה יותר בהמות תמורתה.

חינוך והשכלה

בעוד נשים נרשמו יותר מאשר גברים ברחבי העולם במוסדות להשכלה גבוהה בשנת 2005 על פי האינדקס לשוויון מגדרי (GPI), באפריקה שמדרום לסהרה, הממוצע של אינדקס השוויון המגדרי להשכלה גבוהה החמיר בין השנים 1999 ו-2005. פערים מגדריים גדלו באופן משמעותי במשך התקופה בקונגו, בגמביה, לסוטו וניגריה. לעומת זאת, רישום נשים למוסדות ההשכלה גבוהה השתפר משמעותית בבורקינה פאסו, אתיופיה, מלאווי, הרפובליקה המאוחדת של טנזניה. בחמש עשרה מדינות שיעורי האוריינות של נשים היו פחות משני שלישים מאלה של הגברים.
בגאנה למרות ששיעור הנשים גבוה יותר, שיעורי רכישת ההשכלה של גברים גבוהים ב-10%. בשנים 2001–2008, שיעור האוריינות הארצית בקרב נשים צעירות בגילאי 15–24 היה 83.2%, נמוך במעט מזה של גברים בני אותה קבוצת גיל 88.3%. באוכלוסיית משקי הבית, כ-50% מהגברים ורק ל-29% מהנשים יש השכלה תיכונית או גבוהה יותר. העלאת המודעות בנושא חשיבות ההשכלה גרמה למספר להתאזן, בכך שבנות צעירות נוהגות ללכת יותר לבית הספר היסודי ובכך ימשיכו ללימודי תיכון.
החינוך היסודי במאלי היה מוגדר כחובה עד גיל 12, אך רק 49.3% מהבנות (64.1% מהבנים) למדו בבית הספר היסודי במהלך שנת הלימודים 2005–2006. ההרשמה של בנות לבית הספר הייתה נמוכה יותר מאשר בנים בכל הרמות, בעיקר בגלל פערי העוני. הנטייה התרבותית היא להשקיע בחינוך הבנים ואת הנישואין המוקדמים לבנות.
בקניה מרבית החינוך שקיבלו נשים לפני הקולוניזציה האירופאית, עסק בעבודות שנשים ביצעו במהלך ההיסטוריה כגון עקרת בית, מטפלת, לידת ילדים וניהול משק הבית. תפקיד זה נתן לנשים קנייתיות רבות תחושת זהות שרוב הנשים שוות. בתקופה הפוסט קולוניאלית הקניית השכלה לנוער הפכה למטרה חשובה יותר. למרות שהייתה גישה לחינוך, היה קשה לילדים הקנייתים, בעיקר לבנות, לקבל חינוך פורמלי רק משום שההורים לא הכירו בצורך לשלוח את בנותיהם לבית הספר. החינוך שקיבלו בנות צעירות היה דומה לזה של מה שהן ילמדו מהאימהות שלהן לפני הקולוניזציה. זה כלל מיומנויות כגון טיפול בילדים ותפירה, ואם הבנות היו בנות מזל, הן למדו כיצד לקרוא ולכתוב. בשלהי המאה התשע-עשרה נעשתה הנערה הקנייתית יותר משכילה כיוון שזכתה להשכלה יסודית, אך גברים, לעומת זאת, למדו לתארים ויצאו לשוק העבודה, בעוד שנשים נשארו בבית.

הטרדה מינית ואלימות מגדרית

שיעור האלימות המינית באפריקה הוא אחד מהגבוהים בעולם.
ישנה הערכה כי כ-40% מהנשים בדרום אפריקה ייאנסו במהלך חייהן וששיעור הדיווח הוא 1 ל-9 מקרים. כמו כן מוערך שרק כ-14% ממבצעי האונס מורשעים במדינה. בשנת 1997 אלימות נגד נשים הפכה לאחד מהפשעים בעדיפות עליונה, כחלק מהאסטרטגיה הלאומית למניעת פשעים, אולם שיעורי הדיווח אודות אונס, ניצול מיני של נשים וילדים ואלימות מקומית המשיכו לעלות.
בדרום אפריקה, פורסם דו"ח לחיסול אפליה נגד נשים שחושף את אחד המקורות לבעיה זו; חוסר אמון הציבור, גברים ונשים, ברשויות אכיפת החוק ובעובדי הממשלה. הדו"ח מציין כי בשנת 2003–2004 דווחו רק 55,000 מקרי אונס למשטרה, שיעור של 114 לכל 100,000. הסיבה לכך, לטענת חוקרים, היא בשל חוסר האמון במערכת המשפט הפלילי והסטיגמה השלילית המאפיינת נשים המדווחות לרשויות.
חוסר האמון נוצר כנראה, כתוצאה מתהליך האפרטהייד שהביא בהדרגה לנידויה של דרום אפריקה, והותיר ציבור פגוע וביקורתי כלפי הרשויות. הדעה הקדומה שהתפתחה על רשויות החוק ועל המשטרה בפרט, צמצמה את היקף הדיווחים על מקרי אפליה ואלימות, וכתוצאה מכך נפגעה יכולת האכיפה וההגנה על האזרחים והנשים בפרט.
בנוסף הדו"ח מצביע על חוסר הנגישות לרשויות וחוסר יעילותן, בעיקר באזורים כפריים. אי-יעילות המשטרה גורמת למרבית העבירות המיניות להיות מופחתות לעוונות, והרשויות נמנעות מלהתערב במה שנחשב בדרך כלל לעניינים פרטיים. ההערכה היא כי העלייה במספר מקרי האונס המדווחים ב-10 השנים האחרונות היא כי יותר נשים היו מוכנות לפנות למשטרה. אבל עדיין מרבית מהאוכלוסייה לא רואים באונס כבעיה, וישנה אמונה מתמשכת כי הנשים הנפגעות, כלומר הקורבנות, הן הנושאות באשמה. מחקר נפרד שנערך בשנת 2005 על ידי המועצה למחקר רפואי מצא כי בדרום אפריקה נרצחת אישה בכל שש שעות על ידי שותפה האינטימי, השיעור הגבוה ביותר שדווח אי פעם בכל מקום בעולם.
במאלי נשים שוות בפני החוק אך עם זאת האלימות במשפחה נגדן, כולל התעללות זוגית, נסבלת ושכיחה. התעללות בין בני זוג מוגדרת כפשע, אך המשטרה לא רצתה לאכוף חוקים נגד או להתערב במקרים של אלימות במשפחה. על תקיפה ניתנים עונש מאסר של שנה עד חמש שנים וקנסות כבדים. נשים רבות סירבו להגיש תלונות נגד בעליהן משום שלא יכלו לפרנס את עצמן מבחינה כספית. המשרד לקידום נשים, ילדים ומשפחה הוציא מדריך על אלימות נגד נשים לשימוש של ספקי שירותי בריאות, משטרה, עורכי דין ושופטים. המדריך מספק הגדרות לסוגי האלימות, והנחיות כיצד לטפל בכל אחד מהם. ארגונים לא ממשלתיים ופעילים לקידום זכויות נשים הפעילו מקלטים אך החוק אינו מתייחס במפורש להטרדות מיניות שהתרחשו בתדירות גבוהה.
במצרים בסקר שנערך בשנת 2010 על ידי המרכז המצרי לזכויות נשים, 98% מהנשים הזרות ו-83% מהנשים אזרחיות המדינה דיווחו על הטרדה מינית במצרים, ושני שלישים מהגברים אמרו כי הם הטרידו נשים. גם נשים שענדו לבוש שמרני, כיסוי ראש מוסלמי או ניקאב, חוו אף הן הטרדות. בשנת 2013, שלוחת האומות המאוחדות לשוויון בין המינים והעצמת נשים דיווחה כי 99.3% מהנשים המצריות חוו צורה כלשהי של הטרדה.
במדינת צ'אד, הממוקמת במרכז אפריקה, מספר הנשים עולה על מספר הגברים שמהוות את עמוד התווך הכלכלי של המדינה, שמבוססת בעיקר על חקלאות. בשל תפקידן המרכזי, צ'אד חתמה ואשררה אמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה נגד נשים, האמנה נגד עינויים ונגד יחס או ענישה אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים. עם זאת, נשים עדיין נאלצות להתמודד עם אפליה ואלימות. מקרים של הטרדה, אונס, טקס מילת נשים (על אף שנחשב לא חוקי אך עדיין נהוג במקומות מסוימים) ואף רצח, לא מטופלים על ידי הרשויות.
גם באוגנדה, לנשים ישנה אחריות כלכלית חברתית ותפקידים משמעותיים בחברות המסורתיות, ולמרות זאת האלימות במשפחה ותקיפות מיניות נפוצים.
דיווחי משרד זכויות הנשים ורווחת המשפחה במאוריציוס מצביעים על כך, כי אלימות נגד נשים היא תופעה רווחת בקרב האוכלוסייה במדינה. בעקבות הדיווחים הממשלה נקטה בצעדים לקידום השוויון בין המינים על ידי ביטול חוקים מפלים העוסקים בירושה והגירה, ובמקביל יצרה מודעות לכבודה של האישה וגופה. ב-2016 לדוגמה ביקש משרד השוויון לבטל פרסומת של קוקה קולה שנחשבה לסקסיסטית בעקבות תלונה של יועץ מגדרי.

נשים מנהיגות ופוליטיקה

באפריקה החופש והזכות לנשים להתמודד לתפקידים פוליטיים ולקחת חלק בתהליכי בחירות, משתנים בין המדינות ואף בתוך כל מדינה בין קבוצות אתניות שמתגוררות בה. לדוגמה בניגריה, לנשים בדרום ניגריה ניתנה זכות ההצבעה כבר בשנת 1950 והן התמודדו על המושבים בבחירות בשנת 1959, בעוד שנשים בצפון ניגריה לא יכלו להצביע או להתמודד עד שנת 1976. זאת מכיוון שבצפון, בעיקר באזורים הכפריים הנחשלים יותר, השכלה וקידמה לא היו בראש סדר העדיפויות החברתיות.
אלן ג'ונסון סירליף הייתה הנשיאה האישה הראשונה של אפריקה בליבריה.
במאלי מספר מצומצם של נשים הגיעו לדרגה הגבוהה ביותר בתחומי העסקים, האקדמיה והממשל, הנשים ממלאות בעיקר תפקידים אדמיניסטרטיביים שונים בממשלה ובאסיפה הלאומית של מאלי. אחת הנשים הידועות במאלי היא, אמינאתה דראמנה טראורה, סופרת ופעילה פוליטית, אשר כיהנה כשרת התרבות והתיירות של מאלי, כרכזת תוכנית הפיתוח של האו"ם וכחברה בהנהלת שירות העיתונות הבינלאומי.
במרוקו ייצוג הנשים בפרלמנט גדל באופן דרמטי, מ-1% בשנת 2003 ל-17% ב-2015; קוד המשפחה של מרוקו הוא אחד מהמתקדמים בעולם הערבי; ב-1993, אושר במרוקו הסכם בינלאומי בדבר שוויון בין המינים, אשר סיפק מנוף להמשך ההתקדמות בחקיקה המקומית.
מאז ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, לנשים בלוב יש זכות להצביע ולהשתתף בחיים הפוליטיים. ניתנת להן הזכות לרכוש ולנהל את רכושן ללא תלות בבעליהן, אך לפני המהפכה במדינה ב-1969 נשים מעטות בלבד מימשו זכויות אלו. מאז המהפכה, הממשלה עודדה נשים להשתתף בבחירות ובמוסדות פוליטיים לאומיים, אך ב-1987 רק אישה אחת התקדמה למשרה בקבינט הלאומי, כעוזרת המזכיר למידע ולתרבות. מ-1989 עד 1994 פאטימה עבד אל-חפיז מוכתאר כיהנה כשרת החינוך. ד"ר סלמה שבאן עבד אל ג'אבר החלה לכהן כמזכירה לענייני נשים ב-2009.
בקניה, נשים אינן ממלאות תפקידים של קבלת ההחלטות בממשלה. למרות שקניה לא נחשבת מתקדמת בשוויון הזדמנויות לנשים, יש מספר נשים מאוד משפיעות שקיבלו מושבים בממשלת קניה. קניה מחולקת ל-47 מחוזות, ולכל מחוז יש ממשל מקומי משלו, בראשות מושל. רק לאחרונה (בבחירות 2017) איפשרו לנשים להצביע בפעם הראשונה בבחירות למושל המחוז.

נשים אפריקאיות ידועות ומשפיעות

צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה (Chimamanda Ngozi Adichie) נולדה בשנת 1977, היא סופרת ופמיניסטית ניגרית, שכותבת ספרים באנגלית. בשנת 2007 זכתה בפרס אורנג' הבריטי. פרס זה מוענק לנשים הכותבות ספרי עלילה באנגלית, ואדיצ'יה היא הסופרת האפריקאית הראשונה שזכתה בפרס ב-12 שנותיו הראשונות. אדיצ'יה נולדה למשפחה מבני איגבו בדרום ניגריה. היא החלה לימודי רוקחות ורפואה באוניברסיטה של ניגריה, אך במהלך שנת הלימודים השנייה היגרה לארצות-הברית, שם קיבלה מלגה ללימודי תקשורת. בשנת 2001 סיימה את לימודיה בהצטיינות והמשיכה לתואר שני בכתיבה יצירתית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור. הרומן הראשון שכתבה היה "היביסקוס סגול" שזכה לשבחים רבים עם פרסומו. הרומן השני שפרסמה; "חצי שמש צהובה", עוסק במלחמת האזרחים בניגריה, וזיכה אותה בפרס אורנג'. בשנת 2008 השלימה אדיצ'יה תואר שני בלימודי אפריקה באוניברסיטת ייל, ובאותה השנה פרסמה אוסף סיפורים קצרים בשם "כרוך סביב צווארך". ספרה הרביעי "אמריקנה", שיצא בשנת 2013 נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של השנה על ידי הניו יורק טיימס. ארבעת ספריה, שזכו לשבחי הביקורת, פורסמו ברחבי העולם, תורגמו לכ-30 שפות (כולל לעברית).
ואריס דירי (בסומלית: Waris Diiriye) נולדה בשנת 1965, היא דוגמנית, סופרת ופעילת זכויות אדם סומלית, הפעילה בעיקר במלחמה נגד מילת נשים. פעילותה ההומניטרית זיכתה אותה במספר פרסים יוקרתיים. דירי שנולדה לשבט נוודים בסומליה, עברה בגיל 5 תהליך של מילת נשים. בגיל 13 ברחה ממשפחתה שרצתה להשיאה לגבר מבוגר וכך הגיעה לבסוף לדודתה בלונדון, אשת השגריר הסומלי. דירי החלה לעבוד בסניף מקדונלד'ס בלונדון ושם פגשה את צלם האפנה טרנס דונובן. דונובן הציע לה לעבוד בדוגמנות ודירי החלה לעבוד עבור חברות אופנה כמו שאנל, לוי'ס, לוריאל ורבלון, להופיע על שעריהם של כתבי עת נחשבים ולדגמן בתצוגות אופנה ברחבי העולם. בשנת 1997, בעת ראיון למגזין האופנה "מארי קלייר", סיפרה דירי לראשונה על מילת הנשים שעברה בילדותה. כך הפכה דירי לשגרירת האו"ם בנושא המאבק נגד מילת נשים. דירי כתבה מספר ספרים, שפורסמו בעולם והפכו לרבי מכר, ביניהם "פרח המדבר" שיצא לאור בשנת 1998. הספר תורגם לשפות רבות ואף נעשה עליו סרט מצליח מאד. בשנת 1997 עזבה דירי את עבודתה כדוגמנית והתמקדה בפעילות כנגד מילת נשים וכן כשגרירת האו"ם בנושא. במהלך שנות ה-2000 דירי הקימה קרנות וגופים רבים שמטרתם להעלות את המודעות לנושא, לגייס כספים ולהעניק זכויות וכבוד לנשים. בשנת 2010 מונתה על יד האיחוד האפריקאי כשגרירת שלום בנושא שלום וביטחון. כיום דירי היא בעלת אזרחות אוסטרית ומתגוררת בווינה.
שרה סארטי בארטמן (Sarah "Saartjie" Baartman) נולדה בשנת 1789 בכפר גמטוס בדרום אפריקה. בגיל 20 היא נחטפה, ונמכרה לקרקס לונדוני על ידי אלכסנדר דנלופ, חוקר סקוטי, שהתמחה במכירת פריטים אקזוטיים למוזיאונים. במשך ארבע שנים היא הוצגה לראווה באירופה בגין ישבנה הגדול. במהלך הופעותיה, היא נכלאה בכלוב, ותמורת תשלום נוסף, הצופים הורשו למשש ולצבוט את ישבנה. היחס המשפיל שקיבלה, עורר את תשומת לבם של פעילי התנועה לביטול העבדות. הם ניסו לחלץ אותה באמצעות פניה לבית המשפט, אך בארטמן טענה כי היא הגיעה ללונדון מרצונה החופשי והתביעה נדחתה. 
בארטמן נפטרה ב-29 בדצמבר 1815 ממחלה לא מזוהה. לאחר מותה הועברה למוזיאון הטבע בצרפת. חוקר טבע בשם ז'ורז' קיווייה ביתר את גופתה והציג לראווה את איבר המין שלה, את המוח שלה ואיברי גוף נוספים, אותם שימר בפורמלין. איבר מינה, המוח שלה, השלד שלה ויציקת גבס של גופה הוצגו במוזיאון האדם בפריז עד לשנת 1976.
לאחר ניצחון הקונגרס הלאומי האפריקאי בבחירות בדרום אפריקה בשנת 1994, הנשיא נלסון מנדלה ביקש באופן רשמי מצרפת את החזרת גופתה של בארטמן לארצה. ב-6 במרץ 2002, לאחר תקופה ארוכה, נעתרה האספה הלאומית של צרפת לבקשה והיא נקברה בטקס הלוויה מלכותי ב-9 במאי 2002 – כמעט 200 שנה לאחר מותה. אתר קבורתה הפך למוקד עלייה לרגל.