google/wiki40b huggingface dataset:
מיכאל שלמה אלכסנדר

ביוגרפיה

מיכאל שלמה אלכסנדר נולד בפוזנן שבגרמניה למשפחה יהודית מאנגליה. אביו היה רב. בשנת 1820 היגר לאנגליה והתפרנס מהוראת מקצועות היהדות במשפחה יהודית. בשנת 1823 התמנה לחזן ושוחט בעיר נוריץ', שם התוודע לנצרות ונוצר קשר בינו לבין ארגון מיסיונרי. בשנת 1825 המיר את דתו לנצרות. לאחר המרת דתו עבר ללמד עברית בדבלין שבאירלנד. בשנת 1827 מילא שליחות מיסיונרית בעיר דנציג. 
בין השנים 1831–1841 היה פרופסור בקינגס קולג' שבלונדון וסייע ברענון התרגום העברי לברית החדשה. בחודש אוגוסט בשנת 1840 חתם אלכסנדר, ביחד עם עוד כמה מומרים, על מכתב מחאה כנגד עלילת הדם בדמשק. בדצמבר 1841 הוא הוסמך כבישוף ויצא למסע לירושלים על-מנת לייסד שם בישופות פרוטסטנטית. 
בירושלים פעל להפצת הנצרות בקרב היהודים ולהקמת מוסדות אנגליקנים בארץ ישראל. הוא רכש בית לכנסייה, הקים בית ספר למלאכה עבור יהודים, הקים גרעין של שירותי רפואה עבור יהודי ירושלים ועוד. פעילותו המסיונרית של אלכסנדר לא מצאה חן בעיני גורמים מסוימים במשרד החוץ הבריטי. הקונסול הבריטי בירושלים באותה העת, ויליאם טנר יאנג, התנגד לפעילויותיו המיסיונריות של אלכסנדר וניסה להצר את צעדיו. 
בואו לארץ ישראל דרבן את הכנסייה הקתולית והכנסייה היוונית-אורתודוקסיות להגביר את פעילותן בארץ ישראל כמשקל נגד לפועלם האפשרי של הפרוטסטנטים בקרב הנוצרים בארץ ישראל. בשנים שלאחר בואו של סמואל גובאט לירושלים, בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה, הוקמו הנציגויות של הכנסייה הקתולית (לטינים ויוונים קתולים) והכנסייה של היוונים אורתודוקסים בירושלים. 
בשנת 1845 נפטר הבישוף אלכסנדר במצרים, שם שהה בדרכו לאנגליה. הוא נקבר בבית הקברות האנגליקני על הר ציון. לאחר מותו מונה השווייצרי סמואל גובאט לבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים.
עומר פדידה

קריירה

פדידה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, וב-25 בינואר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בתיקו 2-2 נגד הפועל בני לוד במסגרת הליגה הלאומית. בעונת 2010/2011 ערך 27 הופעות בליגה הלאומית, כאשר ב-19 מהן פתח בהרכב. בעונת 2012/2013 הבקיע 9 שערים ב-33 משחקים, אך בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה א'.
בקיץ 2013 חתם פדידה בהפועל תל אביב. ב-21 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ובליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול בית"ר ירושלים באצטדיון טדי. ב-29 במרץ 2014 כבש את שערו היחיד בעונת 2013/2014, בניצחון 4–0 על מכבי חיפה באצטדיון בלומפילד. בהפועל תל אביב התקשה פדידה למצוא את מקומו ובסך הכל ערך במדיה בעונה זו 14 הופעות, רובן כמחליף.
ב-14 בספטמבר 2014 הושאל פדידה בחזרה למועדון נעוריו הפועל כפר סבא, ובעונה זו כבש שלושה שערים וסייע לקבוצה לחזור לליגת העל. לקראת עונת 2015/2016 חתם פדידה על חוזה חדש בהפועל כפר סבא, ובעונה זו כבש שני שערים ב-27 הופעות בליגת העל. בעונת 2016/2017 ערך 25 הופעות ליגה ולא כבש, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. בעונת 2017/2018 כבש 12 שערים בליגה הלאומית, ובסופה חתם לשנתיים נוספות במועדון. בעונת 2018/2019 הבקיע 13 שערים כולל את שער הניצחון בדקה ה-98 במחזור האחרון נגד הפועל עפולה שהחזיר את כפר סבא לליגת העל אחרי שנתיים בלאומית.
יחסי אינדונזיה–ישראל

היסטוריה

המדיניות הרשמית בין המדינות היא התעלמות או אי-קיום יחסים רשמיים. מצב זה נשמר שנים רבות עקב היותה מדינה מוסלמית אשר תומכת במאבק הערבי במדינת ישראל, אך כמו רבות מן המדינות האסלאמיות האחרות אינה נוטלת חלק פעיל במאבק. ברמת הפרט אזרחי ישראל אינם מנועים באופן גורף מלבקר במדינה, אך יתקשו לקבל אשרת ביקור. מנגד, גם אינדונזים רשאים לבקר בישראל, ומשלחות צליינים מבקרות בה מדי שנה. בכל אחת משתי המדינות לא קיימת נציגות של המדינה האחרת, אך בערוצים לא-ישירים שונים מתקיימים קשרי מסחר שונים בין אינדונזיה לישראל.
ב-18 בינואר 1950 הייתה ישראל בין הראשונות שהכירו בעצמאות אינדונזיה. אינדונזיה הודתה על ההכרה אבל לא קשרה קשרים עם ישראל בין היתר כי מחמד נציר ראש ממשלת אינדונזיה, ומחמד רום שר החוץ בממשלת נציר, הגדירו אותה] כ"נושאת דגל הקולוניאליזם באסיה".
ישראל הייתה אמורה להשתתף בוועידת באנדונג בשנת 1955 ואבא אבן היה אמור להיות נציג ישראל שם. לפי עדות מבקר בבנדונג, האולם העגול שנבנה לצורך האירוע הכיל את דגלי המדינות המשתתפות באבני הקיר, בכללם דגל ישראל. אבל אחמד סוקרנו נטה אחרי יועציו, ישראל וטאיוואן היו המדינות העצמאיות היחידות באסיה שלא נכחו בוועידה שהפכה במה להשמצת ישראל על פי רצון מדינות ערב, הגם שלא נועדה הוועידה לעסוק בישראל.
ב-19 בנובמבר 1969 נמנעה ישראל בהצבעה בדבר סיפוח איריאן המערבית לאינדונזיה.
ב-15 באוקטובר 1993 ביקר ראש ממשלת ישראל אז יצחק רבין אצל נשיא אינדונזיה אז סוהארטו.
עבד א-רחמן וחיד, נשיא אינדונזיה הרביעי, הביע רגשי כבוד כלפי העם היהודי ומדינת ישראל, וקרא להכיר בה, אף שביקר את מדיניותה כלפי הפלסטינים. וחיד ביקר מספר פעמים בישראל - בין היתר, באוקטובר 1994 ובמרץ 1997 במסגרת פעילותו בקרן פרס לשלום וכשהוענקה לו מדליה על שם יצחק רבין.
במרץ 2013 מנעה ישראל את כניסת שרת החוץ של אינדונזיה לרמאללה, משום שסירבה לבקר גם בירושלים ולהיפגש עם גורמים בממשלת ישראל.
במרץ 2016 הצהירה סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי, כי ישראל מקיימת בפועל מגעים עם אינדונזיה.
בתחילת מאי 2018 דווח כי אינדונזיה עתידה להקל על ישראלים המבקשים ויזת תיירות למדינה, אך לאחר כשבועיים דווח על איסור כניסת ישראלים לאינדונזיה, בתגובה לפעילות ישראל בעזה. ישראל הודיעה כי בתגובה תאסור על כניסת תיירים אינדונזיים, אך בהמשך הודיעה על דחיית האיסור כמחווה של רצון טוב לרגל עיד אל-פיטר ועל בחינת הסוגיה מחדש. בסוף יוני 2018 דווח כי בעקבות מאמצים דיפולמטיים שקטים בין שתי המדינות, יוסרו ההגבלות על כניסת תיירים ישראליים לאינדונזיה, כמו כן גם על כניסת תיירים אינדונזיים לישראל, וכי למעשה אזרחי כל אחת מן המדינות יוכלו לבקר בחופשיות במדינה השנייה ,לאחר הוצאת ויזה אליה.
בית הספר קשת (מזכרת בתיה)

שאיפות בית הספר

בית הספר משמש מרכז לקהילת התלמידים והוריהם. הוא שואף לקיים זיקה עמוקה לתרבות היהודית, למסורת, לערכי תורת ישראל, הציונות והדמוקרטיה. הוא מעודד חשיבה עצמאית ויצירתית ומקיים דיאלוג שוויוני ומכבד בין הקבוצות באווירה שיתופית ומגוונת. בנוסף, הוא שם דגש על קבלת האחר בחברה, מעודד אחריות אישית, מעורבות חברתית ותרומה לזולת.

היסטוריה

בית הספר הוקם ביוזמת קבוצת הורים ממזכרת בתיה, בשיתוף המועצה המקומית ומשרד החינוך. הוא נוסד בתחילת שנת הלימודים תשס"ז. בתחילת דרכו בית הספר היה מורכב מכיתה אחת בתוך בית הספר בן-גוריון במזכרת בתיה, ורק בשנת הלימודים תשס"ט בית הספר הועבר למבנה נפרד והפך לעצמאי, כשהוא מונה ארבע כיתות: שתי כיתות א', כיתה ב' וכיתה ג'. בית הספר המשיך לצמוח ובכל שנה הצטרפה עוד שכבה המונה שתי כיתות. בשנת תשע"ג נוסדה חטיבת הביניים קשת, שמונה, נכון לשנת הלימודים תשע"ה, שלוש כיתות ז'-ט'. בני המחזור הראשון סיימו את לימודיהם בבית הספר, לאחר 9 שנות פעילות, בסוף שנת הלימודים תשע"ה. בשנת תשע"ט נוסד גם תיכון "קשת", בבנין של חטיבת הביניים. נכון לשנת תשע"ט, ישנם שני מבנים לבית הספר קשת-יסודי ותיכון.

קהילת קשת במזכרת בתיה

סביב הקמת בית הספר, נוסדה קהילה ענפה המונה כיום (2015) כ-350 משפחות. הקהילה מפעילה עמותה, ומקיימת מדי שנה מגוון אירועים הקשורים במסורת היהודית, תוך שילוב כל הזרמים בקהילה. בנוסף, מוציאה הקהילה מדי שבוע עלון בנושא פרשת השבוע, שנכתב על ידי בני הקהילה.

מקצועות היהדות

בית הספר משלב בתוכנית הלימודים לימוד מוגבר של מקצועות יהדות, כאשר חלקם נלמדים בכיתות האם וחלקם בקבוצות הזהות השונות (תפילה/מפגש), תוך הקפדה על שילוב מורים משתי קבוצות הזהות ויצירת דיון ערכי על החומר הנלמד בשיעור.

בין מקצועות היהדות הנלמדים בבית הספר ישנם תורה, נביאים, תרבות יהודית, מחשבת ישראל, משנה וגמרא.

מקצועות הבחירה לכיתות החטיבה

מעבר למקצועות החובה הנלמדים במסגרת הלימודית הרגילה, מועברים לאחר שעות הלימודים הרגילות שיעורי בחירה במקצועות מגוונים – כל תלמיד חייב ללמוד לפחות מקצוע בחירה אחד בהיקף של 2 שעות שבועיות לאחר שעות הלימודים. בין השיעורים ניתן למצוא הגברת יהדות (תלמוד), דרמה, ניווט ספורטיבי, קולנוע, רובוטיקה, אומנות, דיפלומטיה ציבורית, גישור, מחול ולעיתים מקצוע נוסף המשתנה בהתאם לדרישה.
נערי הסווינג

הבחירה בסווינג

הבחירה במוזיקת הסווינג כדרך התנגדות לנאציזם לא הייתה אך ורק עקב אהבת המוזיקה. האיסור לשמוע מוזיקת סווינג בימי הנאצים, נבע, בין השאר, מכך שמוזיקה זו נוגנה על ידי שחורים או יהודים (דוגמת "מלך הסווינג", נגן הקלרינט בני גודמן). הנאצים כינו את המוזיקה "מוזיקה של כושים" ו"מוזיקה מנוונת", והיא הייתה חלק ממה שכונה בגרמניה באותן שנים "אמנות מנוונת". אך נוסף על גזעם, דתם ותרבותם של נגני הסווינג שהטרידו את הנאצים, היה זה גם המסר שהמוזיקה משדרת – מסר המקדם מתירנות ואהבה חופשית. מכאן ניתן להניח שהאזנתם של הצעירים למוזיקת הסווינג יכול שהיה בה סממן של מרד נעורים.

האידאולוגיה וההתנגדות למשטר הנאצי

תנועת "נערי הסווינג" התנגדה לניסיונות הנאצים להחדיר בנוער את האידאולוגיה הנאצית בכלל והמיליטריזם כדרך להגשמתה בפרט. התנועה ארגנה פסטיבלים ותחרויות ריקוד, אליהם הזמינה להקות סווינג. אירועים אילו היו הזדמנות עבור חברי התנועה ללעוג לנאצים, לצבא, ובמיוחד לחברי "הנוער ההיטלראי". דוגמה לכך ניתן היה למצוא בהחלפת המונח "Sieg Heil" (הריעו לניצחון) ל-"Swing Heil".
לנערי הסווינג היה סגנון לבוש משלהם: הם נהגו לגדל את שיערם, ללבוש מעילים ארוכים, לנעול נעלי ריקוד, לחבוש כובעים וצעיפים וכמעט תמיד הלכו עם מטריות. הבנות היו לובשות שמלות, הולכות עם שיערן כשהוא פזור ומתאפרות בכבדות. סגנון לבוש גנדרני זה הרגיז את הנאצים עוד יותר. מקום מפגשם היה בדרך כלל בתי-קפה ומועדונים. הם אף פיתחו אוצר מילים משלהם, בו שילבו מילים באנגלית עם מילים בגרמנית.

סופה של התנועה

בתחילת שנות הארבעים סבלו נערי הסווינג מרדיפתם של הגסטאפו והנוער ההיטלראי, ואת קיומם המשיכו בחשאיות. ב-18 באוגוסט 1941 נערך מעצר המוני של כ-300 נערי סווינג, כאשר הצעדים שננקטו נגדם נעו בין שליחתם חזרה לבתי הספר תחת פיקוח צמוד לבין שליחת המנהיגים למחנות ריכוז. מעצר המוני זה רק הגביר את התנגדותם של יתר הנערים, אשר החלו בהפצת תעמולה אנטי-פאשיסטית. הדבר הטריד את הנאצים עד כדי התערבות מפקד הס"ס, היינריך הימלר, אשר המליץ לראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ריינהרד היידריך, לנקוט ביד קשה כנגד מנהיגי התנועה ולשלוח אותם למחנות ריכוז. התגובה לא איחרה לבוא, כאשר נערכו פשיטות על מועדוני סווינג והמשתתפים נשלחו למחנות הריכוז, ובכך מצאה את סופה תנועת נערי הסווינג בגרמניה.
בנוסף לכך רוב נערי הסווינג אשר נתפסו גם נשלחו לנוער ההיטלראי בכפייה, מכיוון שחלקם גנבו רכוש אז הנאצים נתנו להם בחירה או ללכת לנוער ההיטלראי או למחנות ריכוז, וחלק שנתפסו אויימו על ידי הנאצים ללכת לנוער ההיטלראי או שיפגעו בהם או במשפחתם.

הסרט

ב-1993 יצא לאקרנים הסרט "נערי הסווינג" (באנגלית: Swing Kids), בבימויו של הבמאי ההוליוודי תומאס קרטר. הסרט לא זכה להצלחה קופתית גדולה, אך זכה לביקורות משבחות על דיוקו ההיסטורי.
סניה פפיץ'

ביוגרפיה

פפיץ' נולדה ב-25 ביוני 1984 בנובי סאד שבסרביה.
בשנת 2003 הוכתרה כמיס סרביה ומונטנגרו, בתחרות מיס תבל 2003 שנערכה בפנמה נבחרה לסגנית השלישית מתוך 71 מתמודדות מרחבי העולם, בתחרות מיס אירופה 2003 שנערכה בפריז נבחרה לסגנית השנייה, בנובמבר אותה שנה עברה לניו יורק שם שימשה כמוזה של רוברטו קוואלי.
היא שימשה כשגרירה של שעוני אומגה ביחד עם סינדי קרופורד ואנה קורניקובה, זאת עקב חוזה שחתמה עם חברת אומגה, היא הייתה הפנים של מבשלת הבירה הסרבית "Apatin Brewery" בפרסומת, היא עובדת באגף יחסי הציבור באוניברסיטת ג'ון נייסביט בבלגרד.
בנק ההשקעות האירופי

בנק ההשקעות האירופי (אנגלית: European Investment Bank, צרפתית: Banque Européenne d'Investissement)
הוא המוסד הפיננסי של האיחוד האירופי שהוקם ב-1958 לפי הסכם רומא. מטרת הבנק היא לסייע במימון השקעות המקדמות את מטרותיו של האיחוד האירופי, ובייחוד פיתוח אזורי, רשתות תחבורה טרנס-אירופיות, טלקומוניקציה ואנרגיה, מחקר, מחקר ויוזמה, הגנה ושיפור הסביבה הטבעית, בריאות וחינוך. בניגוד למשתמע משמו של הבנק הוא לא בנק השקעות. הבנק מספק מימון לשיתוף פעולה של האיחוד האירופי כפי שנקבע בהסכמים עם מדינות ברחבי אירופה, המזרח התיכון, אפריקה, אסיה, אמריקה הלטינית, הקריביים והאוקיינוס השקט ופועל כבנק לפיתוח אזורי.
על מנת למלא את תפקידו הבנק מגייס סכומי כסף גדולים בשוק הכלכלי, והוא מעביר אותם בתנאים מועדפים לפרויקטים המתאימים למטרותיו של האיחוד האירופי.
המטה הראשי של הבנק שוכן בשדרות קונרד אדנאואר ברובע קירשברג שבעיר לוקסמבורג. האדריכל הראשון של המבנה היה הבריטי סר דניס לסדון, וזוהי אחת מעבודותיו המעטות שנעשו מחוץ לממלכה המאוחדת.
לונדון את קירשנבאום

היסטוריה

התוכנית נוצרה בתחילת דרכו של ערוץ 10, לאחר שתוכנית יומית מושקעת בהגשת לונדון ובהפקה חלקית של קירשנבאום שהייתה אמורה לצאת לדרך בוטלה לבסוף מחוסר תקציב. בזמן עבודתם המשותפת על התוכנית נחשף מפיק התוכנית אבי אלקלעי לדינמיקה הייחודית בין השניים, המשלבת אינטלקט וסאטירה, והתגבש הרעיון לתוכנית אקטואליה יומית בהגשתם המשותפת, כפתרון זמני לביטול התוכנית המקורית.
בחודש יוני 2005 נעשה ניסיון להריץ את התוכנית במתכונת זהה גם בימי שישי, אך הניסיון כשל ולאחר ארבעה שבועות הורדה תוכנית יום שישי מלוח המשדרים. התוכנית עברה למתכונת יומית בשעה חמש לפנות ערב בימי חול, בהמשך שובצה לשעה שבע בערב, וממאי 2011 היא שודרה מדי יום בשש בערב.
עם השנים רכשה התוכנית קהל צופים נאמן עקב סגנון ההנחיה הייחודי של לונדון וקירשנבאום. לתוכנית אופי פובליציסטי, שני המגישים הביעו לרוב עמדות שמאלניות וחילוניות, אך הייתה הקפדה לארח בעלי עמדות המייצגות את הצד השני. בתוכנית התארחו פוליטיקאים ואנשי ציבור, והופיעו בה לעיתים זמרים ולהקות, זרים וישראלים. גם אמנים ומדענים הוזמנו לעיתים לדון על עבודתם ומעשה ידם.
ב-25 בספטמבר 2015 נפטר מוטי קירשנבאום מדום לב. בתוכנית הראשונה לאחר מות קירשנבאום, כעבור ארבעה ימים, החל להנחותה לונדון לבדו, ודיווח כי שם התוכנית לא ישונה.
ב-6 בדצמבר 2018 פורסם  כי התוכנית צפויה לרדת מהאוויר ב-10 בינואר 2019, לאחר כ-16 שנים מאז עלייתה לאוויר, זאת עקב מיזוג רשת-עשר, וכי במקומה צפויה לעלות תוכנית חדשה בהגשת אמנון לוי. בשיחה עם כתב דה מרקר, נתי טוקר, טען מגיש התוכנית ירון לונדון כי כלל לא היה מודע לכוונותיהן של ערוץ עשר ורשת להחליף את תוכניתו. ב-11 בדצמבר פורסם כי לונדון ימשיך בערוץ הממוזג, אך ינחה בתוכנית חדשה, שצפויה להיות תוכנית ראיונות שתחליף את "אינטימי" של רפי רשף, שעברה לקשת 12 – מה שחתם סופית את העובדה שהתוכנית "לונדון את קירשנבאום" תרד מהאוויר אחרי 16 שנות שידור.
ב-10 בינואר 2019 שודרה התוכנית האחרונה.
ב-19 במאי באותה שנה חזר לונדון למסך, כאשר החל להגיש את "גאולה ולונדון" לצידה של גאולה אבן-סער. תוכנית זו, שמשודרת בכאן 11, בניגוד ל"לונדון את קירשנבאום", עוסקת בתחומי התרבות השונים, אך לא בפוליטיקה.
פנחס קורח

נעוריו ותחילת דרכו

נולד בעיר צנעא שבתימן לרב יוסף קורח, דור חמישי לרבי חיים קורח. בגיל 8 עלה לישראל בעליית מרבד הקסמים והתגורר עם אביו וסבו הרב שלום קורח בשכונת רמת עמידר שברמת גן. למד בבית הספר השכונתי ולאחר מכן שלחו אביו ללמוד בישיבת השרון אצל הרב יעקב אדלשטיין ברמת השרון, ובישיבת פוניבז' בבני ברק. לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל אברכים של ישיבת פוניבז'.]

פעילותו התורנית

עוד בהיותו בחור בישיבת פוניבז' החל למסור שיעורים שבועיים בקריית אונו. בשנת תשמ"ו הקים את בית המדרש "שערי הלכה" בעיר בני ברק, שבו הוא מוסר שיעורים מדי יום. הוא מוסר שיעורים שבועיים מזה עשרות שנים בעיר בת ים. מוסר שיעורים שבועיים בכולל שבנשיאותו בקרית ספר שבמודיעין עילית. בעבר שימש ראש ישיבה בישיבת "מקור חיים" לעדה התימנית בירושלים.
מנהטה

הפקה

הסרט מתעד את החזות של מנהטן שבניו יורק בשנים המוקדמות של המאה ה-20. הוא מצולם ב-65 שוטים של העיר המוצגים בצורה לא נרטיבית. הסרט מתחיל עם צילום מעבורת שעושה את דרכה למנהטן, ומסתיים בצילום שקיעה מזווית גבוהה של גורד שחקים. הסרט מבטא את הקשר שבין צילום לקולנוע, כשכמעט אין תזוזה של מצלמת הקולנוע. כל פריים מספק מבט שונה על מנהטן. הכתוביות שמוצגות במהלך הסרט מכילות קטעים מסוימים מהכתבים של וולט ויטמן.

ערך תרבותי

הסרט תואר על ידי ספריית הקונגרס כבעל ערך תרבותי גבוה, ונבחר כראוי לשימור לאורך זמן. באוקטובר 2005 הסרט יצא על גבי DVD כחלק ממארז שהכיל אוסף של סרטים ניסיוניים מוקדמים שיצאו בארצות הברית בין השנים 1894 ל-1941.
פוצ'יוב

תולדות היישוב

פוצ'יוב נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנים אלה נודעה בשל מעיין שהיה בה, אשר התפרסם בסגולות מרפא. במאה ה-16 הוקם על גבעה בסמוך לעיירה מנזר, בעקבות מסורת על הימצאות העתק כף רגלה של מרים הקדושה במקום.
בשנת 1740 עברה פוצ'יוב לבעלות משפחת רדזיוויל, ובשנת 1778 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בשטחי האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי פוצ'יוב

ליהודים הותר להתיישב בעיירה רק בסוף המאה ה-18, ומאמצע המאה ה-19 היוו כמחצית מתושבי העיירה. בשנים 1906 ו-1907 הפיצו נזירים מקומיים עלילות דם נגד יהודי העיירה. במהלך הכיבוש האוסטרו-הונגרי בזמן מלחמת העולם הראשונה גויסו יהודי העיירה לעבודות כפייה, ולאחריהן, גורשו מהעיירה. בשובם אליה, מצאו את בתיהם הרוסים. בסיוע הג'וינט ויוצאי העיירה בארצות הברית השתקמה במעט הקהילה בעיירה לאחר המלחמה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,100 יהודים, כמחצית תושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש העיירה בידי הצבא האדום בספטמבר 1939.
ב-20 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה תוך זמן קצר 119 גברים יהודים, והטילו על הקהילה סכום כופר גבוה.
בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו שררו תנאי רעב. 19 יהודים שניסו להבריח מזון לגטו הוצאו להורג.
ב-7 בספטמבר 1942 נרצחו 794 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה בבורות ירי. לאחר מכן, נערך מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיירה, ומי שנמצאו נרצחו יחד עם כ-20 יהודים שהושארו למיון חפצי הנרצחים.
יבגני חאלדיי

קורות חיים

חאלדיי נולד בשנת 1917 בעיר יוזובקה (לאחר מכן "סטאלינו"; כיום דונצק באוקראינה). בהיותו בן שנה נרצחה אמו על ידי חיילים שנכנסו לביתם בשעת התה ורצחו אותה ואת עוזרת הבית. חאלדיי, שהיה בידי אמו, ניצל בנס כאשר חדר אליו כדור לגוף. יבגני גדל אצל סבתו, ממנה קיבל מצלמת "לייקה" ישנה, שפיתחה אצלו את אהבת הצילום.
בשנת 1936 החל לעבוד כצלם עבור סוכנות הידיעות של ברית המועצות, "טאס" (ТАСС). עם תחילת מלחמת העולם השנייה נלווה חאלדיי אל כוחות הצבא האדום במסעם דרך אירופה, דרך מורמנסק, חצי האי קרים, וכיבוש ערי מפתח באירופה כסופיה, בוקרשט, בודפשט ווינה, ובסופו של דבר הקרב הקשה אשר הסתיים בכיבוש ברלין. חאלדיי נודע בתמונותיו אשר הנציחו רגעי מפתח במלחמה, תוך גישה תיעודית ועניינית. 
תמונתו הידועה ביותר, "הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג", שצולמה ב-2 במאי 1945 במהלך הקרב על ברלין, התבררה כמבוימת. חאלדיי התקנא בצלם ג'ו רוזנטל, אשר צילם זמן קצר לפני-כן, ב-23 בפברואר 1945, את "הנפת הדגל באיוו ג'ימה". עבור תצלום זה זכה רוזנטל בפרס פוליצר באותה שנה. על אף הטענות - שרוזנטל הכחיש בתוקף עד מותו - כי גם תמונתו בוימה, הרי שהדימוי ההרואי תרם להאדרת יוקרתו של הצבא האמריקאי, וחאלדיי שאף להעניק לצבא האדום תצלום ניצחון הרואי דומה. הוא נשא עמו דגל לקרבות וביקש מחיילים להניפו מעל לבניין השרוף. הדימוי המרשים נאלץ לעבור ריטוש בטרם פורסם ברבים, משום שעל אמת-היד של החייל שמניף את הדגל נראו, למרבה המבוכה, שני שעונים, שנלקחו ודאי כשלל. תמונה זו הביאה לחאלדיי תהילת עולם כצלם.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה המשיך חאלדיי וצילם תמונות מוועידת פוטסדאם, משפטי נירנברג וועידת פריז ב-1947. אך בתקופה זו סר חנו מעיני השלטונות הקומוניסטיים. חאלדיי פוטר מסוכנות טא"ס בשנת 1949 ולאחר מכן הותר לו לעבוד כצלם באופן מקומי, במקומות קטנים, ולעיתים הותר לו רק לעסוק בפיתוח תמונות של אחרים. בשנות ה-60 עבד זמן מה כצלם עבור העיתון "פראבדה", ובשנות ה-70 פרש לגמלאות. חאלדיי עצמו ייחס את נפילתו לאנטישמיות הסטאליניסטית. חאלדיי לא הסתיר את יהדותו. אביו ושלושה מאחיו נספו בשואה.
לאחר נפילת הקומוניזם זכה חאלדיי להכרה בינלאומית, וכיום הוא נחשב לאחד מצלמי המלחמה המעולים שפעלו במלחמת העולם השנייה, ובכלל. הוא היה מיודד עם הצלם רוברט קאפה, שתיעד ביחד איתו את משפטי נירנברג וועידת פוטסדאם. 
יבגני חיי את שארית חייו בצניעות בדירה קטנה במוסקבה, שם נפטר בשנת 1997. זמן קצר לפני מותו צולם עליו סרט ביוגרפי בו הוא מתאר את תולדות חייו ומקצועו. 
בשנת 1999 הוצגה בבית התפוצות תערוכה מיצירות חאלדיי, בשם "תמונת מלחמה".
בשנת 2008 הוצגה תערוכה עם מיטב מתצלומיו במוזיאון Martin Gropius Bau בברלין.
לוגי

מאפייני הערוץ

הערוץ פועל מ-2003 ומשודרות בו תוכניות מדע והעשרה, המכוונות לילדים ולנוער. בערוץ מספר רב של תוכניות רכש ומקור המנסות ללמד את הצופים בהן עובדות ותהליכים מדעיים או להעביר מסרים חינוכיים הקשורים למדע, תוך כדי הדגמת שיטות מדעיות למיניהן. התוכניות הן לרוב סדרות עלילתיות מונפשות בכיכובם של ילדים ונוער או תוכניות אולפן שבהן מתארחים ילדים ונוער לצד אנשי מקצוע.
בתחילת דרכו, בה שודר ב-HOT בלבד, נקרא הערוץ "לוגי 8" (וכך גם הלוגו שלה), והיה ערוץ שחיבר בין ערוץ הילדים לערוץ 8 המוגדר כ"ערוץ המדע". בכך שידר תוכני מדע לילדים.
בשנה הראשונה הערוץ שובץ באפיק 7 (בין ערוץ הילדים שהיה באפיק 6 לבין ערוץ 8), ובהמשך עבר לאפיק 81 בה פעל עד 20 בנובמבר 2017, שבה החל לפעול באפיק 73 עד לירידתו ב-1 בינואר 2018.
ב-18 ביולי 2007 הודיעה חברת yes כי חתמה על הסכם שידור הערוץ], ומה-1 באוגוסט 2012 עד ה-1 בינואר 2017 שודר הערוץ באפיק 92.
ב-1 בינואר 2017 חברת yes הפסיקה את שידורי ערוץ לוגי וערוץ הילדים עקב סכסוך עם חברת RGE.
ב-21 ביוני 2017 ערוץ לוגי עלה לשידור בחברת פרטנר tv.
ב-24 בספטמבר 2017 ערוץ לוגי עלה לשידור בחברת סלקום tv.
ב-1 בינואר 2018 חברת HOT הפסיקה את שידורי ערוץ לוגי וערוץ הילדים.
אחרי הפסקת השידורים בהוט, משודר הערוץ בפרטנר tv ובסלקום tv.
ב-30 במאי 2019 תוכני הערוץ ירדו משירות ה-VOD של HOT, והתכנים זמינים ללקוחות פרטנר tv וסלקום tv.
West Coast

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי לנה דל ריי, ביחד עם ריק נואלס והופק על ידי דן אוירבך. השיר כשמו, מדבר על החוף המערבי של ארצות הברית, תוך שהוא מדבר על אישה הקרועה בין אהבה ושאפתנות במערכת יחסים כלשהי.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של לנה דל ריי ב-14 באפריל 2014, בסמוך לצאתו כסינגל, והפך לוויראלי כאשר צבר למעלה מ-45 מיליון צפיות. הווידאו קליפ של השיר יצא לאור חודש לאחר מכן, והוא צולם בשחור-לבן.
נכון ליוני 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-112 מיליון צפיות.
מארי אנגל פנינגטון

קורות חייה

מארי אנגל פנינגטון נולדה בנאשוויל, טנסי להנרי ושרה ב. פנינגטון, והיא הייתה המבוגרת מבין שתי אחיות. זמן קצר לאחר הולדתה, משפחתה עברה לפילדלפיה, פנסילבניה. היא החלה להביע עניין במדע כבר מגיל צעיר וב-1890 לאחר סיום לימודיה בתיכון, היא החלה ללמוד ביולוגיה וכימיה באוניברסיטת פנסילבניה. שנתיים מאוחר יותר השלימה את הלימודים הנדרשים לקבלת תואר ראשון, אך בגלל שאוניברסיטת פנסילבניה לא העניקה תארים לנשים באותה תקופה, היא קיבלה "תעודת מומחיות". בשנת 1895 השלימה את הדוקטורט שלה וב-1897 התחילה התמחות של שנה באוניברסיטת ייל. ב-1901 פתחה פנינגטון מעבדה קלינית עצמאית בפילדלפיה, ולאחר-מכן, ב-1904, התבקשה לעמוד בראש המעבדה הבקטריולוגית בשם המחלקה לבריאות וארגוני הצדקה של פילדלפיה. ב-1905, נכנסה לתחום הקירור כשהצטרפה לצוותו של ד"ר הארווי ו. וויילי (באנגלית: Dr. Harvey W. Wiley), ראש המחלקה האמריקאית של הלשכה לכימיה של חקלאות. כשנה מאוחר יותר, פנינגטון מתמנה להיות ראש המעבדה למחקר מזון, שם, בהתבסס על מחקרה, היא מציבה סטנדרטים בסיסיים לטיפול היגייני בעופות שנועדו למאכל. ב-1919 עזבה פנינגטון את המעבדה למחקר מזון ועברה לניו-יורק. ב-1922 פתחה עסק עצמאי כיועצת בנוגע לאחסון אוכל לחברות אחסון ומשלוח מזון. בשנת 1940 הוענקה לה מדליית גרוון-אולין. פנינגטון מעולם לא נישאה ובמהלך חייה התמקדה בעיקר בעבודתה ובמחקר שלה. היא נפטרה מהתקף לב ב-27 בדצמבר 1952.

פעילות מחקרית

בשנות המחקר המוקדמות שלה ערכה פנינגטון ניתוחים כימיים ובקטריולוגים במוצרי חלב (במעבדה העצמאית שלה), ובהמשך כחלק מעבודתה במעבדה הבקטריולוגית בפילדפיה בחנה את הבעיות שבחלב לא בטוח וחקרה את הישמרות החלב בטמפרטורות נמוכות וכך יצרה סטנדרטים בסיסיים לתעשייה זו שאומצו בכל רחבי המדינה. בהמשך, לאחר כניסתה לתחום המקררים, בדקה את ההשפעה של קירור על התנהגות של מוצרי מזון המתקלקלים במהירות וכראש המעבדה למחקר מזון מחקרה התמקד בכל השלבים העוברים עופות המיועדים למאכל בדרך לצרכן. היא האמינה שעל-מנת שעוף המאוחסן בקירור יגיע בבטחה לשולחנו של הצרכן, כל שלב בתהליך חייב להיות מלווה בקירור מתאים וסביבה הגיינית. מחקרה הוביל אותה להבנה שעוף יכול להיות מאוחסן בבטחה ולהישאר באיכות גבוהה למשך תקופה של מעל לשנה בטמפרטורה של 0 מעלות פרנהייט, וכך, בתחום נוסף שבו לא היו נהלים הקבועים בחוק, הצליחה פנינגטון להציב תקנים בסיסיים . תגליתה העיקרית הייתה ההבנה שמזונות טריים נשארים בטוחים למאכל ולא מתקלקלים למשך זמן רב יותר בטמפרטורות נמוכות וקבועות. על ידי ביטול תנודות הטמפרטורה ספירת החיידקים נשארת נמוכה לאורך פרק זמן ארוך יותר. תגלית זו הייתה קריטית לטוהר ובטיחות המזון .

פרסים ותארים

-בשנת 1940 הוענקה לפנינגטון מדליית גרוון-אולין על עבודתה בתחום הכימיה.
-פנינגטון מונצחת בידי ארגון ASHRAE ובהיכל התהילה הלאומי לנשים ונבחרה להיכל התהילה של החברה ההיסטורית לעופות (באנגלית: American Poultry Historical Society).
פרה אדומה (סרט)

עלילה

בני (אביגיל קובארי) היא נערה בת 17 יתומה מאם, המתגוררת לבד עם אביה יהושוע (גל תורן) בהתנחלות בסילואן שבמזרח ירושלים. כשנולדת עגלה אדומה כשרה, אביה רואה בזה אות לתחילת בניין בית המקדש השלישי. על בני מוטל התפקיד של דאגה לפרה. כאשר בני מתאהבת ביעל (מורן רוזנבלט), בת שירות לאומי, הקשר הקרוב עם אביה מתחיל להיסדק. ככל שהמתיחות הולכת ומתלהטת, בני מנסה נואשות ליצור לה וליעל עתיד משל עצמן.

הפקה

זהו סרט הביכורים של ברקאי יעקב; הוא הופק על ידי איתי תמיר מחברת לילה סרטים בע"מ ויצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
פינגוויניים

אטימולוגיה

ייתכן כי השם "פינגווין" מקורו לטיני (pinguis = "שמן"). השערה זו מתבססת על איות המילה בשפות כמו צרפתית (pingouin) וגרמנית (pinguin), שבהן האות השנייה היא i, ולא על דרך האנגלית, בה האות השנייה היא e.
אחרים גורסים כי מקור שמו של עוף זה הוא דווקא ולשי. הללו טוענים כי זהו הלחם בסיסים של המילה pen (=ראש) עם המילה gwyn (=לבן) המתייחס לאלקה גדולה, עוף ימי דמוי פינגווין שנכחד במאה ה־19 ובקדמת ראשו שני כתמים לבנים. ואולם, המסתייגים מגרסה זו מצביעים על־כך שהיא אינה מתיישבת עם צורות הכתיב שאינן אנגליות; על־כך שאין בנמצא דוגמאות נוספות למילים ולשיות שהשתרשו בלשונות אירופאיות; וכן על־כך שאין לוולשית כל קשר יוצא דופן עם בעל־חיים זה, כזה שהיה מוביל להשאלת הביטוי בשפות אחרות. אף על פי שנדמה כי הסברה הראשונה היא המניחה את הדעת, בחר אברהם אבן־שושן להתייחס דווקא אל זו השנייה במילונו, בהוסיפו את הכיתוב "ראש לבן?" בצד המונח, המצביע על מקור אטימולוגי משוער.

בתרבות

הסרט "מדגסקר" מכיל ארבע דמויות שדמותן הן פינגווינים (ריקו, קובלסקי, סקיפר, פרייבט) שלמעשה הם "סוכנים חשאים". בערוץ ניקלודיאון הופקה סדרה על ארבעת הפינגווינים ושלושה סרטים בשם "הפינגווינים ממדגסקר", שזכו להצלחה רבה.