google/wiki40b huggingface dataset:
נישואים פתוחים

נישואים פתוחים הוא קשר משפחתי שבו בני זוג נשואים מקיימים, בהסכמה הדדית, קשרים נוספים, הכוללים גם יחסי מין, עם אנשים נוספים מלבד בני זוגם. על פי רוב המונח אינו מכוון למי שעוסק בחילופי זוגות כי אם למי שמקיימים קשרים של ממש, שיש בהם לפעמים גם אהבה וחברות שכוללים גם יחסי מין עם בני זוג נוספים, שלא במסגרת מסיבת חילופי זוגות.

מאפיינים

אנשים החיים במערכת של נישואים פתוחים טוענים לרוב כי טבע האדם אינו מוגבל לאהבת אדם אחד, ושהמונוגמיה היא כפייה תרבותית חדשה. רווחת הדעה כי נישואים פתוחים מחזיקים מעמד (ואינם מתמוטטים לכלל גירושים) אם קיים איזון וקשר חברי טוב בין בני הזוג. בקהילת הפוליאמוריה העולמית טוענים לרוב כי כאשר קיימת הסכמה וחברות אמיתית בין בני הזוג, המאפשרים באמת זה לזו לקיים קשרי אהבה נוספים, אחוז הגירושין יורד מאד, כי אין צורך לסיים קשר ישן כדי להתחיל קשר חדש. במקום להיפרד מבן-זוג אחד כדי לפתח מערכת חדשה עם השני מקובל בעולם היחסים הפתוחים המונח "טרנזישן" שמשמעו מעבר הדרגתי ממצב א' למצב ב', ללא צורך בשבירה.
מערכות היחסים הנוספות יכולות להתקיים לצד מערכת היחסים הראשית, ולרוב, מדווחים החיים כך כי המערכת הראשית נמצאת נשכרת מכך. יחד עם זאת, היחסים הנוספים עשויים להיות כפופים לתנאים מסוימים הנקבעים על ידי בני הזוג עצמם, ולא על פי אמת מידה חיצונית הכופה עצמה עליהם בהגדרת מוסד הנישואין. למשל, הפרטנר המיני עשוי להיות מותנה באישור בן הזוג שאינו מקיים אתו יחסים. יש הקובעים הכרח בשימוש באמצעי מניעה עם כל הפרטנרים הנוספים, יש שמבקשים לדעת כל פרט מהמתרחש בחדר המיטות של בן או בת הזוג עם המאהבים שלהם, ויש שמבקשים לא לדעת פרטים מרובים מידי. יש הקובעים כי מותר לבני הזוג לשכב עם אחרים רק בזמני נסיעות עבודה, במרחק רב מהבית, ויש המעדיפים קשר קרוב, בו האדם הנוסף הופך לחלק אינטימי מהמשפחה כולה. רבות הדרכים, וחלק מהעניין הוא לאפשר לכל זוג לקבוע את דרכו.
כאשר נוצר מצב של נישואים פתוחים לכאורה שלא באו מרצון חופשי של שני בני הזוג אלא כתוצאה מלחץ של אחד מבני הזוג, כאשר בן הזוג השני מסכים להצעה מתוך חרדת נטישה המערכת איננה יציבה ועלולה להישבר. זהו למעשה לא מצב של יחסים פתוחים באמת כי הפתיחות של היחסים הפתוחים מחייבת הסכמה מלאה של כל הנוגעים בדבר, ולא הסכמה שבאה מתוך אילוץ.

עמדת הדתות

על-פי ההלכה היהודית, נישואים פתוחים אסורים. חל איסור חמור על אישה נשואה לשכב עם גבר אחר, ואם היא עושה כך הרי ש"אבדה כתובתה". חוזה הנישואין היהודי המעוגן בכתובה ובמעמד הקידושין מבטיח כי מיניותה של האישה תוקדש מעתה לבעלה בלבד, ובתמורה הוא יזון ויפרנס אותה ואת ילדיה. גם על הגבר אסרו חכמים לשכב עם נשים שאינן נשואות לו, משום זנות, אך זהו איסור חמור הרבה פחות, ונישואיו אינם מבוטלים כתוצאה מכך. חרף הסכמתו של בעלה, על אישה שמימשה נישואים פתוחים ושכבה עם גבר אחר חל הכלל של "אסורה לבעלה ולבועלה". 
גם בנצרות ובאסלאם מימוש נישואים פתוחים הוא בגדר ניאוף, מעשה שבמדינות מוסלמיות אחדות, כגון פקיסטן וערב הסעודית נחשב לעבירה פלילית.
פרי או'בריאן

ביוגרפיה

או'בריאן נולד בסנטה מוניקה, שבקליפורניה. בתקופת לימודיו בתיכון הוא הצטיין בפוטבול ואף זכה במלגת ספורט ללימודים באוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא בעל תואר בהנדסה אזרחית ובנקאות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה או'בריאן במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 17.41 מטר כבר בהדיפה הראשונה, לפני דארו הופר (17.39 מטר) וג'ים פוקס (17.06 מטר), ובכך זכו האמריקאים בכל המדליות.

שיאן עולם

ב-9 במאי 1953 שבר או'בריאן את שיאו העולמי בן ה-3 שנים של ג'ים פוקס (17.95 מטר) כשהדף למרחק של 18.00 מטר.

המכביה

בספטמבר 1953 השתתף או'בריאן בתחרויות ראווה במכביה הרביעית, משום שהוא אינו יהודי וקבע בזריקת דיסקוס תוצאה של 52.30 מטר.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1955 זכה או'בריאן במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.59 מטר ובמדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 51.07 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הגן או'בריאן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 18.57 מטר בהדיפה החמישית לאחר שהוביל במהלך כל התחרות, לפני בן ארצו ביל נידר (18.18 מטר) וירי סקובלה מצ'כוסלובקיה (17.65 מטר).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בשיקגו, ארצות הברית בשנת 1959 הגן או'בריאן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.04 מטר ובמדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 51.84 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה או'בריאן במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.11 מטר בהדיפה השנייה והוביל עד לסבב ההדיפות החמישי ובכך לא הצליח לזכות בפעם שלישית ברציפות. המנצח ביל נידר, שיאן העולם הטרי, קבע שיא אולימפי חדש של 19.68 מטר, ובמדליית הארד זכה שיאן העולם היוצא דאלאס לונג (19.01 מטר), ובכך זכו האמריקאים בכל המדליות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה או'בריאן לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם, הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 19.20 מטר, אחרי שיאן העולם דאלאס לונג שקבע שיא אולימפי חדש של 20.33 מטר, בן ארצו רנדי מטסון (20.20 מטר) ווילמוש וריו מהונגריה (19.39 מטר).
בשנת 1984 בגיל 52 קבע או'בריאן בהדיפת כדור ברזל שיא אמריקאי לקבוצת גילו בתוצאה של 17.75 מטר, שיא זה עדיין קיים.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עסק או'בריאן בבנקאות ומקרקעין.
ב-21 באפריל 2007 בגיל 75 נפטר או'בריאן מהתקף לב תוך כדי תחרות שחייה אזורית למסטרס במועדון סנטה קלריטה שבקליפורניה.
דרך שבעת האגמים

דרך שבעת האגמים (בספרדית: Camino de los Siete Lagos או Ruta de los Siete Lagos) היא כינויו של קטע נופי בן 107 ק"מ בדרך מס' 234 הארגנטינאית, העובר לאורכם של שבעה אגמים, בין סן מרטין דה לוס אנדס לבין ויז'ה לה אנגוסטורה שבפרובינציית נאוקן.
שבעת האגמים הם (מצפון לדרום): לאקר, מָצ'וֹנִיקוֹ, פַאלְקְנֶר, ויז'ארינוֹ, אֶסְקוֹנְדִידוֹ, קוֹרֶנטוֹסוֹ ואֶסְפֶּחוֹ. בסמוך לדרך נמצאים אגמים נוספים, המצויים כולם במרחק של קילומטרים ספורים ממנה: מָליקינָה, הֶרְמוֹסוֹ, טְרָפוּל, אֶסְפֶּחוֹ צ'יקוֹ ונאוול ואפי.
הדרך, שברובה אינה סלולה, עוברת בתחומי הפארקים הלאומיים לָנין ונָאוֶול וָאפִּי.
אהובת המוות

העלילה

במוסקבה נפתח מועדון "אוהבי המוות" — קהילה, שחבריה נוטלים את חייהם מרצונם בזה אחר זה. חברי המועדון מאמינים כי החיים על פני כדור הארץ הם שליחות שנועדה להעניש אותם. על אף שהסבל זמני, אין להפריע לחיים באופן שרירותי, מבלי לראות קודם את סימן המוות. כל אחד מהם שמוצא סימן זה, מיד מתאבד, תוך שהוא מותיר מאחוריו מכתב התאבדות פיוטי.
בת הפרברים מאשה מירונובה, מגיעה למוסקבה בעקבות האהוב שלה, כשהיא מקבלת את הזמנתו להצטרף לקהילה החשאית, כעת היא כבר לא מאשה, אלא קולומבינה המסתורית, היא מתחילה להתלבש באופן דיקדנטי ולוקחת לעצמה נחש כחיית מחמד. עד מהרה חברי המועדון מצרפים אליהם גם אראסט פנדורין שנחוש בדעתו לשים קץ לסדרת ההתאבדויות. בנוסף אראסט פטרוביץ', שנוטל לעצמו את הכינוי הנסיך גנז'י, מנסה להבין בתוך סבך ההתאבדויות, בעזרתם של כתבים מעיתונים מקומיים, וצוות של הז'נדרמריה. לכל אחד מהם דעה משלו על המתרחש. המצב מסתבך, כשמתרחשת התאבדות אחר התאבדות, וכל אחד מהם אפוף מסתורין... ובמשחק עם המוות לא רבים יוצאים מנצחים...
אוטיקה

אוטיקה (Utica, עותיקה) היא עיר פניקית עתיקה, ושמו של חבל הארץ בו שכנה ההתיישבות הפיניקית (בתוניסיה ולוב של היום) החל מהמאה ה-9 לפנה"ס בצפון אפריקה. 
אותיקה הייתה הקולוניה הראשונה של הפיניקים בצפון אפריקה, ומכאן פשר שמה: (עיר) עתיקה, לעומת קרתגו, קרת החדשה, שהוקמה מאוחר יותר, כ-40 קילומטרים דרומית-מזרחית אליה. אמנם שכנתה הצעירה קרתגו, עלתה עליה והפכה במהרה להגמונית באזור, תוך שהיא לוקחת תחת חסותה ערים פיניקיות אחרות דוגמת לפטיס מגנה, אך אותיקה שמרה במשך תקופה ארוכה על עצמאות כלכלית ופוליטית וגם מאוחר יותר כשכבר הייתה תחת שליטה של קרתגו נחשבה לבעלת ברית מיוחסת.
עם חורבנה של קרתגו בעקבות המלחמה הפונית השלישית הפכה אותיקה לבירתה של הפרובינקיה הרומית אפריקה, אולם מעמד זה נלקח ממנה עם ייסודה של קרתגו הרומית בימיו של אוגוסטוס.
תוך ירידת קרנה של הקיסרות הרומית המערבית נכבשה העיר בידי הונדלים ב-439 לספירה וכמאה שנים מאוחר יותר בידי הביזנטים. חורבנה הסופי של העיר הגיע עם כיבושה על ידי הערבים בסוף המאה ה-7.
דגל רודזיה

היסטוריה

עם הקמתה של רודזיה הדרומית בשנת 1923, אימצה המושבה נס כחול בריטי בדומה למושבותיה של האימפריה הבריטית ברחבי העולם. בשנים הבאות עבר הדגל מספר שינויים. עקב כניסתה של המושבה לפדרציה של רודזיה וניאסלנד בשנת 1953, נקבע דגל פדרלי אשר ייצג את כלל מרכיבי האיחוד. עם פירוק הפדרציה בשנת 1963 חזרה רודזיה הדרומית לדגלה הקודם, אך צבעו הכחול הוחלף לצבע בהיר יותר. עצמאותה של המושבה בשנת 1965, עם הקמתה של רודזיה, תחילה לא נתנה את אותותיה בשינוי בדגל. בשנים הראשונות קיווה המיעוט הלבן ששלט במדינה לשמור על קשרים הדוקים עם בריטניה במסגרת ממלכות חבר העמים הבריטי. משנכזבו מדחיית בריטניה אותם, וכחלק מתהליכי מעבר רודזיה לרפובליקה, קבעה לעצמה המדינה הצעירה דגל חדש בדמות טריקולור. ברקע כישלון המיעוט הלבן לבסס את שלטונו וכחלק מניסיונות פשרה עם הרוב השחור, הוקמה בשנת 1979 המדינה קצרת הימים זימבבואה רודזיה, בה קיוו הלבנים לשמור על כוחם יחד עם מתן מקום רב יותר לשחורים במדינה. בתוך כך הדגל הרודזי הוחלף בעוד הדגל החדש שאף לייצג גם את האוכלוסייה השחורה ברודזיה. בשנת 1980, נפל באופן סופי השלטון הלבן ברודזיה, ועל בסיס מדינה זאת קמה זימבבואה, אשר זכתה בדגל חדש משלה.
שק שפיר

שק השפיר הוא זוג של ממברנות דקיקות אך חזקות אשר מכיל את העובר המתפתח במשך ההיריון, עד זמן קצר לפני הלידה.
הממברנה הפנימית, הקרויה באופן רשמי שק השפיר, מכילה את נוזל מי השפיר ואת העובר. הממברנה החיצונית קרויה סיסית מכילה את שק השפיר והיא חלק מהשליה. שק השפיר קרוי גם בועת השפיר בגלל דמיונו לבועה. כאשר הוא מואר, שק השפיר נראה מבריק וחלק, אך הוא חזק דיו מכדי להינזק או להיפרץ.
קריעה מלאכותית של שק השפיר, הקרויה גם בשם אמניוטומיה, מתבצעת לעיתים, ומטרתה זירוז או התחלת תהליך הלידה.
חמולת מח'אמרה

חמולת מח'אמרה (בערבית: المخامرة) היא אחת החמולות בכפר יטא ואחת מהחמולות הגדולות בדרום הר חברון. הפירוש שניתן לשם מח'אמרה הוא "עושי היין", פעולה האסורה באסלאם על פי פירוש מקובל.
"אל מח'אמרה" מחזיקה במסורת שלפיה מוצאה משבט יהודי מח'ייבר שגורש על ידי מוחמד מחצי האי ערב. יצחק בן צבי שחקר בתולדות עם ישראל וארץ ישראל (ומי שלימים היה נשיא מדינת ישראל השני), ביקר במקום וניסה לעמוד בין השאר על שורשי מסורת זו. לדעתו, מוצא שלוש מתוך שש החמולות שמרכיבות את הכפר יטא הוא יהודי, והן נקראות על שם אביהן הקדום - "מחימר", אשר עלה מן המדבר עם בני שבטו וכבש את הכפר, כנראה במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה. בין השאר נמצא כי החמולה נוהגת בשבוע מסוים בימי החורף, קרוב למועד בו חל חג החנוכה, לצאת אל בית בפאתי הכפר ולהדליק שם נרות. זקני החמולה שמרו על עוד כמה מנהגים יהודיים. הם גם לא אוכלים בשר גמלים, כמנהג היהודים.
הכפר יטא היה הכפר הערבי הראשון ביהודה ושומרון שחובר לתשתיות המים והחשמל בידי הממשל הצבאי של מדינת ישראל לאחר מלחמת ששת הימים. הדבר היה בשל משלחת בראשות זקן השבט מן הכפר שהציגה חנוכייה עתיקה למושל הצבאי הישראלי בהר חברון, כעדות למוצאם היהודי של המח'אמרה. הדבר לא הוביל ליחסים קרובים עם בני החמולה והם נטו לחבור לגורמים עוינים למדינת ישראל.
כמה מבני החמולה התראיינו לכתבה של הערוץ הראשון שנעשתה על צבי מסיני, איש הייטק לשעבר שחוקר את מוצאם היהודי של חלק מהפלסטינים, והודו בכך שהם מודעים למוצאם היהודי, אם כי כיום הם רואים בעצמם מוסלמים לכל דבר בשל הדורות הרבים שמאז שאבותיהם התאסלמו, ולוקחים חלק פעיל ביותר במאבק הפלסטיני בישראל בשל רצונם להראות לשכניהם הערבים כי למרות "עברם היהודי" הם חלק בלתי-נפרד מהצד הערבי בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
שמם של חלק מבני החמולה נקשר לפעילויות טרור והשתייכות לתנזים באיו"ש ולחמאס, ובהיתקלות עם כוחות צה"ל והשב"כ, לדוגמה המחבל הפלסטיני ח'אלד מח'אמרה ששוחרר בעסקת שליט והתחייב לא לחזור לטרור. ב-8 ביוני 2016 ביצעו שניים מבני החמולה, ח'אלד מח'אמרה ומוחמד מח'אמרה, פיגוע ירי במתחם שרונה בתל אביב, שבמהלכו הם רצחו ארבעה בני אדם. 
מעטים מתוכם התגיירו ועברו לגור ביישובים רחוקים מכפרם ובמדינת ישראל.

שרידי בית כנסת ביטא

בשנת 1969 הבחין צבי אילן, בדרום מזרח הכפר, באבן בצורת קונכייה משובצת במשקוף מבנה ושיער שמקורה בבית כנסת.
בשנת 1986 סקר צוות של קצין מטה לארכאולוגיה את הכפר וגילה חלקי מבנה ציבורי שהוא בית כנסת או כנסייה. צבי אילן המשיך בבדיקה ויחד עם דוד עמית גילה משקוף ועליו חריטת מנורת שבעת הקנים. בשנת 1988 גילה דוד עמית משקוף בעל שתי מנורות רוזטה מעל פתחו של בית ישן. בכך אישש את קיומו של בית כנסת במקום מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
במבנה שרדו קירות אבני גזית, שמקורן בבית כנסת. לא הובחן באפסיס במבנה ולכן אין לשער שמדובר בכנסייה.
בכפר נמצאו עוד שרידים המעידים על קיום יישוב יהודי: חלקי כרכוב ומשקוף, עמוד סורג, עמודים בחתך לב, האופייניים לבתי כנסת.
צבי אילן מעלה את האפשרות כי החמולה בכפר המכונה "מאסלמה" דהיינו המאוסלמים וכן "מחמארה" - האדומים, שלגביהן יש מסורות שייחסו להם מוצא יהודי ומנהגים יהודים, אוסלמו בתקופה הכיבוש הערבי. "אם הדבר נכון, ייתכן שהם צאצאי היהודים שהשתמשו בבית הכנסת".
סמל קטר

סמל קטר (בערבית: شعار قطر) מציג שתי חרבות מעוקלות בתוך עיגול צהוב. בין החרבות - אנייה השטה על גלים כחולים ולבנים, על יד אי עם שני עצי דקל. העיגול מוקף על ידי טבעת נוספת החצויה אופקית. על החלק הלבן, העליון - שמה של המדינה - "دولة قطر" - "מדינת קטר" - כתוב בכתב כופי בצבע חום. על החלק החום מופיע לעיתים שם המדינה באנגלית. קו הגבול בין החלק החום והלבן משונן ומזכיר את דגל קטר.
הסמל הוצג לראשונה ב-1976, והחליף סמל אחר, ששימש החל מ-1966, אשר היה מורכב משתי חרבות מעוקלות, צדף ושני ענפי דקלים עם הכותרת "קטר".
מספר אלמנטים מהסמל מעטרים גם סמלים נוספים בעולם הערבי - החרב המעוקלת המסורתית מסמלי ערב הסעודית ועומאן, האונייה מסמלי כווית. גם הדקל הוא סמלה של ערב הסעודית. הצבעים וחלוקת הטבעת החיצונית מגיעים מדגל קטר.
אברהם-חיים שאג

ביוגרפיה

נולד בירושלים, נינו של הרב אברהם שאג-צוובנר. למד ולימד בישיבת תורת חיים. 
היה ממייסדי "המזרחי" ומראשיו בארץ ומנהל לשכת "המזרחי" בירושלים בין השנים 1919–1921. ממייסדי כפר סבא, גאל את אדמות שכונת בית וגן, היה ממקימי אגודת בית וגן ועמד שנים רבות בראש הנהלת האגודה. ממייסדי שכונת רוממה ושכונת גאולה. 
מ-1936 שימש כיושב-ראש המועצה הדתית בירושלים ויושב-ראש חברה קדישא "קהילת ירושלים". היה מנהלו של בית חינוך עיוורים בירושלים, סגן יושב-ראש הנהלת בנק ארץ ישראל-בריטניה, חבר הנהלת הוועד הלאומי ואספת הנבחרים הראשונה. לאחר קום המדינה נבחר לכהן בכנסת הראשונה והיה חבר ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים.

משפחתו

בשנת 1900 (תר"ס) נשא לאשה את לאה צוובנר, הבת של דודו יעקב צוובנר.
לרב שאג היו שמונה ילדים: יהודה ליב (אריה), מרים קפלן, שושנה באומגרטן (שבנה פרופ' יעקב אשל היה ממייסדי המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, ונכדה פרופ' חנן אשל היה מבכירי הארכאולוגים בארץ). בתו אסתר הייתה נשואה לרב יוסף משה שכטר, ששימש כרב הכותל לאחר מלחמת ששת הימים. בניו האחרים: הרב יצחק צוובנר, אביגדור שאג, צבי שאג ובן הזקונים דוד, שהיה חובש ב"מחלקת ההר" של הפלמ"ח ומנופלי מחלקת הל"ה. בעקבות נפילת בנו היה אברהם-חיים שאג פעיל בתחום הנצחת חללי מערכות ישראל ושימש כיושב-ראש המועצה הציבורית להנצחת החייל.
רחוב "הרב שאג" בשכונת בית וגן בירושלים קרוי על שמו.
דוד פוגל

קורות חיים

דוד פוגל נולד בסטנוב שבחבל פודוליה בשנת 1891. ב-1909 או 1910, עבר לווילנה, שם היה תלמיד ישיבה. בשנת 1912 עבר להתגורר בווינה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה נכלא כנתין מדינת אויב (רוסיה), ושוחרר בשנת 1916. סיפורו של גרשון שופמן, "במצור ובמצוק", שגיבורו קרוי דוד גול, עוסק בתקופה זו בחייו של פוגל. אשתו, אילקה, חלתה בשחפת ובשנת 1919 אובחנה גם בו המחלה. משך רוב שנות חייו נדד ברחבי אירופה, עני ודל, כשהוא מתפרנס בדי-עמל מתשלומים זעירים בעבור פרסום שיריו וסיפוריו.
בשנת 1925 עבר להתגורר בפריז. לקראת סוף שנות ה-20 נישא בשנית, לעדה נדלר. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל לפי הזמנת הסופרים העבריים, שדאגו לסרטיפיקטים לו ולאשתו, אך לא הסתגל לאקלים ולסביבה התרבותית. בארץ ישראל נולדה בתו היחידה, תמרה. באביב 1930 שב עם אשתו ובתו לאירופה, שהה בוורשה ובווינה, ובשנת 1932 חזר לפריז.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עזב את פריז ונסע עם בתו לאוטוויל שבמחוז אן, שם הייתה אשתו מאושפזת עקב מחלת השחפת. ב-3 באוקטובר 1939 נעצר שם ונכלא עקב היותו נתין של מדינת אויב (אוסטריה). באוגוסט 1940, בעקבות כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, שוחרר וחזר לאוטוויל, שהייתה תחת שלטון וישי. את התקופה הזו בחייו תיאר במעין יומן אישי שכתב ביידיש (נוסח עברי, בשם "כולם יצאו לקרב", נכלל בספרו "תחנות כבות"). בפברואר 1944 נתפס על ידי הגסטאפו באוטוויל, הועבר למחנה הריכוז דראנסי וממנו למחנה ההשמדה אושוויץ שם נרצח.

יצירתו

חוקר הספרות דן מירון עמד על מקומה של כתיבת השירה והפרוזה בחייו של פוגל: "כל פרשת הפרוזה הייתה בבחינת אפיזודה בחייו היצירתיים; אפיזודה שנמשכה לא יותר משבע או שמונה שנים (בעוד ששירה יצר פוגל במשך שלושים שנה, ללא הפסק)."

תרגום

דוד פוגל תרגם מגרמנית לעברית את הכופר מסואנה, מאת גרהרט האופטמן, הספר יצא לאור בהוצאת שטיבל, ורשה, 1923
פתן שחור מצוי

תיאור

נחש זה הוא באורך בינוני המגיע לאורך מקסימלי של 1.3 מ' ומשקלו עד 1.035 גרם. הוא בעל גוף שחור ומבריק, זנב קצר וראש צר, שטוח ועבה הנבדל מן הצוואר. העיניים קטנות וכהות בעלות ראייה חלשה.

תפוצה ואזור מחיה

הפתן השחור נפוץ במזרח התיכון, במדינות: מצרים, ישראל, לבנון, ירדן, ערב הסעודית, עיראק, כווית, ומערב איראן.
בישראל מצוי בנגב (מאילת ועד צפון הנגב) בערבה ובבקעת הירדן עד 50 ק"מ צפונה ליריחו, ובמורדות המזרחיים של מדבר יהודה כולל מישור אדומים.
פתן שחור יימצא באזורים ערבתיים, במדבריות, בחולות ובאזורים סלעיים. אזורים בעלי לחות ומים מהווים גורם משיכה עבור הנחש, וכך גם אזורים מיושבים בתחום תפוצתו.

התנהגות ותזונה

במשך היום הוא שוהה לרוב מתחת לפני האדמה, במערות ונקיקים ומקומות מסתור אחרים. הוא משתמש בראשו דמוי היתד על מנת להתחפר מתחת לקרקע. הפתן השחור פעיל בלילה, וסובל טמפרטורות נמוכות מרוב הזוחלים באזור ועשוי להיות פעיל גם בטמפרטורות של 8 מעלות.
תזונתו מורכבת בעיקר ממכרסמים, ציפורים, ולטאות וקרפדות, והוא ניזון גם מנבלות. חוש ריחו המפותח הוא חושו המרכזי ומשמש אותו כדי לאתר ולצוד את טרפו. לאחר איתור הטרף הוא מכיש אותו הכשה ארוכה מבלי להרפות עד למותו, ולאחר מכן הוא בולע אותו באיטיות בשלמותו.

רבייה

בין החודשים יולי-אוגוסט הנקבה מטילה 10 עד 17 ביצים המהווים כשליש ממשקלה הכולל, והיא שומרת עליהן במשך חודשיים עד לבקיעתן. ברגע בקיעתם מגיעים הנחשים לאורך של 25 סנטימטרים וצבעם שחור. כעבור 3 שנים עשויים לגדול לאורך 80 ס"מ וכעבור חמש שנים לגודל של מטר ויותר.

נסיוב

בשנות ה-90 פותח נסיוב נגד הארס של הנחש על ידי חוקרים מאוניברסיטת ת"א.
השבת השחורה (לבנון)

השבת השחורה הוא כינוי לשורה של מעשי טבח בביירות, שבוצעו בשלביה הראשונים של מלחמת האזרחים הלבנונית החל מ-6 בדצמבר 1975.

מהלך האירועים

האירועים הנדונים נמצאים במחלוקת בין תומכי המחנה הנוצרי לבין תומכי המחנה הרדיקלי. לטענת הנוצרים, החל מהשבוע הראשון של מלחמת האזרחים, החלו לוחמי אש"ף להקים מחסומים ברחבי העיר, וביצעו מעשי טבח וזוועה בנוצרים, לעיני המעוכבים במחסומים. לטענת הנוצרים, ב-30 במאי 1975, בתגובה לרציחתו של מוסלמי במזרח ביירות, 30 אזרחים לבנונים נחטפו ונרצחו לעיני הציבור.
על כל הצדדים מקובל, כי ביום שבת, 6 בדצמבר 1975, גופותיהם של ארבעה חברים בפלנגות המארוניות, נמצאו במכונית נטושה במזרח ביירות. נראה כי לאחר שחגגו במסיבה באזור חבל מתן, עברו בשעות הליל ליד מחנה הפליטים הפלסטיני תל א-זעתר. הארבעה נרצחו במכות גרזן, וגופותיהם עברו התעללות.
לוחמי הפלנגות זעמו בעקבות האירוע (שלטענת הנוצרים, לא היה מעשה הרצח הראשון), והאשימו את התנועה הלבנונית הלאומית, של המוסלמים והפלסטינים ברציחות. כוחות של הפלנגות והמיליציה הנמרים תקפו מוסלמים שנעו במזרח ביירות, שמרבית תושביה היו נוצרים, וירו ללא הבחנה בהתקהלויות אנשים. עשרות שבויים מוסלמים נחטפו ברחבי בעיר, ושוחררו בעד כופר או נרצחו.
הלוחמים הנוצרים, בהנהגת ג'וזף סעד, אביו של אחד מארבעת הנרצחים, החלו להקים מחסומים בדרכים המרכזיות בביירות. מכוניות והולכי רגל נעצרו במחסומים, והתבקשו להראות תעודות מזהות. פלסטינים (שבהיותם פליטים לא נשאו תעודת זהות) ומוסלמים (תעודות הזיהוי הלבנוניות מראות את דת מחזיק התעודה) נרצחו בו במקום בשיסוף הגרון. מרבית ההרוגים היו עובדי הנמל, שהמשיכו לעבוד במזרח ביירות הנוצרית ברובה. מוסלמים רבים נחטפו ועונו במהלך האירועים.
מאות בני אדם נהרגו תוך שעות ספורות, מרביתם אזרחים. ההערכות לגבי מספר הקורבנות נעות בין 110 ל-600. מפקדת הפלנגות הודיעה ביום למחרת, כי הנקמה על הרצח צריכה הייתה להיות מוגבלת לחטיפות, אולם מספר לוחמים סוררים הפרו את הכללים.
מיד לאחר מכן, לוחמי המחנה הרדיקלי תקפו את עמדות הפלנגיסטים במלונות סנט ג'ורג' ופיניקיה בתגובה ורצחו 38 מהנוצרים שעבדו במלונות. הלחימה המסיבית התנהלה בכל העיר ובפאתיה, עד 22 ביוני 1976.
תאודורו אוביאנג נגאמה מבאסוגו

ביוגרפיה

אוביאנג נולד בגינאה המשוונית בתקופת השלטון הקולוניאלי הספרדי ולמד באקדמיה צבאית בסרגוסה. אוביאנג התקדם לדרגת סגן ועבד בכמספר משרות ציבוריות שכללו ניהול המשמר הלאומי ובית כלא שהיה ידוע באכזריותו. בשנת 1979 אוביאנג הפיל את שלטון דודו בהפיכה אלימה, אשר בסופה הנשיא הוצא להורג בידי כיתת יורים ב-29 בספטמבר. אוביאנג הכריז כי שלטונו החדש ישקם את המדינה מהתקופה "הברוטאלית" של הממשל הקודם. הוא העניק חנינה לאסירים פוליטיים רבים וביטל מחנות כפייה מתקופת הממשל של נגוומה.
בשנת 1982 השלטון הצבאי בוטל. באותה השנה אוביאנג נבחר לנשיאות לכהונה בת שבע שנים, כאשר הוא היה המועמד היחיד בבחירות. הוא נבחר עוד פעם בשנת 1989 כמועמד היחיד בבחירות. בשנת 1992 הותר למפלגות אחרות להתמודד, אך אוביאנג המשיך לנצח בבחירות שנערכו בשנים 1996 ו-2002 ברוב של כ-98%. בבחירות אלו פעלו משקיפים בינלאומיים אשר איתרו בעיות רבות. בשנת 2002 אוביאנג קיבל 103% מן הקולות באחת מן הקלפיות. בשנת 2009 הוא נבחר שוב לתפקיד עם רוב של כ-97% מהקולות תוך טענות על דיכוי האופוזיציה.
בתחילה שלטונו של אוביאנג נתפס כטוב יותר משל קודמו, אך במשך השנים נשמעו יותר ויותר ביקורות המחשיבות את השלטון בגינאה המשוונית כאחד המושחתים, המדכאים, האתנוצנטריים והלא-דמוקרטיים בעולם. כיום המדינה נשלטת על ידי מפלגתו של אוביאנג, והחוקה מעניקה לו סמכויות מכריעות. אמנם לאופוזיציה יש זכות קיום משפטית, אך היא מדוכאת בפועל. בנוסף על כך, הממשל מקיים פולחן אישיות של אוביאנג. פרצופו מודפס על חולצות, ורחובות רבים נקראים על שם ההפיכה שהנהיג.
מאז נפילתו של שליט לוב מועמר קדאפי באוקטובר 2011, הפך אוביאנג לראש המדינה השני בוותיקותו בעולם שאינו מונרך. לפי מגזין פורבס, לאוביאנג יש הון עצמי של כ-600 מיליון דולר.
מי מפחד מהחושך?

תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתמקדת בקבוצת בני נוער אשר מכנה את עצמה "The Midnight Society". החבורה נוהגת להיפגש מדי שבוע במקום סודי ביער בו כל אחד מהנערים נוהג במהלך קומזיץ לספר לשאר חברי הקבוצה סיפורי לילה מפחידים. הסיפורים השונים אותם מספרים חברי הקבוצה מוצגים בפני הצופים.
עלילת הסיפורים מתמקדת לרוב בבני נוער ועוסקת בדרך כלל במגוון של תופעות על טבעיות כגון רוחות רפאים, גובלינים, קסמים, דרקונים, בתים רדופי רוחות, חייזרים, מכשפות וכדומה.
פרדסטינציה

ביהדות

אחת הפרשנויות למימרה "הַכּל צָפוּי וְהָרְשׁוּת נְתוּנָה" (מסכת אבות, פרק ג', משנה ט"ו) אומרת שאלוהים יודע את כל העתיד לקרות ולמרות זאת הבחירה כיצד לפעול נמצאת בידי האדם. 
מצדו השני של המתרס נמצא כתוב "הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים" (מסכת ברכות, דף ל"ג, עמוד ב'), אולם הרמב"ם שולל את עקרון הפרדסטינציה ומסביר את המשפט בצורה אחרת.
לפי יוסף בן מתתיהו, האיסיים האמינו בפרדסטינציה (הגזירה היא לאדם הכול, ואין דבר שלא יקרה את בני-האדם לפי גורלם) הצדוקים כפרו לחלוטין בפרדסטינציה והפרושים אמרו שהטוב בידי אלוהים והרע בידי אדם. חיזוק לדבריו בנוגע לאיסיים נמצא בסרך היחד במגילות ים המלח: "מגילת שתי הרוחות" בדפים 3-4 מלמדת על תפיסה בה החזיקו אנשי כת הקומראן (המזוהים עם האיסיים) לפיה גורלו של האדם ללכת ב"דרך האמת" או ב"דרך העול" נקבע מראש. 
החוקר יהודה ליבס, במאמרו העדה החרדית בירושלים וכת מדבר יהודה, (מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, חוברת ג', האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה למדעי הרוח - המכון למדעי היהדות, ה'תשמ"ב), סקר השקפה חרדית-מתבדלת קיצונית המאמינה בפרדסטינציה, המנוסחת בכתביו של ישעיה אשר זליג מרגליות. הדהודים של גישה זו (בעיקר בהסתמך על האמור בכמה מקומות בספרות הזוהר על 'ערב רב', המתחזה לישראל אך אינו כזה באמת, וזאת משום ששורשו אינו מישראל) נשמעים מעת-לעת באפולוגטיקה החרדית, ולעיתים גם בזו הדתית-לאומית (יותר בפובלציסטיקה, ופחות בכתיבה עיונית הלכתית). אמירות ברוח זו נשמעות מעת לעת בקשר להתנהלות של המנהיגות הפוליטית-חילונית, או בקשר להתבטאויות של אישי ציבור חילוניים, אך כמעט ולא בקשר להתנהלותם של יחידים, הנידונים כ'תינוקות שנשבו'. ההתכחשות לאחווה היהודית - כפי שזו באה לידי ביטוי לדעת הדוברים בהתנהלות כזו או אחרת מצד מתנגדיהם - מהווה הוכחה לכך ש'באמת אין הם יהודים', וממילא אין לצפות מהם להתנהגות אחרת. במגזר הדתי לאומי אמירות כאלו נשמעות כנגד עמדות שלדעת מתנגדיהן פוגעות בשורשי האחווה הלאומית היהודית (החזרת שטחים, פינוי יישובים וכיוצא בזה), בעוד שבעיתונות החרדית טענות המשקפות פרדסטינציה עולות גם בקשר לעבירות אחרות, כדוגמת חילול שבת, ובפרט אם ההתנהלות נתפסת כ'החטאת הרבים', או כמערערת על הקיום החרדי המתבדל (למשל אגב כתיבה פובלציסטית נגד 'גזירת הגיוס' או 'מצעדי גאווה').
קרלו השני, דוכס סבויה

ביוגרפיה

קרלו נולד ב-23 ביוני 1489 בטורינו, לקרלו הראשון, דוכס סבויה ולביאנקה ממונטפראט, בתם של גוליילמו השמיני, מרקיז מונטפראט ואליזבטה ספורצה.
בשנת 1490 מת אביו קרלו הראשון, דוכס סבויה, וקרלו עלה לשלטון במקומו. אולם מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו ביאנקה ממונטפראט כעוצרת. במהלך שלטונו נתנה אמו לשארל השמיני, מלך צרפת מעבר חופשי בדוכסות, במהלך פלישתו לאיטליה וכיבוש ממלכת נאפולי.
ב-16 באפריל 1496 מת קרלו במונקאליירי, ודוד אביו פיליפו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו. אולם את טענות הירושה שהיו לו לכתר ממלכת קפריסין, ירשה אחותו יולנדה לואיזה מסבויה.
בליני (מאכל)

בְּלִינִי (ברוסית: Блины́ - צורת רבים; וביחיד: בְּלִין - Блин), או בשמם הנפוץ: בְּלִינְצֶ'ס (ביידיש) או חֲבִיתִּיּוֹתּ (בעברית), הם סוג של פנקייק רוסית, דקה ועדינה יותר מהפנקייק האמריקאי. המאכל נפוץ במזרח אירופה.
הבליני הם עלים דקים מטוגנים העשויים מבצק דליל. הבלילה ממנה מכינים את הבליני כוללת קמח חיטה וכוסמת, שמרים, חמאה, ביצים וחלב. היא עשויה להכיל תוספות כגון תפוח אדמה, תפוח או צימוקים.

מנהגים

בליני מוגשים חמים, פעמים רבות כמאכל חגיגי עם קוויאר. נהוג גם להגישם עם בצל קצוץ או שמנת חמוצה, ריבה, סלמון, חסילונים, לובסטר כבד אווז ובשר.
הכפריים הרוסים נהגו לאכול בליני בחג המסלניצה, שציין את סיום החורף וזריחת השמש, שסומלה בצורתו העגולה של הבלין. בליני גאורגי זהה לבליני הרוסי אולם מוגש עם תוספות שונות, וכן נהוג לאכול בליני אלה מגולגלים. 
יהודים יוצאי מזרח אירופה אוכלים בלינצ'ס ממולאים גבינה בחג שבועות ובחנוכה.