היסטוריה של ירושלים

תקופת הברונזה המאוחרת

בתקופת הברונזה המאוחרת, הפכה ארץ כנען לאזור מריבה ושדה קרב בין האימפריה המצרית ואימפריות ממסופוטמיה. ירושלים, אחת מערי המדינה הכנעניות, הייתה נתונה תחת שלטון מצרי, ומוזכרת במכתבי אל-עמארנה בהם פונה שליט העיר עבד-חבה לפרעה בבקשות עזרה. המקרא הוא הבסיס העיקרי לתולדות ירושלים בתקופת המקרא, אף על פי שאמינות מקור זה - לפחות לגבי תקופת ההתנחלות מוטלת בספק. על פי הכתוב בספר יהושע פרק י', אדוני צדק, מלך ירושלים, עמד בראש ברית מלכי הדרום במלחמתם כנגד יהושע בן נון וצבא בני ישראל, בעימות שבסופו הושג ניצחון ישראלי ונכבש כל אזור ההר - ללא ירושלים. אף על פי שחורבנה של העיר לא מוזכר בפירוש במקרא, כתוב בספר שופטים כי שבט יהודה העלה אותה באש. כנראה שחולשת העיר משכה אליה תושבים חדשים, היבוסים, שיש הקושרים אותם לחיתים. מאז ועד כיבוש העיר על ידי דוד, כעבור כ-200 שנה, נקראת העיר בשם המקראי יבוס.

חורבן בית ראשון

על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון עמד על תלו כארבע מאות ועשר שנים עד שהועלה באש בשלהי קיץ שנת 586 לפנה"ס (חודש אב), על ידי נבוזראדן, שר צבאו של נבוכדנאצר מלך בבל, שכבש את ירושלים והחריבה. חורבן הבית היה סוף תקופת בית ראשון, ומאז ולאורך גלות בבל, חדל בית המקדש לשמש כמרכז רוחני ליהודים. כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל, כפי שמסופר בספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוקים ח'-ט':
"וּבַחֹדֶשׁ הַחֲמִישִׁי בְּשִׁבְעָה לַחֹדֶשׁ הִיא שְׁנַת תְּשַׁע עֶשְׂרֵה שָׁנָה לַמֶּלֶךְ נְבֻכַדְנֶאצַּר מֶלֶךְ בָּבֶל; בָּא נְבוּזַרְאֲדָן רַב טַבָּחִים עֶבֶד מֶלֶךְ בָּבֶל יְרוּשָׁלִָם; וַיִּשְׂרֹף אֶת בֵּית ה' וְאֶת בֵּית הַמֶּלֶךְ, וְאֵת כָּל בָּתֵּי יְרוּשָׁלִַם וְאֶת כָּל בֵּית גָּדוֹל שָׂרַף בָּאֵשׁ."
לאחר חורבן ממלכת יהודה ובית המקדש הראשון הוגלו רבים, ובראשם הצמרת השלטונית, לבבל. חסרים מקורות כלשהם לקורות יהודה, וארץ ישראל כולה, בין השנים 582 ל-539 לפנה"ס, היא השנה בה ניגפה ממלכת בבל בפני כורש מלך פרס. נוטים לשער שבמהלך תקופה זו לא חלו שינויים מהותיים ביישוב בארץ. משחרב הבית הראשון הפכה יהודה, כמו ממלכת ישראל 136 שנה לפניה, לחלק ממערכת הפחוות של האימפריה הבבלית. היישוב היהודי בארץ ישראל עתיד להתחדש רק עם שיבת ציון, 48 שנים מאוחר יותר.

התקופה הפרסית

בעקבות הצהרת כורש, החל משנת 538 לפנה"ס החלו יהודים לחזור לארצם, ואגב כך גם לירושלים. בין השנים 538 לפנה"ס ו-332 לפנה"ס הייתה ירושלים בירתה של מדינת-חסות באימפריה הפרסית שנקראה פחוות יהודה. בראש הפחווה עמד פחה (מושל), שבתחילה היה פרסי אך מאז מינוי נחמיה כפחה היהודי הראשון (445 לפנה"ס), התפקיד נועד ליהודי. במשך התקופה הראשונה שלאחר שיבת ציון, חומות ירושלים לא היו מבוצרות כדבעי, והמקדש במרכזה היה צנוע. כפי שמספר יוסף בן מתיתיהו:
"וכשנגמר בניין בית המקדש...הכהנים והלויים וזקני בית האבות, שהעלו בזכרונם את (בית המקדש) הראשון הגדול והמפואר מאוד וראו את (השני) בבניינו והוא נקלה מן הישן מחמת עוניים... לא יכלו לכבוש צערם על כך ובאו לידי בכי ודמעות."
עם זאת, התקיימו בעיר חיים שוקקים שהתבטאו גם ביצירה דתית ורוחנית מונומנטלית: חתימת התנ"ך, איסוף ועריכת המשניות הראשונות, והנחת היסודות לפרשנות העתידה להפוך את חומשי התורה - לתורת חיים.

התקופה ההלניסטית

התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה עם כיבוש הארץ בידי אלכסנדר מוקדון בשנת  332 לפנה"ס, והסתיימה במרד החשמונאים בשנת 167 לפנה"ס. את התקופה ההלניסטית בירושלים איפיין פער הולך וגדל בין אנשי השכבה המבוססת, בני האליטה השלטונית שבחרו לאמץ את תרבות יוון (התייוונות), לבין רוב יהודי העיר, "עמך", ששמרו על מסורת אבותיהם. לקראת סוף התקופה העמיק הפער כאשר מתייוונים זכו בתפקיד הכהן הגדול, מה שהוביל בעקיפין למרד החשמונאים. עם זה, לאורך תקופה זו ידעה ירושלים, לרוב, שקט ושלווה. העיר נהנתה מאוטונומיה יחסית בניהול ענייניה, וזכתה לפיתוח עירוני ניכר - לקראת שדרוג מעמדה לפוליס.
דמותה של ירושלים בתקופה ההלניסטית אינה נהירה כל צרכה, במיוחד בימי שלטון מלכי בית תלמי ממצרים. באשר לתקופתם של שליטי בית סלאוקוס, הן ספר מקבים ב' והן יוסף בן מתתיהו
(קדמוניות היהודים ספר י"ב) מספרים על תנופת בנייה, בעיקר בימי יאסון, ששקד להפוך את ירושלים לפוליס, עם כל המוסדות המקובלים. ארכאולוגים התאמצו, מאז תחילת המחקר בשנת 1841, לאתר את המבנים המצוינים במקורות אלו - הגימנסיון, האפבאון, התיאטרון ועוד, ואולם - עד היום טרם התגלה דבר.
היקאטאיוס איש אבדירה, שחי בסוף המאה הרביעית לפני הספירה, מספר: "ירושלים היא העיר הבצורה היחידה ביהודה, גודלה כחמשים אצטדיות ומספר תושביה כשתים עשרה רבבות איש (120,000). באמצע עיר זו נמצא בית המקדש". היקאטאיוס מסר את מידותיו של בית המקדש, הזכיר את אש התמיד, את המזבח ואת המנורה, הדגיש שאין שם שום פסל ומצבה ושום חורשה המקודשת לעבודת אלילים, ואף הזכיר את עבודת הכהנים שאינם שותים יין בבואם אל ההיכל.

תקופת החשמונאים

מרד החשמונאים פרץ ב-167 לפנה"ס, ובית המקדש טוהר כליל ב-164 לפנה"ס. מאז, במשך 25 שנה, שלטו החשמונאים בחסות סלאוקית, כאשר סמוך לבית המקדש - בחקרא, שכן חיל מצב סלאוקי. ב-141 לפנה"ס נכבשה החקרא על ידי שמעון התרסי, והוא החריבה עד היסוד. בשלהי תקופת בית שני, כעבור 70 שנה, פרץ ריב אחים מר בין יורשיו של אלכסנדר ינאי. שני הצדדים פנו אל נציג המעצמה החדשה שעלתה על במת ההיסטוריה, המצביא הרומאי פומפיוס שהגיע לאזור, וביקשוהו להכריע מי ישלוט בארץ. בשנת 63 לפנה"ס אבדה סופית הריבונות היהודית בארץ ישראל, כשפומפיוס נכנס בראש חיל רב אל בית המקדש. כעשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בשנת 37 לפנה"ס, התמנה בנו של אנטיפטרוס - הורדוס, למלך יהודה בחסות רומא.
במשך כ-80 שנה, מ-140 לפנה"ס ועד 63 לפנה"ס, הייתה ירושלים לבירת מדינה, ולאחר מכן לבירת ממלכה עצמאית. מעצם היותה בירת מדינה וממלכה עצמאית, נהנתה ירושלים מתנופת בניה, והוקמו בה בנייני ציבור ומוסדות שלטון. מנהג העלייה לרגל העשיר אותה, ועליית יהודים אליה מרחבי הארץ ומהתפוצות הרחיבה את גבולה באופן ניכר. ירושלים הייתה למרכז פוליטי חי ודינמי, מרכז דתי יצרי ויצירתי, ומרכז תרבותי - הן יהודי והן הלניסטי.
בתקופת החשמונאים החל המפעל רב-הממדים של יישוב העיר העליונה וביצורה בהיקף רחב. בין השנים 134–142 לפנה"ס נבנתה החומה החשמונאית, שהקיפה וביצרה את שטח הגבעה המערבית ( הר ציון) ואת העיר העליונה. בתקופה החשמונאית נבנו בירושלים שני מבני-מידות שלא נותר מהם זכר: האחד היה מצודת הבירה, אשר שכנה בדיוק במקום בו הקים הורדוס את מצודת אנטוניה; מבנה שני אותו חיפשו החוקרים לשווא, היה ארמון החשמונאים. הארמון צפה אל המקדש, והמלך (שהיה באותו זמן גם כהן גדול) יכול היה לפקח על עבודת הכוהנים ממרפסת ארמונו. בתקופת החשמונאים נבנו גם מספר מפעלי מים לאספקת צורכי העיר ההולכת וגדלה; לשם כך הוקם מפעל להולכת מים אל בריכת אגירה באזור הצפון-מערבי של הר הבית, הנקרא "המנהרה החשמונאית". המנהרה ניקזה את מימי נחל בית זיתא והטירופיאון אל בורות בשטח מצודת הבירה, או הר הבית. בנוסף, נחצבה בתקופה החשמונאית, (כנראה בתקופת ינאי) האמה התחתונה ששימשה להובלת מי מעיין עין עיטם שליד בית לחם אל הר הבית. מפעל הנדסי זה היה מורכב ומתוחכם, ומעיד על יכולת טכנית והנדסית בלתי מבוטלת.

תקופת הורדוס

ימי שלטונו של הורדוס עמדו בסימן שלום, שקט, שגשוג כלכלי ובנייה מרשימה. הוא שלט בירושלים במשך שלושים ושלוש שנה (4–37 לפנה"ס), וכל ימיו ניסה להתמודד ולתמרן בין הנאמנות לפטרוניו ברומא, לבין מחויבותו לנתיניו היהודים. הורדוס הפך את ירושלים לעיר הלניסטית, אלילית, שהייתה בו-זמנית גם עיר יהודית מרכזית. בית המקדש נבנה בפאר רב, והכהנים עסקו בעבודת הטהרה. מאות רבבות עולי רגל - ככל הנראה מיליון ומעלה- מילאו את רחובות העיר בימי שלושת הרגלים.
על תקופה זו נאמר בתלמוד:
"מי שלא ראה ירושלים בתפארתה לא ראה כרך נחמד מעולם, מי שלא ראה בית המקדש בבנינו לא ראה בנין מפואר מעולם. מאי היא? אמר אביי ואיתימא רב חסדא זה בנין הורדוס"
את העיר תחם ממזרח נחל קדרון, מעליו בנויה חומת-התמך האדירה של הר הבית, העופל. הר הבית היה למעשה רחבת ענק, שבמרכזה התנשא בית המקדש. הרחבה הייתה מוקפת באכסדרות מארבעת צידיה, כשמדרום היה הסטיו המלכותי, המפואר. בפינתה הצפון-מערבית נמצאה מצודת אנטוניה. ממצודת אנטוניה נפרשה חומה שהקיפה את שכונתה הצפונית של העיר. למרגלות קיר התמך המערבי של רחבת הר הבית ("הכותל המערבי") השתרע רחוב העסקים המרכזי של העיר, (הקארדו). בצידו הדרומי של רחוב זה נמצאה קשת רובינסון, אשר נשאה גרם מדרגות גדול ממדים שהוביל ממפלס הרחוב אל הסטיו המלכותי. הכותל הדרומי של הר הבית הכיל את שערי הכניסה העיקריים למתחם המקודש, הם שערי חולדה. דרומה משם השתרע אזור של מקוואות-טהרה ציבוריים לרווחתם של עולי הרגל, ורחוב המוביל עד בריכת השילוח. ממערב לכותל המערבי נמצא ערוץ הטירופיאון העמוק, ומעבר לו - העיר העליונה, מקום מגוריהם של בני מעמד הכהנים ובעלי הממון שבעיר. את העיר העליונה חיבר אל הר הבית גשר שנבנה על קשת (קשת וילסון דהיום). ממערב לעיר העליונה, בקצה הדרומי - ניצב ארמון המלוכה של הורדוס, ומצפון לו - באזור המצודה ("מגדל דוד" של ימינו) ניצבה מצודת המגדלים. עד למצודה (מגדל היפיקוס) הגיעה החומה המקיפה את העיר מדרום, וממנה נמתחה חומה מערבה עד לכותל המערבי, לאורך ערוץ נחל צולב. מפעל בנייה אדיר זה ניכר עד היום - כ-90% מן הממצאים הארכאולוגיים בירושלים של ימי בית שני - מקורם בתקופת הורדוס.
ירושלים הייתה "חלון הראווה" של הורדוס כלפי העולם, והוא נהג להזמין, במיוחד אישים בעלי עוצמה מן האימפריה הרומית שיחזו בפאר העיר ובנייניה. אכן, פארה של ירושלים הרשים את המבקרים, ושמעה יצא למרחוק. ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן כתב:
"ירושלים המפורסמת לאין שיעור מבין ערי המזרח"

חורבן בית שני

לאחר מות הורדוס ומקץ תקופה קצרה של שלטון יורשיו, הפכה רומא את יהודה בשנת 6 לספירה לפרובינקיה רומאית בשם יודיאה שהייתה בשליטת נציבים. התקופה מתוארת בספרות כתקופה של אנרכיה, תסיסה ואלימות, כאשר פעילות השלטון מצטמצמת לגביית מיסים ותו לא. תחושת ההתמרמרות של הציבור היהודי גברה והלכה, עד שבשיאה פרץ המרד הגדול שהסתיים בחורבן הבית.
על פי ספר יוסיפון, במהלך השנה שבין 69 ו-70 התחוללה בירושלים מלחמת אחים עקובה מדם. מנהיגי הקנאים, לוחמי הגליל יוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא, האשימו את ההנהגה המתונה בירושלים בסיבות לכישלון המרד בצפון ארץ ישראל ולא בחלו בהטלת שלטון טרור על מנת להשתלט על העיר.
בקיץ שנת 70 שב לרומא אספסיאנוס, המצביא הרומאי שניהל את המצור על ירושלים, והוכתר כקיסר. את מקומו ירש סגנו טיטוס, שהחל בכיבוש העיר מצפון, אזור החומה השלישית, משם התקדם אל מצודת אנטוניה וכבש אותה. בשלב זה התבצרו הקנאים בהר הבית ובעיר העליונה. בט' באב ג'תת"ל כבש טיטוס את הר הבית, והצית את בית המקדש. חודש לאחר מכן נפלה העיר העליונה, וירושלים נחרבה בשריפת ענק. במהלך המצור על ירושלים, שנמשך חמישה חודשים, נספו מאות אלפי אנשים. עם תום כיבוש העיר בידי כוחותיו של טיטוס, הייתה ירושלים לעיי חורבות.

הקהילה היהודית

כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 הביא סוף אלים וחורבן על קהילה יהודית פורחת ומשגשגת, שאף השתתפה בהגנת העיר שכם אחד עם תושביה המוסלמים של ירושלים. מאז הייתה העיר אסורה להתיישבות של יהודים (ביוצא הדופן של קומץ הצבעים בהם פגש בנימין מטודלה). עם כיבוש ירושלים על ידי האיובים השתנה המצב המשפטי ותקופה של סובלנות כלפי היהודים, שאפיינה את השליטים המוסלמיים של המאה ה-12, החלה. בתקופה קשה זו נאחזו היהודים בירושלים בניגוד לכל היגיון ובניגוד לכל חישוב של תועלת. התיישבות זו הונעה מתוך דחף דתי לחיות בירושלים. הצורך בקרבה למקומות הקדושים אשר נמצאים בעיר והצורך בקיום מצוות הקשורות בארץ, לא פסקו גם בזמנים שהחיים בעיר היו תלויים על בלימה ותנאי המחיה היו בלתי אפשריים.

הקהילה היהודית

הרמב"ן ביקר בעיר בשנת 1267, בגיל 72, וייסד מחדש את היישוב היהודי בה. בבואו הוא מצא בה רק שתי משפחות יהודיות של זוג אחים אשר עסקו במלאכת הצביעה. בעקבות כך, במכתב לבנו, הוא כתב:
"ומה אגיד לך בעניין הארץ, כי רבה העזובה וגדול השיממון, וכללו של דבר, כל המקודש מחברו חרֵב יותר מחברו"
בראשית המאה ה-14 כתב רבי יצחק צרפתי שהתיישב בארץ "על יתרון מלכות ישמעאל". הוא קורא ליהודים לעלות לארץ. עקב כך, מספרם של היהודים בעיר גדל, נבנו עוד בתי כנסת והם התיישבו ברחוב מיוחד. אשתורי הפרחי (1280–1355) הגיע לירושלים, עקב חישוב קץ, והיה בה שנה אחת (בין 1313–1317). הפרחי כתב את ספרו כפתור ופרח כדי להכין את רבבות העולים למצפה להם בארץ. ב-1488 עלה לירושלים והשתקע בה רבי עובדיה מברטנורא, והחל משנה זו גברה עליית הספרדים והגיעה לשיאה אחרי 1492 - גירוש ספרד. בסוף המאה ה-15 היו בירושלים למעלה מ-200 משפחות יהודיות, שהתגוררו סמוך ל"גרעין" הרובע היהודי של ימינו.

הקהילה היהודית

הקהילה היהודית התחלקה לשני זרמים מרכזיים. הספרדים אשר היוו את הרוב בעיר במשך רוב התקופה, ואשכנזים, שהגיעו במאה ה-19, והפכו לרוב בסופה. הרישום העות'מאני מצביע על מספרים נמוכים בהרבה של יהודים מהמשוער. ייתכן כי מרבית היהודים המהגרים העדיפו להיות רשומים כנתינים זרים בקונסוליות מאשר ברישום הטורקי. לכן ייתכן שהיהודים היו האוכלוסייה הגדולה בעיר במאה ה-19. היהודים היו מופלים לרעה, מצבם השתפר מעט לאחר סילוק הכיבוש המצרי עם קבלת חסות בריטית, ועם תרומת פטרונים כמשה מונטיפיורי לשיפור תנאי החיים העלובים בעיר. הרובע היהודי התגבש במקומו המוכר היום כבר במאה ה-15, מפני שהיה אז שטח ריק ומרוחק ממקומות מקודשים לנצרות ולאסלאם.
חלק מהיהודים עסקו במלאכה ובמסחר. סחר האריג לדוגמה, היה כמעט כולו בידי יהודים. מרביתם התקיימו בדוחק מכספי "החלוקה". היהודים נאלצו להיאבק עם הנטיות המיסיונריות של הנוצרים שניסו לדבר אל לב היהודים במתנות ומתן שירותים חיוניים כמו רפואה.

מזרח העיר

לאחר מלחמת העצמאות שלטה ישראל בחלקיה המערביים של העיר ירושלים (אזור מרבית השכונות היהודיות) ובאזור הר הצופים, ואילו ממלכת ירדן שלטה בעיר העתיקה ובשכונות המזרחיות של העיר, בהם גם הרובע היהודי אשר תושביו היהודים הועברו לישראל. יהודה ושומרון ומזרח ירושלים סופחו לממלכת ירדן והוחל עליהם החוק הירדני.
במהלך השלטון הירדני איבדה ירושלים המזרחית את מעמדה מתקופת המנדט כעיר מרכזית, והפכה לעיר-סְפר. על אף סעיף בהסכמי רודוס (1949) שהבטיח גישה חופשית למקומות הקדושים, מנע השלטון הירדני כניסת ישראלים למקומות הקדושים ליהודים.