ג'ווהרלל נהרו

בצעירותו

נהרו היה בנו של מנהיג חשוב של מפלגת הקונגרס, מוטילאל נהרו. נהרו חזר מלימוד באנגליה בהארו ובטריניטי קולג', בקיימברידג', אנגליה, ובאוניברסיטת קיימברידג', על מנת לעסוק במשפטים לפני שהלך בעקבות אביו לפוליטיקה. נהרו נישא לקמלה קאול ב-1916. בשנה השנייה לנישואיהם, קמלה ילדה את בתה היחידה, אינדירה פריינדישיני ב-1917. מבחינה פוליטית, נהרו הופיע כבן חסות של מוהנדס קרמצ'נד גנדי, כאשר הוא הגיע לדרגה הבכירה של הפוליטיקה ההודית הלאומית, נשיא הקונגרס (תפקיד לשנה) בפעם הראשונה ב-1929. נהרו העביר את רוב השנים האלה בכלא, כשהוא כותב ספרים ומכתבים; הוא איבד את אביו ואת אשתו אשר נפטרה משחפת בזמן שהיה כלוא.

המאבק לעצמאות הודו

לאחר שנכלא ל-32 חודשים בעקבות תנועת ה"צאו מהודו" של 1942, נהרו הרכיב את הממשלה ההודית הראשונה ביולי 1946 אל מול התנגדות גוברת מהליגה המוסלמית הכלל-הודית, שהמערכה שלה למדינה נפרדת הובילה ליצירתה של פקיסטן ב-1947.
יריבו היחיד של נהרו לירושת מהטמה גנדי בקונגרס היה סרדר ואללאבהבהאי פאטל. הוא היה מימינו של נהרו מבחינה פוליטית, ופופולרי בקונגרס – תשע מתוך חמש עשרה מועצות מחוזיות הצביעו עבור פאטל בפעם היחידה שהוא התמודד כנגד נהרו – אך היה חלש ממנו בבחירה כלליות. גנדי עצמו העדיף את נהרו למרות שמבחינה אידאולוגית היה קרוב יותר לפאטל.

כראש ממשלה (1947–1964)

נהרו הושבע לכהונת ראש הממשלה ב-15 באוגוסט 1947, ושירת בתפקיד זה במשך 17 שנים, עד מותו בשנת 1964. ההפסד הכבד של הודו במלחמה עם סין גרם לירידת קרנו מבחינה ציבורית, והשפיע עליו רבות מבחינה פיזית ומנטלית גם יחד: הוא הרגיש נבגד על ידי הסינים, בהם תמך בפורומים רבים. הוא מת זמן קצר אחרי המלחמה, כשהוא אמנם הצליח להשיג הרבה, אך - על פי ציטוט מרוברט פרוסט שתמיד היה על שולחנו – תמיד הרגיש שיש עוד הרבה לעשות. מורשתו, שפעם נראתה מזהירה, היום נתונה לביקורת מחדש מצד מלומדים רבים, שמוצאים בה חסרונות רבים.

מדיניות פנים

אם כי נהרו הביע חוסר אהדה לכוח מזוין, בזמן ממשלו שר הפנים האוטוריטי, סרדר פטל, השתמש בצבאה של הודו על מנת לתפוס את הטריטוריות של היידראבד בספטמבר 1948; מאוחר יותר השתלטה הודו ללא לחימה על גואה, שהייתה שייכת לפורטוגל. נהרו היה חילוני, וגינה את ההסתמכות על האסטרולוגיה בבחירת מועדים לפעולות שונות.

כלכלה

נהרו הוקסם מתוכנית החומש הסובייטית, אם כי הוא כתב לאחר ביקור בברית המועצות בשנות ה-20 כי "המחיר האנושי הוא בלתי נסבל". הוא הושפע רבות מה"כלכלה המעורבת" הפביאנית של הרולד לסקי בזמן שהותו באנגליה, ושאף כי הכלכלה ההודית תהיה קפיטליסטית, אך כאשר המדינה שולטת על "הרמות השולטות" של הכלכלה. בשנות ממשלתו חל גידול שנתי ממוצע של ארבעה אחוזים לפחות בתל"ג של הודו. המדיניות של נהרו, של התערבות והשקעות המדינה עוצבה בעידן טרום הגלובליזציה, שבו היה קשה להעביר טכנולוגיה וכספים מהעולם המפותח להודו.
ברית המועצות הייתה המעצמה היחידה שעזרה להודו באותו זמן בנסיונותיה לפתח יכולות עצמאיות בספירות רבות של התעשייה הכבדה, ההנדסה וטכנולוגיה מתקדמת. עובדה זו, יחד עם המדיניות הכלכלית של נהרו, הובילה לחשדנות מרובה במערב כלפי העמדה הנייטרלית של הודו.

מדיניות ממסדית

לנהרו היה תפקיד חשוב ביותר ביצירת ארץ בעלת מוסדות אזרחיים יציבים ופרוגרסיביים, עיתונות חופשית, מערכת שפיטה חזקה ובעלת אחריות סוציאלית, צבא הכפוף למערכות האזרחיות ושוויוניות בחברה.
יש המשבחים את נהרו על כך שהציב את הבסיס לחינוך טכני, לתוכנית הגרעינית, לתוכנית החלל, למערכת הרכבות ההודית הנרחבת, לתעשיית התרופות והפלדה, ולתעשיות כבדות אחרות. מנגד טוענים כי הוא הציב מחסומים בפני יזמות פרטית באותם שטחים.
חסידיו של נהרו טוענים כי הוא שאף להעמיק את המוסדות והרוח הדמוקרטית בהודו. מצד שני ניתן לבקר אותו על כך שהחזיק במשך 18 שנה בתפקיד ראש הממשלה, וגם אז רק מותו גדע את כהונתו, וכי הוא ניסה להחזיק בשלטון עד אשר בתו, אינדירה, הייתה מוכנה לרשת את מקומו.

מדיניות חוץ

הכריזמה האישית של נהרו פעלה גם בעולם כולו והביאה להגברת השפעתה של הודו בעולם. מדיניות החוץ שלו הייתה נייטרליות בין הגוש המזרחי למערבי. הוא טבע את המונח "אי הזדהות", והיה בין מקימי ארגון המדינות הבלתי מזדהות.
בתחילת המלחמה הקרה, ב-27 בנובמבר 1946, פנה נהרו לארצות הברית ולברית המועצות בבקשה להפסיק את הניסויים הגרעיניים ולהתחיל בפירוק הנשק הגרעיני, בקובעו כי פעולה כזו "תציל את האנושות מהאסון האולטימטיבי".
הוא תבע את חבל קשמיר להודו כנגד התנגדות פקיסטנית, תביעה שהובילה למלחמה הקשמירית הראשונה (1947–1949). בניסיון לפייס את סין, לא התנגד נהרו לכיבוש טיבט בידי סין, על אף שכיבוש זה הביא להעלמותה של מדינה שחצצה בין סין להודו. הפסדה של הודו במלחמת הודו-סין בנובמבר 1962 הביא לביקורת קשה על חוסר המוכנות הצבאית של הודו ועל האמון הרב מדי שנהרו נתן בסין, למרות שזו הביעה בצורה ברורה למדי את רצונה לכבוש גם את טיבט וגם חלקים בצפון הודו.

כתביו


מכתביו של נהרו לבתו, אינדירה גנדי מזמן תקופות מאסרו בשנות השלושים נערכו לספר הקרוי "הצצות בהיסטוריה עולמית". במאסרו בין השנים 5-1942 הוא כתב את "גילויה של הודו", היסטוריה של הודו עם פרשנותו; לאחר מכן, הוא כתב אוטוביוגרפיה שהייתה רב מכר ברשימת הניו יורק טיימס. כתביו של נהרו נושאים את חותם האינטלקטואליזם והרגישות שלו, וכן את המזג המדעי שלו.
נאומו המפורסם של נהרו, "פגישה עם הגורל", אותו נשא ערב העצמאות של הודו, הוא אחד המסמכים המכוננים של התרבות הפוליטית ההודית.

מורשת

בתו היחידה, אינדירה גנדי, הייתה לראש ממשלה לאחר שיורשו של נהרו, לאל בהדור שסטרי מת בינואר 1966. בראיון למגזין אמריקני, אמר נהרו כי "המורשת שלי להודו היא, כך אני מקווה, 400 מיליון אנשים היכולים למשול בעצמם". יום הולדתו של נהרו, ה-14 בנובמבר, מצוין בהודו כיום הילד, כזיכרון לאהבתו לילדים.