google/wiki40b huggingface dataset:
נטליה גונדרבה

חייה

נטליה גונדרבה נולדה במוסקבה למשפחת מהנדסים. כמו אימה, היא אהבה תיאטרון ובגיל 15 החלה להשתתף בהצגות ילדים. אומנם היא לא חשבה שתהיה שחקנית ולאחר סיום בית הספר החלה לעבוד כשרטטת. בכל זאת, היא החליטה לנסות להתקבל לבית הספר למשחק שליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1971 היא סיימה את לימודי המשחק וקיבלה הזמנות למספר תיאטראות בעיר. גונדרבה החליטה להצטרף לתיאטרון מאיאקובסקי. והיא עבדה בתיאטרון זה עד סוף הקריירה שלה.
במשך שנים גונדרבה קיבלה תפקידי משנה בלבד. בשנת 1974 היה צורך להחליף את טטיאנה דורונינה ותוך 10 ימים גונדרבה הייתה מוכנה לתפקיד החדש. משחקה היה בולט ומבקרי התיאטרון ציינו את השחקנית החדשה לטובה.
במקביל לעבודה בתיאטרון גונדרבה החלה להצטלם בסרטים. ההצלחה הגדולה הראשונה שלה הייתה בסרט "האישה המתוקה" בשנת 1974. בשנת 1977 היא זכתה בתואר שחקנית השנה של ברית המועצות. בשנת 1979 גונדרבה שיחקה תפקיד ראשי במחזה על פי ניקולאי לסקוב מה שנחשב לאחד מתפקידיה הטובים בתיאטרון. הצגה זו הוצגה על במת התיאטרון במשך 13 שנים רצופות.
שנים 1979–1984 היו שיא הקריירה של גונדרבה. בתקופה זו היא שיחקה במספר הצגות תיאטרון מוצלחות והמשיכה בקריירה בקולנוע. עבור עבודות בקולנוע בשנים 1981 ו-1985 היא זכתה בתואר שחקנית השנה ובשנת 1984 קיבלה פרס ברית המועצות עבור משחקה בתיאטרון.
בשנת 1986 גונדרבה עברה תאונת דרכים קשה. היא השתקמה רק כעבור שנה. בתחילת שנות ה-90 הצטלמה השחקנית לסדרת טלוויזיה "הסודות של סנקט פטרסבורג" שכללה 60 פרקים.
בשנים 1993–1995 גונדרבה עסקה בפעילות ציבורית והייתה חברה בדומה כנציגת סיעת "נשי רוסיה".
בשנת 1997 גונדרבה שיחקה בתפקיד חדש אחרון בתיאטרון.
בשנת 2001 השחקנית עברה ניתוח פלסטי. בקיץ 2001 גונדרבה עברה אירוע מוחי ושוחררה הביתה רק כעבור שנה. למרות מאמצי הרופאים וקרובי המשפחה היא לא השתקמה לגמרי ולא חזרה להופיע. בשנת 2005 היא נפטרה במוסקבה מאירוע מוחי נוסף.
גונדרבה הייתה נשואה שלוש פעמים. בשנת 1973 במהלך צילומים היא הכירה במאי לאוניד חייפיץ שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנים. לאחר שש שנים הזוג התגרש. כבר באותו שנה גונדרבה התחתנה שנית, אך התגרשה תוך זמן קצר. בשנת 1986 היא התחתנה בפעם השלישית. בעלה היה שחקן תיאטרון בו היא עבדה.
סמל קטלוניה

סמל קטלוניה הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית קטלוניה שבספרד.

הסמל מעוצב כמגן זהב שעליו ארבעה פסים מאונכים אדומים. מעל המגן מותקן כתר ממלכת ספרד. הסמל יורש את עיצובו מסמלה של ממלכת אראגון ששלטה באזור בימי הביניים והייתה כוח משמעותי באגן הים התיכון. זהו אחד הסמלים העתיקים ביותר בעולם וקיימת מחלוקת בין היסטוריונים ומומחי הרלדיקה מהו מקורו המדויק של הסמל, ממלכת אראגון או רוזנות ברצלונה שהייתה עצמאית והתאחדה עם ממלכת אראגון במאה ה-12.

המקור הקדום ביותר לעיצוב הפסים נמצא בקבר רוזנת קטלוניה שמתה ב-1057 וקבורה בקתדרלת ז'ירונה.
לאור העבר ההיסטורי שלו, מופיע הסמל גם בסמל ספרד, בסמל אנדורה ובסמלי ערים בקטלוניה.
בית הגלגלים

בית הגלגלים היא עמותה המעניקה שירותים לשיקום ופעילות חברתית לילדים ובוגרים עם נכויות פיזיות. 
בעמותה פועלים כ-450 מדריכים ומלווים, וכ-450 בעלי נכויות, ולה חמישה סניפים ברחבי ישראל: הרצליה (סניף ראשי), ירושלים (מושב אבן ספיר), הגליל (בוסתן הגליל על יד עכו), הנגב (קיבוץ אורים) וסניף למגזר הבדואי (אלאמל בנגב). ייחודה של העמותה ביצירת שילוב בין נכים (נכויות פיזיות, בעיקר שיתוק מוחין וניוון שרירים) לבין אנשים ללא מוגבלויות פיזיות, במסגרת חברתית משותפת. רוב המדריכים הם סטודנטים, דתיים וחילונים. כ-30% מתקציב העמותה מגיע ממשרדי ממשלה ועיריות, והשאר מתרומות.  
העמותה הוקמה בשנת 1979, ביוזמתה של מרים שוורץ, בשם "ש"י - עמותה לשיקום וסיעוד ילדים נכים"; השם שונה ל"בית הגלגלים" ב-1983. בשנת 1982 הצטרף לעמותה עו"ד אביעזר גרואר, ששימש כיו"ר העמותה במשך 25 שנה והוביל את פיתוחה וקידומה. הסניף הראשון הוקם בהרצליה פיתוח. בשנת 1997 הוקם סניף בירושלים, בשנת 1999 בנגב, בשנת 2000 בגליל ובשנת 2008 הוקם הסניף הבדואי בדרום הארץ.
הפעילות וההתנהלות מכוונת לכך, שבעלי הנכות ישתלבו בחיי החברה הרגילים, חרף מוגבלותם; בין השאר הדבר מתבטא בחידוד היכולת להגיע לעצמאות במידה האפשרית. הפעילות כוללת מפגשים בסופי שבוע (כולל לינה ב"בית הגלגלים" ופעילות חברתית מגוונת), חוגים וסדנאות במהלך השבוע, נופשונים, מחנות קיץ וקייטנות, הפעלת דירות אימון, לימוד כישורי חיים, הכשרה תעסוקתית ופעילויות נוספות. תוכנית "מתגלגלים קדימה" לבני נוער פועלת לקידום השתתפות במעגל העבודה בקהילה תוך רכישת כלים וכישורי חיים להתנהלות עצמאית בקהילה ויציאה מהבית. מיזם "החוויה המתגלגלת", שיזמו בוגרי בית הגלגלים, נועד לקרב את הציבור שאינו נכה לעולמם של בעלי הנכויות, באמצעות התנסות באתגרי היומיום בהם נתקלים בעלי הנכויות, ועל ידי חשיפה אישית לחייהם.
כן מעודדת העמותה ומסייעת בשילוב אנשים עם נכויות בחברה, כאנשים יוצרים ותורמים בכל המישורים, לרבות עידוד השירות בצה"ל.
בשנת 1998 הוקמה על ידי גרואר תוכנית ההשמה של בית הגלגלים, שמטרתה לסייע ולעודד כל חבר בקבוצת הבוגרים להשתלב בעולם התעסוקה, בעיקר בשוק החופשי (אך גם במפעל המוגן ובתעסוקה נתמכת), וכן לפעול להסרת חסמים שבחוק וחסמים אחרים לקידום תעסוקת הנכים. במסגרת זו הוגשה על ידי גרואר עתירה לבג"ץ ליישום דו"ח השופט אפרים לרון
אברמי טורם שימש מנכ"ל העמותה עד שנת 2016 והיו"ר היא ד"ר פנינה שור (בתה של המייסדת מרים שוורץ).
בשנת 1987 זכתה העמותה באות הנשיא למתנדב, וב-2011 זכתה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים

מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים (באנגלית: Three Hundred and Thirty Five Years' War, בהולנדית: Driehonderdvijfendertigjarige Oorlog) הוא הכינוי שניתן לעימות משנת 1651 בין הרפובליקה ההולנדית לאיי סילי, המהווים חלק ממחוז קורנוול שבאנגליה, על רקע המעורבות ההולנדית במלחמת האזרחים האנגלית. אין ודאות לגבי הכרזת המלחמה ובפועל לא היו כל פעולות איבה בין הצדדים. ככל הידוע "מלחמה" זו נשכחה ולכן לא הוכרז על סיומה. מצב זה התקיים במשך 335 שנים עד שנת 1986 אז נחתם הסכם שלום סמלי בין הולנד לבין איי סילי.

הכרזת המלחמה

במהלך מלחמת האזרחים השנייה של בריטניה, בשנת 1648 הצליחו תומכי הפרלמנט בראשות אוליבר קרומוול לדחוק את יריביהם המלוכנים נאמני צ'ארלס השני מלך אנגליה, שבשליטתם היה הצי המלכותי, אל איי סילי שלחוף מחוז קורנוול.
הצי של איחוד שבעת המחוזות של הולנד, שחבר לתומכי הפרלמנט, הותקף על ידי הצי המלכותי וספג ממנו אבידות כבדות. ב־30 במרץ 1651, הגיע אדמירל מרטין הרפרסון טרומפ לסילי כדי לדרוש פיצויים מהצי המלכותי על הנזקים שנגרמו לספינות ההולנדיות ולמטען שנשאו. על פי זכרונותיו של וויטלוק (צוטטו בבוולי, 2001), מכתב מתאריך 17 באפריל 1651 מסביר: "טרומפ הגיע לארמון פנדניס וסיפר שהיה בסילי ודרש פיצויים על הנזקים שנגרמו לספינות ההולנדיות ולמטענן, ומשלא קיבל תשובה מספקת, השתמש בסמכותו כדי להכריז עליהם מלחמה." מכיוון שאנגליה עצמה הייתה בידי תומכי הפרלמנט, המלחמה הוכרזה ספציפית נגד איי סילי.
ביוני 1651, זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה, הכניעו כוחות הפרלמנט תחת פיקודו של האדמירל רוברט בלייק את הצי המלכותי. הצי ההולנדי שלא היה מאוים יותר, עזב מבלי שהספיק לירות. בגלל אי הבהירות של הכרזת מלחמה בין מדינה לבין חלק קטן של מדינה אחרת, ההולנדים שכחו להכריז באופן רשמי על שלום.

הסכם שלום

בשנת 1985, רוי דונקאן, היסטוריון ויושב ראש המועצה של איי סילי, כתב בקשה לשגרירות הולנד בלונדון לסיים את המיתוס שהאיים עדיין במלחמה עם הולנד. צוות השגרירות בדק את הנושא ומצא שאכן המיתוס הוא נכון. בהמשך דונקאן הזמין את השגריר יונקר ריין היידקופר לבקר באיים ולחתום על הסכם שלום. השלום הוכרז ב-17 באפריל 1986, 335 שנים לאחר הכרזת המלחמה.

שאלת אמיתותה של הכרזת המלחמה

בוולי טען, שהמכתב בזכרונותיו של ויטלוק הוא קרוב לוודאי המקור לאגדה על 'הכרזת המלחמה': "לטרומפ לא הייתה הסמכה מממשלתו להכריז מלחמה על המורדים בסילי. אך הוא ניסה, באמצעות הפגנת כח, איומים ואולי היה גם מפעיל אלימות, אם כי זה לא קרה - להשיג פיצויים מהמורדים המלוכנים. כל זאת ללא נקיטת פעולה תוקפנית כלפי הקהילייה. ...אפילו אם מלחמה אכן הוכרזה בשנת 1651, כל הנושאים הקשורים בה היו נסגרים בשנת 1654 במסגרת ההסכם בין אנגליה לאיחוד המחוזות (הולנד), בסיומה של המלחמה ההולנדית הראשונה."
אריק קורנל

ביוגרפיה

קורנל נולד בפאלו אלטו, שם למדו הוריו לתארים מתקדמים באוניברסיטת סטנפורד. בגיל שנתיים עבר לקיימברידג', בה אביו עבד בתור פרופסור להנדסה אזרחית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא גדל עם אח ואחות צעירים ממנו. המשפחה התגוררה שנה בברקלי ושנה בליסבון, שם אביו שהה בשנת שבתון.
בקיימברידג' למד בבית הספר רינדג' אנד לטין. שנה לפני תום לימודיו עבר לקליפורניה עם אימו וסיים שם את בית ספר התיכון לואל לתלמידים מחוננים.
בסיום בית הספר התיכון למד באוניברסיטת סטנפורד, בה פגש את אשתו לעתיד, סלסט לנדרי. בשנותיו הראשונות באוניברסיטה קורנל התפרנס כעוזר לקבוצות מחקר בטמפרטורות נמוכות בקמפוס. הוא הצטיין בעבודתו במעבדות ונראה שצפויה לו קריירה בפיזיקה. עם זאת, היו לו ספקות בבחירת הקריירה בין פיזיקה לספרות או בפוליטיקה. במהלך לימודיו נסע לסין ולטאיוואן לתשעה חודשים כדי ללמד אנגלית מדוברת וללמוד סינית. הוא הגיע למסקנה שזה לא הדבר שבו הוא ממש מוכשר וחזר לכישרונו העיקרי – פיזיקה. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1985.
כדי ללמוד לתואר מתקדם, הוא חזר ל־MIT. שם הצטרף לקבוצה של דייוויד פריצ'רד, שערכה ניסוי במדידת מסה של ניטרינו של אלקטרון מקרינת בטא של טריטיום. אף שלא הצליח למצוא את המסה של הניטרינו, קורנל קיבל תואר דוקטור ב־1990.
אחרי שקיבל את תואר הדוקטור הצטרף לקארל וימן באוניברסיטת קולורדו בתור חוקר בפוסט־דוקטורט בניסוי קטן בקירור באמצעות לייזרים. במהלך שנתיים בפוסט־דוקטורט תכנן שילוב של קירור באמצעות לייזרים עם קירור באידוי במלכודת מגנטית כדי ליצור עיבוי בוז-איינשטיין. בעקבות ההצעה הזאת קיבל משרה קבועה ב־JILA והמכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה בבולדר. על ההדגמה הלכה למעשה של עיבוי בוז-איינשטיין לראשונה, שנים רבות לאחר הניבוי התאורטי של קיומו, קורנל ווימן קיבלו יחד עם וולפגנג קטרלה את פרס נובל לפיזיקה ב־2001.
כיום קורנל הוא פרופסור באוניברסיטת קולורדו ופיזיקאי במכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של מחלקת המסחר של ארצות הברית. המעבדה שלו נמצאת ב־JILA. ב־1998 הוענקה לו מדליית לורנץ והוא עמית האגודה האמריקאית לקידום המדע.
ב־2005 נבחר לעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.

חיים אישיים

קורנל נישא לסלסט לנדרי ב־1995, מספר חודשים לפני הצלחת ניסוי עיבוי בוז-איינשטיין. בתם הראשונה, אלייזה, נולדה ב־1996, ובתם השנייה, סופיה, נולדה ב־1998.
באוקטובר 2004 זרועו וכתפו השמאליות נכרתו כדי למנוע נמק זיהומי (Necrotizing fasciitis). הוא שוחרר מבית החולים באמצע דצמבר אחרי החלמה מהזיהום וחזר לעבוד במשרה חלקית ב־2005.
תומאס רוזאלס

ביוגרפיה

הוא נולד בפברואר 1948 בעיר אל פאסו, טקסס. הוא שיחק לראשונה בסרט המלחמה על כוכב הקופים מ-1973, עליו לא קיבל קרדיט. לאורך השנים שיחק בסרטים רבים אך ברובם הוא משמש בתפקידים משניים וקטנים או כאנטגוניסט.
ב-1983 שיחק בסרט רעם כחול ובאותה שנה השתתף בסדרה צוות לעניין. 
ב-1985 שיחק בסדרה מקגייוור ולאחר שנתיים הופיע בסדרה הקומית היפים והאמיצים ובסרט הנרדף של פול מייקל גלייזר בתפקיד צ'יקו.
ב-1990 שיחק בסרט המדע הבדיוני רובוקופ 2 בתור צ'ט. באותה שנה שיחק בסרט הקומדיה שוטר בגן ילדים.
ב-1993 שיחק בסרט אחרון גיבורי הפעולה וגם בסדרתו של צ'אק נוריס ווקר ובאותה שנה הופיע גם בסדרות תיקים באפלה, ד"ר קווין רופאה במערב ולויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן.  
ב-1994 שיחק בסרטו של ז'אן דה-בונט ספיד ובסרט הקומדיה השוטר מבוורלי הילס 3. אותה שנה הופיע בסדרת המדע הבדיוני של מייקל קרייטון ‏ER. 
ב-1995 שיחק בסרט הפשע היט. 
ב-1997 שיחק בסרטו של סטיבן שפילברג פארק היורה: העולם האבוד בתור קרטר, הנהג של דיטר סטארק (פיטר סטורמר). באותה שנה השתתף בסרט המדע הבדיוני גברים בשחור וגם בסרט הפעולה קון אייר, בסרט עימות חזיתי ובסרט סודות אל איי.
ב-1999 הופיע בסדרת הערפדים אנג'ל. שנה אחריה שיחק בטראפיק של הבמאי סטיבן סודרברג.
ב-2001 שיחק בקומדית הפשע אושן 11.
ב-2003 שיחק בסרטו של גור ורבינסקי שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה. אותה שנה השתתף בסדרה רינו 911.
ב-2008 שיחק בסרט הקומי סופרהירו. שנה לאחר מכן השתתף בסרט ברונו שהופק בידי סשה ברון כהן.
ב-2012 שיחק בסדרה NCIS בתור פדרו הרננדז.
ב-2014 שיחק בסרט המדע הבדיוני כוכב הקופים: השחר בתור גבר זקן. באותה שנה שיחק בסרט הפעולה הצורך במהירות בתור ואלט. שנה לאחר מכן שיחק במשברים בע"מ בתור נהר רכב זעיר.
ב-2017 שיחק בסרט "The Beautiful Ones".
יוסף הכט (רב)

ביוגרפיה

נולד בניו הייבן, לשליח חב"ד הרב משה יצחק ורבקה הכט. למד במוסדות חב"ד במקום, בישיבת אוהלי תורה בשכונת קראון הייטס ובישיבת תומכי תמימים המרכזית 770 בברוקלין, שם היה אחד מבחירי התלמידים (אחד משבעה "קנים" - תלמידים מצוינים בלימודם שהיו מעבירים שיעורים בנושאים שונים בחסידות ובנגלה), ונמנה עם קבוצת ה"חוזרים" על מאמרי הרבי מלובביץ'. המזכיר הראשי הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב שלח אותו מדי חג עם קבוצת תלמידים להשתתף בדרשתו של הרב שמחה עלברג ולהעביר אליו את תוכנה, ולמשימות נוספות.
נישא בשנת ה'תשל"ו לטילא בת שלום דובער פופאק, ולמד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס.
בחודש שבט תשל"ז, 1977 נשלח על ידי הרבי מחב"ד לארץ ישראל, כחלק מקבוצה של שלוחים, שם למד בכולל "צמח צדק" בצפת.
בהתאם להוראת הרבי מלובביץ' לשלוחים לנסות ולהשיג משרות רבנות, הגיש הרב הכט מעמדות לרבנות בעיר אילת. בחודש אלול ה'תש"ם, 1979, נבחר להרב הראשי האשכנזי של העיר, (בגיל 29) מעמד הכתרה נערך בתמוז תשמ"ב.
בשנת ה'תשמ"ו, 1986, התמנה לחבר בבית דין רבני חב"ד.
הרב הכט הקים מוסדות חינוך וחסד באילת, ובהם: גנים, בית ספר יסודי, שלשה בתי חב"ד ובית תבשיל המחלק ארוחות חמות מדי יום. כן דאג להקמת מקוואות מהודרים. על עבודתו זו זכה בשנת 2011 לתואר "יקיר העיר" אילת.

פעילויות מיוחדות

משנת תשנ"ב עורך הרב הכט תהלוכה בליל שביעי של פסח לעבר שפת הים ליד מלון מרידיאן, לציון קריעת ים סוף שהתחוללה לפי המסורת ביום זה.
במשך כמה שנים מאז תשמ"ה יזם. משלחת של רבני חב"ד שנסעה למצרים לחגוג את סיום לימוד משנה תורה לרמב"ם במסגרת הרמב"ם היומי בבית הכנסת הרמב"ם.
חרסית

קרקע חרסיתית

מקובל לחלק את סוגי הקרקע לשלושה סוגים עיקריים על פי גודל הגרגרים: חול (בין 2 מ"מ ל-0.063 מ"מ), טין (0.063 מ"מ ל-0.004 מ"מ) וחרסית (קרקע המורכבת מגרגרים הקטנים מ-0.004 מ"מ). 
קרקע חרסיתית מאופיינת בנוכחות של מינרלי חרסית יחד עם כמויות משתנות של חומרים אורגניים וחומרי בליה שהמינרל קוורץ הוא הבולט שביניהם. ההבדל בין גרגרי החרסית לבין גרגרים זעירים כדוגמת הטין הוא בצורתם המלבנית, ביכולתם לספוח מים וברמת גמישות גבוהה (חרסית היא המרכיב העיקרי בחומר).
קרקע חרסיתית רטובה היא בוצית מאוד בשל יכולת ספיחת המים של המינרלים. בעת התייבשותה מתכווצת קרקע חרסיתית ומתפוררת באופן טבעי לגושים קטנים, ובכך מתאפשרת חדירה של שורשים, מים ואוויר. קרקע חרסיתית היא קרקע נוחה לגידול של כמעט כל סוגי הצמחים בשל תכונותיה: נקבוביות, אוורור וספיחת מים וכמו כן בהיותה מאגר של תחמוצות אשלגן, תחמוצות סידן ואפילו חנקן.

סלע חרסית

סלע חרסית הוא סלע משקע קלאסטי (הנוצר מבליה) לוּטיטי (שגודל חלקיקו קטן מ-1/16 מ"מ). זהו הסלע הנפוץ ביותר בין סלעי המשקע. במדידות סטרטיגרפיות (של שכבות) נתגלה שסלע חרסית מהווה 50% בין סלעי המשקע הנפוצים, אחריו באים אבן חול (30%) וגיר (20%). מקובל לחשוב שבישראל קיימת "פירמידה הפוכה", שכן לכאורה בארץ סלע המשקע הנפוץ ביותר הוא גיר. אך קידוחים עמוקים במישור החוף, למשל באזור תל אביב, מגלים שכבות חרסיתיות שעוביין 1,000-1,500 מטר מתחת לשכבה של 200 מטר חול.
אנליזה של סלעי חרסית מגלה עושר של מינרלים. מלבד חרסית וקוורץ נמצאו בסלעים פצלת השדה, קלציט ולימוניט. כמו קרקע חרסיתית כך גם סלע חרסית הוא גמיש מאד, ולכן הוא נוטה להתקמט ולשנות את עוביו כשהוא נלחץ בין שכבות קשות. בארץ ניתן לראות תופעה כזו במקומות כמו נחל רחם או נחל שני, כאשר סלע החרסית נלכד ונלחץ בין סלעי הגיר הקשים מהטורון (גיל בתקופת הקרטיקון התחתון) ויצר צורות דמויות אצבעות שקבלו את הכינוי "יד השטן". 
לסלע החרסית צבעים רבים בהתאם לסוג המינרלים והחומרים האורגניים שבו. לבן, שחור (חומרים אורגניים או תחמוצות מנגן), אדום (ברזל תלת־ערכי) וירוק (ברזל דו־ערכי). סלע חרסית חשוף שצבעו אדום (כלומר הוא מחומצן) או אפור דהה יתגלה בקידוח עמוק כירוק־כהה.
למרות שסלעי החרסית נקבוביים (כ-50%), המים אינם חודרים דרכם כי הנקבוביות קטנות מאוד וגם בשל כושר ספיחת המים של החרסית. בשל אטימותם, סלעי החרסית הם הסלעים שעל גביהם נקווים מי התהום. מעיינות הרי יהודה (במוצא, עין כרם וכסלון) פורצים מעל השכבה הקרויה "חוואר מוצא" שהיא שכבה חרסיתית־חווארית. החוואר הוא סלע מעורב המורכב מכמויות שוות (בין 25% ל-75%) של אבקת קירטון וחרסית.

חרסית ויין

להימצאות חרסית באדמת גידול גפנים יש השפעה משמעותית ביותר על אופי היין המופק מן הענבים. החרסית מעניקה ליין טעם 'מינרלי' ולרוב גם רמת חמיצות גבוהה. ניתן למוצאה בין השאר על אדמת בורדו, ובעיקר בגדה הימנית של הגירונד. ככלל, על קרקע חרסיתית עדיף לגדל ענבים מזן מרלו על פני זן הקברנה סוביניון.
מבחני הכווייה

עלילה

תומאס וחבריו ברחו מהמבוך בו כלא אותם הארגון  נתע"ב (ניסויי תחום-הרג: עולם בסכנה), וכעת עליהם לחצות את השטח המכונה "הכווייה" בו נמצאים האנשים שנדבקו במחלה הנקראת "ההתלקחות"  ולהגיע למחסה שנמצא מצדו השני. הם משכנעים זוג אנשים חולים לעזור להם למצוא את המקום הבטוח בתמורה לכך שגם הם יקבלו מהתרופות שנתע"ב הבטיחו להם. במהלך המסעות שלהם תרזה מנסה להרוג אותו, אך רגע לפני שהיא הורגת אותו באמת היא אומרת לו שאנשי נתע"ב אמרו לה שאם היא לא תגרום לו להרגיש נבגד הם יהרגו אותו באמת. תרזה מצטערת, ומתנצלת, אך תומאס לא סולח לה על כך, ומתאהב באחרת.  
הספר יצא ב-2010 על ידי הוצאת הספרים "Delacorte Press", ותרגומו העברי יצא בשנת 2015 על ידי "הוצאת הקיבוץ המאוחד". 
ב-2015 עובד הספר לסרט קולנועי מצליח בשם "הרץ במבוך: מבחני הכווייה". בשנת 2018 יצא הסרט השלישי בסדרה והוא "הרץ במבוך: תרופת המוות".
דמויות:
תומאס (דילן או'בריאן)
תרזה (קאיה סקודלריו)
גאלי (ויל פולטר)
ניוט (תומאס סאנגסטר)
אלבי (אמל אמן)
מינהו (קי הונג לי)
אווה פייג' (פטרישה קלארקסון)
צ'אק (בלייק קופר)
הובהאנס טומניאן

מהלך חייו

אביו, אסלן (1839–1898), היה כומר כפרי, נצר למשפחת הנסיכים הארמנית טומניאן, שהיא ענף של משפחת המלוכה ממיקוניאן, שהתיישבה בלורי במאות ה-10–11 לאחר שעזבו את הנחלה הפאודלית המקורית שלהם בטרון .
אמו, סוֹנָה (1842–1936), הייתה מספרת סיפורים ובעלת עניין מיוחד באגדות. טומניאן הצעיר היה הבכור מבין שמונה ילדים; אֶחָיו היו רוסטום (1871–1915), אוסאן (1874–1926), איסקוהי (1878–1943), ואהאן (1881–1937), אסתגיק (1885–1953), ארשביר (1888–1921), וְ-ארטאשס (1892-1916).
בין השנים 1877–1879 למד טומניאן בבית הספר הכנסייתי בדסך. בין השנים 1879–1883 למד בבית ספר בג'אלאלוגלי. בשנת 1883 עבר טומניאן לטיפליס, שם פקד את בית הספר על שם נרסיסיאן עד שנת 1887. בגיל 12 חיבר טומניאן את שירו הראשון. משך זמן מה התגורר בבית מורו, והתאהב בורג'ינה, בת המורה. משנת 1893 החל טומניאן לעבוד עבור כתבי העת Aghbyur, Murtch, Hasker ו"אופק", ועסק גם בפעילות ציבורית.
בשנת 1899 יזם טומניאן מפגשים של אינטלקטואלים ארמנים בביתו ברחוב בֶּבּוּטוֹב 44 בטיפליס (כיום אמַגְלֵבָּה 18 בסולולאקי). עד מהרה נוצרה קבוצה ספרותית משפיעה, אשר התכנסה לעיתים קרובות בעליית הגג של בית טומניאן. הקבוצה אימצה לעצמה את השם וֶרְנַטוּן, שפירושו "עליית גג" בארמנית. חברים בולטים בקבוצה היו אבטיק איסאקיאן, דרניק דמירצ'יאן, לבון שאנט, גאזארוס אגיאן, פרץ' פרושיאן, ניקול אגבאליאן, אלכסנדר שירוואנְזָדֶה, נאר-דוס, ורטאנס פפאזיאן, ואהאן טריאן, ליאו, סטפן ליסיציאן, מרים טומניאן, גבורג באשינג'גיאן ויוצרים ארמנים בולטים נוספים של ראשית המאה ה-20. הקבוצה התקיימה, בכמה הפסקות, עד שנת 1908.
בשנת 1912 נבחר טומניאן לנשיא אגודת הסופרים הארמנים של הקווקז.
בסתיו 1921 נסע טומניאן לקונסטנטינופול כדי לגייס סיוע לפליטים ארמנים. הוא חזר משם לאחר כמה חודשים כשהוא סובל ממחלה. לאחר ניתוח בשנת 1922, החל מצבו הבריאותי להשתפר. אולם בספטמבר, שבה מחלתו והחמירה. הוא הועבר לבית חולים במוסקבה, שם מת ב-23 במארס 1923.

משפחתו

בשנת 1888, בגיל 19, נשא טומניאן לאשה את אולגה מאצ'קליאן, שהייתה בת 17. נולדו להם עשרה ילדים: מוּסֶך (1889–1938), אשקן (1891–1968), נבארד (1892–1957), ארטאבאזד (1894–1918), המליק (1896–1937), אנוּש (1898–1927), ארפּיק (1899 1981-1981), ארֶג (1900–1939), סֶדָה (1905–1988), ותמר (1907-1989).

פעילות פוליטית וציבורית

במהלך סכסוך הדמים בין האזרים לבין הארמנים בשנים 1905 עד 1907, ניסה טומניאן להשכין שלום בין הצדדים, ובשל כך נעצר פעמיים על ידי השלטונות. גם על המלחמה הגיאורגית-ארמנית של 1918 מתח טומניאן ביקורת עזה. במקביל שימש טומניאן גם מטיף נוצרי. באחד משיריו הוא כותב "יש רק דרך אחת לישועה, והיא דרך ישו המשיח, השוכן בתוך כל אחד מאיתנו".
באוקטובר 1914 הצטרף טומניאן ל"ועד לתמיכה בקורבנות המלחמה", אשר סייע מאוחר יותר גם לפליטי רצח העם הארמני אשר נשלחו לאצ'מיאדזין .
בשנת 1921 יסד בטיפליס את "בית האמנות הארמנית".
פוג'ה

הפּוּגָ'ה (בתרגום מילולי מסנסקריט: לכבד, להעריץ, לסגוד), היא הטקס והפולחן הבסיסי שעורך המאמין הדתי בהינדואיזם. הפוג'ה היא חלק ממערכת יחסים יומיומית ואינטימית שבין אדם לבין האל שלו הנוכח לפניו באופן מוחשי ויומיומי בצלמו (ארצ'ה). לפוג'ה צורות שונות ורמות מורכבות משתנות, והיא יכולה להיות טקס פשוט ומצומצם או טקס ארוך ומורכב, טקס יומיומי או חלק מפסטיבל מיוחד. היא יכולה להתבצע במקדש, בסיועו של הכהן (הפוג'ארי), מול צלם האל בבית, בקרן הרחוב, בעסק המשפחתי, בריקשה בתחילתו של יום עבודה, ליד הגנגס ואף באינטרנט כפוג'ה וירטואלית. הפוג'ה היא בעיקרה טקס של שירות של האל והענקת מנחות לאל, והיא מעוצבת בתבנית יחסי השירות והכבוד של מארח כלפי אורח מכובד ושל נתין כלפי מלכו.
משתתפי הטקס נוהגים לטבול עצמם לפני תחילתו במקור מים, לרוב כזה המקודש לדת ההינדית, על מנת לשטוף מעל עצמם את חטאיהם וכך להגיע אל הטקס טהורים. הטקס מבוצע גם לציון אירועים משמחים, כגון חגים וחתונות. על פי רוב הטבילה מלווה בדקלום מנטרות אישיות המותאמות לאירוע. לעיתים רבות משיטים המשתתפים נרות על מקור המים בו מתבצע הטקס.
טקסי הפוג'ה החשובים והידועים ביותר מתבצעים בהודו למרגלות נהר הגנגס המקודש, בערי הקודש ואראנסי, רישיקש, הארידוואר ועוד. פוג'ה ידועה נוספת מתבצעת באגם הקדוש בפושקאר שבמדינת ראג'אסטן.
תומאס האבר

אודות

האבר, יליד ציריך, למד בין השנים 1977 ל-1978 ב-Kunstgewerbeschule Basel, למד בהקולג' המלכותי לאמנות בלונדון בשנת 1979, בין השנים 1980 ל-1983 למד בבית הספר לאמנות של דיסלדורף (Kunstakademie Düsseldorf). בשנת 1992 שימש כמנהל הזמני של ה-Centraal Museum באוטרכט. בין השנים 2000 ל-2002 שימש כיו"ר של איגוד האמנים הגרמנים. 
בשנת 2012 נערכה לכבודו במוזיאון לאמנות מודרנית בז'נבה.
דיונאה

מאפיינים

הדיוניאה צומחת בקרקעות חמוצות למיניהן, שבהן זמינות המינרלים (ובמיוחד הזרחות) נמוכה. ומכיוון שאיננה מסוגלת להשיג את המלחים הדרושים לה מן הקרקע הפכה במהלך האבולוציה לטורף שמסוגל להשיג מזון מן החי. הדיוניאה משלימה את אספקת המזון שלה על ידי עיכול חלבוני הגוף של חרקים ובעלי חיים קטנים אחרים.
הדיוניאה מצויה בביצות של צפון קרוליינה, בחלקה המזרחי של ארצות הברית. טרפה הרגיל כולל חרקים ופרוקי רגליים אחרים, אם כי היא עשויה ללכוד גם יצורים אחרים, כמו חשופיות.
עלי הדיוניאה כוללים שתי אונות בצורת כליה שציר העלה מחבר ביניהן. העלה משמש כמלכודת שמסוגלת להיסגר על בעלי חיים על ידי הצמדת האונות זו לזו. פני השטח הפנימים של כל אונה מכוסים בבלוטות עיכול, שצבען לעיתים אדום - דבר המקנה לאונות את צבען האדום. לאורך השוליים הפנימיים הירוקים של המלכודת ישנה שורה של בלוטות נוספות, שמפרישות צוף רירי המשמש לשם משיכת חרקים ולאטימת המלכודת לאחר סגירתה.
על שטחה הפנימי של כל אונה נמצאות שלוש שערות-חישה המשמשות להפעלת מנגנון הסגירה של המלכודת. כאשר נוגע חרק בשניים או בשלושה מהזיפים הללו בזה אחר זה, הם מחוללים פוטנציאל פעולה חשמלי. האות החשמלי הזה עובר מהשערות לכל חלקי המלכודת וגורם לסגירה מהירה של המלכודת על בעל החיים שבתוכה. שולי כל אונה מצוידים בשיניים ארוכות המשתלבות זו בזו בעת סגירת המלכודת ועל ידי כך נמנעת בריחת הטרף. גרויים מכנים מפרפוריו של הטרף המנסה להימלט גורמים לתנועה נוספת של אונות המלכודת, שבסופה נצמדים בחוזקה שולי האונות זו לזו באזור שמכוסה בבלוטות השוליים, ובכך נאטמת המלכודת הסגורה. בעקבות קבלת גרויים כימיים מהטרף מתחילה הפרשת מיץ עיכול לתוך חלל המלכודת, שבו כלוא הטרף. מיץ העיכול החומצי, שמופרש מבלוטות העיכול, כולל אנזימים שונים שמפרקים את חלקיו הרכים של גוף החרק. תוצרי העיכול נספגים על ידי בלוטות העיכול ומועברים באמצעות מערכת ההובלה לקודקודי הצמיחה של הצמח.
המלכודת נפתחת כשהעיכול וספיגת תוצריו הסתיימו. עיכול טרף גדול, שמספק לצמח שפע של מזון, מביא להזדקנות המלכודת ומאפשר פיתוח מלכודות חדשות בקודקוד הצמיחה של הצמח. מלכודות צעירות אלה יחליפו את המלכודת שהזדקנה. לעומת זאת, לאחר עיכול טרף קטן המלכודת יכולה להמשיך להיות פעילה וללכוד טרף נוסף. בעלי חיים קטנים, כמו נמלים קטנות, שאינם מסוגלים להזיז את שערות החישה - אינם נלכדים כלל.
הפועל בארי

היסטוריה

הפועל בארי - משתייכת לאגודת הספורט "הפועל" ושמרה על קשר הדוק עם המדור לספורט בתנועה הקיבוצית. הסקטור ההתיישבותי לא הוכר במרכז הפועל כמחוז נפרד. קבוצות ספורטאים חברי בארי השתתפו בענפי ספורט רבים ועד 1985 קיבל סניף "הפועל" בבארי הקצבות זעומות לפעילותו הספורטיבית.
ב–1973 הוקמה קבוצת "הפועל בארי", שהעפילה בסוף העונה לליגה ב'.
עד חודש יוני 1998 שיחקה קבוצת "הפועל בארי" בליגה ב' ועלתה לליגה א'. באותו זמן עברה הקבוצה לשחק באולם הספורט החדש. במרץ 2000 עלתה הקבוצה לליגה הארצית. ושיחקה נגד קבוצות כדורסל מלוד ועד אילת.
ב-2001 זכתה הקבוצה במקום הרביעי. מרבית השחקנים שחקני רכש. השחקן הראשי – איתי כהן (בן בארי). לקראת פתיחת העונה ה-8 בליגה הארצית, הצטרפו לקבוצה שניים מבני בארי - יאיר בריל ושי כהן.
בעונת 2007/08 עלתה הקבוצה לליגה הלאומית - היא הליגה השנייה בישראל. הקבוצה התמודדה עם מיטב הקבוצות מרחבי המדינה ונלחמה על השארותה בליגה. ובסיום העונה נשרה הקבוצה בחזרה לליגה הארצית.
למרות זאת, עקב התפרקות אחת הקבוצות, נשארה הפועל בארי בליגה הלאומית. ותשחק שם גם בעונת 2009/2010.
בעונת 2008/2009 הגיע המאמן צביקה רוזנברג, שהחליף באמצע העונה את המאמן אסף פוס שהיה שחקן עבר שלה.
בחודש אפריל 2010 פוטר המאמן צביקה רוזנברג בעקבות רצף הפסדים שגרם לקבוצה לאבד סיכוי להשתתפות בפלייאוף עליון. והחליף אותו איתי ברקן.
המאמן של תחילת שנת 2010-2011 היה חנוך מינץ אבל הוא הוחלף על ידי ויקטור סקורניק. הפועל בארי סיימה במקום ה -13 והיא ירדה לליגה הארצית.