google/wiki40b huggingface dataset:
כמון (יישוב)

היסטוריה

היישוב נוסד כ'מצפה' באוקטובר 1981 (עלה לקרקע עוד ב-1980) כחלק מ'תוכנית המצפים' שמטרתה העיקרית הוגדרה למען "יהוד הגליל". שבע המשפחות הראשונות התיישבו בצריפי אסבסטונים בגבעה הדרומית אשר נבנו על ידי הסוכנות, בנוסף למגדל מים ומבני ציבור יבילים.
ב-1982 הוקמה המועצה האזורית משגב שאיגדה את רוב יישובי הגושים שגב, צלמון וחבל תפן, וכמו רוב היישובים שהוקמו כמצפים הפך כמון ל'יישוב קהילתי'.
ב-1995, כהיישוב מנה כ-70 משפחות, נבנתה שכונת ההרחבה בגבעה הצפונית שהגדילה את היישוב ב-40 משפחות נוספות.

היישוב כיום

הקהילה מקיימת את עצמה מבחינה חברתית (ועד מנהל ברוטציה, ועדות ואסיפות חברים) והיישוב מנוהל כאגודה שיתופית, אך בלי שותפות כלכלית, חקלאות או תעסוקה בתוך היישוב. התושבים עובדים במקצועות חופשיים במוקדי תעסוקה כמו כרמיאל, תפן, מכון לשם של רפא"ל במשגב, חיפה והקריות.
היישוב גדל בהדרגה בשלבי בנייה מרוכזת ופרטית, ומונה ב-2018 כ-170 משפחות, בשתי שכונות על שתי פסגות ההר, בגבעה הדרומית ובגבעה הצפונית. מדי תקופה קולט היישוב משפחות בהרחבות של 10–20 מגרשים עד שיגיע לגודל הסופי לפי תוכנית המתאר של 350 משפחות.
ביישוב נמצאים ספרייה, מועדון חברים, מועדון נוער, מבנה עסקים, מגרשי ספורט, וכן פאב וקפה קהילתי. בשטחים הציבוריים ושטחי המגשים הפרטיים נשמרת צמחיית החורש הטבעית שהתפתחה לחורש ים תיכוני מפותח ומגוון
על הר כמון בצמידות לכמון נמצאת השכונה המזרחית של היישוב הבדואי כמאנה. בעשור האחרון אושרה תוכנית המתאר של היישוב ושלוש שכונותיו חוברו לתשתיות ושירותי מועצה אזורית משגב. נבנו בו מבני ומתקני ציבור, ובי"ס יסודי. בתחום כמון, בסמוך לבתי הגבעה הצפונית, נמצא מתחם משפחת שחאדה אשר אינו מוכר במסגרת תוכנית המתאר של כמאנה. במערב הר כמון גם היישוב מכמנים וכמאנה המערבית

תיירות ביישוב

מצפור כמון- בקצה הרחוב הראשי, ממנו תצפית ייחודית על הכנרת ורמת הגולן במזרח, הים התיכון ומפרץ חיפה במערב, על רכס שגור, יישובי בקעת בית הכרם, הרי מירון וצפת בצפון, ועל בקעת סכנין הר תבור והרי נצרת בדרום, וביום של ראות טובה גם על הרי הגלבוע והגלעד. ביישוב ישנם כמה צימרים. במרכז היישוב נמצא "גן עומר" שבו מתקני משחק, פינות ישיבה מוצלות ודשא לאירועים שנקרא ע"ש עומר פסחוב- בן היישוב, מהרוגי פגיעת קטיושה במושב מירון במלחמת לבנון שנייה.
משער היישוב יוצא מסלול טיול לכל המשפחה העובר בנחל כמון. זהו נחל סבוך הנשפך עד לפאתי הכפר סלאמה. בנחל ישנו מעין קטן בשם "עין כמאנה\ עין כמון" .

חינוך

ילדי היישוב לומדים בביתי הספר היסודיים לבון, מעלה צביה, גליל, עודד והר גילון, ובבתי הספר העל יסודיים משגב, תפן והרדוף. במרכז היישוב גני ילדים ופעוטונים.
כמון לוקחת חלק בתנועת הנוער הנוער העובד והלומד. את הפעילות מובילים רכז יישובי ורכזים מטעם התנועה, והיא מתקיימת במועדון הנוער החדש שנפתח בשנת 2017 ביישוב. בתנועה משתתפים ילדים וילדות נערים ונערות מכיתה ד' עד כיתה יב'. פעילות התנועה יוצרת מפגש בין בני הנוער הלומדים במספר בתי ספר שונים, ומאפשרת יוזמה ותרומה לקהילה ולישוב במגוון פעילויות ותחומים.
מדרש רבה

מדרש רבה (רבה בארמית פירושו גדול) הוא שם כולל לעשרה חיבורים של מדרשי אגדה שנוצרו בתקופת האמוראים והועלו על הכתב בזמנים שונים, ובסגנונות מגוונים - בעיקר בארץ ישראל. השם מתייחס למדרשים על חמשת חומשי תורה ועל חמש המגילות.
בראשית רבה, ויקרא רבה ורוב המגילות, הם החיבורים המוקדמים ביותר, ונערכו במתכונתם הנוכחית במאה השישית בערך. שמות רבה, במדבר רבה, דברים רבה ואסתר רבה נחשבים מאוחרים יחסית, וחלקם נערכו במתכונתם הנוכחית אחרי שנת 1000 לספירה]. הפורמט שהכניס את כל עשרת הספרים תחת הכותרת של "מדרש רבה" נוצר במאה השש עשרה, ונדפס לראשונה בוונציה בשנת ש"ה (1545).
מדרשים אלו הם בדרך כלל רחבי ההיקף מבין החיבורים המדרשיים לחומשים ולמגילות, והדפסתם גרמה לדומיננטיות כמעט מוחלטת שלהם ב'שוק' ספרות האגדה הארץ-ישראלית; סדרת המדרשים הגדולה הנוספת, הנקראת מדרש תנחומא לתורה, נדפסו, נפוצו ונתפרשו פחות. רק במאתיים השנים האחרונות נדפסו קבצים מדרשיים אחרים - פסיקתאות ומדרשים קצרים אחרים.
למדרש רבה נתחברו פירושים רבים, בהם פירוש "מתנות כהונה", "יפה תואר", "פירוש מהרז"ו", "עץ יוסף" ו"ענף יוסף", "תפארת ציון", "פירוש רד"ל" ואחרים. סקירה של הפירושים מובאת בספרו של יונה פרנקל על ספרות האגדה.
שמירת הלשון

לימוד הספר

ספר זה מהווה השלמה לספרו הראשון של המחבר, "חפץ חיים" שעסק בהלכות לשון הרע ורכילות. בהקדמה מוסבר שאין די בלימוד ספר זה העוסק במוסר ובעידוד לשמירת הלשון ללא ידיעת ההלכות המפורטות בספר הראשון. 
נושא שמירת לשון הרע מטרתו ליצור חברה מוסרית יותר ואנושית יותר, אשר מתחשבת בזולת. החפץ חיים הבין כי השמירה על לשון נקייה, הימנעות מדברי רכילות ולשון הרע קשים מאוד לאדם, אך ראה בשמירת הלשון ובאיסורי לשון הרע ורכילות לא רק ציווי מוסרי, אלא בראש ובראשונה הלכה. לכן הוא קרא ללמוד את אותן הלכות ודברי מוסר ולהקפיד עליהן מכל משמר כשם, שמקפידים על הלכות כשרות ושבת.
הבריחה הגדולה (סרט)

תקציר העלילה

שבויי מלחמה מצבאות בעלות הברית מרוכזים במחנה מעצר חדש ובו סדרי שמירה קפדניים. בתוכם נמצאים שבויים שניסו להימלט פעמים רבות ממחנות מעצר גרמניים וצברו ידע וניסיון רב בתחום הבריחות. עם הגיעם למחנה הם מתחילים לארגן בריחה המונית דרך מנהרות. במקביל לחפירת המנהרות נעשית עבודת הכנה של זיוף מסמכים ואגירת ציוד עבור הנמלטים.
המנהרה הראשונה באורך מאות מטרים מתגלית במקרה על ידי השומרים הגרמנים. גילוי המנהרה בשלב מתקדם כל כך גורם לארצ'יבלד אייבס שכבר נכשל בניסיונות בריחה קודמים לאבד תקווה. הוא רץ לעבר גדר המחנה והשומרים יורים בו למוות. באותו לילה מצליח קפטן הילטס לברוח כדי להשיג מידע על הסביבה, ולמחרת הוא מסגיר את עצמו ומוחזר למחנה. האסירים עוברים לחפור את המנהרה השנייה הנמשכת לאורך מאות מטרים ומגיעה עד לחורשה הסמוכה למחנה.
בליל הבריחה מצליחים 76 אסירים לצאת דרך המנהרה עד שהיא מתגלה. הם מתפצלים ומתחילים לברוח, אך רובם נתפסים או נהרגים. 50 מהאסירים שנתפסו נורים למוות על ידי אנשי הגסטפו.

התגובות לסרט

הסרט זכה להצלחה רבה עם יציאתו לאקרנים, ואף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סרט הדרמה הטוב ביותר לשנת 1963.
גם בשנים שלאחר מכן נחשב הסרט כמבוקש. הוא זוכה להקרנות בטלוויזיה הבריטית במיוחד בתקופת חג המולד. בסקר שנערך בבריטניה בשנת 2006 נבחר הסרט כאחד המועדפים לצפייה כסרט משפחתי בחג המולד.
ב-2009 חזרו שבעה מהשבויים למחנה לציון 65 שנה לבריחה וצפו בסרט. לדבריהם, המחצית הראשונה של הסרט מתארת בצורה אותנטית את החיים במחנה אם כי אחד מהם מתח ביקורת על הצגת דמותו של הילטס בצורה זוהרת ומשועשעת מדי בעוד שהאירועים עצמם היו קשים וכואבים עבור אלו שחוו אותם.
יחסי לוקסמבורג–שווייץ

המאה הארבע עשרה עד המאה העשרים (1300-1999)

בשנת 1309 העניק אנרי השביעי, רוזן לוקסמבורג, מעמד מיוחד לשלושת הקנטונים המיוערים: אורי, שוויץ ואובוולדן. ב-1843 נקשרה לוקסמבורג כלכלית לשווייץ כאשר הצטרפה לאיחוד המכסים הגרמני, בו הייתה שווייץ חברה.
בשנת 1929 חתמה שווייץ על אמנה כלכלית עם האיחוד הכלכלי של בלגיה-לוקסמבורג. האיחוד הוקם על ידי בלגיה ולוקסמבורג בשנת 1921. קודם לכן, בנובמבר 1917, כוננו יחסיה הדיפלומטיים הרשמיים של שווייץ עם לוקסמבורג. שווייץ האמינה את שגרירותה בבריסל, בירת בלגיה, על לוקסמבורג עד פתיחת שגרירות במדינה ב-1970.
בשנת 1947 הגיעה שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, לביקור דיפלומטי רם דרג ראשון מסוגו בשווייץ. בשנת 1989 הגיע רנה פלבר, בזמנו שר החוץ של שווייץ לביקור בלוקסמבורג. מאז היחסים בין שתי המדינות הם יחסים חמים ברמת הפוליטיקאים רמי הדרג.
יעל השילוני-דולב

יעל השילוני-דולב היא פרופסור לסוציולוגיה, חברת סגל במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון, נשיאה משותפת של האגודה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע וחברת המועצה הלאומית לביואתיקה.

ביוגרפיה

יעל השילוני-דולב נולדה בשנת 1970 בגבעתיים. בתם של אילנה וגד, אחות צעירה לסיגל ולשדרנית הרדיו טל השילוני. בילדותה למדה בבית הספר מצדה ובתיכון שמעון בן-צבי בעיר. בין השנים 3–1981 גרה עם הוריה בפרנקפורט שם התחנכה בבית ספר בין-לאומי.
בצבא שירתה ככתבת צבאית בעיתון "במחנה נח"ל". בהיותה סטודנטית עבדה כעיתונאית ב"ידיעות אחרונות" ומאוחר יותר בטלוויזיה הישראלית בתוכניות "מבט שני" ו"יומן תרבות" ובטלוויזיה החינוכית ב"הכל אנשים". בגיל 20 נישאה לבן-זוגה המעצב האומנותי עדו דולב, והם הורים לשלושה בנים; גולי, יואב ועירי. 
השילוני-דולב למדה BA כללי וספרות השוואתית ועשתה תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב. תואר שני בקולנוע וטלוויזיה הוענק לה מטעם אוניברסיטת אמסטרדם בהולנד. בשנת 1997 החלה את לימודי הדוקטורט בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדוקטורט כתבה בנושא בדיקות גנטיות בהריון ושאלת החיים הראויים בגרמניה וישראל. בפוסט-דוקטורט התארחה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית עד שנת 2019 הייתה חברת סגל בבית-ספר לממשל וחברה במכללה האקדמית תל אביב-יפו. הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטאות קינגז קולג' לונדון שבבריטניה וקלן וגטינגן בגרמניה. 
בשנת 2003 פרסמה ביחד עם בן זוגה את ספר יצירה לילדים "תוצרת בית – מדריך משפחתי לפעילות יצירתית".

תחומי מחקר

השילוני-דולב היא חוקרת מובילה העוסקת בממשק שבין סוציולוגיה, משפחה, ביו-אתיקה, בריאות וחולי, מגדר וטכנולוגיות רפואיות. מחקריה בנושאים כמו הפלת עוברים על רקע בריאותי ובחירת מין הילוד (הפלות סלקטיביות), בדיקות גנטיות בהריון, גיל ופריון, הקפאת ביציות והולדה לאחר המוות בישראל ובגרמניה, זכו לתהודה בינלאומית ופורסמו במיטב כתבי העת בארץ ובעולם.
השילוני-דולב נוהגת לשתף פעולה עם חוקרות וחוקרים מובילים בישראל ומחוץ לה, והיא חברה בקבוצות מחקר בינלאומיות שעוסקות בהקפאת תאי רבייה וטרום עוברים ובגנטיקת פריון בגרמניה, ישראל ודנמרק.

פעילות ציבורית

פרופ' השילוני-דולב חברה במועצה הלאומית לביו-אתיקה החל משנת 2013. כמו כן היא לקחה חלק בוועדות אתיות של משרד הבריאות בנושאי רפואה מותאמת אישית וביג דטה. החל משנת 2018 מכהנת כנשיאה שותפה של האגודה הישראלית להיסטוריה ופילוסופיה של המדע, יחד עם ד"ר נורית קירש. 
השילוני-דולב הוזמנה לתת חוות דעת בוועדת מצא בנושא הולדה בעוולה, ובוועדת הכנסת לנושא שוויון מגדרי בנוגע להקפאת ביציות. כמו כן שימשה כחברה בוועדות במל"ג, והיום חברה בוועדת ההיגוי להוגנות מגדרית באקדמיה. מחקריה צוטטו בהרחבה בפסקי דין שונים, לאחרונה אף בפסק-דין מכריע של בית המשפט העליון בנושא הולדה לאחר המוות.
השילוני-דולב מפרסמת מאמרים פובליציסטיים בעיתון הארץ בנושאים הקשורים בעיקר בחופש אקדמי וזכויות נשים, ומתראיינת בגופי תקשורת בהם גל"צ והארץ בנושאי ביו-אתיקה של פריון.
משנת 2018 היא חברה בוועידת מפלגת מרצ.
הנאום האחרון של משה

חידושיו של הספר

כדרכו, מציג גודמן שורה של פירושים מקוריים, בצד פירושים ידועים; ובהם גם פירושים רדיקליים במובן שהם שונים באופן מהותי מפרשנות מסורתית.

בשבח המבוכה

רעיון דומה הביע גודמן בשני ספריו הקודמים. למשל, בחלומו של הכוזרי: המעשים (המתגלמים במצוות) חשובים יותר מן הכוונות. באשר לאמונות - ריה"ל העדיף את המבוכה ואת הספק, ולא הכריע לכאן או לכאן בשאלות של התאולוגיה, שאיננה מרכזית ביהדות.
מבחינת הדגש על מצוות חברתיות מול מצוות פולחניות, ספר דברים הוא האנושי והמוסרי ביותר מבין החומשים; אבל הוא גם האלים ביותר, מבחינת המצווה להשמיד את עמי כנען, כולל נשים וילדים. גם כאן, אל מול האלימות הקשה, שקשה לקבלה מעמדה של מוסר הומניסטי, גודמן מציע, לא למצוא תירוץ שמשלים בין השניים, אלא: לקבל שהאמת מורכבת וקשה להבנה, שיש גם בתוך התורה עצמה רעיונות שנראים לנו סותרים, ולהישאר עם המבוכה. וכך הוא מבין את הפסוק, "אַחַת דִּבֶּר אֱלֹהִים, שְׁתַּיִם זוּ שָׁמָעְתִּי" (תהילים ס"ב יב): תפיסת האל היא אחת וחסרת סתירה, אבל לאדם היא עשויה להתגלות לפעמים בשני דברים שנראים כסותרים.

תחילת התורה שבעל-פה

בשאלת המחלוקת, אם הספר נכתב בנוסחו של משה, או שהוא רק חזר על דברי האל - גודמן מעמיד את עצמו לצידו של יצחק אברבנאל, שכתב: משה כתב את דברים, ואלוהים אישר את הנוסח, וקבע אותו כחלק מהתורה. בדומה לכך, אמר ר' צדוק הכהן מלובלין: דברים הוא יצירה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי, ולכן הוא תחילתה של תורה שבעל-פה (שהיא פירוש אנושי, שבמסורת יש לה מעמד אלוהי). בהתאם לכך, גודמן גורס שזהו "הספר הראשון של התורה שבעל-פה." ר' צדוק הופך את הזהות: תושב"ע אינה תורה אלוהית, שאנשים מבטאים בשפתם; אלא היא תורה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי; וזוהי דעה רדיקלית.

הרלוונטיות לימינו

גודמן טוען שהרעיונות שבספר דברים הושתקו ברבות השנים, בגלל שהיו רדיקליים. חלקם אף שימשו את הביקורת הנוצרית כנגד היהדות המאוחרת, בטענה שזו שמה הדגשה יתרה של מצוות הפולחן, על חשבון מצוות ה"מוסר" (וזאת, על פי פרשנות זו, בניגוד לחזונו המקורי של משה). לדעת גודמן, כיום ראוי לחזור ולעורר את החזון הזה, משום שהוא רלוונטי למציאות החדשה של עצמאות העם היהודי בארצו.
המהפכה הגדולה של דברים הצליחה רק אחרי החורבן, בגלות. רק שם, בלא מקדש ומלוכה - הגיע העם היהודי למדרגה מוסרית גבוהה. בתקופה שקמה הציונות, כשעם חלש הפך לחזק, גודמן מבקש לזכור זאת, ולחיות במדינת ישראל לאור החזון של משה: "על פי מגילת העצמאות, הציונות נשענת על חזון הנביאים... אך מכיוון שהמדינה של ימי התנ"ך בעצם לא הגשימה את חזון הנביאים... תביעתה של מגילת העצמאות... היא בפועל התביעה שמדינת ישראל תהיה המדינה הראשונה אי-פעם שמתממש את חזון הנביאים."
בראיון עם גודמן, הוא אף אמר: "מטרת ספר דברים היא ליצור תחושת שבריריות. בוגר הספר צריך להרגיש שהקיום שלנו פה שברירי, ורק אם נאמין שאנו לא כאן לַנֵּצַח - נישאר כאן. אם תאמין שאנו כאן לנצח-נצחים - ימינו כאן ספורים".
מאיר קרליץ

הרב מאיר קָרֶלִיץ (תרל"ה, 1875 - ט"ו באדר תשט"ו, מרץ 1955) היה רבה של לכוביץ', מראשי ועד הישיבות בפולין ובארץ ישראל, ממייסדי החינוך העצמאי וחבר מועצת גדולי התורה. אחיו הבכור של החזון איש.

קורות חיים

נולד לרב שמריהו יוסף קרליץ, רב בעיירה קוסובה שבפלך הורדנה (רוסיה הלבנה), בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אמו ראשה לאה הייתה בתו של הרב שאול קצנלבוגן, רבה של קוסובה ולאחר מכן רבה של קוברין. בצעירותו למד בסמרגון, יחד עם קבוצת תלמידים מישיבת וולוז'ין שנסגרה באותה תקופה. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 נישא למרים, בתו של הרב שלמה הכהן, בעל ה"חשק שלמה", זקן רבני וילנה. במשך מספר שנים התגורר בווילנה והקים בה ישיבה. לאחר פטירת חותנו התמנה כמו"ץ שם. כעבור מספר שנים התמנה כרבה של העיירה לכוביץ' שבמחוז ברסט (כיום בבלארוס). 
היה מקורב לחפץ חיים ולרב חיים עוזר גרודז'ינסקי, וסייע להם בהקמת ועד הישיבות בפולין.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. היה ממייסדי ועד הישיבות בארץ ישראל וממניחי היסוד של החינוך העצמאי. שימש חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. 
שימש כרבה של מפלגת פועלי אגודת ישראל. בשנת תשי"א (1951) התפטר מתפקידו בנימוק שאנשי המפלגה אינם שומעים "לדבריו, לעצתו ולפסקיו", אולם כמה חודשים לאחר מכן חזר לשמש בתפקיד והורה לחברי פא"י להצביע לרשימתה בבחירות לכנסת השנייה.  
בסוף ימיו עבר לגור בבני ברק. נקבר בסמוך לאחיו החזון איש, בבית הקברות שומרי שבת. לאחר פטירתו הוקמה על שמו ישיבת בית מאיר בבני ברק, על ידי חתנו, הרב זלמן רוטברג.
אמונים ערכו שבח

מחבר הפיוט ומקורו

מחבר הפיוט הוא אהרן כהן, כפי שחתום בראשי החרוזים (אקרוסטיכון).

תוכן הפיוט

עיקרו של הפיוט עוסק במצוות קרבן הפסח, שהיו מקריבים בבית המקדש בזמן שהיה קיים. בנוסף למצוות הפסח, הוסיף הפייטן והזכיר את שאר מצוות ליל הסדר, כגון אכילת המצה ומרור שהיו נאכלים יחד עם הפסח. וכן את מצוות סיפור יציאת מצרים ('נסי אל זכרתי וחסדיו ספרתי'). סיום הפיוט הוא בנתינת התורה במעמד הר סיני ('הנחיל תורה לעמו') אשר היה תכלית יציאת בני ישראל מארץ מצרים.

לחנים

כמה וכמה לחנים נתחברו על פיוט זה, וישנם אף הנוהגים לשיר כל בית בפיוט בלחן שונה.
ולדימיר קולוקולצב

קריירה

קולוקולצב החל את שירותו במשטרה בשנת 1982 כשנשלח ליחידה מיוחדת לאבטחת דיפלומטים במוסקבה. ב-1984 מונה למפקד כיתה של גדוד הסיור במחוז גגארין במוסקבה ובמקביל למד במכללה המדינית הגבוהה של משרד הפנים הסובייטי עד 1989.
הוא שירת ביחידת הבילוש לחקירות פליליות של מחוז קונצבו במוסקבה ומונה למשנה למפקד תחנת המשטרה מספר 20 בעיר וקודם למפקד תחנת המשטרה מספר 8.
ב-1992 נקרא למחלקת החקירות הפליליות של מוסקבה ושירת כבלש בכיר ביחידה 2 של החטיבה המרכזית במוסקבה. ב-1997 זומן לבניין משרד הפנים של רוסיה ועבד כמפקד היחידה אזורית הרביעית במחלקה למלחמה בפשע המאורגן ובתוך שנתיים קודם לתפקיד הלשכה לאיתור מבצעי.
ב-2001 מונה למפקד יחידה 3 במשרד הפנים והיה למשנה לראש הלשכה לאיתור מבצעי. ב-2007 מונה למפקד משטרת מחוז אורלוב במוסקבה ובאפריל 2009 היה למשנה לראש מחלקת החקירות הפליליות של מוסקבה, המהווה לגוף הפועל בתור הבולשת המוסקבאית.
ב-7 בספטמבר 2009 מונה צו נשיא רוסיה למפקד משטרת מוסקבה וב-2010 קודם בדרגה לדרגת גנרל-לויטננט. ב-2011 מונה לקדנציה נוספת בראשות משטרת מוסקבה.
ב-21 במאי דמיטרי מדבדב מינה אותו לשר הפנים בקבינט שלו. הוא החליף בתפקיד את ראשיד נורגאלייב והמשיך את הרפורמה במשטרה הרוסית שהתחיל בה קודמו. במאי 2018 מונה מחדש לתפקיד שר הפנים, במסגרת ממשלת מדבדב השנייה.
פלטה (מגן)

פֶּלְטָה (ביוונית: πέλτη) היה מגן שהיה נפוץ ביוון העתיקה. מדובר במגן לא גדול בקוטר של כ-60 ס"מ. המגנים מתוארים בצורת סהר בציורים יווניים, אך קסנופון מציין שהם היו עגולים. למגן הייתה ידית נשיאה מרכזית אחת או במקרים אחרים שתי בקצות המגן שאליהן הושחלה היד לאחיזה איתנה יותר. לעיתים נוספה רצועה לנשיאת המגן על הכתף.
המגן היה בשימוש נרחב של חיל הרגלים הקל ובמיוחד של הפלטסטים שלהם גם העניק את שמם. המגן של הפזטיירוי גם כן נקרא פלטה בגלל גודלו הקטן.
יוהאן כריסטוף פפוש

חייו

בגיל 14 התמנה פפוש לחצר הפרוסית. בסביבות 1700 השתקע באנגליה, שם היה, בשנת 1710, בין מייסדיה של האקדמיה למוזיקה ווקאלית, ששמה שונה ב-1726 לאקדמיה למוזיקה עתיקה. במדריך של דואן כתוב על ייסוד האקדמיה וכך נאמר בעמ' 76:
בשנת 1710 (הזכורה בהופעתה הראשונה של הנדל בקרבנו) [הסכימו] מספר מלחינים ונגנים בלונדון על תוכנית להקמת אקדמיה ללימוד ועיסוק במוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטאלית, ואך הוכרזה התוכנית, ניתנה לה הסכמתם ותמיכתם של אנשי המעלה מנושאי התארים. בשורה הראשונה של העוסקים במפעל זה היו מר יוהאן כריסטופר פפוש, מר יוהאן ארנסט גאליארד, מלחין ואבובן מצטיין, מר ברנרד גייטס מן הקאפלה המלכותית, הנרי נידלר ועוד.
פפוש נשאר מנהל האקדמיה עד מותו ב-1752. את מקומו תפס בנג'מין קוק.
פפוש עבד לצד גיאורג פרידריך הנדל בקאנונס, צפונית-מערבית ללונדון, שם עבדו השניים אצל ג'יימס ברידג'ס, הדוכס הראשון של צ'אנדוס, כספקי מוזיקה למערך המוזיקלי הנכבד במשכן המפואר שהחזיק שם. אף כי פפוש נודע כיום בעיקר במוזיקה שכתב ל"אופרת הקבצנים" (1728) - ללברית של ג'ון גיי - הוא חיבר יצירות רבות, בהן מוזיקה לבמה ולכנסייה.
מיכאל ארגוב

מיכאל ארגוב (זינגר) (1 בספטמבר 1920 – אפריל 1982) היה צייר, צלם ויוצר תבליטי-קיר אמנותיים, ישראלי יליד אוסטריה.

חייו

ארגוב נולד בווינה שבאוסטריה ב-1 בספטמבר 1920, בן למשפחת סוחרי תכשיטים אמידה וציונית. בהיותו בן תשע עברה המשפחה לברלין בעקבות העסק המשפחתי, ובשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ-ישראל בעקבות עליית הנאציזם בגרמניה. המשפחה השתקעה בחיפה. ארגוב למד בבית הספר הריאלי בחיפה ומצא עניין בספורט וברישום . אחר-כך, רצה להיות חקלאי וללכת לקיבוץ עם חבריו לתנועת-הנוער "מחנות העולים", עבר בגיל 16 ללמוד בבית הספר החקלאי "כדורי". כשסיים את לימודיו הלך לקיבוץ אלונים במסגרת הגרעין של חמדיה, הצטרף לפלמ"ח, ואחר-כך הצטרף למקימי קיבוץ חמדיה ועבד בחקלאות. בשנת 1942 עזב את הקיבוץ בעקבות מחלה שמנעה ממנו לעסוק בעבודות הכרוכות במאמץ גופני. הוא חזר למשפחתו שבינתיים עברה לתל אביב, ופנה לציור. הוא למד ב"מכון אבני" שנחשב אז למרכז לימודי אמנות הטוב ביותר בתל אביב, שם פגש את יחזקאל שטרייכמן שלימד בסטודיו ושהשפיע עליו מאוד מבחינה אמנותית,בעיקר ברוח האמנות הצרפתית . לימים, התפטר שטרייכמן (יחד עם הצייר והמורה אביגדור סטימצקי) והקימו "סטודיה" משלהם בצפון תל אביב שלמדו בו כ- 30 תלמידים בהם ארגוב, בלה ברעם, לאה ניקל, דני קרוון, דוד לן-בר, איצ'ה ממבוש ואחרים. ב"סטודיה" מתבלט ארגוב בתשוקתו לצייר באופן מקצועי ולא-שמרני. בשנת 1947 נסע ארגוב לפריס ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות ( ÉCOLE NATIONALE SUPÉRIEURE DES BEAUX-ARTS ) במחלקה לאמנות מונומנטלית, והתמחה בה ברישום ובציור פרסקו (FRESCO). בשנת 1950 הוא סיים את לימודיו באקדמיה. השתתף בהקמת "ארגון הציירים והפסלים הישראליים בפריס" ונבחר לחבר בוועד המנהל של הארגון. בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל ופרוץ מלחמת העצמאות הגיע ארצה עם קבוצת מתנדבים צרפתיים, שהוא השתתף באימוניהם בצרפת, שנשלחו להילחם בנגב. הוא עצמו קיבל מינוי של קצין מודיעין והוצב לחיל הים בחיפה. בספטמבר 1949 חוא השתחרר מצה"ל וחזר לפריס, בה הוא עסק בפעילות אמנותית מוצלחת; בשנת 1955 הוא הרגיש שהגיע הזמן להקים משפחה וחזר לישראל למצוא אשה. כעבור חצי שנה, הוא חזר לפריס לאחר שהתחתן עם גב' מיכאלה דיקובסקי, בתו של בן ציון דיקובסקי שהיה המנהל המסחרי של חברת החשמל מימיה הראשונים. לזוג הטרי נולדה שם בת. בשנת 1959, ארגוב ומשפחתו חזרו ארצה לתמיד. בשנת 1982 חש ארגוב בליבו ובריאותו התערערה. באפריל של אותה שנה, נותח ארגוב בליבו וכעבור שבוע, ביום העצמאות ה'תשמ"ב, נפטר.
אחיו של ארגוב הוא פרופ' יוסף זינגר, נשיא הטכניון לשעבר. 
ארגוב היה דודנו של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר.

צילום

באמצע שנות ה-60 התרכז ארגוב בתחום הצילום. הוא רכש מצלמה ומכונת הגדלה והחל לעסוק בהתלהבות בצילומים של דיוקנאות, צילומי עירום נשי וצילומי חוץ. הוא פיתח, ערך והגדיל את צילומיו בעצמו במעבדתו.כצייר שעסק במופשט, שילב בצילומי העירום דימויים מופשטים. ב-1967 הוציא לאור ספר צילומים של נשים עירומות שכותרתו "עירומים בישראל".הוא גם ניסה לשלב ציור וצילום עירום יחדיו, והציג ב-1967 את עבודותיו אלה בתערוכה בגלריה קטנה בתל אביב. הביקורת לא החמיאה לו והוא הפסיק לעסוק בצילום. בשנת 2012, אצרה דליה מנור תערוכה רטרוספקטיבית של עבודות ציור ותצלומי עירום נשי, שלדברי אחד המבקרים נראו לו כ"פורנו רך".
גסקוניה

גסקוניה (בצרפתית: Gascogne, נהגה גאסקון; באוקסיטנית (ניב גסקוני): Gasconha, נהגה "גסקוניה") הוא אזור היסטורי בצרפת שהיה מאוכלס על ידי עמים קרובים לבסקים ועד המהפכה הצרפתית היה מחוז של צרפת. גסקוניה נמצאת בדרום מערב צרפת, בין נהר גארון, הרי הפירינאים והאוקיינוס האטלנטי. שטחה מחולק היום בין המחוזות אקיטן ("אקוויטניה") ומידי-פירנה.

היסטוריה

הרומאים כינו את האזור בשם "אַקוִּיטַניָה" על שם השבטים שאכלסו אותו, האקוויטנים (בלטינית: Aquitani), אשר דיברו בשפה קרובה לשפה הבסקית הקדומה. ייתכן שהשם "אקוויטניה" נגזר משם השבט Ausci, הקרוב לשורש הבסקי המודרני Eusk שפירושו "בסקי".
צבאו של יוליוס קיסר כבש את אקוויטניה במאה הראשונה לפנה"ס וסיפח אותה לאימפריה הרומית. בימי שלטון אוגוסטוס הוכללה אקוויטניה בפרובינקיה גאליה אקוויטניה, במטרה לערב בפרובינקיה אחת את האקוויטנים עם הגאלים הקלטים, הנבדלים מהם בשפתם ובתרבותם, ובכך למנוע התפתחות של זהות אזורית עצמאית לפרובינקיה.
במסגרת הרפורמות של דיוקלטיאנוס, בשנת 297, פוצלה גאליה אקוויטניה לבקשת תושביה לשלוש פרובינקיות. הטריטוריות שמצפון לנהר הגארון פוצלו ל"אקוויטניה פרימה" ("הראשונה") ו"אקוויטניה סקונדה" ("השנייה"), והאזור מדרום לנהר הפך לפרובינקיה "נובמפופולנה" (Novempopulana - "ארץ תשעת השבטים"), החופפת במידה רבה את שטחה של גסקוניה. בעקבות חלוקה זו, חדל השימוש בשם "אקוויטניה" לחבל ארץ זה, למרות שהיה שמו המקורי, והוגבל לאזורים שמצפון לגרון.
בשנים 409-410 פלשו הונדלים לנובמפופולנה, ובשנים 416-418 העבירו אותה לשליטת ממלכת טולוז הוויזיגותית. בשנת 507 כבשו הפרנקים את נובמפופולנה וסיפחו אותה לממלכתם. אולם בהיותה בקצה מרחב שלטונם, שליטת הפרנקים בנובמפופולנה הייתה רופפת ואיפשרה לשבטים בסקים לחדור לתחומיה ולהתבסס בה. סביב שנת 600 הייתה הנוכחות הבסקית באזור דומיננטית, והביאה לכינויו בשם "וסקוניה" (Vasconia - ארצם של הווסקונים). כינוי זה התפתח במרוצת השנים ל"גסקוניה", התפתחות אופיינית לשפות רומאניות. למרות השליטה הבסקית, נמשך בקרב תושבי האזור תהליך המעבר מהשפה האקוויטנית הקרובה לבסקית, ללטינית הוולגרית, שמאוחר יותר התפתחה לשפה הגסקונית, הנחשבת היום ניב של אוקסיטנית.
בשנים 842-844 כבשו ויקינגים מספר ערים בגסקוניה ושלטו בהם עד 982-986. הוויקינגים השאירו אחריהם מורשת ימאית אשר שימשה את תושבי הארץ גם אחרי עזיבתם.
בשנת 1052 השתלט גי ז'פרואה, שבשנת 1058 הפך לדוכס אקוויטניה, על גסקוניה ובכך אוחדו גסקוניה ואקוויטניה מחדש תחת שליט אחד, וגסקוניה חדלה מלהיות ישות מדינית עצמאית. במהלך המאה ה-12 עברה השליטה בגסקוניה, שהייתה חלק של אקוויטניה, לידי מלכי אנגליה ואקוויטניה הייתה המאחז הראשי של אנגליה על אדמת צרפת עד סוף מלחמת מאה השנים.
פלאוגרפיה

סימנים מוסכמים במחקר הפלאוגרפי

אות קיימת, נכתבת כפי שהיא.
אות חלקית, אות לקויה (מסומנת בדרך כלל בנקודה על גבי האות המסופקת)
אות שהושמטה על ידי הסופר הקדמון, אך היא ודאית על פי השפה (מסומנת בדרך כלל בין סוגריים חדים <  >)
השלמה של טקסט חסר, נעשה בדרך אחרי סוגריים מרובעים [  ] המציינים את קצה הטקסט שהשתמר. יש לציין שבסעיף זה לא ירחק הזמן שחוקרים אחרים, שקראו את הצעתו של המהדיר הראשון (הוא החוקר מפרסם הכתובת), יפרסמו את הצעותיהם להשלמת הכתובת.
סימון חלוקה לשורות נעשה בדרך כלל בקו נטוי /
סימון אפשרויות שונות לקריאה נעשה בדרך בכתיבת האותיות השונות האפשריות זו מעל זו.
במקרה של כתובות שנכתבו בראשי תיבות (למשל בכתובות ממלכתיות רומיות), על החוקר לפתוח את ראשי התיבות בין סוגריים עגולים. למשל  (Leg(ion