google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק זלר

הרב יצחק זַלֶר (בכתיב יידי: זאַלער) היה רב חרדי בוורשה, מחבר  ספרים תורניים. נספה בשואה.

תולדות חייו

נולד בוורשה לרב משה מנחם זלר, חסיד סקרנביץ. לפרנסתו עסק במסחר, אך את רוב זמנו הקדיש ללימוד תורה, לחיבור ספרים ולשיעורי תורה שהשמיע ברבים. היה מראשי בית החסידים של חסידות סקרנביץ, ששכן ברחוב נלבקי, המרכז היהודי של יהודי ורשה. במשך עשרות שנים היה הרב זלר מוסר שיעורי תורה קבועים בפני יהודי ורשה. כמו כן פעל להקמתם של שיעורי תורה ברחבי העיר.
מלבד עיסוקו התורני היה עסקן נלהב. היה אחראי על התקנת קווי העירוב סביב לוורשה. כמו כן עסק בפעולות צדקה וחסד לנצרכים. היה חובב ארץ ישראל, ונבחר כנשיא "קרן ארץ ישראל של בית החסידים של סקנביץ" בוורשה. קרן זו, שבה היה חבר גם יצחק גרשטנקורן, היוותה את היסוד לחברת "בית ונחלה", שלימים הקימה את העיר בני ברק.

מפעלו הספרותי-תורני

למרות שלא נשא במשרה רבנית או תורנית, היה הרב זלר מחבר פורה של ספרים תורניים, רובם ספרי יסוד פופולריים. חיבר את הספר "ליקוטי יצחק" על המשנה - ליקוט נרחב של פירושים על המשניות, ונספח אליו קונטרסו "מנחת יצחק" שבו ביאר את מעלת המשניות על דרך החסידות. כמו כן חיבר ספרי יסוד נוספים ובהם הספר "ילקוט יצחק" - ביאור בדרך הקבלה על תרי"ג המצוות, וכן "תיקון יצחק" על הלכות קריאת התורה.
גולת הכותרת של חיבוריו הוא הספר "שערי יצחק", ספר יסוד המקיף את כל המושגים הבסיסיים של היהדות. הספר נחלק לשני חלקים: הראשון, דינים ומנהגים, והשני, מושגי ההיסטוריה היהודית מתקופת השופטים והנביאים ועד לתקופת התורה שבעל פה וגדוליה. הספר נכתב במקור בשפת היידיש, והוא יועד להמון העם ולבני הנוער היהודי. הספר נכתב בצורת דו-שיח בין מורה ותלמיד והוא מצטיין בדיוקו התורני וההלכתי, בסגנונו הקליל ובהרצאה השוטפת של הדברים. הספר זכה להסכמות נלהבות של גדולי התורה והחסידות בפולין ובהם האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור, האדמו"ר רבי שמעון קאליש מוורקא, האדמו"ר רבי שמעון שלום קאליש מאמשינוב והאדמו"ר רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין.
בתוך זמן קצר הספר נעשה רב-מכר והיה אחד הספרים הפופולריים בקהילה היהודית של פולין בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. כשנוכח בהצלחת הספר נטל זלר על עצמו את מלאכת התרגום לעברית. ראשי החינוך החרדי בפולין יזמו את הכללת הספר במסגרת לימודי היהדות בבתי הספר החרדים בפולין - "יסודי התורה" של הבנים ו"בית יעקב" של הבנות. 
בשנת תשכ"א (1961) יזמה הוצאת נצח את הוצאתו מחדש של הספר בישראל. שמו שונה מ"שערי יצחק" לשם הקליט "יהדות" והוא זכה לתפוצה רבה. ספר זה שימש אבטיפוס למחברים נוספים שחיברו ספרים על מושגי יסוד ביהדות, ובהם ספר התודעה של אליהו  כי טוב, "יהדות הלכה למעשה" ו"הנחת יסוד: 100 מושגים ביהדות" של הרב ישראל מאיר לאו ו"במעגלי החיים" של הרב יונה מצגר ונחום לנגנטל.
ספורט נשים

ספורט נשים כולל את כל תחרויות הספורט וליגות הספורט בהן משתתפות רק נשים. רמת ההשתתפות של נשים בענפי ספורט, והפופולריות של ענפי הספורט בקרב נשים גדלה באופן דרמטי במאה ה-20, ובמיוחד ברבע האחרון של המאה ה-20, בעקבות השינויים המהותיים בחברות מודרניות ששמו דגש על שוויון בין המגדרים. למרות שרמת ההשתתפות ורמת הביצועים שונה במידה משמעותית ממדינה למדינה ומענף ספורט אחד למשנהו, הפך ספורט נשים נפוץ למדיי ברחבי העולם. בענפי ספורט מסוימים, כגון החלקה אמנותית על הקרח, התחרויות בהן משתתפות נשים פופולריות אף יותר מהתחרויות בהן משתתפים גברים.
The Listening Sessions

רקע

ב -22 ביולי 2013 ביום שיצא הסינגל השני של גרנדה "Baby I" היא הודיעה ​​שהיא מתכננת לצאת לסיבוב הופעות באוגוסט של אותה שנה, היא הוסיפה שהיא בחרה לו את השם "The Listening Sessions (מושבי ההקשבה)" משום שהוא יתקיים באולמות קטנים כדי שהמעריצים שלה ישמעו את השירים עוד לפני שאלבום יוצא. הכרטיסים החלו להימכר ב-19 ביולי וכל הכרטיסים נמכרו.
פרוואטי

פרוואטי (Parvati) היא דמות מהמיתולוגיה ההינדואית.
היא נוצרה כגלגול מחדש של האלה סאטי. פרוואטי מתוארת כיפה ועדינה ובמסורות אחרות מזוהה עם דורגה וקאלי, ונקראת גם אוּמה ואפרנה.
פרוואטי היא אשתו של שיווה ואמם של גנש וסקאנדה. גנש נוצר מפרוואטי בלבד כאשר התחככה בחומר לא מוכר ועיצבה את גנש בצלם אנוש שיארח לה לחברה בהיעדרו של שיווה. כשחזר שיווה וניסה לעבור את גנש, ששמר על הדלת במצוותה של אמו, לא הצליח ועל כן ערף את ראשו של גנש. פרוואטי דרשה ממנו להחזירו לחיים, וכראש חלופי ניתן לו ראש של פיל.
על שמה של פרוואטי קרוי אזור עמק פרוואטי שבהימאצ'ל פרדש, בצפון הודו.
טיבוע ספינת הדיג אורית

במהלך האירועים בזירה הימית במלחמת ההתשה, טובעה ספינת הדיג הישראלית "אורית" בטילי סטיקס על ידי חיל הים המצרי ב-13 במאי 1970. שניים מאנשי צוותה נהרגו ושניים ניצלו והגיעו בשחיה לחוף. 
ספינת הדיג "אורית" הייתה ספינת מכמורת עשויה עץ, אורכה 20 מטרים ומשקלה 75 טונות.  
הספינה, ועליה צוות של ארבעה אנשים, בראשות רב-חובל אדם ישר, עסקה בדיג באזור ימת ברדוויל. ב-13 במאי 1970, סמוך לשעה 22:30, בעת ש"אורית" הייתה במרחק של כ-20 ק"מ מהחוף, ירתה ספינת טילים אוסה מצרית  על "אורית" ארבעה טילים מדגם "סטיקס", ושניים מהם פגעו בקרבתה. רב החובל, אדם ישר, נהרג במקום. המכונאי סגל אקרמן נפצע ומת למחרת. שני הימאים הנותרים, עודד קופלניק ובועז יצחקי, שחו במשך יממה עד שהגיעו לחוף. 
קודם לטיבוע "אורית" הניח חיל הים הישראלי שטילי ים-ים הסובייטיים תוכננו נגד אוניות גדולות ולא יצליחו לפגוע במטרות קטנות, אך טיבוע "אורית" בירי טילי "סטיקס" הוכיח שהטיל אפקטיבי גם נגד ספינות קטנות. עקב כך גובש מענה טקטי רחב של אמצעים להתגוננות ספינות חיל הים הישראלי מפני טילים ובהם לוחמה אלקטרונית, פיזור מוץ ותמרוני התחמקות שהוכחו כיעילים במלחמת יום הכיפורים.

אתר הטיבוע המשוער 31°20′30″N 33°02′30″E
ישראל הגיבה על התקיפה ב"מבצע קשת אווירי".
אוי קלט

אוי קלט (בהונגרית - "Új Kelet", פירושו: "מזרח חדש") הוא עיתון ישראלי בשפה ההונגרית, המשכו של עתון יהודי ציוני שהופיע בעבר בשפה ההונגרית בטרנסילבניה, רומניה. העיתון הוא כתב העת הישראלי הוותיק ביותר.

היסטוריה

העיתון החל את דרכו בעיר קלוז' (קולוז'וואר) בטרנסילבניה ביוזמת חיים וייסבורג, מנהיג ציוני בן העיר, ויצא לאור לראשונה ב-19 בדצמבר 1918 כשבועון. בשנת 1920 הפך ליומון. עורכו הראשון היה בלה סיקיי שהוחלף על ידי ד"ר ארנה מרטון בשנת 1919. בשנת 1927 החל לערוך את העיתון פרנץ ימבור. לאחר סיפוחה מחדש של קלוז' להונגריה, אז בת בריתה של גרמניה הנאצית, בשנת 1940, עמד העיתון בסכנה בשל הקו הציוני שנקט, והשלטונות הורו על סגירתו. ד"ר מרטון עלה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנת 1948 החל להופיע העיתון בעריכתו בתל אביב. בדצמבר 1952 נסגר העיתון ליום אחד, עקב עבירת צנזורה. לאחר מותו של מרטון (ב-1960), ערכה את העיתון הד"ר גיזלה מרטון. כסגן העורך המשיך לשמש העיתונאי דוד שן.
בין הכותבים הידועים בעיתון, בתקופת הופעתו בישראל, היו אלכסנדר זאובר, ישראל קסטנר (שכתב בעיתון עוד בטרנסילבניה, היה כתב ספורט ובהמשך היה כתב מדיני, וחזר לעבוד בישראל כעורך לילה, עד להירצחו), יוסף לפיד, אפרים קישון (אוסף טוריו שפורסמו בעיתון "אוי קלט" יצא לאור בהונגרית בשם Ige-mige, תורגם לעברית בידי אביגדור המאירי וראה אור בספר "העולה היורד לחיינו"), הסופר אילש קוצר, אוטו רפפורט, דוד דרורי ואשר דיאמנט.
משנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-90 היה העיתון בבעלות "החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות" - חברה בשליטת מפלגת העבודה שהוציאה לאור עיתונים בשלל שפות. בהמשך נמכר העיתון לג'ורג' אדרי. בשנות ה-70 היה שיתוף פעולה בינו לבין לוח מעריב, ומודעות לוח מעריב פורסמו במקביל באוי קלט.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 ערך את העיתון (שהפך בינתיים לשבועון) דן עופרי. לאחר מכן התמנתה סילביה ארוש-הידו (Erős-Hajdu Szilvia) כעורכת ראשית. הבעלים והמנכ"ל של העיתון היה ג'ורג' אדרי. ב-2015, עקב ידיעות על סגירתו האפשרית של העיתון, הוא נרכש על ידי קריסטוף שטיינר, אזרח הונגרי ממוצא יהודי ושתי עיתונאיות ישראליות, שרה שלמון, צלמת במקצועה, ואווה ואדס, עיתונאית, שמונתה לעורכת הראשית. תדירות העיתון הפכה לפעם בחודשיים, אך הוא ממשיך לספק תוכן עשיר בשפה ההונגרית. העיתון מופץ באלף עותקים, מאתיים מהם בהונגריה.
הר שגוב

הר שגוב הוא הר בנוי סלעי גיר בהרי אילת, על גבול ישראל עם מצרים כ־8 ק"מ מצפון להר שני, ומערבית לכביש 12. גובהו 867 מטרים, מה שהופך אותו למקום הגבוה ביותר בהרי אילת שבשטח ישראל לאחר 1979 (הסכם השלום עם מצרים והעברת חצי האי סיני לידי המצרים). אל פסגת ההר עולה דרך עפר מסומנת שחור שהיא הסתעפות של הכביש מעובדה לנטפים.

סביבה ונוף

ההר עשוי סלעי גיר, וזה סימן שבעבר, באזור זה היה ים, ים תטיס הקדום, גופות בעלי החיים הימיים שקעו ויצרו משקע והשלדים שלהם התפרקו והפכו לסידן הפחמתי שממנו מורכבת אבן הגיר.
האקלים באזור מדברי וצחיח, וכמות המשקעים קטנה מ-100 מ"מ בשנה. מצפון להר צומח האוג הקוצני.

מקור השם

מקור שמו הוא כנראה מקראי שכן זהו שמו של דמות מקראית (דברי הימים א ב כא), או מהמילה נשגב, שמשמעותו מתנשא וגבוה. תרגום שמותיו הערביים של ההר הם "הר בעלת הנגב" ו"ההר הנישא". מההר נראה מזרח סיני, רכס שעירה שבסיני, הרי אילת והרי אדום.
מערכות (כתב עת)

מערכות הוא דו-ירחון עיוני המשמש כבטאון צה"ל. כתב העת מרכז מאמרים מקצועיים בנושאי צבא, ביטחון, מדיניות, וכן היבטים אסטרטגיים של תחומים משיקים כגון כלכלה ותשתיות לאומיות, היסטוריה צבאית (בדגש על היסטוריה צבאית של ארץ ישראל והמזרח התיכון), כמו גם סקירות ספרים בנושאים אלה. כתב העת מופץ ללא תשלום לקציני צבא קבע מדרגת סרן ומעלה, למפקדים במערך המילואים, לשרים, חברי כנסת, לארגוני ביטחון אזרחיים וכמו כן למנויים בתשלום.

היסטוריה

כתב העת נוסד בשנים 1939–1940 בעריכתם של אלעזר גלילי ואליעזר ליבנה וביוזמת דוד בן-גוריון, בשלושה גליונות שנקראו, משיקולי עקיפת הצנזורה הבריטית, "בימי מערכות", "אשמורות" ו"מחנות", והיו כרכי מאסף למאמרים בנושאי צבא וביטחון. הגיליון הראשון של כתב העת הסדיר ראה אור באפריל 1940 בהוצאת "מערכות" שהוקמה לשם כך. ב-1941 פרש ליבנה מ"מערכות" עקב מחלוקת בינו לבין גלילי. 
שלושת הגיליונות הראשונים נועדו להעלות את הרמה המקצועית של אנשי היישוב העוסקים בנושא הביטחון ("אנשי השורה"), ו"לעסקני העם הפועלים במערכה המדינית". עם פרסום הגיליון הסדיר הראשון בשנת 1940, כתב העת החל לשמש גם כשופר הסברה מוסווה של ארגון "ההגנה". הצביון של כתב העת שונה עם הקמת המדינה וצה"ל, אז נעשה לירחונו של צה"ל. בשנים הראשונות של כתב העת השתתפו בעריכה לשונית שלו המשוררים אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן והסופר מנחם זלמן וולפובסקי. 
ב"מערכות", לכל אורך שנותיו, פורסמו מאמרים מאת הוגים מרכזיים בתחום כגון באזיל לידל הארט וג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, מפקדים בכירים בצבאות שונים (בעיקר צבא בריטניה וצבא ארצות הברית) ואנשי צבא, אקדמיה ומדינאות ישראלים. כבר במהלך מלחמת העצמאות פרסם "מערכות" מאמרים על קרבותיה, והוא המשיך בכך בשנים שלאחר מכן. גם מלחמות ישראל הבאות נותחו במאמרים ב"מערכות". באופן חריג פסל הרמטכ"ל דן שומרון מאמר של אלוף משה בר-כוכבא שבו מתח ביקורת על אופן פעולת צה"ל באינתיפאדה הראשונה. 
מאז שפורקה הוצאת "מערכות" בשנות ה-90 של המאה ה-20, כתב העת יוצא לאור על ידי משרד הביטחון - ההוצאה לאור וצה"ל.

גיליונות מיוחדים

ביולי 1950 יצא לאור גיליון מיוחד (62-63) לרגל עשור להופעת כתב העת, תחת השם "בשבילי מחשבה צבאית", שהורכב בין היתר ממאמרים המנתחים את מלחמת העצמאות ואת הקמת צה"ל. 
הגיליון הכפול (186-185) שיצא באוגוסט 1967 מביא את תיעוד קרבות מלחמת ששת הימים במאמרים פרי עטם של יצחק רבין, ישעיהו גביש, עוזי נרקיס ודוד אלעזר ונפתח במכתב הוקרה מאת לוי אשכול.
גיליון ספטמבר 1974, מספר 240, היה גיליון מיוחד לרגל שנה לפרוץ מלחמת יום כיפור. הגיליון מנסה לשרטט כרוניקה של הלוחמה, מתוך הכרה בעובדה שעדיין באותה עת, רב הנסתר על הגלוי ומתבסס על דברי מפקדים ולוחמים.
ב-1978 יצא לאור גיליון מיוחד, בעריכתו של סא"ל דני אשר, לציון 30 שנה למלחמת העצמאות ובו קובץ מסמכים מבוארים אודות "תש"ח".
ב-1979 יצא גיליון מיוחד, מערכות 270-271, לציון 40 שנה ל"מערכות" ובו קובץ מאמרים של קצינים בכירים וקציני חיל ראשיים המתאר את ההתפתחות הצפויה בתחום המקצועות הצבאיים השונים.
באוקטובר 2009 יצא קובץ 70 שנה למערכות (מספרי גיליון 428-427), המאגד כמה מהמאמרים החשובים בהגות הצבאית הישראלית ודברי מפקדי צה"ל לדורותיהם שהתפרסמו מעל דפי "מערכות".
בסאם עאדל

רב-סרן בסאם עאדל (בערבית: بسام العادل) הוא טייס של חיל האוויר הסורי, שערק לישראל ב-11 באוקטובר 1989 עם מטוסו מדגם מיג 23ML במהלך טיסת סיור ואימון שגרתיים בגבול רמת הגולן.
עאדל, בן 36, המריא משדה התעופה בליי והטיס את מטוסו מספר 2786 בסיור זוגי במסלול הסיור המתוכנן. לפתע עזב את בן זוגו ופנה לכיוון מערב וחצה את רמת הגולן בטיסה בגובה נמוך מאוד (כ-50 מטר מעל פני הקרקע) ובמהירות גבוהה (כ-1,000 קמ"ש), עם מכ"ם כבוי ותוך שמירה על דממת אלחוט. לאחר כ-4 דקות טיסה הנחית רס"ן עאדל את מטוסו במנחת מגידו, המשמש כמנחת למטוסים קלים, מסוקים ודאונים. עם נחיתתו הודיע עאדל כי בכוונתו לערוק וכי אין בהגעתו כל כוונה התקפית או מלחמתית.
לאחר עריקתו הורשה עאדל להתראיין בפני עיתונאים זרים. בראיונותיו אמר שהושפע מדברים שקרא על מדינת ישראל. לדבריו, שלושה חודשים לפני שערק החליט לשנות את חייו ולחיות במדינה דמוקרטית שיש בה חופש ביטוי. לטענתו לא הכיר איש בישראל ולא תיאם את עריקתו עם גורמים מישראל.
המטוס שהטיס עאדל לא היה חמוש פרט לפגזי תותחים ולזיקוקים נגד טילים בזנב המטוס ולא הובא עמו ספרות טכנית. המטוס עבר סדרת בדיקות בחיל האוויר הישראלי. לאחר הבדיקות המטוס הוטס ביום 29 בינואר 1990 על ידי טייס הניסוי הראשי של חיל האוויר הישראלי, סא"ל עופר ספרא. לאחר מכן הוטס לפחות עוד 11 פעמים במתארי טיסה שונים ובהם סימולציות של קרבות אוויר. מסקנות הבדיקה העלו כי תאוצתו חזקה ועולה על תאוצתם של ה-F-16 וה-F-18 המערביים, אך הנדסת האנוש שלו לקויה ביותר בהשוואה למטוסי המערב. לאחר הטיסות המטוס אוחסן בתל נוף, הועבר לתעשייה האווירית ומשם באמצע שנות התשעים למוזיאון חיל האוויר, שם הוא צבוע בצבעי חיל האוויר הסורי עם סמלי חיל האוויר הישראלי.
עריקת עאדל פורסמה בעיתונות הערבית. סוריה טענה שהמטוס נחת בישראל עקב תקלה טכנית ושטייסו נלקח בשבי. לאחר חדירת מטוסו של עאדל מבלי שיורט נערך תחקיר שבסופו ננזפו שני אלופי משנה. 
לאחר העריקה קיבל עאדל זהות חדשה ובשנים הראשונות לאחר עריקתו התגורר בישראל.
סולטאן

סוּלְטַאן (או שׂוּלטַן, בערבית: سلطان, תעתיק מדויק: סֻלְטַאן) הוא תואר של שליט מוסלמי.

מקור המושג

המילה סולטאן נגזרת מהשורש הערבי ס-ל-ט (מקביל לשורש העברי שׁ-ל-ט כבמילים שׁליט, שׁלטון).
בתקופת השפל של הח'ליפות העבאסית, בעיקר מימי הח'ליפה אל-מעתצם באללה (833–842) ואילך, החלו הטורקים להשתלב באימפריה המוסלמית, בתחילה כעבדים (ממלוכּים) ומאוחר יותר בחדירת שבטים שלמים (הסלג'וקים). הטורקים תפסו עמדות בכירות בצבא עד שהח'ליפה כבר היה תלוי בהם, וכך נעשו הח'ליפים למושלים נומינליים, כאשר למעשה שלטו ראשי הצבא הטורקיים.
הח'ליפה אלקאים (1031–1075), נשלט בבגדאד על ידי הבויהים, וכאשר הגיעו הסלג'וקים בשנת 1055 לבגדאד, הם שחררו את הח'ליפה ובתמורה הוא העניק להם תוארי אצולה שונים. השליט הסלג'וקי טוגריל, שעמד בראש הצבא שכבש את בגדד, נטל לעצמו את התואר סולטאן, ובכך נעשה שליט חילוני בעל סמכויות צבאיות ומנהלתיות, לצד הח'ליפה שמעתה הפך לשליט בעל סמכויות דתיות בלבד.
הוועדה להכוונה לאומית

הוועדה להכוונה לאומית הייתה ועדה של מנהיגים פלסטינים שהוקמה בסוף שנת 1978 במטרה להאבק באמצעים פוליטיים נגד תוכנית האוטונומיה של הסכמי קמפ דייוויד. הוועדה הוצאה אל מחוץ לחוק במרץ 1982, בגלל קשריה עם אש"ף.
בכנס פוליטי של ערביי יהודה ושומרון כנגד הסכמי קמפ דייוויד שהתקיים בירושלים ב-1 באוקטובר 1978 הוחלט על הקמת הוועדה להכוונה לאומית שתרכז את המאבק הפוליטי נגד תוכנית האוטונומיה. הנציגים לא נבחרו על סמך יחסי הכוחות בין המחנות האידאולוגיים של ערביי יהודה, שומרון וחבל עזה, אלא כנציגים של אזורים גאוגרפיים ושל מוסדות מקומיים. לוועדה נבחרו 23 חברים, שכללו 8 ראשי ערים, של שכם, טולכרם, ענבתא, רמאללה, אל-בירה, יריחו, חלחול וחברון, 3 עיתונאים, נציגי אל-פג'ר, א-שעב וא-טליעה, נציגת נשים, נציג ארגוני צדקה, נציג האיגודים המקצועיים, נציגי ארגוני המהנדסים, רופאי השיניים ועורכי הדין, שני נציגי המגזר העסקי, נציגי סטודנטים, נציג המועצה האיסלמית העליונה וד"ר חיידר עבד א-שאפי ועוד נציג של רצועת עזה. בין הנציגים, עשרה היו מזוהים עם הפת"ח, ארבעה היו מזוהים עם מחנה הסירוב של אש"ף, ארבעה היו קומוניסטים וארבעה היו תומכי ממלכת ירדן. כמעט דבר לא איחד אותם, חוץ מההתנגדות להסכמי קמפ-דייוויד ותמיכה באש"ף. חברי הוועדה היו בעיקר מנהיגים לאומיים מקומיים, אנשי העילית העירונית החדשה של החברה הפלסטינית, אשר כונו לעיתים הבורגנות הלאומית. הוועדה סייעה ביצירת זהות לאומית פלסטינית ובשיתוף נשים בפעילות ציבורית.
הגורמים שתמכו במחנה הסירוב של אש"ף, בהם בסאם אלשכעה, היו דומיננטיים בוועדה, דבר שהביא לחוסר ההתעניינות של הפת"ח בוועדה ולהחרמתה על ידי ירדן. בשנת 1979 ביקשה ירדן להרחיב את הוועדה על ידי הוספת ראשי ערים המזוהים עימה, אולם נענתה בסירוב ועל כן לא קשרה קשרים רשמיים עם הוועדה, למרות שנהלה קשרים עם אישים בוועדה.
עם הקמת הוועדה, הוחלט שהיא תפעל אך ורק במישור הפוליטי. חלק מחברי הוועדה ביקשו למתן את פעילותה כדי למנוע עימות עם ירדן או עם ישראל. למשל, נציג ארגוני הצדקה ביקש למנוע עימות עם ישראל שתפגע בפעילות הסיוע לאוכלוסייה. בניגוד למדיניות הישראלית שאסרה כל פעילות פוליטית של ערביי יהודה ושומרון וחבל עזה, נמנעה ממשלת ישראל מלפזר את הוועדה במשך מספר שנים.
העבודה היומיומית של הוועדה נוהלה על ידי תת-ועדה של שישה שכללה בעיקר ראשי ערים. בסוף שנת 1978 הם ארגנו ארבע הפגנות גדולות נגד הסכמי קמפ-דייוויד. הניגודים הפוליטיים בין חברי הוועדה מנעו שיתוף פעולה בכל תחום חוץ מהתנגדות לישראל. באוקטובר 1979 קראה הוועדה לדחות את תוכנית האוטונומיה ולא להצביע במקרה שיהיו בחירות לאוטונומיה. בכרוז שהוציאו תקפו את הברית בין הציונות, האימפריאליזם האמריקאי ומשטרו של סאדאת שביחד יזמו את תוכנית האוטונומיה. הם הדגישו את זכות העם הפלסטיני לעמוד נגד פעולות הכיבוש בכל הדרכים ובכל האמצעים. בפברואר 1980 יזמה הוועדה שביתה כללית ביהודה ושומרון במחאה על חילופי השגרירים בין ישראל ומצרים
באביב של 1980, לאור הדומיננטיות של קואליציית השמאל ונציגי ארגוני הסירוב בוועדה, הגיעה הוועדה לידי שיתוק והוועדה חדלה מלקיים פעילות משמעותית, עד אשר פוזרה על ידי ישראל במרץ 1982.
ישראל נהגה בתחילה באיפוק כלפי הוועדה ושר הביטחון עזר ויצמן אמר במאי 1980 שהוועדה תוכל להיות פרטנר למשא ומתן עם ישראל על האוטונומיה אם לא יסיתו לאלימות. ביולי 1980, לאחר גל של אלימות ביהודה ושומרון, שינתה ישראל את מדיניותה ומנעה את התכנסות הוועדה.
שלמה מלאחי

הרב שלמה (סלימאן) מלאחי (או מלאכי, נולד  ה'תרנ"א, 1891, בעיר דמאר, תימן -נפטר ו' בניסן, תשל"ח, 13 באפריל 1978, תל אביב) היה רב ואב"ד בעיר דמאר והמחוז, ולאחר מכן שימש כרב שכונת התקווה בתל אביב.

שנותיו המוקדמות

נולד לאברהם. בצעירותו למד שחיטה אצל הרב שלמה בן סעיד מקיטן, שהיה מלמד תינוקות בעירו דמאר. לאחר מכן למד תורה בעיר צנעא, במשך כשנתיים, בישיבת הרבנים הראשיים - הרב יחיא יצחק הלוי, הרב יחיא קאפח והרב אהרן הכהן. בנוסף, למד אצל הרבנים אברהם אלעמראני, יחיא אלאביץ' ויחיא ג'יאת. סמיכה לרבנות ניתנה לו על ידי רבני צנעא, לשחיטה, סידור גיטין וקידושין. כמו כן ערך בריתות.

רב העיר דמאר והמחוז

הרב מלאחי החל לשמש כרב בעיר דמאר ובמחוז יחד עם הרבנים יחיא אלג'רידי ויוסף סעיד מנצור. לאחר שאלה נפטרו, שימש הרב מלאחי כרב יחידי.
וכך כתב בהקדמת ספרו חשק שלמה :(שעדין בעריכה) "שמשתי את העדה לבדי כמה זמן, והיה קשה עלי. משום שהרבנים בעירנו הם השוחטים והבודקים, הם המקדשים והמגרשים, הם המוהלים והדיינים... והן אני נשארתי לבדי ונשאתי   עול הצבור עלי זמן מועט, ועלינו כולנו לארץ ישראל בשנת תש"ט".
הרב מלאחי פעל רבות להברחת יתומים יהודים מפני השלטונות המוסלמיים שביקשו לאסלם אותם, ואף נכלא מספר  פעמים  בשל פעילותו זו.

רב שכונת התקווה

עם עלייתו לישראל, מונה הרב מלאחי בידי הרבנים הראשיים לתל אביב דאז - הרב יעקב משה טולידאנו והרב איסר יהודה אונטרמן, לתפקיד רב השכונה. הרב מלאחי שימש בתפקידו עד לפטירתו בו' בניסן תשל"ח. 
לאחר פטירתו שימש בנו, הרב מאיר מלאחי, כרב השכונה במקומו.
הרב מלאחי חיבר ספר מדרשים על התורה בשם "חשק שלמה" שטרם ראה אור.
אקספו 70'

אקספו 70' (ביפנית: 日本万国博覧会) הייתה תערוכה עולמית שנערכה באוסקה, יפן בין 15 במרץ ל-13 בספטמבר 1970. הייתה זו התערוכה העולמית הראשונה שהתקיימה ביבשת אסיה. נושא התערוכה הוגדר כ"קדמה והרמוניה למין האנושי". המתכנן הראשי של התערוכה, שנודעה בעיקר בזכות האדריכלות המודרניסטית שלה, היה האדריכל הנודע קנזו טנגה. 77 מדינות הציגו בתערוכה וביקרו בה 64,218,770 מבקרים.

התערוכה

הלשכה לתערוכות בינלאומיות בפריז החליטה על קיום תערוכה באוסקה ב-1965. קנזו טנגה הזמין 12 מעמיתיו על מנת לתכנן את המתחם ששטחו היה 3,300 דונם בפרברי אוסקה. המארגנים שמו דגש על הפיכת התערוכה למקום מפגש הדדי של אנשים מתרבויות שונות, למטרת הפריה הדדית, שיתוף ברעיונות והעשרה תרבותית ומחשבתית. זאת בניגוד לתמה השלטת בתערוכות העולמיות בדרך כלל, שבהן נהוג לשים דגש על כך שכל מדינה תציג לראווה את הישגיה.
לב התערוכה היה בנוי משדרה מרכזית רחבה בכיוון מדרום (מיקום השער הראשי) לצפון (מקומה של הכיכר המרכזית ששימשה אתר רב-תכליתי להופעות מוזיקה ותיאטרון). את השדרה חצו "רחובות" ממזרח למערב, בהם מוקמו ביתני המדינות והחברות העסקיות השונות. במרכז השדרה המרכזית הוקם "אזור הנושא", מבנה מקורה בן שלוש קומות (שייצגו את העבר, ההווה והעתיד). בפתחו, נשקף אל שער הכניסה הראשי, ניצב אחד מסמליה הבולטים של התערוכה, "מגדל השמש" אותו עיצב האמן טרו אוקמוטו. המגדל, המתנשא לגובה 65 מטרים, זכה לתגובות מעורבות שנעו בין התלהבות לתיעוב. רוב אורך השדרה המרכזית היה מקורה בגג ענק, שאיפשר תנועה רגלית חופשית ומפגשים אנושיים גם במהלך ימי הגשם הרבים בתקופת התערוכה.
מצפון למרכז התערוכה השתרע גן יפני בגודל 260 דונם, ששימש כתצוגה בוטנית ותצוגה היסטורית של תכנון נוף של ממשלת יפן. מדרום נמצא פארק שעשועים שזכה לשם "אקספולנד" (Expoland), הפארק המשיך להתקיים עד 2007, אז נסגר עקב תקלה קטלנית בה נהרג אדם ו-31 אחרים נפצעו עקב מצבם המוזנח של המתקנים. סביב שטח לב התערוכה השתרעו מתקני ספורט, בהם אצטדיון אקספו 70' אוסקה ופתרונות תחבורתיים כמגרשי חנייה, תחנות אוטובוס ורכבת. עד לשנת 2004 פעל גם המוזיאון הלאומי לאמנות של אוסקה במבנה ששימש כמוזיאון לאמנות של התערוכה.
כיום נמצא במקום "פארק הזיכרון לתערוכה", המשמר מספר מונומנטים, בהם "מגדל השמש" והגן היפני.

אטרקציות מרכזיות

בתערוכה הוצג לראשונה סרט קולנוע בטכנולוגיית IMAX, הסרט הקנדי "Tiger Child" שהוצג בביתן חברת פוג'י.
בביתן ארצות הברית הוצג סלע ירח גדול שהובא בטיסת אפולו 12. 
הביתן של מערב גרמניה הציג אולם קונצרטים בצורת כדור, לפי תכנונו של קרלהיינץ שטוקהאוזן.
ולרי גרסימוב

ביוגרפיה

גרסימוב התגייס לכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ועשה את עיקר שירותו בחיל השריון, בו שירת כמפקד מחלקת טנקים, מפקד פלוגה ומפקד גדוד וחטיבה. בשנים 1993-1995 פיקד על דיוויזיית החי"ר הממונע ה-144, לאחר מכן השתלם באקדמיה לפיקוד בכיר של הצבא. בתפקידו הבא פיקד על הארמייה ה-58 במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה. בשנת 2006 מונה למפקד המחוז הצבאי סנקט פטרבורג וב-2009 למפקד המחוז הצבאי מוסקבה. ב-2010 מונה במקביל גם לתפקיד סגן ראש המטה הכללי הרוסי. בשנת 2012 מונה למפקד המחוז הצבאי המרכזי ובהמשך באותה שנה מונה לראש המטה הכללי הרוסי. 
כרמטכ"ל צבא רוסיה ערך גרסימוב רפורמות בצבא הרוסי כדי להתאימו בצורה מיטבית ל"מלחמות הדור החדש", דבר זה התבטא בהשקעה בתחומים הטכנולוגיים של הצבא. גרסימוב פיקד על הצבא הרוסי במהלך סיפוח חצי האי קרים, בעקבות זאת נכלל שמו ברשימת הבכירים במשטר הרוסי עליהם הטיל האיחוד האירופי סנקציות אישיות. בהמשך כהונתו פיקד גרסימוב גם על ההתערבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
גרסימוב נשוי ואב לבן.

דוקטרינת גרסימוב

כרמטכ"ל עיצב גראסימוב דוקטרינה חדשה להפעלת הכוח של רוסיה. הדוקטרינה קובעת שהפעלת הכוח הצבאי היא מהלך ההכרעה האחרון, המועצם על ידי המהלכים הסמויים או הניתנים להכחשה שקדמו לו. לשיטתו יש להפעיל תחילה אמצעים לא-צבאיים להשגת מטרות פוליטיות ואסטרטגיות הכוללים לוחמה קיברנטית, הפעלת כוחות שניתן להכחיש את פעולתם, מהלכים כלכליים ופוליטיים, לוחמה פסיכולוגית ומהלכים לגיוס האוכלוסייה המקומית כנגד השלטון ולבסוף הפעלת כוח צבאי. הפעלת הכוח הצבאי על פי דוקטרינת גרסימוב משולבת יחד עם האמצעים הלא צבאיים ופועלת בתיאום אתם. מגוון אמצעי העצמה (הצבאית והלא צבאית) הרוסית צריכים לפעול בתיאום מרבי אף בדרגים נמוכים יחסית של האסטרטגיה. הדוקטרינה מומשה במהלך הסכסוך הרוסי-אוקראיני ובמהלך ההתערבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
לאוריס רייניקס

ביוגרפיה

רייניקס נולד בעיר דובלה למשפחה מוזיקלית והופיע לראשונה בטלוויזיה בגיל חמש. כילד ונער היה סולן בלהקה שנקראת “AURI” וביחד עם להקתו הופיע בפסטיבלי מוזיקה לילדים ותחרויות שונות, בנוסף הוא הופיע ביחד עם משפחתו בקונצרטים שונים ובטלוויזיה.
הוא למד תקופה תקשורת באוניברסיטת לטביה אך לא סיים את הלימודים ולאחר מכן למד משחק בלוס אנג'לס.
ב-1988 קיבל הצעה מהטלוויזיה הלטבית להנחות תוכנית מוזיקה בשם "משחקי התווים", לאחר פרסומו מהתוכנית הוא החל לשתף פעולה עם המלחין ריימונד פאולס והשתתף במספר פרויקטים מוזיקליים שלו. שיתוף פעולה זה נמשך שנה ולאחר מכן רייניקס הגיע למסקנה שהוא יכול לכתוב וליצור מוזיקה לבדו באופן עצמאי.
ב-2000 ו-2005 הנחה את פסטיבל השירה והריקוד לבתי ספר ונוער לטבי.
ב-2002 יצא אלבומו הראשון "Planet 4 2".
ב-2004 ביצע דואט עם הזמרת מריה נאומובה.
ב-2005 הגרסה הלטבית של המגזין הבריטי "הטופ של הפופ" העניקה לו את התואר "המגה הסטר הלטבי הלאומי".
ב-2007 זכה בעונה הראשונה של הגרסה הלטבית של רוקדים עם כוכבים, ב-2011 הוא הוזמן להשתתף בגרסה הליטאית של התוכנית אך פרש מהתוכנית לאחר שלושה פרקים.
ב-2008 החל להנחות את הגרסה הלטבית של תוכנית המציאות "Clash of the Choirs" המהווה תחרות מוזיקה בין מקהלות שונות.
ב-2010 זכה אלבומו בטקס פרסי המוזיקה הלטבית בקטגורייה "אלבום הפופ הטוב ביותר".
ב-2011 שירו "Aš bėgu" נבחר לשיר השנה בליטא במופע שהתקיים בערוץ TV3 (ליטא).
הוא גילם את רולף בגרסה מקומית למחזמר צלילי המוזיקה ושיחק גם חייל לטבי במלחמת העולם השנייה בסרט "שלושה לריקוד", בנוסף הוא דיבב בפרסומת של קוקה קולה במדינתו.

אירוויזיון

ב-2000 (השנה הראשונה שלטביה השתתפה באירוויזיון) וב-2004 שימש כדובר הניקוד הלטבי בתחרות.
ב-2001 השתתף בקדם אירוויזיון הלטבי כשביצע דואט עם הזמרת לינדה שין והגיעה למקום השני.
ב-2002 הגיע למקום החמישי בקדם עם שירו "קלטת הזכרונות שלי".
ב-2003 זכה בקדם כחלק משלישיית "F.L.Y." ובאירוויזיון שנערך במדינתם באותה שנה הם סיימו במקום ה-24 מתוך 26 מדינות משתתפות.
ב-2009 ו-2010 הוא כתב והלחין שני שירים שהופיעו בקדם אך לא זכו.
ב-2011 הגיע למקום השני בקדם עם שירו "Banjo Laura".