google/wiki40b huggingface dataset:
ICQ

היסטוריה

חברת מיראביליס נוסדה ביוני 1996, על ידי ארבעה ישראלים: יאיר גולדפינגר, ספי ויגיסר, אמנון עמיר ואריק ורדי, בנו של איש העסקים יוסי ורדי. הארבעה הבינו שישנם אנשים רבים המחוברים לרשת האינטרנט וגולשים באמצעות מערכת הפעלה שאינה UNIX, וכי לא קיימת תוכנה שתאפשר חיבור מיידי ביניהם. מה שהיה חסר זו הטכנולוגיה לאיתור ולקישור בין אנשים במערכת ההפעלה "חלונות" של מיקרוסופט.
הטכנולוגיה שפיתחה ICQ נתנה תנופה מחודשת לתחום המסרים המידיים, וזכתה להצלחה, כשהיא מופצת לשימוש בחינם. הצלחתה הביאה את חברת AOL לרכוש את מיראביליס ב-8 ביוני 1998, תמורת 407 מיליון דולר. עד אותם ימים, היה זה הסכום הגבוה ביותר אי פעם שבו נמכרה חברת היי-טק ישראלית.
ICQ נוהלה על ידי אריאל ירניצקי ואבי שכטר עד שנת 2003.  בשנים אלה הובילה ICQ את שוק המסרים המיידיים העולמי כשהיא מציגה חידושים טכנולוגיים ומוצריים שאומצו על ידי חלק גדול מהמתחרים בתחום.]
בשנת 2003 התחלפה הנהלת החברה. תחת הנהגת המנכ"ל החדש, אורי גילים (שגם ניהל את חטיבת המסרים המיידיים ב-AOL החל משנת 2007), חזרה החברה לגידול במשתמשים ובפרמטרים הפיננסיים ועברה לרווחיות גבוהה.]
נכון ל-2009 מנהל את ICQ אליאב משה.
ב-12 ביוני 2012 החליטה הנהלת Mail.Ru הרוסית לסגור את מרכז הפיתוח של ICQ בישראל.
בחודש מרץ 2016 פרסמה ICQ את קוד המקור בפלטפורמת GitHub.

UIN - מספר המנוי

מספר ה-UIN הוטבע על ידי חברת מיראביליס, כשמו של מספר המשתמש הנקרא באנגלית Universal Internet Number, או Unified Identification Number. כל משתמש מקבל UIN עם הירשמו. בניגוד לתוכנות מסרים מידיים אחרות, ב-ICQ האינפורמציה היחידה הקבועה למשתמש היא מספר ה-UIN שלו, אף על פי שניתן לחפש משתמשים אחרים על ידי כתובת המייל שעדכנו או על ידי על פרט אחר שעודכן על ידם במידע הציבורי שלהם. בנוסף יכול המשתמש לשנות את כל המידע על עצמו מבלי שייאלץ להירשם מחדש כיון ששינה את פרטיו.
כתגובה לגניבות של מספרי UIN, או מכירה של מספרי UIN אטרקטיביים במיוחד, החלה חברת ICQ (משנת 1999 ואילך) לאחסן כתובות מייל הקשורות למספר UIN מסוים . בצורה זו, אפשר לעיתים להחזיר מספרים שנגנבו אל בעליהם החוקיים.
הרקליאופוליס מגנה

ארכאולוגיה

הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי חפר באתר בין השנים 1903 – 1904. הממצאים באתר כללו שרידים של העיר מתקופות של השושלות התשיעית והעשירית, וכן שרידים של העיר מתקופת הביניים השלישית (המאה ה-11 לפנה"ס – המאה ה-7 לפנה"ס). נמצאו שרידים נרחבים של מקדשים מתקופות הממלכה התיכונה והאימפריה החדשה, בתי מגורים מהתקופה הרומית. האתר ממשיך להיחפר עתה על ידי משלחת ספרדית אשר מתמקדת בעיקר בבתי קברות של תקופת הביניים הראשונה. הממצאים של פיטרי כללו פסלון מזהב מתקופת הביניים השלישית של האל המקומי הרישף. הפסל נמצא עתה במוזיאון לאומנות יפה בבוסטון, פסלונים מטרה קוטה ומנורות.
שלושים הטיראנים

שלושים הטיראנים (ביוונית: οἱ Τριάκοντα Τύραννοι, הוי טריאקונטה טיראנוי) הוא השם שניתן לוועדה בת שלושים איש, נציגי הסיעה האוליגרכית באתונה, ששלטה בעיר אחרי הכישלון במלחמה הפלופונסית והפלת המשטר הדמוקרטי (404 לפנה"ס).
בין המעורבים בהפיכה היו המנהיג האתונאי תראמנס ושניים מבני דודיו של אפלטון, כארמידס וקריטיאס. הייתה זו הפיכה שנתמכה על ידי ספרטה שניצחה את אתונה בסוף המלחמה הפלופונסית.
שלושים הטיראנים ביטלו במידה רבה את זכויות אזרחי אתונה והטילו עליהם הגבלות. זכות ההצבעה הוגבלה לעשירים בלבד, והוגבלה הזכות לשמש בתפקידים משפטיים. צומצם מספר האתונאים שהורשו לשאת נשק, ומספרם של אלה שהיו זכאים למשפט באמצעות חבר מושבעים.
שלושים הטיראנים החלו בטיהור מנהיגיה החשובים של המפלגה הדמוקרטית שלקחו חלק במלחמה נגד ספרטה. על מאות אנשים נגזר לשתות את סם המוות, ואלפים נוספים הוגלו מאתונה. אחד האנשים שהצליח להימלט מן הרודנים היה ליסיאס, ששמו מופיע בספרו של אפלטון "הרפובליקה". בנאום הסנגוריה שנשא במשפטו סיפר סוקרטס כי שלושים הטיראנים ציוו עליו ועל ארבעה אנשים נוספים להביא בפניהם אדם שנידון למיתה. סוקרטס סירב לציית לפקודה זו למרות שידע כי בכך הוא מסכן את חייו.
תראמנס, שבתחילה תמך בקריטיאס, מחה נגד ההוצאות להורג אך ללא הצלחה. עד מהרה הוא עצמו הפך לנאשם והוכרח לשתות את כוס התרעלה בפקודת קריטיאס.
ב-403 לפנה"ס תראסיבולוס, שהיה מנהיגה של העיר תבאי שמצפון לאתונה, עמד בראש קבוצת גולים אתונאים שתקפו את חיל המשמר הספרטני של אתונה. הוא כבש את פיראוס, עיר הנמל של אתונה, התפתח קרב שבו נהרג קריטיאס. הדמוקרטיה הושבה על כנה באתונה, אך תראסיבולוס דאג לכך שרוב הרודנים יקבלו מחילה כדי למנוע מעשי נקם ושפך דם, ובשל כך זכה לתודתם של אזרחי יוון.
הרילוס מקרתגו

חייו

על אף שאין ביוגרפיה של הרילוס, ידוע כי היה בן תקופתו של כריסיפוס מסולי ולמד אצל זנון מקיטיון בשנים 263-262 לפנה"ס. משוער שנולד בין 285 לבין 280 לפנה"ס. מקור הידוע אודותיו הוא בדיוגנס לארטיוס שכתב כי הרילוס נולד בקרתגו, אולם יש סברה שנולד בכלקדון שהייתה עיר נמל יוונית באסיה הקטנה. כנראה שמשפחתו עברה להתגורר באתונה ושם הפך לתלמידו של זנון מקיטיון, מייסד האסכולה הסטואית. דיוגנס לארטיוס מספר כי להרילוס היו מספר מאהבים וכי זנון מקיטיון שיכנע אותו לגלח את שיער ראשו, וכך הצליח להיפטר מהם.
כתלמידו של זנון מקיטיון הרילוס אימץ לעצמו מספר עקרונות חשובים של האסכולה הסטואית ובהם חלוקת שדה החקירה הפילוסופית ללוגיקה (תורת ההיגיון), לפיזיקה (מדעי הטבע) ולאתיקה (תורת המוסר), וכנראה גם את התורה הסטואית בדבר היקום ואלוהים. אולם, מאוחר יותר הושפע מאלה שדחו את תורתו של מורהו ונמנה עם מתנגדי האסכולה הסטואית, ובהם אריסטו מכיוס ובפרק זמן מסוים גם כריסיפוס.
הרילוס כתב שנים עשר ספרים ומספר לא ידוע של דיאלוגים, אך מכולם לא שרד דבר. ואולם אנו יודעים כי הרילוס גרס כי שני דברים מנחים את האדם: הידע, שהוא הטוב העליון ויצר הקיום המהווה טוב מדרגה משנית. אם כי יצר הקיום משותף לכל היצורים, רק בני אדם נבונים יכולים להגיע אל הטוב העליון שהוא הידע. לכן, מוטל על האדם להציב לעצמו את המטרה לנהל את חייו בהתאם לידע, ולהישמר מן הבערות המוליכה אותו שולל.
הרילוס זכה לביקורת מצד קלאנתס וכריסיפוס ששימשו כראשי האסכולה הסטואית בזה אחר זה. קיקרו תקף את תורת הרילוס וכתב: "על פי הרילוס עלינו לנהל את חיינו בהתאם לשתי מטרות שאינן כרוכות זו בזו, ולכן אף לא אחת מהן יכולה להוות את הטוב העליון." הרילוס טען גם כי לחיי יומיום אין כל ערך מוסרי, וזאת משום שאינם תורמים לטוב העליון, ולכן קיקרו חשב כי תורתו של הרילוס קרובה לזו של אריסטו מכיוס.
בתחילת המסה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2, פרק 12) מישל דה מונטן כתב: "האמת ניתנה להיאמר כי הידע הוא דבר גדול ומועיל עד מאוד, ואלה הבזים לו מעידים על טיפשותם. אולם, אינני מייחס לו חשיבות כה רבה כמו האחרים ובהם הפילוסוף הרילוס שראה בו את הטוב העליון וחשב כי הוא מאפשר לנו להיות חכמים ומרוצים."
התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל

התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל היא אגודה מקצועית של העוסקים בהנדסת חשמל, אלקטרוניקה ובקרה תעשייתית בישראל.
מטרת האגודה לשמר ולקדם את הרמה המקצועית של העוסקים בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה, לייצג את ענייני המקצוע במוסדות הממשלה, ברשויות החוקתיות, ולתרום לפיתוח התשתיות ולקידום המשק בכלל.

מוסדות האיגוד

האיגוד הוא מוסד ללא כוונת רווח והוא פועל על פי עקרונות דמוקרטיים. בראש האיגוד עומדת ועד המנהל (מועצת המנהלים) והנהלה, המהווים סמכות עליונה. הנהלת האיגוד כוללת, בין השאר, יושב ראש (כיום אמיל קויפמן), סגני יושב הראש וגזבר ההתאגדות.
באיגוד פועלת המועצה ההנדסית, כגוף המקצועי הבכיר של ההתאגדות, שעוסק בנושאים אקטואליים שונים הקשורים להנדסת חשמל, במטרה להגיע לעמדה מקצועית משותפת ולייעץ לדרג מקבלי ההחלטות במשק הישראלי. דיוני המועצה מתמקדים בנושאים הנמצאים בסדר היום של העשייה ההנדסית, כגון: דרכי פיתוח משק החשמל, שימוש באנרגיות מתחדשות ליצירת החשמל, אספקת חשמל איכותית ואמינה, השפעת מתקני החשמל על הסביבה, שינוי מבנה משק החשמל בישראל, רישוי והכשרה מקצועית של העוסקים בהנדסת חשמל, תקינה והסמכת בודקים, ועוד.
בהתאגדות קיימת ועדה להענקת אותות ותעודות בראשות אברהם אלכסנדרוביץ.
אנפת לבה

מאפיינים

אנפה זו היא כחולה-אפורה מה שעוזר לה להסתוות עם צבעי הלבה (ומכאן שמם) הקשה שפזורים ברחבי האיים כשהכנפיים ירוקות כהות. על החזה פס של נוצות כסופות ועל הראש ישנו כתר קטן. המקור ארוך וחד שבעונת הרבייה צבעו הופך לכחול יחד עם הרגליים הכתומות ששניהם צהובים במהלך רוב השנה. הם נראים כפופים בדרך כלל ואורכם הממוצע מגיע ל-35 ס"מ, מוטת הכנפיים עד 65 ס"מ ומשקלם 195-230 גרם. הם מזכירות מעט אנפת לילה.
האנפות חיות לאורך כל איי גלאפגוס ומעדיפות חופים סלעיים וביצות מנגרובים שם הם מחפשים דגים וסרטנים קטנים אותם הם משפדים עם מקורם החד והם מחפשים גם חרקים שנמשכים לקקטוסים באזורים יבשים יותר. הם מתרבים לאורך כל עונות השנה אך בדרך כלל יעשו זאת רק פעמיים או שלוש בשנה והזכר נשאר עם הנקבה שלו, בניגוד לרוב האנפות, לאורך כל עונת הרבייה. הם יעדיפו לקנן על קקטוסים או על אבני לבה.
כמרבית יצורי האיים, עופות אלה לא פוחדים מאנשים למרות גודלם הקטן.
יובל גלעד

שירה

גלעד פרסם ארבעה ספרי שירה. משיריו הופיעו באנתולוגיות "אדומה", "הקשב!" ועוד. שיריו נדפסו בכתבי עת כ"שבו", "עיתון 77", "קשת החדשה" ובמוספי ספרות בעיתונות. במאמר על שלושת ספרי שירתו, מציין אורי וייס, את ריבוי הדימויים בספריו, ומגדיר את המשורר כ"רב אמן של הדימוי המתהפך". על ספרו הראשון, "שירי נזיר", כתב המשורר והעורך משה בן שאול:"ספר צנום מאוד, בן 29 עמודים בסך הכול, ובכל זאת יש בו מלאי של ריגושים ודחיות, הליכה אל שוליים עירוניים, לעיתים ארוטיים... הארוטיקה בהם נועזת וההתבוננות, זו הכרוכה בוידוי, מדויקת מאוד". על ספרו השני, בדידות ישראלית", כתב המשורר עודד פלד: "ראייה מפוכחת, צלולה, של המצב או ההוויה הישראלית; ההיגד, אמירה ישירה, בוטה ומחוספסת, שאינה גולשת לכדי פלקט פוליטי - כל אלה שלובים יחד בשפת תיאור צלולה, חדה, ובווידוי חושפני המזכיר את כוהני הווידוי האמריקנים הגדולים: ג'ון ברימן, סילביה פלאת' ועוד". ואילו על ספרו השלישי, "בית קברות לשירים", כתבה המשוררת נוית בראל: "ספר שירה מעודנת, אשר משוררו ביקש לייצר בו רגעים של יופי, שאמורים להתבלט מעל מציאות שאיננה תמיד יפה".על גב ספרו הרביעי, 'אירופה', כתב המשורר עמוס אדלהייט: "רקמה לירית מינימליסטית חזקה ומשוכללת עם פריצות של אינטרוספקציה בעלות נימה אלגית ולשון שאינה מוותרת על החוויה האישית, על נוף ועל אווירה, ללא התחכמות ומליצה ריקה, מאפיינות את קובץ השירים".

ביקורות

בשנים 2010–2011 פרסם גלעד עשרות רשימות ספרותיות באתר nrg בבלוג של רן יגיל, בהן רשימות על הסופרים תומאס מאן, רוברט מוסיל, ישראל ברמה ועוד. הרשימות פורסמו תחת הכותרת "סדנאות קריאה" וזכו לקהל קוראים רב. משנת 2012 מפרסם גלעד ביקורות שירה באתר יקום תרבות. כמו כן הוא משתתף קבוע בכתבי העת "עמדה" ו"עיתון 77". מסה נרחבת פרי עטו, על הפרוזה של יותם ראובני, נדפסה בכתב העת "עמדה", גיליון מספר 24. בגיליון 26 של אותו כתב-עת, נדפסה מסה ביקורתית מקיפה של גלעד על "המוסף לתרבות וספרות" של "הארץ", ועל שירת יצחק לאור ודורי מנור. כמו כן בגיליון 'עכשיו' 73–74, נדפסה מסה פרי עטו של גלעד על סופר זרם התודעה והמבקר אמנון נבות, מסה העוסקת ביצירות הפרוזה שלו.
באתר יקום תרבות כתב יובל גלעד על אמנון נבות וספריו. בפתיח למאמר זה הגדיר עורך האתר את גלעד כ"תלמידו הרוחני".
קפיטנו

קפיטנו (במקור: Il Capitano) הוא אחד מדמויות האדונים של הקומדיה דל'ארטה. מקור הדמות בעת העתיקה, לדוגמה "החייל הרברבן" מאת פלאוטוס. הקפיטנו רברבן, שחצן, מתפאר בגבורתו, חייל לשעבר, אך פחדן גדול. הוא גנדרן, ובאיטליה הוא בדרך כלל ספרדי או צרפתי, כלומר: לא מכאן. לפעמים הוא אכזר. הוא נושא חרב או פגיון, בדרך כלל בתוך נדן ארוך, המסכה שלו חומה או שחורה, עם אף גדול ומחודד. הבגד הדוק, עם פסים, או בצבע אחד.
סכר גורי

היסטוריה

בניית הסכר החלה בשנת 1963 בקניון נקוימה, כמאה קילומטרים מזרם נהר קרוני. עד שנת 1969 נבנה סכר בגובה 106 מטרים ובאורך 690 מטרים בשם מרכז ההידרואלקטריקה על שם סימון בוליבר, עד שנת 2000, אז הוחלף השם. הסכר יצר את מאגר המים המתוקים הגדול ביותר בוונצואלה. גובה פני הים בו עמד על 215 מטרים. תחנת הכוח במקום החלה להפיק חשמל בקיבולת של 1,750 מגה-ואט עד שב-1978 הורחבה הקיבולת שלה ל-2,065 מגה-ואט.
מאחר שהביקוש לחשמל היה מצוי בעלייה מהירה, ב-1976 החלו לבנות את החלק השני: סכר כבידה באורך 1,300 מטרים, תעלה נוספת ותחנת חשמל שנייה בעלת 10 טורבינות אשר מפיקות בסך הכול 7,250 מגה-ואט. ההרחבה הגדילה את מידות הסכר לגובה של 162 מטרים ולאורך של 7,426 מטרים. לצד זאת, מאגר המים בצד הסכר גדל לקיבולת של 138 מיליארד מ"ק לאחסון מי שיטפונות. ההרחבה נחנכה ב-8 בנובמבר 1986.
מאז שנת 2000 מתקיים פרויקט שיפוץ מתמשך להארכת פעילות תחנת הכוח ב-30 שנה נוספות.

2010

כחלק ממדיניות הממשלה משנות ה-60 לצמצם את ייצור החשמל מדלק מאובנים על מנת לייצא ככל הניתן, 74% מהחשמל בוונצואלה מופק באמצעות אנרגיה מתחדשת כמו אנרגיה הידרואלקטרית. החל משנת 2006 מספק סכר גורי לבדו למעלה משליש מהחשמל במדינה, זאת נוסף על חשמל שיוצא למדינות כמו קולומביה וברזיל. הסיכונים שבאסטרטגיה זו התגלו כאשר בשנת 2010, עקב בצורת מתמשכת מפלס המים היה נמוך מכדי לייצר חשמל בכמות הנדרשת. בשל כך בינואר 2010 הורתה ממשלת ונצואלה להפסיק את הפקת החשמל כדי להעלות את מפלס המים שאחרי הסכר.

2016

באפריל 2016 שב מפלס המים להיות נמוך, ועקב כך הודיעה הממשלה על הפסקות חשמל של 4 שעות מדי יום למשך 40 יום או עד התייצבות מפלס המים, עובדי המדינה הונחו שלא להגיע לעבודה בימי שישי, הנשיא ניקולאס מדורו יצא בקריאה לנשים שלא להשתמש במייבשי שיער ונערכו הקצאות חשמל ל-15 קניונים. כמו כן נוספו שלושה ימים לחג הפסחא באותה שנה, דבר שאפשר השבתה של השירותים הציבוריים והפרטיים למשך שבוע ימים.

2019

ב-7 במרץ 2019, זמן קצר לפני השעה 17:00 לפי השעון המקומי, אירעה תקלה בתחנת הכוח שהותירה מרבית מ-32 מיליון אזרחי ונצואלה בעלטה. בימים שלאחר תחילת הפסקת החשמל בוצעו לפחות ארבעה ניסיונות להפעיל מחדש את תחנת הכוח San Gerónimo B המפיקה 80% מהחשמל במדינה, אך כולם נכשלו, ולא נקבע תאריך להפעלה מחודשת שלה. גורמים ממשלתיים האשימו כי ההאפלה הייתה תוצר של "מעשה חבלה" בעוד מומחים ייחסו לכישלון תשתיות מיושנות ואי-תחזוקה מספקת.
פרבלי

פרבלי (ביוונית: Πρέβελη) הוא מנזר השוכן לחופי דרום כרתים.
את המנזר בנו לצורכי התגוננות על הר המשקיף אל הים התיכון. על פי התאריך החרוט על פעמונו של המנזר, משערים כי המנזר הוקם בפעם הראשונה בשנת 1594.
במנזר יש שני מתחמי מבנים עקריים, המנזר התחתון, שנהרס בזמן הכיבוש הטורקי, הקרוי לזכרו של יוחנן המטביל והקומפלקס החדש שנבנה החל במאה ה-17 הקרוי לזכרו של יוחנן כותב הבשורה.
במלחמת העולם השנייה, במסגרת הקרב על כרתים, לאחר כיבוש האי על ידי הגרמנים, הצליחו חיילים מבעלות הברית שנותרו באי ליצור קשר עם המפקדה במצרים. ביצירת התקשורת הראשונית נסתייעו בעלות הברית במנזר בפרבלי שבחופו הדרומי של האי, שממנו אותתו באורות לספינות בריטיות. ביולי 1941 פונו 79 חיילים אוסטרלים וניו זילנדים שהסתתרו במנזר באמצעות צוללת ללוב.
למרגלות המנזר יש חוף ים שנחל חוצה אותו, במהלך השנים הנחל הביא איתו סחף שיצר חוף חולי רחב. לאורך הנחל יש מטעי דקלים.
שרלין האריס

קורות חיים

האריס נולדה וגודלה במיסיסיפי, ארצות הברית. לאחר שכתבה שני ספרים החלה בתחילת שנות התשעים לכתוב את הספרים שבסדרת אורורה טיגארדן (באנגלית: Aurora Teagarden). ב-1996 יצא הספר הראשון בסדרת שייקספיר (באנגלית: Shakespeare). ב-2001 ציינה באתר האינטרנט שלה שסיימה עם הסדרה. לאחר מכן החלה לכתוב את סדרת הספרים של תעלומות הערפדים הדרומיים (באנגלית: The Southern Vampire Mysteries). הסדרה מדברת על טלפתית בשם סוקי שעובדת בבר בלואיזיאנה. הספר הראשון בסדרה זכה ב-2001 בפרס אנתוני. הסדרה זכתה להצלחה והתפרסמה בהרבה מדינות. הסדרה הוכיחה את הפופולריות שלה בכך שאלן בול מפיק בחברת HBO החליט להפיק סדרה שמבוססת על סדרת הספרים ותיקרא דם אמיתי. הסדרה עלתה לאוויר ב-7 בספטמבר 2008 והיא כללה שבע עונות. ב-2005 החלה האריס לכתוב את סדרת תעלומות הארפר קונלי (באנגלית: The Harper Connelly Mysteries). הסדרה מספרת על אישה שהוכתה על ידי ברק וכעת יכולה לאתר גופות. האריס חברה במועדון סופרי ספרי הבלשות באמריקה.

חיים אישיים

האריס נשואה ואמא לשלושה ילדים. כעת הם גרים בארקנסו.
איאן פייס

ביוגרפיה

פייס קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו בגיל 15, הוא התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כמתופף הבית במועדון הריקודים של אביו, בצעירותו היה חבר בכמה להקות זמניות, שלא הצליחו במיוחד.
בשנת 1968, התחבר פייס עם הסולן רוד אוונס, ומאוחר יותר התגבשה דיפ פרפל, בהרכבה הראשוני. אחרי התפרקות הלהקה בשנת 1975, הצטרף פייס לסופרגרופ פייס, אשטון ולורד, ביחד עם טוני אשטון וג'ון לורד. לאחר התפרקות ההרכב, דייוויד קוברדייל הציע לו להצטרף ללהקה "וייטסנייק", ופייס הצטרף לסיבוב הופעות שלה. 
כיום פייס, ממשיך להיות חלק פעיל בלהקה, השתתף באלבומה "Rapture Of The Deep" והופיע בישראל בשנת 2011 עם הלהקה בהרכבה הנוכחי. הוא נוהג להעביר סדנאות תיפוף, בהן הוא מלמד ומספר על חייו לצופים.

חיים אישיים

פייס נשוי עם שלושה ילדים, והוא חי עם משפחתו בבריטניה. הוא תמיד נראה עם משקפי-שמש כחולות. חברת ProMark מייצרת מקלות תיפוף הנקראים על שמו.
דוד שפירא (דינוב)

ביוגרפיה

רבי דוד שפירא נולד בדינוב לרבי צבי אלימלך וחנה מינדל בתו של הרב שמואל מינדל מציטש. תאריך לידתו שנוי במחלוקת, כאשר יש המקדימים לתקס"ד ויש המאחרים לתקפ"ה]. בצעירותו ידע רוב חולי וסבל, כסגולה הוסיף לו אביו אות י' לשמו "דויד", אביו רבי צבי אלימלך העיד על בנו שהוא נשמה דאצילות המורה על נשמה מהעולם העליון ביותר. טרם גיל בר מצווה נישא לרחל מינא, בתו של הגביר ישעיה נפתלי הירץ. היה תלמידם של רבי ישראל מרוז'ין, רבי שלום מבעלז ורבי שמעון מירוסלב. 
לאחר פטירת אביו בי"ח בטבת ה'תר"א עברה ההנהגה לידו, בשנים אלו פרחה חסידות דינוב למאות ואלפים. אדמו"רים רבים העריצוהו בהם הרב מצאנז שאף שלח אליו את בנו רבי יחזקאל שרגא משינאווא. דרך תפילתו הייתה בשקט וללא תנועות לעומת אביו שהתפלל בקול רעש. דרכו הייתה לענות לבאים אליו בדרך מליצה, תשובות אלו היו מעוררות תמיהה בקרב השומעים, ורק בחלוף הזמן היו עומדים על תוכן תשובותיו. הוא נודע כבעל מופת בדרגת צדיק גוזר וה' מקיים. היה עורך את שולחנו מדי יום ביומו והיה אומר בהם דברי תורה לרוב.
נפטר בדינוב בי"ט באדר תרל"ד ושם נטמן. ספרו "צמח דוד" על התורה ומועדים, נדפס על ידי נכדו רבי מנחם מנדל רוקח מדינוב. הספר נדפס בפרמישלא תרל"ט, מונקאטש תרס"ח, ניו יורק תשי"ג.

תלמידיו

רבי אלעזר מרישא ורבי משולם פייש סג"ל-לאווי מטאש.
ממשיך דרכו: השלישי בשושלת חסידות דינוב היה חתנו רבי יהודה רוקח מדינוב (בן רבי אלעזר בנו של רבי שלום מבעלז), שנפטר בצעירותו, לאחר פטירתו המשיך את השושלת בנו רבי מנחם מנדל רוקח מדינוב, ולאחריו רבי אברהם אבא ואגנער מדינוב עד השואה.
אמריקה X

עלילה

העלילה סובבת סביב משפחת ויניארד. דרק (אדוארד נורטון), הבן הבכור, משוחרר מהכלא לאחר כשלוש שנות מאסר בגין הריגת שני צעירים שחורים, לעיני אחיו הצעיר דני (אדוארד פרלונג). כדמות כריזמטית ודומיננטית בקרב הנאו-נאצים שבעיר מגוריו, אחיו הצעיר, דני הולך אט אט בדרכו של אחיו דרק הנערץ, ומעורר שערורייה בבית ספרו כאשר הוא מגיש חיבור המפאר את מיין קמפף. כתוצאה מכך מנהל בית הספר ד"ר סוויני (אייברי ברוקס) מתנה את המשך לימודיו של דני בהשתתפותו בפרויקט שנקרא "היסטוריה אמריקנית X", ומחליט שהמשימה הראשונה בפרויקט זה תהיה חיבור עבודה אודות עברו של אחיו דרק והשפעתו על דני, שתוגש תוך יום. בסצנה הבאה, דני מתערב לטובת ילד לבן שמוכה על ידי שלישיית נערים שחורים בשירותי בית הספר. 
דני ממשיך ללכת בדרכו הישנה של אחיו, אך לאחר שיבתו מהכלא מנסה דרק למנוע זאת ממנו לאחר שהפך את עורו בכלא בנוגע לנטיותיו החברתיות. דרק מתנער מעברו ומידידיו הנאו-נאצים ומשתדל להוציא גם את דני מחברתם. במסיבה שנערכת במועדון התנועה לרגל שחרורו מהכלא (אליה הגיע גם אחיו, בניגוד לבקשתו) דרק מתעמת עם קמרון (סטייסי קיץ'), מנהיג התנועה שהיה בעל השפעה חזקה עליו עד המאסר. דרק תוקף את קמרון בשל שאיפתו למשוך את דני אל הנאו-נאציזם על אף אזהרותיו של דרק, ובכך מפנה אליו את זעמם של חסידיו הנאו-נאצים.
במקביל לעלילה המרכזית, חלק ניכר מהסרט מתואר בפלאשבקים בשחור-לבן המתארים את תקופת הזוהר של דרק בקרב הקהילה הנאו-נאצית, את ריצוי העונש בכלא והרחק משם מהתקופה בה אביו הגזען נהרג בידי שחורים, מה שגרם למעבר הקיצוני בנעוריו ביחסו לשחורים.
לקראת סיום הסרט, השינוי לטובה שחל בדעותיו של דני מומחש בהסרת הסמלים הנאו-נאצים שעיטרו את חדרו. בדרכו אל פגישה עם קצין המבחן, דרק מלווה את דני ללימודיו למחרת היום ובפרידתו ממנו מחוץ לכותלי בית הספר, מזהיר אותו מפני התנכלות של נאו-נאצים. לפני תחילת הלימודים, דני נכנס לשירותי בית הספר ומניח את העבודה בצד. בבואו לצאת, הוא מסתובב ורואה את אחד הנערים השחורים (איתו התעמת בתחילת הסרט) מכוון אליו אקדח. דני נורה שלוש פעמים ונופל מת כשלצדו מונחת העבודה. דרק חוזר אל בית הספר לשמע היריות וחובק בבכי את גופתו של אחיו על רצפת החדר. הסרט מסתיים על רקע דברי הסיכום בעבודתו של דני.

תגובות

הסרט זכה לביקורות מעורבות. הבמאי טוני קיי לא היה מרוצה מהתוצאה הסופית והתכחש לסרט. השחקן הראשי, נורטון, היה מועמד לפרס האוסקר (השחקן הראשי הטוב ביותר) על גילומו של דרק ויניארד.
בקהילה

התנגדות

בעת הקמתו, ניהל בקהילה מאבק נגד השבועונים החרדיים. בגיליונו הרביעי (ט"ז באייר תשנ"ז) פרסם העיתון מכתב של כמה רבנים התומכים בו ומביעים התנגדות לשבועונים המתחרים. נאמר בו: "דא עקא שיצר הרע מצא לו בקעה להתגדר בה, בין אלה אשר כן קוראים עיתון, והוא מצליח לחדור לבתים חרדיים, באמצעות השבועונים הנקראים "חרדיים" או "דתיים": "יום השישי", "משפחה" ו"השבוע" (או בכל שם שיכונו בעתיד), אשר במסווה של חרדיות או דתיות מפיצים רעל של בזיון תלמידי חכמים, לשון הרע ומחלוקת. יבורכו אלה אשר נמנעים מקריאה בעיתונות זו, ומכל פעולה המחזקת את ידם של כתבי העת הפוגעים במחנה התורתי".
בהמשך, בעשור הראשון של המאה ה-21, כאשר ניהלו העיתונים יתד נאמן והמודיע מאבק בשבועונים הוכלל בו גם בקהילה. באלול תשס"ח התפרסם בבקהילה ריאיון עם הרב ישראל אליהו וינטרוב בנושא ההכנה ליום הדין. בתגובה פרסם הרב וינטרוב ביומונים החרדיים מכתב חריף נגד "בקהילה", שבו האשים את השבועון בהשגת הראיון אתו על ידי התחזות ומרמה. לדבריו, לא ידע שהאיש ששוחח עמו הוא עיתונאי ושבכוונתו להכניס את דבריו לעיתון: "הכנסת דבריי בתוך טומאה זאת שימש להם גושפנקא על חשיבות השבועון הנ"ל. והחזיר פשט טלפיו והכריז טהור אני".
בסיוון תשע"ג פורסמה כתבת דיוקן על האדמו"ר מחסידות טשרנוביל רבי מנחם נחום טברסקי. בעקבות זאת פרסם האדמו"ר לחסידיו הודעה שבה כתב: "צריך להבהיר כי השבועונים דוגמת אלו שפרסמו מאמר אודותינו בשבוע זה, הינם אסורים במגע ובמשא ומטמאים ביותר את כל הקורא בהם, ונאסרו כבר על ידי גדולי ישראל, ואל יהיה חלק – אפילו יחיד מאנ"ש (=אנשי שלומינו) בשייכות עם עיתונות אלו".
נעליים אדומות

תקציר העלילה

ויקטוריה (ויקי) פייג' (מוירה שירר) היא רקדנית צעירה ממשפחה אריסטוקרטית. דודתה העשירה התומכת בלהקת הבלט מבקשת מבוריס לרמונטוב (אנטון וולברוק) מנהל "בלט לרמונטוב", לקבלה ללהקתו. לרמונטוב מתרשם מיופיה וכאשר הוא שואל אותה: מדוע את רוצה לרקוד? היא משיבה לו: ומדוע אתה רוצה לחיות?
הוא מקבל אותה כמתלמדת על ידי הרקדן הראשי גרישה ליובוב (לאוניד מאסין). לאחר שלרמונטוב נוכח בביצוע שלה לקטע מאגם הברבורים הוא מחליט לקבלה ללהקה.
באותו זמן הוא מקבל לעבודה מלחין צעיר בשם ג'וליאן קראסטר (מריוס גורינג) ומבקש ממנו לכתוב מוזיקה לבלט חדש בשם "נעליים אדומות" המבוסס על אגדה של אנדרסן. כאשר הרקדנית הראשית שלו (לודמילה צ'רינה) נאלצת לעזוב את הלהקה הוא מטיל על ויקי את התפקיד הראשי בבלט זה. לצידה רוקד גרישה בתפקיד הסנדלר שיצר את הנעליים האדומות.
הצגת הבכורה נערכת במונטה קרלו וזוכה להצלחה גדולה. ויקי מתמנית ל"פרימה בלרינה" של הלהקה וקוצרת הצלחה בכל אירופה.
עם הזמן מתפתחת אהבה בין ויקי וג'וליאן. דבר זה נודע ללרמונטוב שמתחיל לפתח רגש אישי כלפיה. הוא קורא לג'וליאן, מטיח בו שאינו מוכשר ומפטר אותו. לרמונטוב מבקש מוויקי להישאר בלהקה אולם היא מחליטה לעזוב עם אהובה.
בלונדון מתקדם ג'וליאן בהלחנה ומוזמן לנצח על אופרה שלו בקובנט גרדן. ויקי לעומת זאת מתוסכלת וכמעט אינה מוזמנת לרקוד בהופעות בלט.
כאשר לרמונטוב שומע שוויקי מגיעה לצרפת לחופשה עם דודתה, הוא מגיעה לחדרה ומשכנע אותה לחזור ללהקה ולרקוד את בלט נעליים אדומות המיועד רק לה.
ויקי לא יכולה לעמוד בפני הפצרותיו של לרמונטוב ובפני שאיפתה לרקוד והיא נענית לו. ג'וליאן מוותר על הופעתו בלונדון ומגיע לחדרה של ויקי ממש לפני ההופעה. הוא מפציר בה לעזוב את המקום ולחזור ללונדון אך ויקי אינה נענית לו והוא עוזב.
ויקי הולכת לכיוון הבמה כשהיא מלווה על ידי המלבישה ונועלת נעליים אדומות. היא מבולבלת ואחוזת רגשות. לפתע היא חשה דחף בלתי נשלט ברגליה. היא מתחילה לרוץ לעבר המרפסת של התיאטרון ומפילה את עצמה ממנה. היא נופלת פצועה אנושות ליד ג'וליאן ומילותיה האחרונות הן בקשה ממנו שיסיר את הנעליים האדומות.
לרמונטוב המזועזע ממותה, מודיע על כך לקהל הנדהם ומחליט על ביצוע הבלט כאשר את מקומה של ויקי ממלאת אלומת אור.
תלמה סקונמייקר

רקע

אביה של תלמה סקונמייקר, ברטראם, הועסק כפקיד בחברת סטנדרט אויל ושהה בחו"ל

היא נולדה באלג'יריה למשפחה אמריקאית שחיה בנכר וגדלה בארצות שונות, בכללן האי ההולנדי-קאריבי ארובה
סקונמייקר לא חיה בארצות הברית עד להיותה נערה ב-1955.
סמל סנט קיטס ונוויס

סמל סנט קיטס ונוויס אומץ ב-16 בפברואר 1967. בשנת 1983, ב-19 בספטמבר המוטו הכתוב במגילה שבתחתיתו עבר שינוי. הסמל מייצג את המוטו של המדינה "טובת המדינה מעל טובת הפרט" (באנגלית: Country Above Self). משמעות הסימנים בסמל באה לייצג את הילידים ואת תרומתם של הבריטים והצרפתים למדינה החל מהשתלטותם על האיים במאה ה-17. הסמל דומה במאפיינים רבים לסמל טרינידד וטובגו. עד לשנת 1983 המוטו בתחתית המגילה היה: "איחוד תחת השילוש הקדוש" (באנגלית: Unity in Trinity).
אניס

לשימוש במאכלים

צמח האניס משמש להכנת משקאות חריפים (משקאות אניס) בארצות הנמצאות מסביב לים התיכון כגון ערק, ראקי, אוזו, פאסטיס ואבסינת.
בנוסף משמשים "תמצית אניס" או "שמן אניס" לייצור של ממתקי ליקריץ. 
גרגרי האניס משמשים כתבלין לאפייה של לחם, עוגות או עוגיות וגם כתה או כתוספת לקפה.
צ'ורבאג'י

צ'ורבאג'י היא דרגה צבאית של חיל היניצ'רים באימפריה העות'מאנית, ששימשה למפקד גדוד ("אורטה"), והיא מקבילה לדרגת אלוף-משנה.   
בחיל הים המונח שימש עבור מפקד צוות הספינה, תפקיד דומה לזה של רב מלחים. 
בכמה אזורים נוצריים כמו הרפובליקה המקדונית הנוכחית ובולגריה, כמו גם באזורים רבים באנטוליה המזרחית, המונח צ'ורבאג'י (במקדונית: чорбаџија, čorbadžija; בבולגרית: чорбаджия, chorbadzhiya) שימש גם ככינוי עבור בכירים נוצרים בקהילה כפרית, דוגמת ראשי כפרים, ראשי קהילות ואיכרים עשירים. אנשים אלו הועסקו על ידי העות'מאנים בתפקידים מנהליים שונים כמו גביית מיסים ופקידות בבית משפט. מאז המאה ה-19 בבולגריה, נזנח השימוש במונח זה לאחר שהוחלפה המערכת העות'מאנית.  
המילה עדיין בשימוש בטורקית ובשפה הבולגרית במשמעות של "בוס". זהו גם שם משפחה נפוץ בקרב סורים (שם מבוטא כשורבאג'י), אלבנים, בולגרים, לבנונים, טורקים או אוקראינים (למשל סגן מושל אודסה נקרא איוואן צ'ורבאדשי - Иван Чорбаджи).