google/wiki40b huggingface dataset:
היילי סטיינפלד

ביוגרפיה

סטיינפלד נולדה, בשכונת טרזנה שבלוס אנג'לס לצ'רי דומסין, מעצבת פנים, ופיטר סטיינפלד, מאמן כושר אישי יהודי.

2007–2014: תחילת הקריירה ואומץ אמיתי

סטיינפלד החלה לשחק בגיל שמונה; היא הופיעה בכמה סרטים קצרים, כולל בתפקיד של טליה אלדן בסרט הקומדיה הקצר She's a Fox משנת 2009. היא הופיעה במספר פרסומות בטלוויזיה. סטיינפלד נבחרה לתפקיד של מאטי רוס בסרט "אומץ אמיתי" כשהייתה בת 13. הסרט הופץ בעולם בדצמבר 2010; הסרט זכה לביקורות חיוביות, ובפרט הופעתה של סטיינפלד. בזכות הופעתה בסרט הייתה מועמדת בטקס פרסי אוסקר ה-83 בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, אך לא זכתה. בחודש מאי 2011, חמישה חודשים לאחר הפצתו של "אומץ אמיתי", נבחרה להיות הפנים החדשות של מותג המעצבים האיטלקי מיו מיו.
בשנת 2011 לוהקה לתפקיד יוליה קפולט בעיבוד הקולנועי של רומיאו ויוליה של שייקספיר, רומיאו וג'ולייט, שיצא בשנת 2013. הסרט נקטל מבחינה ביקורתית בארצות הברית וברחבי העולם. סטיינפלד שיחקה את ויולט, אחת הדמויות הראשיות בדרמה הרומנטית "התחלה חדשה". כיכבה כפטרה ארקניאן ב"המשחק של אנדר", סרט מדע בדיוני אמריקאי המבוסס על ספר מאת אורסון סקוט קארד. הסרט יצא לאור ב-1 בנובמבר 2013.

2015–הווה: פיץ' פרפקט 2, Haiz ופרויקטים אחרים

היא לוהקה בתור אלייזה בעיבוד הקולנועי של "עשרת אלפים חטאים" שיצא לאור ב-23 בינואר 2015 בפסטיבל סאנדנס 2015. באביב 2014 סיפרה את סיפורה של אנה פרנק בתערוכה על פרנק במוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס. סטיינפלד מככבת בווידאו קליפ של טיילור סוויפט, Bad Blood. הקליפ הוצג לראשונה בטקס חלוקת פרסי המוזיקה של בילבורד לשנת 2015 ב-17 במאי 2015.
בשנת 2015, סטיינפלד כיכבה בסרט הקולנוע "פיץ' פרפקט 2", לצד אליזבת' בנקס, שגם ביימה. לאחר יציאת הסרט חתמה על חוזה הקלטות עם ריפבליק רקורדס.
בשנת 2015 כיכבה גם בסרט הנעורים "משימה סוף".
בחודש יולי 2015, סטיינפלד והזמר שון מנדס פרסמו גרסה אקוסטית לשירו של מנדס, Stitches. בחודש שלאחר מכן הוציאה סטיינפלד את סינגל הבכורה שלה, "Love Myself", עם ריפבליק רקורדס.
מיני-אלבום הבכורה שלה, Haiz, יצא בנובמבר 2015. בחודש פברואר 2016 הוציאה סטיינפלד לאור את Rock Bottom כסינגל השני בגרסה חדשה שכוללת את להקת הפופ-פאנק DNCE. הסינגל שלה, Starving פורסם ביולי 2016. השיר הוא שיתוף פעולה עם גריי וזד והפך ללהיט הגדול ביותר שלה עד היום, והוסמך כפלטינה באיטליה, בניו זילנד, בשוודיה, בממלכה המאוחדת ובארצות הברית ובנוסף, הוסמך כפלטינה כפולה באוסטרליה ופלטינה משולשת בקנדה.
סטיינפלד כיכבה בסרט הדרמה "17 עד הסוף", שבו גילמה נערה העוברת משברים שונים. הסרט יצא לאקרנים ב-18 בנובמבר 2016, גרף ביקורות חיוביות, והופעתה של סטיינפלד זכתה לשבחים על ידי המבקרים ובזכותה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. 
סרט המשך שני לפיץ' פרפקט הוכרז ביוני 2015. סטיינפלד אישרה את חזרתה לסרט השלישי בסדרה. הסינגל של סטיינפלד, Most Girls, יצא לאור ב-28 באפריל 2017. סטיינפלד צפויה לככב בסרט שיקח חלק בזיכיון הרובוטריקים.

חיים אישיים

מינואר 2018 ניהלה מערכת יחסים זוגית עם נייל הורן. בספטמבר 2019 פורסם שהיא נמצאת בקשר זוגי עם און רפאלי.
סרגיי שצ'וקין

סרגי איוואנוביץ' שצ'וקין (ברוסית: Сергей Иванович Щукин; ‏27 במאי 1854 - 10 בינואר 1936) היה סוחר ואספן רוסי הידוע באוסף האמנות האימפריוניסטי והפוסט-אימפרסיוניסטי שלו.

חייו

שצ'וקין החל לאסוף יצירות אימפריוניסטיות בעקבות נסיעתו לפריז בשנת 1897. בנסיעה זו קנה יצירה מעשה ידי קלוד מונה. בהמשך קנה יצירות רבות מעשה ידי פול סזאן, וינסנט ואן גוך ופול גוגן, ויצירות אלה עיטרו את ביתו רחב הידיים שבמוסקבה.
שצ'וקין היה ידוע בחברותו עם הצייר אנרי מאטיס ממנו רכש עבודות רבות. מאטיס יצר עבורו גרסה של יצירתו הידוע "הריקוד" הנחשבת לנקודת המפנה קריירה של מאטיס ואחת היצירות הידועות ביותר של המאה ה-20. יצירה זו צויירה בשנת 1909 עבור שצ'וקין יחד עם היצירה "מוזיקה" משנת 1910 כחלק משתי יצירות שהוצבו יחד.
בנוסף רכש שצ'וקין כמאה יצירות מעשה ידי פאבלו פיקאסו ובהם יצירות מרכזיות מהתקופה הוורודה והתקופה הכחולה של האמן, וכן ניסיונותיו הראשונים לצייר בסגנון קוביסטי. 
בשנת 1909 פתח שצ'וקין את ביתו פעם בשבוע לציבור הרחב על מנת לאפשר צפייה ביצירות האמנות.
לאחר המהפכה הבולשביקית הלאימה הממשלה הקומוניסטית את אוספיו של שצ'וקין, ושצ'וקין עצמו נמלט לפריז, בה נפטר.
בשנת 1948 הועבר אוספו, כמו גם אוספו של איוואן מארוזוב ממוזיאון לאמנות מערבית חדשה בו הוצג עד שנה זו אל מוזיאון פושקין במוסקבה ואל מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
וולפהרט היינריכס

ביוגרפיה

וולפהרט היינריכס נולד בקלן למשפחת אנשי אקדמיה: אביו, מתיאס היינריכס, היה פרופסור לגרמנית עתיקה באוניברסיטת גייזן  ובאוניברסיטה החופשית של ברלין; אימו, אן היינריכס, הייתה מרצה לנורדית עתיקה ומונתה לפרופסור באוניברסיטה החופשית בהיותה בת שמונים.
וולפהרט היינריכס רכש את השכלתו בגימנסיה פרידריך וילהלם והחל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קלן. בתום שנת לימודים בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה, אוניברסיטת לונדון, המשיך ללמוד באוניברסיטאות פרנקפורט וגייזן. הוא קיבל דוקטורט בשנת 1967, נושא הדיסרטציה היה תפישתו של הזים אל-קרטיאני את הפואטיקה של אריסטו, ושהה שנה במכון ללימודי המזרח בביירות, לבנון.
היינריכס לימד בגייזן בשנים 1968–1977 והמשיך לאוניברסיטת הרווארד כמרצה אורח, בה קיבל משרה קבועה בשנת 1978. בשנת 1980 נשא לאישה את אלמה גייז, חוקרת ומתרגמת ערבית. ב-1989 התמנה לעורך-שותף של המהדורה החדשה של האנציקלופדיה של האסלאם, לה גם כתב כחמישים מאמרים. ב-1996 הוא ירש את מוהסין מהדי כפרופסור ג'יימס יואיט לערבית בהרווארד. ספר יובל לכבודו ראה אור בשנת 2008.
יאקוב כריסטיאן יאקובסן

יאקוב כריסטיאן יאקובסן (בדנית: Jacob Christian Jacobsen;‏ 2 בספטמבר 1811 - 30 באפריל 1887), ידוע גם כג'יי. סי. יאקובסן (J.C. Jacobsen), היה תעשיין ונדבן דני, שידוע כמקים מבשלת הבירה "קרלסברג".

ביוגרפיה

יאקובסן לא רכש כל הכשרה אקדמית או מדעית (אם כי נכח בכמה מהרצאותיו של הפיזיקאי והכימאי האנס כריסטיאן אורסטד). בשנות ה-40 של המאה ה-19 הגיע למסקנה כי יש לחולל שינוי בתחום ייצור הבירה, שהתבסס עד אז על ייצור בכמה מבשלות קטנות, לבסס אותו על שיטות מדעיות ולהפכו לתחום תעשייתי.
ב-1844 הקים את מבשלת "קרלסברג" (שנקראה על שם בנו, קרל יאקובסן), בפרבר ואלבי בקופנהגן. המפעל המקורי עומד על תלו עד היום. יאקובסן שם דגש על הדיוק וההקפדה ביצירת בירה באיכות גבוהה, וב-1875 הקים את מעבדות קרלסברג בקופנהגן.
הוא הביע עניין בפוליטיקה והיה תומך המפלגה הליברלית הלאומית, אם כי בחלוף השנים נטה יותר לעמדות שמרניות. הוא אף היה חבר הפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית בין השנים 1854 ל-1871. כמו כן, היה פטרון של אמנים. בשנת 1859, לאחר שריפת ארמון פרדריקסבורג, מימן את בנייתו מחדש.
ב-1876 הקים את קרן קרלסברג שאליה הוריש במותו את הונו בשל בעיות משפחתיות. ריב מר שפרץ בינו לבין בנו קרל הוביל לכך שבנו הקים את מבשלת "ני קרלסברג" (Ny Carlsberg; "קרלסברג החדשה") ב-1880. אולם ב-1886 התפייס עם בנו, ובשנת 1902 המבשלות אוחדו. בשנת 1906 התמנה בנו קרל למנכ"ל המבשלה המאוחדת, שידועה משנה זו בשם "מבשלות קרלסברג". ב-1997 שודרה בדנמרק סדרת טלוויזיה על מערכת היחסים בין יאקוב יאקובסן לבנו קרל.
בנו קרל יאקובסן אסף את אחד מאוספי האמנות הפרטיים הגדולים בתקופתו. האוסף שמור כיום במוזיאון ני קרלסברג גליפטוטק שהקים בקופנהגן.
ונדליזם

וַנְדָלִיזְם (Vandalism) או מַשְׁחִיתָנוּת היא תופעה שבה אנשים משחיתים רכוש פרטי או ציבורי שאינו שייך להם, בדרך כלל ללא סיבה רציונלית, בלא להפיק רווח ישיר מההשחתה.

מקור המונח

המונח נטבע ב-1793 במהלך שלטון הטרור במהפכה הצרפתית, כדי לתאר את ההרס והחורבן שנגרם לכנסיות על ידי פעילים אתאיסטים במהלך רדיפות הנצרות שנחשבה עוינת למהפכה. הראשון שפרסם אותו היה הכומר ואיש הציבור אנרי גרגואר בדו"ח שלו "על ההרס שנגרם עקב הוונדליזם" מ-10 בינואר 94'. המושג נשאל משמם של השבטים הוונדלים, אשר החריבו את האימפריה הרומית במאה ה-5, ובתוך כך הרסו והשחיתו את אוצרות האמנות והאדריכלות של רומא העתיקה והמפוארת. 
המונח ונדליזם מתייחס בדרך כלל להשחתה של רכוש ציבורי, כגון ריסוס כתובות גרפיטי על קירות, עקירת פנסים וספסלים, ניפוץ מנורות וחלונות ראווה של חנויות וחבלה במכוניות חונות.
לעיתים קיים מניע פוליטי, אידאולוגי, לאומי או דתי למעשה ההשחתה. כך למשל מושחתות אנדרטאות המזוהות עם אידאולוגיה מנוגדת לזו של המשחית, או שנפגע רכוש ציבורי ופרטי באזורי מגורים של קבוצה אתנית, השרויה ביחסי יריבות עם זו של המשחית.

הקשר חברתי

ונדליזם נחשב בחברה כמעשה לא לגיטימי, המבוסס על פחדים הנוגעים לביטוי עצמי ועל פריקת תסכול הנובע מכישלון בהתמודדות עם החיים בדרכים נורמטיביות. משום כך במקרים רבים מבצעי המעשים הוונדליסטיים הם בני נוער וצעירים. לעיתים נעשה ונדליזם בתום לב עקב אי-ידיעת החוק או אי-הבנה של משמעות המעשה. בוונדליזם כלולים מספר עבירות פליליות, כגון: גרימת נזק והשחתת פני מקרקעין בתנאי שלא ניתן להחזיר את הפרט למצבו הקודם.

ונדליזם וגרפיטי

פעמים רבות מעשי ונדליזם עשויות להחשב כהשחתה ותו לא, ויש פעמים בהן ניתן לכנות את המעשה כאמנות. מהבחינה החוקית, מרבית ריסוסי הגרפיטי הם בלתי חוקיים, ולפיכך נחשבים כוונדליזם, בעוד שרק חלק קטן מהם מבוצע באישור בעלי הקניין (הקיר, הבניין וכו'). בישראל ניתן לתהות אודות מיקום חלק מהעבודות הנמצאות במרחב הציבורי: האם עבודות בעלות ערך היסטורי כגון כתובות של ברוך ג'מילי, או בעלות ערך אמנותי כביכול כגון ציורי רחוב של עדי סנד, Dede ואחרים, נחשבות לוונדליזם או לאמנות. בנסיבות מסוימות גרפיטי אסור אף לקבל ערך היסטורי, כגון חריטות של לוחמים רומאיים, שהפכו למוצגים היסטוריים.
מחשב K

מחשב K הוא מחשב-על המיוצר על ידי חברת Fujitsu. קרוי על שם המילה היפנית קיי (京) אשר פירושה 10 קואדריליון. כיום הוא שוכן בקריית המוסד המתקדם למדעי המחשב RIKEN, בקובה שביפן. מחשב ה-K מבוסס על ארכיטקטורת זיכרון מבוזר עם יותר מ-80,000 nodes. מחשב K משמש ליישומים שונים, בהם מחקר אקלים, מניעת אסונות, ומחקר רפואי. מערכת ההפעלה של מחשב ה-K מבוססת על ליבת לינוקס, עם מנהלי התקנים מיוחדים התואמים לחומרת המחשב. המחשב צורך 12.6 מגה-ואט.
ביוני 2011 ה-TOP500 דירג את מחשב ה-K כמחשב המהיר בעולם, עם מהירות חישוב של למעלה מ-8 פטה פלופסים. בנובמבר 2011 היה למחשב הראשון בהיסטוריה בעל יכולת חישוב של למעלה מ-10 פטה פלופסים. המחשב נועד במקור להגיע לפעילות מקסימלית ביוני 2012, ובאותו תאריך הוחלף על ידי ה-IBM Sequoia האמריקאי כמחשב המהיר בעולם. נכון ל-2013 זהו המחשב הרביעי במהירותו בעולם.
מרק בצל

מרק בצל (בצרפתית: Soupe à l'oignon gratinée) הוא אחד המרקים המזוהים כיום עם המטבח הצרפתי. מרק זה מתבסס בעיקר על הרבה בצלים, ומוגש בדרך כלל עם קרוטונים וגבינת גרויר.
מקורו של מרק הבצל עוד בתקופה הרומית, אז שימש בעיקר כמזון של עניים, וזאת בשל המחיר הזול של הבצלים לאורך ההיסטוריה. הגרסה המודרנית של המרק מקורה בצרפת במאה ה-17, והיא כוללת פרוסות בצל בקרמל, קרוטונים וגבינה מוקרמת (מקובל להשתמש בגבינת גרויר).
טעם המרק מתבסס על הליך הקרמליזציה של הבצלים, המטוגנים בשמן בחום נמוך עד שהסוכר הטבעי שבהם נמס. יש המוסיפים למרק קוניאק או שרי על מנת לחזק את טעם הבצלים.
המרק מוגש עם קרוטונים וגבינה מוקרמת, או עם בצק עלים הנמתח על קערת המרק ונאפה בתנור.
על פי המסורת, המרק הומצא על ידי מלך צרפת (לואי ה-14 או לואי ה-15): כאשר חש רעב, והטבח שלו גילה כי בבקתת הציד שלו ישנם רק בצלים, חמאה ושמפניה, הוא הורה לטבח שלו להכין מהם מרק. עם זאת, אין הוכחה למסורת זו.
קרב פורט ארתור

תוצאת הקרב

לאחר הקרב הימי המינורי, היפנים החלו בסדרת קרבות יבשה גדולים במטרה לכבוש את פורט ארתור מידי הרוסים. קרבות אלו היו קרבות חפירות שנוהלו באמצעות ארטילריה ומכונות ירייה, והקדימו את הקרבות הדומים, טרום עידן הטנק,  בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, 10 שנים מאוחר יותר. מנהיגי המערב לא הפיקו את הלקחים ממלחמה זו וזלזלו בלוחמים ממזרח. אי ההכרה בכוחם של מכונת היריה וההוביצר תרמה רבות למספר האבדות העצום במלחמת העולם הראשונה.
ג'יימס מ. ביוקנן

ג'יימס מ. ביוקנן (באנגלית: James McGill Buchanan, Jr.; ‏3 באוקטובר 1919 - 9 בינואר 2013) היה פרופסור לכלכלה, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1986 על תרומותיו לתאורית הבחירה הציבורית. עבודתו של ביוקנן אפשרה לבחון את הדרך בה האינטרסים האישיים של הפוליטיקאים וכוחות לא כלכליים משפיעים על המדיניות הכלכלית של ממשלות.
ביוקנן סיים את התואר השני באוניברסיטת טנסי בשנת 1941. בשנות המלחמה שרת בצוותו של אדמירל צ'סטר נימיץ בהונולולו שם פגש ונישא לאשתו אן.
בשנת 1948 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת שיקגו שם הושפע רבות מפרנק נייט ומעבודתו של הכלכלן השוודי קנוט ויקסל.
ביוקנן ייסד את הגישה של הכלכלה הפוליטית של וירג'יניה, שם ייסד את מרכז תומאס ג'פרסון. כמו כן לימד ב-UCLA, באוניברסיטת מדינת פלורידה, אוניברסיטת טנסי ואוניברסיטת ג'ורג' מייסון.
עבודתו של ביוקנן כוללת כתיבה נרחבת בנושא מימון ציבורי, החוב הציבורי, הצבעה, ניתוח מדוקדק של תיאורית של הסכמות הדדיות בנושאי הצבעה, מקרו-כלכלה וליברטריאניזם.

יחס לכלכלה הקיינסיאנית

לפי ביוקנן ההיסטוריה הפיסקלית המערבית מתחלקת לעידן הטרום-קיינסיאני והעידן הפוסט-קיינסיאני. בעידן הטרום-קיינסיאני, עד אמצע המאה ה-20, המדיניות הפיסקלית המערבית דגלה בשמירה על תקציב ללא גרעון והשימוש בחוב לאומי נשמר למצבי משבר. לעומת זאת מאמצע המאה ה-20 עברה המדיניות הפיסקלית המערבית למצב בו חוב לאומי משמעותי הפך לנורמה המקובלת.
ביוקנן מתח ביקורת על התפיסה הכלכלית הקיינסיאנית. לשיטתו, תפיסה זו אותה הגה ג'ון מיינרד קיינס מתאימה למשנתו של קיינס שדגל במשטר אליטיסטי (מעין אוליגרכיה). לעומת זאת במודל הדמוקרטי בו השליט   חייב לרצות את העת באופן כמעט תמידי, הגישה הכלכלית הקיינסיאנית שמקטינה משמעותית את החסמים מעל הגדלת החוב הלאומי עלולה לדרבן את השלטון להגדיל את ההוצאה הממשלתית באמצעות הגדלת החוב הלאומי באופן שיפגע קשות בכלכלת המדינה בטווח הארוך.
OVirt

היסטוריה

בשנת 2008 רכשה רד האט את חברת קומראנט הישראלית. חברת קומראנט פיתחה סביבה להרצה יעילה של שולחנות עבודה במכונות וירטואליות. לשם כך היא פיתחה את המכונה הווירטואלית KVM, את פרוטוקול התקשורת SPICE לתקשורת איתה ואת תוכנת הניהול הקניינית שלה. תוכנת הניהול הקיניינית הפכה למוצר בשם Red Hat Enterprise Virtualization Manager. במקביל החלה עבודה על שכתוב התוכנה הקניינית (שהייתה כתובה בשפת C#‎) לתוכנה חופשית שכתובה בשפת ג'אווה. התוכנה החופשית החדשה נקראה oVirt ועליה התבססו הגרסאות החדשות (החל מ־3.0) של RHEV.
Ext3

ext3 (קיצור מאנגלית של extended filesystem - מערכת קבצים מורחבת, גרסה 3) היא מערכת קבצים מתועדת. המערכת שימשה בעבר כברירת מחדל בהפצות לינוקס פופולריות רבות, בהן דביאן.
המערכת נודעה לראשונה בשנת 1998 עם הודעת סטפן טווידי על עבודתו בנושא פיתוח הרחבות למערכת הקבצים ext2. המערכת נוספה רשמית לליבת לינוקס מגרסה 2.4.15 ואילך. יתרונה המרכזי הוא ביכולת התיעוד שלה, ובשל כך מניעת הצורך בסריקת מערכת הקבצים לאחר כיבוי שאינו תקין של המחשב. היא פותחה במקביל לשלוש מערכות קבצים מתועדות אחרות (XFS של סיליקון גרפיקס, JFS של IBM ו־ReiserFS של הנס רייזר). היא נחשבה פחות חדשנית ביחס לרוב האחרות, אולם יתרונה העיקרי היה התאימות למערכות ext2 שאפשר שדרוג פשוט.
מחליפתה היא מערכת הקבצים ext4, המתקדמת יותר מבחינת יכולות האחסון שלה.
ולטר ורצכה

ביוגרפיה

ורצכה נולד ב-23 במאי 1891 בעיר שוִויבּוּס שבמזרח גרמניה (כיום שווייבודז'ין, בפולין), בן למשפחה שמוצאה משלזיה (מכאן שם משפחתו הסלאבי). אביו, מקס ורצכה, היה ראש עיריית נוירופין (Neuruppin). ב-1909 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ושרת על הסיירת הכבדה ויקטוריה לואיזה . באפריל 1910 הוא הועלה לדרגת פהנריך צור זה. ב-1911 הועבר לדרדנוט "נסאו", ובספטמבר 1912 הועלה לדרגת לויטננט צור זה, וב-2 במאי 1915 לדרגת אובר-לויטננט. באוגוסט 1916 הועבר מ"נסאו" לכוח הצוללות. עד סוף מלחמת העולם הראשונה הוא הספיק לפקד על הצוללות "UC-71", "UC-1" ו-"UB-148". הוא שיקע תשע ספינות בהיקף כולל של 22,612 טון (GRT), ופגע בעשר נוספות בסך כולל של 55,808 טון.
בעקבות סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף ורצכה לרייכסמרינה, ושרת בתפקידי מטה. הוא הקים משפחה והתגורר בווילהלמסהאפן ולאחר מכן בקיל. ב-1920 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט, ב-1928 לדרגת קורבטנקפיטן, וב-1933 לדרגת פריגטנקפיטן. ב-1934 הוא מונה למפקד בסיס הצי הים הבלטי בקיל, ובין אוקטובר 1937 לאוקטובר 1938 שימש כמפקד אוניית המערכה זוטא "אדמירל גרף שפיי". ב-1 בנובמבר 1938 קודם לדרגת קונטר אדמירל, והועבר לסגל ה-OKM (הפיקוד העליון של הקריגסמרינה) בברלין. בין נובמבר 1939 לאפריל 1944 שימש כראש המטה הכללי של חיל הים (Chef des Allgemeinen Marinehauptamtes), ב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת סגן-אדמירל, ב-1 במרץ 1944 לדרגת גנרל-אדמירל. בעקבות תום מלחמת העולם השנייה והתאבדותו של הנס-גאורג פון פרידבורג, קיבל ורצכה מבעלות הברית את התואר "מפקד הקריגסמרינה", ופיקח על פירוקו של הקריגסמרינה עד 22 ביולי 1945. לאחר מכן נלקח כשבוי מלחמה עד 1947, ומאז התגורר בהמבורג עד מותו ב-3 באוגוסט 1956, בגיל 65.
קאמפאנה

קאמפאנה היא כלי הקשה ממתכת, בצורת פעמון פרה, אשר מקישים עליו עם מקל מיוחד שקצהו האחד עבה מהאחר.
הנגינה בקאמפאנה מתבצעת על ידי אחיזתה ביד אחת, כאשר האצבעות הן לאורך הפעמון והבוהן לופתת את הקאמפאנה מלמעלה (כמו קבצן שמושיט יד לנדבה). האצבע המורה לוחצת על שפת הפעמון כדי לעמעם או לשחרר את הצליל, והיד השנייה חובטת בפעמון באחד משני אזורים: הצד הצר (רחוק מהפיה, נותן צלילים גבוהים ומתכתיים) והצד הרחב (ליד הפיה, נותן צלילים עמוקים ומהדהדים).
הקאמפאנה מנגנת לרוב בקטעי ממבו של שירי סון, והמקצב הנפוץ בנוי על תיבה של 4:4 (ארבע רבעים), כמתואר: 
(C מכה על הצד הצר, O מכה עמומה על הצד הרחב, F מכה לא מעומעמת על הצד הרחב, - הפסקה)
C - F C C O C C O C C O 
8 --7 -- 6 --5 --4 --3 -- 2-- 1
מוזיאון הפראדו

היסטוריה

המוזיאון נמצא באחד המבנים הגרנדיוזיים שנבנו במסגרת תוכניתו של המלך קרלוס השלישי (1716–1788) לשיפור פני העיר מדריד. בזמן כהונתו הייתה מדריד בירה צעירה שנראתה עדיין כעיירה קסטיליאנית קטנה ובלתי מתוכננת. השם "פראדו", שפירושו "אחו", הוצמד לאזור מבנה המוזיאון ומאוחר יותר למוסד המוזיאון עצמו. השטח הפך לפארק מפואר שבו מזרקות ואנדרטות מרשימות, שעיצובן הותאם לרעיונות עידן האורות והקלאסיציזם. במקביל, מבנה הפראדו של ימינו, שעוצב על ידי האדריכל המלכותי חואן דה וייאנובה, יועד תחילה לשמש מוזיאון למדעי הטבע. בניית המוזיאון נעצרה בעקבות פריצת מלחמה עם נפוליאון קיסר צרפת. המבנה שימש את מטה חיל הפרשים הצרפתי כמחסן לאבק שריפה. בנוסף לנזק שנגרם כתוצאה מהמלחמה גנבו אזרחי מדריד מהמבנה חומרי בנייה (קורות עץ, לבנים וכדומה) בעודם מנסים לבנות מחדש את בתיהם ההרוסים.
ב-1813, לאחר הכיבוש הצרפתי, עלה לכס המלוכה פרדיננד השביעי, מלך ספרד, נכדו של קרלוס. אשתו השנייה של המלך, מריאה איסבל דה ברנסה, התעניינה מאוד ברעיון נשכח שהוצע על ידי אחד מיועציו של קרלוס השלישי: להקים מוזיאון לאמנות בעיר הבירה. המלכה השפיעה על בעלה להקים את המוסאו דל פראדו, אולם מתה טרם נחנך המוסד. ב-19 בנובמבר 1819 נחנך המוזיאון המלכותי לציור ולפיסול במבנה הפראדו. 
בתחילה מנה אוסף המוזיאון 1,500 יצירות, שרק 300 מהן הוצגו בגלריות המוזיאון. האוסף הגדול היה רכושו הפרטי של המלך פרדיננד, ששילם בעצמו לשימור המוזיאון והפעלתו. המוזיאון היה פתוח לקהל רק יום אחד בשבוע והכניסה אליו התאפשרה רק ברישיון מיוחד. בתו ויורשתו של פרדיננד, איסבל השנייה, העבירה את הבעלות על המוזיאון מהמלך למוסד המלכות. אחרי מותה ב-1868 הולאם המוזיאון סופית והוצמד לו שמו הנוכחי, מוסאו דל פראדו.
אוסף המוזיאון הוסיף לגדול ולהתעשר במשך המאה ה-19. לעומת זאת, מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) בלמה לחלוטין את פיתוח המוזיאון. מדריד הייתה אחת מזירות המלחמה, והדבר הציב אותה ואת המוזיאון בסכנה תמידית להריסה. המוזיאון נסגר וכל היצירות הורדו לקומת הקרקע, שם הוקפו בשקי חול. בעקבות פגיעת פצצה תועה במבנה הפראדו פונו היצירות והתגלגלו ברחבי אירופה עד שהגיעו לחבר הלאומים בז'נבה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוסעו היצירות בחזרה למדריד ברכבות מאובטחות, שנסעו רק בלילה.
לאחר השנים העגומות תחת שלטון הרודן פרנסיסקו פרנקו, נפתח עידן חדש של תיירות המונית במדריד, שכלל את תחיית הפראדו ועלייה חדה במספר המבקרים.

האוסף

למוזיאון מעל 5,000 איורים, כאלף מטבעות ומדליות, כאלפיים יצירות קישוטיות וכ-700 פסלים, אך כל אלה מחווירים לעומת אוסף הציורים האיכותי, המונה 8,600 יצירות. מפאת מספר היצירות העצום אין בשני מבני המוזיאון די מקום להציג את כל היצירות שבאוסף ורק שביעית ממנו - היצירות הבולטות ביותר - מוצגת במוזיאון בכל זמן נתון. 
אוסף הציורים הספרדיים של המוזיאון הוא נדיר במיוחד, ומכיל מספר יוצא דופן של ציורי אמנים מימי הביניים ועד המאה ה-19, ביניהם אל גרקו, גויה וולסקס. בשל השליטה הספרדית על ארצות השפלה יש לפראדו גם אוסף עשיר של ציורים הולנדיים ופלמיים.
אנטה גרודנר

אנטה גרודנר (באנגלית: Anetta Grodner) הייתה זמרת יהודיה אוקראינית ושחקנית. הפרימדונה הראשונה בתיאטרון יידיש.
הייתה בתו של סנדלר בקרמנצ'וג, אוקראינה. היא פגשה ונישאה לישראל גרודנר בסביבות 1870 כאשר הוא עבר דרך קרמנצ'וג במהלך נדודיו כחבר צעיר בבראָדער זינגער. בעלה גויס על ידי אברהם גולדפדן כשחקן הבימה המקצועני הראשון ביידיש. בתחילה היה תיאטרון יידיש עניין לגברים בלבד. מחסום המגדר נשבר על ידי שרה סגל בת העשרה שהתפרסמה מאוחר יותר בשם סופי קרפ. עם זאת אנטה גרודנר הייתה הראשונה ששיחקה תפקידים ראשיים ביידיש.
יעקב אדלר כתב שהיא הייתה "שחקנית בעלת שבע דרגות של קסם" ושקולה היה "לא חזק אבל מלודי ; קול עם דמעות בתוכו. תמיד היה משהו עצוב מתוק בשירתה. אפילו השירים השמחים קרעו את לבך".
אנטה גרודנר השתתפה ברבים מנדודיו של בעלה באירופה, אם כי לא בכולם, עד מותו בשנת 1887.
פרנצ'סקו סלוויאטי

פרנצ'סקו סלוויאטי ריאריו (1443 - 26 באפריל 1478 בפירנצה) היה הארכיבישוף של פיזה ב-1475.
לסלוויאטי היה קשר דם למשפחת האצולה ריאריו, ולמשפחת סלוויאטי דלה רוברה (שלה העניק האפיפיור סיקסטוס הרביעי את חוזה הבנקאות של הכס הקדוש במקום משפחת מדיצ'י). סלוויאטי היה קרוב באמצעות קשרי נישואין גם למשפחות פאצי, מדיצ'י, ויטורי ולמשפחות אצולה נוספות שהיו בעלות השפעה פוליטית וכלכלית.
סלוויאטי התייתם בגיל צעיר. אמנם קיבל חינוך הומניסטי אך העדיף את הכנסייה מאחר שידע כי יתקשה להשיג כוח במשפחה ללא אביו. מקורות פרו-מדיצ'יים מציירים את דמותו כחנפן, מהמר ותאב כוח, אותו השיג באמצעות משוא הפנים של הכנסייה. ב-1464 עבר סלוויאטי לרומא במטרה להתחבר אל פרנצ'סקו סלוויאטי דלה רוברה, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור סיקסטוס הרביעי. כמו כן התחבר אל אחייניו, האחים ג'ירולאמו ופייטרו ריאריו. קשרים אלו סייעו לו לקבל ב-1475 את משרת הארכיבישוף של פיזה.
משפחת מדיצ'י, שמרכזה היה בפירנצה, התנגדה למינויו של סלוויאטי לארכיבישוף וכך, באביב 1478 הוא שלח לפירנצה את אחיינו, רפאלה ריאריו, כדי שיזמין את האחים ג'וליאנו ולורנצו דה מדיצ'י להגיע למיסה בדואומו של פירנצה מתוך כוונה לרצחם שם במה שנודע מאוחר יותר כ"קשר של משפחת פצי". בעת שצלצלו בפעמון בזמן טקס הגבהת לחם הקודש בכנסייה, היה על סלוויאטי ללכת לפאלאצו וקיו, להרוג את הגונפלוניירה (ראש המערכת החוקית והפוליטית בעיר) פטרוצ'י ולהשתלט על כיכר הסיניוריה הסמוכה, בעת שהרצח המרכזי היה אמור להתבצע בקתדרלה עצמה. אולם, עם הגיעו לכיכר וקיו הוא נעצר על ידי פטרוצ'י ובתוך שעה בוצע בו לינץ' והוא נתלה, יחד עם קושרים נוספים, מחלונות אולם "סלה דיי דואצ'נטו" (Sala dei Duecento) שבכיכר וקיו.
משחק לחץ (ברידג')

משחק לחץ (באנגלית: Squeeze play) היא טקטיקה בה משתמשים במשחק ברידג' על מנת לכפות על שחקן יריב לזרוק קלף זוכה בלקיחה או זוכה פוטנציאלי בלקיחה. שימוש בטקטיקה כזו נפוץ בעיקר כשמספר הקלפים שנותרו לכל שחקן קטן. השחקן המשתמש בטקטיקה זו משחק קלף זוכה מידו, הנקרא: קלף לחץ. אם כל הקלפים ביד יריב הם זוכים או זוכים פוטנציאליים, הוא נאלץ להיפטר מאחד מהם והשחקן שהשתמש בטקטיקה זו, עשוי לזכות בלקיחה נוספת. משחק לחץ מבוצע לרוב על ידי הכרוז. לכרוז יתרון על המגנים בכך שהוא שולט במספר קלפים כפול ממספר הקלפים בהם שולט כל אחד מהמגנים. הוא יכול לנצל יתרון זה באמצעות בחירת הקלף שייזרק מהדומם לאחר שהשחקן שלפני הדומם השליך קלף.

דוגמאות

באיור בדוגמה 1. דרום הוא הכרוז בחוזה של 4♠. עד כה זכה בשבע לקיחות ועליו לזכות בכל שלוש הלקיחות הנותרות על מנת לבצע את החוזה. הוא משחק את השליט האחרון ה-2♠.

מערב נכנס למצב של לחץ. אם יזרוק את ה-Q♣, דרום יזרוק את ה-K♦ מהדומם וישחק דרום את ה-2♣ ויזכה בשתי הלקיחות האחרונות באמצעות ה-A♣ וה-J♣.

אם מערב יזרוק את ה-A♦, הכרוז יזרוק מהדומם את ה-J♣ ויזכה בשתי הלקיחות האחרונות עם ה-A♣ וה-K♦.
גם באיור בדוגמה 2. דרום הוא הכרוז בחוזה של 4♠. עד כה זכה בשבע לקיחות ועליו לזכות בכל שלוש הלקיחות הנותרות על מנת לבצע את החוזה. כמו באיור בדוגמה 1, גם כאן הוא משחק את השליט האחרון ה-2♠. שימו לב שבמקרה זה לא משנה האם מזרח או מערב מחזיק את הקלפים העשויים לזכות בלקיחות. התנאי ההכרחי הנדרש הוא שכל הקלפים האלה יהיו בידיו של אחד המגנים והוא ייכנס למצב של לחץ. הכרוז ישליך תמיד את ה-2♥ מהדומם.

אם השחקן המחזיק בקלפים העשויים לזכות, ישליך את ה-A♦, ישחק דרום את ה-K♦ מידו וישליך מהדומם את ה-J♣. אחרי זה ישחק את ה-3♣ ויזכה בלקיחה האחרונה באמצעות ה-A♣ בדומם.
 אם ישליך את ה-Q♣, ישחק דרום את ה-3♣ ויזכה בשתי הלקיחות האחרונות באמצעות ה-A♣ וה-J♣ בדומם.
באיור בדוגמה 3 משחק הכרוז בדרום את קלף הלחץ שהוא 2♣. מערב חייב לשמור על ה-A♦ ולכן נאלץ להשליך את ה-7♠. הכרוז משליך מהדומם את ה-K♦. גם מזרח בלחץ, אם ישליך את ה-J♥, הכרוז יזכה בשתי לקיחות עם ה-10♥ שבידו ועם ה-A♠ בדומם. אם ישליך את ה-10♠, הכרוז יעבור לדומם באמצעות ה-6♠ ויזכה ב-A. ה-8♠ יזכה בלקיחה האחרונה.
טריגווי תורהלסון

חייו

טריגווי תורהלסון היה בנו של הבישוף תורהל ביירנסון. הוא למד תאולוגיה והוסמך ככומר ב-1913. הוא שימש ככומר בבורגרפירדי שבמערב איסלנד עד 1916, אז עבר לרייקיאוויק, שם התקבל למשרת פרופסור חבר לתאולוגיה באוניברסיטת איסלנד ובמשרה זו החזיק במשך עשר שנים. ב-1923 הוא נבחר לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
ב-1927 הוא נבחר לתפקיד מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית ולתפקיד ראש ממשלת איסלנד וכיהן בתפקיד עד 1932. ב-1931, טרם הוגשה נגד ממשלתו הצעת אי-אמון, הוא פיזר את האלת'ינגי. בבחירות שהתקיימו לאחר מכן זכתה המפלגה הפרוגרסיבית ב-35% מהקולות בלבד, אך הרכיבה ממשלה בראשותו של אסגיר אסגירסון. ב-1934 פרש תורהלסון מהחיים הפוליטיים ושנה לאחר מכן מת.