שושניק קורגיניאן

ביוגרפיה

שושניק קורגיניאן (לבית פופולג'יאן) נולדה באלכסנדרופול, (היום גיומרי), שבארמניה, למשפחת ענייה ממעמד הפועלים. אביה, הארוט פופולג'יאן, היה סנדלר. שושניק הצעירה זכתה לחינוך בבית ספר לבנות כאשר הזכות לחינוך הורחבה למעמד הפועלים בארמניה בסוף המאה ה-19. בשנת 1895 היא למדה בגימנסיה רוסית, שהיה אחד מני בתי ספר רבים שהקים הצאר אלכסנדר השלישי כדי להפוך את הקווקז לרוסי מבחינת שפה ותרבות, ולהרחיב את הגבולות של האימפריה הרוסית. בבית הספר, השאיפות הספרותית של קורגיניאן היו ידועות, והיא זכתה לעידוד מצד מוריה. בערבים, הייתה מסייעת לאביה בעבודתו, ואף דורשת ממנו תשלום על כך, מה שגרם לביקורת מצד אמה. בחודשי הקיץ הייתה עובדת במפעל קרמיקה כדי לתרום לכלכלת המשפחה.
בגיל 17, היא הקימה את תא הנשים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק, שהייתה מפלגה לאומנית אשר ביקשה את עצמאות ארמניה מהאימפריה הרוסית. הקבוצה, שמנתה 18 נשים, רצתה להשתתף במאבק לשחרור ארמניה, שחלקה המזרחי היה תחת שלטון הרוסים, ואילו חלקה המערבי תחת שליטת האימפריה העות'מאנית. בגיל עשרים ואחת היא נשואה לארשאק קורגיניאן, חבר במחתרת הסוציאליסטית בקווקז. אחרי שיצאו שיריה הראשונים, התפתחה עוינות גדולה כלפיה מצד המשטר ותומכיו, ויצא צו למעצרה בשל פעילות נגד הצאר. משום כך, ב-1903 היא עברה לרוסטוב על הדון עם שני ילדיה, בעוד ארשאק נשאר באלכסנדרופול. שם היא חוותה עוני וקשיים רבים, והחלה להשקיע עצמה בסביבה המהפכנית הרוסית, וחלק מהשירים העוצמתיים והטעונים ביותר נכתבו בין 1907–1909, במהלך המעורבות שלה עם המחתרת הפרולטריאנית.
ספר השירה הראשון שלה, "צלצול השחר" (Արշալույսի ղողանջներ) פורסם, בסודיות, בשנת 1907. הספר היה תגובה ישירה למהפכה הכושלת של 1905. ספרה השני ספג ביקורת קשה ונדחה על ידי הצנזורה הצארית. שיריה העלו סוגיות כגון התנאים הכלכליים הקשים אשר מאלצים נשים עניות לפנות לזנות כדי לשרוד, ועל הניצול הנוראי שהן עוברות. מתחילת דרכה, כללה קורגיניאן רעיונות פמיניסטיים בכתיבתה, מנקודת המבט של אישה ממעמד הפועלים, וייחלה למהפכה חברתית שתיוולד באמצעות המאבק של נשים לשוויון זכויות ושחרור מדיכוי. בחלק משיריה, היא פותחת בקריאה ישירה לאחיותיה הנשים להשיל מעליהן את כבלי הפטריארכיה, ולהתאחד בסולידריות למען המטרה. בשונה ממשוררות רבות בנות זמנה, גם מבין הפמיניסטיות, קוריגיניאן לא האדירה את תפקיד האמהות או את היופי הנשי, אלא התמקדה בהדרה, ניצול, והזנחה של נשים, ובהשתקתן של אלה שנאלצות לתוך מוסד הנישואים. החל מסוף שנות ה-1910 ועד מהפכת אוקטובר, היא המשיכה לכתוב ולהשתתף במיזמים חברתיים, אבל פעילותה הוגבלה בשל בריאות לוקה. אחרי הסירוב לפרסם את ספרה השני, לא פרסמה עוד את עבודותיה בספרים עד אחר מותה, ואת ספרה השני, אוסף, ליקטה ופרסמה בשנת 1939 בתה.
בשנת 1921, שנה לאחר הסובייטיזציה של ארמניה, היא חזרה לאלכסנדרופול, עיר מולדתה, שתחת המשטר הסובייטי שונה שמה ל"לנינקאן". היא נטלה חלק פעיל בבניית המדינה מחדש, והאמינה בכוחה של רוסיה כבעלת ברית למען מולדתה המיוסרת. ב-1925 היא נסעה לחרקוב ולמוסקבה לקבלת טיפול רפואי וחזרה מאוכזבת. ב-1926, לאחר רעידת אדמה בלנינקאן, היא התיישבה בירוואן, שם התקבלה בהתלהבות רבה על ידי המעגלים הספרותיים. קורגיניאן נפטרה בגיל חמישים ואחת בירוואן, ב-24 בנובמבר 1927. היא נקברה בפרק הפנתיאון קומיטאס.

השפעה

במהלך התקופה הסובייטית, עבודתה של קורגיניאן שימשה בעיקר למטרות פרופגנדה, דבר שבפועל מחק את תרומתה האמנותית. על פי חוקרת הספרות ויקטוריה ראו, "הביקורת הספרותית הסובייטית התעלמה מהפנים המגדריים הספציפיים של עבודתה של קורגיניאן, מכיוון שלטענתם, המפלגה הסוציאליסטית תמגר גם את בעיותיהן של נשים, וכל התייחסות ספציפית לסוגיות נשים גונתה כ'בורגנית'. בהקשר כזה, כשהיא מצוירת אך ורק בתור משוררת פרוטלריאנית, היצירה הפמיניסטית שלה נדחקה לשוליים ונותרה בלתי מוכרת. מאז נערכה הכרות מחודשת עם עבודתה, מאז שנות ה-1990, קורגיניאן נחשבת כאחת המייסדות של הספרות הפמיניסטית והפרוטלריאנית הארמנית.
במקרים רבים גם סר חינה מפני הגורמים המשפיעים הסובייטים, מכיוון שהיא הייתה בוטה מאוד באמונתה אך ורק בכוחו של העם, ובבוז שרחשה למפקדים ומנהלים ובעלי הכוח.
עבודותיה המקוריות שמורות במוזיאון לאמנות וספרות של ארמניה – 59 כתבי יד, כולל מחזות ופרוזה.