NGC 4388

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.96, והיא התגלתה ב-17 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.168, כאשר הוא מציין שהיא הדרומית מבין שתי ערפיליות צמודות (השנייה צוינה כ-II.167 ומזוהה כיום כ-NGC 4387) ושהיא מאורכת. בנו, ג'ון הרשל, ככל הנראה צפה בה גם כן, אך בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, מופיעות II.167 ו-II.168 יחד תחת הציון 1250, כאשר הקואורדינטות תואמות את מיקומה של NGC 4387 והוא מציין שבסביבה נמצאות ערפיליות נוספות. הוא תיאר ערפילית נוספת בקרבת מקום עם הציון 1244 כעמומה מאוד, מאורכת והמערבית מבין זוג ערפיליות שהמרחק ביניהם הוא 30 שניות של עלייה ישרה (את השנייה הוא ציין כ-1255 שמזוהה כיום כ-NGC 4407) וייחס את הגילוי של שתיהן לעצמו. בשנת 1864, בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים, נתן ג'ון הרשל לערפילית מספר 1244 את הציון GC 2949 ולשתי הערפיליות שחלקו את הציון 1250 הוא נתן שני ציונים חדשים - GC 2955‏ (II.167 בקטלוג של ויליאם הרשל) ו-GC 2956‏ (II.168 בקטלוג של ויליאם הרשל). בשנת 1888 ג'ון דרייר זיהה את GC 2949 ואת GC 4956 כציון כפול של ערפילית II.168 והכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4388, כאשר היא מתוארת כעמומה מאוד, מאורכת והדרום-מזרחית מבין שתיים (השנייה היא NGC 4387 שזוהתה עם GC 4955 ועם II.167).
בשנת 1979 התגלה שממרכז הגלקסיה נפלטת קרינת X חזקה וב-1981 זוהה ספקטרום פליטה אופייני לגלקסיות סייפרט מסוג II שנפלט ממרכזה של NGC 4388 ובעקבות גילויים אלה היא מסווגת כגלקסיית סייפרט בעלת גרעין גלקטי פעיל.

תצפית

הגלקסיה נמצאת במרכזו של צביר הבתולה, כ-9.1 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-9.1 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס  באזור צפוף למדי של הצביר. כ-0.3 מעלה מצפון-מערב לה נמצאת M84 ובאותו מרחק מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת M86, כך שהשלוש יוצרות משולש שווה-צלעות שבמרכזו NGC 4387. כ-0.6 מעלה מצפון-מזרח ל-NGC 4388 נמצאות "העיניים" - NGC 4435 ו-NGC 4438 ובאותו הכיוון במרחקים של כמעלה, כמעלה ורבע וכ-1.4 מעלות מ-NGC 4388 נמצאות בהתאמהNGC 4461‏, NGC 4473 ו-NGC 4477. כמעלה ורבע ממזרח-דרום-מזרח ל-NGC 4388 נמצאת M87, כ-2.1 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת NGC 4503, כ-1.6 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4429,  כמעלה מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4371 וכמעלה וחצי ממערב לה נמצאת NGC 4267, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4388 הוא כ-4.8 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של יותר מ-80,000 שנות אור, למעלה מארבע חמישיות של הקוטר של שביל החלב. קו הראייה אל הגלקסיה כמעט מקביל למישור הדיסקה שלה, כך שרוחבה הזוויתי הוא רק כחמישית מאורכה הזוויתי, מה שנותן לה את צורתה המאורכת. מסתה מוערכת בכ-‎7.9×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-14% מסת שביל החלב, כאשר מעט יותר משליש ממנה או כ-‎2.75×10¹⁰‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. במרכזה של הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו מוערכת בכ-8 מיליון מסות שמש, שיוצר את הגרעין הפעיל של הגלקסיה. הגלקסיה מכילה גם מימן אטומי שמסתו מוערכת בכ-‎8.5×10⁸‎ מסות שמש ומימן מולקולרי שמסתו מוערכת בכ-‎10⁹‎ מסות שמש, כך שהמימן החופשי מהווה רק כ-2.4% ממסת הגלקסיה. 
על פי ההסטה לאדום של אור הגלקסיה, היא מתרחקת ממערכת השמש במהירות של כ-2,500 קילומטר בשנייה, יותר מפעמיים המהירות הממוצעת של צביר הבתולה, כך נראה שהגלקסיה נעה במהירות של כ-1,400 קילומטר בשנייה ביחס לצביר עצמו. כתוצאה מהמהירות העצומה, התווך בין-כוכבי של הגלקסיה מתנגש בחלקיקים שבתווך הבין-גלקטי בעוצמה חזקה ומועף ממנה החוצה מה שגורם לגלקסיה לאבד חלק ניכר מהגז שלה ומסביר את הכמות הקטנה של המימן שנמצא בה. בשנת 2001 התגלה ענן עצום של מימן סמוך לגלקסיה מצידה הצפוני, שמסתו לפחות 100,000 מסות שמש וקוטרו כ-114,000 שנות אור. ענן כזה יכול להיווצר כתוצאה מהפעילות בגרעין הגלקסיה, מפרץ חזק של יצירת כוכבים חדשים בעבר, כתוצאה מהתנועה המהירה של הגלקסיה דרך התווך הבין-גלקטי או בעקבות מפגש עם גלקסיה ננסית לפני כמיליארד שנים. תצפיות נוספות העלו שבין הענן הזה והגלקסיה נמצאת כמות נוספת, גדולה עוד יותר של מימן, שמסתה מוערכת בכ-‎6×10⁷‎ מסות שמש והיא משתרעת למרחק של כ-65,000 שנות אור מהגלקסיה בכיוון של הענן החיצוני. ממצא זה מחזק את האפשרות שענני המימן נפלטו מהגלקסיה כתוצאה ממעבר במהירות גבוהה דרך מרכז צביר הבתולה לפני כ-120 מיליון שנים.