דנטה גבריאל רוזטי

משפחת ונעוריו

רוזטי נולד בלונדון. אביו, גבריאלה רוזטי, היה משורר איטלקי ופליט מנאפולי, שביקש מקלט מדיני בבריטניה. אמו הייתה פרנצס פולידורי, מחנכת משכילה ששימשה גם כדוגמנית לציירים (בהם בנה) וצלמים (בהם לואיס קרול). רוזטי היה השני מבין ארבעה אחים. אחיו היו המשוררת כריסטינה רוזטי, מחברת "שוק הגובלינים" (שאוייר על ידי רוזטי), מבקר הספרות ויליאם מייקל רוזטי והסופרת מריה פרנצ'סקה רוזטי. הוא-עצמו נקרא על שם דנטה אליגיירי ולאורך חייו אימץ הזדהות עם דמותו. אביו היה קתולי ואמו אנגליקנית ורוזטי הוטבל וחונך כאנגליקני. בשנות ילדותו קיבל חינוך ביתי ולאחר מכן נשלח לבית ספר קינגס קולג' בוימבלדון ואחר סיומו עבר לקינגס קולג' לונדון, בו כיהן אביו כמורה לשפה וספרות איטלקית. הוא הרבה לקרוא מיצירות שייקספיר, דיקנס, וולטר סקוט, לורד ביירון ובפרט ג'ון קיטס וביקש להיות סופר ומשורר, עם זאת עסק גם בציור וככל שבגר ביקש להפך את הציור למקצועו הראשי. התעניינותו הייתה באמנות ימי הביניים, בעיקר אמנות איטלקית. בין 1841 ל-1845 למד באקדמיה פרטית לאמנות של הנרי סס. בין 1845 ל-1848 למד בבית הספר לאמנות עתיקה של האקדמיה המלכותית לאמנויות. לאחר שעזב את האקדמיה למד אצל פורד מדוקס בראון, עמו פיתח קשר שנמשך כל חייו (בתו של מדוקס בראון, לוסי, נישאה לויליאם מייקל רוזטי).
ב-1848 נפגש רוזטי עם האנט. השניים חלקו חיבה לציורים המושפעים משירה ובפרט חיבה לג'ון קיטס ותפיסה אסתטית דומה שהעלתה על נס את האמנות שלפני הרנסאנס. השניים ייסדו, יחד עם מיליי ואחרים את "האחווה הפרה-רפאליטית" שתפיסתה דרשה שהיצירות האמנותיות יציגו נושאים רציניים ובעלי חשיבות ועומק, הקשורים במקרים רבים לטקסטים ושהדמויות יוצגו באופן נטורליסטי.

לונדון והאחווה הפרה-רפאליטית

ב-1849 הציג רוזטי בתערוכה בהייד פארק את ציורו הראשון, "ילדותה של מריה הבתולה" (The Girlhood of Mary Virgin), בו מוצגת מריה, אם ישו כנערה, לצד אמה, אנה. הדוגמנית ששימשה לציור דמותה של אנה הייתה אמו של רוזטי, פרנצס פולידורי ומריה עצמה צויירה בדמותה של אחותו, כריסטינה. סביב מסגרת הציור כתב רוזטי שני שירים פרי עטו. לצד חתימתו התנוססו לראשונה האותיות PRB (ראשי תיבות של "האחווה הפרה-רפאליטית"). ב-1850 שב לצייר את מריה, כעת בדמות נערה בוגרת מעט יותר בציור הנושא את השם Ecce Ancilla Domini ("הנני שפחת ה'", לפי הבשורה על-פי לוקאס א 38) ומתאר את מעמד הבשורה למרים. בעוד לציורים מתקופת הרנסאנס המתארים את הבשורה מבנה דומה בו נראים מריה היושבת בגנה מימין והמלאך הניגש אליה משמאל - מציב רוזטי את "עדשת המצלמה" שלו כביכול לצד כתפו של המלאך, צעד המשנה את אווירת הבשורה כליל, מוציא אותה מהתבנית המוכרת והופך את מריה וגם את המלאך ליצורים אנושיים. מריה נראית בציור כמבוהלת, תגובה טבעית של נערה לבשורת התעברותה ולא כנהוג בציורי הרנסאנס המציגים אותה רגועה וקורנת. באותה שנה ראה אור גיליונו הראשון של בטאון האחווה הפרה-רפאליטית, The Germ, בו הופיע שירו של רוזטי, The Blessed Damozel וביוגרפיה בדיונית פרי עטו של אמן איטלקי קדום כביכול. 
על אף שזכה לשבחים מצידו של מבקר האמנות החשוב ג'ון ראסקין, רוב התגובות לציורו השני היו קטלניות, בפרט מצד שמרנים בריטים שראו בו צייר קתולי. לפיכך החליט רוזטי שלא יציג עוד מיצירותיו בתערוכות לאחר מכן. באותה עת עזב גם את האחווה הפרה-רפאליטית.
הוא המשיך לצייר רבות, אך כמעט ולא פרסם. הנושאים המרכזיים ביצירתו בשנות ה-50 של המאה ה-19 היו ציורי צבעי מים עשירי-צבע בסגנון כמו-ימי-ביניימי, בהם סדרה המעטרת סצנות מחיי דנטה וכתביו וסדרה המושפעת מאגדות המלך ארתור.  
ב-1850 פגש רוזטי את אחת הדוגמניות המרכזיות באחוות הפרה-רפאליטים, אליזבת סידל (הידועה במיוחד כמי שדיגמנה את אופליה עבור מיליי). במהלך העשור שלאחר מכן היא הייתה תלמידתו והמוזה שלו, והיא מופיעה בעשרות מציורי צבעי המים שלו. החל מ-1854 גר הזוג הבלתי נשוי יחדיו, צעד לא מקובל באותה תקופה. השניים נישאו ב-1860. מצבו הכספי היה קשה, ועל מנת לממן את חובותיו נענה להצעתו של ראסקין ללמד ב"קולג' האדם העובד" באוקספורד, בו לימד ראסקין עצמו. בתמורה, תמך בו ראסקין כלכלית ביד נדיבה.

אוקספורד

ב-1856 פגש באוקספורד שני סטודנטים, ויליאם מוריס ואדוארד ברן ג'ונס, שהקימו כתב עת שהוקדש לנושאים ימי-ביניימים והעריכו את עבודותיו. ויליאם מוריס העריץ בפרט את עבודותיו של רוזטי הקשורות לאגדות המלך ארתור, נושא שהעסיק את מוריס עמוקות. השלושה חברו יחדיו ויצרו, ברוח תנועת ארטס אנד קרפטס, קואופרטיב לעיצוב וייצור טקסטיל, טפטים, ויטראז' וכריכות ספרים כהחייאה של "אחוות בעלי המלאכה" של ימי הביניים ללא מיכון ותיעוש מודרניים. המוצרים עוטרו ברוח התנועה האסתטית במוטיבים צמחיים צבעוניים.
ב-1857 פגשו השלושה את ג'יין בורדן ונפעמו מיופיה. היא דיגמנה עבור רוזטי (בין היתר בדמות מלכתו של ארתור, גווינביר) ועבור מוריס (כאיזולט). בורדן, שהייתה אז בת 18, לא הייתה משכילה ועבדה כעוזרת בית (מוריס ובורדן היו בני 24 ורוזטי בן 29). מוריס נטל על עצמו להפוך אותה לליידי, לימד אותה איטלקית וצרפתית וקרא עמה ממיטב הספרות. ב-1859 נשא אותה לאשה. קיימת טענה, חסרת ביסוס מובהק, לפיה שימשה תקופת החניכה של בורדן על ידי מוריס כמודל למחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "פיגמליון".
ב-1857 ראה אור בהוצאת מוקסון ספרו של אלפרד טניסון Poems עם איורים מאת ויליאם הולמן האנט וג'ון אברט מיליי, שגייסו גם את רוזטי למיזם. האיורים, שלא רק תיארו את הכתוב במילים, אלא יצרו חזון אלגורי שלם, השלימו הן בעיני טניסון והן בעיני רוזטי את משמעות הספר כמכלול של תוכן וצורה רב-ממדיים. ב-1860 ראו אור תרגומיו של רוזטי לספרו של דנטה La Vita Nuova ("חיים חדשים", מאיטלקית) ולספרו של תומאס מלורי, Le Morte d'Arthur (אגדות המלך ארתור, מצרפתית), עליהם שקד מספר שנים. ב-1862 ראה אור ספרה של אחותו כריסטינה, "שוק הגובלינים", עם איוריו בשחור-לבן וב-1866 ראה אור ספרם המשותף The Prince's Progress.

חזרה בלונדון - דיוקנאות נשים

בסביבות 1860 שב רוזטי לצייר בצבעי שמן ופנה מנושאים ימי-ביניימים לדיוקנאות. נקודת המפנה הורכבה מעזיבתו את אוקספורד וחזרתו ללונדון, פגישתו עם הדוגמנית פאני קורנפורת', שהפכה גם למאהבתו, ומשקיעתו בסיפורי הדקמרון של בוקאצ'ו. השפעות אלה הובילו ליצירת הציור Bocca Baciata ("נשיקות פיה"), דיוקן קרוב, חושני ומפורט של פניה של פאני קורנפורת' כאשר לצידה פירות, פרחים ותכשיטים הנושאים מסר סימבולי ומתקשרים לאגדה מהדקמרון כמו גם לרמזים לעולם אלילי קדום. ציורי הנשים הללו, שהציגו בעיקר את פאני קורנפורת' ואת ג'יין מוריס כנשים אגדתיות, ארוטיות, אלילות, השפיעו על ציירים רבים מזן הסימבוליזם. 
באותה תקופה, על אף שהיה מאוהב בדוגמניותיו פאני קורנפורת' וג'יין מוריס (שהייתה נשואה לידידו ושותפו ויליאם מוריס), נשא רוזטי לאשה את אהובתו הראשונה, אליזבת סידל, שגילמה את דמויות הנשים בציורי המים הימי-ביניים שלו, נושא שננטש. סידל סבלה ממחלות שונות, גופניות ונפשיות ושקעה בדיכאון. והתמכרה ללאודנום (תרופה שהכילה אופיום מומס באלכוהול). במאי 1861 ילדה ולד מת. ב-11 בפברואר 1862 נפטרה ממנת יתר. סידל-רוזטי נקברה בבית הקברות הייגייט. רוזטי, הלום צער, קבר יחד עמה את כל השירים שכתב, שלא היה להם עותק נוסף. ב-1869 דרש שיחפרו ויוציאו את שיריו מן הקבר. בשנות ה-70 של המאה ה-19 שב לצייר את אשתו המתה במספר דיוקנאות, בדמותה של ביאטריצ'ה, סמל אהבתו הנצחית של דנטה אליגיירי.
ב-1865 פגש את אלכסה וילדינג אדומת השיער בת ה-18, ששימשה לו כמודל ואלילה חדשה לרבים מן הציורים שצייר בעשור שלאחר מכן.

פרסום ספר השירה וההתמוטטות

ב-1870, לאחר שהשיג מחדש את שיריו שהוצאו מקברה של אשתו, הוציא רוזטי את שיריו לאור בסיוע ידידו צ'ארלס אוגוסטוס הוול. הספר, Poems by D. G. Rossetti, כלל מחזור סונטות גדול תחת הכותרת "The House of Life", המתאר התפתחות איטית, גופנית ונפשית, של קשר בין בני זוג, שירים נוספים ותרגומים, בהם תרגום מצרפתית לשירי פרנסואה ויון. הספר נתקל בביקורות קשות. הארוטיות והחושניות שבו נחשבו לוולגריים וסגנונו חלש ובלתי מוסרי. מבקרי התקופה התחרו זה בזה מי יכתוב ביקורת עוקצנית וחריפה יותר על הספר.
רוזטי מכר באותה תקופה את ציוריו בסכומים ניכרים והרוויח היטב. הוא רכש בית בצ'לסי בו התגורר עד מותו. בנוסף הרבה לרכוש חפצים, רהיטים וכלים דקורטיביים עד כדי קיבעון לאספנות. הוא גם רכש בעלי חיים וגידל טווסים, באפלו, צבי, וומבט ורקון. כן רכש יחד עם מוריס בית קיץ במערב אוקספורדשייר, שם בילה את קיץ 1871 עם ג'יין מוריס, שעה שבעלה שהה באיסלנד. מיד לאחר מכן החל להתמכר לאלכוהול ולכלוראל הידראט (סם ממשפחת סמי האונס). הוא המשיך ליצור דיוקנאות נשים גדולות מהחיים בכיכובן של מוריס, וילדינג וקורנפורת'. בתקופה אחרונה זו ניכרים ברקע הדיוקנאות טפטים מעוטרים בדגמים צמחיים והנשים לובשות שמלות בעיטור דומה ותכשיטים. חלק מהתמונות הן דיוקנאות מקובצים של מספר נשים. רוזטי הגיע בתקופה זו לשיא של איכות טכנית בתיאור אריגים, שיער, גוון עור וידיים ארוכות-אצבעות.
ב-1874 ניתק ויליאם מוריס כל קשר עם רוזטי. רוזטי שקע יותר יותר באלכוהוליזם ובתהמכרות לסם, אך יצירותיו נותרו בעלות איכות גבוהה ונמכרו בסכומים גדולים. לקראת חג הפסחא של 1882 נסע רוזטי לצורכי הבראה לבית חבר בבירצ'ינגטון על הים בקנט. הוא נפטר שם ב-9 באפריל מאי-ספיקת כליות ונקבר בכפר בו נפטר.