google/wiki40b huggingface dataset:
המפלגה הפרוגרסיבית (מושבת הכף)

היסטוריה

בשנת 1886 עלה גורדון ספריג לשלטון במושבת הכף, וזכה בראשות הממשלה (לאחר שהספיק לכהן כראש ממשלה גם תקופה קצרה בסוף שנות ה-70). במהלך 12 השנים הבאות כיהן ספריג כראש ממשלה לסירוגין עם ססיל רודז, אימרפיאליסט בריטי ידוע שם. שניהם הנהיגו במושבה מדיניות פרו בריטית מובהקת, אשר גובתה על ידי ציבור המצביעים במושבה והשלטון הבריטי בלונדון.
בבחירות אשר נערכו במשובת הכף בשנת 1898 הובס גורדון ספריג ואיבד את השלטון לטובת וויליאם שרינר, אשר הנהיג מדיניות לעומתית יותר כלפי בריטניה. עקב כך, ומתוך שורות האופוזיציה לראש הממשלה שרינר, בשנות ה-90 המאוחרות של המאה הקימו גורדון ספריג וססיל רודז (ואליהם הצטרף גם אלפרד מילנר) את המפלגה הפרוגרסיבית, אשר נועדה להוות התאגדות פוליטית שתחזיר את השלטון במושבה למצבו הקודם. המפלגה העמידה מצע אשר דגל בהעמקת האימפריאליזם הבריטי באפריקה בכלל ובדרום אפריקה בפרט. רובם הגדול של מצביעי המפלגה היה ממוצא אנגלי, בדומה לזהות מייסדי ומנהיגי המפלגה. 
בשנת 1900, כשנתיים לאחר הקמת המפלגה, היא זכתה בשלטון לאחר שהעמידה את גורדון ספריג כמועמדה לראשות הממשלה. ספריג, אשר הייתה זאת תקופת כהונתו השלישית כראש ממשלת מושבת הכף, כיהן בתפקיד כארבע שנים עד לשנת 1904, ולאחריהם זכה בבחירות מועמד המפלגה ליאנדר ג'יימסון אשר כיהן אף הוא כארבע שנים. בשנת 1908, המפלגה הובסה בבחירות ובמקומה עלה לשלטון ג'ון מרימאן, מועמד המפלגה הדרום אפריקאית, יריבתה הראשית של המפלגה הפרוגרסיבית באותן השנים. בעת שהותם באופוזיציה, ועל רקע ניצני הקמתו של איחוד דרום אפריקה, אנשי הפלגה אשר נותרו בה לאחר ההפסד החלו מנסים לייסד שיתופי פעולה עם גופים פוליטיים שונים במושבות אחרות בדרום אפריקה. עד שנת 1910, ערב הקמתו של האיחוד, הם הקימו יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית ממושבת טרנסוואל והמפלגה החוקתית ממושבת נהר האורנג' את המפלגה היוניוניסטית.
טסטודו

הטסטודו (בלטינית: Testudo; מילולית: צב) הוא מבנה קרבי שהיה מקובל בצבא הרומי. זה היה מבנה פופולרי בקרב הלגיונרים באימפריה הרומית, יעיל במיוחד כנגד ירי חצים.
בטסטודו, הלגיונרים סגרו את הפערים ביניהם; החיילים בשורה הראשונה שמו את מגיניהם לפניהם, להגן עליהם מכף רגל ועד ראש, הלגיונרים בצדדים שמו את מגיניהם לימינם או לשמאלם, ושאר הלוחמים, אשר נמצאו באמצע המבנה, החזיקו את מגיניהם מעל ראשם. החסרונות של הטסטודו הם פגיעותו הרבה מצד תוקפים למיניהם, במיוחד חיל הפרשים, העדר היכולת ההתקפית בגלל המבנה הצמוד והתנועה האיטית והמסורבלת. צדו האחורי היה חשוף ופגיע במיוחד.
בדרך כלל המבנה שימש בעת הטלת מצור יותר מאשר בשדה הקרב באזור פתוח.
אמין אל-חאפז

ביוגרפיה

חאפז נולד בחלב. בוגר בית ספר צבאי בסוריה, בשנת 1946. לחם במלחמת העצמאות נגד מדינת ישראל.
בסוף שנות החמישים היה חאפז מהתומכים בהקמת קע"ם (קהילייה ערבית מאוחדת, איחוד מדיני בין מצרים לסוריה); בפועל, מאבקי הכוח בין שתי המדינות הובילו לפירוק הארגון לאחר מספר שנים בשנת 1961. ב-8 במרץ 1963, בתקופת אי-היציבות שלאחר נפילת קע"ם, הוביל חאפז הפיכה נגד השלטון הסורי והעמיד בראש המשטר את "המועצה הלאומית של הפיקוד המהפכני", גוף שחבריו היו חברי מפלגת הבעת' הסורית וחאפז היה נשיאו. כנשיא, הוא היה בעל אידאולוגיה חילונית-סוציאליסטית, תוך ראיית סוריה כמדינה בעלת ייחודיות ועצמאות; חאפז ביצע בארצו רפורמות סוציאליסטיות וקירב אותה למדינות הגוש המזרחי.
חאפז השתייך אל הזרם הסוני; עם זאת, נקט גישה חילונית השוללת את עליונות האסלאם, וראה בלאומיות הסורית עליונה על הלאומיות הכלל-ערבית. עמדות אלו גרמו להתנגדות ולקרע בתוך מפלגת הבעת' בין תומכי הווטניה הפטריוטיים לבין תומכי הקוומיה הכלל-ערבים.
ב-23 בפברואר 1966 בוצעה נגד חאפז הפיכה של קבוצת קציני צבא חברי ותומכי מפלגת הבעת', עלווים ברובם, שמנהיגם היה צלאח ג'דיד (בקבוצה זו היה חבר גם חאפז אל-אסד, לימים נשיא סוריה). ג'דיד וקבוצתו, שכונו "נאו בעת'יסטים", התנגדו לתפיסה הפאן-ערבית של חאפז ושאפו להקים מדינה בגבולות "סוריה הגדולה". זאת ועוד, חברי הקבוצה היו שמאלניים יותר וייצגו את קבוצות המיעוט בסוריה: העלווים והדרוזים. חאפז היה לנשיא האסלאמי האחרון של סוריה שהיה לבעל השפעה; אמנם השליט ג'דיד מינה נשיא אסלאמי, אך הלה בפועל נשלט בידי קצינים עלווים.
לאחר ההפיכה חי חאפז בגלות עד 2005, עת הורשה לחזור לסוריה. בשנת 2009 מת בחלב.

יחסו לישראל

מפלגת הבעת' התנגדה לעצם קיומה של מדינת ישראל ובהשפעתה התקבלה ב-1964 ההחלטה של ועדת הליגה הערבית בדבר הטיית שניים ממקורות הירדן – החצבני והבניאס. הוויכוח בתוך ההנהגה הסורית לא היה על הצורך בהשמדת ישראל - בזה היו כולם מאוחדים - אלא בסדרי העדיפויות: אל-חאפז עמד על כך שקודם צריך ליצור אחדות ושיתוף פעולה בין מדינות ערב, לחזק את המדינה על ידי רפורמות חברתיות וכלכליות ולהתכונן למלחמה תוך הכנת צבא חזק. לעומתו, צלאח ג'דיד ואנשיו חשבו שהשמדת מדינת ישראל תוביל לאחדות ערבית ולכן תמכו בתנועת הפת"ח במאבקה נגד ישראל.

אל חאפז ואלי כהן

אל-חאפז היה אחד המדינאים הבכירים ביותר שאיתם התיידד המרגל הישראלי אלי כהן. בראיון עמו ב-2001 ניסה חאפז להמעיט בחשיבות המידע שהעביר כהן לישראל. הוא אף טען כי הוא זה שתפס את אלי כהן, לטענתו לאחר שהאחרון כשל בלשונו ואמר לו כי הוא הולך להתפלל "במסגד של מוסלמים". אל-חאפז הסביר כי משפט כזה יכול לומר רק אדם שאינו מוסלמי ולכן התעורר חשדו. עם זאת, בראיון שנתן חמש שנים מוקדם יותר הוא מסר גרסה שונה, ואמר כי כהן נלכד בידי כוחות הביטחון הסוריים בעקבות שידור אלחוטי, שבו העביר את החלטות מפלגת הבעת' הסורית.
Vera&John

ורה וג'ון (באנגלית: Vera&John) הוא קזינו מקוון, שמשרדו הראשי מצוי במלטה. ורה וג'ון מופעל על ידי Dumarca Gaming Ltd, וחברת האם שלה, Dumarca Holdings PLC, נרכשה על ידי Intertain Group Ltd ב-2015. Intertain Group Ltd רשומה בבורסת טורונטו. ורה וג'ון קיבל רישוי ומצוי תחת פיקוח רשות המשחקים של מלטה וועדת ההימורים של בריטניה. ורה וג'ון נוסד על ידי יורגן נורדלונד, אשר ידוע כמי שהקים בעבר את מריה בינגו, שנרכש על ידי יוניבט ב-2007 עבור 54 מיליון ליש"ט.
גונג לי

ביוגרפיה

לי נולדה בעיר שן-יאנג במחוז ליאונינג שבצפון מזרח סין לאם מורה לאב פרופסור.
לי גדלה בעיר ג'ינאן שבמחוז שאנדונג לצד ארבעה אחים ואחיות.
בשנת 1985 התקבלה לי ל"אקדמיה המרכזית לדרמה בביג'ין" וסיימה את לימודיה בהצטיינות לאחר 4 שנים.
בזמן לימודיה באקדמיה גילה אותה הבמאי הסיני המפורסם ג'אנג יי-מו ובחר בה לתפקיד מוביל בסרט "Red Sorghum", זה היה תפקידה הקולנועי הראשון של לי.

קריירת משחק

על הופעתה הראשונה קיבלה לי ביקורות טובות מאוד וכמו כן גם על תפקידים נוספים שגילמה לי בתחילת שנות ה-90 בסרטים "פומה מואשמת","לוחם הטרוקוטה" ו"ג'ודו".
תפקידה בסרט "הפנסים האדומים" בשנת 1991 וזכייתה שנה לאחר מכן בפסטיבל הסרטים של ונציה על תפקידה בסרט "סיפורה של קיו ג'ו"
הפכו את לי לשחקנית בעלת מעמד ושם בינלאומי.
בשנת 1993 שיחקה לי בדרמה המוזיקלית הסינית המצליחה מועמדת שני פרסי האוסקר "שלום לפילגש", כמו כן באותה שנה הוענק ללי פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לצד שחקניות בינלאומיות נוספות, ביניהן ז'ולייט בינוש.
לאחר מכן שיחקה בשני סרטים מקומיים מצליחים "לחיות" שקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר ו"כנופיות שנחאי" שקיבל מועמדות לפרס האוסקר.
ב-1998 התקבלה לי ל"מסדר האומנות הצרפתית" וב-2001 נבחרה לראש חבר השופטים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים בברלין.
בשנת 2004 הוענק ללי פרס במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן] לצידו של השחקן השוודי הבינלאומי מקס פון סיידוב. באותה שנה שיחקה לי בדרמה הרומנטית העתידנית "2046" בה גילמה את דמותה של סו לי צ'אן מהמרת מקצועית המכונה "העכביש השחור".
לי נמנעה במשך שנים מלהופיע בסרטים הוליוודיים וזאת בשל חוסר ידע בסיסי בשפה האנגלית, ההופעה הראשונה שלה בסרט הוליוודי דובר אנגלית הייתה ב-2005 בסרט "זכרונותיה של גיישה" לצד ג'אנג דזה יי, בסרט גילמה לי את דמותה של גיישה רעה בשם האטסומומו.
בשנת 2006 כיכבה לי בסרט הפשע "מיאמי וייס" לצד קולין פארל וג'יימי פוקס ובדרמת הפעולה הסינית ההיסטורית קללת פרח הזהב לצידו של צ'או יון-פאט שבה גילמה את דמותה של הקיסרית פניקס.
ב-2007 שיחקה לי במותחן האימה הרביעי במספר בסדרת הסרטים על ד"ר חניבעל לקטר " מקור הרוע", בסרט גילמה לי את מוראסקי שיקובו, ניצולת מלחמה מיפן שמשפחתה נהרגה בהירושימה שמתאהבת בדמותו של לקטר.

חיים אישיים

לי ניהלה מערכת יחסים עם הבמאי שביים את מרבית סרטיה, ג'אנג יי-מו הזוג נפרד בשנת 1995.
ב-1996 התחתנה לי עם איל-ההון הסינגפורי אויי הוו סונג וקיבלה בשנת 2008 אזרחות סינגפורית ממשלת סינגפור.
לי נבחרה בשנת 2006 לאישה היפה ביותר בסין.
לי כונתה על ידי הבמאים ההוליוודיים המפורסמים מייקל מאן ("הנוסע"), ("עלי") ורוב מארשל ("שיקגו"), ("זכרונותיה של גיישה") "מריל סטריפ של סין".
נורמה (אלגברה)

באלגברה מופשטת, הנורמה של אלגברה A מעל שדה F היא פונקציה כפלית מסוימת, המוגדרת בעזרת הפולינום האופייני של איברים באלגברה. בין הדוגמאות המוכרות ביותר: הפונקציה , שהיא הנורמה של מספרים מרוכבים בהרחבה  של המרוכבים מעל הממשיים, והדטרמיננטה, שהיא הנורמה עבור אלגברת המטריצות מעל שדה הבסיס.
בניגוד לנורמה האנליטית, הנורמה האלגברית יכולה במקרים רבים לקבל את הערך 0 גם באיברים שאינם 0.

הגדרה כללית

אם A אלגברה מממד סופי מעל שדה F, אפשר לבחור לה בסיס , ולהתבונן באיבר  של האלגברה  המתקבלת מהרחבת סקלרים מ- F לשדה הפונקציות . ל- X יש פולינום מינימלי מתוקן הנקרא הפולינום המינימלי הגנרי של A, והמעלה שלו, m, היא הדרגה של האלגברה. המקדם האחרון של הפולינום המינימלי, שהוא פולינום הומוגני  ממעלה m במקדמים , הוא הנורמה של איברים מ-A. הנורמה מקיימת את התנאי , ואם  אז .
אם מעלת הפולינום המינימלי של איבר שווה לדרגה (וזה כך "כמעט לכל איבר" - ראו טופולוגיית זריצקי), אז אפשר לקרוא את הנורמה מתוך המקדם החופשי של הפולינום המינימלי עצמו (ללא צורך בבניית הפולינום הגנרי). הנורמה של כל מחלק אפס היא אפס.

הנורמה בתורת גלואה

אם  הרחבת גלואה של שדות, אפשר לראות ב-K אלגברה מעל השדה F, ולהגדיר עבורו נורמה על-פי ההגדרה הכללית לעיל. נסמן ב-  את האיברים בחבורת גלואה של ההרחבה (כאשר n שווה לממד ההרחבה). כל איבר  מאפס את הפולינום , שמקדמיו שייכים לשדה השֶבת F, ופולינום זה (עבור a גנרי) הוא הפולינום המינימלי הגנרי של K. מכאן מתקבלת הנוסחה:  .
לדוגמה, אם , אז האוטומורפיזם הלא-טריוויאלי מוגדר לפי הנוסחה , ואז הנורמה היא .
את הנוסחה הזו אפשר להכליל לכל מקרה שבו ההרחבה  ספרבילית, משום שאז קיים "סגור גלואה" , היינו שדה E המהווה הרחבת גלואה של F. במקרה זה אפשר לבחור אוטומורפיזמים  של E המשרים פעולות שונות על K, ולהגדיר את הנורמה באותה צורה.
הנורמה של הרחבות ספרביליות היא טרנזיטיבית, כלומר, אם , אז .

הנורמה בתורת המספרים האלגבריים

אפשר להגדיר נורמה של אידיאלים בתחום שלמות D, לפי גודלו של חוג המנה . ההגדרה שימושית בעיקר בחוגים שכל המנות שלהם סופיות. ההגדרה מכלילה את הערך המוחלט המקובל במספרים שלמים, משום שהנורמה של האידיאל  בחוג המספרים השלמים היא . עבור אידיאלים ראשיים הנוסחה כפלית בכל תחום שלמות: .
אם  הוא חוג השלמים של שדה מספרים K, אז הנורמה היא פונקציה כפלית לכל האידיאלים, כלומר, . יתרה מזו, הנורמה מכלילה את זו של איברים שלמים ב-K: . אם  הוא אידיאל ראשוני של חוג השלמים, ומתקיים  עבור ראשוני שלם p, אז , כאשר f הוא "מקדם המימד" של  (השווה למימד של  מכל ).
אותות אור

תיאור

ההדפס "אותות אור" נוצר בשנת 1979 בטכניקה של דפוס רשת בסדנת ההדפס ירושלים. הוא מבוסס על סדרה של פעולות אמנותיות בהן הקרין האמן אותיות עבריות בעזרת השתקפות אור במראה על גבי מבנים או בטבע. בכך הפך אופק את הבלתי-מוחשי לניתן לצפייה. בתצלום המשועתק בהדפס זה מופיע האמן כשהוא אוחז לפניו בד לבן בצורת מפרש, שעליו מוקרנת האות א - המקושרת בעבודותיו ל"אור, אדמה, אש ואריה".
טאר

טאר הוא כלי פריטה איראני ממשפחת הלאוטות, אשר נבנה החל מהמאה ה-15. המילה טאר משמעה מיתר בשפות הודו-איראניות רבות וקיימת בשמות של כלי נגינה שונים כגון דוטאר (שני מיתרים), סאטאר או סיטאר (שלושה מיתרים), גיטארה (גיט - מקור המילה איננו ידוע + טאר - מיתר). גופו של הטאר בנוי מעץ תות בצורה של הספרה 8 עם בטן והוא בעל צוואר ארוך. תיבת התהודה שלו מכוסה בעור כבש ובכך נוצר עומק לצלילים של הכלי. לכלי 6 מיתרים ובעת העתיקה נחשב למלך כלי הפריטה. הטאר הוא חלק בלתי נפרד מכלי הנגינה במוזיקה הקלסית הפרסית והכורדית. הטאר נהיה נפוץ במדינות שונות בעולם בעיקר בגלל צליליו האקזוטיים וכן עקב הפצתו על ידי מהגרים מאיראן. כך למשל, בישראל ניתן לראות את הטאר האיראני בקרב עולים מאיראן. בעשור השני של המאה ה-21 הכלי נהיה פופולרי בישראל ובעולם לניגון מוזיקה המבוססת על סגנונות שונים מהמזרח הקרוב וצפון אפריקה (להבדיל ממוזיקה מזרחית), וכן לניגון מוזיקת עולם
לטאר האיראני היו קיימות בעבר כמה גרסאות שונות כגון כלי נגינה עם מספר מיתרים שונה או תיבת תהודה העשויה מחתיכת עץ אחד ולא שתיים מודבקות כמו בטאר המודרני הנקרא מונגי. הצ'ארטאר בפרסית "ארבעה מיתרים" (צ'אר - ארבע, טאר - מיתר) ממערב אפגניסטאן הנו כלי נגינה דומה לטאר האיראני אך עם 4 מיתרים. צ'ארטאר היה השם המקורי של הכלי הנגינה טאר וייתכן שהוא הכלי המקורי שממנו נוצר הטאר באיראן לו נוספו עם השנים שני מיתרים. קיימת גם כן גרסת באס של כלי הנגינה

טאר אזרי

באזרבייג'ן ובכמה ארצות נוספות מצויה גרסה שונה של הכלי שנהיה נפוץ בקרב עמי הקווקז, מרכז אסיה, וטורקיה. הטאר האזרי נוצר בסוף המאה ה-18 על ידי מירזה סדיגג'אן כמודיפיקציה של הטאר האיראני שיזכיר בצליליו את הרובאב האוזבקי, אף הוא כלי פריטה בעל פני מהוד המכוסים בעור של בקר או צאן. לטאר האזרי 11 מיתרים וגוף מעט שונה. באפגניסטאן קיימת גרסה של הטאר הנקראת מהאלי דוטאר שמיתריו מפוזרים לאורך כל הצוואר של כלי הנגינה, ובכך מזכיר במידת מה את הטנבור והדוטאר מאפגניסטן שמיתריהם מפוזרים לאורך כל הצוואר
משרד הפנים (אזרבייג'ן)

משרד הפנים של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Respublikasının Daxili İşlər Naziri) הוא משרד ממשלתי באזרבייג'ן האחראי לביטחון פנים ועל המשטרה הלאומית של אזרבייג'ן וסוכנויות ביטחון פנים אחרות.
בניגוד למשרדי פנים של מדינות אחרות, הוא אינו מכיל סוכנות מרשם אוכלוסין או כל סוכנות אחרת שאינה קשורה בביטחון פנים.

היסטוריה

המשרד הוקם לראשונה בעקבות עצמאותה של אזרבייג'ן בשנת 1918. החל משנת 1920, בעקבות כיבוש אזרבייג'ן על ידי ברית המועצות, הוכפף המשרד למרותו של המשרד לענייני פנים הסובייטי. במהלך מלחמת העולם השנייה כ-800 מעובדי המשרד קיבלו עיטורים על פעילותם במלחמה. במלחמת נגורנו-קרבאך נהרגו כ-932 מעובדי המשרד.
עם שחרורה של אזרבייג'ן משליטת ברית המועצות קיבל המשרד עצמאות מלאה. בשנת 1992 הצטרפה אזרבייג'ן לאינטרפול. ב-30 ביוני 2001 אושרו סמכויות ומבנה המשרד על ידי צו מטעם נשיא אזרבייג'ן.
צלב לורן

צלב לורן הוא צלב המשמש כסמל צרפתי.
הצלב מורכב מקו אנכי אותו חוצים שני קווים מאוזנים, שהתחתון בהם ארוך מן העליון. הקו האופקי העליון ממוקם במרכז הקטע העליון של הקו האנכי הנוצר מחיתוכו על ידי הקו האופקי הארוך. אין לבלבל סמל זה עם "הצלב הפטריארכלי", בו יש שני קווים מאוזנים בחלקו העליון של הקו המאונך.
הצלב שימש כסמל לצבאות חבל לורן בצרפת, ומזוהה עם הפטריוטיזם הצרפתי, ובמיוחד עם העימות עם גרמניה.
הצלב שימש כסמלם של כוחות "צרפת החופשית" בהנהגת הגנרל שארל דה גול במלחמת העולם השנייה. דגלם של כוחות אלו היה דגל צרפת, ה"טריקולור", שעל הרצועה הלבנה במרכזו הוסף צלב לורן בצבע אדום. שימוש זה הביא את וינסטון צ'רצ'יל, אשר הסתכסך לא פעם עם דה גול, להעיר כי "הצלב הכבד ביותר שנאלצתי לשאת היה צלב לורן".
צלב לורן המשיך לשמש תנועות "גוליסטיות" בצרפת גם אחרי המלחמה, עד היום, ובין השאר שימש את תנועתו של הנשיא לשעבר ניקולה סרקוזי.
הצלב משמש גם כסמלה של "האגודה האמריקנית לבריאות הריאה". ייתכן כי הסיבה היא הנפגעים האמריקנים משאיפת גז בחזית צרפת במלחמת העולם הראשונה.
שלמה גרוסמן

שלמה גרוסמן (נולד ב-1938) הוא פרופסור אמריטוס לביוכימיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן יו"ר ות"ת לשעבר ונשיא המכללה האקדמית אשקלון ויו"ר ועד ראשי המכללות.

ביוגרפיה

שלמה גרוסמן נולד ב-1938 בטבריה. קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני מאוניברסיטת בר-אילן ותואר דוקטור לביוכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן, עסק בחקר שומנים ואנטיאוקסידנטים וכיהן גם כסגן נשיא למחקר באוניברסיטה.
שימש שנים רבות כחבר המועצה להשכלה גבוהה, ובשנים 2003–2009 כיהן כיו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת). היה חבר בקרן הלאומית למדע וחבר האקדמיה האירופית למדע ואמנות.
היה נשוי ליהודית גרוסמן עד מותה ב-2018.
שלמה גרוסמן הוא אחיו של פרופ' אברהם גרוסמן, היסטוריון באוניברסיטה העברית.
שמש אדומה

העלילה

סטיוארט (ברונסון) הוא פושע אכזרי המשתף פעולה עם אגוש (דלון), מנהיג עם כנופיית שודדים. הכנופיה ביצעה שוד מוצלח ולהפתעתם גילו כי אחת מהמכוניות נושאת שגריר יפני, שברשותו חרב טקסית במתנה לנשיא יוליסס גרנט. אגוש לוקח את החרב והורג את אחד משני שומרי הסמוראי, בעוד שחברי הכנופיה שלו נאשמים בניסיון לרצח.
המשלחת היפנית ששרדה מצילה את השגריר ומורה לו לסייע לקורודה במעקב. תוך מעקב אחר החבורה של אגוש, הצמד נתקל במכשולים, וקורודה מגלה כי ערכי הסמוראים שלו הולכים ונעלמים כשם שבארצו אין כבר כל ערך למנהגים הישנים. בסופו של דבר הוא מגיע להסכם עם הסמוראי שאגוש לא ייהרג לפני שהוא מגלה את מיקומו של הכסף שנגנב. העלילה מתפתחת ואשתו של אגוש, כריסטינה (אנדרס), נחטפת ומובילה את הגברים לאגוש ולכנופיה שלו.
במאבק שהתפתח, קורודה נפצע אנושות ואגוש מנסה לפנות לתאוות הבצע של לינק. לינק מחליט שכבודו של הסמוראי למות והוא חשוב לו יותר מאשר ללמוד את מיקומו של הכסף שנגנב ומסיבה זו הוא הורג את אגוש. לינק מבטיח שהוא יחזיר את החרב לשגריר היפני. הוא עושה זאת ובכך שומר על כבודו של קורודה.
הארמייה ה-24 (ורמאכט)

היסטוריה

הארמייה הוקמה על בסיס המחוז הצבאי ה-5 ב-17 באוקטובר 1944, וכמפקדה מונה הנס שמידט. הארמייה הוצבה בדרום גרמניה, ונועדה להגן מפני פלישת בעלות הברית דרך שווייץ. ב-1 במאי 1945 נכנע שמידט בראש כוחות הארמייה לקורפוס האמריקני ה-6 בפיקוד אדוארד ברוקס ונלקח בשבי.
השירות המטאורולוגי הישראלי

השירות המטאורולוגי הישראלי הוא יחידת סמך במשרד התחבורה האחראית לחיזוי מזג האוויר, אספקת מידע מטאורולוגי וחקר האקלים בישראל. ראשיתו בשנת 1937 במסגרת ממשלת המנדט הבריטי, והוא חבר בארגון המטאורולוגי העולמי מאז 1949. השירות מפעיל יותר מ-150 תחנות מדידה ברחבי ישראל, ומרכזו בקצה הצפון-מערבי של ראשון לציון, בשטחו של מרכז וולקני ליד מחלף השבעה.

היסטוריה

מדידות מטאורולוגיות נערכו בארץ ישראל עוד במאה ה-19, על ידי גורמים שונים כדוגמת הטמפלרים. התחנה המטאורולוגית הוותיקה ביותר בישראל הפועלת עד היום באותו מקום, נמצאת במנזר בית ג'מאל. היא הוקמה בשנת 1919. עם הגעת הבריטים, החלו מדידות בחמש תחנות שהיו כפופות לשירות המטאורולוגי המצרי ותחנות מדידת גשם הוקמו במקומות רבים, על ידי דב אשבל. גם מוסדות התנועה הציונית היו שותפים להקמת תחנות מדידה ביישובים החדשים שנוסדו בשנות ה-30 של המאה ה-20. ראשיתו של השירות המטאורולוגי הוא בענף שהוקם ב-1937 כחלק מהמחלקה לתעופה אזרחית של ממשלת המנדט הבריטי, בסיועו של ד"ר אברהם ברוך, מנהל התחנה המטאורולוגית של עיריית תל אביב, שקיבל על כך אות כבוד מהממשלה הבריטית. רודולף פייגה, יהודי יוצא גרמניה, הקים את השירות עבור הבריטים ומקום פעילותו היה בשדה התעופה בלוד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סופח השירות לחיל האוויר המלכותי ומטהו הועבר בתחילה לרמלה ואחר כך לירושלים. בתום המלחמה אוזרח השירות בהדרגה וחזר בחלקו ללוד, אך הנהלתו נותרה בירושלים. ב-1948, עם עזיבת הבריטים הפך השירות לישראלי ובמלחמת העצמאות שוב ננטשה העמדה בלוד. עם הקמת המדינה נחלקה האחריות לשירות בין חיל האוויר והיחידה האזרחית, באחריות משרד התחבורה. משרדי השירות רוכזו ברובם בקריה. כעבור זמן קצר הפכו כל היחידות לאזרחיות ויחידת החיזוי בלוד סיפקה שירותים לחיל האוויר. באותה עת חבר השירות לארגון המטאורולוגי העולמי.
ב-1958 חתמה ישראל עם הארגון המטאורולוגי העולמי על הסכם להקמת מרכז מטאורולוגי חדש בבית דגן. המרכז נחנך ב-1962 וכל יחידות השירות הועברו אליו. כחלק מההסכם עם הארגון העולמי, סיפק המרכז מאז שירותים מטאורולוגיים גם למדינות אחרות. ב-1969 החל השירות המטאורולוגי את השימוש במחשב הראשון לחיזוי מזג האוויר שהוביל לעליית מדרגה ביכולות החיזוי והדיוק. בשנות ה-90 הורחב מגוון השירותים שהשירות סיפק. כיום מקושר מרכז החישובים של השירות בחיבור מהיר לרשת התקשורת הבינלאומית של ארגון המטאורולוגי העולמי ומסייע בכך לשיפור החיזוי שלו ושל שירותים מטאורולוגיים מקבילים. בשנת 2007 מנה השירות כ-90 עובדים.
קונסטנטין איפסילנטי

קונסטנטין איפסילנטי (יוונית: Κωνσταντίνος Υψηλάντης, רומנית: Constantin Ipsilanti, בערך 1760 - 1816) היה מהנסיכים הפאנאריוטים, שליט נסיכות מולדובה בין ה-8 במרץ 1799 ל-4 ביולי 1801, אוקטובר 1806 - נובמבר 1806; שליט ולאכיה בתקופה 1 בספטמבר 1802 - אוגוסט 1806, 27 בדצמבר 1806 - 31 במאי 1807 והמושל שלה מטעם רוסיה במהלך 3 שבועות באוגוסט אותה שנה.
קונסטנטין איפסילנטי היה בנו של השליט אלכסנדר וודה איפסילנטי ואביו של אלכסנדר איפסילנטי, מנהיג הפיליקי אטריה. הוא התחיל את הקריירה שלו כמתורגמן דיפלומטי (דרגומן) בחצר הסולטאן העות'מאני, בתקופת השלטון השנייה של אביו בארצות הרומניות. במהלך שירותו כמתורגמן קשר יחסים עם נציגים רוסים ואנגלים ובעזרתם הגיע לשלטון בנסיכות מולדובה ב-1799. בעקבות מדיניות פרו-רוסית מודגשת הודח ב-1801 ושב לקונסטנטינופול. לפי ההסכם הרוסי-טורקי מ-1802, הרוסים קיבלו אפשרות להשפיע על מינוי שליטים בארצות הרומניות לתקופה של שבע שנים והביאו למינויו של ניקולאה מברוקורדט לשליט נסיכות ולאכיה.
הוא הצטרף לפעילות לשחרור יוון וכשמעורבותו התגלתה הוא נמלט לווינה, ובשנת 1799 קיבל חנינה מידי הסולטאן ומונה לשליט של נסיכות ולאכיה. בשנת 1805 הודח ונמלט לסנקט פטרבורג, ובשנת 1806 חזר לבוקרשט בראש 20,000 רוסים, כדי לחדש את המאבק לשחרור יוון. בעת שלטונו בוולאכיה   נעזר בשירותיו של הסוחר והחלפן  הארמני  מנוק מרזאיאן שנהנה מאמונם של הטורקים והרוסים כאחד.  אולם תוכניותיו של איפסילנטי נקטעו בעקבות חוזה טילזיט. הוא חזר לרוסיה ונפטר בקייב.
בתחילת המאה ה-19 הגן על יהדות בוקרשט מפני עלילת דם.

לקריאה נוספת

* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III
רבי אבא בר זבדא

רבי אבא בר זבדא (או: זבדי) היה אמורא מן הדור השני והשלישי של אמוראי ארץ ישראל, תלמידם של רב, רב הונא ורבי חנינא.

ביוגרפיה

בצעירותו חי רבי אבא בבבל וככל הנראה אף נולד שם. שם הוא למד אצל האמורא רב, ואף מסר כמה הלכות בשמו.
לאחר מכן למד אצל תלמידו של רב: רב הונא, יחד עם חבריו רב גידל רבי חלבו ורב ששת.
בזקנותו עלה לארץ ישראל והשתכן בעיר טבריה, משם שלח שאלות לרבו שבבבל, רב הונא
בארץ ישראל היה רבי אבא תלמידו של רבי חנינא, ולמד אצלו יחד עם רבי אלעזר בן פדת. ובמספר מקומות מצינו שהוא אף מתקן את חבירו אודות שמועה שאמר בשם רבם המשותף:
"אמר רבי אלעזר אמר רבי חנינא: רבי נטע נטיעה בפורים... אמר לפניו רבי אבא בר זבדא רבי לא כך היה מעשה... קרי עליה (קהלת ד, ט) טובים השנים מן האחד."
לאחר פטירת רבי אלעזר נחשב רבי אבא כאחד מחשובי חכמי ארץ ישראל, כאשר הוא היה הפותח בהלכה ורבי אמי ורבי אסי היו החותמים. נראה שרבי אבא האריך ימים, שהרי האמורא רבא (מן הדור הרביעי לאמוראי בבל) בצעירותו שלח אליו שאלה.

מנהגיו

בתלמוד הירושלמי נאמר עליו שהיה נוהג להתפלל בקול.

משפחתו

לדעת בעל תולדות תנאים ואמוראים: "קרוב הדבר מאוד לומר שאביו זבדא היה בנו של לוי בר סיסי". היו לו שני אחים חכמים: רבי יהודה, ורבי סימון.
לרבי אבא לא היו ילדים. בתלמוד מסופר שחכמים שאלוהו למה אינו נושא אישה לשם כך, והשיב להם שאילו הייתה לו את הזכות לכך הרי שהיו לו ילדים כבר מאשתו הראשונה (שכנראה התגרש ממנה). אך לדעת התלמוד תשובתו זו של רבי אבא נועדה רק כדי לדחות את השואלים, שכן למעשה הסיבה שלא היו לו ילדים היא בשל עקרותו שאירעה בעת שהיה לומד אצל רבו רב הונא שהיה מאריך בשיעוריו, ורבי אבא מצידו לא רצה להפסיק ללכת לצרכיו.

תלמידיו

אמוראים רבים מסרו הלכות ושמועות בשמו, וביניהם: רבי חגי, רבי זירא, ועוד.
הגן של פינצי קונטיני

פרטי עלילה

שם הסרט מתייחס לגן גדול ומוקף בחומה הצמוד לביתה של משפחה יהודית אמידה בפרארה שבאיטליה, בתקופת עלייתו של הפשיזם במדינה. הגן מהווה מעין מקדש של תמימות עבור ילדי המשפחה מיקול ואלברטו, המגן עליהם מפני ההתפתחויות העגומות שבעולם החיצוני. ג'ורג'ו, נער יהודי המשתייך לבני המעמד הבינוני בעיר, הוא אחד מבני העיר הבודדים הזוכים להיכנס לאחוזה ולבלות עם ילדי המשפחה בגן. ג'ורג'ו מאוהב במיקול הגחמנית וקלת הדעת, שיחסיה עם אחיה אלברטו עלולים להתפרש כקרובים מדי. אלברטו מצידו נמשך אל מלנאטה יפה התואר, אורח קבוע אחר בגן שהופך לחברו של אלברטו רק לשם התקרבות אל מיקול.
הסרט מדגיש את הניגודיות שבין האווירה החופשית והמתירנית שבגן לבין ההפרה השיטתית של זכויותיהם של יהודי העיר. כך למשל לג'ורג'ו המוכשר לא מתאפשר ללמוד באופן ממסדי והוא נאלץ לעשות שימוש בספרייתם העשירה של בני משפחת פינצי-קונטיני, בעוד שברור כי לימודיו לא יישאו פרי והוא בין כה וכה ייאלץ לעזוב את המדינה. הסרט מסתיים בהצגת דמויותיהם של בני המשפחה וחבריהם המשחקים בגן כאשר ברקע נשמעת תפילת "אל מלא רחמים".

הפקה וחשיבות

בסרט, שנחשב בדרך כלל ליצירתו הגדולה האחרונה של דה סיקה,
חזר הבמאי לשיטת העבודה שנקט בסרטיו הנאו-ריאליסטיים המוקדמים, כאשר ליהק לסרט בעיקר שחקנים ללא ניסיון משחק קודם, שחלקם היו תושבי העיר פרארה במציאות. הסרט צולם בפרארה, והקרנת הבכורה שלו הייתה בישראל. בדומה לספרו של באסאני, הסרט סייע רבות בהנצחתה של שואת יהודי איטליה.
"הגן של פינצי קונטיני" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. זהו הסרט הרביעי והאחרון בבימויו של דה סיקה שזכה בפרס אוסקר.