google/wiki40b huggingface dataset:
רוסלאבל

תולדות היישוב

רוסלאבל נוסדה בשנת 1137, ובשנת 1408, תחת שלטון הדוכסות הגדולה של ליטא, הוענקו לה זכויות אזרחיות שונות. בשנת 1610 נכבשה העיר בידי ממלכת פולין, ובשנת 1623 הוענקו לה זכויות מגדבורג. בשנת 1654 נכבשה העיר בידי הרוסים.

יהודי רוסלאבל

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,000 יהודים, ורובם היו בעלי מלאכה. לאחר פרוץ מבצע ברברוסה הצליחו רבים מיהודי העיר להימלט מזרחה. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-3 באוגוסט 1941, ערכו אלו רישום של היהודים שנותרו בה, והטילו עליהם גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב ואיסור על קשר עם לא יהודים. באוגוסט 1941 רצחו הגרמנים מספר יהודים בעיר.
בין 600 ל-800 היהודים שנותרו בעיר רוכזו באוקטובר 1941 בגטו מגודר וצפוף שהוקם בה. כעבור כחודש נרצחו כל יושבי הגטו, ונקברו בקבר אחים בשטח בית העלמין היהודי המקומי.
משה אמריליו

הרב משה אמריליו (נולד בסלוניקי בשנת תנ"ח ונפטר בשנת תק"ח), הוא מפרשני הרמב"ם. ספרו הגדול הוא הלכה למשה.

ביוגרפיה

נולד בסלוניקי בשנת תנ"ח לרב שלמה אמריליו, רבה של סלוניקי. למד אצל אביו ואצל הרב יצחק דוד, בעל שו"ת בית דוד. בגיל 18 החל לכתוב תשובות בהלכה, ובערך בשנת תק"א מילא את מקום אביו ברבנות סלוניקי.
אמיר הר-גיל

ביוגרפיה

הר-גיל נולד בתל אביב. הוא בנו של העיתונאי וסופר "מעריב" שרגא הר-גיל ונכד לעיתונאי ד"ר אלחנן הורוביץ.
התחנך בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון והיה חבר פעיל בתנועת השומר הצעיר.
היה ממקימי קיבוץ סמר בערבה, שירת כצנחן בחטיבת הנח"ל, למד במדרשה למורים לאומנות ברמת השרון, ובבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה בית צבי. סיים בהצטיינות ברמת גן ובאוניברסיטת נורת'מבריה בניוקאסל שבאנגליה (P.hD).
בתחילת דרכו המקצועית, שימש הר-גיל ככתב לענייני כלכלה בעיתונים יומיים.
הר-גיל ביים סרטי תדמית ("משה סנה- האיש שלא וויתר", "קטע טוב"), וידאו קליפ ("מובטל בלוז") וכתבות טלוויזיה ("הוואקף המוסלמי", המועצה הדתית בנתניה") ועבד ככתב במסגרת הערוץ הראשון, בין היתר ב"מבט שני". מלבד זה, עבד גם בטלוויזיה החינוכית.
סרטיו עוסקים בחברה הישראלית על מרכיביה השונים. בין היתר עסק הר-גיל בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. הסרט "לכודים" (2011), הוא קופרודוקציה ישראלית-פלסטינית העוסק בסכסוך משני צידי המתרס. הסרט היה פריצת דרך בין יוצרים ישראלי ופלסטינית הן בתחום היצירתי והן בתחום ההפקה. סרט הביכורים שלו, "ארץ זבת חלב ודבש" משנת 1985, פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים והוקרן במוזיאון תל אביב משך מספר חודשים.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש מרצה בכיר בבית הספר לתקשורת באקדמית נתניה וכן באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב.
חבר קיבוץ יקום משנת 1990. נשוי ואב לשלושה.
אביגדור שפריצר

אביגדור שפריצֶר (בכתיב יידי: שפריצער; שמו הפרטי נכתב לעיתים אַוויגדער); 1898, אוהנוב, גליציה, אוסטריה – 1952, בואנוס איירס) היה מורה, סופר יידי, עורך, מחזאי ומשורר לילדים, ממטפחיה המסורים של ספרות ילדים יידית בארגנטינה.

ביוגרפיה

שפריצר נולד בשנת 1898 בעיירה אוהנוב (היבניב) שבגליציה, אוסטריה (כיום באוקראינה). אביו היה סוחר דגן וקמח וראש הקהילה בעיירה. מגיל שלוש למד ב"חדר" ובבית המדרש בעירו. אחר כך למד בנמירוב, רווה-רוסקה וטרמבובלה, שם התוודע לספרות הכללית, היידית וועברית החדשה.
בעת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי, נפצע בקרב ואושפז בבית חולים צבאי גדול בפשמישל. בעת החלמתו הממושכת החל בכתיבת יצירותיו הראשונות: מכתבי אהבה פיוטיים לאהובה אלמונית, ביידיש. עם תום המלחמה שב לעיירתו והיה בה מורה, ובנוסף ארגן שיעורי ערב לנערים עובדים. שפריצר כתב מערכונים ביידיש, הקים להקת חובבים ושיחק בה במערכוניו.
בשנת 1926 היגר אביגדור שפריצר לארגנטינה, והשתקע בתחילה בעיר מוזסוויל, בירת החבל היהודי של מושבות הברון הירש. הוא לימד בבתי ספר יהודיים, עבר לבואנוס איירס ובמקביל החל לפרסם ולערוך שירי ילדים ועיתוני ילדים ביידיש. בין השאר ערך את מוסף הילדים של העיתון היידי הגדול "די יידישע צייטונג", שיצא לאור בבואנוס איירס.
בשנת 1931 החל שפריצר לערוך את מוסף הילדים של העיתון "די פרעסע", ובמהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה ייסד וערך את ירחון הילדים "קינדער לאנד" ('מדינת הילדים'). בירחון זה שיקע את רוב שנותיו ורוב יצירותיו לילדים. שפריצר כתב ביידיש לילדים היהודים בארגנטינה על התנ"ך, על הטבע ועל עולמם של ילדים.
מיצירותיו הידועות: "איוב" (1926) – פואמה דרמטית בארבע מערכות על חיי איוב, שיצאה לאור בלבוב בטרם הגירתו; "רות" (1933) – פואמה דרמטית בשלוש מערכות על רות; "חומש אין מעשהלעך פאר קינדער" (1948) – סיפורי החומש לילדים, בשני כרכים (א': בראשית, שמות; ב': ויקרא, במדבר, דברים).
כל יצירותיו נכתבו ביידיש; אף לא אחת מהן תורגמה לעברית.
אביגדור שפריצר נפטר בבואנוס איירס בירת ארגנטינה בשנת 1952.
צבי לאס

הרב צבי הירש לאס (כ"ח בכסלו ה'תר"י, 13 בדצמבר 1849 - כ"ב בניסן תרע"א, 20 באפריל 1911) היה רב ליטאי שהיגר לארצות הברית והיה מראשוני הרבנים בניו יורק. בשנותיו האחרונות עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.

ביוגרפיה

נולד לרב משה לאס בגירטגולה (גירקאלניס ), במחוז קובנה שבליטא. בצעירותו למד אצל דודו הרב מרדכי לאס (ר' מרדכי שוואלער) רבן של קויל ושאד בפלך קובנה. לאחר שנישא למד במשך שלוש שנים בכולל הפרושים באיישישוק ואחר כך התקבל לכולל האברכים שהחזיק הגביר הווילנאי הנודע יודל אופאטוב בווילנה ולמד בו. הוא נסמך לרבנות בידי רבי יצחק אלחנן ספקטור ורבי יהושע אייזיק שפירא ובידי המו"צים של וילנה, ר' בצלאל הכהן ור' יוסף סקוביץ.
בשנת 1871 (תרל"א) התמנה כרבה של יזנה (יעזנא) ברוסיה, משרה בה החזיק שלוש עשרה שנים עד שנת ה'תרמ"ד 1884. קהילת יעזנא הייתה קהילה עניה ולמודת סבל ומשכורתו הייתה זעומה. בשל הלחץ הכלכלי היגר לארצות הברית בשנת 1884 והחל לשמש כמו"צ בניו יורק. זמן מה לאחר הגיעו לניו יורק התמנה כאחד משלושת דייני בית הדין של הרב הראשי (היחיד) לניו יורק, הרב יעקב יוזף. לצדו בבית הדין כיהנו הרבנים שלמה נתן קוטלר ובנימין ביינוש זלקינד רבינר.
לצד כהונתו בבית הדין, היה ממונה על כשרות השחיטה בבית המטבחיים בניו יורק. משרה זו החזיקה אותו כלכלית במשך 12 שנות כהונתו בה, אך הוא נאלץ לעזוב אותה לפני שנת 1900. הוא המשיך לכהן כדיין ומורה הוראה בניו יורק גם אחר כך, אך מקור פרנסתו אבד.
ספרו "עטרת צבי" הכולל חלק מדרשותיו נדפס בשנת 1902 בניו יורק, ספרו "גרש ירחים" שהיה מוכן לדפוס, לא נדפס ככל הנראה. בשנת ה'תרס"ח, 1908, עלה לארץ ישראל ככל הנראה, הוא הוזמן לדרוש בבית הכנסת החורבה בירושלים העתיקה, ובחורף ה'תרס"ט חתם יחד עם אחרים מרבני ירושלים על פסק דין (בפרשיית דפוס לעווי).
BIG3

מבנה הליגה

בליגה משתתפות 12 קבוצות בסך הכול, ובכל קבוצה שישה שחקנים (או שבעה שחקנים במקרה שאחד השחקנים פצוע). הליגה נערכת במתכונת של שישה משחקים בכל שבוע, בשני מחזורים שבועִיים. במחזור התשיעי נערכים משחקי פלייאוף, כאשר המדורגת ראשונה מתמודדת מול הרביעית, והמדורגת שנייה מתמודדת מול השלישית. שתי הקבוצות המנצחות מתחרות זו בזו במחזור העשירי, במשחק על אליפות הליגה.
בעונות 2017 ו-2018 השתתפו בליגה 8 קבוצות בלבד, ולקראת עונת 2019 הצטרפו 4 קבוצות נוספות.
האתרים הגדולים של צרפת

האתרים הגדולים של צרפת (צרפתית: Grand site de France) הוא מעמד אשר ניתן לאתרים שונים בצרפת על ידי המשרד לאקולוגיה, פיתוח בר-קיימא ואנרגיה.
המעמד החל להיות מוענק בשנת 2000, לאתרים מוכרים במיוחד, יוצאי דופן בחשיבותם, ושישנו צורך מיוחד לשמר ולהגן עליהם.
נכון ל-2014 ישנם 41 אתרים במעמד זה, בהם אמת המים פון דו גאר, האתר הארכאולוגי ביברקט ופוי דה דום.
SAS 70

SAS 70 הוא תקן ביקורת בינלאומי שפותח על ידי ארגון רואי החשבון האמריקאים (AICPA), ועוסק בנושאי ביקורת חשבונות, ביקורת מערכות מידע וביקורת פנימית. שם התקן משקף את שמו המלא (Statement on Auditing Standards) ומספרו. התקן פורסם לראשונה באפריל 1992 ומתייחס לארגונים נותני שירות, כאלה שפעילותם, בצורה כלשהי של מיקור חוץ, משפיעה על הבקרה הכספית של לקוחותיהם, ולכן הלקוחות נדרשים לבקרה על אמינותם של נותני שירות אלה במסגרת הבקרה הפנימית של הלקוחות. נותני שירות כאלה הם חברות ביטוח, חברות אשראי, לשכות שירות למחשבים ודומה.
SAS 70 מעניק ללקוחות ולמבקרים את הביטחון כי נותן שרות מיישם עקרונות נאותים של ביקורת פנימית.
החל משנת 2011 החליף תקן חדש נרחב יותר בשם SSAE 16‏ (Statement of Standards for Attestation Engagements No. 16) את SAS 70.

שיטות

ביקורת SAS 70 נעשית על ידי רואי חשבון, המסתייעים במומחים נוספים, כגון מבקרי מערכות מידע. המבקרים נדרשים להצמד לתקנים מקצועיים שהוכנסו לשימוש על ידי AICPA. תאגידים רב-לאומיים נדרשים לתקן זה בכל מדינות פעילותם, וחברות הנסחרות בבורסות ארצות הברית חייבות אף הן בתקן זה, גם כאשר מרכזן נמצא מחוץ לארצות הברית. תקני דיווח דומים קיימים במדינות אחרות, כגון תקן FRAG 21 בבריטניה.
את הביקורת נוהגים מרבית הארגונים לבצע באופן חלקי או מלא בכל סוף שנה פיסקלית כהכנה לקראת הביקורת השנתית.

אובייקטיביות

אף שארגונים רבים בעולם מבצעים ביקורת SAS 70 באופן שגרתי, האובייקטיביות של הדו"ח שנויה במחלוקת. בביקורת זו בוחן הארגון את הבקרה והפיקוח שלו עצמו, ובודק האם הבקרה יעילה והאם אכן מבוצעת בפועל. אולם, אין הביקורת מעידה על מדיניות יעילה (לעומת ביצוע יעיל של מדיניות קיימת) בתחומים מסוימים, דבר שאינו משפיע לרעה על הביקורת. לדוגמה, אם לארגון אין מדיניות אבטחה המכסה תחומים מסוימים, או אם יש לו מדיניות מקלה (כגון ארגון שאין לו מדיניות המונעת פריסת מחשבים עם הגדרות ברירת מחדל וסיסמאות ברירת מחדל), דו"ח ביקורת SAS 70 יכלול חוות דעת אוהדת כיוון שפעילות הפיקוח והבקרה (אין) תואמת למדיניות הבקרה (אין).

SAS 70 וחוק סרבנס-אוקסלי

הדרישות ב-SAS 70 הפכו למעט מיושנות עם הצגתו של חוק סרבנס-אוקסלי ובפרט סעיף 404 (גילוי ביקורת הפנימית - Internal Control Disclosure) לחוק זה, כיוון שחוק חזק מאשר הנחיה. עם זאת, ביקורות SAS 70 עדיין מהוות מוקד לעניין מאחר שהן מתייחסות באופן ספציפי לארגונים נותני שירות, בעוד המסגרת של SOX404 כללית יותר.
נורה גרינברג

נורה גרינברג (נולדה ב-28 בדצמבר 1950) היא פעילה בולטת בקהילת הטרנסג'נדרים והטראנסקסואלים בישראל. בעבר כיהנה כיושבת ראש אגודת הלהט"ב בישראל.

ביוגרפיה

גרינברג נולדה כזכר בבואנוס איירס שבארגנטינה ועלתה לארץ בצעירותה, למדה היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. היא נישאה והביאה לעולם שני ילדים. גרינברג ניהלה בחברת הייטק, תוך שהיא מדחיקה את זהותה המגדרית מפני החברה ההומופובית והטרנספובית. בשנת 2001, לאחר תהפוכות רבות, עברה ניתוח להתאמה מגדרית.
לגרינברג פעילות ציבורית ענפה לטובת קהילות הלהט"ב בכלל ולמען ציבור הטרנסג'נדרים והטראנסקסואלים בפרט. בשנים 2001–2004 כיהנה כחברה בוועד "אגודת ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים", תחילה כנציגת הטרנסג'נדרים ולאחר מכן כיו"ר האגודה, ובכך הייתה יושבת הראש הטרנסקסואלית הראשונה בעולם של ארגון להט"בי. לאחר שסיימה את תפקידה המשיכה לכהן כחברת ארגון "חוש"ן - חינוך ושינוי" – ארגון ההסברה של קהילת הלהט"ב, והרצתה בפני תלמידים, מורים ואנשי טיפול שונים באופן קבוע, עד שפרשה בשנת 2006. הודות לפעילותה הציבורית שינה משרד הפנים בשנת 2004 נוהל שאסר על טרנסקסואלים וטרנסג'נדרים לשנות את שמם לשם המזוהה כשייך למין שונה מהמין המצוין בתעודת הזהות.
נוסף לכך, עוסקת גרינברג בתמיכה וייעוץ לטרנסקסואלים וטרנסג'נדרים, ובעיקר למתבגרים ובני נוער ומשפחותיהם. כחלק מעבודת הייעוץ שלה, הקימה ב-2004 קבוצת תמיכה לנוער ומתבגרים טרנסג'נדרים. קבוצה זו היא הייתה מסגרת התמיכה היחידה בארץ לאוכלוסייה זאת.
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצבה גרינברג במקום ה-91 הסמלי ברשימת מפלגת מרצ לכנסת.
גרינברג הוזמנה להשתתף כנציגת הציבור הטרנסקסואלי בוועדה לבדיקת הנוהל לביצוע ניתוחים לשינוי מין שהקים משרד הבריאות בשנת 2008. בשנת 2013, קבלה גרינברג את אות ההוקרה של ארגוני הלהט"ב
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה גרינברג להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
גרינברג חברת המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
החיים הוראות שימוש

על האילוצים בכתיבת הספר

הספר מוקדש לזכר רמון קנו, המייסד של חבורת אוליפו, וכולל סדרת אילוצים ברוח החבורה. 
חזית הבית הפתוחה בפנינו מכילה 100 חדרים שפרקי הספר מתארים 99 מהם. על חדר אחד הוא מדלג. החדר החסר, כמוהו כחלק החסר בפאזל. סדר הפרקים-החדרים שרירותי ומדמה את תנועת הפרש בחידת מסע הפרש - חידה מתמטית שבה אמור פרש שחמט לנוע על פני לוח משובץ כך שיגיע לכל המשבצות ויבקר בכל משבצת פעם אחת בדיוק. הסיפור בכל חדר מבוסס על רשימת מרכיבים ואילוצים מחולקים לפי נושא שנבחרים מתוך רשימות. כך למשל יכולה רשימה להכיל יצירה מוסיקלית, חפץ, צבע ותאריך מסוים, וכל אלה חייבים להופיע בפרק. הספר כולל נספח המסביר את אותם אילוצים. ב-1993 פורסמה חוברת המטלות המפורטת ששימשה את פרק בתהליך הכתיבה.

על מבנה הספר

הספר "מצלם" את מצב הבניין ומה שנמצא בחדריו ברגע נתון, 23 ביוני 1975, בשעה 20:00. הוא גדוש תיאורים מפורטים של אלפי פריטים, רהיטים, חפצים, יצירות אמנות, קטלוגים, מאכלים, וכולל תערובת מתעתעת של דמויות מקומות וארועים אמיתיים, בדויים וספרותיים, ציטוטים, רמיזות והעתקות מיצירות אחרות שכולם מצטרפים למעין פאזל עצום. כל פרק-חדר הוא סיפור נפרד, יחידת טקסט שעומדת בפני עצמה. חלק מהסיפורים עומדים במנותק, ואילו סיפורים רבים אחרים נשזרים זה בזה ויוצרים תמונה רחבה. כאמור סדר הכתיבה שרירותי לחלוטין ובהתאם לכך הסדר והאופן בו מתחברים הסיפורים. ניתן לקרוא את הפרקים בכל סדר אחר, ולהעזר לשם כך בנספחים שבסוף הספר שהם חלק בלתי נפרד ממנו. בכך דומה מבנה הספר לקריאה ומעבר בין קישורים כמו באינטרנט.

קבלה והשפעה

עקב המוניטין של הסופר זכה הספר לחשיפה ועורר ציפיה רבה עוד בטרם פירסומו. לאחר צאתו זכה בפרס מדיסיס היוקרתי. איטאלו קאלוינו הגדיר את צאתו של הספר "הארוע הספרותי החשוב ביותר במאה ה-20". העיתון לה-מונד כלל אותו ברשימת 100 היצירות החשובות שנכתבו במאה ה-20. הצלחתו אפשרה לפרק לעזוב את עבודתו ולהתפרנס מכתיבה. הגירסה העברית בתרגומו של עידו בסוק יצאה ב-2005 בהוצאת בבל שהוציאה את מרבית תרגומי פרק לעברית.

השימוש בשם הספר

השם המיוחד של הספר נקלט והפך לבטוי שגור בשפה הצרפתית, בכל מיני וריאציות. בישראל נפתחה בשנת-2011 תערוכה בשם "החיים: הוראות שימוש"  שהוצגה במוזיאון ישראל. פרט לשם לא היתה לתערוכה שום זיקה לספר. בעקבות דרישתה של הוצאת בבל, בעלת הזכויות בספר, שונה שם התערוכה.
גביע ליכטנשטיין בכדורגל

פורמט התחרות

לתחרות יש פורמט יוצא דופן זה כאשר לא רק המועדונים מהשורה הראשונה נוטלים בו חלק אלא גם מועדוני משנה וקבוצות מילואים מהליגות הנמוכות בשווייץ. דבר זה עלול להוביל לתרחיש חריג כגון זה שהיה בסיבוב השני של עונת 2006/2007, כאשר קבוצת המילואים של טריזנברג העפילה לשלב הבא בעוד המועדון העיקרי כבר הודח מהטורניר.
קבוצות מילואים של אותו מועדון כדורגל יכולות להיות מוגרלות להתמודד זו מול זו בכל שלב של התחרות. כך קרה למשל בעונת 2009/2010 כאשר בשלב חצי הגמר התמודדו ביניהן קבוצת אשן/מורן עם קבוצת המילואים שלה. הקבוצות מוגרלות בהתבסס על ביצועיהן בשנה הקודמת, מה שקובע מאיזה שלב הן פותחות את הטורניר.
היד השחורה

היד השחורה (בסרבית: Црна рука / Crna Ruka) או בשמה הרשמי איחוד או מוות (סרבית: Уједињење или смрт / Ujedinjenje ili smrt) היה ארגון טרור שנוסד בסרביה במאי 1911 כחלק מהתנועה הלאומית הפאן סלאבית. מטרת הארגון הייתה לאחד את כל השטחים אשר סופחו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ושבהם ישבו "סלבים דרומיים" (סרבים, קרואטים, סלובנים, מקדונים וכו').
בראש ארגון היד השחורה עמד הקולונל דרגוטין דימטרייביץ', ראש המודיעין הצבאי הסרבי, ממובילי רצח אלכסנדר הראשון, מלך סרביה בשנת 1903. ארגון זה היה אחראי לרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו (בשיתוף פעולה מקומי של חברי בוסניה הצעירה), אשר הוביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.

הקמת הארגון

הארגון נוסד על ידי יוצאי הארגון הסמי־חשאי נארודנה אודברנה (“Narodna Odbrana”). מטרת ארגון זה הייתה לגייס ולאמן לוחמי גרילה למלחמה אפשרית בין סרביה והאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובסופו של דבר לכבוש את כל השטחים הסלאביים שסופחו על ידה. כמו כן, ביקש הארגון לשחרר את סרביה מעולה של המעצמה, שמיד לאחר הכרזת עצמאותה ב-1903, פעלה בדרכים שונות להגבלת עצמאותה הכלכלית (לדוגמה, מלחמת החזירים והגבלת הגישה לים האדריאטי).
הארגון "נארודנה אודברנה" הוקם יומיים לאחר סיפוח בוסניה והרצגובינה 
והיה מלכתחילה ארגון יחסית מתון ששרי סרביה נמנו עם חבריו. בשנת 1909 לאחר "המשבר הבוסני" דרשה אוסטריה מסרביה להפסיק את הפעילות האנטי־אוסטרית. כתוצאה מכך פנו חברי הארגון "נארודנה אודברנה" לפעילות חינוכית ותעמולה בגבולות סרביה.
בשנת 1912 נתגלו בארגון פערים בין המנהיגות הפוליטית שדגלה בפעילות יותר פייסנית והתמקדות בהתחזקות סרביה לקראת מאבק עתידי, ובין המנהיגות הצבאית שדרשה צעדים יותר חריפים כנגד המעצמה האוסטרית. בסופו של דבר הקים הפלג הצבאי אגודה חשאית בשם "היד השחורה". האגודה, בהנהגתו של דרגוטין דימיטרייביץ' ("אפיס"), דגלה בהתנקשיות כאמצעי להשגת המטרות האנטי־אימפריליסטיות. האגודה הושמצה על ידי העיתונות האוסטרית כניהליסטית והושוותה לנרודניה ווליה הרוסית ולקבוצות המתנקשים הסיניות.

המשפט בסלוניקי

בחודש יוני 1917 בעת שהממשלה הסרבית שהתה בגלות אצל בת־בריתה יוון, היא העמידה את מנהיגי היד השחורה למשפט במטרה לנטרל את השפעתם המחתרתית בצבא ובפוליטיקה הסרבית. גורם נוסף למשפט היה התנאי שהציבה אוסטריה־הונגריה לחזרה של הממשלה הגולה לסרביה: לספק ערובות לכך שלא תחדש את הפעילות העוינת כנגד אוסטריה־הונגריה. בית המשפט שפעל ללא סמכות ("Kangaroo Court"), הרשיע את הנאשמים בהאשמות כוזבות בהן קשירת קשר לרצח ראש הממשלה ניקולה פצ'יץ' (Nikola Pašić). השופטים גזרו על אלוף-משנה דרגוטין דימיטרייביץ', סגן-אלוף דוויץ' ורב-סרן מלובביץ' גזר דין מוות. השלושה הוצאו להורג מול כיתת יורים.
לפני מותו כתב דימיטרייביץ' הודאה לבית המשפט לפיה הוא הורה למלובביץ' לתכנן את ההתנקשות בפרנץ פרדיננד.
לאורה (סרט)

עלילה

הסרט מגולל את סיפורו של השוטר מארק מק'פרסון (דיינה אנדרוז) החוקר את רציחתה של נערת הזוהר לאורה האנט (ג'ין טירני). לאורה נורתה בפתח ביתה. מק'פרסון חוקר את וולדו ליידקר (קליפטון ווב) פטרונה של לאורה, צ'לבי קרפנטר (וינסנט פרייס) ארוסה של לאורה, אן טריידוול (ג'ודית אנדרסון) דודתה העשירה של לאורה שמתאהבת בצ'לבי ובסי קלרי (דורותי אדמס) עוזרת הבית של לאורה.
במהלך החקירה מק'פרסון מתחיל להיות אובססיבי כלפי לאורה. הוא אף מואשם על ידי וולדו שבכך שהוא מתאהב בלאורה המנוחה. מק'פרסון מגלה גם שוולדו נהיה קנאי ללאורה והוא אף ניסה למחבל לה במערכות יחסים. באחד הערבים כשמק'פרסון נשאר בדירתה של לאורה היא נכנסת להפתעתו ללא ידיעה על מותה הפיקטיבי. מק'פרסון מגלה שמי שנורתה הייתה דאיין רדפארן, דוגמנית שניהלה רומן עם צ'לבי.
בעת מסיבה שלאורה עורכת בביתה מק'פרסון מחליט לעצור אותה כדי לבדוק את תגובות החשודים. לבסוף מתברר שמי שהרג את דאיין היה וולדו ליידקר שבסוף הסרט גם ניסה להרוג את לאורה עקב קנאתו אליה.

הפקה

אוטו פרמינגר היה מעוניין לביים סרט המבוסס על מחזה. הוא פנה לורה קאספרי ולסוכניה במטרה לעבד את המחזה "Ring Twice for Laura". פרמינגר וקאספרי חלקו על אופן העיבוד של המחזה. מרלן דיטריך הייתה אמורה לשחק בתפקיד הראשי, אך היא זנחה את הפרויקט עקב חוסר תקציב. פרמינגר רצה ללהק את ליירד קרגר לתפקיד וולדו ליידקר, אך מפיקי הסרט סירבו עקב תדמיתו השלילית של קרגר. לבסוף קליפטון ווב לוהק לתפקיד. לאחר מכן לוהקו וינסנט פרייס, דיינה אנדרוז, ג'ין טירני וג'ודית אנדרסון.

ביקורות

הסרט זכה לביקורות מהללות ממבקרים כמו רוג'ר איברט. הסרט זכה לדירוג של 100% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 45 ביקורות.

פרסים ומועמדויות

ג'וזף לאשל זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר. אוטו פרמינגר היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, אך הוא הפסיד לבמאי לאו מקארי מהסרט "הולך בדרכי". קליפטון ווב היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אך הוא הפסיד לבארי פיצג'רלד מהסרט "הולך בדרכי". ג'יי דארלטר, סמואל הופנסטין ואליזבת' ריינהרדט היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, אך הם הפסידו לפרנק באטלר ולפרנק קאבט מהסרט "הולך בדרכי". לייל ווילאר, לילנד פולאר ותומאס ליטל היו מועמדים לפרס אוסקר לתפאורה הטובה ביותר, אך הם הפסידו לסדריק גיבנס, לוויליאם פרארי, לאדווין וויליס ולפול הדנישסקי מהסרט "אורות הגז".
משפחה נרדפת

תקציר עלילה

הסיפור מספר על שתי משפחות את'ווי ופרסטון במשפחת האת'וויי שתי ילדות לגדולה קוראים טיילור ולקטנה פרנקי ולאמם קוראים מישל משפחה רגילה שעברה מניו יורק לניו אורלינס ועברה לבית רדוף רוחות בנוסף המשפחה פתחה מאפיה מתחת לבית הרוחות אשר רדפו את הבית היו לא אחרים מאשר משפחת פרסטון משפחה של שלוש נפשות שני הילדים הגדול מיילס והקטן לואי עם אביהם ריי משפחה טיפוסית של רוחות בפרק הראשון שתי המשפחות עוברות לגור ביחד הבעיה היא שרק מי שגר בבית יכול לראות את הרוחות מה שהופך את החיים להרבה יותר מוזרים במיוחד שאף אחד לא יכול לדעת שמשפחת האת'וויי גרה עם רוחות.
מנחת מאפה תנור

מנחת מאפה תנור היא אחת ממיני מנחת נדבה, הקרבה בזמן שבית המקדש קיים.

סדר ההכנה

האדם לוקח כמות של עישרון סולת ולוג שמן, מערבב אותם יחד מוסיף מים ומהם מכין עיסה ואופה אותה בתנור והיא "חלות מצות בלולות בשמן", ול"רקיקי מצות משוחים בשמן" מכין עיסה המורכבת מסולת עם מים בלבד ללא שמן, ואחרי הכנת העיסה והאפייה הוא מכסה את החלות בשכבת שמן, עד שכל לוג השמן נספג ברקיקים. לאחר מכן הופכים את החלות או הרקיקים לפתיתים בגודל של זית.
השלב הבא הוא אפיית החלות או הרקיקין, כשאחר כך הוא מביא את החלות לבית המקדש, שם הוא מביא אותן לידי הכוהן, שקומץ מהחלות בשלוש אצבעות אמצעיות קמוצות, מקריב את החלק הנקמץ על המזבח, והשאר מחולק לכוהנים, העובדים באותה משמרת.

שיטת רבי יהודה

לפי שיטת רבי יהודה ובנו רבי יוסי ברבי יהודה, אסור להביא קרבן זה כאשר חלקו חלות וחלקו רקיקין; לפי שיטתו, במקרה כזה, נחשב הדבר כאילו חילק את כמות הסולת לשני קרבנות נפרדים, וזאת באה התורה ללמד במילים שנכפלו בראש הפסוק "וְכִי תַקְרִב קָרְבַּן מִנְחָה", אחד ולא שניים. רבי יוסי מסביר הסבר אחר; כתוב בתורה "וְכָל מִנְחָה אֲשֶׁר תֵּאָפֶה בַּתַּנּוּר וְכָל נַעֲשָׂה בַמַּרְחֶשֶׁת וְעַל מַחֲבַת לַכֹּהֵן הַמַּקְרִיב אֹתָהּ לוֹ תִהְיֶה. וְכָל מִנְחָה בְלוּלָה בַשֶּׁמֶן וַחֲרֵבָה לְכָל בְּנֵי אַהֲרֹן תִּהְיֶה אִישׁ כְּאָחִיו". התורה כללה כמה מיני מנחה יחד, "וכל מנחה אשר תאפה כו' במרחשת ועל מחבת", וכן כללה התורה "מנחה בלולה וחריבה" במילת "מנחה" אחת, וכשם ששם ברור שלמרות זאת מדובר בשני קרבנות נפרדים שאין להביאם יחד, כך גם כאן, אף על פי שהתורה כללה אותם במילה אחת "קרבן מנחה" מדובר בשני קורבנות שונים.
במקרה והמנחה הובאה מחלות ורקיקין, נחלקו רבי יהודה ורבי יוסי בנו. לפי רבי יהודה, בדיעבד אם ערבב את שני המינים זה בזה והביאם לקורבן, הקרבן כשר, אך לפי רבי יוסי ברבי יהודה, ששני המינים בקרבן מאפה תנור, הושוו לשני מיני קרבן מנחה, אם כן, כמו שבהם אם ערבב שני מינים, כמו למשל מנחת מחבת ומנחת מרחשת זה בזה, ההבאה פסולה אפילו בדיעבד, כך גם כאן.

שיטת רבי שמעון

רבי שמעון סבור אחרת; ולפי הבנתו, במילים "קרבן מנחה" באה התורה ללמד אותנו, את ההפך: שתי האפשרויות, חלות ורקיקין, נכללות ונחשבות כקרבן אחד, ולכן מותר וניתן להביא אותן יחד בקרבן מאפה תנור אחד.
במקרה כזה, על הקמיצה להעשות משני המינים; מהחלות והרקיקין, למרות שפעולה זו די קשה לביצוע, שכן פעולת הקמיצה נעשית באופן שהכוהן קומץ את שלוש אצבעות היד הימנית כפופות, וכך נוטל מהקרבן את החלק שעשוי להקרב על גבי המזבח. למרות זאת, במקרה שהקמיצה נעשתה בצורה שתנטל משניהם, ולמעשה ניטלה רק עיסתם של אחת מהם, הקמיצה כשרה, שכן זו היא למעשה מהות הקמיצה בכל קרבן מנחה, כאשר מעשה הקמיצה נעשה באופן שווה לכל העיסה המונחת בכלי השרת, ורק חלק קטן ביותר נקמץ.

טיגון ואפייה

לפי שיטת התוספות, ציווי מנחת מחבת, מרחשת ומאפה תנור, אינו על מעשה העשייה, הטיגון הבישול או האפייה, אלא רק על הבאת הקורבן, ומכיוון שכן אין חיוב כלל לאפות אותם דווקא בתנור המתכת היחיד שהיה בבית המקדש, אלא ניתן לאפות בכלי פרטי בבית. לעומת זאת, הרמב"ם חלוק על כך, והוא פוסק, שרק ההכנות לאפייה, הטיגון והבישול היו בחוץ, אבל האפייה והטיגון עצמם היו בבית המקדש על כלי מיוחד שיוחד לכך: "כל המנחות טחינתן והרקדתן בחוץ. ולישתן ועריכתן ואפייתן בפנים. וכל מעשיהן כשרים בזר עד שיבואו לבית הקמיצה. ומחבת ומרחשת היו בעזרה. ושתיהם מכלי השרת ומקדשין. ותנור של מקדש של מתכת היה". בדומה כותב גם רש"י, שכלי המחבת והרחשת, היו כלי שרת.
וסטבורן (נהר)

נתיב הנהר

נתיב הנהר כיום שנוי במחלוקת. לפי אחת הגרסאות מוצאו בהמפסטד. לפי גרסה אחרת מוצאו בקנסינגטון ליד נוטינג היל משם הנהר זורם דרך גני קנזינגטון שם הוא מזין את הבריכה העגולה, ודרך הייד פארק שם הוא מזין את אגם הסרפנטיין. בהמשך זורם הנהר מתחת לאדמה עד ארמון בקינגהאם שם הנהר מזין את בריכת הארמון, ואת האגם בפארק סנט ג'יימס.
הנהר זורם בצינור מעל תחנת הרכבת התחתית "כיכר סלואון", עד שפכו אל התמזה.
לפי גרסה אחרת, נהר טייברן הוא שזורם מתחת לארמון בקינגהאם.
לאס וגאס אייסז

לאס וגאס אייסז (באנגלית: Las Vegas Aces) היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בליגת ה-WNBA. הקבוצה נוסדה בשנת 1997 בתור יוטה סטארז כאחת משמונה הקבוצות המקוריות של הליגה. באותה תקופה הייתה יוטה ג'אז מליגת ה-NBA קבוצת האחות של הסטארז. בשנת 2003 עברה הקבוצה לעיר סן אנטוניו שבטקסס ושינתה את שמה ל"סן אנטוניו סילבר סטארז".
הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון AT&T סנטר בעיר, המשמש גם את קבוצת הכדורסל "סן אנטוניו ספרס", שהיא קבוצת-האחות של ה"סטארז" בליגת ה-NBA. הקבוצה משחקת בבית המערבי של הליגה וזכתה בשנת 2008 באליפות הבית.
בשנת 2018 עבר המועדון ללאס וגאס שבנבדה, ושינה את שמו ל"לאס וגאס אייסז".
הגילוח הגדול

עלילת הסרט

פיטר ברנות הוא ה"מתגלח", דמות העומדת ומתגלחת במקלחת. ברנות חוזר על פעולת הגילוח שוב ושוב עד לפציעה עצמית חוזרת ונשנית ועד לזוב דם. זאת, מאחר שבשלב מסוים המתגלח מגלח גם את עורו, ולא רק את שיער פניו.

הפקה

הסרט בוים על ידי מרטין סקורסזה באוניברסיטת ניו יורק במגמת הקולנוע, כחלק משיעור. הסרט צולם על פילם של 16 מילימטר.

מוזיקה

המוזיקה המלווה את הסרט היא השיר "אני לא יכול להתחיל", של "Bunny Berigan", שנכתב ב-1937.

ביקורות

מבקרי קולנוע רבים פירשו את התנהגות הצעיר כתהליך של פגיעה עצמית הבאה כמטפורה על ההרס העצמי שמביאה איתה המעורבות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
סקורסזה שלח את התסריט לפסטיבל סרטים בבלגיה ("Knokke België festival"). מפיקי הפסטיבל אהבו את התסריט ומימנו את הסרט. הסרט זכה בפרס "Le Prix de L’age D’or".