קרב תל מוטילה

קרב תל מוטילה (או תל אל-מוטילה) היה קרב שהתחולל במשך חמישה ימים, החל מ-2 במאי 1951, מצפון לכנרת (באזור בו נמצא כיום היישוב אלמגור), בין הצבא הסורי ובין צה"ל. בקרב נהרגו 41 חיילי צה"ל ובסופו נסוגו הכוחות הסורים מהאזור.

האזור המפורז

במלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטח מדינת ישראל וכבש חלקים ממנה. שטחים שנותרו בידי הסורים בסיום המלחמה ממערב לקו הגבול הבינלאומי, ושעל פי החלטה 181 נועדו להיות בתחום המדינה היהודית, הוכרזו בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה כשטחים מפורזים. באותה תקופה פעלה ישראל ליבוש אגם החולה, פעולה שעוררה את התנגדות סוריה ובמקביל ניטשו תקריות בין שני הצבאות על השליטה בשטחים המפורזים.
כאמור, על-פי הסכם שביתת הנשק שנחתם ב-20 ביולי 1949, הסורים נסוגו מהאזורים הישראלים שכבשו במאי וביוני 1948 ובתמורה שטחים אלה הוכרזו כ-'מפורזים', או בגרסה האנגלית של ההסכם (שהוגדרה כגרסה הקובעת): demilitarized. הסורים טענו שפירוש הדבר שאסור לאף ישראלי להיכנס לאזורים המפורזים ואילו ישראל טענה שהאיסור חל רק על אנשי צבא ולא על אזרחים. כמו כן, טענו הסורים, שכיוון שהבריטים והצרפתים הרשו לכפריים משני צדי הגבול להשתמש באדמות בשני צדי הגבול, הרי ששטחי המרעה שבין הירדן ליד כניסתו לכנרת לבין רכס תל מוטילה מותר לשימוש על ידי הכפריים הסורים שעשו כן לפני מלחמת הקוממיות. ישראל טענה שהגבול הרשמי הוא הגבול שקבעו בריטניה וצרפת ביניהן וכי אסור לסורים להיכנס לשטחים הללו. על רקע זה, לעיתים קרובות התרחשו תקריות כאשר הסורים ירו לעבר אזרחים ישראלים שנכנסו לשטחים המפורזים והישראלים ירו לעבר אזרחים סורים שחצו את הגבול לתוך השטחים המפורזים בצד הישראלי.

הקרב

הקרב התפתח מתוך אחת מתקריות הלחימה השכיחות על הזכות להשתמש בשטחים המפורזים שבגבול ישראל-סוריה. לאחר דיווחים על כניסת רועים סורים עם בקר לשטח המפורז שממזרח לתל מוטילה נשלח סיור לגרש אותם משם. הסיור הגיע למקום וראה עדר בקר בעומק השטח הישראלי ללא השגחה. הם החליטו במקום לגרש את העדר לקחת אותו. בעודם דוחקים בפרות ללכת מערבה הגיעו רועים סורים חמושים, ירו לעברם ורדפו אחריהם. חוליית מקלע שחיפתה על הסיור ירתה לעבר הסורים. בשלב זה נפגעו מספר חיילים ישראלים - לא ברור אם מירי הסורים או מירי כוח החיפוי הישראלי.
הכוח הישראלי נסוג ואילו הסורים הזעיקו תגבור מהכפר ומהצבא הסורי. כוח מעורב של חיילים סורים וכפריים חמושים עלו על רכס תל מוטילה ונערכו עליו להגנה. בתגובה נשלחה יחידה מגדוד מילואים 34 (של חטיבת הגמ"ר 3) לכבוש חזרה את הרכס, אולם התקפתם נכשלה במחיר נפגעים רבים. על-כן, הוזעק גם גדוד 13 של חטיבת גולני בפיקודו של רחבעם זאבי לסייע בקרב. זאבי פיקד על הקרב מווילה מלצ'ט שליד הכנרת, ולא הגיע לשדה הקרב.
התברר כי הכוחות הסורים שהתמקמו באזור המפורז היו גדולים ומאורגנים מהמשוער בתחילה ולכן הקרב הלך והתארך ומספר הנפגעים בשני הצדדים הצטבר לעשרות. גם הסורים שלחו תגבורות ושיירות הספקה לכוחות שלהם שהתחפרו על שלוש הכיפות של הרכס. בתום ארבעה ימים וארבעה לילות של לחימה הצליחו כוחות צה"ל לצמצם את המאחז הסורי לכיפה אחת, אבל לא הצליחו לכבוש אותו.
תוך כדי הלחימה ביום החמישי ביקש יואש צידון, ששימש כקצין סיוע אווירי במקום, את סיועם של מספר מטוסי ספיטפייר של חיל האוויר הישראלי שטסו באזור בטיסת אימונים. כמה חודשים קודם ביצעה ישראל פעולת-תגמול באמצעות מטוסי-קרב על מוצבים סורים וזכתה לגינויים חריפים באו"ם, והממשלה הורתה כי אין להשתמש במטוסי-קרב בלחימה השוטפת. לכן, ניתנה למטוסים הוראה שלא לפתוח באש אלא לבצע יעפי-דמה בלבד, בתקווה שהסורים יבהלו וכוח הקרקע הישראלי יוכל להסתער עליהם בעודם עסוקים בהתגוננות מפני המטוסים. אחד הטייסים לא קלט הוראה זו (יש גרסה הטוענת כי אחרי שצידון הורה לבצע יעפי-דמה בלבד הוא הוסיף בשקט בקשה להתעלם מהוראה זו) וירה לעבר החיילים הסורים, שנתקפו בהלה (יש גרסה שמפקד הכוח הסורי נהרג) ונסו מהאזור. 
בקרב נהרגו 41 חיילי צה"ל וכ-70 נפצעו, ולמרות שבסופו הושגה המטרה של פינוי הסורים מהאזור המפורז, הוא נחשב אחד מכשלונות צה"ל. חלק גדול מהלוחמים ומההרוגים היו עולים חדשים שהגיעו בגל העלייה הגדול שלאחר מלחמת העצמאות. חלקם בקושי דיברו עברית וגם לא הספיקו לזכות להכשרה צבאית מספקת. אחד הלקחים של הקרב היה שיש להקצות יותר מתגייסים ותיקים ליחידות הרגלים.
הסורים הודו בכ-200 הרוגים לכוחותיהם הסדירים והבלתי-סדירים יחד.
באזור הקרב הוקמה, ביוזמת העמותה להנצחת חללי תל מוטילה, אנדרטה בתכנונו של האדריכל יהודה יהב.

הדיון על הקרב

בעקבות הקרב כתב הרמטכ"ל, יגאל ידין, למפקד חטיבת גולני, מאיר עמית: "התנהגות מפקדי החטיבה בשעת הקרב עצמו ושליטתם בעצביהם תחת לחץ קשה ביותר של מאורעות הייתה למופת. באופן מיוחד הראה עקשנות, דבקות במטרה וקור רוח, סגן-אלוף זאבי…", אך מאוחר יותר נמתחה ביקורת חריפה על אופן ניהול הקרב.
אורי מילשטיין טוען כי הכוח הסורי מנה 60 חיילים בלבד וכי חוסר יכולתו של צה"ל לנצח בקרב במהירות נבע מיכולת לחימה נמוכה, אשר הביאה, בסופו של דבר, להחלטת בן-גוריון להקים את יחידה 101, בניגוד לעמדת הקצונה הבכירה בצה"ל באותה עת. אולם, הקמת יחידה 101 התרחשה כעבור שנתיים ורק אחרי כשלונות רבים נוספים ולכן, אין לראות בקרב זה הסיבה העיקרית להקמת יחידה זו.
ד"ר אביהו רונן טוען שלאחר מלחמת העצמאות, בניסיונו להפוך לצבא מסודר, אימץ צה"ל דפוסים של הצבא הבריטי שלא התאימו לו ואשר הדגישו את המנהיגות הפורמלית במקום את המנהיגות הבלתי פורמלית שהייתה נהוגה לפני קום המדינה.