מוזיקה יהודית אמנותית

יצירת מוזיקה אמנותית לנגינה ושירה בבית הכנסת היא, בדומה למוזיקה כנסייתית השייכת למה שנהוג לכנות מוזיקה קלאסית, הלחנה של פסוקים מהתפילה לביצוע באירועים ליטורגיים בשבתות ובחגים ובאירועים מחוץ לבית הכנסת כגון: חתונה, ברית מילה והופעות על רקע דתי יהודי. התופעה הייתה נהוגה בקרב קהילות מסוימות באיטליה, ובערים אביניון ואמסטרדם במאות ה-17 וה-18. מוזיקה זו היא שפה סדורה הכתובה בתווים, מולחנת, מודפסת ומובאת בפני נגנים וזמרים מקצועיים לאימון והופעה בפני קהל. לכן היא נחשבת מוזיקה אמנותית ולא מוזיקה עממית. המוזיקה היהודית האמנותית נשמעת בדיוק כמו מוזיקה מערבית וכתובה על פי עקרונות תקופתיים וסגנוניים של התקופה בה היא מולחנת. במשך שנות קיומה, ספגה התופעה לא מעט ביקורת ועוררה מחלוקות בקרב הקהילות היהודיות בהן היא בוצעה.

רקע מוזיקלי

בתרבות האנושית ידוע על שילוב המוזיקה בטקסים דתיים, במקדשים, בבתי תפילה של כל העמים. כוחה של המוזיקה מוזכר בתנ"ך הן בציון שירת הלויים בבית המקדש, "עֲ‍לֵי עָשׂוֹר וַעֲלֵי נָבֶל עֲלֵי הִגָּיוֹן בְּכִנּוֹר" (ספר תהילים, פרק צ"ב, פסוק ד'). הן בסיפורו של שאול המלך אשר הזמין את דוד לנגן לו כדי להרגיע את נפשו. 
 כמו כן, בסיפור הקרב של שלושת המלכים: מלך יהודה, מלך ישראל ומלך אדום נגד מואב. ביציאתם לקרב חסרו מים לחיילים. יהורם מלך ישראל פונה אל אלישע הנביא בתחינה שיתנבא ויביא מים. אלישע דורש: "קחו לי מנגן" ובכוחה של המוזיקה מביא מים לצבאות.
חכמי המסורה אשר עמלו על יצירת אחידות לתפילה היהודית, המציאו את הניקוד העברי ואת טעמי המקרא בהמצאתם זו יצרו נדבך משמעותי לסטנדרטיזציה של התפילה היהודית. אולם לטעמי המקרא נוסחים שונים, לכן לא ניתן לדעת כיצד נשמעה התפילה ביום שמנגינתה חוברה. תהליכים דומים קורים בכנסייה הנוצרית. במאה ה-9 בתקופתו של קרל הגדול עקב הדרישה של הכנסייה לאחד את התפילה הנוצרית, מומצאים התווים הראשונים. המצאת התווים הביאה למהפכה בעולם המוזיקה המערבית: היא יצרה שפה אחידה מובנת לכל לומדיה.
שפת התווים ביסודה היא שפת סימנים בעלי ערכי משך וגובה צליל. בהמשך נוספים עוד ערכים כגון עוצמה, מפעם ודגשים שונים. שפת התווים המערבית הלכה ותפסה מקום נכבד בתיעוד המוזיקלי ובהלחנה מערבית עד ימינו. יסודותיה: סידור הקולות, ההרמוניה ומרכיביה השונים מהווים נדבך משמעותי בצידוקים הניתנים לביצוע מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת.

עובדיה הגר הנורמנדי

סוגיית עובדיה הגר בתחום המוזיקלי נמצאת עדיין במחקר. שלוש נעימות שנמצאות בקטעי גניזה בגניזה הקהירית שמורים כעת בספריית האוניברסיטה בקיימברידג' ובספריית הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק. נעימות אלו, הרשומות בתווים בצורת נוימות, נכתבו בידי עובדיה הגר במחצית הראשונה של המאה ה-12. כתבי תווים אלו הם המסמך הצלילי המוקדם ביותר של מוזיקה מבית הכנסת, הרשום בתווים מערביים שניתנים לקריאה באמצעים הידועים לחוקרי המוזיקה. 
עובדיה הגר שהיה בן אצולה נוצרי אשר החליט להתגייר, ידע לכתוב מוזיקה בתווים מערביים. אחד הרישומים שנמצאו הוא בבחינת תעתיק משוכתב של קנטילציה מקראית, כלומר ביצוע מוזיקלי של טקסטים מקראיים בבית הכנסת, אותה יש להניח למד עובדיה הגר באחת מקהילות המזרח הקרוב, שם שהה לאחר התגיירותו בשנת 1102. מבין הנעימות, השלמה ביותר היא "מי על הר חורב" שנשמעת בצורה מאוד דומה לשירה גריגוריאנית.

מעורבותו של יהודה אריה ממודנה

יהודה אריה ממודנה המכונה באיטלקית ליאונה דה מודנה, היה מעורב הן בביצוע יצירותיו של רוסי והן בצידוק הלכתי לפעולותיו אלו. בהקדמה להוצאת הדפוס הראשונה של הספר "שירים אשר לשלמה" מאת רוסי, מעלה מודנה את סוגיית הבעייתיות ההלכתית הקשורה בביצוע מוזיקה מהסוג הזה בבית הכנסת היהודי. "שפת אמת תִכּוׂן לעד הוא המשורר במחברותיו באומרו מה תאמר חכמת הנִגוּן אל האחרים גַנֹב גֻנַבְתִי מארץ העברים." המשורר הוא עמנואל הרומי, חכמת הנגון היא תורת ההרמוניה המערבית, האחרים הם הנוצרים. לדעת המשורר, תורת המוזיקה נגנבה מהעבריים. מודנה עושה בצידוק זה שימוש להצדקת השבת האבידה-גניבה לחיק היהדות.
עוד מציין מודנה, כי חכמת המוזיקה נשכחה בקרב היהודים עקב התלאות וצרות הגלות. הוא כותב במילים אלו:
"אכן קורות בתינו הזרים ורהיטנו דרהיטנא מפוזרים בארצות וילדי הזמן נכרים הספיקו להשכיחם מכל דעה ולהעבירם מכל השכל". בימיו החלה סגירה של היהודים בגטאות. הידוע שבגטאות הוא גטו ונציה, שם התפתחה תרבות מוזיקלית יהודית מעניינת בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18.

קשיים הלכתיים

יהודה אריה ממודנה וכן סלומונה רוסי עומדים על קשיים הלכתיים בביצוע מוזיקה אמנותית במסגרת בית הכנסת. קשיים אלו קשורים להלכות הנובעות מחורבן בית המקדש. הפסוק "איך נשיר את שיר ה' על אדמת ניכר" (ספר תהלים, פרק קל"ז, פסוק ד') נתפס כהלכה האוסרת אמירה זמרתית (קנטילציה) בבית הכנסת. הלכה נוספת האומרת "אל תשמח ישראל אל גיל בעמים" (ספר הושע, פרק ט', פסוק א') גם היא נתפסה כהלכה האוסרת את הביצוע של מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת. מספר עדויות כתובות לבעיה הלכתית זו ניתן למצוא בכתביו של מודנה ובמכתבים ששלח למען השגת הסכמה מרבני איטליה של תקופתו, לביצוע מוזיקה אמנותית בבית הכנסת.

מקרה פירארה

...אחרי בואי פה פירארה נתגלגלו הדברים להציב מעט חכמת המוזיקא על מכונה. כי נתעוררו הישנים ונתאוו חדשים. ועשינו לנו בית ועד ושכרנו לנו מלמד אשר בכל יום בא ללמד ונמצא למד... ואף היה מכוין דעתי עמי וזולתי להדריך מעשנו לש"ש (שם שמים), להודות לה' בשיר בשבתות וי"ט (יום טוב). ותהי רשות למלאכתנו ליל שבת נחמו זה מקרוב עבר אשר בב"ה (בית הכנסת) הגדולה בקהל רבה נזמרה. אמרנו יגדל ואדון עולם והמון חוגג וכל הקהל שמחו מזה. ולא ידעתי למה קם נגדנו החכם ר' משה קואימבראן, ובחוצות וברחובות יתן קולו, לומר כי חטאנו לה' אלהנו, ואיך אפשר כי בעלי תורה אשר עליהם המשא להדריך אחרים... כי בפרסום ובגלוי כי איך נשיר את שיר ה' על אדמת נכר, מקרא לא הוא? ובדברי רז"ל כתוב איסור דבר זה אחר החרבן. ואלה הדברים הולך ואומר עד כי... כמה מן ההדיוטות הדוברים עלינו עתק, ומאמינים עברנו תורות, חלפנו חוק.
—

פסק

לאחר מקרה פרארה פנה מודנה לאחד עשר רבנים ברחבי איטליה והשיג מהם הסכמה לביצוע מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת. בפסק הלכה שהוציא כתב מספר רב של פסיקות וסיבות להצדקת המעשה. "שאלה: ישנו איתנו איש יודע עד מה בחכמת השיר ר"ל (רוצה לומר) המוזיקא, ששה או שמנה בני דעת מבני קהלתנו יצ"ו [ישמרם צורם וגואלם] אשר בחגים ובמועדים ישאו קולם וירונו בבית הכנסת שיר ושבחה הלל וזמרה אין כאלהינו עלינו לשבח יגדל ואדון עולם וכיוצא לכבוד ה' בסדר ויחס ערך הקולות בחכמה הנזכרת. ויקם אדם לגרשם בשיח שפתותיו עונה ואומר כי לא נכון לעשות כן כי אם לשוש אסור והמזמור אסור והלולים כאשר המה בחכמת הזמר האמור אסורים משחרב הבית משום "אל תשמח ישראל אל גיל כעמים" ואותם הוציא לבוז בדבר זה בעיני ההמון אשר שמעו את קולם עם היותם רובם מתופשי התורה. יצא נא דבר מלכות מלפני המורים בתורה כהלכך אם יש איסור בדבר ואם קול הפוסל הוא זה קול ערב למינו להלל יה"
בהמשך לאחר סדרה של הנמקות בין היתר ציטוטים מהרמב"ם, עמד מודנה על הסוגיות הבאות:
"וכתוב "כבד את ה' מהונך" ודרשו חז"ל "ממה שחננך, כיצד אם יש לך קול ערב וכו' ואם כן אטו בשביל שחנן ה' לאלה ידיעת החכמה כסדרה ובאים לכבד בה ה' יהיו חטאים בנפשותם חלילה, נגזור אם כל על שלוחי ציבור שיהיו נוערים כחמורים ולא ינעימו קולם".
בחלק אחר כתב "ואנו אשר היינו בעלי המוזיקא בתפלותינו והודאותינו עתה נהיה לבוז אל העמים אשר יאמרו וכי אין אתנו עוד חכמה ונצעק אל אלהי אבותינו ככלב וכעורב. סוף דבר אין בזה ודאי משום "אל תשמח ישראל אל גיל" ולא עלה על דעת שום ב"ד או חכם לאסור מלשבח לה' בקול היותר נעים שאפשר ובחכמה הזאת המעוררת הנפשות לכבודו".

חנוכת בית הכנסת בסיינה

בית הכנסת הקטן והיפה בסיינה נחנך בשנת 1786. לחנוכת הבית, נערך טקס שנמשך כמה ימים ובו שובצו קטעי קריאה וקטעי שירה מולחנת. המקור נמצא בכתב יד בארכיון הכללי לתולדות ישראל בירושלים. הלחנים מיוחסים לזבולון גאליקי ופרנצ'סקו דרי שהיו כנראה מדרי הקהילה בתקופה. מילות הטקס רוכזו בקונטרס שיצא לכבודו ונדפס בליוורנו.

"קנטטה עברית בדו-שיח" להושענא רבה מאת קרלו גרוסי

עדויות רבות מעידות על העובדה שליל הושענא רבה שימש במאות ה-17 וה-18 כהזדמנות לעריכת הצגות מוזיקליות במיוחד באיטליה. ביצוע הצגות אלו טופח במיוחד בידי חברות מסוג ה"שומרים לבוקר" ששמו להן למטרה להפיץ את נוהג התפילה לפני עלות השחר. חברות אלו שפעלו מסוף המאה ה-16 הושפעו מתנועת המקובלים מצפת. מבין המקורות הרבים המעידים על פעילות מוזיקלית בליל הושענא רבה, נשתמר מקור מוזיקלי נוסף אחד מן המאה ה-17 - "קנטטה עברית בדו-שיח" מאת קרלו גרוסי. היצירה נדפסה בשנת 1681 בקובץ יצירותיו של המלחין הנקרא: "שעשועי הגדולים..." 
הקנטטה בוצעה בגטאות ונציה או מודנה בליל חג - הוא ליל הושענא רבה - אדם אחד עובר אורח ("הלך") נתקל בחבורת אנשים המפליגים בזמרת שירי שבח לה' בחדווה "נכפלת". קבוצה זו נמנית עם חבורת "שומרים לבוקר" כפי שמלמדנו הבית האחרון. ההלך מציג בפני בני החבורה שאלות במטרה לעמוד על הסיבה המיוחדת לשמחתם. בני החבורה משיבים לו וכך מתפתח דו-שיח בין סולן (ההלך) ומקהלה (חבורת "שומרים לבוקר") המגלה לנו שהמדובר הוא בחגיגת יום השנה לייסוד החברה החל בהושענא רבה.
דוגמת טקסט מתוך הקנטטה:
להאזנה בלווית תמונות של ונציה

קזאלה מונפראטו

אירועי ליל הושענא רבה קבלו צורה מיוחדת במינה בקהילת קזאלה מונפראטו מאז שנת 1732.
עדויות על אירועים אלו נמצאות בכתב יד שבספריית לנין במוסקבה. חוקר המוזיקה משה גורלי גילה שם את כתב היד בשנת 1964. לאחר גילוי זה הקדיש כמה פרסומים לנושא וכן ביצע בביצוע מודרני את אחת היצירות בשנת 1972. במובן מסוים ניתן לזהות מרכיבים אורטוריים ביצירות שהולחנו לאירועים אלו. אירועים אלו נועדו לחברה הדומה ל"שומרים לבוקר" (חברת "זריזים"). יוזם האירועים המוזיקליים של השנים 1732-1733 היה יוסף חיים קציגין ואבן על שמו חקוקה בבית הכנסת המפואר של קזאלה מונפראטו. הטקסטים חוברו על ידי חבר אחר בקהילה אדם בשם ש.ח. ירק, והלחנים מוגדרים כלחנים אנונימיים. הבולט שבלחנים הוא הקטע המסיים "לכו נרננה", הנשמע בהחלט כלקוח מתוך הסגנון האורטורי של ג.פ הנדל על פי המסורת של בני המקום, מיוחסים לו חלק מן הלחנים של האורטוריה, אף על פי שאין לכך סימוכין.

הקהילה הפורטוגזית באמסטרדם

צאצאי האנוסים מפורטוגל שהתיישבו באמסטרדם היוו את אחת הקהילות המשגשגות של אירופה. יהודים אלו עברו מספר לא מבוטל של שנים בהתבוללות גמורה. במאה ה 17 החליטו לחזור ליהדות ובין היתר קיימו חיי קהילה עשירים ביותר. המפגש בין התרבות הנוצרית מערבית לבין היהדות הוליד בין היתר מוזיקה שהולחנה לטקסטים תנ"כיים, טקסטים מסידור התפילה ולפיוטים. שני מלחינים בלטו בקהילת אמשטרדם בתחילת המאה ה-18: 
המלחין אברהם קסרס שהלחין את הפיוט "חשקי חזקי" פיוט מאת יצחק אבוהב דה פונסיקה כמו כן הלחין את הקנטטה "לאל אלים" שבוצעה ביום ה-75 לחנוכת בית הכנסת הגדול בעיר. 
מלחין נוסף, שלא היה יהודי במוצאו ועבד בשירות הקהילה בהלחנת קטעים מסידור התפילה, היה המלחין כריסטיאנו ג'וזפה לידרטי. קטעים שנשתמרו מלחניו הם: "נורא אלוהים" קטע למקהלה בשלושה קולות, "כל הנשמה" - קטע לשירת סולו לקול גבוה, תזמורת ובהמשך מקהלה, קטע שהולחן לכבוד שבת נחמו, שמחת תורה לכבודם של חתן בראשית וחתן תורה. "בפי ישרים" קטע למקהלה לחג השבועות, "המשיח אלמים" קטע לאנסמבל קולי מתוך תפילת שחרית לשבת ויום טוב. גם לאברהם קסרס ישנה גרסה לקטע תפילה זה. בדורנו, נשתמרו יצירות אלו כבבואות חד קוליות בזיכרונם של שרידי הפעילים המוזיקליים של הקהילה ומושרים בבית הכנסת עד עצם היום הזה.

קנטיקום הבראיקום

"דיברטיסמן" לברית מילה בארבע הקהילות בדרום צרפת (מחוז וינישין אזור אביניון) מקור כתב יד בספריה הלאומית בפריז. היצירה בנויה כקנטטה ולכן גם נקראת "קנטיקום הבראיקום". מלחין מקומי בשם לואי סאלאדן, אצלו הוזמנה היצירה, כתב את אחת היצירות הטובות ביותר שנתגלו עד כה בקרב הקהילות היהודיות באירופה בתקופה הנדונה דהיינו המאה ה-18. שחזור היצירה מבוסס על שני כתבי יד: כתב היד של הפרטיטורה השמור בספרייה הלאומית בפריז, ו"סדר הקונטיריס", קובץ תפילות ופיוטים של יהודי ארבע הקהילות שבדרום צרפת אשר נדפס באביניון בשנת 1764-65. בסוף המאה ה-17 פנה אחד מנכבדי הקהילה אשר ציפה להולדת בן, למלחין שילחין פיוטים המיועדים לברית מילה. יש להניח כי יצירה זו בוצעה בברית המילה של בנו ומאז ואילך נשאה חן בעיני בני הקהילה שחזרו וביצעו אותה. הפיוט המרכזי: "ילד היולד" נשתרש כמנגינה חד קולית בפי בני הקהילה עד שלהי המאה ה-18.
הטקסטים
(1)

אשיר לאלי
צורי וגואלי
בקול רינה ותודה
בשמחה וגילה
תוך קהל ועדה
(3)

שלח תשבי
 
מהר והביא

בזכות בריתך

לעם עמוסיך

ירוץ כצבי
 
כנאום נביא

פדה מרעיתך
 
משיני לביא
(היצירה בביצוע קולי בשני חלקים המקושרים בתחתית הערך במדור קישורים חיצוניים).