האנטר ס. תומפסון

תחילת חייו

תומפסון נולד וגדל בלואיוויל, קנטקי שבארצות הברית. בשנת 1952 התייתמו הוא ושני אחיו מאביהם ונותרו לגדול במחיצת אימם. ב-1956 הצטרף תומפסון לחיל האוויר האמריקני. במהלך שירותו במחלקת מודיעין בבסיס אגלין שבפלורידה החל לשמש כעורך הספורט בביטאון הבסיס. במקביל, בניגוד לחוקי חיל האוויר, כתב תומפסון בעיתונים המקומיים. ב-1958 זכה לשיחרור מוקדם בהמלצת מפקדיו ונסע לניו יורק, שם השתתף - בזכות מלגה לחיילים משוחררים - בקורסים אחדים על כתיבת סיפורים קצרים בבית הספר ללימודים כלליים באוניברסיטת קולומביה. בתקופה זו הועסק לתקופה קצרה בכתיבת טקסטים בשבועון טיים מגזין, אך פוטר ב-1959 בשל אי-צייתנות.
ב-1960 נסע תומפסון לסן חואן שבפוארטו ריקו כדי לעבוד במגזין הספורט "אל ספורטיבוֹ". משנסגר המגזין זמן קצר לאחר מכן ניצל תומפסון את ההזדמנות ויצא לטייל באמריקה הדרומית והאיים הקאריביים תוך כדי כתיבת פרילנס למספר עיתונים יומיים בארצות הברית וכן לשבועון ה-"נשיונל אובזרוור" בהוצאת דאו ג'ונס. בשנת 1961 חזר לארצות הברית וגר מספר חודשים ב-"בְּיג סוּר" שבמרכז קליפורניה. במאי 1963 הוא נשא לאישה את סנדרה קונקלין ושנה לאחר מכן נולד בנם היחיד, חואן פיצג'ראלד.
בשנת 1964 החל תומפסון לרכב ולהתרועע עם חברי כנופיית האופנוענים מלאכי הגיהנום (Hells Angels) וחי עימם במשך כשנה. הסיפור הסתיים בתקיפתו הברוטאלית לאחר שחברי הכנופיה חשדו בו כי הוא מרוויח כסף מכתיבה ודרשו שיחלוק עימם ברווחים. ב-1965 הוא פרסם כתבה על מלאכי הגיהנום בעיתון "האומה" (The Nation), ושנה אחר כך התפרסם ספרו בנושא בהוצאת "רנדום האוס". במקביל, במהלך התקופה שחי בסן פרנסיסקו בשנות ה-60 רכש תומפסון, דרך התכתבות בדואר מול כנסייה, דוקטורט בתאולוגיה.

שנות ה-70

בשנת 1970 השתתף תומפסון בבחירות מקומיות לתפקיד השריף במחוז פיטקין שבקולורדו מול שריף רפובליקני. במצע הבחירות הופיעו סעיפים כגון דה-קרימינליזציה של שימוש בסמים, הפיכת הרחובות למדרחובים מדושאים, איסור בנייה מעבר לגובה המסתיר את נוף ההרים ושינוי שם העיירה אספן ל-"Fat City". הוא גילח את ראשו וכך כינה את יריבו - ששערו היה קצר - "ארוך השער" (כינוי גנאי להיפים). הוא הפסיד בקלפי בהפרש קולות מצומצם. כתבתו הראשונה עבור הרולינג סטון תיארה את מסע הבחירות ההזוי ולאחר מכן המשיך לעבוד במגזין ככתב פוליטי ובו כתב במהלך שנות ה-70 כמה ממאמריו המוצלחים ביותר וכן פרסם בהמשכים שניים מספריו שיצאו לאור מאוחר יותר - "פחד ותיעוב בלאס וגאס" ו"פחד ותיעוב במסע הבחירות 72'".

שנותיו המאוחרות

בשנת 1980 התגרשו תומפסון ואשתו (אך נותרו בקשר טוב עד למותו). באותה שנה יצא בהוליווד "היכן שנודדים הבאפלו" (Where the Buffalo Roam) - אדפטציה קולנועית לכמה מסיפוריו משנות ה-70 - בה כיכב ביל מוריי בתפקיד תומפסון. הסרט כשל בקולנועים ותומפסון עבר זמנית למדינת הוואי, שם כתב את ספרו "קללתו של לוֹנוֹ" - סיפור גונזו קלאסי בו סוקר האנטר מרוץ מרתון במדינה. הספר יצא לאור בשנת 1983 ונדפס למשך זמן קצר בלבד. באותה שנה הוא כיסה את פלישתה של ארצות הברית למדינת האי גרנדה ולאחר מכן כתב מאמר מכה-גלים על פרשת גירושיהם השערורייתית של רוקסאן והרברט פוליצר. בעקבות זאת הוא ביצע עבור "פלייבוי" כתבת תחקיר על "פורנוגרפיית זוגות", במסגרתה עבד זמן מה כמנהל משמרת לילה בקולנוע למבוגרים בסן פרנסיסקו.
למרות כל זאת, תוצרתו הספרותית בשנות ה-80 הסתכמה, למורת רוחם של מעריצים ומכרים, בסדרה בת ארבעה כרכים, שנקראה "דפי גונזו", אשר רוב תוכנם מאמרים ישנים (בעיקר מהרולינג סטון) ומעט מאמרים וסיפורים קצרים חדשים או כאלו שלא התפרסמו. כתוצאה מהביקורת הרבה שנוצרה על מיחזור עבודתו הפך תומפסון למתבודד. הוא החל להגיע להופעותיו בציבור באיחור של מספר שעות ולהרצות תחת השפעת אלכוהול וסמים, ביטל הגשות של מאמרים ומתח את היחסים עם עורכיו, שנאבקו לשמירת מקומו במערכת העיתון. תומפסון המשיך לכתוב עבור הרולינג סטון על מגוון נושאים ובאופן לא סדיר.
אחיו של תומפסון, ג'יימס (שמת מסיבוך איידס ב-1994), טען שמעולם לא היו קרובים מכיוון שהאנטר לא ראה בעין יפה את היותו הומוסקסואל ושהטיפול באמם האלכוהוליסטית נפל בעיקר על כתפיו עקב היעדרו של האנטר. ביקורת נוספת שהועלתה כלפי תומפסון עסקה בחיבתו היתרה לנשק, שהתבטאה באוסף עצום של אקדחים, רובים, גזים שונים לפיזור הפגנות, כלי-נשק אוטומטיים וחצי-אוטומטיים וכן כמעט כל סוג קיים של חומר נפץ תעשייתי או מתוצרת בית.
עבודתו של תומפסון זכתה לתחייה מחודשת עם חשיפתה לדור חדש של מעריצים ב-1998, כאשר יצא לקולנועים הסרט ההוליוודי פחד ותיעוב בלאס וגאס בכיכובם של ג'וני דפ בתפקיד העיתונאי ראול דיוק (בן דמותו של תומפסון) ובניסיו דל טורו בתפקיד עורך הדין האקסצנטרי ד"ר גונזו. הקרנת הבכורה של הסרט תוזמנה עם הוצאת מהדורה מחודשת של הספר וכן מספר מוצרי מרצ'נדייזינג (כגון חולצות, מדבקות ופוסטרים).
בתחילת שנות האלפיים השקיע תומפסון את מרב מרצו בכתיבת "!Hey, Rube" - טור ספורט בערוץ ESPN - שקובץ לאחר מכן בספר הנושא שם דומה. אחד מספריו המאוחרים, "ממלכת הפחד" (Kingdom of Fear) שיצא לאור ב-2003, מכיל ברובו חומר חדש ונושא אופי אוטוביוגרפי. הספר עוסק בכעס בחלוף "המאה האמריקנית". באפריל 2003 נשא תומפסון לאישה את אניטה בחמוק (Bejmuc).

מותו

ב-20 בפברואר 2005 בשעה 17:42, בגיל 67, ירה תומפסון בראשו באקדח בביתו שבווּדן קריק, קולורדו. בנו ובני משפחתו שהיו בביקור בבית באותה עת, נמצאו בחדר הסמוך. אשתו אניטה, ששהתה במכון הכושר באותו הזמן, דיברה אתו בטלפון בזמן שהתאבד. לדברי בני משפחתו וחבריו לא היה זה מעשה של יאוש, אלא מעשה מתוכנן מראש שנגרם כתוצאה ממצבו הרפואי והכאבים הרבים מהם סבל. שלושה חודשים לאחר מכן פרסם הרולינג סטון את "מילותיו הכתובות האחרונות" - פתק שעליו שירבט תומפסון 4 ימים לפני מותו את המילים הבאות תחת הכותרת "עונת הפוטבול נגמרה":
"לא עוד משחקים. לא עוד פצצות. לא עוד ללכת. לא עוד כיף. לא עוד לשחות. 67. זה 17 שנים מעבר ל-50. 17 יותר משהצטרכתי או רציתי. משעמם. אני כל הזמן מקטר. לא כיף - לאף אחד. 67. אתה נעשה רודף בצע. מתנהג בהתאם לגילך הזקן. הירגע, זה לא יכאב."
ב-20 באוגוסט 2005, בטקס פרטי, נורה אפרו מתותח - מראש מגדל שגובהו 46 מטרים (פרי תכנונם של תומפסון וידידו המאייר הבריטי ראלף סטדמן), לצלילי שירו של בוב דילן "Mr. Tambourine Man" - ביחד עם זיקוקין די-נור בצבעי אדום, לבן, כחול וירוק. בסדרת תוכניות של ה-BBC בשם "פחד ותיעוב בגונזו-ויז'ן" משנת 1978 ניתן לראות כיצד מתכננים תומפסון וסטדמן את המונומנט. קטעי הווידאו נמצאים כמו כן כתוספת מיוחדת במהדורת אספנים ב-DVD של הסרט פחד ותיעוב בלאס וגאס, שיצאה ב-2003. על-פי פרסומים שיגור האפר מומן על ידי ג'וני דאפ בעלות של 3 מיליון דולר.