אלימות במשפחה

אלימות במשפחה היא התעללות נפשית, פיזית או מינית של בן משפחה אחד במשנהו.

אלימות בין בני זוג

תופעת האלימות במשפחה, קיימת משחר ההיסטוריה, אך המודעות הציבורית לבעיה זו ברחבי העולם החלה רק בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים].
אלימות בין בני זוג מופעלת בכמה אופנים: פיזי, נפשי, מילולי, ומיני. ההתנהגויות כוללות איומים, השפלות מילוליות ופיזיות, מעקבים, הטרדות, הצרת צעדים, בידוד חברתי, מניעת שליטה על משאבים כלכליים, השלכת חפצים, הפחדות, אונס או פגיעה מינית, פגיעות פיזיות שונות, ובמקרים קיצוניים רצח. לעיתים מטרתו של בן הזוג האלים היא להשיג שליטה על האחר. הצורך בשליטה יכול לנבוע מחולשה, מרגש נחיתות וחוסר הערכה עצמית. לפעמים נובעת האלימות מדחפים אגרסיביים שהאלים אינו יודע כיצד לשלוט בהם. אלימות קשורה גם עם הפרעת אישיות אנטי סוציאלית והפרעות נפשיות אחרות. לפעמים נובעת האלימות ממניע של נקמה על בגידה (כמו למשל במקרים של רצח על חילול כבוד המשפחה). גם מעמד חברתי המקנה לאשה מעמד נחות על פני בעלה, ומקבל בהבנה מקרים של הכאת האשה, מעודד אלימות כזו. אלימות בין בני זוג יכולה להתפרש כהרגל וצורך ילדותי להשיג דבר באמצעות הפעלת כוח, בלי להיות מודע לנזק הנגרם.
בספרות מספר מודלים ותאוריות ביחס לתופעת האלימות בין בני זוג, מעגל האלימות (Cycle of Violence) של Lenore Walker משנת 1979, גלגל הכח והשליטה (Power and Control Wheel) שנוצר על ידי קבוצת מחקר במיניסוטה (1984), המודל של פרופ' דמפסיי לאפיון אלימות במשפחה במאמרה משנת2006, ולבסוף "מודל המעגלים במצבי אלימות במשפחה" המוצע על ידי בושרי ובן-ארי, לתיאור התנועה בין מצבי האלימות השונים (2012). בושרי ובן-ארי טוענים, בין היתר, כי ככלל, אלימות מסלימה מהפרעה לניהול אורח חיים סביר ותקין, לאלימות נפשית, תוקפנות שאינה כוללת מגע פיזי ולבסוף לאלימות פיזית או אלימות מינית. כמו כן, ההסלמה היא מצטברת, למשל, לאלימות הנפשית תצטבר אלימות פיזית או מינית, וגם אם תהיה רגיעה זמנית, אם לא תטופל היא איננה מוחלטת, אלא תהיה ביחס לתקיפה הפיזית או המינית, ובן הזוג התוקף צפוי להמשיך בסוג האלימות האחר בו נהג בטרם הסלים את פעולותיו.
מרבית התוקפים הם אנשים נורמטיבים בעלי צרכים, אשר יכולים לאהוב ולהיות נאהבים. הם נוקטים באלימות כדי לקבל את רצונם מבני זוגם, אבל במקרים רבים הם מתנהגים כרגיל כלפי קרובי משפחה, חברים לעבודה ואחרים, ואפילו כלפי בן זוגם (אם מדובר באלימות שאינה תמידית), ובאופן כללי מנהלים אורח חיים נורמטיבי. ניתן למצוא אף מקרים שבין בני זוג שקיימת אלימות בניהם יתקיימו יחסים נורמטיבים של אהבה ונתינה, על אף האלימות. לרוב הם לא בטוחים ביכולתם לתת אמון באנשים אחרים ויש להם קושי לרקום יחסי חברות קרובים ואינטימיים]. הם נוטים להיות ביקורתיים או קנאים כלפי בני זוגם ולעיתים קרובות הם מכחישים את אחריותם על ההתנהגות שלהם ורואים אותה כנובעת מהתנהגות בן הזוג. כמו כן, רבים מהם ממזערים את ההשפעה של ההתנהגות התוקפנית על בן זוגם. אלימות כזו עלולה להחמיר במשך הזמן. 
קרבן האלימות לעיתים מתבלבל כי ישנם רגעי התפייסות ונאמר לו שהדברים נאמרו לטובתו, והוא מקבל אותם מתוך הכנעה ונקודת חולשה. וכך חוזרת ההתעללות עד כדי החלשת הקרבן וריסוק נפשי ומטלי שלו. מסיבה זו חשוב מאוד לדווח על מקרי אלימות והתעללות כבר בשלבים הראשונים שלהם.
מחקרים מראים כי למתעללים ולקורבנות האלימות יש מאפיינים דומים]. בין המאפיינים ניתן למצוא: הערכה עצמית נמוכה, מנגנון הכחשה, רקע של אלימות במשפחה הקודמת או בחברה הסובבת.

בישראל

מנתוני משטרת ישראל אודות רצח נשים בידי בני זוגן עולה כי בשנת 2002 נרצחו 14 נשים, בשנת 2003 נרצחו 19 נשים, ובשנת 2004 נרצחו 10 נשים. בשנת 2005 נרצחו 11 נשים בידי בני זוגן ו-4 נשים על רקע מה שמכונה חילול כבוד המשפחה. בשנת 2006 נרצחו 12 נשים בידי בני זוגן ו-6 נשים נרצחו על רקע מה שמכונה חילול כבוד המשפחה.

תאוריית הפטריארכיה וביקורת עליה

טענת היסוד של תאוריית הפטריארכיה גורסת כי אלימות במשפחה היא בהכרח אלימות של גברים האוכפת את הסדר הפטריארכלי, ואילו אלימות נשית, אם היא קיימת, מופעלת בעיקר במסגרת הגנה עצמית.
פרופ' מורי שטראוס, חוקר בכיר בתחום אלימות במשפחה, מתנגד לאסכולת תאוריית הפטריארכיה בתחום אלימות במשפחה, על סמך ממצאים אמפיריים של מחקרים שבחלקם היה שותף. בהרצאותיו ובמאמרים רבים שפרסם החל מ-1980, טען שטראוס כי המחקרים מראים כי אלימות בין בני זוג מאופיינת על ידי סימטריה מגדרית והדדיות. סימטריה פירושה שהסיכוי שאישה תכה גבר זהה, ואף גבוה במקצת, מהסיכוי שגבר יכה אישה, במסגרת זוגיות. שטראוס מצביע על ביבליוגרפיה של קרוב ל-300 מחקרים, בהשתתפות מצטברת של מאות אלפי נחקרים, המאששים מסקנות אלה.
חוקרים נוספים המבקרים מדעית את תאוריית הפטריארכיה של הגישה הפמיניסטית לגבי האלימות במשפחה וטוענים כי היא שגוייה הם ד"ר ווארן פארל, ד"ר דונלד דאטון, פרופ' סוזאן שטיינמץ, ד"ר לינדה מילס, ומארק האמל, LCSW, עורך כתב העת Partner Abuse, ארין פיצי וכמו כן הקרימינולוגית הישראלית שרה בן דוד.

יחס המשטרה

במקרים של חשד לאלימות במשפחה, ניצבת המשטרה לעיתם קרובות בפני דילמה הכרוכה בניבוי תוך לקיחת סיכון. בעיה זו קשה במיוחד, שכן סכסוכים משפחתיים רבים מתרחשים "בארבע עיניים", ובפני הגורם החיצוני המעורב אין תמיד מידע עובדתי מוצק שיכול לתמוך בגרסה זו או אחרת. בשנת 1998 עדכנה משטרת ישראל את מדיניותה, כאשר פתחה מדור לחקירת מקרי אלימות בין בני זוג. במערך זה מושם דגש על הנושאים הבאים: תגובה מהירה של המשטרה תוך מיצוי סמכויותיה, הערכת המסוכנות ומניעתה בכל שלבי הטיפול המשטרתי, קשר בין המשטרה לבין גורמים מטפלים בקהילה, והקצאת מערך חקירות ייחודי בכל תחנות המשטרה: בכל תחנת משטרה יהיו שני חוקרים שהוסמכו לחקירת עבירות אלימות בין בני זוג, וכן יוקצו חוקרות ייחודיות למגזר הערבי.

יחס התקשורת

עד לשנת 1976 העוסקים בתקשורת הישראלית לא ראו הכאת נשים כבעיה חברתית, אלא כבעיה פרטית]. במהלך השנים היחס לתופעה עבר שינוי. תחילה נחשפו מקרים שהוצגו כחריגים, והכתבים דיווחו על אלימות נגד נשים ורצח נשים על ידי בעליהן כעל "בעיה רומנטית", טרגדיה משפחתית או אירוע מקרי והנטייה הייתה להטיל את האשמה באישה. אולם בשנת 1976 היחס לתופעה השתנה והוא בא לידי ביטוי בשני אופנים: פתיחת מקלטים לנשים מוכות בשנות השבעים וחקיקת החוק למניעת אלימות במשפחה בשנת 1991, ובהדרגה החלה התקשורת לראות בתופעה כבעיה חברתית ולא אישית.

אלימות בין אחים

אלימות בין אחים פירושה התעללות בין אחים כדפוס של אלימות והפחדה שחוזר על עצמו. סוג אלימות זה מוזכר בסיפורי התנ"ך - רצח הבל על ידי אחיו קין, והתעללות אחי יוסף ביוסף.
האלימות בין אחים מתפרשת לרוב כמריבה. ההורים מתעלמים ותופסים זאת כחלק מתהליך ההתבגרות. אלימות זו מאפיינת ילדים בגילאי 6–12, וכן מאפיינת בנים יותר מאשר בנות.
במקרים מסוימים האלימות הופכת לבעייתית כאשר פער הגילאים בין האחים גדול ואח אחד הוא תמיד הקורבן והשני תמיד התוקפן.
התעללות בין אחים יכולה להיות גם מינית. גם במקרה זה פעמים רבות ההורים תופסים את ההתעללות כמשחק בין האחים, דבר שמגביר את הפגיעה בקורבן בשל התחושה שאין מי שיגן עליו/עליה. במקרה זה בדרך כלל ישנה דינמיקה משפחתית מורכבת שמעבירה מסרים בעיתיים או סותרים לגבי ההתעללות שמאפשרים את הימשכותה.

אלימות נגד גברים

לפי מחקרים רבים כמו זה של שטראוס ושל גלר, למרות הדעה הנפוצה שרוב הקורבנות הם נשים ורוב המתעללים הם גברים, הסיכוי של גבר להיפגע מהתעללות במשפחה דומה לזה של אישה, ולפי מחקרים רבים גבוהה יותר. בגלל הנחה שגויה זאת מתבצע מחקר מועט משמעותית על פגיעות בגברים לעומת פגיעות בנשים. לפי שטראוס, כשרצה לפרסם מאמר בנוגע לאלימות במשפחה, המפרסם מחק מן המאמר את הסטטיסטיקה שהציג לגבי אלימות כלפי גברים]. ההתעללות שגברים עוברים היא לרוב כזאת פסיכולוגית, אך אלימות מינית, פיזית וכלכלית גם היא נפוצה]. למרות שכיחותה, אלימות נגד גברים לרוב קשה פחות מזאת שנגד נשים. לעיתים נדירות יותר, תקיפה נגד גבר גורמת לפציעה חמורה ומקרי רצח של בן זוג הם נדירים עוד יותר.
לגברים רבים שספגו או סופגים התעללות קשה להתגונן מפני ההתעללות, כשגבר מתלונן על תקיפה הוא לפעמים נתפס כחלש, או כ"לא גברי", לעיתים רשויות החוק והמשטרה נוטות להתעלם מאירועים של אלימות כלפי גבר, כיום בישראל אין מקלטים לגברים מוכים, בארצות הברית נכון 2016 קיים מקלט אחד, אף על פי שיש בארצות הברית עשרות מיליוני גברים. מגבר מוכה מצופה הרבה פעמים להביא ראיות רבות שהותקף עד שיכל טיפול הגנתי עבורו. מספר גברים מוכים שהחליטו לספר על תקיפתם בפומבי זכו לייחס מזלזל ואפילו צחוק כאשר סיפרו על מקרם.
אלימות נגד גברים בתא משפחתי לא רק פוגעת בגבר אלא בעלת השפעה על הילדים ושמה אותם בקבוצת סיכון.
בתופעת הניכור ההורי, אחד הילדים מתנכר לאחד מהוריו הביולוגיים (לרוב האב), בעידוד וסיוע מההורה המנכר (לרוב האם). הגדרת המושג המדויקת שנויה במחלוקת, אך במקרים בהם היא קיימת, היא עשויה להיחשב כאלימות פסיכולוגית כנגד הצד השני.