google/wiki40b huggingface dataset:
מתקן התפלה אשקלון

מתקן התפלה אשקלון הוא מפעל התפלת מי ים בשיטת האוסמוזה ההפוכה (SWRO) המספק מים באיכות מי שתיה למערכת המים הארצית בישראל.
המתקן הוקם במתחם קצא"א בסמוך לאשקלון, בהשקעה של מעל למיליארד ש"ח, על ידי הקונסורציום V.I.D, בבעלות חברת הנדסת התפלה וורידיס בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT). החברה הקימה את המפעל ואוחזת בזכיון להפעלתו למשך 25 שנים עד להעברתו למדינת ישראל. המתקן החל לפעול ב-4 באוגוסט 2005‏ והחל להעביר מים לחברת "מקורות" ב־23 באוגוסט 2005. המתקן סיפק באותה שנה 24 מיליון מטר מעוקב (מלמ"ק) מים, ומאז הוא מספק מי שתייה לקו ירקון-נגב של המוביל הארצי בנוסף למקורות הישנים של המפעל. התפוקה כיום עומדת על 118 מיליון מטרים מעוקבים של מים באיכות מי שתייה בשנה, כ- 5% מתצרוכת המים השנתית בישראל. המתקן באשקלון היה הראשון בתוכנית ממשלת ישראל להקים מתקני התפלת מי ים עם כושר יצור של 505 מלמ"ק עד שנת 2013. 
למתקן שלושה קווי יניקה השואבים מים ממרחק של קילומטר מהחוף ומעומק של כחמישה עשר מטרים. ראשית עוברים המים סינון ראשוני, לאחר מכן מועלה לחץ המים ל־70 בר והמים עוברים דרך ממברנות חדירות למחצה לביצוע תהליך ההתפלה באמצעות אוסמוזה הפוכה. לאחר סיום התהליך ההתפלה מושבת למים המותפלים הקשיות הנדרשת למי שתייה והם מועברים לחברת מקורות והתמלחת מוחזרת לים.
מקור האנרגיה, הרכיב בעל העלות הגבוהה ביותר בתהליך ההתפלה, הוא תחנת כוח עצמאית שהוקמה למטרה זו, הפועלת על גז טבעי והמופעלת על ידי קבוצת דלק.
המתקן, שהוא השלישי בגודלו מסוגו בעולם (לאחר מתקן התפלה שורק ומתקן התפלה חדרה), זכה בפרס "מתקן ההתפלה של השנה ב-2006" מטעם GWI - Global Water Intelligence משום היותו הגדול ביותר בעולם באותה התקופה (הוא זכה בפרס שנה בלבד לאחר התחלת פעילותו), והיווה אבן דרך משמעותית בתעשיית ההתפלה בישראל ובעולם.
בינואר-פברואר 2016 הושבת המתקן לפחות פעמיים עקב זיהום במי הים.
כריס סמולינג

קריירת מועדונים

סמולינג החל את הקריירה בקבוצת החובבים מיידסטון יונייטד, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2007. הוא הפך במהרה לשחקן חשוב בקבוצה ולאחר סדרה של הופעות מרשימות הצטרף למועדון פולהאם שהייתה אז בפרמייר ליג באפריל 2008.
סמולינג ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ב-24 במאי במשחק האחרון של עונת 2008/2009 בהפסד 2-0 לאברטון, ובעונה שלאחר מכן כבר הפך לשחקן מפתח בהרכב פולהאם. יכולתו הגבוהה הביאה להתעניינות מצד קבוצת מנצ'סטר יונייטד, ובחודש ינואר 2010 הודיע המועדון כי סמולינג חתם בשורותיו, אך יישאר בפולהאם עד לסיום אותה עונה. סמולינג הצטרף רשמית למנצ'סטר יונייטד ב-1 ביולי 2010, והופעת הבכורה שלו במועדון הייתה במשחק מגן הקהילה ב-8 באוגוסט בניצחון 3-1 על צ'לסי שבו יונייטד זכתה בתואר.
בעונתו הראשונה בקבוצה שימש סמולינג בעיקר כשחקן מחליף, אך מספר פציעות של שחקני הגנה אחרים הובילו אותו בהמשך העונה לתפוס מקום בהרכב. עם תחילת עונת 2011/2012 סמולינג הפך לשחקן משמעותי יותר בקבוצה, שהוא מתפקד כבלם או בעמדת המגן הימני, וכבש את שערו הראשון בפרמייר ליג ב-18 בספטמבר 2011, במשחק הניצחון 3-1 מול צ'לסי.
בעונת 2016/2017 בליגה האירופית, תחת המאמן ז'וזה מוריניו, זכה סמולינג עם קבוצתו בתואר האירופי, וזאת לאחר שפתח במשחק הגמר בו ניצחה קבוצתו 2-0 את אייאקס.
סמולינג מנהל החל מ-2018 אורח חיים טבעוני.
ב-30 באוגוסט 2019 הושאל לקבוצת רומא.

קריירה בינלאומית

סמולינג ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה ב-2 בספטמבר 2011, במשחק מול נבחרת בולגריה.
המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם

מבנה המוזיאון

המוזיאון ממוקם בחדרי בית היתומים העירוני שנוסד בשנת 1520 ברחוב קאלוור. בשנת 1579 עבר המוסד למבנה מנזר שעמד במקום בו עומד המוזיאון הנוכחי. באמצע המאה ה-17 נבנה מתחם חדש עבור בית היתומים, שנותר עד ימינו.
חדרי הנהלה של בית היתומים בהם נפגש חבר הנאמנים של בית היתומים בין השנים 1634–1960 נותרו עד ימינו, ובעת הפיכת המבנה למוזיאון שומרו חדרים אלה ושוחזרה תיקרתם המצוירת מהמאה ה-17. ריהוט החדר והתמונות על קירותיו שוחזרו באופן מדויק למצב בו היו בשנת 1879.

מוצגי המוזיאון

בין אוספי המוזיאון מוצגים פרטי ריהוט היסטוריים, שלטי חנויות, דגמים של העיר של מבנים בעיר וכן תצלומים וציורים מתקופות שונות. בין המוצגים ניתן למנות "מכונית לבנה" - מכונית ידידותית לסביבה מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, שחזור של בית קפה משכונת יורדאן וכן גלריה המוקדשת לציורים של משמר העיר (מהם ניתן להבין מדוע "משמר הלילה" של רמברנדט המוצג ברייקסמוזיאום עורר תרעומת על ידי מזמיני התמונה שציפו ליצירות כגון אלה המוצגות במוזיאון).
ז'אק ז'וז'אר

ז'אק ז'וז'אר (בצרפתית: Jacques Jaujard;‏ 3 בדצמבר 1895 - 21 ביוני 1967) היה אוצר צרפתי ומי שכיהן כבכיר ברשות המוזיאונים הלאומיים של צרפת ומנהל מוזיאון הלובר בתקופת מלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה

ז'וז'אר נולד לאנרי ומארי-דניס דליו (Delieux) בדצמבר 1895.
באוקטובר 1914 הוא התנדב לצבא הצרפתי ובאפריל 1915 שוחרר משירותו הצבאי עקב מחלה והפך לעיתונאי, במקצוע זה עבד בהצלחה רבה והצליח בכיסוי התחום הכלכלי.
ב-1922 עבד כמזכירו של פול פנלבה שכיהן ב-1924 כסגן יו"ר מטה לנשיא בית הנבחרים הצרפתי. בשנת 1925 פנלבה מונה לראש מטה המועצה, שר המלחמה.

מנהל מוזיאון הלובר

באותה שנה מונה ז'וז'אר למזכ"ל רשות המוזיאונים הלאומיים וב-1933 היה לסגן מנהל הרשות ובשנת 1940 מונה למנהל "איגוד המוזיאונים הלאומיים" (Réunion des Musées Nationaux), הגוף שהיה אחראי לניהול מוזיאון הלובר. בהיותו מנהל המוזיאונים הלאומיים ומוזיאון הלובר הוא ערך רפורמה במבנה המוזיאונים המקומיים והלאומיים והקים את הפיקוח הכללי על המוזיאונים הפרובינציאליים, השלב הראשון בדה-צנטרליזציה של התצוגות הרשמיות בפריז בשנות ה-30 וה-50 של המאה ה-20.
בתקופת מלחמת האזרחים הספרדית הוא הבטיח את פינוי יצירות האמנות של מוזיאון הפראדו כדי להצילם מביזה והשחתה. 
בתקופת הכיבוש הגרמני בצרפת הוא ניסה ללא הצלחה לשכנע את הגרמנים בנחיצות האמנות ולבסוף ארגן את העברתם והסתרתם של מאות יצירות אמנות מהלובר לאזורי הספר תחת אפם של הנאצים וממשלת וישי. באותה עת, הוא תרם לאבטחת אוספי האמנות הפרטיים והציבוריים (כמו האוסף של מוריס דה רוטשילד) ותמך בפעולות שביצעה רוז ואלאן (Rose Valland) בהברחת יצירות אמנות מהגלריה הלאומית ז'ה דה פום.

הוקרה

באוקטובר 1944, תנועת השחרור הצרפתית מינתה אותו למנכ"ל רשות יצירות האמנות ובדצמבר היה למנהל הכללי לאומנות וכתבי יד. בתקופת כהונתו הקים את הקרן הלאומית לכתבים ומרכזי דרמה.
לאחר המלחמה, הוא עוטר במדליית המחתרת ובשנת 1958 שארל דה גול מינה אותו למפקד לגיון כבוד.
בדצמבר 1955 היה למזכיר באקדמיה לאומנות ולאחר שהתגרש מאשתו הראשונה, נישא לשחקנית ז'אן בואטל (Jeanne Boitel) אותה פגש ב-1944 בעת שנשלחה אליו מטעם המחתרת הצרפתית כאשת קשר.

משרד התרבות

ביולי 1959 הוקם משרד המדינה לענייני תרבות ולשר התרבות התמנה אנדרה מאלרו שמינה את ז'וז'אר למזכ"ל משרד התרבות והוטל עליו לתאם בין המחלקות השונות שבסמכות המשרד: מחלקת התיאטרון הלאומי, המחלקה למדעי האמנות ומדעים הומאניים, מחלקת תעמולה תיירותית, המחלקה לאנדרטאות היסטוריות, מחלקת הקולנוע ומחלקת ההשכלה הפופולרית.
ז'וז'אר הוצא לפנסיה ביוני 1961 אך זומן לשירות כיועץ מדינה ומנהל כבוד לאמנות וכתבי יד. בשנת 1962 היה אחראי לארגון כל התערוכות בצרפת ומחוצה לה, תוך סיוע ממשרד התרבות.
בפברואר 1964 היה לחבר בוועדה להכנת תוכנית החומש התרבותית של משרד החוץ הצרפתי ובספטמבר אותה שנה היה לחבר במועצה הכלכלית והחברתית.

שקיעתו ומותו

בסוף 1966 הוא פוטר מתפקידיו במשרד התרבות על ידי השר אנדרה מאלרו שטען כי הוא מחפש להזרים דם צעיר ומודרני, אך הוא הבטיח לז'וז'אר כי ימנה לתפקיד מבטיח. הבטחה שמעולם לא קויימה. 
עשרה חודשים לאחר מכן, ב-21 ביוני 1967, נפטר בפריז מתסחיף ריאתי.

לאחר מותו

לאחר מותו, השר אנדרה מאלרו קרא לשער הכניסה לאקול דו לובר (מוסד להשכלה גבוהה המצוי בארמון הלובר) בשם "שער ז'וז'אר".
באוקטובר 2014 ערוץ הטלוויזיה France 3 שידר סרט תעודה על חייו בשם "האיש שהציל את הלובר".
להקת מחול תמ"ר (תיאטרון מחול רמלה)

תולדות הלהקה

הלהקה החלה את דרכה בארצות הברית, כתוצאה משיתוף פעולה של הרקדן הישראלי צבי גוטהיינר, שפעל בניו יורק, עם מאירה אליאש בצד הניהולי. הרעיון מאחורי שיתוף הפעולה, היה ליצור להקת מחול אלטרנטיבית ללהקות המחול המודרני הממוסדות שפעלו בישראל עד ראשית שנות ה-80, כמו להקת בת שבע ולהקת בת דור, להקה דמוקרטית, שאינה מאורגנת בהיררכיה מקובלת של כוריאוגרף ורקדנים, אלא מתנהלת בצורה שיתופית. זאת, בהשראת להקות שהכירו גוטהיינר ורקדן ישראלי נוסף, אמיר קולבן, בעת שהותם בניו-יורק. הופעת הבכורה של הלהקה נערכה בניו-יורק בדצמבר 1982 בשם הזמני "להקת המחול הקאמרית הישראלית".
תמ"ר – תיאטרון מחול רמלה הוקמה בישראל בראשית שנת 1983 וכללה מלבד גוטהיינר עוד שני רקדנים ושתי רקדניות, רובם יוצאי להקת בת שבע, והם: אמיר קולבן, גליה פבין, עפרה דודאי ומאיר גרמנוביץ'. בתקופת פעילותה הקצרה התרחשו בלהקה חילופי גברי. אבי יפרח החליף את מאירה אליאש בתפקיד המנהל ובהמשך עזבו חלק מהרקדנים ואחרים החליפו אותם. העיר רמלה העמידה את היכל התרבות החדש שלה לרשות הלהקה, הן לחזרות, הן להופעות והן להפעלה של בית ספר מקומי למחול.
הופעת הבכורה בישראל של הלהקה, כללה יצירות של כוריאוגרפים שונים והתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות באפריל 1983. ההופעה עוררה עניין רב וזכתה לביקורות מעורבות. מאז ועד הפסקת פעילותה בספטמבר 1984 יצרה הלהקה והופיעה עם מספר יצירות שוברות מוסכמות, שיצרו לה שם בעולם המחול הישראלי והטביעו חותם בהיסטוריה של המחול בישראל. ארבעה מבין חברי הלהקה פעלו בה ככוריאוגרפים, כשהבולטים בהם הם צבי גוטהיינר ואמיר קולבן.
הלהקה הייתה הראשונה בארץ להתייחס ביצירתה למצב הפוליטי האקטואלי, והשתמשה בטכניקה של תיאטרון-מחול להעברת מסרים חברתיים. חידוש נוסף היה הרעיון של הופעה תחת כיפת השמיים, ללא חציצה כמקובל בין הרקדנים לקהל. כמו כן, הלהקה שיתפה פעולה עם המוזיקאי ואיש הקולנוע אחמד מסרי, כאשר בשתי יצירות הוא מנגן בעוד ושר כחלק מהיצירה. את התאורה של חלק נכבד מיצירות הלהקה עיצבה ג'ודי קופפרמן.
פעילות הלהקה בפריפריה החברתית של ישראל הייתה בעלת השפעה על יחידים מתושבי רמלה אך שיקפה גם את שאיפתה ליצור מחול "אחר" בישראל. הכרה בדרכה זו של הלהקה הגיעה עם ההחלטה של "אמנות לעם" לקיים דווקא ברמלה פסטיבל למחול של יוצרים עצמאיים, "גוונים במחול" הראשון, באוגוסט 1984.
הלהקה הפסיקה להתקיים היות שלא נמצא מימון לפעילותה מצד עיריית רמלה או גורמים מוסדיים אחרים, כגון משרד החינוך והתרבות. אך בזאת לא תם סיפור הלהקה שכן ארבע שנים מאוחר יותר הוקמה הלהקה מחדש בירושלים.

להקת תמר ירושלים קבוצת מחול

ארבע שנים לאחר שחדלה להתקיים, הוקמה הלהקה מחדש והפעם בירושלים, במתנ"ס רוממה, בזכות מימון של הקרן לירושלים. מאירה אליאש-צ'יין שבה לנהל את הלהקה, והיא פעלה בעיר עד 1992. בתחילתה חזרו צבי גוטהיינר ואמיר קולבן לשתף פעולה באותה גישה שאפיינה את להקת תמ"ר המקורית. בהמשך, התפתחה להקת 'תמר ירושלים' וגיבשה לעצמה דרך משלה. מלהקת תמ"ר המקורית, נשארו בלהקה לאחר השנה הראשונה אמיר קולבן ומאירה אליאש-צ'יין בלבד.

לקריאה נוספת

גליה ליוור, ימי תמ"ר - תיאטרון מחול רמלה, ישראל: צבעונים, 2018
קלאופטרה תאה, מלכת הממלכה הסלאוקית

קלאופטרה תאה הייתה שליטה של האימפריה הסלוואקית, בתם של תלמי השישי ושל קלאופטרה השנייה, מלכת מצרים. שליטת סוריה בין השנים 125 לפנה"ס ל-121 לפנה"ס.
קלאופטרה נישאה לאלכסנדר באלאס בסביבות שנת 150 לפנה"ס, ולהם נולד אנטיוכוס השישי.
נישואיה השניים היו לדמטריוס השני בסביבות שנת 148 לפנה"ס. ילדיהם היו סלאוקוס החמישי ואנטיוכוס השמיני, וייתכן שגם בת בשם לאודיס.
בעלה השלישי, הוא אחיו של דמטריוס אנטיוכוס השביעי, לו נישאה בזמן שדמטריוס היה במלחמה נגד הפרתים. הם ילדו ללא ספק ילד אחד, אנטיוכוס התשיעי, אולם שמותיהם של ילדים אחרים מוטלים בספק. בשנת 129 לפנה"ס לערך, אנטיוכוס בעלה נהרג במלחמה נגד הפרתים, ודמטריוס שב הביתה על מנת לתבוע את אשתו בחזרה. קלאופטרה נהגה באמצעי זהירות ושלחה את אנטיוכוס התשיעי, בנה מאחיו של דמטריוס אל העיר קיזיקוס שבאסיה הקטנה.
דמטריוס ניסה ללא הצלחה לפלוש למצרים. כנקמה, שליטה של מצרים שלח את אלכסנדר זבינא, לכאורה בנו של אלכסנדר באלאס כמלך סוריה, ועורר מלחמת אזרחים. לאחר תבוסתו לזבינא בדמשק, דמטריוס נמלט לעיר לפתולמאיס הרמיו בה שהתה קלאופטרה, אך מצא את שערי העיר נעולים, לאחר שאשתו סגרה את השערים בפניו. הוא ניסה לברוח בסירה, אך נהרג על ידי חייליה של קלאופטרה.
בין השנים 125 לפנה"ס ו-121 לפנה"ס קלאופטרה שלטה על סוריה, והרגה את אחרון הבנים של דמטריוס, סלואקוס, כשניסה לתבוע את השלטון. על מנת להפוך את שלטונה לחוקי היא שיתפה בשלטון את בנה אנטיוכוס השמיני.
כשגדל אנטיוכוס, הוא גילה חוסר יכולת שליטה, ובשנת 121 לפנה"ס קלאופטרה החליטה להיפטר ממנו. כשחזר יום אחד מן הציד, היא הציעה לו כוס יין אותה הרעילה. אנטיוכוס חשד בהתנהגותה הלבבית, ואילץ אותה לשתות קודם מן היין, והיא מתה.
SOPA

SOPA, ראשי תיבות של Stop Online Piracy Act, הוא שמה של הצעת חוק שהוגשה בבית הנבחרים האמריקאי ב-26 באוקטובר 2011 על ידי למר סמית, בתמיכת שלושה-עשר חברים נוספים בבית הנבחרים, דמוקרטים ורפובליקנים גם יחד.

הפולמוס סביב הצעת החוק

הצעת החוק עוררה מחלוקות קשות בעולם.

צעדי מחאה כנגד החקיקה

כדי להביע את מחאתם כנגד הצעות החוק, אשר עלולות להביא לפגיעה במיזם שלהם, בחרו עורכי ויקיפדיה האנגלית "להחשיך" אותה למשך יממה אחת, ב-18 בינואר 2012. באותו היום, גולשים מכל העולם אשר ניסו להיכנס לוויקיפדיה בשפה האנגלית נתקלו במסך המודיע להם כי האתר מוחשך ולפיכך, לא תנתן להם גישה למידע האנציקלופדי. כל זאת, תחת הכותרת "דמיינו לעצמכם עולם ללא מידע חופשי", פרפרזה על הסיסמה שטווה ג'ימי ויילס, המהווה את המוטו לפעילותה של קרן ויקימדיה "דמיינו לעצמכם עולם בו לכל אדם יש גישה חופשית למכלול הידע האנושי".
לאות הזדהות עם צעד המחאה של עורכי ויקיפדיה האנגלית, בחרה חברת גוגל להציג באותו יום את מנוע החיפוש שלה בפני גולשים אמריקאים, כאשר על הלוגו הרגיל של גוגל מודבק לכאורה סרט בידוד שחור, סמל מקובל לדיכוי. אל גוגל הצטרפה גם קרן מוזילה, אשר בחרה גם היא להחשיך את אתר האינטרנט שלה למשך אותו היום. גם אתר שיתוף התמונות פליקר נתן אפשרות למשתמשים השונים להחשיך ליום את תמונותיהם.
ביוני 2012 עשרות ארגונים אזרחיים, פעילי רשת, אנשי אקדמיה ויזמים טכנולוגיים חתמו על ההצהרה על חירות האינטרנט הקוראת לשמור על חופש הביטוי, הגישה, פתיחות, חדשנות ופרטיות באינטרנט.

אחרית דבר

בעקבות הלחצים שהופעלו עליו ועל יתר חברי הקונגרס, ב-21 בינואר 2012 הודיע סמית על משיכת הצעת החוק ובחינתה מחדש. בהודעה שהוציא, מסר סמית: "שמעתי את דבריהם של המתנגדים, ואני לוקח את דאגותיהם בנוגע להצעת החוק נגד פיראטיות ברצינות רבה. ברור כי עלינו לבחון מחדש מהי הגישה הטובה ביותר לגשת לבעיה של גניבת זכויות יוצרים ברשת". גם ההצבעה על חוק PIPA נדחתה למועד שלא נקבע.
ממעמקים

רקע

בדומה לאלבומו הראשון, גם באלבום זה אירח עידן רייכל זמרים שונים ששרו שירים שכתב. רוב השירים הוקלטו באולפן הביתי בביתו של רייכל. האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה, ומכר 20,000 עותקים תוך ימים ספורים בלבד. בסך הכל מכר האלבום מעל ל-123,000 עותקים.
בעקבות האלבום זכה "הפרויקט של עידן רייכל" בתואר "הרכב השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ ושל רשת ג' לשנת ה'תשס"ה. האלבום זכה בפרס אקו"ם לאלבום עברי וכן להישג השנה לשיר, על השיר "ממעמקים".
באלבום זה גדל חלקו של גלעד שמואלי בהפקה המוזיקלית, ויחד עם רייכל הוא עיבד כמעט את כל שירי האלבום, וכן ניגן ברובם בתופים. שני נגנים נוספים באלבום, הבסיסט גולן זוסקוביץ' והגיטריסט אבי סינגולדה, שיתפו עם רייכל פעולה גם באלבומו הראשון. לאלבום זה הצטרף נגן נוסף שהכיר רייכל דרך הרכב הנגנים של עברי לידר, עילי בוטנר, שניגן בגיטרה ברוב השירים באלבום. נגנים נוספים שהשתתפו במספר שירים כללו את הבסיסט עמוס פרידמן, את החלילן אייל סלע ואת נגן כלי ההקשה איתמר דוארי. השיר "מילים יפות מאלה" מכיל גם נגינה בטאבלה מאת אריף דרוויש.
המזרח החדש

המזרח החדש הוא כתב עת ישראלי לחקר האסלאם, המזרח התיכון, וכן אפריקה ואסיה.
כתב העת יוצא לאור מטעם החברה המזרחית הישראלית, או בגלגולה הנוכחי - האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם. החל משנת 1949 כתב העת יצא לאור בירושלים על ידי הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית. כיום יוצא כתב העת בהוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה. "המזרח החדש" הוא הוותיק בתחומו בישראל. בין עורכיו נמנו: יעקב שמעוני, אשר גורן, גבריאל בר, יהודה הרשלג, יהושע פורת, יעקב לנדאו, עמי אלעד בוסקילה, בנימין נויברגר, יקותיאל גרשוני, חיים גרבר, אלי פודה, נמרוד לוז, נמרוד הורוביץ, אוריה פורמן, אהרן ליש, בת-ציון עראקי קלורמן, מאיר חטינה ואחרים. העורכים הנוכחיים הם עמליה לבנוני, מוסטפא כבהא ורונן יצחק.
בשנותיו הראשונות של "המזרח החדש" הכיל כל גיליון מאמרים בנושאים מגוונים. החל מגיליון 31 (1986) ועד לגיליון 47 (2007) הוקדש כל גיליון לנושא ספציפי. כיום יוצא כתב העת במתכונת אקלקטית. בעבר היה "המזרח החדש" רבעון, וכיום הוא יוצא פעם בשנה. בנוסף על "המזרח החדש" מוציאה האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם את כתב העת האלקטרוני "רוח מזרחית", היוצא ארבע פעמים בשנה.
אליעזר יעקבזון

אליעזר יעקבזון (י"ד באדר תרמ"א 1881 - כ"ב בסיון תש"ג, יוני 1943) היה עסקן ציבור מאנשי העלייה הראשונה, מראשי ענף הפרדסנות בארץ ישראל ומראשי התאחדות האיכרים.

ביוגרפיה

נולד בזאגר (Żagory) שבליטא (אז ב"תחום המושב" היהודי של רוסיה) למרדכי ואסנת יעקבזון. אביו מרדכי, היה בנו של שרגא פייבל יעקבזון ואמו אסנת, הייתה בת למשפחת קצנלבוגן. בצעירותו למד לימודים תורניים אצל מורים פרטיים בבית אביו במוסקבה, כמו כן השתלם בעברית ובתולדות עם ישראל על ידי אברהם אידלסון, שהיה אז סטודנט ופעיל ציוני במוסקבה.
בשנת 1891 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוריו התיישבו ברחובות והיו מראשוני המיישבים במושבה. הוא ואחיו זלמן התגוררו בבית סבם שרגא פייבל יעקבזון בירושלים ולמדו אצלו לימודים תורניים. כעבור שנתיים שב לרחובות. נישא לסוניה, בת יוסף רבינוביץ. בשנים הראשונות עסק במכלול עבודות המשק והאדמה ואף ניהל את משקיהם של יהודים שהתגוררו בחו"ל. 
יעקובזון עסק בפעילות ציבורית ענפה. הוא יסד את "קופת מלוה וחסכון רחובות" וניהל אותה במשך עשרות שנים. עמד בראש "ועד הכורמים", וכן עמד בראש הסניף של אגודת "פרדס" ברחובות. לימים התמנה ליו"ר הוועד הפועל של "פרדס-סינדיקט", שאיחד את הקואופרטיבים שעסקו בפרדסנות. במשך שנים רבות היה ראש הוועד החקלאי, וביוזמתו נבנה "בית האיכר" ברחובות. 
היה מראשי התאחדות האיכרים ושימש גזברו. היה ממייסדי בנק אוצר האיכרים, וכמו כן היה ממייסדי בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
נפטר בתל אביב, בשנת 1943, והובא לקבורה ברחובות. במלאת שנה לפטירתו הוציאה התאחדות האיכרים לזכרו חוברת לזכרו מאת עבר הדני. על שמו נקרא רחוב ברחובות.
בתו צִלה נישאה לאריה ליבונטין, מייסד ומנהל חברת התיירות "דפנה טורס".
הולמס & ווטסון

ליהוק

ביולי 2008 דווח כי סאשה ברון כהן יגלם הולמס ווויל פארל יגלם את ד"ר ווטסון, בגרסה קומית של שרלוק הולמס בהפקת ג'אד אפטאו, לפי תסריט שנכתב על ידי איתן כהן עבור סרטי קולומביה
ב-17 באוגוסט 2016, דווח כי פארל וג'ון סי. ריילי יככבו בסרטו של איתן כהן. ב-14 בנובמבר 2016, לורן לפקוס לוהקה לסרט לגלם את מילי, מושא אהבתו של שרלוק. ב-17 בנובמבר 2016, רוב בריידון, קלי מקדונלד, רבקה הול הצטרפו לצוות השחקנים. ב-6 בינואר 2017, הצטרפו גם רייף פיינס ויו לורי.

צילומים

הצילומים החלו בתחילת דצמבר 2016 בלונדון באולפני שפרטון. בתחילת פברואר 2017, צוות הצילום התמקם בהמפטון קורט.

יציאה לאקרנים

תחילה הסרט תוכנן לצאת להקרנות מסחריות ב-3 באוגוסט 2018. באוגוסט 2017, התאריך הוזז ל-9 בנובמבר 2018 שמאוחר יותר נדחה ל-21 בדצמבר 2018. במזרח אירופה הסרט ישוחרר ב-24 בינואר 2019.
סדרת הספרים לנדאו-ליפשיץ

סדרת הספרים לנדאו-ליפשיץ היא סדרת ספרים מפורסמת, בת עשרה כרכים, העוסקת בפיזיקה תאורטית. הסדרה נכתבה על ידי לב לנדאו ותלמידו יבגני ליפשיץ בין השנים 1940 ותחילת 1960.
ליפשיץ לקח את הרצאותיו של לנדאו וערך אותן בצורה ברורה לכדי סדרת ספרים.
סדרת הספרים מציגה באופן מלא ומקיף את כל הידוע בפיזיקה התאורטית לאותה תקופה.
עד היום משתמשים בסדרה זו ללימודי פיזיקה באוניברסיטאות ברחבי העולם ולמטרות עיון ומחקר.
איילת אהבים

איילת אהבים הוא פזמון שכתבה נעמי שמר לשלישיית גשר הירקון. השיר יצא לאור בשנת 1965.

רקע

את השיר כתבה שמר על בסיס השיר Ο Ταχυδρόμος πέθανε (בתרגום לעברית:הדוור מת) שכתב והלחין המלחין היווני מאנוס חג'ידאקיס. שמר שלא הייתה דוברת יוונית השתמשה במנגינת השיר וכתבה לו מילים חדשות לגמרי. השיר בוצע במקור
על ידי שלישיית גשר הירקון בתוכניתה הראשונה. חברי ההרכב בתקופה זו היו אריק איינשטיין, יהורם גאון ובני אמדורסקי. לתוכנית זו תרמה שמר גם את השירים "לילה בחוף אכזיב" ו"סרנדה לך".
מקור הביטוי "אילת אהבים" הוא בספר משלי פרק ה' פסוק יט':"אַיֶּלֶת אֲהָבִים וְיַעֲלַת חֵן דַּדֶּיהָ יְרַוֻּךָ בְכָל עֵת בְּאַהֲבָתָהּ תִּשְׁגֶּה תָמִיד"
בשנת 1982 הופיע השיר בספרה של שמר "ספר גימל". לאורך השנים הוקלטו ביצועים חדשים לשיר בהם של אריק איינשטיין ויהורם גאון יוצאי שלישיית גשר הירקון. בשנת 1984 הקליט את השיר אריק איינשטיין בדואט עם יהודית רביץ עבור האלבום ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ה' - נוסטלגיה. בשנת 1987 נכלל השיר באלבום שירי מולדת ג' שהוציאה עפרה חזה ובשנת 1995 הקליט אותו יהורם גאון עבור האלבום גאון על הירקון שכלל ביצועים מחודשים לשירי שלישיית גשר הירקון. איה זהבי פייגלין הוציאה בשנת 2018 גרסה מחודשת לשיר במסגרת פרויקט מכונת הזמן של תחנת כאן 88 לרגל 70 שנות עצמאות למדינת ישראל, בעיבוד משותף עם המפיק עידו מימון. לשיר חובר גם ריקוד על ידי הכוריאוגרף אליהו גמליאל
כאשר המשורר הצרפתי ז'ורז' מוסטקי תרגם את השיר לצרפתית, הוא עשה זאת על פי מילותיה של שמר בעברית.
אין אישה מעזה פניה בפני בעלה

אין אישה מעזה פניה בפני בעלה היא חזקה הלכתית לפיה נאמנת אישה בדין ודברים שבינה לבין בעלה כאשר היא טוענת את דבריה בפניו, מתוך הנחה שאם יסוד דבריה בשקר לא הייתה מעזה לטעון אותם בנוכחותו.

מקור ושורש החזקה

תוקף חזקה זו ככל החזקות הוא מדאורייתא לפי רוב ככל הפוסקים, אך ישנה דעת יחיד מן הראשונים לפיה חזקה זו אינה אלא מדרבנן. בתלמוד הבבלי הובאה שיטת רבא שלדעתו אין לחזקה זו כל תוקף. אך למעשה התקבלה חזקה זו להלכה בספרי הפוסקים ובספרות השו"ת.
יש שסברו שחזקה זו היא מקרה של חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו, סברתם נעוצה בהרחבה של כלל זה לכדי כך שאדם אינו מעז לשקר לעולם בפני האדם שאליו מתייחס השקר בלי זיקה לקשר מוקדם ביניהם. אך ראשונים כמו רש"י סברו שסיבת החזקה במקרה של בעל חוב נעוצה בכך שהמלווה הטיב עם הלווה בעצם ההלוואה ורק לכן הוא אינו מעיז פניו בפניו, לשיטה זו, מאחר שנאמנות האישה היא גורפת וחלה גם במקרים בהם לא נהנתה כלל מבעלה כמו במקרה של קידושי קטנה שבהם גם כסף הקידושין ניתן לאביה, אי אפשר לתלות את החזקות זו בזו, והחזקה שלפי "אין אישה מעזה פניה בפני בעלה" היא דין העומד בפני עצמו ולפיו טבע האישה שלא להעיז פניה ולשקר בפני בעלה, בלא להתחשב בנסיבות שבהן נעשה בעלה. ולכן דבריה מתקבלים כנכונים.

השלכה מעשית

בתלמוד מוזכרת חזקה זו רק לגבי נאמנותה של אישה לומר שהתגרשה גם כאשר בעלה מכחיש זאת, נאמנות זו מתבטאת בשני אופנים: א. כאשר האישה טוענת בבית הדין בפני בעלה "גירשתני", היא נאמנת גם כאשר הוא מכחיש זאת. ב. כאשר האישה מקבלת קידושין מאדם אחר בפני בעלה, עולה מכך שהיא גרושה, ונאמנת על כך גם אם בעלה טוען שלא גירש אותה מעולם.
יש מן הפוסקים שהסתמכו על חזקה זו להענקת נאמנות לאישה במקרה שהיא טוענת לאין-אונות של הגבר בניגוד לעמדתו, לדבריהם גם בדבר כזה אין האישה מעזה פניה לשקר בפני בעלה, ומכך שטענה זאת עולה בבירור שדבריה נכונים. אך דבריהם שנויים במחלוקת.
נחלקו הראשונים ולא הוכרעה ההלכה, אם הסתמכו על חזקה זו בוודאות, גם לקולא ולהוצאת ממון, שיותר לה להינשא לאחר בעקבות טענתה ואף לגבות את דמי כתובתה מבעלה. או שאין סומכים לגמרי על חזקה זו, אלא שאם כבר נישאת לאחר אין כופים אותם להתגרש, ואם קידש אותה אחר מחמירים להצריך אותה לקבל גט מהשני.
האחרונים כתבו שבדורות האחרונים שוררות חוצפה ופריצות בעולם וניסיון העבר מלמד שאישה מעזה פניה ומשקרת גם בפני בעלה ולכן אין להסתמך הלכה למעשה על חזקה זו, אלא לחומרא. ואולם במקרה שישנה ראיה נסיבתית התומכת בעמדתה, נאמנת.
סופטבול

סופטבול (באנגלית: Softball; מילולית "כדור רך") הוא משחק כדור הפופולרי בעיקר בארצות הברית, שם הוא נתפס כמשחק חובבים וכספורט הנשים המקביל לבייסבול. המשחק פותח על בסיס המשחק בייסבול וחוקי שני המשחקים דומים. לעיתים מתייחסים לבייסבול כ-hardball (מילולית "כדור קשה") כדי להבדיל בין המשחקים. ההבדל העיקרי בין סופטבול לבייסבול הוא הכדור בו משתמשים וחוקי ההגשה המאפשרים להגיש את הכדור בסופטבול רק בזריקה מלמטה.
המשחק הומצא על ידי ג'ורג' הנקוק בשיקגו, אילינוי, ב-1887. משחק הסופטבול הראשון שוחק בעזרת כפפת אגרוף מגולגלת ככדור, ומקל מטאטא כאַלה.
שתי קבוצות, בנות תשע שחקניות כל אחת, מתמודדות אחת נגד השנייה. המטרה של הקבוצה המתקיפה היא להכות בכדור באמצעות המחבט, ועל ידי הגעה רצופה לשלוש התחנות לחזור לבסיס הבית ולזכות בהקפה אחת. קבוצת ההגנה, מצד שני, צריכה לפסול את הרצה מהקבוצה המתקיפה בעזרת תפיסת הכדור באוויר, זריקת הכדור לבסיס אליו רצה או בעזרת נגיעה של הכדור ברצה ובכך למנוע ממנה להשיג נקודות.
ענף הסופטבול הוא אחד משלושה ענפים בו משתתפים רק נשים (השניים האחרים הם שחייה צורנית והתעמלות אומנותית). הוא הוכר רשמית כספורט אולימפי במשחקים באולימפיאדת אטלנטה ב-1996, אך ב-2005 הוחלט להוציאו מתוכנית המשחקים האולימפיים ומאז משחקי 2012 הוא לא נכלל בה.
וילם לודייזן

וילם לודייזן (בהולנדית: Willem Johannes Lodeizen;‏ 1909–1977) היה פעיל המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.

פועלו בשנות השלושים

דרך פעילותו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההולנדית  באמסטרדם הכיר לודייזן יהודים רבים שפעלו במסגרות סוציאליסטיות כמותו או אהדו את הרעיון הסוציאליסטי. בשנות השלושים היה לודייזן אנטי פשיסט נלהב.

פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים

לאחר כיבוש הולנד בידי הגרמנים במאי 1940 הצטרף לודייזן למספר תנועות מקומיות במסגרת המחתרת האנטי נאצית בהולנד. הוא ארגן קרן לתמיכה ביהודים שאיבדו את מקומות עבודתם וכן לתמיכה בקרבנות שנפגעו על ידי הנאצים לאחר השביתה של פברואר 1941 . לודייזן ארגן מקום מסתור למספר יהודים וליווה אותם באופן אישי למקומות מסתור, תוך סיכון עצמי. רק חלק מהיהודים שהסתיר וילם שרדו בשואה.
בנובמבר 1943 נעצר לודייזן בעקבות הלשנה. הוא נשלח למחנה הריכוז פיכט ובמאי 1944 גורש לדכאו. באפריל 1945 שוחרר על ידי בעלות הברית.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר לודייזן בפוטן  היה פעיל בעמותה בשם : "1940-1945" (stichting 1940-45) אשר מטרותיה היו לספק צרכים בסיסיים וכספיים למשפחות,  לקבוצות וליחידים שתרמו לשחרור ולהתנגדות לכיבוש. באותה תקופה לודייזן עבד למען קרבנות מלחמה ואוכלוסיות במצוקה.

הנצחה

יוליאנה, מלכת הולנד, העניקה לווילם לודייזן את עיטור צלב ההתנגדות ההולנדי  על פועלו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1982 העניק לו יד ושם את אות חסיד אומות העולם.