מיכאיל בכטין

שנים ראשונות

בכטין נולד באוריול, רוסיה. בילדותו חלה בדלקת העצם כרונית (אוסטיאומליטיס) שהפכה אותו אט-אט לנכה. אביו של בכטין היה פקיד בכיר במספר סניפים של בנק, ולכן נדד בילדותו בין וילנה, אודסה וסנקט פטרבורג, שם למד בין השנים 1913–1918 היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטה המקומית כסטודנט שלא מן המניין, לצד אחיו הבוגר ניקולאי (לימים ידידו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין). את לימודיו לא השלים בגלל מלחמת העולם הראשונה והפיכת אוקטובר.

חוג בכטין

במהלך המהפכה לא יכל לשהות בעיר עקב הרעב הכבד ששרר בה ולכן עבר לכהן כמורה בעיירה נבל שליד סנקט פטרבורג ולאחר מכן בעיר ויטבסק. בנבל נאספה קבוצה של אינטלקטואלים המכונה במחקר כיום "חוג בכטין" (במקור נקראה על ידי חבריה "סמינריון קאנט") וכללה את המשוררים ולנטין וולושינוב ובוריס זובאטין, הפילוסוף וחוקר הספרות פאבל מדבדב, הפסנתרנית מריה יודינה ואחרים. בנבל ובויטבסק נחשף באמצעות הפילוסוף מטביי קגן לפילוסופיה של הרמן כהן שהשפיעה עליו בהמשך. שם כתב את מחקריו הראשונים: "לפילוספיה של המעשה" (אנגלית: "Towards a Philosophy of the Act") ו"מחבר וגיבור ביצירה האסתטית" (אנגלית: "Author and Hero in Aesthetic Activity").
בשנת 1924 התחתן עם ילנה וחזר עמה ללנינגרד (שמה של סנט פטרבורג בתקופת השלטון הסובייטי) יחד עם רבים מחברי ה"חוג". בתקופה זו החלו להתפרסם כתבים מאת חברי החוג, ובפרט מאת וולושינוב ומדבדב. חוקרים רבים סבורים כי חיבורים אלה אינם אלא חיבורים של בכטין עצמו, או לכל הפחות סיכומי שיחות עמו. לפיכך, במחקר נחשבים לעיתים קרובות "עבודות חוג בכטין" כמייצגות ישירות את רעיונותיו של בכטין באמצע וסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. בפרט מבוססים הדברים על אמירתו של בכטין "איזו חשיבות יש לכך, לזהות המחבר ולשם?" בתשובה לשאלה מי כתב את החיבורים הללו, לפי עדותו של יורש העיזבון של בכטין, סרגיי בוצ'רוב. באמצעות הוצאת הכתבים תחת שמות חבריו בכטין התבטא, אולי במושגים מרקסיסטיים שלא היה משתמש בהם אילו היה כותב בשמו, ואילו היה כותב כפי שהיה רוצה, היה נעצר. היצירה המקורית שכתב באותה תקופה הייתה הספר (היחיד שפרסם עד שנות ה-60) "סוגיות ביצירתו של דוסטויבסקי", הספר ראה אור ב-1929.

גלות בקזחסטן ובסרנסק

בכטין, שהיה נוצרי ודבק באמונתו, הצטרף לקבוצה דתית בלנינגרד. עקב כך הואשם ב"פעילות אנטי-מהפכנית" ונידון לחמש שנים במחנה כפייה, אולם עונש חמור זה הומתק לעונש קל באופן יחסי עקב נכותו ועקב ההשתדלות עבורו במשטר סטלין והוא הוגלה בשנת 1928 ל"גלות פנימית" של חמש שנים בעיר קוסטאנאי בקזחסטן, גורלו של חברו מדבדב היה עגום יותר והוא הוצא להורג. בקזחסטן היה בתחילה מנהל חשבונות ולאחר מכן מורה בבית ספר. תקופה זו נתנה בידו זמן לפתח את רעיונותיו ובאותה תקופה גיבש את הגרעינים לחיבוריו "הדיבר ברומן", "צורות הזמן והכרונוטופ ברומן" ו"יצירתו של פרנסואה רבלה", עבודה שתוגש על ידו לקבלת תואר דוקטור ושתצא לאור רק ב-1965. גם לאחר הגלות נשארו בכטין ומשפחתו בקוסטאנאי, הרחק ממרכזי הפעילות האינטלקטואלית מחד וממוקד הטיהורים הגדולים מאידך, דבר שאיפשר לבכטין לחיות חיים שקטים, מנותקים אך בטוחים באופן יחסי.
בשנת 1937 החל לנדור בכפרי מרכז רוסיה, אך לא הצליח למצוא עבודה עקב מצב בריאותו הרעוע ושימש בתפקידים כפקיד, מורה מחליף וכדומה. מחלת העצמות הכרונית ממנה סבל כל חייו הביאה לקטיעת רגלו בשנת 1938. מדי פעם היה נוסע למוסקבה וללנינגרד כדי להצטייד בספרים. כך נקלע ללנינגרד בעת המצור על לנינגרד. בשנת 1945 קיבל משרה בסמינר למורים בסרנסק, עיר נידחת בפלך מורדוביה, משרה בה החזיק עד לפרישתו בשנת 1961. בשנת 1952 קיבל דוקטורט על סמך עותק של "יצירתו של פרנסואה רבלה" ששלח בדואר. ניכר שהוצעו לו הצעות לצאת מאלמוניותו אך הוא דחה אותן, ייתכן שבשל החשש מעיני השלטונות.

"הגילוי מחדש"

בשנת 1961 הגיעו לסרנסק שלושה חוקרי ספרות צעירים ממוסקבה: סרגיי בוצ'רוב, גאורגי גאצ'ב וואדים קוז'ינוב לאחר שחיפשו במשך חודשים את מחבר הספר "סוגיות ביצירתו של דוסטויבסקי", אשר לא ידעו בתחילה אם הוא חי או מת והאם כתב בשם אמיתי או בשם עט. התוצאה של המפגש הייתה הוצאה מחדש של הספר, תוך קבלת היתר ממשטר חרושצ'וב והגעתו אל המערב, שם החל מיד לעורר הדים בקרב גולים רוסים ותורגם לצרפתית, לאיטלקית ורק אחר-כך לאנגלית. ב-1965 ראה אור גם הספר "יצירתו של פרנסואה רבלה והתרבות העממית של ימי הביניים והרנסאנס". שני הספרים הזניקו את בכטין לפופולריות והכרה בקרב הדור הצעיר הן ברוסיה והן בעולם (במיוחד בצרפת, וזאת גם על רקע מרד הסטודנטים בפריז במאי 1968).
ב-1969 עבר בכטין עם משפחתו למוסקבה. באותה עת התפרסמה גרסה מקוצרת של "צורות הזמן והכרונוטופ ברומן". סטודנטים ניסו לערוך הוצאה מסודרת של כתביו מתוך עשרות קטעים, טיוטות ורשימות אך נתקלו באדישות של בכטין ובחוסר רצון לערוך את הגותו כהרצאת דברים סדורה. עם זאת ערך בכטין מספר מאמרים ומהדורות חדשות של ספריו. הסיכום של עבודתו מפרי עטו לא היה בחיבור אקדמי מכל סוג אלא דווקא במסגרת תשובה לשאלה של מערכת עיתון "נובי מיר" משנת 1970 ה"תשובה" הזו נחשבת לזיקוק רעיונותיו. בשנת 1971 נפטרה אשתו האהובה ילנה וב-1975 נפטר בכטין עצמו. את עיזבון כתביו הוריש לסרגיי בוצ'ארוב, אחד משלושת הסטודנטים ש"גילו" אותו מחדש.

הגותו

הגותו של בכטין משתרעת על מספר תחומי הגות ובהם ביקורת ספרות, ביקורת תרבות, פילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של המוסר ועוד. כיוון שלא למד לימודים פורמליים הגותו מצטיינת במקוריות רבה ובשימוש במושגים שהמציא על מנת לתאר תופעות (כגון דיאלוגיזם, הטרוגלוסיה, קרניבליות וכרונוטופ). בחייו כמעט ולא ראו אור חיבורים שלו בפילוסופיה ולכן נחשב במשך שנים ארוכות כמבקר ספרות בעיקר. עם זאת, ככל שחולף הזמן מתגלה בכטין יותר ויותר כפילוסוף שהגותו מסייעת להבנת תופעות ומצבים תרבותיים ולשוניים.

חלוקה לתקופות

רוב החוקרים מחלקים את חיי ההגות של בכטין לשלוש תקופות עיקריות (אם כי מורסון ואמרסון מחלקים גם לתתי-חלוקות): התקופה הראשונה, לפני הגלות, בה עסק בעיקר בשאלות של מוסר והיה מושפע מהפילוסופיה של עמנואל קאנט והרמן כהן. התקופה השנייה המתחילה עם פרסום הספר על דוסטויבסקי, בה עסק בחקר הרומן, פיתח את מושגי הדיאלוגיזם, ההטרוגלוסיה והקרנבליות והתקופה השלישית ("הכתבים המאוחרים") בה חזר לנושאים שהעסיקו אותו בעבר, שיכלל את חקירתם ואיחד אותם עם ביקורת תרבות ושיח באופן כללי.
קשה לשייך לעיתים עבודה לתקופה בשל שיטת עבודתו של בכטין שכמעט ולא כללה פרסום מוגמר אלא חזרה לטיוטות ושכלולן, חזרה לנושא תוך הרחבתו ושימוש באוצר מילים חדש. רעיונות חוזרים ועולים בצורות שונות לאורך השנים וכמובן, העובדה שהרשימות נעשו על ידיו לשימושו האישי ולרוב אינן מתוארכות.

ביקורת הרומן

בכטין ניסה לשלב בין הפורמליזם הרוסי לבין המרקסיזם, ולתאר את עליית הרומן כאירוע היסטורי, הקשור לא רק לתופעות פנים ספרותיות (כפי שתיארו הפורמליסטים הרוסים. ראו גם: הזרה), אלא גם לתופעות חברתיות, ולשינויים ביחסים הבין מעמדיים. על פי בכטין, הרומן הוא ז'אנר, שביסודו מונח ה"דיאלוגיזם" - תיאור החברה לא כאחדות טוטאלית, אלא כריבוי שכבות של אידאולוגיות, רעיונות ושפות. ברומן מדברים יחידים, אך הם מייצגים, טוען בכטין, את המעמד והמקום החברתי אליו הם שייכים. ההתנגשות בין סגנונות דיבור שונים אינה רק התנגשות סגנונית, אלא יש לה גם משמעות תוכנית, היא הופכת להיות סינקדוכה, שמייצגת שכבות חברתיות שלמות.

קרנבליות

במאמרו "רבלה וזמנו" מצביע בכטין על ההשפעה העצומה של הקרנבל על הספרות בכלל ועל זרם המניפאה (Menippea) בפרט. בכטין מרחיב את יסוד הקרנבל לרמה הבלשנית. לדידו מהות הקרנבל היא חציית הקווים המוכרים והפיכת הסימנים על פיהם. השולי הופך למרכזי:  פעולות הגוף והפרשותיו נהיים מוקד עניין, המעמדות הנמוכים תופסים את מרכז הזירה, העבד מוכתר למלך. הקרנבל מוגדר על ידי המציאות היומיומית המשמימה ומשמש כאנטיתזה מאתגרת עבורה, בכך שהוא פותח לדיון מחודש את סמליה. בכטין טוען שהקרנבל מלא בסמלים אמביוולנטיים. "סמלים שמכילים דואליסטיות ומאחדים שני קטבים מנוגדים של שוני ואסון".
הקרנבל אליו התייחס בכטין היה החגיגה שלפני צום ששת השבועות, שמקדים את חג הפסחא הנוצרי. בכטין ייחס לקרנבל משמעות עמוקה על חיי הקהילה בהציבו אלטרנטיבה פרועה, משוחררת ומאתגרת לשגרת היומיום, המאופיינת בהיררכיה ובניכור חברתי. ה"אחר" משתחרר ותופס את מרכז הבמה. הכנסייה ומוקדי הכוח הפיאודליים הופכים ליעד של בוז, לעג ופרודיה. הקרנבל מאופיין על ידי מופעי ראווה חזותיים, קומדיה ופרדוקסים מילוליים. כל המחסומים החברתיים הרגילים נפרצים, הבדלי מין, גזע וגיל נמחקים. נותרת תקשורת חדשה בגובה העיניים שמבוססת על "מגע חופשי ומוכר".

הטרוגלוסיה

המושג "הטרוגלוסיה" פירושו ריבוי קולות והשימוש שבכטין עושה בו הוא בתורת ביקורת הרומן שלו. ברומן ההטרוגלוסי (שהדוגמה אותה מביא בכטין היא החטא ועונשו של דוסטויבסקי) נשמעים קולות רבים של דמויות. ה"קולות" מאופיינים מעבר לתוכן הנובע מעמדה מוסרית, על ידי מעמד חברתי ורקע המתבטאים באמצעות סגנון ההתבטאות שלהם, השפה בה הם משתמשים, המושגים שלהם על העולם, הניסוח ומילות הלוואי (כמו פניה לדמויות אחרות, נימוס, מילים טפלות הנשמעות בדיבור ומקנות לו אפיון). דיונים שונים בין הדמויות מתקיימים במקביל וכך נוצר מארג של דיאלוגים רבי-רבדים.

כרונוטופ

המונח "כרונוטופ" הוא הלחם מילים של המילים "זמן" (כרונוס) ו"מקום/מרחב" (טופוס) ביוונית. המקום-זמן מגדיר בהגותו של בכטין לגבי היצירה בכלל והרומן בפרט סוגה (ז'אנר) סגנוני. הכרונוטופ מגדיר מוסכמות חברתיות, מוסכמות לשוניות, מוסכמות לגבי מחוות והבעות לא-מילוליות וכדומה. יתרה מזו, הכרונוטופ ביצירה טומן בחובו יסוד ערכי ולאפיוניו ברומן על יד כל אחת מהדמויות יש מרכיב רגשי וערכי חשוב, שהוא-הוא המפתח ליצירה. הכרונוטופ משמש מונח-מעבר בין הדיאלוג הבודד לבין המכלול התרבותי בו הוא מתקיים. בכטין הגדיר למשל את כרונוטופ "הדרך" בו מתקיים למשל הרומן הפיקרסקי. את כרונוטופ "הטרקלין" המופיע ביצירות כמו מלחמה ושלום ובאנה קארנינה, הכרונוטופ של הקרנבל (הכרונוטופ של רבלה) ועוד. הכרונוטופ מאפשר למיין את הדוברים (או הגיבורים ברומן) לפי "טיפוסים" אופייניים (נוכל, אביר, ליצן וכדומה) לפי ה"קריאה" שלהם את הכרונוטופ. הכרונוטופ מציב את הקורא בנקודת מבט ייחודית כ"אדם השלישי" בדיאלוג. דוגמה בזעיר-אנפין לכרונוטופ היא הכרונוטופ של הגשר: גיבור ניצב בפני הכרעה גורלית ועליו לעבור על גשר עליו שומרת דמות עילאית (נציג של "האדם השלישי הנצחי", האל) עמה יש להתמודד (פיזית, כמו יעקב אבינו, או אינטלקטואלית כמו לענות על חידה שמציגה מפלצת כמו הספינקס באדיפוס). המקום-זמן הזה מגדיר שורה של מוסכמות ספרותיות שאינה שונה באופן מהותי מה"כרונוטופ של המסעדה" בה על הסועד למצוא מקום ישיבה, לנהל דיאלוג עם המלצר, לשלם וכו'. החשיבות והשוני המהותי של הכרונוטופ ברומן ביחס למתארי מרחב-זמן באופן כללי הוא היחס הרגשי-ערכי של המחבר והדמויות כלפיו.
פוליפוניה (רב- לשוניות)
מונח שלקוח מתחום המוזיקולוגיה שפירושו ביחד ובו-זמני, ובעזרת מושג זה בכטין מסביר את היווצרות ויחודיות הרומן. 
בכטין טוען שרומן עולה וצובר תנופה משום שהוא הז'אנר הדמוקרטי ביותר. בעוד ששירה בעיני בכטין מבטאת את קולו של היחיד, בעיקר את קולה של האליטה התרבותית הדיבור בשיר הוא דיבור של אחד. ואילו רומן מעצם היותו ריבוי של קולות, הוא דיאלוגי. בכטין תופס את הרומן כאתר של רב-דיבוריות כאשר יש מאבק מתמיד בין הלשונות. כשבכטין מדבר על רב-לשוניות הוא לא מתכוון לשפות שונות, אלא לאופן שבו הרומן מבטא ומשמע קולות חברתיים, לשונות חברתיות. הרומן הוא צירוף הלשונות השונות על שלל סגנונותיהן וניבן הייחודיים, ולכן נחשב בעיניו כפוליפוני (רב-לשוני).     
למעשה, יש כאן תפיסה מרקסיסטית של הלשון (כזכור בכטין פיתח תורת ספרות פסיכו-מרקסיסטית, זוהי תורת ספרות ששילבה מאפיינים מתחום הסוציאליזם ומתחום הפסיכואנליזה).  בהתאם לתפיסה זו, הלשון תמיד צבועה בצבעים חברתיים ומעמדיים. הסיווג הוא רב: ישנן לשונות ממעמד שונה, לשונות ממקצועות שונים, לשונות מעדות שונות גם אם במעמד זהה. והרומן שהוא אתר של רב-לשוניות מעמת את הלשונות השונות בתוכו, ישנן התנגשויות בין לשונות שונות כאשר אף לשון לא מקבלת בלעדיות. לשון המספר אינה יחידאית אלא מעומתת עם לשונות אחרים שמזוהים עם שכבה חברתית מסוימת. התאוריה של בכטין באה ללמד את הקורא להיות זהיר בשמיעתו את הטקסט כדי שיוכל לזהות את הלשונות החברתיות שמעומתות זו עם זו ללא הרף ברומן.  לא דיבור של דמות ששומעים, אלא שומעים את קולה של החברה .     
(מתוך פרק א: הרומן הפוליפוני וביקורת הספרות בספר סוגיות הפואטיקה של דוסטויבסקי, ספריית פועלים, תל אביב, 1978)

השפעה

המערב הכיר את בכטין בתחילה כחוקר ספרות, ובעיקר נחשף לספריו על רבלה ועל דוסטויבסקי. החוקרים הראשונים ש"גילו" את בכטין למערב היו הצרפתים ממוצא בולגרי ג'וליה קריסטבה וצווטאן טודורוב, בראשית שנות ה-80. היו ניסיונות לשייכו לזרמים אינטלקטואליים כפורמליזם רוסי וסטרוקטורליזם, ניסיונות שכשלו לאור גילוי כתבים נוספים שלו. הדור השני של החוקרים כולל חוקרים בארצות הברית, חלק גדול מהם מאוניברסיטת טקסס כגארי סול מורסון, קאריל אמרסון, קתרינה קלארק ומייקל הולקוויסט. המחקרים המודרניים יותר מציבים את בכטין כפילוסוף יותר מאשר כחוקר ספרות ואף פילוסוף מקורי שלא היה שייך לזרם מסוים אלא הלך בתוואי עצמאי ומקורי משלו. חלקם אף משווים אותו מבחינת ההשפעה על החשיבה על התרבות ועל השיח לכמה מהפילוסופים החשובים של המאה ה-20 כמישל פוקו וז'אק דרידה.
בכטין הטרים (כלומר תיאר קודם, באופן עצמאי ומקורי) מושגים מתחומי הסמיוטיקה והפוסט-סטרוקטורליזם, שהובנו בדיעבד מתוך כתביו רק לאחר שעובדו על ידי הוגים כפוקו ודרידה. התרגום האנגלי של ספרו על רבלה היה לאחד הספרים המצוטטים ביותר בחיבורים אקדמיים במדעי החברה והרוח.
ברוסית יצא בין השנים 1992 ו-2003 כתב עת ייחודי לחקירת יצירתו של בכטין בשם "דיאלוג. קרנבל. כרונוטופ." כתב-עת נוסף שהוקדש לבכטין, Dialogism, פורסם על ידי מרכז בכטין באוניברסיטת שפילד, בריטניה, בין השנים 1998 ו-2001.

תרבות פופולרית

בסרט עישון מספר ויליאם הארט על בכטין אשר בשנת 1942, בעת המצור על לנינגרד, ממחסור בסיגריות, השתמש בדפי אחד מכתבי היד של ספריו לצורך גלגול סיגריות וכך למעשה "העלה בעשן את יצירת המופת של חייו". לחקר הסיפור, שיש ספקות לגבי אמיתותו, הוקדש אתר באינטרנט בשם "The Mikhail Bakhtin manuscript smoking page"
הסופר והתסריטאי פול אוסטר משאיר את הספק כאשר בסצנה ויליאם הארט המשחק את פול, טוען שיש לו הוכחה בספר הנמצא בארון הספרים. כאשר הוא ניגש לחפש אותו הוא נתקל בשקית חשודה המביאה לתפנית בעלילה והנושא נשאר ללא פתרון.