google/wiki40b huggingface dataset:
מיסטי היימן

ביוגרפיה

היימן נולדה במסה, אריזונה. היא למדה באוניברסיטת סטנפורד.

אלופת עולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל 1995 זכתה היימן בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.21 דקות ומדליית ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.

1996

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה היימן פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.12 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר 2:13.16 דקות ולא הצליחה להיכלל במשלחת למשחקים האולימפיים.

שיאנית עולם (בריכת 25 מטר)

בתחרות (בריכת 25 מטר) שנערכה בסנט פוי, קוויבק, קנדה ב-1 בדצמבר 1996 קבעה היימן במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 58.29 שניות, שיפור לשיא העולם בן השנה של ליו לימין מסין (58.68 שניות). שיא זה החזיק מעמד 4 חודשים ונשבר על ידי איארי אויאמה מיפן (58.24 שניות).

1997

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בגטבורג, שוודיה באפריל 1997 זכתה היימן ב-5 מדליות, 2 כסף ו-3 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.66 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.17 דקות, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוחאה של 57.95 שניות, אחרי בת ארצה ג'ני תומפסון שקבעה שיא עולם חדש של 57.79 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר. תוך כדי המשחה היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא עולם חדש של 26.55 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של אנג'לה קנדי מאוסטרליה (26.56 שניות). שיא זה החזיק מעמד 7 חודשים ונשבר על ידי ג'ני תומפסון (26.48 שניות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.54 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה יפן באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.53 דקות.

מדליית ארד באליפות עולם

באליפות העולם בשחייה 1998 שנערכה בפרת' אוסטרליה בשנת 1998 זכתה היימן בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.98 דקות, אחרי סוזי אוניל (2:07.93 דקות) ופטריה תומאס (2:09.08 דקות), שתיהן מאוסטרליה. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.12 שניות.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת סידני (2000) זכתה היימן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש ושיא אמריקה חדש של 2:05.88 דקות, 7 מאיות השנייה איטי משיא העולם של האלופה היוצאת סוזי אוניל שקבעה תוצאה של 2:06.58 דקות ופטריה תומאס (2:07.12 דקות).
לופו בניו יורק

עלילה

עלילת הסרט מתמקדת בלופו אברמוביץ (יהודה ברקן), עגלון מזדקן ועני אשר מתגורר בשכונת צריפים בדרום תל אביב ומתפרנס מעסקי אלטע זאכן. ללופו בת אחת בשם רחל אשר נשואה לעמוס ואם לילד צעיר בשם רוני.
לאחר שרחל ורוני עוברים לארצות הברית במסגרת שליחות דיפלומטית של עמוס, לופו מתקשה להתגבר על הפרידה מרוני. בעקבות כך, חבריו משוק הפשפשים ביפו אוספים כספים ובכך מאפשרים ללופו לרכוש כרטיס טיסה לארצות הברית על מנת שיוכל לפגוש את רוני. אל לופו מצטרף גם חברו הטוב מזרחי (גבי עמרני).
במהלך הביקור בניו יורק לופו מצטרף למשפחתו לכנס בו אמור לנאום הסנאטור של ניו יורק. להפתעתו של לופו, הסנאטור הוא למעשה מנדל יעקובוביץ, חבר ילדות של לופו. הפגישה בין השנים מובילה לכך שיעקובוביץ מחליט לאשר מענק סיוע למדינת ישראל.
שלישיית תל אביב

שלישיית תל אביב, שחבריה היו יהונתן ענר (פסנתר) והאחים מתן גבעול (כינור) ועירא גבעול (צ'לו), הוקמה בשנת 1998 ביוזמת המרכז למוזיקה ירושלים ובתמיכת קרן התרבות אמריקה-ישראל ו"קרן רונן".
השלישייה זכתה במקום ראשון בתחרות בינלאומית להרכבים קאמריים בצרפת ובתחרויות נוספות בגרמניה ובאיטליה. בין השאר הופיעה ברחבי אירופה ובדרום מזרח אסיה. במקרה אחר הוזמנה השלישייה הישראלית להופיע בקטר, ההרכב הישראלי הראשון לעשות זאת.
השלישייה ניגנה רפרטואר מן התקופה הקלאסית והרומנטית (היידן, בטהובן, ארנסט בלוך, ברהמס) בשילוב יצירות ישראליות, שחלקן נכתבו בשבילה ולפי הזמנתה (שלישיות הפסנתר של בנימין יוסופוב ושל יהונתן קרן).
ביוני 2000 השתתפה שלישיית תל אביב במפגש בינלאומי למוזיקה קאמרית בהנחיית אייזיק שטרן.
מארק ינאי

ביוגרפיה

מארק ינאי נולד בגרמניה בשנת 1946. עלה מפולין ב-1957.
הוא בוגר האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים בשנת 1970, שם היה תלמידו של יוסף הירש. בשנת 1969 הקים את תיאטרון הבובות "טדי". בין השנים 1973 ל-1974 הוא למד ציור בטכניקות של אולד מאסטרס בריאל, האקדמיה לאמנויות היפות, סן פרננדו במדריד וכן במוזיאון לתולדות האמנות בווינה. משנת 1996 ועד היום, משמש כמרצה בכיר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים. חי ופועל בירושלים, אב לשני ילדים.

הוראה

ינאי הוא מרצה בכיר וותיק באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. השפעתו רבה על יוצרים בתחומי האמנות, העיצוב והאנימציה. הוא מלמד גם בסטודיו הפרטי שלו וכן במפגשי חוץ בהם מציירים את נופי ירושלים.
הוראתו של ינאי מתאפיינת בדגש על אימון, מיומנות ועל מלאכה כערך, דרכם ניתן להגיע לפרשנות אישית וביטוי עצמי ביצירה. הוא מלמד ציור מתוך התבוננות בקיים, רישום כיסוד לציור, קו וכתם, קומפוזיציה, ותורת הצבע. ינאי הוא בעל תפיסה אמנותית מסורתית, לפיה נאמנות לחוקים הלא כתובים שעברו ממאה למאה היא אבן היסוד של האמנות.

יצירה

יצירתו של ינאי היא ריאליסטית ומנסה להעניק פרשנות למציאות. נושאי היצירה שלו הם הנוף הירושלמי והסביבה האנושית בה הוא חי. לינאי סידרה ארוכה של ציורי דיוקנאות בצבע מים, המתארת סטודנטים, מרצים, ואנשים בחייו. סדרה זו ידועה בעבודת הכתם הייחודית לו, וביכולתו המיוחדת לביטוי אישיותם דרך כתמים וצבעוניות עזה. גם סדרות ציורי הנוף העוסקות באלמנטים בנאליים ויומיומיים לכאורה, כגון דודי השמש על הגגות, בלוני הגז והכביסה התלויה, באות לשקף דרך נושאי החולין את נשמתה הסבוכה של העיר. ביצירתו מציע ינאי תמונה של רוח הזמן המקומי. ינאי ידוע בשימוש שלו באור כמחולל צורה וחיים, כפי שכתב עליו חוקר האמנות גדעון עפרת: " (בציוריו) אורות מטפוריים. כבישתם והצללתם בתפנים מסמלות פנימיות-נפש, בﬠוד ניצחון הלבן הבוהק והמדהה בנופי-החוץ מסמל יחסי אני-ﬠולם. תמצית הנפש היא החשכה, ואילו תמצית היציאה לָﬠולם היא הלבן הבולﬠ כל. משני הקטבים גם יחד אורב האובדן: מכאן, טביﬠה בחשכת האני, ומשם - הצמתת הגוף באור השורף בחוץ. מארק ינאי שורד בציוריו. הוא שב ויוצא אל הﬠולם כדי לבוראו מתוך האור"

צבע מים

לינאי גוף עבודה ווירטואוזי בצבע מים (אקוורל). הוא מתאפיין בעבודה אינסטינקטיבית ויצרית של כתם רטוב המשאירה מקום לאקראיות של התפשטות המים. הנחת הכתמים מתהווה לכדי דימוי פיגורטיבי. האמן סשה אוקון: "הציור בצבע מים יוצר מספר אינסופי של הפתעות ומצבים בלתי צפויים. ינאי ניחן ביכולת יוצאת מן הכלל 'לשלוט במקריות' – יכולת הנחשבת לחשובה מכולן בעיני היפנים, האמנים הגדולים ביותר של הציור בצבעי מים."

צבע שמן

ציורי השמן של ינאי שונים מאוד בסגנון, בטמפרמנט ובטכניקה מעבודתו בצבע מים.
הם ריאליסטים, נבנים לאורך זמן, ומושתתים על טכניקות של אמנות אירופאית מן המאות ה-17 וה-18.
הנושאים בציוריו הם פתחי בתים ירושלמים, חללי פנים, דמויות ונופים בירושלים.

איורים לספרים ומגזינים

ינאי שיתף פעולה עם יוצרים רבים מתחומים שונים וכן תרם איורים לעיתונים חשובים ברחבי העולם. בין השאר יצר שער ואיורים לספר "מסע אחר עם עורב שחור ו- Saint Claire" עבור חוה פנחס-כהן, ציורים עבור הסרט "נוזהת אל פואד"- סרט באורך מלא (במאי: ג'אד נאמן, בתפקיד הצייר- השחקן מוחמד בכרי), שער לספרו של פרופ' זאב גריס: "The Book in the Jewish World, 1700-1900" וכן לספרו "הספר כסוכן תרבות". כמו כן הוא תרם מאמר, הדגמות ואיורים לגליונות שונים של כתב העת "עיניים", שער לספרו של טוביה מנדלסון "גבר גרוש", שער ואיורים לגליונות שונים של "דבר השבוע", איורים לירחון "מוניטין", ושער למגזין האמריקאי "מומנט מגזין".
יעקב חיים סופר

ביוגרפיה

נולד בבגדאד בירת עיראק, לרב יצחק ברוך ממשפחת "מוסה" ולאסתר. למד מאביו תורה וכתיבת סת"ם. התחנך בישיבת "מדרש בית זלכה" בראשות הרב עבדאללה סומך, ולמד בין היתר אצל הרב אלישע דנגור. הושפע בלימוד תורה וקבלה מהרב יוסף חיים - בעל ה"בן איש חי", והוסמך על-ידו למו"צ. נשא לאשה את פרחה בדהובא. לפרנסתו עבד כסופר סת"ם, ומכאן שם משפחתו "סופר".
בראש חודש סיוון ה'תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל עם חבריו הרבנים יחזקאל עזרא רחמים וצדקה חוצין. גר בשכונת בית ישראל בירושלים ולמד בישיבת המקובלים בית אל. בשנת ה'תרס"ט הקים עם הרב יחזקאל עזרא הלוי, החברותא שלו, את בית הכנסת "שושנים לדוד" שבו דרש בשבתות וימים טובים. למד וחיבר את ספריו בעליית בית הכנסת (כיום היא עזרת נשים). מאוחר יותר הצטרף ללומדי הקבלה בישיבת רחובות הנהר, שם היה תלמיד חבר לרב חיים שאול הכהן דוויק.
נפטר בגיל 69, ביום שבת, ט' סיוון ה'תרצ"ט (1939). נקבר בחלקת החסידים שבהר הזיתים.
נינו הוא הרב יעקב חיים סופר, שעומד בראש ישיבת 'כף החיים' שהוקמה על שמו.
קרישת דם

תהליך קרישת הדם המשני

ישנם שני תהליכים בתוך תהליך זה: אחד המתחיל ב Tissue factor והשני על ידי בניית קומפלקס על קולגן.

פתולוגיות

לעיתים נוצר קריש דם באופן ספונטני בכלי דם תקינים. פקיקים אלו עלולים להיתקע בדפנות כלי הדם ולחסום בצורה חלקית או מוחלטת את זרימת הדם. במקרה וזרימת הדם אל שריר הלב נחסמת, למשל, התוצאה עלולה להיות אוטם שריר הלב (התקף לב). במקרה שזרימת הדם אל הריאה נחסמת, התוצאה היא תסחיף ריאתי. במקרה וזרימת הדם אל המוח נחסמת, התוצאה היא שבץ. קריש דם שנוצר באופן ספונטני בכלי דם תקין ושנשאר צמוד לדופן כלי הדם נקרא קריש דם (Thrombus). במקרה שהפקיק ניתק ומתחיל לזרום עם הדם, הוא מכונה "תסחיף" (Embolus). קרישי דם במערכת הוורידים העמוקים של הרגליים (הוורידים העיקריים אשר מנקזים את הדם מהרגליים אל הגוף) גורמים לפקקת ורידים ואף להביא לתמותה בשל תסחיף ריאתי.
קיימות מספר מחלות של קרישת דם, המתבטאות בקרישת-יתר, מצב שבו פקיקים נוצרים בצורה מוגברת ועלולים לחסום כלי דם, או קרישת-חסר, מצב שבו דימומים פנימיים וחיצוניים אינם מופסקים עקב פגם בתהליך קרישת הדם. מחלת קרישת הדם הידועה ביותר היא המופיליה שהיא מחלה של קרישת-חסר. גירוי יתר של מנגנוני קרישת הדם יכול להוביל לקרישה תוך-כלית מפושטת.
אד סטופארד

ביוגרפיה

סטופארד נולד בלונדון, אנגליה. הוא בנם של המחזאי טום סטופארד ושל הרופאה מרים סטופארד (שם נעורים: שטרן). מצד אמו הוא קרוב משפחה של הפוליטיקאית אונה קינג.
גם אביו וגם אמו הם ממשפחות יהודיות. סטופארד למד בבית הספר קלדיקוט, בבית הספר סטאו ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. הוא למד צרפתית באוניברסיטת אדינבורו ואת הכשרתו כשחקן רכש באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
סטופארד שיחק בסרט "הפסנתרן" בתפקיד הנריק שפילמן. עוד שיחק בתפקיד ראשי בתפקיד תומאס בסרט "Joy Division" ובתפקיד לוטננט אדיס בסרט "נני מקפי והמפץ הגדול".
בתיאטרון הופיע סטופארד בסיור הופעות בשנת 2005 של המחזה "המלט" לצדה של אניטה דובסון. המחזה הועלה גם בתיאטרון "New Ambassadors". הוא השתתף במחזה השייקספירי "הסוחר מוונציה" ובמחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר בשנת 2003. בווסט אנד הופיע סטופארד בעיבוד מ-2007 למחזה "ביבר הזכוכית" שהוצג בתיאטרון אפולו וכן בהפקת הבכורה של המחזה "שנינות" .
ב-2007 שיחק בתפקיד הראשי בדוקו-דרמה של ה-BBC וגילם את פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בסרט על חייו "Tchaikovsky: Fortune and Tragedy".
ב-2008 חזר סטופארד להופיע על במת התיאטרון והשתתף בהפקה של תיאטרון המפסטד לדרמה "On the Rocks" מאת איימי רוזנתל העוסקת בחיי הסופר דייוויד הרברט לורנס, לצדם של ניק קלדקוט ושארלוט אמרסון. ביוני 2009 הופיע בהפקה מחודשת של המחזה "ארקדיה" פרי עטו של אביו, טום סטופארד. ההצגה הועלתה בווסט אנד וכיכבו לצדו סמנתה בונד וניל פירסון. סטופארד שיחק בתפקיד ולנטיין קוברלי.
עוד השתתף סטופארד בתוכניות של "מאחורי הקלעים" של סרטים כמו "הסוחר הנוכל".
ב-2010 לוהק סטופארד לתפקיד סר האלאם הולנד בסדרת ההמשך לסדרה הוותיקה "על אדונים ומשרתים". עוד באותה שנה הופיע במיני-סדרה "Any Human Heart" של ערוץ 4 עיבוד לספרו עטור השבחים של ויליאם בויד, לצדו של מת'יו מקפדיין.
ב-2012 שיחק סטופארד בתפקיד אדריאן דיום, דיפלומט שווייצרי, בעיבוד הקולנועי לרומן "Belle du Seigneur" מאת הסופר השווייצרי-יהודי אלבר כהן. הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-19 ביוני 2013. במשחק "גולדן איי" עבור מערכת Wii שיחק ודיבב בתפקיד דימיטרי מישקין.
בדוקו-דרמה "המשפט של היטלר"  גילם סטופארד את דמותו של עורך הדין הנס ליטן, ובסרט "Britain's Greatest Codebreaker" שיחק בדמותו של המתמטיקאי אלן טיורינג.
בראשית 2012 שיחק סטופארד בתפקיד פיטר במחזה "The Leisure Society" מאת פרנסואה ארשמבאלט בהפקה של "טרפלגר סטודיוס".
ב-2012 כיכב סטופארד בסרט הבריטי העצמאי "פאפאדופולוס ובניו" בתפקיד איל הבנקאות רוב. הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-5 באפריל 2013.
בשנת 2015 גילם את ג'וליאן בויל בדרמה זוכת הפרסים "נעורים" של הבמאי האיטלקי פאולו סורנטינו.

חיים אישיים

סטופארד נשוי לאמי סטופארד ולבני הזוג 3 בנות.
נשמה שלי

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי צ'ולי זכאי, הולחן על ידי שי ראובני והופק על ידי שי ראובני גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון המוזיקה המזרחית, אשר אפיין את שאר השירים והסינגלים מתוך האלבום.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוביות והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה. הוא הוסיף ואמר עליו כי: "שרית בקולה המסתלסל היפהפה שרה את הטקסט כמו שהיא שרה טקסטים אחרים בז'אנר".

וידאו קליפ

הוידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר, פורסם לראשונה ביוטיוב ב-26 באוגוסט 2009. בקליפ ניתן לראות את שרת חדד, כשהיא על במה, באמצע הופעה, על גבי רקע של מנדלות המציגות בתוכן צורות וצבעים שונים.
נכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ והאודיו שפורסמו עבור השיר, עומדים על קרוב לחצי מיליון צפיות.
מפרץ סלצברגר

מפרץ סלצברגר (באנגלית: Sulzberger Bay; ‏ 77°0′S 152°0′W) הוא מפרץ בין האי פישר, אנטארקטיקה, לאי פולמר, לאורך חוף ארץ אדוארד השביעי. המפרץ התגלה על ידי משלחת בירד לאנטארקטיקה ב-5 בדצמבר 1929, ובירד קרא לו על שם ארתור הייס סלצברגר, מו"ל הניו יורק טיימס, שתמך במשלחות בירד בשנים 1929–1930 ו-1933–1935.
מפרץ סלצברגר חודר אל קדמת מדף הקרח סלצברגר (77°0′S 148°0′W), מדף קרח, שאורכו כ-137 ק"מ ורוחבו כ-80 ק"מ והוא גובל בחוף ארץ מרי בירד בין חצי האי אדוארד השביעי וחצי האי גסט. מדף הקרח נצפה ומופה בקווים גסים על ידי משלחת בירד לאנטארקטיקה (1930-1928).
אגן סלצברגר (77°0′S 152°30′W) הוא אגן תת-ימי על מדף הקרח רוס המרכזי, שקיבל את שמו מקרבתו אל מפרץ סלצברגר.

היווצרות קרחונים

מדף הקרח הוציא קרחונים תוך יום מרעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011). מדענים מקשרים את הינתקות הקרח לצונאמי, שהגיע אל מדף הקרח, במרחק כ-13,6 ק"מ ממרכז רעש האדמה. הקרחון העיקרי היה בערך בשטחו של האי מנהטן. השטח הכולל שהקרחונים ניתקו ממדף הקרח מגיע לקרוב ל-125 ק"מ. קטע זה של המדף לא זע מאז 1946.
ז'וסלין השלישי, רוזן אדסה

ז'וסלין השלישי (1134 — 1200) היה אציל רם מעלה בממלכת ירושלים, אף שנשא בתואר "רוזן אדסה" לא החזיק מעולם ברוזנותו כי היא נפלה בשנת 1144 והניסיונות לחדש בה את האחיזה הפרנקית עלו בתוהו.
NGC 4564

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.92 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.68, כאשר היא מתוארת רק כדי בהירה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן והכניס אותה לקטלוג תחת הציון 1356, כאשר היא מתוארת כבהירה, קטנה, קצת מאורכת ועם מרכז שמתבהר מאוד ודי בחדות. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3105 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4564, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, קטנה, קצת מאורכת ושמרכזה מתבהר די בחדות. ב-9 במאי 1961 נצפתה בגלקסיה סופרנובה שבהירותה הגיעה בשיאה לבהירות מדרגה 11, דומה לבהירות של כל הגלקסיה.

תצפית

הגלקסיה נמצאת במרכזו של צביר הבתולה, כ-1.8 מעלות מצפון-מערב לכוכב ρ בבתולה וכ-6.4 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס. כחמישית מעלה מדרום לה נמצאות NGC 4567 ו-NGC 4568, כ-1.1 מעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4503, כ-2.6 מעלות מדרום-מערב לה נמצאת NGC 4442, כ-2.2 מעלות ו-2.8 מעלות ממערב לה נמצאות בהתאמה NGC 4429 ו-NGC 4371, כ-1.7 מעלות מצפון-מערב לה נמצאת M87, כאשר מעבר לה באותו הכיוון, בין 2.6 מעלות ו-3 מעלות מ-NGC 4564, נמצאות גם NGC 4438,‏ NGC 4435,‏ M86 ו-M84. מצפון ל-NGC 4564 נמצאות כ-1.1 מעלות וכ-1.7 מעלות בהתאמה M89 ו-M90, ומעבר להן, כ-3 מעלות מצפון ל-NGC 4564 נמצאת M91. כחצי מעלה מצפון-מזרח ל-NGC 4564 נמצאת M58 ושתי מעלות מעבר לה באותו הכיוון נמצאת NGC 4654. כ-1.4 מעלות וכ-1.8 מעלות ממזרח לה נמצאות בהתאמה M59 ו-M60, וכמעלה וחצי מדרום-מזרח לה נמצאת NGC 4596, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4564 הוא כ-3.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-50,000 שנות אור, או מעט יותר מחצי הקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ-‎5.4×10¹⁰‎ מסות שמש, כעשירית ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ-‎3.8×10¹⁰‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף יש בה גם כמות קטנה מאוד של מימן אטומי ומימן מולקולרי, שכמותם המשותפת מוערכת בפחות מ-‎2.6×10⁷‎ מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא פחות מחצי אלפית של מסתה הכוללת. כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בכ-1.6 מאיות של מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-63 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה מאוד עם גיל ממוצע של כ-11.8 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-78% מהמתכתיות של השמש. נראה שבליבת הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ-‎6.4×10⁷‎ מסות שמש, שכבידתו גורמת להאצת החומר שסביבו ולחימומו וכתוצאה מכך לבהירות הניכרת של מרכז הגלקסיה. את הגלקסיה מקיפה מערכת גדולה של צבירים כדוריים שמספרם מוערך בלמעלה מ-200.
עשר טחנות

עשר טחנות הוא אתר היסטורי ששילב טחנות קמח וגשר אבן על נחל הירקון בתחומיו של פארק הירקון, סמוך למפגש הרחובות בכור-שלום שטרית ופנחס רוזן שבשכונת הדר יוסף בתל אביב - יפו. בתקופות שונות עבר במקום תוואי הדרך העתיקה יפו - שכם.
במקום שכנה טחנת קמח כבר בתקופה הרומית, ופעלו בה לפחות עשרים זוגות אבני רחיים. עם זאת, ובדומה להיסטוריה של שבע טחנות שבשיאה פעלו בה אחת עשרה טחנות, שמו של האתר התקבע כאשר פעלו בו רק עשרה זוגות. פעילות הטחינה בעשר טחנות התחדשה רק במאה ה-19 כאשר שתי משפחות ערביות עשירות - משפחת בידס ומשפחת עמוריה - הקימו את מפעל הטחינה מחדש. הטחנה שנודעה בשם 'טאחונת אל הדר', הייתה הגדולה מבין טחנות הירקון ומהגדולות בארץ ישראל כולה.
במקום ניצב גשר אבן מעל הירקון, גִ'סְר אֶל-הַדָּאר - גשר שאון המים שיצר המפל המלאכותי, שהפעיל כאן בשעתו את הטחנות. היה זה הגשר היחיד על הירקון במשך מאות שנים (לכל המאוחר מתוארכת הקמתו לימי הצלבנים). 
על הגשר צעד צבא נפוליון ב-14 במרץ 1799 בדרכו מיפו לעכו, עת נאלץ לעקוף את מקטע חוף השרון של דרך הים מוצף מי גשמים ומוכה ביצות דרך ג'סר אל הדאר לעבר הכפרים עזון, מיסכה וקאקון שבמזרחו. 
הגשר נזכר גם בזכרונותיה של יהודית, אשת משה מונטיפיורי, שעברה במקום במסעותיה עם בעלה ב-1839. 
ביום רביעי, י בחשון תרנ"ט, 26 באוקטובר 1898 רכבה הפמליה המלכותית של וילהלם השני מחיפה בדרכה ליפו. למחרת היום חצתה השיירה "את הירקון בג'יסר אל הדאר, כדרך שעשו זאת יהודית ומשה מונטיפיורי כשישים שנה קודם לכן".
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הגיעה החזית אל האזור, והירקון היה חלק מקו שתי העוג'ות. מצפון לו נערך הצבא העות'מאני ומולו חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. בין שני ניסיונות הצליחה של חיל המשלוח במהלך נובמבר ודצמבר 1917 פוצצו הטורקים את הגשר ואת הסכר באתר, ובא הקץ על הטחנות. כל שנותר כיום מהמפעל הוא הקיר המערבי של הטחנה הצפונית וחלק מהסכר הדרומי. מעל סכר זה נמתח גשרון עץ החסום כיום למעבר המוליך מכיוון הכביש לעבר חצי האי עליו נבנו טחנות הקמח. 
בעקבות המרד הערבי הגדול הושלמה באוקטובר 1941 סלילתו של כביש חדש בין תל אביב והרצליה שעבר על שני גשרים שהוקמו במיוחד עבורו, גשר עלית על מעבר מוסררה שהחליף את הגשר הטורקי ו'גשר הרצליה' שלימים נודע בשם גשר הדר יוסף בקרבת עשר טחנות. 
בשנת 2005 נערכה במקום חפירת בדיקה על ידי רשות העתיקות. לאחר מכן בוצעו עבודות במקום שכללו שיפוץ והרחבה של הפארק לכיוון מזרח. נסללו שבילי אופניים, נשתלו צמחי נוי והגשר הישן שמעל הסכר הוסר ונבנה גשר חדש. 
על הגדה הצפונית של הנחל, בסמוך לשרידים המועטים במקום, הוקמה גינה ובה שני מבנים בצורת שערים שבכל אחד מהם חמישה עמודים התומכים בקורה. במקום נטעו מספר עצי אקליפטוס ונשתלה צמחייה נוספת. שביל ישראל חולף בעשר טחנות ומחבר את האתר (מעבר בגדת הנחל מתחת לגשר מבצע קדש) לפארק הירקון מזרח, המשתרע ממזרח לדרך ששת הימים ברמת גן.
מידאס

מידאס,  דמות מהמיתולוגיה היוונית, שלפי האגדה היה מלך פסינוס, עיר בפריגיה שבאסיה הקטנה, הידוע בעיקר מהאגדות על מגע הזהב של מידאס.
כנראה היה מלך היסטורי בשם זה בפריגיה במאה השמינית לפנה"ס.
לפי האגדה, יום אחד בעת שהיה נתון  בגילופין נכנס סילנוס, חברו, ואביו המאמץ של דיוניסוס, אל היין, בטעות לגן הוורדים של מידאס, ונרדם שם, המשרתים של מידאס מצאו אותו והביאו אותו למלכם. לפי גרסה אחרת מצאו אותו איכרים בשטחם רדום, והביאו אותו למלך. 
מידאס אירח את  סילנוס כעשרה ימים, מתנהג אליו בנדיבות ונימוס, עורך בשבילו משתאות, ומקשיב בתשומת לב לסיפוריו. לאחר עשרה ימים לקח את הזקן וליווה אותו אל דיוניסוס. דיוניסוס אסיר התודה החליט לגמול למידאס, והבטיח לו למלא משאלה אחת שיבקש. מידאס ביקש ממנו שכל מה שהוא יגע בו יהפוך לזהב.
בהתחלה היה מידאס מרוצה מיכולת זו, הוא הפך מספר דברים לזהב, והיה מרוגש מהתעשרותו העתידית, אולם עד מהרה החל להתחרט על משאלתו זו. מידאס לא היה יכול עוד לאכול או לשתות, מכיוון שבכל פעם שנגע בשתייה או מזון, הם הפכו לזהב. כאשר ניגשה בתו לנחמו, הרג אותה מידאס כשנגע בה בטעות, והפך אותה לזוועתו לפסל זהב.
מידאס פנה לדיוניסוס בבקשת עזרה נואשת, והלה הורה למידאס להתרחץ במימיו של נהר הפקטולוס, ובכך המשאלה תוסר ממנו. מידאס טבל בנהר, ונפטר מהסגולה של הפיכת כל דבר שנגע בו לזהב. האגדה מספרת שמאז ניתן למצוא זהב בנהר.
באגדה אחרת שימש מידאס כשופט בתחרות נגינה בין האל אפולו, ובין הסאטיר מארסיאס (לפי גרסאות אחרות, האל פאן). מידאס פסק שנגינתו של מארסיאס הייתה טובה יותר, דבר שהרגיז את אפולו. כעונש, העניק אפולו אוזני חמור למידאס, תוך כדי שהוא מציין ש"שרק חמור לא יכול להבדיל בין נגינתו של אל לבין נגינתו של סאטיר".
מידאס, שהתבייש באוזני החמור שלו, החל להסתובב עם כובע כדי להסתיר את סודו, ורק הספּר שלו ידע על קיומם של אוזני החמור. אולם הספר לא היה יכול לעמוד בנטל הכבד של הסוד, ולכן יום אחד חפר בור ולחש לתוכו "למלך מידאס יש אוזני חמור".
למזלם הרע של המלך והספר, נחפר הבור ליד צמח הסוף, וכול פעם שנשבה הרוח, יצאה לחישה מהסוף: "למלך מידאס יש אוזני חמור", קריאה שנשמעה ברחבי הממלכה, מגלה את סודו של מידאס לכול תושביה, ושמה ללעג את מידאס. (בחלק מהגרסאות של הגרסה הזאת מידאס לא היה יכול לסבול את זה עד שהוא המית את עצמו באמצעות שתיית דם של פר). 
לפי גרסה אחרת, לאחר שהספר לחש את הדברים לתוך הבור, התארס המלך, כשהוא מסתיר אף מארוסתו את קיומם של אוזני החמור. לקראת הנישואים ערך המלך מידאס משתה גדול והזמין אליו את החלילן הכי טוב בממלכה. לרגל האירוע הלך החלילן למקום בו גדלו קני הסוף כדי להכין חליל מיוחד. לרוע המזל, הוא נטל אותו קנה הסוף ששמע את הספר לוחש את הסוד. ביום החגיגה נאספו אנשים רבים בארמון. להוראתו של המלך מידאס הוציא הנגן את קנה הסוף אלא שכשהחל לנשוף בו, במקום נגינה, נשמעה באולם בת קול מכריזה: למלך מידאס יש אוזני חמור. מייד השתררה במקום מבוכה גדולה, המלך מידאס האדים ורק ארוסתו קמה, חשפה את אוזניו ואמרה: "נכון למלך מידאס יש אוזני חמור, תמיד ידעתי שהוא מיוחד" ונשקה לו.
השם מידאס משמש לעיתים בהשאלה ככינוי לאדם רודף בצע וחמדן, ולפעמים כהשאלה לשופט גרוע. הביטוי "מגע הזהב של מידאס" או "מגע מידאס" משמש לפעמים לתאר מצליחן, שהכל מצליח בידו, לדוגמה: "למנכ"ל שלנו יש את מגע הזהב של מידאס, מאז התמנותו לתפקיד, החברה רק מרוויחה".
טאקין

מאפיינים

גובהו 110 עד 120 ס"מ ומשקלו 350 ק"ג. הם הושוו ל"אייל קורא שנעקץ על ידי דבורה" בגלל ההופעה הנפוחה של הפנים. הם מכוסים בצמר זהוב שהופך לשחור בבטן. לשני המינים קרניים קטנות שצומחות במקביל לגולגולת וצומחות מעלה בנקודה חדה, אלה באורך של בסביבות 30 ס"מ.
הטאקין מצוי ביערות במבוק בגובה של 2000 עד 4500 מטרים- שם הם אוכלים עשב, ניצנים ועלים. טאקינים הם פעילי יום. הם מתקבצים לעדרים קטנים בחורף. הזכרים הזקנים הם מתבודדים.
מחקר מיטוכונדריאלי מראה שהטאקין מקורב לכבשים, דמיונו לכבש המושק הוא דוגמה לאבולוציה מתכנסת. 
כמה תאוריות גורסות כי הטאקין הוא המקור לגיזת הזהב במיתולוגיה היוונית.
מסיכת המוות האדום

עלילת הסיפור

מגפה מתפשטת בעולם. מגפה הגורמת למי שנדבק בה - והיא מועברת במהירות מאדם לאדם - להתחיל לדמם במהירות, ולמות תוך חצי שעה. 
אך הנסיך פרוספרו, שנדמה שלמחלה אין השפעה עליו, אוסף את אנשיו ואמצעים שישעשעו אותם בזמן שהותם, ונועל אותם (ואת עצמו) בטירתו. אך לאחר מספר חודשים מתחילים להשתעמם הדיירים, והנסיך מחליט לקיים נשף מסיכות שכמוהו לא נראה, ובו יוכלו המסובים להיכנס גם לחדריו הפרטיים של הנסיך, שאותם תיכנן בעצמו: החדר הראשון צבוע כולו בכחול, הקירות וזכוכית החלון גם יחד; החדר השני ארגמני; השלישי ירוק; הרביעי כתום, החמישי לבן; והשישי סגול. השביעי היה צבוע כולו בשחור, מלבד מסגרת החלון - היא הייתה אדומה מדם. בחדר עמד שעון מטוטלת ענק, שהשמיע בכל שעה עגולה צלצול מחריש אוזניים. האורחים הורשו להתחפש כאוות נפשם, במגבלה אחת - התחפשות למוות האדום אסורה. 
ביום המסיבה, אליה התכוננו האורחים במשך ימים רבים, צפה הנסיך בהנאה בכל אורחיו המחופשים והחוגגים. 
אך באמצע המסיבה הופרעה שלוות הנוכחים - הופיע אדם עטוף בתכריכי קבורה, ולובש מסכה המדמה את פניו של אדם שנפל קורבן למוות האדום. הנסיך הזועם ממהר לרדוף אחריו במטרה להורגו, ונעצר בחדר השחור, האחרון. הוא שולף את סכינו ומנסה לתקוף את הפולש, אך נופל מת רגע לאחר מכן. החוגגים מתנפלים על האדם המחופש ומסירים ממנו את המסיכה. באותו רגע הם נופלים ומדממים למוות, מבינים שהמוות האדום עצמו הוא שפלש אל הנשף.

פרשנויות

יש הטוענים כי הסיפור מנסה להביע את עניין החיים והמוות - כל חדר צבוע בצבע אחר, המבטא שלב בחיים (החדרים גם מסודרים ממזרח למערב, וידוע שמזרח מזוהה עם התחלה) עד החדר השחור המסמל מוות. גם השעון, שבצלצולו עוצר את החגיגות, מקושר לדימוי של הזמן החולף. 
המגפה מתבססת באופן עקיף על מגפת הדבר, שנקראה "המוות השחור". גם היא הייתה ידועה בהתפשטותה המהירה והבלתי ניתנת לעצירה, באירופה של ימי הביניים.
רנדל ג'רל

ביוגרפיה

ג'רל גדל כילד מחונן בעיר נאשוויל, במדינת טנסי. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, יצא ללימודים באוניברסיטת ואנדרבילט. הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו בהצטיינות, בתחום ספרות ולשון אנגלית. 
ג'רל התגייס לצבא האמריקאי בשנת 1942, ושירת בעת מלחמת העולם השנייה, תחילה בחיל האוויר האמריקני ואחר כך ביחידות אחרות. בשנה זו פורסם גם ספר שיריו הראשון. בשנת 1945 התמנה ג'רל למרצה לספרות אנגלית באוניברסיטה של צפון קרולינה. 
ג'רל כתב ופרסם תשעה ספרי שירה, רומן אחד, מספר ספרי עיון וביקורת על שירה, ואנתולוגיה אחת. הוא צבר מוניטין רב כמשורר בעקבות קובצי השירה למבוגרים שפרסם. ב-1956 הוזמן לספריית הקונגרס בוושינגטון, ושימש שנתיים בתפקיד היועץ לענייני שירה. בנוסף שימש כנשיא האקדמיה האמריקאית לשירה, וכיהן בתפקיד כמה שנים. 
בסגנונו היה ג'רל מקורב למשוררים האמריקאים אליזבת בישופ, דלמור שוורץ, רוברט לואל וג'ון ברימן. הוא ניחן בגישה אסתטית מקורית ומעמיקה. 
בשנתיים האחרונות לחייו החל לפרסם יצירות לילדים. יצירותיו כוללות דמיון רב ואיכויות אסתטיות לשוניות, אווירה חלומית וסיפוריות חלומית. 
ג'רל נהרג בתאונת דרכים בעיר גרינסבורו שבצפון קרולינה, באוקטובר 1965.