השערת משוב הפנים

רקע

צ'ארלס דרווין היה בין הראשונים שהציעו כי שינויים פסיכולוגיים מתקשרים בצורה ישירה להבעת רגש בניגוד להיותם תוצאה של אותו הרגש. ההבעות החיצוניות שמסמנות רגש מסוים מעצימות אותו: אך מצד שני, ההדחקה של אותן הבעות חיצוניות אשר מסמנות רגש מסוים מחלישות אותו... אפילו ההמחשה של רגש יכולה לגרות את המוח שלנו.
בהמשך לרעיונו, ויליאם ג'יימס הציע כי בניגוד לדעת הרוב, המודעות לשינויים הגופניים אשר מפעילה את הגירוי "היא הרגש": אם לא מרגישים את השינויים הגופניים, קיימת רק המחשבה האינטלקטואלית של הרגש, ללא החום המוחשי של הרגש. ב"עקרונות הפסיכולוגיה" כתב ג'יימס:"תתנגד להביע תשוקה, והיא תמות." נתגלה כי קשה להוכיח את ההשערה הזו וקיימים מעט מאוד הוכחות להשערה (מחקרים שנעשו על בעלי חיים ומחקרים על אנשים בעלי קושי להביע רגשות) השערת משוב הפנים האומרת כי "התגובה של שרירי הפנים להבעות פנים משחק תפקיד יום יומי המוסת את החוויה הרגשית והתנהגותית של האדם" התפתח כמעט עשור אחרי השערתו של דרווין.

התפתחותה של התאוריה

בזמן שג'ימס התייחס להשפעה של כל השינויים הגופניים ליצירת הרגש, "הכוללות ביניהן השפעות קרביות, שריריות ועוריות" 252 מחקרים מודרניים מתמקדים בעיקר על ההשפעה של פעילות שרירי הפנים. אחד מהחוקרים הראשונים שהתעסקו בנושא היה סילבן טומקינס אשר כתב בשנת 1962 "אפקט הבעת הפנים, ביחס לאחרים ולעצמך בעזרת משוב היא חוויה אשר שכיחה ומגרה יותר מכול גירוי אשר מסוגלים לבצע האיברים הקרבים."255 שתי גרסאות להשערת משוב הפנים הופיעו למרות, "שההפרדה בין שתי הגרסאות לא הייתה קיימת תמיד".
הגרסה "החלשה", אשר הגה דרווין רואה את המשוב כמעצים או מחליש של הרגש אשר קיים. תומאס מקני וג'ודית אנדרסון (1987) הורו למשתתפים להעצים או לדכא את השריר הזיגומטי או הקורגטורי בזמן שהם דמיינו מראות נעימים או לא נעימים. נתגלה שינוי של רגשות לאחר המעשה.
הגרסה "החזקה" מציעה כי משוב הפנים עצמו יכול ליצור רגש שלם לבד.
לפי ג'פרי בראונדאיק " ההוכחה המשמעותי ביותר להשערת משוב הפנים מגיעה מהמחקרים של לנזטה.(1976)" (ראה למטה "מחקרים שנעשו בעזרת בוטוקס בשביל הוכחות משמעותיות ועדכניות יותר). משתתפים הראו מוליכות חשמלית נמוכה של העור בזמן שהביעו בצורה סוביקטיבית את הכאב אשר חוו ממכות חשמל לעומת משתתפים אשר הביעו בצורה מוחצנת אשר התאפינו במוליכות גבוהה. לעומת זאת, בכול המחקרים חוו קושי במדידת האפקט ללא ידוע המשתתף על המטרת הניסוי ואיך לאשר את הקשר בין תנועות הפנים לרגש אשר הופיע בניסויים.

בעיות מתודולוגיות

במקור, השערת משוב הפנים חוקר את ההעצמה או הדיכוי של הבעת הרגש בעזרת שרירי הפנים בהקשר לרגש ספונטני ו"אמיתי" בעזרת גירויים. לירד (1974) השתמש במחקרו במדידת תנועות הפנים בעזרת אלקטרודות במטרה למדוד תנועות ספציפיות של שרירי הפנים במשתתפי הניסוי מבלי לציין שום מצב רגשי בפניהם, לעומת זאת השימוש בסרטים מצוירים בשביל לעורר רגשות אצל משתתפים "הוליך" אותם לחוות את אותו הרגש ולהביעו ולכן התקבלו תוצאות גבוהות בהבעת הרגש בעזרת שרירי הפנים וקישורה לרגש שהוצג בפניהם מה שהוביל למחשבה ש"מכניזם ההכנה העצמית" שלפי לירד (1974) היה השורש לתופעת משוב הפנים. אנשים מרגישים צורך "למלא את החסר" מבחינה רגשית ובעקבות זאת הם מתאימים את עצמם לרגש שקיים סביבם. במחקרים הראשונים, לירד הצטרך להרחיק 16% מין המשתתפים במחקר הראשון ו19% מין המשתתפים במחקר השנים משום שהם היו מודעים לקשר בין תגובה פיזיולוגית לרגש עצמו. קושי נוסף שהתגלה היה המחשבה האם התהליך של ניצול שרירי הפנים יוצר שחיקה נפשית ועייפות אצל המשתתפים שנוצרת עקב שינויים פסיכולוגיים ורגשות תת-הכרתים. לבסוף נתגלה כי שינויים פסיכולוגיים התערבו בתהליך הקוגניטיבי.

ניסויים עם בוטוקס

משום שהבעות פנים מצריכות מכניזם סנסורי ומוטורי, ניתן לשער שמשוב הפנים הוא תגובה מכניסטית או העברה מכניסטית בלבד. לאחרונה הטענה נתמכה על ידי ניסויים אשר בדקו את המכניזם דרך שימוש בבוטוקס במטרה לשתק זמנית את שרירי הפנים. מספר ניסויים בדקו את הקורלציה של הזרקות בוטוקס לרגש, ניסויים אלו מעלים את ההשערה לפיה אפשר לטפל בדיכאון באמצעות בוטוקס. ניסויים נוספים בדקו את ההשפעה של בוטוקס על עיבוד רגשות, הועלתה ההשערה שטיפול בבוטקס בשרירי האף יפחית את היכולת של אדם להיגעל, מה שיכול להפחית את כמות ועוצמת הסיפטומים של אנשים בעלי הפרעה טורדנית כפייתית (OCD).
אנדרס הנלוטר ביקש ממשתתפים בניסוי לבצע תרגיל חיקוי להבעות פנים בזמן שהם במכשיר fMRI - לפני שהוזרק להם בוטוקס לשריר האחראי על הבעת כעס ושבועיים אחרי שהוזרק להם בוטוקס, וכפי שניבא הבוטוקס השפיע על הצורה בה המשתתפים הרגישו וחוו את הכעס. הממצאים הללו מראים כי משוב הפנים מדמה את העיבוד העצבי של התכנים הרגשיים והבוטוקס משנה את התגובה האמוציונלית לסיטואציה.
במחקר על עיבוד קוגניטיבי של תוכן רגשי, דיוד אווס ביקש מהמשתתפים בניסוי לקרוא משפטים אמוציונליים המתקשרים לכעס, עצב, שמחה וכו' לפני שהוזרק להם בוטוקס לשריר המעורב בהבעת כעס ושבועיים אחרי שהוזרק להם בוטוקס. זמן הקריאה למשפטים המתקשרים לכעס ועצב היה ארוך יותר אחרי הזרקת הבוטקס בזמן שזמן קריאת משפטים המתקשרים לשמחה לא השתנה בכלל. הממצאים הללו מראים כי לשיתוק של שרירי הפנים יש אפקט סלקטיבי על עיבוד התוכן הרגשי. בנוסף ממצאים אלו מציגים כי אפקטים קוסמטים של בוטוקס משפעים על ההבנה הקוגניטיבית בין אנשים.(בעיקר בהבנת שפה)