google/wiki40b huggingface dataset:
המדיניות הכלכלית של אוו מוראלס

עוני, הכנסה ואי-שוויון

בבוליביה תחת שלטון מוראלס, העוני צנח מ 60.6% מהאוכלוסייה בשנת 2005 ל 33% בשנת 2018. העוני הקיצוני (אלה החיים פחות מ־1.25 $ ליום) ירד מ 38% ב-2005 ל 16.8% ב-2018. ההכנסה גדלה פי קרוב ל-4 מ-80 דולר לחודש ב-2005 ל-305 דולר בחודש כיום. שכר המינימום הריאלי עלה מ 440 בוליביאנו לחודש ב-2005 ל-2000 בוליביאנו לחודש ב-2018 (מ 57 $ עד 287 $). האבטלה עומדת על פחות מ -4% ב-2018, הנמוכה ביותר באמריקה הלטינית, לעומת 8.5% בשנת 2005.
האוכלוסייה עם הכנסה שגדולה מההכנסה הממוצעת גדלה ל-62% מאזרחי בוליביה, אחוז דומה לזה עם הכנסה נמוכה בשנת 2005. 10% העשירים במדינה קיבלו אז פי 128 יותר מה 10% העניים ביותר. מדד ג'יני, המודד את אי השוויון בהכנסות, צנח מ-0.60 ל-0.44, קצב ההתקדמות הגדול ביותר בצמצום אי השוויון באמריקה הלטינית.
בוליביה השיגה כיסוי של מאה אחוז מהפנסיות לזקנים, הרבה מעל הממוצע האזורי (59%). 51.5% מאוכלוסיית בוליביה נהנים מתוכניות העברה ישירה כמו בונוס Juancito Pinto, Renta Dignidad ובונוס Juana Azurduy. הראשון, מסייע בתשלום עבור חומרים חינוכיים או הובלת נערות ונערים בגיל בית הספר (עד השנה השנייה של בית הספר התיכון) על ידי חיזוק האפשרויות החינוכיות של תלמידים מאזורים מרוחקים ועם מעט משאבים, תוך הורדת סיכוי הנשירה מבית הספר והסכנה של עבודת ילדים.

בריאות וחינוך

בוליביה הייתה בשיעור אנאלפביתיות של 13% עם כניסתו של אוו מוראלס לנשיא. לאחר קמפיין אוריינות המוני שהשתמש בתוכנית "כן, אני יכול" של קובה, חונכו 850,000 בוליביאנים ועד שנת 2008 הוכרזה בוליביה כחפה מאנאלפביתיות. המדינה השנייה אחרי קובה באמריקה הלטינית מבחינת מימון החינוך. כיום קיימים במדינה 16,000 מוסדות חינוך, 4,500 מהם נבנו מאז 2006 בכספי תעשיית הגז המולאמת.
תוחלת החיים של הבוליביאנים בתקופת נשיאותו של מוראלס עלתה מ 64 שנים ל-71 שנים. זו בחלקה תוצאה של פעילותם של כמעט 700 חברי החטיבה הרפואית הקובנית העובדים במדינה ושל השיפור המשמעותי בגישה לבריאות במדינה. מבצע נס קובה איפשר גם ל-676,000 בוליביאנים להחזיר את ראייתם. יתרה מזאת, כ-5,000 בוליביאנים השיגו את התארים הרפואיים בקובה, כשהם חוזרים לארצם כדי לספק את שירותיהם. במדינה פועלים כיום 47 בתי חולים חדשים ולמעלה מ-3,000 מרכזי בריאות שנבנים.
משימת Juana Azurduy Bond תומכת בנשים הרות ותינוקות עד שנתיים ללא ביטוח בריאות. במקרה של העברה על תנאי, עם אופי פעולה חיובי, נדרשות 4 בקרות לפני הלידה, לידה מוסדית ובקרה לאחר לידה. ילדים מתחת לגיל שנתיים חייבים לבצע 12 בדיקות בריאות מקיפות דו-חודשיות, אשר כל אלה משפרים מאוד את תנאי הלידה הבסיסיים ואת שנות החיים הראשונות. מ-2006 עד 2018 התמותה בקרב ילדים מתחת לגיל חמש הופחתה ב-61%.
מפרץ סולארי

היסטוריה

המפרץ נוצר בעקבות ההיפרדות של מדף הקרח לארסן מהיבשה בסוף המאה ה-20, ובעקבות הנסיגה של קרחון דריגאלסקי.

מקור השם

המפרץ נקרא על שם הכפר סולארי (Солари) שבצפון בולגריה.
פייר דרוו

קריירת ניצוח והוראה

דרוו למד נגינה בפסנתר בקונסרבטואר של פריז, אצל איזידור פיליפ ואיב נאט, והרמוניה וקונטרפונקט אצל ז'און ונואל גאלון ומרסל סמואל-רוסו. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בשנת 1947 עם תזמורת פאדלופ ובאותה שנה התמנה למנצח ראשי של האופרה של פריז, תפקיד בו התמיד עד 1970. בשנים 1949 עד 1955 כיהן גם כסגן-נשיא של "קונסרט פאדלופ". משנת 1968 עד 1975 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של קוויבק ובשנים 1971 עד 1982 היה מנהלן המוזיקלי של כמה תזמורות צרפתיות, בהן תזמורת חבל הלואר. כמו כן הופיע כמנצח אורח באירופה, בארצות הברית, במזרח התיכון ובמזרח אסיה. הוא נודע כתומך במוזיקה צרפתית בת זמננו, וניצח על ביצועי בכורה של יצירות מאת מיו, ז'אן פראנסה (Jean Françaix), אנרי בארו (Henry Barraud) ועוד.
דרוו ניהל קורסי ניצוח בקונסרבטוריון במונטריאול בשנים 72-1965 ובאקדמיית הקיץ בניס בין 1971 ל-1982, וב-1964 התמנה ללמד ניצוח באקול נורמל סופרייר בפריז.

יצירות

דרוו הלחין יצירות תזמורתיות וקאמריות, בהן שתי סימפוניות, קונצ'רטו לפסנתר, קונצ'רטו לצ'לו, דיברטימנטו לתזמורת מיתרים, רביעיית מיתרים ושלישייה.
פייר דרוו מת במרסיי. בין תלמידיו ידועי השם היה גבריאל כמורה.
המקשר (סרט)

תקציר העלילה

השנה 1900, הנער ליאו קולסטון (דומיניק גארד) מוזמן על ידי חברו ללימודים מרקוס מודסלי (ריצ'רד גיבסון) לבלות עם משפחתו העשירה באחוזת המשפחה בנורפוק. ליאו מתוודע לבני המשפחה - גברת מודסלי (מרגרט לייטון), מר מודסלי (מייקל גוף) ובתם מריאן (ג'ולי כריסטי), אחותו הגדולה של מרקוס.
בני המשפחה הם חמורי סבר וליאו מפתח קשר עם מריאן המחבבת אותו. היא משוחחת איתו בחיבה ולוקחת אותו לקנות לו בגדי קיץ בנוריץ'. מרקוס נתקף בחצבת וליאו מורחק ממנו ומתחיל לטייל בסביבה. הוא נכנס לחווה סמוכה, נפצע בברכו ומטופל על ידי בעל החווה, טד ברג'ס (אלן בייטס). ליאו מודה לו ובתגובה מבקש ממנו טד להעביר מכתב למריאן אבל לשמור זאת בסוד ולא לגלות לאף אחד.
מריאן מנהלת רומן סודי עם טד. ידוע לה שהוריה לא יאפשרו לה להמשיך איתו בגלל הבדל המעמדות הגדול בתקופה הוויקטוריאנית ובגלל שהם מייעדים אותה לויקונט יו טרימינהאם (אדוארד פוקס) בעל צלקת בפנים ממלחמת הבורים, אותו היא אינה אוהבת.
ליאו ממשיך להיות המקשר בין טד למריאן למרות חוסר רצונו. אף אחד אינו חושד ברומן הזה פרט לגברת מודסלי בחושיה האימהיים החדים.
כולם מתאספים באולם הגדול כדי לחגוג לליאו יום הולדת 13. בחוץ מתחוללת סופה וכולם מחכים למריאן. ליאו מכבה 13 נרות על העוגה ומריאן עדיין איננה. גב' מודסלי משערת היכן היא נמצאת. היא אוחזת בליאו ושניהם רצים בגשם שוטף לחוותו של טד ומוצאים באסם את טד ומריאן מתעלסים.
טד מתאבד ביריה כעבור זמן קצר.
הסרט מדלג 50 שנה. ליאו המבוגר (מייקל רדגרייב) מגיע לבקר את מריאן הקשישה. בכניסה הוא מבחין בנכד שלה, דניס. מריאן היא כעת אלמנה וליאו עדיין רווק מזדקן. הטראומה של אותו קיץ פגעה בו נפשית ולכן לא הצליח להקים משפחה. מריאן מבקשת ממנו שיהיה שוב מתווך, הפעם בינה לנכד שלה המתנכר לה. היא מבקשת ממנו שיגלה לנכד את כל הפרשה. לשאלתה למי דומה הנכד עונה ליאו ללא היסוס "לטד ברג'ס".

פרסים

הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הנער דומיניק גארד זכה בפרס באפט"א לשחקן החדש המבטיח ביותר
הרולד פינטר זכה בפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר
אדוארד פוקס זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, ג'ולי כריסטי הייתהה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
מרגרט לייטון זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
רושאן סת

ביוגרפיה

סת נולד בפטנה במדינת ביהר שבהודו הבריטית, לאם מוסלמית אנגליה-הודית ולאב הינדי. אביו היה מרצה לביוכמיה ב"פטנה מדיקל קולג'". הוא למד בבית הספר דון The Doon School, ואחר כך למד היסטוריה ב"סנט סטיבן קולג'". שם פיתח את מיומנות המשחק שלו ב"אגודת שייקספיר". לאחר מכן עבר לאנגליה ולמד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
פריצת הדרך בקריירה של סת הייתה בשנת 1972 כשהופיע בהפקה של פיטר ברוק למחזה "חלום ליל קיץ". ב-1974 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "ג'אגרנאוט" בבימויו של ריצ'רד לסטר בתפקיד קטן של איש צוות באוניית נוסעים. הקריירה שלו נתקעה כי יוצרי הסרטים קיבלו אותו לתפקידים אתניים בלבד.
ביאושו ויתר סת על המשחק וחזר להודו, שם עבד כעורך ועיתונאי עד תחילת שנות השמונים. אז ביקש ממנו הבמאי ריצ'רד אטנבורו לגלם את דמותו של ג'ווהרלל נהרו בסרטו "גנדי" (1982). סת היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט. ב-1988 גילם שוב את ג'ווהרלל נהרו בסדרת הדרמה ההיסטורית "Bharat Ek Khoj" של רשת Doordarshan ההודית.
עוד ב-1982 שיחק סת בתפקיד הסופר ההודי ויקטור מהטה במחזה הביוגרפי "A Map of the World" מאת דייוויד הר, בסיור הופעות באוסטרליה, לונדון וניו יורק. אחרי שהסרט עטור הפרסים "גנדי" יצא לאקרנים, סת הפך לשחקן מבוקש מאוד. כשהסתיימו ההופעות של המחזה "A Map of the World" בברודוויי המריאה הקריירה הקולנועית שלו. ב-1984 שיחק בתפקידים חשובים בסרט "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור" ובסרטו של דייוויד לין "המעבר להודו". ב-1985 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מכבסה יפהפייה שלי", וב-1988 גילם את פאנקס בסרט "דוריט הקטנה".
הסרטים בהם השתתף סת בשנות התשעים היו "לא בלי בתי" (1991), "מיסיסיפי מאסלה" (1991), "סטריט פייטר" (1994), "The Journey" של האריש סאלוג'ה (1997). ב-1993 שיחק בתפקיד הארון אמיר במיני-סדרה "הבודהה מהפרברים" עליו היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר של Royal Television Society. ב-1995 שיחק בתפקיד באבא בסרט "Flight" עליו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סוצ'י. ב-1998 שיחק בתפקיד ראשי, גוסטד נובל בסרט "Such a Long Journey" עליו זכה בפרס ג'יני לשחקן הטוב ביותר.
ב-2001 הופיע סת בסרט "חתונת מונסון" והמשיך לשחקן בקביעות בסרטי קולנוע בריטיים ואמריקאיים. ב-2003 שיחק בתפקיד ראשי בסרט האמריקאי "קוסמופוליטן" ששודר ברשת הציבורית PBS. ב-2012 הופיע בסרט ההודי "Ek Tha Tiger".

חיים אישיים

לסת הייתה מערכת יחסים עם השחקנית לינט דייוויס . הוא התחתן עם הסופרת פפיטה סת, הם נפרדו בסוף שנות השמונים והתגרשו ב-2004.
פולקו משארטר

פולקו משארטר (לטינית: Fulcherii Carnotensis;‏ בסביבות 1059– לאחר 1127) היה הכומר של בלדווין הראשון, מלך ירושלים, וכרוניקן בתקופת מסע הצלב הראשון.

תולדותיו

הוא נולד בשארטר או בסמוך אליה. ככל הנראה, למד והוכשר לתפקידו בבית הספר שבשארטר. עם זאת, נראה שלא היה חלק מהקתדרלה כיוון שהוא איננו רשום ברשימות של קתדרלת שארטר.
המסמכים של ועידת קלרמון מצביעים על כך שפולקו עצמו השתתף בוועידה, או הכיר משהו שנכח בה. ייתכן כי היה זה הבישוף איבו של שארטר (Ivo of Chartres), שהשפיע על דעתו של פולקו לגבי הרפורמה בכנסייה הקתולית הרומית ולגבי מחלוקת ההסמכה עם האימפריה הרומית הקדושה.
פולקו היה חלק מהפמליה של רוזן בלואה ורוברט קרטהוז (Robert Curthose) שעברו בשנת 1096, דרך דרום צרפת ובאיטליה, חוצים את האימפריה המזרחית הרומית, מבארי עד הגעתם לקונסטנטינופול בשנת 1097, שם הם הצטרפו אל גייסות מסע הצלב הראשון. 
פולקו עבר באסיה הקטנה כדי להגיע לקהרמאנמרש, זמן קצר לפני הגעתו של הצבא לאנטיוכיה בשנת 1097, שם הוא מונה ככומר של  בלדווין מבולון. הוא המשיך עם מעסיקו החדש, בלדווין, שנפרד מהכוח הצלבני העיקר הראשי, אל אדסה (Edessa, Mesopotamia), שם הקים בלדווין את רוזנות אדסה. 
לאחר כיבוש ירושלים בשנת 1099, עלו בלדווין וצבאו לרגל לירושלים ובכך קיימו את הנדר שלהם. כאשר בלדווין הפך בשנת 1100 למלך ירושלים, הגיע איתו פולקו לירושלים וכל הנראה המשיך לשמש ככומר שלו עד 1115. משנת 1115 הפך להיות הכומר של כנסיית הקבר. כנראה שהיה אחראי על האוספים ופריטים בעלי ערך שנשמרו בכנסייה.
פולקו היה תושב ירושלים עד שנת 1127. מתאריך זה, אין מידע לגבי חייו או מותו.
אברהם שלמון (סלומון)

אברהם שַׂלמון (סלומון) (2 בספטמבר 1903 – 8 בינואר 1970) היה מחנך וסופר ילדים ישראלי, ששימש כמורה לטבע בבית הספר "חביב" בראשון לציון ומפקח על הוראת הטבע בבתי הספר היסודיים במחוז המרכז, ופרסם עשרות ספרים לילדים בנושאי טבע הארץ וכן ספרי לימוד בנושאי מולדת, טבע וחקלאות.

ביוגרפיה

אברהם סלומון נולד בקיץ 1903 במושבה פתח תקווה, הבכור משלושת ילדיהם של יוכבד לבית פריש וזאב סלומון, פרדסן ושומר קרקעות. מצד אביו היה נכדו של איש הציבור יוחנן דוד סלומון ונינו של העיתונאי והמדפיס, ממייסדי שכונת נחלת שבעה שמחוץ לחומות ירושלים והמושבה פתח תקווה, יואל משה סלומון.
גדל והתחנך במושבתו. נישא לחנה לבית גרובר (1905–1975), ילידת ירושלים. בשנת תרפ"ג-1923 סיים את לימודי בבית המדרש למורים העברי בירושלים, ויצא עם אשתו לשליחות חינוכית בבולגריה, שם עבדו השניים במשך שנתיים כמורים לעברית. לקראת נסיעתו עִברת את שם משפחתו ל"שלמון" לבקשת דוד בן-גוריון.
בשובו ארצה ב-1925 עבד מספר שנים כמורה בעמק בית שאן, וכן במטולה, בעקרון ובתל אביב הקטנה, ולבסוף, בשנת תרצ"א-1931, השתקע עם משפחתו במושבה ראשון לציון, בה לימד בבית הספר העממי "חביב" גאוגרפיה, מולדת וטבע במשך כעשרים שנה, עד 1952, והתגורר ופעל בה עד מותו. אשתו חנה שימשה כמדריכה למלאכת יד והייתה פעילה בוויצו. במקביל לעבודתו החינוכית, היה פעיל בסניף "מכבי צעיר" במושבה וכן בהנהגה הארצית של התנועה, היה חבר בארגון "ההגנה", וכיהן כחבר בוועדת התרבות של ראשון לציון, כחבר ועדת התרבות המרכזית של המורים וכחבר ועד איגוד מורי הטבע. הדריך טיולי מורים רבים בארץ. 
בהמשך היה ממייסדי בית ספר תיכון ערב לנערים עובדים בראשון לציון.
לאחר קום המדינה התמנה שלמון כמדריך ומפקח על הוראת הטבע בבתי הספר היסודיים במחוז המרכז של משרד החינוך.
כשהיה כבן 60 שב לספסל הלימודים, למד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר בוגר.
את דרכו הספרותית החל שלמון ב-1924 עם פרסומים בעיתוני הארץ. לאורך עשרות שנים פרסם מאות סיפורים ורשימות על טבע ב"דבר" ו"הארץ", בכתבי עת כגון "בוסתנאי", והיה משתתף קבוע בעיתוני הילדים "עתוננו" וב"דבר לילדים". במשך שנים שימש סופר "דבר" בראשון לציון והאזור.
במרוצת כשלושה עשורים פרסם שלמון יותר מ-40 ספרי ילדים, העוסקים בעיקר בבעלי החיים של הארץ, צמחיה ונופיה. בנוסף, פרסם מספר ספרי לימוד לתלמידי בית הספר היסודי במקצועות גאוגרפיה (מולדת), טבע וחקלאות, מקראה לכיתה ג' (1965), ספר עזר לגננות ומורים בהוראת הטבע (1955) וספר להשכלה כללית בשם "שאל ואשיבך" בעריכת אברהם רון (תשי"ג). בין ספריו הנוספים: תרגום של "סיפורו הפלאי של פטר שלומיאל" לשאמיסו (תש"ה), הספר "ראשון לציון בת שבעים" (1952), והספר "במקלי ובתרמילי: סיפורי מסעות והרפתקאות ברחבי הארץ" (תשי"ב).
חנה ואברהם שלמון היו הורים לשלושה.

בנם הבכור, משה (מוסה) סלומון (1925–1948), נהרג במלחמת העצמאות.

בתם דיצה ארד (1931–2009) הייתה, כאביה, אשת חינוך, מנהלת חטיבת הביניים שליד בית הספר "אליאנס" ברמת אביב בשנים 1973–1992 (תחת ניהולה זכה בית הספר בפרס החינוך הארצי לשנת תשמ"ב).

בנם הצעיר, יורם שלמון (נולד ב-1943) הוא עורך דין במקצועו, יזם בנייה ופעיל פוליטי מוניציפלי בעיר ראשון לציון.
אברהם שלמון נפטר בינואר 1970 בבית החולים קפלן, בגיל 66. נקבר בבית העלמין הישן בראשון לציון.
הותיר את אשתו, בתו ובנו, ונכדיו.
בינואר 1971, במלאת שנה למותו, נקרא על שמו בית הספר היסודי "שלמון" בראשון לציון.
מחוזות חד-נציגיים

מחוז חד נציגי הוא מחוז בחירה הבוחר נציג יחיד לגוף בעל מספר חברים כגון בית מחוקקים. שיטה הצבעה זאת נקראת לעיתים גם שיטת המנצח לוקח הכל. שיטות בחירה חלופיות הן מחוזות רב נציגיים או שיטת בחירה חד אזורית רב נציגית.
מספר שיטות בחירה משתמשות במחוזות בחירה חד נציגיים, בניהם שיטות רוביות, שיטת הקול האלנטרנטיבי שיטת רוב דו שלבי, אישור ההצבעה, Borda count, שיטות קונדורסה (כגון שיטת שולץ). ועוד.
במספר מדינות, כגון אוסטרליה והודו, חברי הבית התחתון של הפרלמנט נבחרים מתוך מחוזות חד נציגיים; ואילו חברי הבית העליון נבחרים מתוך מחוזות רב נציגיים. בכמה מדינות נוספות כמו סינגפור, חברי הפרלמנט יכולים להיבחר במחוזות בחירה רב נציגיים כאשר הם מתמודדים כחלק מקבוצה (סיעה) של מספר מועמדים.

אחריותיות כלפי הבוחרים

התומכים במחוזות בחירה חד נציגיים טוענים כי השיטה מעודדת קשר חזק ומחויבות בין הנציגים לבין המחוז הבוחר. כאשר במדינות בעלות שיטת בחירות רב נציגית כדוגמת ישראל, בה הנציגים נבחרים מתוך רשימות, הקשר הישיר בין הבוחר לנבחר אינו קיים.
מצד שני, רוב הבוחרים מצביעים היום למועמדים המייצגים מפלגה מסוימת או כדי להשפיע על מי יעמוד בראש המדינה או הממשלה, יותר מאשר בעקבות עמדתם ביחס למועמד עצמו. לדוגמה בשנת 1989 בקנדה, נבחרה מחדש ממשלת אלברטה אבל בגלל חוסר שביעות רצון מאופן ההנהגה שלו, איבד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה השלטת, את מושבו.

מיעוט מפלגות

לפי חוק דוברז'ה מערכות בחירות אזוריות נוטות ליצור מערכת דו מפלגתית עם אפשרות למפלגות לווין קטנות. לתהליך זה מאפיינים חיוביים כדוגמת יציבות שלטונית גבוהה יותר כיוון שלקבוצות מיעוט אין יכולת לערער על הקואליציה. יתרון נוסף של מערכת דו מפלגתית הוא דחיקת השפעה של מפלגות קיצוניות וחתירה למרכז מצד המפלגות המתמודדות. מצד שני מערכת דו מפלגתית מציעה לבוחרים פחות אפשרויות והתמקדות בנושאים השנויים במחלוקת במחוזות המתנדנדים בין המפלגות. בנוסף מערכת דו מפלגתית אינה מונעת מצב של קיפאון בפרלמנט כתוצאה משוויון בין שתי המפלגות.

תת-ייצוג

מחוזות חד נציגיים יוצרים לעיתים מציאות של תת-ייצוג וחוסר תחרותיות. כאשר לנציג מסוים נתון רוב מוחלט של בוחרים למועמד מטעמם מובטחת זכייה באופן כמעט ודאי ולכן למיעוט אין שום השפעה על הנבחרים ולנבחר אין מחויבות יצוגית כלפי המיעוט.
מר למה וגברת ככה

עלילה

בכל פרק, מתגלה תעלומה ומר למה וגברת ככה יוצאים לחיפוש אחר פתרון בעזרת שכניהם החביבים.
אוטלדה

היסטוריה

היישוב השתייך בשחר ימי הביניים לארכיבישופות של ברמן , שהייתה ב-1648 לדוכסות ברמן-ורדן . מ-1715 היה היישוב בשליטת נסיכות הבוחר מהנובר, מ-1810 בממלכת וסטפאליה והקיסרות הצרפתית. מ-1814 נכלל בשטחי ממלכת הנובר ומ-1866 ועד אחרי מלחמת העולם השנייה בפרובינציית הנובר הפרוסית.
מבחינה מנהלית השתייך היישוב מ-1823 למחוז שטאדה  בנפות שונות (האגן, גסטמינדה, וזרמינדה).
כיום הוא משתייך למחוז קוקסהאפן  במדינת סקסוניה התחתונה.

יהודי אוטלדה

באוטלדה וסביבתה: שוונוודה, מיינבורג, ורזבה והינבק, אזור כפרי שהשתרע לחופי הים הצפוני, התקיימה קהילה יהודית קטנה, שהחלה להתקיים בסוף המחצית הראשונה של המאה ה-18, ובשיאה - סביב שנת 1850 - החזיקה בית ספר יהודי עצמאי.
מספר היהודים באזור, שמעולם לא עלה על כמה עשרות, התדלדל בראשית המאה ה-20 לכדי בודדים ממש. ב-1913 היו רשומים בה 10 נפשות, ולפי בקשת רב המדינה של הנובר, צורפה הקהילה חוקית בידי שר הפנים של פרוסיה לקהילת האגן. היהודים האחרונים עזבו את היישוב בשנות ה-20 של המאה ה-20, ובמפקד האוכלוסין הנאצי מ-1939, נרשמה במקום תושבת יהודייה אחת, קשישה בגיל 80.
אכסניית קליפורד

אכסניית קליפורד (באנגלית: Clifford's Inn) הייתה אכסניית אוצר הממוקמת במקום בו עובר כיום מעבר אכסניית קליפורד (Clifford's Inn Passage), בסמוך לרחוב פליט.
האכסניה נוסדה בשנת 1344 ונסגרה בשנת 1903. מבנה האכסניה נהרס בשנת 1934.
אכסניית קליפורד הייתה הראשונה מבין אכסניות האוצר, האחרונה מביניהן שמבנייהָ נהרס בעקבות ביטול תפקידן של אכסניות האוצר.
האכסניה שימשה למגורי סטודנטים למשפטים אשר למדו באכסניית אינר טמפל. בשנת 1903 הצביעו חברי אכסניית קליפורד על פירוקה של האגודה, ועל לתרומת הכספים לתובע הכללי של אנגליה וויילס.

היסטוריה

אכסניות האוצר התפתחו לצידן של אכסניות המשפט. במהלך המאה ה-12 וראשית המאה ה-13 לימודי המשפטי התנהלו בתחום הסיטי של לונדון כאשר המלמדים היו אנשי כמורה. באמצע המאה ה-13 צו מלכותי של המלך הנרי השלישי אסר על לימוד משפטים בתחומי הסיטי, וכן צו אפיפיור אסר על הכמורה ללמד משפטים, הביאו להפסקת לימודי המשפטים. כתוצאה מכך עזבו עורכי הדין את תחומי הסיטי ועברו להתגורר באכסניות בכפר הוברן, הממוקם בין הסיטי של לונדון לבין הסיטי של וסטמינסטר (בה היו ממוקמים בתי המשפט המלכותיים). הראשונה באכסניות אלה שהפכה לאכסניית האוצר הייתה אכסניה הממוקמת על דמותיו של רוברט דה קליפורד, ברון קליפורד. האדמה להקמת האכסניה ניתנה ב-24 בפברואר 1310, והיא נקראה על שמו של הברון. לאחר מותו של הברון בשנת 1314 עברה הבעלות בשטח לידי אחיו, רוברט, ולאחר מותו של רוברט בשנת 1344 חכרה אלמנתו את האדמה לסטודנטים למשפטים שהתגוררו באכסניה בעבור 10 ליש"ט לשנה. חכירה זו הפכה את אכסניית קליפורד לאכסניית האוצר הראשונה (אכסניה בבעלות שותפות עורכי דין, בה לימדו את הבסיס של לימודי המשפטים). האכסניה רכשה רשמית את האדמה הנחכרת ב-29 במרץ 1618 מבעלי השטח פרנסיס קליפורד, רוזן קמברלנד הרביעי בעלות של 600 ליש"ט, וכן בתמורה לדמי שכירות שנתיים של 4 ליש"ט. תנאי הסכם השכירות נשארו בתוקפם עד שנת 1800.
בשנת 1903 החליטו חברי האגודה לפרק את האגודה, למכור את מבני האכסניה ולתרום את הכסף לתובע הכללי של אנגליה וויילס (העומד בראש לשכת עורכי הדין של אנגליה). המכירה הפומבית נערכה ב-14 במאי באותה שנה, והאכסניה נמכרה בעבור 100,000 ליש"ט. מבני האכסניה (למעט בית השער) נהרסו בשנת 1934. בית השער ניצב עד ימינו.

הנהלת האכסניה

האכסניה נוהלה על ידי מועצה שבראשה עמד מנהל האכסניה. במועצה היו חברים 12 עורכי דין אשר נבחרו על ידי כל עורכי הדין החברים באגודה המהווה את האכסניה. מנהל האכסניה נבחר בהצבעה בין כל החברים, והיה אחראי על פעילות האכסניה ופיקוח על משרתיה. 
בעבר נבחרו המנהלים לכל ימי חייהם, אולם בהחלטה מה-15 ביוני 1668 הוחלט כי המנהלים יבחרו לתקופה של שלוש שנים. יחד עם זאת נותר המנהג לבחור את אותו מנהל לכל ימי חייו, והוא נבחר שוב ושוב עד שלא יכל להמשיך בתפקידו. מסיבה זו רק 21 מנהלים ניהלו את האכסניה בין השנים 1668 ו-1890.
האכסניה נחשבה לאכסניה המסונפת למידל טמפל, אולם חברי האכסניה הקפידו להצהיר על עצמאותה, ובשל כך התקיים במשך השנים המנהג לפיו שלחה מידל טמפל הודעה בידי שליח מדי שנה לאכסניה, והאכסניה קיבלה את ההודעה ולא השיבה לה.
יער אנשי אל על

יער אנשי אל על הוא אנדרטה ביער בן שמן. האנדרטה מנציחה את שמותיהם של עובדי חברת התעופה אל על ובני משפחותיהם, שנהרגו בקרב או בפעולות איבה.
האנדרטה ממוקמת על מדרגת אדמה בחלקו הצפוני של יער בן שמן, שבה נטועים עצי ברוש ואקליפטוס. בין עצי החלקה הוצבו בשורות אבנים משופעות, כמעין מצבות. על גבי כל אבן קבוע לוח מתכת ועליו פרטי אחד הנופלים ונסיבות נפילתו. 
באנדרטה מונצחים חללים החל מהרוגי הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה בשנת 1955 ואילך, ולרבות טייסים של אל על שנפלו בעת מילוי תפקידם בחיל האוויר. כיום (2019) מונצחים באנדרטה שמותיהם של 51 נופלים.
מדרגות מעפילות אל החלקה מדרך היער החולפת לידה. לידן מוצב שלט הנושא את שם האנדרטה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת חברת אל על וקרן קיימת לישראל.
מרי שלי

תולדות חייה

מרי וולסטונקראפט גודווין נולדה בסומרס טאון להורים ידועים, אביה היה הפילוסוף ויליאם גודווין ואמה הסופרת הפמיניסטית מרי וולסטונקראפט, מחברת "הצידוק לזכויות נשים". אמה מתה עשרה ימים לאחר לידתה מסיבוך בלידה. מרי ואחותה למחצה פאני נשארו בהשגחת אביה.
ויליאם גודווין התחתן ב-1801 עם מרי ג'יין וייל קליירמונט, וכעבור שנתיים נולד להם בן. מרי ששאפה לעצמאות פיזית ויצירתית, לא הייתה ביחסים טובים עם אמה החורגת.
מרי לא קיבלה חינוך פורמלי, אבל למדה בבית וקראה בשקיקה בספרים מספרייתו הנרחבת של אביה.
התחילה לקרוא את כתבי אמה בגיל 8, והושפעה מהם עמוקות. היא גם אהבה לכתוב ובגיל 10 פרסמה את שירה הראשון.
עקב החיכוכים עם אמה החורגת נשלחה מרי ב-1812 לסקוטלנד, לגור אצל חברו הטוב של אביה.
בסוף אותה שנה, כשחזרה לאנגליה, פגשה לראשונה את המשורר פרסי ביש שלי ואשתו הארייט, בביקורם אצל אביה של מרי. כעבור שנה נפגשו שוב, שלי היה מעריץ של גודווין ותמך בו כלכלית. הוא התארח בבית גודווין, מרי ופרסי נפגשו כמעט כל יום, והתאהבו זה בזה. גודווין רגז על הרומן ואסר על שלי לבוא לביתו. בקיץ 1814 ברחו מרי ופרסי שלי לצרפת, בלווית אחותה החורגת קלייר. בתגובה ניתק האב את הקשר עם בתו.
מרי, פרסי וקלייר טיילו באירופה, אחרי כמה שבועות חזרו ללונדון והתגוררו יחד. ב-1815 מרי ילדה בת שמתה מיד אחרי הלידה, ושנה אחר כך ילדה בן שמת בגיל 3 ממלריה. קלייר הפכה לפילגשו של המשורר לורד ביירון, שהיה חברו הטוב של שלי.
ב-1816 שלי ומרי יחד עם ביירון וחברו הטוב ג'ון פולידורי שהו בז'נבה. תחילתו של הספר "פרנקנשטיין" היה בתחרות שהציע לארבעתם ג'ורג' ביירון, כאשר כל אחד מהם נדרש לחבר סיפור אימה. סיפורה של מרי היה הבסיס לרומן שכתבה מאוחר יותר בעידודו של פרסי, והוא היחיד בין הסיפורים שלהם שהתפרסם.
"פרנקנשטיין" הוא סיפורו של סטודנט גרמני שמפיח חיים באדם שיצר מחלקי גופות, ויוצר מפלצת הגורמת בסופו של דבר לאובדנו.
הספר "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני" בשמו המלא יצא לאור ב-1818, והוא נחשב לרומן הראשון בז'אנר המדע הבדיוני.
ב-1816 כשחזרו לאנגליה, קרו שני אירועים שהשפיעו רבות על חייה. פאני, אחותה הגדולה של מרי, התאבדה, וכן התאבדה אשתו של פרסי, הארייט. כשבועיים אחרי מותה של הארייט מרי ופרסי התחתנו, בעידודו של גודווין שחידש את הקשר עם בני הזוג.
ב-1817 פרסמו מרי ופרסי שלי ספר משותף המתעד את מסעותיהם באירופה, בהשראת ספר דומה שפרסמה אמה של מרי. באותה שנה ילדה מרי בת נוספת, שמתה שנה מאוחר יותר. בני הזוג עזבו את אנגליה והתיישבו באיטליה. ב-1819 ילדה את פרסי פלורנס, שהוא היחיד מילדיה שהגיע לבגרות.
מרי התחילה לעבוד על ספרה "מתילדה", הנוגע ליחסיה עם אביה ועם פרסי; ספר זה פורסם ב-1959, 108 שנים אחרי מותה.
ב-1822 חיו מרי ופרסי בלה-ספציה, מרי הרתה אך איבדה את עוברה וכמעט קיפחה גם את חייה. כעבור שבועיים בעלה פרסי ביש שלי טבע במהלך הפלגה קרוב לליבורנו. הטרגדיות הרבות שפקדו את מרי גרמו כנראה לעיסוקה התמידי בנושא המוות. היא גם סבלה מתקופות ארוכות של דיכאון וערעור בריאותה הנפשית.
אחרי מות בעלה, חזרה מרי לאנגליה עם בנה. היא המשיכה לכתוב, אך שאר יצירותיה לא זכו לתהילה לה זכה ספרה הראשון. בנוסף לרומאנים כתבה מאמרים, נובלות, יומני מסע, סיפורים קצרים ושירים. כן ערכה אוספי שירים של בעלה, להם היא כתבה הקדמות והסברים.
מרי שלי מתה בלונדון בגיל 53 מגידול במוחה ונקברה בכנסיית סן-פיטר בבורנמות' למרות בקשתה להיקבר ליד שני הוריה בסן-פנקרס בלונדון.
גוסטב קייבוט

חייו

גוסטב קייבוט נולד בפריז למשפחה מהמעמד העליון. אביו ירש סכום כסף גדול ואף היה איש עסקים אמיד בזכות עצמו, שהתאלמן פעמיים לפני שנשא לאשה את אמו של גוסטב קייבוט. עוד בילדותו של גוסטב קייבוט, נהגה משפחתו לנפוש בבית קיט בחודשי הקיץ, דבר המתבטא ברבים מציוריו.
בעידוד משפחתו סיים בשנת 1868 לימודי משפטים ובשנת 1870 קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין. בנוסף היה מהנדס בהכשרתו, ובמהלך מלחמת צרפת פרוסיה שירת כקצין במשמר הלאומי הצרפתי.

מאפייני יצירתו

לאחר המלחמה החל קייבוט לבקר בסטודיו של הצייר ליאון בונה (Léon Bonnat) בפריז, החל ללמוד אצלו אמנות והצטרף לקבוצת האימפרסיוניסטים. את ציורו המפורסם ביותר "רחוב בפריז: יום גשום" צייר בשנת 1877.
ב-1888 התיישב בפטי ג'נווייה שעל גדות הסיין, שם התגורר קלוד מונה. שני הציירים היו שותפים לאהבת הגינון, הפריחה והטבע. למרות השתייכותו של גוסטב קייבוט לזרם האימפרסיוניסטי, בציוריו ישנה גם השפעה חזקה של הריאליזם. קייבוט צייר ציורים המתארים מראות בתוך בתים: בני משפחה, דיוקנאות, אכילה סביב שולחן, נגינה בפסנתר, קריאה, תפירה ועוד, והן ציורים המתארים נופים עירוניים ונופי טבע.
ב-1893, שנה לפני מותו, הציג קייבוט 26 ציורי פרחים וטבע דומם בגלריית ווינדשטיין.
צ'יליבי מויסה

צ'יליבי מויסה (ברומנית: Cilibi Moise, בעברית: אפרים משה הרוכל (1812–1870) היה רוכל בסדקית יהודי ממולדובה שליקט פתגמים, אמרות ודברי חכמה ופרסם אותם בשפה הרומנית ב-13 או 14 חוברות שזכו לפופולריות רבה.

ביוגרפיה

צ'יליבי מויסה נולד בשם פרוים מויסה שוורץ (Froim Moise Schwartz) בפוקשאן, מולדובה, ועבר לבוקרשט בגיל צעיר. הוא היה סוחר נוסע ובמגעיו עם הלקוחות אסף חידודי לשון, ברומנית, פתגמים ודברי חכמה שונים. הוא ליטש את האמרות והקריא אותן באוזני יודעי כתוב רומנית או ישירות לעובדי בית הדפוס.
במהלך השנים פורסמו 13–14 חוברות שזכו לפופולריות רבה והביאו לכך ששמו של צ'יליבי מויסה מופיע באנתולוגיה של הספרות הרומנית בין ראשוני הסופרים הרומנים, אף על פי שלא ידע קרוא וכתוב ברומנית, אלא רק עברית.
צ'יליבי מויסה מת מטיפוס ונקבר בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט.
אחד מספריו, Practica si apropourile (פרקטיקה ואגבים) הופיע שוב בשנת 2000 בבוקרשט בהוצאת HASEFER ("הספר").