google/wiki40b huggingface dataset:
אמיר בר-לב

ביוגרפיה

בר-לב גדל בברקלי שבקליפורניה, בן לאב שירד לארצות הברית עם משפחתו בגיל 9 לאחר שגדל בקיבוץ בית אלפא, ואם יהודיה מניו יורק. באוניברסיטה למד תאולוגיה.  
סרטו הראשון כבמאי וכמפיק היה "Fighter" שיצא באוגוסט 2001. הסרט עוסק בסיפורם של שני ניצולי שואה יהודים-צ'כים: ארנושט לוסטיג ויאן ויינר, וזכה בציון לשבח בפסטיבל קרלובי וארי. ב-2007 יצא סרטו "My Kid Could Paint That" על ילדת הפלא הציירת מרלה אולבסטיד. הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים של פסטיבל סאנדנס. 
ב-2010 יצא סרטו "The Tillman Story" על שחקן הפוטבול פט טילמן שהתגייס לצבא ארצות הברית ונהרג באפגניסטן מאש ידידותית. הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים בפסטיבל סאנדנס, לפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ציריך וזכה בפרס אמי בשנת 2012. 
ב-2014 יצא סרטו "Happy Valley" על פרשת ההתעללות המינית בילדים מצד חבר צוות המאמנים של קבוצת הפוטבול באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, והטיוח שנעשה בנושא על ידי המאמן הראשי הנערץ של הקבוצה ומנהלי המוסד. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בסרסוטה. 
ב-2017 יצא הסרט שביים "Long Strange Trip" על להקת "גרייטפול דד". הסרט בן ה-4 שעות שלהפקתו היה שותף מרטין סקורסזה, זכה לשבחי המבקרים.  
בר-לב הפיק את הסדרה "VH1: All Access" על עולם המוזיקה. הוא היה שותף להפקת הסרט "Trouble the Water" שהיה מועמד לפרס אמי ב-2010. הפיק את "12-12-12: The Concert for Sandy Relief", הקונצרט למען נפגעי הוריקן סנדי ב-2012. כמו כן הפיק עוד תוכניות טלוויזיה שונות. 
הוא לימד בחוג לקולנוע של אוניברסיטת ניו יורק.
מילה סגארה

חייה

ב־1974 סיימה את לימודיה בפילוסופיה ובספרות (במחלקה ללפילולוגיה ספרדים) באוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה, וב־1985 קיבלה שם דוקטורט בפילוסופיה ובספרות, עם התזה "הרפורמה הלשונית הקטלאנית: 1. כתיב 2: כתיב ותורת הצורות 3: תחביר. 4: הערות וביבליוגרפיה". כיום היא פרופסורית במחלקה לפילולוגיה קטלאנית באוניברסיטה האוטונומית, שם היא מלמדת מאז שנת הלימודים 1974–1975.
נושאי המחקר שלה הם: תקינה וכתיבת חוקי שפה תקנית (קודיפיקציה), שפה ואמצעי תקשורת, ובלשנות היסטורית. היא השתתפה במספר פרויקטי מחקר. מאז 1991 משתתפת בפרויקטים על מודלים של השפה בתקשורת ("דגמים של שפה ואמצעי תקשורת אורקוליים (רדיו וטלוויזיה) בקטלאנית", 1991–1995; "יחסי הגומלין של שיח בעל־פה ובכתב באמצעי תקשורת אורקוליים", 1996–1999; "גיוון ויצירתיות בכתוביות", 2000–2003), ד"ר אנה מ. טורנט. השתתפה בפרויקט ניסוי ביצירת מילון היסטורי לשפה הקטלאנית של ג'יי. בי. אלרט (2000–2004), בהובלת ויסנט דה מלקור מוניוס.
היא חברה בקבוצת המחקר של שפה ואמצעי תקשורת באוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה, והשתתפה, כחלק מהקבוצה הזאת, ביצירת אמות מידה ליצירת כתוביות לשפה המדוברת בתוכניות של הטלוויזיה של קטלוניה, ובחיבור הדו"ח "איכות השפה הקטלאנית בטלוויזיה", שהוזמן על ידי המועצה האורקולית של קטלוניה.
פרסמה מספר עבודות על השפה הקטלאנית, בהן הספרים "ההיסטוריה של הכתיב הקטלאני", ו"ההיסטוריה של השפה התקנית הקטלאנית", שניהם ב־1985, וביוגרפיות של הבלשן פומפאו פברה ב־1991 וב־1998.
כמו כן היא גם חברה מן המניין במוסד ללימודים קטלאניים מאז 2005.
אנטוני דניאלס

ביוגרפיה

דניאלס נולד בסליסברי, וילטשייר, אנגליה, בנו של מנהל חברת פלסטיקה. הוא התחנך בבית הספר גיגלסוויק (Giggleswick). למד משפטים במשך שנתיים באוניברסיטה, ולאחר מכן נשר החוצה להשתתף חובבים דרמטיות וללמוד רוז ברופורד קולג'. לאחר שעזב את בית הספר בשנת 1974 עבד דניאלס ברדיו ה-BBC ובתיאטרון הלאומי של בריטניה ביאנג ויק. תוך כדי עבודה בתיאטרון, הוא הוזמן לפגוש את הבמאי ג'ורג' לוקאס, אשר היה המלהק של מלחמת הכוכבים. דניאלס דחה תחילה את הרעיון אך שוכנע על ידי הסוכן שלו לפגוש את לוקאס.
על פי דניאלס לפני תפקידו במלחמת הכוכבים סרט המדע הבדיוני היחיד שראה אי פעם בתיאטרון היה 2001: אודיסיאה בחלל ב-1968; הוא היה כל כך לא מרוצה מהסרט שהוא יצא אחרי 10 דקות ודרש את כספו בחזרה.
דניאלס היה חבר בלהקת הרדיו של ה- BBC's ומדבר צרפתית שוטפת.
מהפיל

מהפיל (טורקית Mahfil) היא מעין מרפסת מוגבהת השוכנת בתוך אולם התפילה במסגד, המשמשת את המואזין.
המהפיל נישא לגובה של עד שלושה מטרים, הוא ניצב על-גבי עמודי שיש או עץ ומוקף מעקה. המהפיל ניצב במרכז אולם התפילה או בצידו הימני, מול המינבר (שלימין המחראב). המואזין קורא לתפילה - אד'אן או איקמה - כאשר הוא ניצב במהפיל, ובעת התפילה הוא עונה אחרי האימאם המנהל אותה מהמינבר.
עבדאללה א-ת'ני

שנותיו המוקדמות

א-ת'ני נולד בשנת 1954 בעיר קאנו בניגריה, בה עבד אז אביו. א-תני למד באקדמיה הצבאית המלכותית הלובית בבנגזי, בימינו האקדמיה האוניברסיטאית הצבאית.

ימי משטר קדאפי

בשנות ה-1980 בימי שלטונו של מועמר אל קדאפי היה אסיר פוליטי. אחיו ששירת בחיל האוויר של לוב נמלט מן המדינה בעת המלחמה בין לוב לצ'אד.

שר הגנה

הוא כיהן בממשלת עלי זידאן כשר ההגנה עצמאי, ללא שייכות מפלגתית.
בעת כהונתו כשר ההגנה, בלילה של 24 בספטמבר 2013 באזור סיראג', ממערב לטריפולי, נחטף בנו, מוחמד א-ת'ני, בן 24, על ידי מיליציה ושוחרר כעבור 4 חדשים, בינואר 2014.

ראש ממשלה בטריפולי

אחרי שהתמנה ראש ממשלה ב-11 במרץ, ב-13 באפריל 2014 הציג ת'ני זמנית את התפטרותו בפני הנשיא נורי בוסחמין אחרי שיחד עם משפחתו הותקף על ידי חברי מיליציות.
ב-4 במאי 2014 התמנה אחמד מעתיךּ, הנתמך על ידי הסיעה האסלאמיסטית ואפה, כראש ממשלה אולם מינויו עורר את התנגדותו של מחנה הגנרל חליפה חפטר ובסופו של דבר בחירת מעתיךּ הוכרזה בלתי חוקית על ידי בית המשפט העליון וא-ת'ני חזר ב-9 ביוני 2014 לראשות הממשלה.
ב-4 באוגוסט 2014 אחרי הבחירות, נכח א-ת'ני בישיבה הראשונה של מועצת הנבחרים בטוברוק. בישיבה זו נבחר אקילה סאלח עיסא לראש המדינה.
בימים הבאים, 4-6 באוגוסט 2014 ביקר א-ת'ני בארצות הברית, השתתף שם בפגישת פסגה של מנהיגי ארצות אפריקה ונפגש עם הנשיא ברק אובמה, עם היועצת לביטחון הלאומי של ארצות הברית,סוזן רייס ועם ראש ממשלת מצרים, איברהים מחלב על מנת לדון בסוגיות הביטחון בגבול לוב-מצרים.

ראש ממשלה בטוברוק

במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב, ב-29 באוגוסט 2014 הציג את התפטרות ממשלתו אחרי שהברית "פג'ר ליביה" (השחר של לוב) הקימה בטריפולי ממשלה נגדית בראשות עומר אל חסי.
א-ת'ני עבר יחד עם הפרלמנט החדש "מועצת הנבחרים" לטוברוק. הפרלמנט ביקש מא-ת'ני להקים בטוברוק ממשלה חדשה. אכן ב-23 בספטמבר הממשלה החדשה קיבלה את אמון הפרלמנט עם 110 קולות מתוך 112. אחרי הגעתם לטריפולי של משלוחי נשק מקטר וסודאן לידי המחנה האיסלמיסטי, מחה א-ת'ני בפני מדינות אלה. הנספח הצבאי הסודני גורש. קטר שללה את ההאשמות כלא נכונות.
במרץ 2015, כשהתחילה התערבותן של מספר מדינות ערביות בתימן נגד מרד החות'ים, פנה א-ת'ני לליגה הערבית בבקשה לסיוע לשם החזרת השלום והסדר בלוב. באפריל ערך א-ת'ני ביקור רשמי ברוסיה ופנה לעזרתה. הוא ביקש לחדש גם את ההתחייבויות לגבי המיזם המשותף הרוסי-לובי שסוכם בשנת 2008 לגבי בניית קו הרכבת בין סירת לבנגזי.
בערב 26 מאי 2015 יצא ת'ני ללא פגע מניסיון התנקשות בחייו. התקרית קרתה בעת מהומות של חמושים מול בניין הפרלמנט. השיירה של א-ת'ני שנמלט מן הבניין, הותקפה ואחד משומרי ראשו נפצע. בסופו של דבר המרד וההתנקשות היו ככל הנראה יוזמת ראשי שבטים באזור שהשתמשו בשכירי חרב.
ב-11 באוגוסט הצהיר א-ת'ני על כוונתו להתפטר אם העם לא ירצה בו. כעבור ימים אחדים החליט להישאר בשלטון.
ב-17 בדצמבר 2015 תחת חסות האו"ם נחתם הסכם בין הממשלים בטוברוק ובטריפולי, במטרה לשים קץ למלחמת האזרחים. פאיז א-סראג' הועמד בראש ממשלת אחדות לאומית. במרץ 2016 ממשלה זו קמה בהתחלה בגולת תוניס וב-30 במרץ עברה לטריפולי. סראג' החליף בתפקידים את ראשי שתי הממשלות שפעלו בטוברוק ובטריפולי בהתאמה עבדאללה א-ת'ני וח'ליפה אל ע'וויל.
מוריי ווטסון

ביוגרפיה

ווטסון נולד בסאנינגדייל שבמחוז ברקשייר באנגליה. אביו נהרג בבלגיה במלחמת העולם השנייה. הוא למד באיטון קולג' ואחר כך בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy of Dramatic Art". הופעת הבכורה שלו על הבמה הייתה עוד בהיותו סטודנט, כששיחק בהצגה לזכרה של השחקנית אלן טרי בתיאטרון בעיר היית' שבקנט. ווטסון החל להופיע בתיאטרון רפרטוארי ואחר כך על הבמות בווסט אנד, בין השאר הופיע בתיאטרון היימרקט במחזה "דילמת הרופא" מאת ג'ורג' ברנרד שו ובמחזה "The Rivals" מאת שרידן.
ב-1963 נסע לניו יורק להופיע ב-"The Private Ear and The Public Eye".
הוא גילם את דמות העורך האמנותי בסדרת הטלוויזיה "Compact" של ה-BBC במשך שנים אחדות. ווטסון שיחק במספר סרטי קולנוע בהם "מבצע חץ מקשת" ו"הדשא הירוק יותר" לצידם של רוברט מיצ'ם וקרי גרנט.
ווטסון הופיע בסדרות טלוויזיה כגון "The Darling Buds of May" בתפקיד בריגדיר ארתור מייפורד (אבל היה מוכר כ-"הגנרל"), בסדרה "רמפול" (1978–1992) גילם את ג'ורג' פורבישר. בתפקיד אורח השתתף ווטסון בסדרה "דוקטור הו" בפרק "Black Orchid" כסר רוברט מיור. היה לו תפקיד קטן בסדרה "כן, אדוני השר". ב-1977 גילם את דמותו של ברינגטון ארל בסדרת הדרמה "משפחת פאליסר" עיבוד לרומנים של אנתוני טרולופ. בסדרת "אלברט קמפיון" שיחק כשוטר בפרק "The Death of a Late Pig". עוד שיחק בתפקיד שוטר בסדרה "Murder Most English". ב-1980 שיחק בתפקיד מר בנט בעיבוד של ה-BBC לרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן.
ווטסון נפטר ב-2 במאי 2017 בגיל 88.
פ. ג'. פטרסון

תולדות חייו

נולד בהנובר (ג'מייקה), למד באוניברסיטת איי הודו המערבית ובלונדון סקול אוף אקונומיקס. לאחר סיום לימודי משפטים השלים את הכשרתו כעורך דין בלונדון במידל טמפל. בכל המסגרות הללו היה מעורב בקהילת מנהיגים צעירים מהאזור הקריבי, עמם המשיך בשיתופי פעולה בהמשך דרכו. החל מ-1969 היה פטרסון ליד ימינו של מנהיג מפלגתו, מייקל מנלי שמינה אותו, בגיל 33 בלבד לסגנו ולחבר הסנאט. ב-1970 נבחר פטרסון לחבר הפרלמנט. בשנת 1972 עמד בראש מטה הבחירות שהוביל את המפלגה לניצחונה הראשון מאז עצמאות ג'מייקה. תחת ממשלי מנלי כיהן כשר התעשייה, התיירות, החוץ וסחר חוץ, הפיתוח והאוצר.
ב-1992, עם פרישתו של מנלי מתפקידי ראש המפלגה וראש הממשלה, נבחר פטרסון לרשת אותו בשני תפקידיו. פטרסון הוביל מדיניות סוציאל-דמוקרטית ברוח "הדרך השלישית" שעיקרה שילוב בין עקרונות של מדינת רווחה לבין מודרניזציה וליברליזציה של הכלכלה (בדומה לטוני בלייר בבריטניה באותה תקופה). פטרסון משך לאי משקיעים זרים והצליח לנתק את מערך ההלוואות של המדינה מקרן המטבע הבינלאומית.
פטרסון הוביל את מפלגתו לניצחונות בבחירות 1993, 1997 ו-2002. לקראת בחירות 2002 פרצו מהומות דמים במדינה (בעיקר בבירה) בין כנופיות מתומכי שתי המפלגות היריבות ופטרסון נאלץ להפעיל כוחות צבא על מנת להחזיר את הסדר על כנו. ב-2006 הודיע על פרישה מתפקידי ראש המפלגה וראש הממשלה, פורשיה סימפסון-מילר נבחרה להחליפו בשני תפקידיו.
פטרסון הצהיר שהיה מעדיף לסלק את שאריות הקולוניאליזם ולראות את ג'מייקה כרפובליקה ולא כממלכה בחבר העמים הבריטי, אך הודה שדעת הקהל איננה עמו בנושא זה.

בזירה האזורית והבינלאומית

ב-2004, בעת שכיהן כיו"ר תורן של הקהילה הקריבית ניהל את מגעיה מול האיטי. פטרסון הוביל להחלטה שלא להכיר במשטר ביטר מטאייה שהדיח את הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד ולא ליצור בכך תקדים מסוכן של הכרה בהפיכות לא דמוקרטיות.
פטרסון הוא חבר Club de Madrid, ארגון של כ-80 ראשי מדינות לשעבר הפועל לחיזוק הדמוקרטיה בעולם.
או. הנרי

ביוגרפיה

או. הנרי נולד וגדל בעיר גרינסבורו שבקרוליינה הצפונית. הוא עזב את בית הספר בגיל חמש-עשרה ועבד חמש שנים בחנותו של אביו, לפני שעקר לטקסס בשנת 1882. הוא עבד שנתיים בחווה, ואחר כך התיישב בעיר אוסטין, ובה עבד חליפות בתור זבן, מנהל חשבונות, רשם קרקעות וקופאי בבנק.
בשנת 1894 ייסד שבועון היתולי  בשם "האבן המתגלגלת", ודבר זה הביא להעסקתו בעיתון "יוסטון דיילי פוסט" בתור בעל טור וקריקטוריסט.
בשנת 1896 הואשם בכך שמעל בכספי הבנק שבו שימש קופאי באוסטין. במקום לעמוד למשפט, נתקף פחד ובהלה ונמלט, תחילה לניו אורלינס ואחר לאמריקה התיכונה, המשמשת רקע לרומאן היחיד שכתב "כרכובים ומלכים" (1904). שם פגש עבריין אחר בשם אל ג'ניגר, שעתיד היה לספר אחרי כן על ידידותם בספרו "מבעד לצללים עם או הנרי".
או. הנרי חזר לטקסס, כשנודע לו על מחלתה הקשה של אשתו, ולאחר מותה הועמד לדין על מעילה ונידון לחמש שנות מאסר בכלא קולומבוס, באוהיו. בכלא שימש בתור רוקח והחל לכתוב סיפורים בחתימות שונות. לבסוף החל לחתום בדרך קבע בשם או. הנרי.
יש הסבורים כי הנרי הגה את שם העט שלו בכלא;] הוא ריצה ארבע שנות מאסר בשל הרשעה במעילה בכספי בנק. אחד הסוהרים נקרא אורין הנרי, ולכן אפשר כי מקור שם העט של פורטר הוא בסוהר זה. הנרי השתחרר ב־24 ביולי 1901, והחל בקריירת הכתיבה שלו.
מששוחרר מכלאו בשל התנהגות טובה, חי זמן מה בפיטסברג, ולאחר מכן התיישב בקביעות בניו יורק, המשמשת רקע לרבים מסיפוריו. שם החל לכתוב סיפור שבועי לעיתון "וורלד". הקלילות הניכרת של עלילותיו, התלויות ב"יד המקרה" ובעלות סיומים מפתיעים, עוררה נגדו סופרים ומבקרים רבים. אך ההומור שלו וכישרונו לתאר את חייהם של בני אדם מן הרחוב עשוהו מקובל מאוד על הקהל הרחב.
מונקו במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של מונקו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת העפילו בענף הקפיצה למים לגמר בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר נערות וסיימו במקום ה-12. בענפים טאקוונדו, שחייה ושיט המשלחת לא הצליחה להגיע להישגים משמעותיים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף הג'ודו ולא הגיעו להישג משמעותי.

משחקי החורף

מונקו השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד בענף הבובסלי בתחרות הזוגות נערים. בענף הסקי אלפיני ספורטאי המשלחת לא דורגו במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף הסקי אלפיני ודורג לא במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים.
יצחק אבולעפיה (פני יצחק)

הרב יצחק אבולעפיה (ה'תקפ"ד, 1824 - ט"ז באדר ב' ה'תר"ע, 27 במרץ 1910) היה דיין בטבריה ובדמשק, מחבר סדרת ספרי השו"ת "פני יצחק".

ביוגרפיה

נולד בדמשק] לרב משה אבולעפיה, בנו של הרב חיים ניסים אבולעפיה. אביו התאסלם לאחר שעבר עינויים קשים בעלילת דמשק ושימש בה כעד נגד היהודים (ראה שם). הוא עבר להתגורר עם סבו בטבריה ולאחר מכן בירושלים. למד בישיבות ירושלים, ובשנת 1842 (ה'תר"ב) עם מלאת לו 18 שנים התמנה כחבר בית הדין בטבריה ועבר להתגורר בה.
בשנת 1870 (ה'תר"ל) התמנה כרבה של דמשק. בדמשק היו לו מאבקים רבים עם עשירי קהילתו. ועם הרב גאגין.
בסוף ימיו חזר לירושלים. הוא נפטר ביום ראשון ט"ז באדר ב' ה'תר"ע, 27 במרץ 1910, ונקבר בטבריה.

דרכו בפסיקת הלכה

פסק ההלכה שלו משנת 1904 שבו התיר לקראית להינשא ליהודי ב"קבלת חברות" (התחייבות לקיום ההלכה הרבנית) בלבד, בלי הליך גיור, עורר פולמוס גדול בעולם ההלכה ונתקל בהתנגדות קשה של רבני ירושלים הספרדים, בראשם של רבי שלמה אליעזר אלפנדרי, רבי יעקב שאול אלישר ורבי אהרן אלחדיף. הרב יוסף מרדכי ידיד הלוי מצפת העביר את תמיכתו לצד רבני ירושלים למרות שבתחילת הדרך פסק אף הוא להיתר. הפולמוס הסתיים כאשר חזר בו גם הרב אבולעפיה מן ההיתר המעשי.
Největší Čech

Největší Čech (מצ'כית: "הצ'כי הגדול ביותר") הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ הציבורי של צ'כיה, Česká televize, בשנת 2005. בתוכנית נערך סקר במטרה לדרג את מאה הצ'כים הדגולים ביותר בהיסטוריה. התוכנית נעשתה בהשראת התוכנית 100 הבריטים הגדולים של הBBC.
ההצבעה לסקר התרחשה בינואר 2005, כאשר מאה המועמדים המובילים נחשפו ב-5 במאי, ב-10 ביוני הוכרז הדירוג. למקום הראשון הגיע הדמות הדמיונית מהפולקלור יארה צימרמן, אולם היא נפסלה מהרשימה.
כביש הטבעת של בודפשט

היסטוריה ומאפיינים

חלקו הדרום-מערבי של הכביש המשתרע לאורך 24 ק"מ, הוא הקטע שנסלל בשלב הראשון של הקמת הכביש, בין 1988 ו-1994 (ראו A במפה). קטע זה מדורג ככביש בין-עירוני לא מהיר, והמהירות המקסימלית המותרת בו היא 80 קמ"ש. עבודות לשדרוג קטע הכביש ולהרחבתו לשישה נתיבים צפויות להסתיים בין השנים 2010 ו-2012. 
בשנת 2010 צפויה להסתיים גם סלילתו של קטע חדש באורך של 5 ק"מ, אשר יסלל מדרום לכביש הקיים, ויחבר בין כביש 51 לכביש מהיר M5 (ראו B במפה). קטע זה יתחבר ישירות לחלקו הדרום-מזרחי של הכביש אשר הושלם בשנת 2005 ואורכו 12 ק"מ (ראו C במפה). קטע זה מגיע עד כביש 4 וסמוך לנמל התעופה הבינלאומי בודפשט-פרנץ ליסט, והוא מדורג ככביש מהיר שהמהירות המותרת המקסימלית בו היא 110 קמ"ש. חלקו המזרחי של הכביש באורך של 26 ק"מ (עד כביש M3) הושלם בשנת 2008 וגם הוא מסווג ככביש מהיר (ראו D במפה). 
חלקו הצפוני של כביש הטבעת אינו כביש מהיר והוא היה מוכר ככביש 2B וככביש 2A (ראו E במפה). אורכו של קטע זה הוא 7 ק"מ והוא מסתיים בגשר מג'יירי (Megyeri Bridge) החוצה את הדנובה (ראו F במפה). הגשר שנחנך ב-30 בספטמבר 2008 נמתח לאורך כולל של 1,862 מטר. במועד פתיחתו לתנועה של הגשר שונה גם סימונם של כבישים 2A ו-2B ל-M0, אך מקטעה זה טרם שודרג לכביש מהיר, והמהירות המקסימלית המותרת בו היא 80 קמ"ש. 
חלקו של כביש הטבעת ממערב לדנובה (בודה) טרם נסלל והקמת 9 הק"מ הראשונים שלו מתוכננת להסתיים בשנת 2014 (ראו G במפה). קטע זה כולל שתי מנהרות באורך של 2,000 ו-3,150 מטר. לסלילת יתר הכביש באורך כולל של 18 ק"מ טרם נקבע מועד, וספק אם הדבר צפוי להתרחש בשנים הקרובות, בשל כך שהכביש עובר דרך גבעות בודה (ראו H במפה). דבר זה גורם לקשיים טופוגרפיים וסביבתיים.
הדיוויזיה ה-99 (ארצות הברית)

הקמה והתארגנות

ב-15 בנובמבר 1942 הוקמה הדיוויזיה על בסיס יחידת הסיור ה-99 שהוקמה בשנות ה-30, תוך שהיא כוללת את הרגימנטים ה-393, ה-394 וה-395. ב-10 באוקטובר 1944 הגיעה הדיוויזיה לבריטניה שם המשיכה את אימוניה, וב-3 בנובמבר נחתה הדיוויזיה בצרפת והוכפפה לקורפוס ה-5.

הלחימה בגרמניה

ב-2 במרץ 1945 נעה הדיוויזיה לעבר קלן, ולאחר לחימה קצרה ממערב לריין חצתה הדיוויזיה את הגשר ברמאגן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בכיס הרוהר, ולאחר כניעתו ב-18 באפריל המשיכה הדיוויזיה להילחם בגרמניה עד לתום המלחמה ב-8 במאי.

פירוק הדיוויזיה

ב-17 בספטמבר 1945 חזרו חיילי הדיוויזיה לארצות הברית, וב-15 באוקטובר פורקה הדיוויזיה.
הלמוט דנטין

חייו

דנטין נולד בווינה, ונאלץ להימלט מאוסטריה לאחר סיפוחה לגרמניה, בשנת 1936. הוא הגיע לקליפורניה והופיע בתיאטרון בשם "פסאדינה פלייהאוז", שם התגלה על ידי צייד כשרונות של אולפני האחים וורנר.
הוא קיבל תפקידים זעירים בסרטי האחים וורנר, כאשר שיחק בשנת 1941 בסרט "הטייסת הבינלאומית" בו כיכב רונלד רייגן. בסרט זה שיחק לראשונה בתפקידי הנאצים, שעליהם התבססה קריירת המשחק שלו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסרט "קזבלנקה" משנת 1942 שיחק מהגר בולגרי, יאן ברנדל, הנאלץ להמר הימור נואש בשולחן הרולטה, על מנת להשיג את הכסף הדרוש להימלט מקזבלנקה. המהמר יודע שאם לא ישיג את הכסף, תיאלץ אשתו לשכב עם מפקד המשטרה המושחת קפיטן ריינו (קלוד ריינס). שמו של דנטין לא הופיע בכותרות הסרט.
באותה שנה הופיע בתפקיד משנה בלהיט "גב' מיניבר", בו שיחק טייס לופטוופה שהופל, וכן בתפקיד קטן בגרסתו של הבמאי ארנסט לוביטש לקומדיה "להיות או לא להיות". אחרי הופעות אלו קיבל הופעה בתפקיד ראשי בסרט "קצה החשיכה" (1942) דרמת מלחמה על רקע הכיבוש הנאצי בנורווגיה. בסרט זה שיחק נאצי בשם קפיטן קניג. לאחר מכן המשיך בתפקידי נאצים נוספים בסרטים כ"משימה למוסקבה" (1943) "המעבר למרסיי" (1944) ו"מלון ברלין" (1945).
הוא המשיך במשחק עד שנת 1958, ובין היתר הופיע בהפקות ענק כ"אלכסנדר הגדול" (1956) ו"מלחמה ושלום" (1956). בשנת 1958 ניסה את כוחו בבימוי. סרטו "סילונים רועמים", היה דרמת מלחמה שגרתית המתרחשת בבסיס חיל האוויר האמריקני.
בשנת 1959 נישא לשחקנית ניקולא שנק, בת למשפחה בעלת רשת בתי קולנוע. הוא קיבל תפקידי ניהול ברשת זו, וחדל מלשחק. בשנת 1970 מונה למנהל החברה.
בשנת 1974 ניסה את כוחו בהפקה. הוא הפיק שניים מסרטיו של הבמאי סם פקינפה - "הביאו לי את ראשו של אלפרדו גרסיה" (1974) ו"עילית הרוצחים" (1975). בשנת 1975 ביים אף דרמת מתח בשם "הקשר של וילבי" בה סידני פואטייה משחק פעיל נגד האפרטהייד הנעזר במייקל קיין להימלט מן המשטרה החשאית של דרום אפריקה.
בסרטי פקינפה שאותם הפיק הופיע אף בתפקידי משנה. בסרט "אלפרדו גרסייה" הוא משחק דמות בשם מקס, הנורית על ידי גיבור הסרט, השחקן וורן אואטס, כאשר היא שולחת את ידה אל כיס מעילה להוציא משם פתק, ואואטס סבור שהמדובר באקדח.
בשנת 1982 מת בביתו שבבברלי הילס מהתקף לב.
קבוצה חברתית

השתייכות לקבוצה

השתייכות של אדם לקבוצה אינה סובייקטיבית - האדם אינו מחליט בעצמו האם הוא שייך לקבוצה או לא, מכיוון שחברי הקבוצה עשויים שלא לקבל את האדם אליה, למשל. ההשתייכות לקבוצה גם אינה אובייקטיבית - היא אינה בלתי תלויה בדעותיהם של אנשים. ההשתייכות לקבוצה היא אינטרסובייקטיבית - היא תלויה בשילוב החלטות סובייקטיביות של מספר אנשים.
קבוצות חברתיות עשויות להתבסס על אינטרס משותף, ערכים דומים ואף קרבה משפחתית, אך עצם קיומו של מאפיין כזה אינו מספיק - על המאפיין להיתפס כמאפיין מהותי לזהותו של החבר בקבוצה, וככזה שמבדיל אותו מאחרים, חסרי מאפיין זה. כך, בארצות הברית של ימינו, היותו של אדם בעל שיער ג'ינג'י אינו גורם לשיוכו לקבוצה חברתית כלשהי, אך צבע עור כהה במיוחד יגרום לשיוכו לקבוצת האפרו-אמריקאים, שיוך בעל משמעויות חברתיות עמוקות עבור האדם וצורת חייו.
זמנים מודרניים

רקע

"זמנים מודרניים" היה אחד הסרטים האילמים האחרונים שנוצרו בהוליווד וסרטו האילם האחרון של צ'פלין. הסרט אמנם מלווה במוזיקה (אותה הלחין צ'פלין) ובקטעי דיבור קצרים, אך הנווד עצמו שותק לאורך הסרט ורק בסופו הוא פוצח בשירה, אך היא איננה בעלת משמעות מילולית שכן היא בג'יבריש. זאת לאור חששו של צ'פלין שדיבור יפגע בקסמה של דמות הנווד ובהזדהות עימה בקרב צופי הקולנוע שאינם דוברי אנגלית.

עלילה

בחלקו הראשון של הסרט צ'פלין עובד בעבודתו, במפעל. הסצינות העיקריות בחלק זה של הסרט עוסקות בעבודה בבית חרושת מודרני, בו העובדים על פס הייצור הופכים למכונות אוטומטיות, מפוקחים בכל מקום, כולל בשירותים, על–ידי המנהלים, ונעשים ניסיונות לחסוך בזמן ארוחת הצהריים באמצעות "מיכון" תהליך ההאכלה. השראה למראה המפעל שאב צ'פלין כאן, ככל הנראה, מהעיצוב החזותי בסרט "מטרופוליס" של פריץ לאנג. השראה רבה יותר נשאבה מהסרט "לנו החירות" (À nous la liberté) של רנה קליר שיצא בשנת 1931. חברת הסרטים שהפיצה את "לנו החירות" אף תבעה וזכתה בתשלום מצ'פלין (אם כי יוצרי הסרט התייחסו להשפעה כאות כבוד ולא כעלבון, וקליר נותר ידידו של צ'פלין). 
חלקו השני של הסרט סלפסטיקי פחות וסנטימנטלי יותר. בולטת בו במיוחד הסצנה בסופו של הסרט, כאשר צ'ארלי, המקבל עבודה כבדרן בבית קפה, עומד לצאת לזמר באוזני האורחים. כדי שלא להתבלבל, כותב צ'ארלי את מילות השיר על פתק הנמצא על ידו תחת שרוול החליפה, אך הפתק התעופף ונעלם, כצפוי, ברגע האמת וצ'ארלי הנבוך מהסס אם לצאת ולשיר. אהבתו (פולט גודארד) מעודדת אותו להמשיך. "פשוט תשיר," היא אומרת לו, "המלים לא חשובות". צ'ארלי, השותק לאורך כל הסרט, יוצא ומזמר את השיר "טיטינה", בג'יבריש מוחלט, ובאמצעות כשרונו הקומי הופך את המילים לבלתי חשובות.
פורום (רומא העתיקה)

פוֹרוּם (בלטינית: Forum) היה האזור הציבורי המרכזי בערי מדינת רומא העתיקה. הפורומים עוצבו בצורה של כיכר או מספר כיכרות מחוברות ולפי קווי המתאר של הפורום רומאנום והפורומים הקיסריים בעיר רומא עצמה.
אזורי הפורום ריכזו בתוכם את מוסדות השלטון, הדת והמשפט של עירם וכן שימשו כמרכז מסחרי וחברתי שוקק. במובנים רבים הפורום דומה לאגורה, השטח ששימש כמרכז העירוני של הערים ההלניות בעת העתיקה.
בערים רומיות חדשות, או בקולוניות שהוקמו בתוך ערים איטלקיות ישנות הוקצו שטחים סמוך להצטלבויות שני הרחובות הראשיים (הקארדו מקסימוס מצפון לדרום והדקומנוס מקסימוס ממזרח למערב) לפורום ולמבנים ציבורים אחרים. מבנה נוסף שמילא חלק מתפקידי הפורום היה הבזיליקה, שהיה מעין פורום מקורה. הבזיליקה נבנתה לרוב בסמוך לפורום.
כיום קיימים מספר רב של פורומים שנשתמרו, רובם באיטליה.
תאית (שפה)

הגיית השפה וכתיבתה

התאית היא שפה אנליטית וטונאלית. מבחינת האורתוגרפיה, היא משתמשת בכתב מורכב. ניב שלה הקרוי "איסאן" ושפת הלאו מובנות כל אחת על ידי דוברי השפה האחרת אף ללא צורך בתרגום.
הכתב התאי הוא תוצר של כתב הקמר העתיק (อักขระเขมร), אשר נובע מגרסה דרומית של הכתב הבראהמי, הנקרא "וטלוטו". על-פי המסורת, המלך רם קמאהנג הגדול (พ่อขุนรามคำแหงมหาราช) נחשב למי שבשנת 1283 יצר את שיטת הכתב של השפה התאית.
הרנסאנס של הארלם

הרנסאנס של הארלם, או במקור תנועת השחור החדש (באנגלית: Harlem Renaissance, New Negro Movement) הייתה תנועת תחייה תרבותית אפרו-אמריקנית שהייתה פעילה מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד אמצע שנות ה-30, או אפילו עד תקופת מלחמת העולם השנייה. במסגרתה התרחשה עשייה עשירה של סופרים, מחזאים, אמנים, משוררים ופעילים. אף על פי שהתנועה פרחה במקומות רבים בצפון ארצות הברית ובמערב התיכון, מרכזה היה בשכונת הארלם בניו יורק. בתקופה זו, שחורים רבים ברחו מדרום ארצות הברית, בניסיון לנוס מהדיכוי המחניק שלא איפשר להם לעסוק בתחומי העניין שלהם, בעידודם של אינטלקטואלים שחורים מובילים כמו וו. א. ב. דו בויז. בין הדמויות המוכרות יותר ברנסאנס נמנו אליין לרוי לוק, לנגסטון יוז, זורה ניל הרסטון, ג'וזפין בייקר, מרקוס גארבי, וג'יימס בולדווין.

רקע

מסיום מלחמת האזרחים ועד תחילת המאה ה-20, רוב השחורים בארצות הברית, ובמיוחד בדרום, היו ילדי או נכדי עבדים. רובם חיו עדיין תחת דיכוי ממסדי, להלכה או למעשה, אשר שלל מהם זכויות אזרח. תקופה זו ידועה במיוחד בשל מעשי הלינץ' הרבים וביטויי אלימות אחרים אשר הפעילו הלבנים נגד האוכלוסייה השחורה. שחורים רבים היגרו לצפון בניסיון לשפר את מצבם הכלכלי ולהימלט ממצבם הקשה. רובע הארלם בניו יורק נעשה מרכז שוקק לנמלטים אלו, וגם לצאצאי עבדים מהקריביים. 
התנועה הספרותית האפרו-אמריקנית שקמה בתקופה זו הונהגה על ידי שחורים שזכו לחינוך מקיף יחסית. הם היוו את ראשיתו של מעמד ביניים שחור בארצות הברית.

התפתחות התנועה

הגעת שחורים במספרים גדולים להארלם התרחשה במקביל להגירה המונית מאירופה לארצות הברית, שעברה דרך ניו יורק. השכונה, שהייתה לפנים מאוכלסת בלעדית בלבנים, מלאה אפרו-אמריקנים. מגמה דומה התרחשה בכל הערים המתועשות הגדולות בצפון-מזרח ארצות הברית, כולל דטרויט, שיקגו ופילדלפיה. התושבים השחורים של ערים אלו גילו במהירה שהגזענות כלפיהם התקיימה בעזוז אף בצפון גם אם בצורה שונה, כפי שהתגלה במהומות הרצחניות של "הקיץ האדום" של 1919. 
אף על פי כן, פרחה בהארלם התרבות האפרו-אמריקנית, בין עם באמצעות הכנסיות או הוצאת עיתונים שחורים כמו "הקול" (The Voice), שנתן במה לקולות של הוגים ופעילים. בתחומי הבידור כגון התיאטרון, דחו היוצרים את הייצוגים המלעיגים והמשפילים שרווחו בתיאור דמויות שחורות באותם ימים, כמו "פרצוף שחור" ומופעי מינסטרל. ב-1921 ייסד הארי פייס (Harry Pace ) את חברת התקליטים Black Swan Records שכל מערכי הניהול, ההפקה והשיווק שלה היו בשליטת אפרו-אמריקאים, להקלטה ושיווק של מוזיקת ג'אז ובלוז על ידי אמנים אפרו-אמריקאים.
השינויים התרבותיים בקהילות שחורות אמנם החלו לפני שנות ה-20, אך יצירת ריכוזי אוכלוסין והשפעות המלחמה זירזו את התהליכים ויצרו קרקע פורייה לסוגי יצירה מגוונים וחדשים. הרנסאנס היה יותר מתנועה ספרותית - הוא היה תנועה פוליטית, אשר עודדה גאווה אתנית ודרשה זכויות והכרה. גם יצירת זרמים חדשים של מוזיקה, למשל, תרמה לגיבוש המעמדות והקבוצות השונים של שחורים ולהתוויית תרבות עשירה ואחידה יותר, כנגד ההגמוניה התרבותית הלבנה. 
התנועה נקראה גם "תנועת הכושי החדש", על שם ספר באותו שם של הסופר אליין לוק שתיאר את האידיאל "כושי" (Negro) העומד על זהותו וכבודו העצמי ולא מוגדר בידי אחרים.
ג'ומאדא אל-אולא

גֻ'מַאדַא (א)לְאוּלַא (בערבית: جُمَادَى ٱلأُولَى) הוא החודש החמישי בלוח השנה המוסלמי.
מקור השם נובע מהחודשים היבשים בהם לראשונה השתמשו בלוח השנה המוסלמי. המילה "ג'ומאדא" מתארת אדמה צחיחה שלא ירד עליה גשם, כך שמשמעות שם החודש היא החודש הצחיח הראשון.