google/wiki40b huggingface dataset:
דוד קרויאנקר

קורותיו

קרויאנקר נולד בירושלים בשנת 1939 להורים יוצאי גרמניה. אביו, ד"ר גוסטב קרויאנקר (Gustav Krojanker), היה ממנהיגי הציונות הגרמנית, עיתונאי-פובליציסט וחוקר ספרות. אמו, ד"ר אדית קרויאנקר, הייתה משפטנית. קרויאנקר למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה ושירת בחטיבת הצנחנים. בשנים 1963–1968 למד אדריכלות בלונדון ב-Architectural Association School of Architecture. 
לאחר שובו ארצה, בשנת 1968, התמחה קרויאנקר במשרדו של האדריכל דוד רזניק, ובשנים 1970–1973 פעל בצוות לתכנון מרכז ירושלים בראשות האדריכל דוד בסט. בין השנים 1973–1981 עבד במסגרות שונות של תכנון בעיריית ירושלים, בהן המחלקה לתכנון אורבני והיחידה לפרויקטים מיוחדים שבמחלקה לתכנון העיר. מאז ועד היום פועל קרויאנקר כאדריכל עצמאי וכחוקר במכון ירושלים לחקר ישראל.
קרויאנקר נשוי לליאורה פרקש   ולשניים שתי בנות ושישה נכדים. בשנת 2012 עזב את ירושלים לטובת מגורים בתל אביב.

פועלו המקצועי

מרבית עבודותיו של קרויאנקר בתחום המחקר והתיעוד בוצעו במסגרת האקדמית-ניהולית של מכון ירושלים לחקר ישראל, בליווי ועדות היגוי מקצועיות. ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, יחד עם שני חתני פרס ישראל – פרופ' (לגאוגרפיה) דוד עמירן ופרופ' (להיסטוריה) יהושע פראוור, היו בין האישים שסייעו לדוד קרויאנקר במחקרו ובהוצאת פרסומיו. מרבית ספריו ראו אור בהוצאת כתר, וחלקם נכללו ברשימת רבי המכר ותורגמו לשפות זרות. תשומת לב מיוחדת מוקדשת בספריו ובפרסומיו למרכיב החזותי-גרפי, כולל מגוון עשיר של צילומים היסטוריים, צילומי מצב קיים, רישומים ומפות.
בין עבודותיו הבולטות של קרויאנקר בתחום התכנון הוא שימור ושיקום בית טיכו במרכז ירושלים וספריית בני-ברית בשכונת החבשים. כמו כן הכין תוכניות רעיוניות לשימור מבנים היסטוריים נוספים בירושלים שהוסבו לשימושים חדשים – בהם טחנת הרוח ברחוב רמב"ן, מלון הר ציון (בית החולים לעיניים סנט ג'ון לשעבר) ומלון פאלאס שברחוב אגרון. 
במסגרת עבודתו רבת-השנים הקים קרויאנקר ארכיון פרטי, הגדול מסוגו בישראל, ובו מאות תיקים הכוללים חומר עיוני וחזותי. בארכיון תצלומים, שרטוטים, מסמכים, רישומים, מפות וקטעי עיתונות. החומר מקוטלג לפי שלושה מפתחות, האחד של שכונות, רחובות ובניינים; השני – נושאים ארכיטקטוניים-תכנוניים שונים כמו שימור, סגנונות בנייה, פרטים ארכיטקטוניים ביוגרפיות של אדריכלים ותיעוד; השלישי – תהליכי תכנון, הריסה, בנייה חדשה ופיתוח אורבני. אתר האינטרנט של קרויאנקר מציג בצורה נרחבת את כל פרסומיו ועבודות התכנון שביצע. אתר נוסף, ייעודי לפרויקט מיוחד הכולל סדרת ספרים ותערוכה, מרכז פרטים עיצוביים בירושלים ומסדר אותם לפי זהויות והשפעות.
פרט לעבודתו המחקרית והתכנונית, אצר קרויאנקר כמה תערוכות (כגון: ר' גונן וד' קרויאנקר, לגור בירושלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1993) ותצוגות קבע, וכן העביר את פרי מחקריו ועושר ידיעותיו לציבור הרחב בהרצאות ובסיורים מודרכים. מאז 2002 אחראי קרויאנקר על תוכנית השימור של תוכנית המתאר 2000 הנמצאת, נכון לשנת 2010, בשלבי דיון מתקדמים בוועדת התכנון הסטאטוטורית.
ספריו ופרסומיו מהווים מסד תרבותי-מחקרי-מקורי ורב היקף, שבאמצעותו ניתן ללמוד ולהכיר את פני העיר – על היבטיה השונים - ארכיטקטוניים, היסטוריים, גאוגרפיים, פוליטיים, חברתיים ואנושיים.
מוסטר

היסטוריה

התיעוד הראשון ליישוב במקום הוא מ-1452. ב-1468 נכבש האזור על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית. בתקופתו של הסולטאן סולימאן הראשון הורחב היישוב וחוזקו ביצוריו ובהוראתו הוחל בבנייתו של הגשר במוסטר אשר לימים הפך לאחד מסמליה הבולטים של העיר. ב-1878 סיפחו האוסטרו-הונגרים את אזורי בוסניה והרצגובינה לשטחם, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה מוסטר בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 תקפו מדינות הציר את יוגוסלביה והכניעו אותה תוך ימים אחדים. צבא איטליה השתלט על אזור הרצגובינה ובכלל זה העיר מוסטר. בהמשך, נמסר השטח רשמית לחזקת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה, אך בפועל שלטו האיטלקים במקום. לאחר המלחמה נכללה מוסטר בשטחי יוגוסלביה. לאחר פירוק יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה. בין 1992 ל-1995, במהלך מלחמת בוסניה, התחוללו באזור קרבות כבדים בין צבא יוגוסלביה לבין מגיני העיר ובמהלכם הופגזה העיר מספר פעמים ונגרמו בה נזקים כבדים. עם זאת, לא עלה בידי הצבא היוגוסלבי לכובשה.

בית עלמין ומרכז הנצחה לפרטיזנים

בית עלמין ומרכז הנצחה לפרטיזנים נבנה ב-1965 לזכרם של 850 חיילים ואזרחים שהקריבו את חייהם, כמו רבים באירופה, כדי להגן על העיר נגד כוחות מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
מרכז ההנצחה הוא אחד ההישגים האדריכליים היפים ביותר במדינות הבלקן. תיכנן אותו האדריכל ההומניסט היוגוסלבי בוגדאן בוגדאנוביץ'. המרכז משתרע על שישה מפלסים מפוארים ושטחו כ 5000 מ"ר. המרכז הוא אתר הנצחה לבני כל הקבוצות האתניות של מוסטר, ביניהם גם יהודים. מצבת זיכרון זו אמורה הייתה להיות מורה דרך לנוער ולדורות הבאים ולסמל לחימה וגבורה נגד הפשיזם.

למרות זאת, הזנחה, ונדליזם והרס של המרכז החלו מ-1992. ב-2005 ו-2008 נעשו מאמצים על ידי ממשלות נורווגיה והולנד, וכן על ידי עיריית מוסטר וממשלת בוסניה לשחזר את מצבת הזיכרון, הוא הוכרז אתר מורשת לאומית ונפתח מחדש לקהל. עם זאת, נותר האתר לא מתוחזק, חשוף לוונדליזם וחרב.

ספורט

בעיר קיימת קבוצת כדורגל, ולז' מוסטר המתמודדת בליגת העל הבוסנית. וקבוצת כדורסל זרינסקי מוסטר, המשתתפת בליגה הבוסנית הבכירה וביורוהולד.

הקהילה היהודית

עדויות לנוכחות סוחרים יהודים בעיר קיימות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-16. במהלך המאה ה-18 נוסדה קהילה ספרדית קטנה והוקם בית עלמין יהודי. לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו למוסטר גם יהודים אשכנזים והוקמה קהילה מאוחדת אשכנזית-ספרדית. ב-1902 נחנך מבנה בית הכנסת וב-1910 מנתה הקהילה 254 נפשות. בני הקהילה עסקו בייצור וממכר מוצרי סדקית, מהם נמנו גם צורפים ומקצתם הועסקו כפקידים. ב-1912 הוקמה אגודה ציונית ראשונה בשם "קדימה" אשר שאבה השראה מקדימה הווינאית. ב-1931 מנתה הקהילה 300 נפשות. המשבר הכלכלי העולמי לא פסח על מוסטר ויהודיה והחלה הגירה פנימית לקהילות גדולות ומבוססות יותר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו במוסטר 142 יהודים. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר והשתלטות האיטלקים על האזור, הגיעו לעיר מאות פליטים יהודים מרחבי בוסניה והאיטלקים סירבו לעוצרם ולמסור אותם לידי הגרמנים. בהמשך פינה הצבא האיטלקי את יהודי העיר והפליטים לאזורים שונים ובכלל זה לאיטליה גופא. לאחר כניעת איטליה, הצטרפו חלק מבני הקהילה לכוחות הפרטיזנים של טיטו ומהם בלט וויו טודורוביץ', לימים גנרל בצבא יוגוסלביה. לאחר תום המלחמה שבו מקצת מבני הקהילה למוסטר ולאחר הקמת מדינת ישראל עלו אליה רבים מהם. ב-1968 התגוררו במוסטר 74 יהודים.
איתן תבור

איתן תבור (1962 - 26 במאי 1999) היה מחלוצי התקליטנים בישראל. בשנות השמונים היה סולן להקת "קסבה". שימש תקליטן במועדונים התל אביביים "שירוקו" ו"אליזבת". נחשב מהראשונים שהכירו לקהל הישראלי את סגנונות האסיד טכנו והטכנו. בשנות התשעים שידר בגלגלצ.
איתן טויטו נולד בלוד כבן הזקונים במשפחה בת עשרה ילדים. משפחת טויטו עלתה לישראל מתוניסיה ב-1954 והתיישבה בלוד. האב עבד באל על.
המשפחה הייתה מסורתית ואילו איתן התרחק מהדת, דבר שהביא לעימותים עם אביו. בגיל צעיר עברו לבת ים שם החלה אהבתו למוזיקה.
כילד היה מופנם ולא נטה לשתף חברים או בני משפחה בנושאים שהעסיקו אותו. 
לאחר שסיים את השירות הצבאי נסע ללונדון. שם הלך להופעות, קנה בגדים ובעיקר רכש הרבה  תקליטים, שאת חלקם לא ניתן היה להשיג בישראל.
באותה תקופה הייתה הלהקה הסקוטית "The Associates" אהובה עליו ובמיוחד סולן הלהקה בילי מקנזי.
באמצע שנות השמונים שימש כתקליטן ב"נואיבה ים תיכונית", כפר נופש שפעל במכמורת. שם הכיר את גיל קומר, לימים שדרן בגלי צה"ל.
לאחר מכן עבר לתל אביב והחל לעבוד כתקליטן בלובי של מלון ימית בעיר.
תבור הצטרף בשנת 1986 כסולן ללהקת הגל החדש "Indirect Speech" (החליף את דלית קהן). לאחר הפקת סינגל, שלא הצליח ברדיו, עזב תבור את הלהקה.
בעקבות המלצתו של יעקב גלעד, צורף תבור ב-1988 לערך כסולן ללהקת "קסבה". הלהקה כללה גם את הגיטריסטים זיו גולנד ואורן אליעזרי והמתופף ז'אן ז'אק גולדברג, חתמה על חוזה הקלטות בהד ארצי, הופיעה והוציאה שני סינגלים. לאחר כשנה וחצי הוחלף תבור בסולן אחר.
בסוף שנות ה-80 החל לעבוד כתקליטן במועדון "זמן אמיתי", שנפתח אז והיה גדול בהרבה מהמועדונים שעבד בהם לפני כן.
בשנת 1994 יצא לאמסטרדם ולאחר ששב לישראל הפסיק לעבוד כתקליטן, שב לגור אצל הוריו בבת ים ועבר תקופה ארוכה של התבודדות.
תבור נטל את חייו בהצתה עצמית בחוף הים של בת ים במאי 1999. איתן נפטר בבית החולים, לאחר מאבק של 3 ימים. נטמן בבית העלמין הדרום. השאיר אחריו אם ותשעה אחים ואחיות.
כאן על פני אדמה

משמעות השיר

"כאן על פני אדמה" הוא שיר הלל המשבח את החלוציות. נושאי השיר הם מאמצי האיתנים הנדרשים מהחלוצים, שליחי האומה, כדי להקים את ההתיישבות החקלאית והעירונית, ולמעשה את החברה היישובית המאורגנת, בארץ ישראל. המאמץ הכביר, מדומה לגלילת "אֶבֶן מִפִּי הַבְּאֵר", כלומר הסרת מחסום ממשאב הקיום החיוני: מים. המשוררת סבורה, ובדומה להגות בני דורה, כי ביצועו של המאמץ החלוצי מחייב אחדות, עקשנות וערנות של רבים - המדומים במילים: "אלף זרועות" - בבת אחת. כמו בשיריה האחרים, ובספרות העברית בכללה, מדמה המשוררת את ארץ ישראל לאישה, על שלל ההתייחסויות המקובלות בתרבות האנושית: אם, או חברה ומאהבת. היא מבקשת ואף מייעצת לקוראיה, שיקנו לעצמם הקשבה אל האדמה, שבה היא רואה בשיר זה "אֵם", המעניקה חיים ומזינה את בניה ובנותיה, בני האדם, ומייצגת ממשות, חמימות ואיתנות; וזאת תחת הסתכלות בשמים, המייצגים כביכול ערכים מופשטים, אולם שלא תמיד בהשגה.
טיילת

טיילת או פְּרוֹמֶנָדָה (מצרפתית: promenade) היא רחבה ציבורית פתוחה, הממוקמת לרוב בסמוך לנהר או חוף ים או נשקפת אליהם או אל נוף אחר. הטיילת משמשת כאתר נופש ותיירות, ומטרתה לאפשר הליכה למטיילים לאורך האתר הנשקף אליה, מתוך מטרה לאפשר מסלול נוח לאורך הנוף. טיילות לאורך חופי ים וחופי נהר מהוות מסלול הליכה נוח המאפשר להולכים לאורך החוף ללכת על המסלול מבלי צורך ללכת באזור החול של חוף הים.
טיילות לאורך חופי הים הפכו לפופולריות בשלהי המאה ה-19 בממלכה המאוחדת בעקבות תרבות הפנאי הוויקטוריאנית שבה נהגה החברה הגבוהה האנגלית לנפוש בערי החוף של דרום אנגליה ובשעות הפנאי ללכת לאורכן של טיילות שנבנו לאורך חופי הים. טיילות אלה נועדו לאפשר לאנשי החברה הגבוהה ל"הציג" את בגדיהם ונוכחותם, ולכן נבנו מדרכות מרוצפות עץ או ריצוף אחר, וזאת על מנת למנוע מחול חוף הים ללכלך את בגדי המטיילים.
במהלך המאה ה-20 נבנו טיילות גם באתרי נופש וטבע, על מנת לאפשר תצפית נוחה לעבר הנוף באתרים אלה. לצד רחבות ההליכה נבנות לרוב מסעדות, חנויות וחדרי שירותים לנוחות הנופשים.
משפט ההתכנסות המונוטונית

בתורת המידה, משפט ההתכנסות המונוטונית הוא משפט על האינטגרל של סדרה עולה של פונקציות מדידות ואי-שליליות. לפי המשפט, במקרה זה האינטגרל של הגבול שווה לגבול האינטגרלים. זהו משפט יסודי וחשוב בתורת המידה, ויש לו השלכות רבות, כדוגמת הלמה של פאטו ומשפט ההתכנסות הנשלטת. המתמטיקאי האיטלקי בפו לוי תרם רבות לפיתוח משפט זה.

ניסוח

יהי  מרחב מידה. תהי  סדרה של פונקציות ממשיות או מרוכבות מדידות, המקיימות  עבור כל  כמעט בכל מקום. נכתוב  (נשים לב שממונוטוניות גבול זה קיים, גם אם אולי אינסופי). אז מתקיים .

הוכחה

ראשית יש לשים לב כי הגבול  קיים בכל נקודה (סופי או אינסופי), כי הסדרה מונוטונית.
הכיוון  ברור, כי  לכל , ולכן ממונוטוניות האינטגרל , ולכן גם 
.
לצורך הכיוון , מספיק להראות (לפי הגדרת אינטגרל לבג) כי לכל פונקציה פשוטה  ולכל  מתקיים  (כי אז נשאיף ).
יהי , קבוצה מדידה. גם  ממונוטוניות, ו- - אכן, אם  אז ; אחרת  ומהשאיפה  נובע שקיים  כך ש-, כלומר .
לכן, . כעת,  וביחד מקבלים  כדרוש.
יחסי מונקו–פינלנד

סקירה כללית

היחסים שבין פינלנד למונקו כוננו בטקס חגיגי שנערך בפריז, בירת צרפת, הסמוכה למונקו ב-29 במרץ 2007. השגריר המונגאסקי לצרפת והשגריר הפיני לצרפת חתמו על הסכם כינון יחסים בין שתי המדינות. יחסים קונסולריים של פינלנד ושל מונקו קיימים החל משנת 1958.
פינלנד ומונקו יכלו לכונן את היחסים הדיפלומטיים אודות לאמנה המתירה את מונקו מצרפת בקשרי החוץ שלה שנחתמה ב-1 בדצמבר 2005.
ביאזט (סדרת טלוויזיה)

עלילה

סדרת הטלוויזיה, כמו הרומן, מתארת באופן אמנותי את ההגנה על מבצר ביאזט - אחד הפרקים הבולטים ביותר של מלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878. במשך 23 יום, חיל המצב הרוסי הקטן בפיקודו של סא"ל פאצביץ' ואז סרן שטוקביץ, כשהם מתגברים על רעב וצמא, בגידה וקריאה לכניעה, מסרב בעקשנות למסור את המצודה לכוחות האויב. 12,000 טורקים צרים על המצודה, אך החיילים הרוסיים מחזיקים מעמד.
דוולט ברדי

דוולט ברדי (נפטר בסביבות שנת 1432) היה ח'אן של אורדת הזהב בשנים 1424-1420. בשנותיו האחרונות שלט בחצי האי קרים, תחת חסות אורדת הזהב והיה יריב של אחיינו, האג'י גיראי הראשון
דוולט ברדי היה בנו של טאש טימר או באש טמיר, מצאצאי טוקה טמיר ובן דוד רחוק של טוכטמיש. לפי מקורות אחרים, אך פחות סביר, היה בנו של ירמפרדן או ג'אבאר ברדי, הח'אן של אורדת הזהב וצאצא של ברקה ח'אן.

ביוגרפיה

אחרי מות ג'אבאר ברדי ח'אן בשנת 1419 אורדת הזהב חולקה זמנית בין דוולט ברדי ובין אולוג מוחמד, שהשתלט על הבירה סאראי. בשנת 1420 הטיל דוולט ברדי מצור על סאראי וכבש אותה. אולוג מוחמד הודח וגורש. בשנים 1424-1423 שניהם, אולוג מוחמד ודוולט ברדי הובסו על ידי ברק (או בורק) ח'אן, שהפך לשליט אורדת הזהב עד לשנת 1427.
אולוג מוחמבד מצא מקלט לזמן מה בליטא ובתמיכת הדוכס הגדול ויטאוטאס הגדול חזר לשלטון באורדת הזהב בשנים 1432 -1428. באותו זמן, אחרי תבוסתו על ידי ברק ח'אן, דוולט ברדי ח'אן ואנשיו התיישבו בחצי האי קרים.
. השנים 1430-1428 היו שנים קשות בשביל תושבי הערבות שמצפון לים השחור, הידועות גם כ"ערבות הטרנספונטיניות" בעקבות מגפת הדבר,וגם כן בגלל המלחמות על ההגמוניה באזור.
ככל הנראה, בתמיכתם של צאצאי האמיר אידיגיי ושל השבט שירין מחצי האי קרים, ניסה ללא הצלחה לפלוש לשטח שבשליטת דוולט ברדי, אולם נסוג אחרי מות הדוכס ויטאוטאס.
דוולט ברדי בעצמו, התערב זמן מה בסכסוך על שלטון שפרץ בליטא וצידד במחנה של הדוכס הגדול שביטריגאילו, אחי המלך ולדיסלב השני יגיילו, נגד יריבו, זיגיסמונד קיישטוטאיטיס. למרות תמיכתו של שביטיגאילו, תוך כדי עימות עם אחיינו, האג'י גיראי, לא הצליח דוולט ברדי להתחזק בשלטונו בקרים והוא נרצח בשנת 1432.
חרף בריתו עם שביטריגאילו וגם עם הדוכס (קניאז) הגדול של מוסקבה, ואסילי השני העיוור, לא עמד אהמט, בנו של דוולט ברדי, מול המתקפה המשולבת של כוחותיו של אולוג מוחמד ושל הטטרים מקרים ונוצח בשנת 1433. בנסיבות אלה נוצרו תנאים להקמת הח'אנות העצמאית של קרים תחת הנהגתו של האג'י גיראי הראשון.
מקורות אחדים מספרים כי בת אחת של דוולט ברדי, ששמה אינו ידוע, הפכה לאשתו השנייה של הקיסר יואנס הרביעי של טרפזונטס.
מולי מלצר

שמואל (מולי) מלצר (נולד בשנת 1945) הוא עורך ומתרגם ישראלי, ממייסדי הוצאת הספרים "מפה".

ביוגרפיה

נולד בארץ ישראל, בנו של המשורר והמתרגם שמשון מלצר ואחיהם הצעיר של אביב מלצר ויהודה מלצר. עוסק בתרגום ובעריכה. בין השאר תרגם לעברית כמה ממחזותיו הראשיים של סמואל בקט, ובהם מחכים לגודו. כמו כן ערך את ספריו של חנוך לוין המכילים את אוסף המחזות, הסיפורים והשירים שלו. מלצר הוא העורך של המהדורה העברית של "האטלס ההיסטורי-תולדות עם ישראל: מימי האבות עד ימינו", שעורכו הראשי הוא פרופ' אלי בר-נביא.
בשנת 1985 ייסד יחד עם דני טרץ' את הוצאת "ספרי תל אביב" שעסקה בפרויקטים שונים של הוצאה לאור. מלצר שימש עורך ראשי של ההוצאה. בשנת 1994 החלה ההוצאה לפעול תחת השם "מפה" בתחום הקרטוגרפיה, והוציאה לאור אטלסי כבישים של ישראל שזכו להצלחה רבה.
מלצר אב לשתי בנות, ומתגורר בתל אביב.
גריגורי אלכסנדרוב

פרטים אישיים

לאחר היכרותו עם ליובוב אורלובה התגרש אלכסנדרוב מאשתו והתחתן איתה. השניים היו נשואים עד מותה ב-1975 ולזוג היה בן. כשנה לאחר פטירתה נפטר גם בנו מאשתו הראשונה. וזמן קצר לאחר מכן התחתן אלכסנדרוב עם אשתו של בנו המנוח.
קרסון סיטי

היסטוריה

האירופאי הראשון שעבר בסביבת העיר היה ג'ון פרימונט עם משלחת חקר בשנת 1843. בשנת 1851 הוקמה תחנת סחר באזור ששימשה גם כתחנת ביניים למטיילים. העיר עצמה נוסדה בשנת 1859 בעקבות גילוי של זהב וכסף בסביבת נבדה. בשנים שלאחר מכן נבחרה העיר כבירת הטריטוריה. כשנבדה הפכה למדינה מן המניין בשנת 1864, קרסון סיטי הפכה לבירתה. בין השנים 1861 ו- 1869 הייתה העיר בירת מחוז אורמסבי. בסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 אוכלוסיית העיר פחתה כתוצאה מפתיחת קווי רכבת רחוקים מדי מן העיר.

גאוגרפיה

שטחה הכולל של העיר 403.2 קמ"ר מתוכם 371.3 קמ"ר שטחי יבשה ו- 31.9 קמ"ר שטחי מים (7.91%).

אוכלוסין

נכון לשנת 2010 מתגוררים בעיר 55,000 תושבים. בעיר נמצאים 20,171 משקי בית ו- 13,252 משפחות.
צפיפות האוכלוסין היא 141 נפשות לקמ"ר.
מבחינה גזעית, 81.1% מתושבי העיר לבנים, 2.4% אינדיאנים, 2.1% אסייתים 1.9% אפרו-אמריקאים, 9.6 מגזעים אחרים ו- 2.9% משני גזעים או יותר.
אנדורפין

אנדורפינים (באנגלית: Endorphin) הם חלק מקבוצה של חומרים כימיים (נוירוטרנסמיטורים) המצויים באופן טבעי במוח ומופרשים מבלוטת יותרת המוח. 
יש להם תפקיד חשוב בשליטה על כאב ועל התנהגות רגשית כמו פחד, מתח והנאה.
בהתאם לכך, הם מסייעים לשיכוך כאב ולשיפור מצב הרוח. 
האנדורפינים זכו לכינוי "מפתחות לגן עדן", בעקבות יכולתם לשלוט בהנאה וכאב.

פעילות

האנדורפינים ידועים כגורמים לתחושה טובה (מעין "אופוריה") ושיכוך כאב, ויש להם תפקיד חשוב בשליטה על התנהגויות רגשיות (כגון: חרדה, פחד והנאה). נוכחות מוגברת של אנדורפינים במוח מקושרת גם עם תגובת הילחם-ברח, ולכן לא תמיד הפרשתם תגרום הנאה, והיא עלולה לגרום גם לתגובת מתח וחרדה.
האנדורפינים מסווגים כנוירומודולטורים, שהם חומרים המשנים את הפעילות של התא הבתר-סינפטי או מווסתים את פעילותו.

שחרור אנדורפינים

ישנם מספר מצבים המובילים לשחרור של אנדורפינים.
האנדורפינים משתחררים בעת פעילות גופנית מאומצת, יחסי מין, שמחה, חיוך, צחוק, עיסוי ואף במהלך השינה.
חשיפה לבעל חיים ידידותי מעודדת את השחרור של אנדורפינים.

חומרים כימיים בעלי פעולה דומה

פעולתם של האנדורפינים דומה לזו של אופיאטים. 
סמים אלו, הגורמים גם כן לתחושת אופוריה ושיכוך כאב, מתקשרים לאותם קולטנים במוח אליהם מתקשרים האנדורפינים, דבר העשוי להצביע על תפקידם של נוירומודולטורים אלה.
שאריס דייווידס

ראשית חייה והשכלתה

דייווידס היא בת לאומה הילידית הו-צ'ונק. היא גדלה במשפחה חד הורית עם אמה ששרתה בצבא ארצות הברית. דייווידס למדה בתיכון ליוונסוורת', בקולג' הקהילתי של מחוז ג'ונסון ובאוניברסיטת מיזורי-קנזס סיטי, שם סיימה עם תואר ראשון במנהל עסקים בשנת 2007 . היא סיימה את בית הספר למשפטים באוניברסיטת קורנל עם תואר דוקטור למשפט בשנת 2009.

תחילת הקריירה

דייווידס החלה כלוחמת חובבנית באמנויות לחימה משולבות בשנת 2006, והפכה למקצוענית ב-2013. היא ניסתה את מזלה במבחנים לתוכנית "הלוחם האולטימטיבי" אבל לא התקבלה, מה שאיפשר לה להפסיק להתמקד בספורט. היא החלה את הקריירה המשפטית שלה בחברת SNR Denton ולאחר מכן שימשה כמנהלת קהילה ופיתוח כלכלי של השמורה הילידית פיין רידג' (Pine Ridge) ופתחה עסק משלה. ב-2016, היא עבדה כעמיתה בבית הלבן בזמן העברת הממשל בין הנשיא אובמה לנשיא טראמפ.

קריירה פוליטית

דייווידס רצה כנציגת המחוז השלישי של קנזס לבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, נגד הנציג המכהן קווין יודר מהמפלגה הרפובליקאית. ב-6 בנובמבר 2018, דייווידס ניצחה את יריבה, ובכך הפכה לאישה הלהט"בית הראשונה מחוץ לארון ממוצא ילידי-אמריקאי בקונגרס, הנציגה הלהט"בית הראשונה מחוץ לארון שמייצגת את קנזס בבית הנבחרים, ללהט"בית הראשונה מחוץ לארון שמייצגת את קנזס ברמה פדרלית, ויחד עם דב האלנד, אחת מהנשים הילידיות הראשונות בקונגרס.
ג'לאלאבאד (אפגניסטן)

היסטוריה

החל משנת 630 החלה להתפתח קהילה בודהיסטית באזור אשר נכבש על ידי גנדהארה במאה ה-11. העיר זכתה לתהילה תחת שלטונו של השליט המוגולי הראשון באבור שנכדו אכבר פיתח אותה לאחר מכן. האזור נכבש בשנת 1738 על ידי השושלת האפשארית. בשנת 1747 נוסדה בסביבת ג'לאלאבאד האימפריה הדוראנית.
משנת 1978 ועד תחילת שנות התשעים שימשה העיר מקום אסטרטגי עבור הכוחות הסובייטיים והקומוניסטיים. ב-12 בספטמבר 1996 השתלט הטליבאן על העיר עד שהובס על ידי הכוחות האפגנים הנתמכים על ידי ארצות הברית בשלהי 2001. ארגון אל-קאעידה בנה מחנות אימונים בג'לאלאבאד באותה העת. ממשלו של נשיא המדינה חאמיד כרזאי נאבק בכוחות טרוריסטיים אלו עד שהחזיר את השליטה בעיר לידיו. כלכלתה של ג'לאלאבאד הלכה ושגשגה בהדרגה בעשור האחרון. רבים מתושבי העיר החלו להצטרף לכוחות הביטחון הלאומי האפגניים. נמל התעופה של ג'לאלבאד שימש זמן רב כבסיס צבאי לכוחות נאט"ו. בשנת 2011 הודיעה שגרירות ארצות הברית בקאבול כי בכוונתה להקים קונסוליה בג'לאלאבאד. מדי פעם מתרחשים פיגועים התאבדות על ידי כוחות המתנגדים למדינת אפגניסטן במתכונתה. כוחות אלה כוללים את הטאליבן, אל-קאעידה, המדינה האסלאמית וחקאני. ארצות הברית הבטיחה לחסל לחלוטין את הקבוצות הללו לפני שתצא מאפגניסטן.
לאון גלרטר

חייו

גלרטר נולד ביאשי להוריו, זלמן ודבורה גרלטר. הוא סיים בהצלחה לימודי בית ספר גבוה למסחר ועבר ללימודי רפואה. תוך כדי לימודי הרפואה לקח גם קורסים של משפטנות. בשנת 1899 קיבל באוניברסיטת יאשי תואר דוקטור לרפואה על עבודה בנושא "כוהל ואלכוהוליזם".
עד שנת 1920 חי ופעל ביאשי ולאחר 1920 חי ופעל בבוקרשט עד מותו. ב-1895 כונן חוג סוציאליסטי בשם Lumina (האור) סביב כתב עת שנשא אותו שם.  הוא נאבק למען מתן זכויות פוליטיות ליהודים חסרי האזרחות ועל כן נכנס לעימות עם הרשויות. ב-1896 ערך כתב עת ביידיש בשם Der Veker.
לפני מלחמת העולם הראשונה ייסד ביאשי בית חולים לילדים ויזם שורה של מפעלים קואופרטיביים ומוסדות סעד למען  השכבות החלשות. ב-1923 ייסד בבוקרשט את החברה למתן סיוע רפואי וסוציאלי "Iubirea de oameni" (אהבת הבריות) שפעלה בצורת מערך רפואי רב תחומי וב-1926 נפתח בית החולים בשם זה באת5ר זמני. ב-1931 נגמרה בניית מבנה בית החולים, בית חולים, שהופעל על ידי רופאים, רוקחים ויתר העובדים, שבאו מקרב יהדות בוקרשט. בית החולים פעל למען כל התושבים וב-1937, בין 832 המאושפזים בו היו 587 יהודים, 210 נוצרים אורתודוקסים, 35 קתוליים ו-20 פרוטסטנטים.
לצורכי הקמת בתי החולים והמרפאות היה עובר בערי רומניה ומקבץ תרומות מהקהילות היהודיות השונות. המוסד האחרון שייסד, הסנטוריום "Mira" נפתח ב-1946, שנה לאחר מותו.
גלרטר ייסד את "האגודה הסוציאליסטית של הפועלים" ועל כן הורחק משורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית לאחר משפט, שבמהלכו הואשם בין היתר בהקמת מוסדות בעלות אופי לאומי (קרי: יהודים).
ב-15 ביולי 1928 קבוצתם של גלרטר ושטפאן וויטק ייסדה את המפלגה הסוציאליסטית של העובדים מרומניה (Partidului Socialist al Muncitorilor din România) ששינתה את שמה בספטמבר 1931 להמפלגה הסוציאליסטית מרומניה (Partidul Socialist din România). ב-1933 התאחדה המפלגה עם סיעה נוספת, שהתפצלה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה המאוחדת נקראה המפלגה הסוציאליסטית האחידה (Partidul Socialist Unitar) ובראשו ניצב גלרטר.
בחוג המשפחה ובין ידידיו כונה גלרטר בשם Moșu'Lu (מושולו) ובמהלך פעילותו הפובליציסטית השתמש בשמות העט Mihai Văleanu (מיכאי ולאנו) ו-Păcurar (פקוראר). גלרטר הוא אביו של הרופא יוליו גלרטר  שלימד תולדות הרפואה בבית הספר לרפואה בבוקרשט והיה נשוי לשחקנית והמורה למשחק ביאטה פרדנוב, ודודו של הבמאי  מוני גלרטר.
סמירמיס

סמירמיס (שם אשורי שַמוּראמַת) הייתה מלכה אשורית שחייתה בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. לפי גרסאות אחדות, פירוש שמה הוא "אהובת היונים", ולפי גרסאות אחרות, שמה המקורי הוא סמור-אמת, "מתנת הים" בבבלית. לפי ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס, השם "סמירמיס" מוצאו במילה האשורית "סוּמָטוּ", שמשמעותה "יונה".

קורות חייה

סמירמיס נולדה בעיר ארך למשפחת אצולה. כפי הנראה הייתה המלכה שמוראמת (Shammuramat), אשתו של המלך שמשי-אדד החמישי. בנה הוא אדד-ניררי השלישי, ששמו מופיע על פסל של האל נבו, הנמצא כיום במוזיאון הבריטי. מונומנטים רבים מיוחסים לסמירמיס. מסופר על פסל שהזמינה של האלה ריאה, יושבת על כס מלכות, מוקפת באריות. לפי התיאור משקלו של הפסל עלה על 250 טון. יש המייחסים לה את בניית הגנים התלויים של בבל.
סמירמיס הייתה דמות אמיתית, אולם כפי שקרה לשליטים רבים במזרח, דמותה עברה האלהה ונכללה בסיפורי המיתולוגיה המסופוטמית. לפי אגדה אשקלונית, גרמה האלה אשרה לאימה אטרגטיס (דרקטו בפי קטסיאס היווני), אלה אשקלונית-סורית, להתאהב בנער מקומי ומהזיווג נולדה סמירמיס. לאחר לידתה התביישה האם באהבתה לבן אנוש, הרגה את אביה של סמירמיס, נטשה את בתה ובעצמה קפצה לאגם והפכה לדג. סמירמיס גודלה על ידי יונים, עד שנמצאה על ידי הרועה המלכותי סימס. כשגדלה נישאה לנינוס (המייסד המיתולוגי של נינוה), שאילץ את בעלה הראשון להתאבד כדי שיוכל לשאת אותה. מסופר שלאחר מותו של נינוס בקרב המשיכה את כיבושיו והרחיבה אותם. בסופו של דבר, על פי האגדה, הפכה סמירמיס ליונה.
הטייל הסורי לוקיאנוס מספר על המקדש בהיראפוליס, שעל פי גרסאות מסוימות הוקם על ידי סמירמיס וניצב בו הפסל שלה, כשעל ראשו יונת זהב. הפסל ניצב בדלת המקדש של הרה כשהוא מורה בידה על הפתח. הוא מסביר שסמירמיס הורתה לכל יושבי סוריה לעבוד לה כאלה ולה בלבד. בעקבות הוראתה נשלחו אליה חולי ואסונות על ידי האלים עד שחזרה בה מיוזמתה והורתה לכל נתיניה לשוב להרה ומשום כך ניצב פסלה מורה בידו על פתח מקדשה. עוד הוא מספר שהאנשים באזור נמנעים מאכילת דגים ויונים משום שאלה נחשבים לחיות קדושות. קישורים נוספים בין היונה לסמירמיס מופיעים גם אצל פליניוס וסטרבו.
על פי גרסה אחרת, סמירמיס הייתה בתה של האלה עתרגתיס ואמו של הגיבור נמרוד.
נידאל חסן

ראשית חייו

חסן נולד במדינת ארלינגטון, ורג'יניה במרכז הרפואי ורג'יניה להורים פלסטינים שהיגרו לארצות הברית מאל-בירה שבגדה המערבית.  חסן גדל כמוסלמי יחד עם שני אחיו הקטנים, ולמד בתיכון וייפילד בארלינגטון. אחרי שמשפחתו עברה לרואנוק ב-1985, חסן המשיך את לימודי התיכון שלו בתיכון על שם ויליאם פלמינג ברואנוק, ויג'יניה. חסן סיים את לימודיו התיכוניים ב-1988. הוא ואחיו עזרו להוריהם בניהול מסעדה ברונקו. אביהם נפטר ב-1998 ואימם ב-2001. בבגרותם, אחד האחים המשיך להתגורר בוירג'יניה ואילו השני עבר לירושלים.

שירותו הצבאי במסלול העתודה האקדמית האמריקאית

חסן הצטרף לשורות צבא ארצות הברית מיד לאחר סיום לימודיו התיכוניים ב-1988 ולמד לימודים גבוהים במשך 8 שנים בהיותו חייל רשום. חסן סיים את לימודיו בוירג'יניה טק ב-1997 עם תואר ראשון בביוכימיה.
בעזרת התואר, התקבל חסן ללימודי הרפואה בUniformed Services University of the Health Sciences ("USU"), והשלים את לימודי הרפואה ב-2003.
לאחר מכן, סיים חסן את התמחותו בפסיכיאטריה במרכז הרפואי הצבאי על שם ולטר ריד, שם קיבל ייעוץ והושם תחת פיקוח.
חסן השלים לימודי תואר שני ברפואה ציבורית, והתמחה בתחום של אסונות ופסיכיאטריה מונעת במרכז לסטרס טראומטי בUSU, וסיים התמחות זו ב-2009. במאי 2009, חסן קוּדם מדרגת קפטן (סרן) למייג'ור (רב-סרן). לפני שעבר לפורט הוד ביולי 2009, המפקחים עליו בבית הספר לרפואה העידו על תפקודו האישי הלקוי. חרף חששות אלה, מפקדו הקודם בצבא בן פיליפס, תיאר את ביצועיו המקצועיים כ"מצוינים", כפי שעלה בחקירה הנגדית במשפט של חסן.

בתרבות

הזמר-יוצר אריק ברמן באלבום "אוי הלב הפתי והמגוחך" חיבר שיר בשם "לא סיפור פשוט", העוקב אחר הרקע לטבח שביצע נידל חסן, החל מהרקע הביוגרפי ועד להתדרדרות האישית שנסתיימה בטבח. מדובר בהתייחסות ראשונה של זמר ישראלי לפיגוע בכלל ולרצח בפרט אשר מביאה לידי ביטוי את נקודת ראותו של המפגע.