google/wiki40b huggingface dataset:
קסדת צלילה

קסדת צלילה משמשת בעיקר צוללים מקצועיים העוסקים בצלילה באספקת אוויר על מימית, אם כי קיימים דגמים אחדים המותאמים לשימוש בצלילת סקובה.
הקסדה אוטמת את מגע ראשו של הצולל עם המים, מאפשרת לו לראות היטב מתחת למים ומספקת לו גז לנשימה. כמו כן מגינה הקסדה על ראשו של הצולל כאשר הוא עוסק בעבודה כבדה או מסוכנת, ובדרך כלל מספקת לו תקשורת קולית עם השטח (ואם הדבר אפשרי – גם עם צוללים אחרים). אם צולל חבוש קסדת צלילה מאבד את הכרתו אך עדיין נושם, תישאר הקסדה במקומה ותוסיף לספק לו אוויר לנשימה עד חילוצו. לעומת זאת, את וסת הצלילה הטיפוסי המשמש צוללים ספורטיביים יש להחזיק בפה, ואם יישמט מפיו של צולל שאיבד את הכרתו – הצולל יטבע (לא כך הדבר עם מסיכת פנים שלמה, הממשיכה לספק אוויר לצולל גם כשהכרתו התערפלה.) 
לפני המצאת וסת צריכת האוויר (demanding valve), המספק אוויר לפי דרישת הצולל, קיבלה הקסדה אספקת אוויר רצופה. גז הנשימה הוזרם לתוכה בספיקה קבועה, בלא התייחסות לצורכי הנשימה של הצולל, והתנקז החוצה דרך שסתום סניקה. רוב הקסדות המודרניות כוללות שסתום צריכה, כך שהקסדה מספקת את גז הנשימה רק כאשר הצולל נושם. קסדות באספקה רצופה צורכות כמויות גז נשימה גדולות הרבה יותר מאשר אלו המצוידות בווסת; שיטה זו עשויה לעורר בעיות לוגיסטיות, והיא מאוד יקרה כאשר משתמשים בתערובות גזי נשימה מיוחדות. כמו כן יוצרת זרימת האוויר הרצופה רעש בלתי פוסק בתוך הקסדה, המפריע לקיום תקשורת תקינה. עדיין משתמשים בקסדות בעלות אספקה רצופה בצלילה בחומרים מסוכנים (HAZMAT), משום שעל־הלחץ השורר בתוכה מונע את חדירת החומר המסוכן כשקיימת סכנה לפגיעה באטימות חליפת הצלילה או הקסדה. קסדות מסוג זה עדיין נפוצות יחסית בצלילה במים רדודים, בה תצרוכת גז היא עניין משני, ובצלילה בסביבה רדיו־אקטיבית, משום שיש להיפטר מהן לאחר זמן מה בשל חשיפתן לקרינה.
אטימת הצוואר ברוב הקסדות המודרניות נעשה באמצעות "צווארון אוטם" ("neck dam") מנאופרן הנפרד מן הקסדה, ועל כן מאפשר לצולל לבחור את חליפת הצלילה בהתאם לסביבת הצלילה. כאשר מרכיבים את הצווארון האוטם על חליפה יבשה (dry suit), מבודד הגוף כולו מסביבת הצלילה, והקסדה מעניקה תוספת מסוימת של הגנה וחום. כאשר הצלילה נעשית בסביבה מסוכנת, כמו מי שפכים או כימיקלים מסוכנים, מחוברת הקסדה ונאטמת אל חליפה יבשה מיוחדת, המבודדת ומגינה על הצולל. ציוד צלילה זה הוא המקבילה המודרנית של חליפת הצלילה הסטנדרטית ההיסטורית מ"דגם 5".
משה טלמון

משה טלמון  יליד קיבוץ בית אלפא (1950) הוא פסיכולוג קליני, מומחה ומדריך בפסיכותרפיה ופסיכודיאגנוסטיקה, וממיסדי שיטת טיפול פסיכולוגי בו מתקיימת פגישה טיפולית אחת יחידה (SST - single session therapy).

לימודים וקריירה

משה טלמון השלים את הדוקטוראט שלו באוניברסיטת פנסילבניה כפסיכולוג קליני (1982). את ההתמחות שלו עשה בבית החולים לילדים ובמרכז לייעוץ לילד בפילדלפיה (PCGC) תחת הנחייתו של פרופ' סאלוודור מינושין (Salvador Minuchin) ואחרים. טלמון שימש כמנהל קליני במרכז הקיבוצים לטיפול בילד ובמשפחה ( ת.ל.ם) בחדרה וכרכז השתלמויות מחו"ל של מרכז ההדרכה של התחנה בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
כיום הוא מנחה סדנאות בכל רחבי העולם (ארצות הברית, קנדה, אנגליה, אוסטרליה ניו זילנד, יפן וסינגפור) וגם משמש כמרצה בתוכנית הבינלאומית של אוניברסיטת תל אביב ומלמד סמינר אמפירי בחקר האושר בלימודי תואר שני וכן קורסים בפסיכותרפיה ופסיכולוגיה חיובית במכללה האקדמית תל אביב-יפו. הוא הקים את המרכז הבינלאומי ל-SST בתחילה בסן פרנסיסקו.
טלמון פועל בהרצליה להקמת רשת בינלאומית שמנגישה באופן מיידי, באמצעות הרשתות החברתיות את המפגש בין מטפלים למטופלים, באופן שמאפשר טיפול, ייעוץ, הדרכה או פתרון בעיות מיידי, ממוקד אשר מותאם לצרכיו של כל אחד ואחת על פי אופיים ואמנותם.
ספריו שיצאו לאור בארצות הברית תורגמו לשפות רבות וביניהם לעברית: "תרפיה בפגישה אחת" ו"שווה לכל נפש". לאחרונה יצא ספר חדש יצא בעריכתם של מייקל הוייט ומשה טלמון שבו שורה של פסיכותרפיסטים בעולם מסכמים את ניסיונם וממציאהם מטיפולים של פגישה אחת בכל רחבי העולם: בסין, בארצות הברית, באוסטרליה, באנגליה ובקנדה.
האגודה למען הקשיש עכו

"האגודה למען הקשיש עכו" היא עמותה הפועלת בעיר עכו למען אוכלוסיית הקשישים המקומית ומפעילה מגוון של שירותים לקשיש בשותפות משרד הרווחה, אשל- הג'וניט ישראל, עיריית עכו והביטוח הלאומי.

מרכז יום לקשיש

האגודה מפעילה את מרכז יום לקשיש בעכו החל משנת 1984, כמרכז חברתי תרבותי ותעסוקתי, במסגרת טיפולית עבור קשישי העיר. בראשה עומד יו"ר האגודה,שלמה הולנדר אשר שימש גזבר העיר עכו והן גזבר קריית ים.
מרכז היום הוקם על מנת לספק במסגרת אחת, מגוון רחב של שירותים ופעילויות המיועדים לקשישים - מוגבלים בתפקודם ובניידותם - לשיפור רווחת חייהם ולהקלת הנטל על בני משפחתם. קשישים המבקרים במרכז היום נהנים ממפגש עם חברים בני גילם, ומקשת של תוכניות שמטרתן להנעים את זמנם ולעודד אותם לעסוק בפעילויות פנאי, ופעילויות גופניות, קוגניטיביות ויצירתיות.
מרכז היום לקשיש בעכו פועל בשיתוף עם פרויקט "קהילה תומכת", אשר מטרתו העיקרית היא לסייע לקשיש להשאר בביתו, ולמרות האובדנים בזקנה ביכולות הגופניות והשכליות, לקבל שירותים ומוצרים במסגרת הקהילה, ולצמצם את התנאים המובילים למעבר למסגרות דיור אחרות כגון בתי אבות או דיור מוגן.
המרכז מציע לקשישים שירות מותאם לצרכיהם משעות הבוקר ועד הצהריים. הקשישים מגיעים למרכז היום בהסעות מביתם הלוך ובחזרה, ונהנים מארוחת בוקר, כיבוד ב-11:00 וארוחת צהריים חמה ועשירה. בנוסף להזנה זוכים הקשישים לפעילות אומנות ויצירה בחדר אומנות, פעילות גופנית מותאמת, חוגי העשרה, חוגי אפיה, מסיבות, ימי הולדת וטיולים.
טולסי גבארד

ביוגרפיה

גבארד נולדה בסמואה האמריקנית. ב-1983 עברה עם משפחתה להוואי. ב-2003 התנדבה למשמר הלאומי. היא נשלחה פעמיים עם יחידתה לשירות במלחמת עיראק. היא עברה קורס קצינים וממשיכה לשרת בכוחות המשמר הלאומי כמפקדת פלוגה במשטרה הצבאית בדרגת קפטן.
ב-2002 נבחרה לבית הנבחרים של מדינת הוואי, היא הייתה בכך לאדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד מאז ומעולם. כיהנה בבית הנבחרים עד 2004, כשהתנדבה להישלח עם יחידתה לעיראק. ב-2006 עברה לוושינגטון די. סי. ועבדה במטהו של הסנאטור דניאל אקאקה. בשנים 2010 עד 2012 כיהנה במועצת העיר הונולולו. בנובמבר 2012 נבחרה לנציגת המחוז השני של הוואי בבית הנבחרים של ארצות הברית, ב-2014, ב-2016 וב-2018 נבחרה לתקופות כהונה נוספות. היא מכהנת כחברה בוועדת הביטחון, בוועדת החוץ ובוועדת ביטחון המולדת. ב-2012 היא קראה ליציאה מידית של הכוחות האמריקאים מאפגניסטן, מאחר שהמשימות של הצבא הושלמו ואין מקום למלא בה משימות שיטור. ב-2013 התנגדה לתוכניתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה לתקוף בסוריה. ב-2015 היא ביקרה את הממשל בראשותו של אובמה על סירובו לזהות את גל הטרור העולמי עם מוסלמים קיצוניים, היא ציינה ש"כל חייל יודע עובדה פשוטה, אם אינך מכיר את האויב לא תוכל להביס אותו". כמו כן ביקרה אותו על הכישלון במלחמה מול המדינה האיסלאמית. היא ציינה כי השתתפות ארצות הברית בלחימה להפלת משטר בשאר אל-אסד היא מזיקה ולא חוקית ושהיא תומכת בהמשך שליטת אל-אסד בסוריה. בעקבות פיגועי נובמבר 2015 בפריז הצביעה יחד עם הרפובליקנים בעד חוק להקשיח את אמצעי הסינון עבור פליטים מסוריה שמבקשים מקלט בארצות הברית, זאת חרף איום בוטו מצד אובמה. בינואר 2017 ביקרה בסוריה ונפגשה פעמיים עם אסד, בתחקיר עיתונאי התברר כי הנסיעה מומנה על ידי אנשי עסקים תומכי המשטר הסורי.
באפריל 2017, בעקבות המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון של משטר אסד, ולאחר התקיפה האמריקאית בסוריה, אמרה גבארד כי היא "סקפטית" שמשטר אסד אכן עומד מאחורי המתקפה הכימית.
גבארד כיהנה כסגנית יושבת ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), היא התפטרה בפברואר 2016 כדי לתמוך במועמד לבחירות לנשיאות ברני סנדרס.
בינואר 2019 הודיעה על כוונתה להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
גבארד בעלת תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת הוואי פסיפיק. היא נישאה בשנית באפריל 2015 לצלם הקולנוע אייברהם ויליאמס. היא הינדית באמונתה והראשונה ממאמיני דת זו לכהן בקונגרס של ארצות הברית.
תנועת הבתים הקטנים

תנועת הבתים הקטנים (אנגלית: Small House Movement), או תנועת הבתים הזעירים, היא תנועה או מגמה אדריכלית וחברתית, אשר מאמצת חיים פשוטים בבתים קטנים. שטחו של בית זעיר טיפוסי הוא בין 10 מ"ר ל-40 מ"ר.
פעילים בתנועה הציגו כמטרה חזרה לבתים ששטחם עד 1,000 רגל רבוע (כ-93 מ"ר), בדומה לשטח הבית הממוצע בארצות הברית בשנת 1950. שטח זה גדול במידה רבה משטח הדירה הממוצע במדינות רבות בעולם, ביניהן בריטניה (85 מ"ר בשנת 2013).

רקע

גודל הבית הממוצע בארצות הברית גדל מ-983 רגל רבועים (91.3 מטרים רבועים) ב-1950, ל-1,780 רגל רבועים (165 מ"ר) ב-1978, ול-2,479 רגל רבועים (230.3 מ"ר) ב-2007, אף על פי שמספר הנפשות הממוצע במשפחה קטן. ההסברים שהוצעו לתופעה זו הם שפע חומרי הולך וגדל, ויוקרתם של הבתים הגדולים יותר.
כיסוי פטמה

עיצוב

כיסויי פטמות מגיעים במגוון של צבעים, קטרים וצורות. למרות שכיסויי פטמות מגיעים במגוון של גדלים, הם בדרך כלל לא הרבה יותר גדול מאשר עטרת הפטמה. כיסויי פטמות בדרך כלל מוצמדים עם נייר דבק מיוחד או דבק מקבע, לעיתים קרובות גומי ערבי. עם זאת, במצבים מסוימים שמירה על כיסויי פטמות מנפילה יכולה להיות בעייתית, כפי שיכולה להיות ההסרה שלהם. ישנן נשים בעלות אלרגיה לדבקים מסוימים. חלק מכיסויי הפטמות מיועדים לשימוש חד-פעמי, ואילו אחרים ניתנים לרחצה לשימוש חוזר.

בגד ים

כיסויי פטמות לעיתים נלבשים בחופים על מנת למקסם את השיזוף, כתחליף לשיזוף טופלס או בעירום, ולהימנע מקווי השיזוף אשר הביקיני גורם.
Misty

מִיסְטִי (מאנגלית: Misty, "מעורפל") הוא סטנדרט ג'אז שכתב הפסנתרן ארול גארנר בשנת 1954.
מיסטי נכתב כקטע אינסטרומנטלי והוקלט באלבומו של גארנר Contrasts שיצא לאור בשנת 1955. כשנה לאחר מכן חוברו לו מילים על ידי ג'וני ברק. השיר לא זכה להכרה רחבה, עד אשר בוצע על ידי ג'וני מאטיס ונכלל באלבומו Heavenly בשנת 1959. ביצוע זה של מאטיס היה לביצוע המוכר ביותר של השיר והוביל לפופולריות הרבה שלו. מאז הפך מיסטי לסטנדרט ובוצע על ידי אמנים רבים ונודעים, ביניהם אלה פיצג'רלד, שרה ווהן, אריתה פרנקלין, פרנק סינטרה ורבים נוספים.
הקטע האינסטרומנטלי ממלא תפקיד מפתח במותחן נגן לי שנית מיסטי  (סרטו של קלינט איסטווד, 1971) הקרוי על שמו.
אלברט שוורץ

ביוגרפיה

שוורץ נולד בשיקגו, אילינוי. הוא בוגר אוניברסיטת נורת'ווסטרן ובעל תואר במשפטים מאוניברסיטת שיקגו.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה בשנת 1930 היה שוורץ לשחיין הראשון שזכה ב-3 תארים בסגנון חופשי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה שוורץ במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.8 שניות, אחרי יאסוג'י מיאזאקי (58.2 שניות) וטאצוגו קוואישי (58.6 שניות) שניהם מיפן. בגמר שחו שלושה שחיינים מיפן ושלושה שחיינים מארצות הברית. רק שחיין יפני אחד החמיץ גמר אולימפי בלוס אנג'לס. מדליסט הכסף מהאולימפיאדה הקודמת השחיין אישטוואן באראן מהונגריה, לפי הצילומים נראה שסיים במקום השני בחצי הגמר ולא רביעי כפי שקבעו השופטים ולכן לא שחה בגמר. בשלב המוקדמות קבע מיאזאקי שיא אולימפי חדש בתוצאה של 58.0 שניות.
שוורץ זכה עם קבוצתו 6 פעמים באליפות ארצות הברית בכדורמים.
שוורץ נפטר בלוס אנג'לס, קליפורניה בשנת 1986.
יחסי אריתריאה–ארצות הברית

היסטוריה

בשנת 1942 הוקמה הקונסוליה האמריקנית בעיר אסמרה, ובשנת 1953, חתמה ממשלת ארצות הברית על ברית הגנה הדדית עם אתיופיה. ההסכם העניק לארצות הברית שליטה על הבסיס הצבאי הבריטי ליד אסמרה, ובשנות ה-60, כ-1,700 אנשי צבא אמריקנים הוצבו בבסיס ההוא. בשנת 1970, התקדמות טכנולוגית בתחום התקשורת והלווין והתקשורת גרמה לתחנת התקשורת בקאגניו להיות מיושנת יותר ויותר.
בשנת 1974, צומצם כוח האדם בבסיס באופן דרסטי, ובתחילת 1977 הודיעה ארצות הברית לאתיופיה כי בכוונתה לסגור את הבסיס ב-30 בספטמבר אותה שנה. בינתיים החמירו היחסים של ארצות הברית עם מנגיסטו, ובאפריל 1977 ביטל מנגיסטו את ברית ההגנה ההדדית משנת 1953 והורה על צמצום כוח האדם של ארצות הברית באתיופיה, כולל סגירת מרכז קאגניו לתקשורת והקונסוליה באסמרה. באוגוסט 1992 פתחה ארצות הברית מחדש את הקונסוליה באסמרה. ב-27 באפריל 1993 הכירה ארצות הברית באריתריאה כמדינה עצמאית, וב-11 ביוני אותה שנה כוננו קשרים דיפלומטיים בין המדינות.
האינטרסים של ארצות הברית באריתריאה כוללים את תהליך השלום עם אתיופיה, עידוד ההתקדמות לכינון תרבות פוליטית דמוקרטית, ותמיכה במאמצי אריתריאה בפתרון הבעיות האזוריות, וקידום הרפורמה הכלכלית.

יחסים דיפלומטיים

ארצות הברית מחזיקה באריתריאה שגרירות באסמרה בלבד, ואילו אריתריאה מחזיקה בארצות הברית רק שגרירות בוושינגטון די סי.
יחסי בוסניה והרצגובינה–סלובניה

היסטוריה

בוסניה והרצגובינה וסלובניה היו שתיהן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן הצטרפו למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר חברה לממלכת סרביה ולממלכת מונטנגרו, להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ברמה כלשהי, ולאחר המלחמה הם שבו להיות חלק מיוגוסלביה בראשותו של טיטו.
בראשית שנות התשעים היו שתי המדינות מעורבות במלחמות יוגוסלביה, סכסוכים חמושים שבאו בעקבות התפרקות יוגוסלביה לחמש מדינות ריבוניות: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, הרפובליקה של מקדוניה, סלובניה והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (שהפכה בשנת 2003 לסרביה ומונטנגרו, והתפרקה בשנת 2006). בסלובניה המלחמה הייתה קצרה, ואילו בבוסניה והרצגובינה הקרואטים, הבוסנים והסרבים (כולל הקרואטים-בוסנים והבוסנים-סרבים) נלחמו זה בזה בבריתות לא יציבות בסדרת קונפליקטים. מרבית המלחמות אירעו בשטחה של בוסניה והרצגובינה, שם הקימו הקרואטים את הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה. כתוצאה מהסכם דייטון, בוסניה והרצגובינה חולקה לשתי ישויות על בסיס שלושת העמים: רפובליקה סרפסקה (לסרבים) והפדרציה של בוסניה והרצגובינה (לבוסנים והקרואטים).

נציגויות דיפלומטיות

בוסניה והרצגובינה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה בלבד. מאידך, סלובניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו בלבד.
Window Maker

Window Maker הוא מנהל חלונות חופשי ומבוסס קוד פתוח למערכת החלונות X, המאפשר ליישומים גרפיים לרוץ על מערכות הפעלה דמויות יוניקס. מיועד לחקות, את ממשק המשתמש הגרפי של NeXT, כסביבה תואמת OpenStep. ‏ Window Maker הוא חלק ממיזם גנו.

סקירה

ל-Window Maker יש שם של מערכת מהירה יעילה ובעלת יציבות גבוהה]. המערכת מאופיינת "במראה אלגנטי, ובחזות הדומה לממשקNeXTstep", והושם בה דגש על קלות שינוי ההגדרות והשימוש. הממשק נוטה למינימליזציה.
כלי גרפי בשם Wprefs הנכלל במערכת, מאפשר לשנות את רוב ההיבטים של הממשק הגרפי. סביבת העבודה בעלת ביצועים גבוהים ותומכת ישירות בסמלילים בפורמטים, XPM‏, PNG, ‏JPEG‏, TIFF,‏GIF, ו-PPM ‏(portable pixmap). הסמלילים יכולים להיות גם בעיבוד ערוץ אלפא, ומאפשר פתיחת תפריט נגלל, וכן סמליל מזעור חלון ואנימציות אחרות על שולחנות עבודה מרובים. ניתן להחיל הדגרות גם ללא אתחול המערכת. המערכת תומכת בערכות נושא וקיימות רבות הזמינות לשימוש.
בשל קרבתו מבחינת העיצוב לeXTstepish, קיים מגש סמלים ב-Window Maker, אך המראה דומה יותר למערכת NeXT.
ג'ו ארפאיו

ביוגרפיה

ארפאיו נולד בספרינגפילד שבמסצ'וסטס להורים איטלקים. אמו מתה כשילדה אותו, והוא גודל בידי אביו, שהיה בעל מכולת. הוא עזר לאביו לנהל את חנותו עד לגיוסו לצבא ארצות הברית. עם שחרורו מהצבא ב-1954 נסע לוושינגטון הבירה שם עבר הכשרה משטרתית וב-1957 עבר ללאס וגאס שבנוודה.
ב-1992 נבחר לשריף מחוז מריקופה. הוא עבד כקצין משטרה בלאס וגאס במשך כחצי שנה בטרם מונה לסוכן מיוחד של הלשכה הפדרלית להתמכרות לסמים, שמאוחר יותר התמזגה אל המנהל לאכיפת הסמים. במהלך כהונתו בת 25 השנים במנהל, הוא הוצב בארגנטינה, טורקיה ומקסיקו, ועם השנים התמנה לראש סניף המנהל באריזונה.
ארפאיו מגדיר עצמו כ"שריף האמיץ ביותר באמריקה". החל מ-2005 נקט עמדה תקיפה נגד הגירה בלתי חוקית לארצות הברית. ב-2010, הצית את ההתנגדות העזה לחוק התמיכה באכיפת החוק וביטחון שכונותינו, אשר סתר את פסיקות בית המשפט העליון של ארצות הברית. ארפאיו ידוע גם כתומך בתנועה אשר קידמה את הטענה הכוזבת כי הנשיא לשעבר ברק אובמה לא נולד בארצות הברית וב-2018 המשיך לטעון כי תעודת לידתו, אשר מצביעה על כך שאובמה נולד בארצות הברית, מזויפת. ארפאיו הורה לשכן מהגרים בלתי חוקיים באוהלים הנמצאים בתוך מתקני כליאה, בזמן בחוץ הטמפרטורה עולה על 40 מעלות צלזיוס ובפנים האוהל למעלה מכ-50 מעלות. בראיון עיתונאי שהעניק ארפאיו למעריב ביוני 2012 שבח את טיפולה של ישראל בהסתננות מאפריקה אליה ואמר: "הייתי בישראל כמה פעמים. אני סומך עליכם שתדעו איך לנקות את הרחובות שלכם מהזבל הזה... ישראל מדינה קשוחה, אתם יודעים איך לפתור בעיות כשצריך, לא כמו ארצות הברית".
ב-2011 נודע כי ארפאיו הורה לפקודיו לעכב ועצור נהגים בעלי חזות לטינית בכבישי אריזונה, על סמך החשד כי הם מהגרים בלתי חוקיים בלבד. לפני כן, ב-2008 הגישה קהילת ההיספנים באריזונה תובענה ייצוגית נגד ארפאיו בגין פקודותיו אלו. בית המשפט המחוזי קבע כי ארפאיו מבצע אפיון גזעי (Racial Profiling) והורה לבטל את פקודותיו, אך ארפאיו המשיך לבצע זאת למעלה משנה וחצי. בחודש יולי 2017 הורשע בבזיון בית המשפט על כך שהפר את הוראותיו. ב-26 באוגוסט אותה שנה קיבל חנינה נשיאותית מהנשיא דונלד טראמפ, שבו הוא תמך לאורך כל מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
ב-2018 הודיע על כוונתו להתמודד על המושב של אריזונה בסנאט של ארצות הברית בבחירות שתערכנה באותה שנה, שייתפנה עם פרישתו של הסנאטור ג'ף פלייק.
קקורה קירישיטן

קקורה קירישיטן (ביפנית: 隠れキリシタン, "נוצרים נחבאים") הוא הכינוי המודרני לחברי הכנסייה הקתולית ביפן, שנאלצו לרדת למחתרת לאחר מרד שימאברה בשנות ה-30 של המאה ה-17.

היסטוריה

ב-1614 פרסם טוקוגאווה איאיאסו צו שקרא לגירוש הכמרים הנוצרים מיפן ואסר על האמונה הנוצרית. הפרה של צו זה דינה היה מוות. האיסור נאכף בדרגות חומרה שונות באזורים שונים במדינה, והכמרים הזרים אכן עזבו את יפן. מרד שימאברה, שפרץ בשלהי 1637 החל כמחאה כלכלית של פשוטי העם, אך מכיוון שהאזור היה נוצרי ברובו, עוד מימי פעילותה של הכנסייה הקתולית במקום, קיבל המרד גוון דתי. לאחר דיכויו האלים של המרד חשדה השוגונות בכנסייה הקתולית במעורבות במרד, ובעקבות זאת גורשו גם כל הסוחרים הפורטוגזים מיפן. מדיניות ההסתגרות של יפן נאכפה ביתר שאת, ואיתה גם מדיניות רדיפת הנוצרים. לפיכך, נאלצו הקירישיטן, הנוצרים היפנים, לרדת למחתרת.
הקקורה קירישיטן נהגו להתפלל בחדרי תפילה סודיים שהיו מתקינים בבתיהם, ולכן קיבלו את הכינוי "נחבאים". מכיוון שכל הכמרים הזרים גורשו מיפן, נאלצו הקקורה קירישיטן לשמר את הקהילה בכוחות עצמם, והיו להם מנהיגים מבין האנשים, שהיו אמונים על עריכת הטקסים. פסלונים בדמות ישו ומרים, אם ישו, שהיו בשימוש בתקופת פעילותה של הכנסייה ביפן, הוחלפו בפסלונים שדמו לפסלים מסורתיים של הבודהה ושל הבודהיסטווה. התפילות עצמן שונו על מנת שישמעו כתפילות בודהיסטיות, אף על פי שמילים רבות מלטינית, פורטוגזית וספרדית נותרו בהן. מכיוון שלהחזיק עותק של התנ"ך היה מלווה בסיכון רב בעקבות הרדיפות מצד הרשויות, עברו סיפוריו מפה לאוזן.
במקרים אחדים, עברה הקהילה הנוצרית שינוי במהלך הזמן, שנבע מהניתוק מהכנסייה ברומא. מילות התפילות איבדו ממשמעותן, והנצרות הפכה למעין פולחן אבות, בו היו אבות המאמינים למעשה למרטירים.
רבים מהקקורה קירישיטן, בהם גם אלה שאימצו גרסה שונה של הנצרות, יצאו ממחבואם לאחר מתן חופש דת במסגרת הרסטורציה של מייג'י. רבים מהם שבו לחיק הכנסייה הקתולית, אך אחרים שמרו על צביונם הדתי, והם קיבלו את הכינוי הנארה קירישיטן (離れキリシタン, "נוצרים נפרדים").
לאחר מתן חופש דת ותהליך החילון שחל ביפן, נעלמו קהילות של הנארה קירישיטן. באופן מסורתי למדו הבנים את המנהגים ואת התפילות מאביהם, אך בעקבות תהליכי המודרניזציה, איבדו הראשונים עניין במסורת.
נחשיל מצוי

סימני היכר

אורכו של נחשיל מצוי בוגר בדרך כלל 30-20 ס"מ, אך נמצאו פרטים שהגיעו עד לאורך של 40 סנטימטר. לרוב, הנקבה גדולה מהזכר. משקלו של פרט בוגר מגיע עד 14 גרם. 
גופו קטן ועדין. בצורתו הוא דמוי תולעת, עם ראש קהה ומעוגל בצורתו המחובר כמקשה אחת לגופו, ללא הצרה. הגוף מכוסה כולו בקשקשים קטנים וחלקים, שווים בגודלם לכל אורכו. זנבו מסתיים בטופר מחודד המשמש אותו בתנועתו. בראשו שתי עיניים שחורות קטנות, שאר הגוף בעל גוון חום-ורוד או חום-אפור. הבטן בהירה מעט מאשר הגב וכן שקופה חלקית, כך שאיברי הפנים כמו גם ביצי הנחש ושאריות מזונו נראים מבעד לעורו. 
מראהו, המזכיר את מראה השלשול יותר מאשר את רוב סוגי הנחשים, לרוב אינו מבהיל בני אדם.

תפוצה ובית גידול

הנחשיל המצוי חי בדרום מזרח אירופה בחצי האי הבלקני בשטחן של יוגוסלביה לשעבר, של אלבניה, דרום בולגריה ויוון, וכן בצפון מזרח אפריקה, בעבר הקווקז ובדרום מערב אסיה - כולל ישראל. הוא נפוץ באזורי גבעות ובמדרונים היבשים של אזורים הרריים, במיוחד באזורים של עשבייה דלילה.

אורחות חייו

גופו של הנחשיל מותאם במיוחד לחיים מתחת לקרקע. הוא חי במחילות תת-קרקעיות ומתחת לסלעים. אל פני הקרקע הוא עולה רק בשעת דמדומים ובלילות. בהתאם לגובה מעל פני הים ולטמפרטורה, יכול הנחשיל לשרוד שנת חורף של חודשיים עד שישה חדשים. 
תזונתו של הנחשיל המצוי מורכבת בעיקר מנמלים, מגולמיהן ומביציהן, וכן הוא טורף חרקים ותולעים תת-קרקעיים אחרים, במיוחד טרמיטים. הנקבות מטילות ארבע עד שש ביצים מוארכות. הצעירים בוקעים בסתיו, ואורכם עד 7 סנטימטרים.
גאורג שטומה

ביוגרפיה צבאית

שטומה החל את הקריירה הצבאית שלו ב-1906 כצוער בצבא הקיסרות הגרמנית. במלחמת העולם הראשונה נפצע ועבר לשרת במטה הכללי. לאחר המלחמה המשיך לשרת ברייכסוור. בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-2 שהייתה ממונעת בכלי רכב משוריינים ומספר טנקי פאנצר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד על הדיוויזיה הקלה ה-2 בפלישה לפולין והגיע איתה לאחר מספר קרבות לוורשה. באוקטובר 1939 חזר עם הדיוויזיה הזאת לגרמניה. לאחר התארגנות והצטיידות הפכה הדיוויזיה הקלה ה-2 לדיוויזיית הפאנצר ה-7. ב-5 בפברואר 1940 העביר את הפיקוד על הדיוויזיה לארווין רומל שהצטיין בפיקוד עליה בפלישה לצרפת. ב-19 ביולי 1940 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
שטומה קיבל פיקוד על הקורפוס ה-40 והשתתף במערכה על צרפת, במערכה בבלקנים בכניסה לבולגריה ובפלישה ליוגוסלביה ויוון תחת פיקודו של וילהלם ליסט. מיד לאחר מכן השתתף במבצע ברברוסה תחת פיקודו של פדור פון בוק. הוא הגיע עד פאתי מוסקבה וב-1942 השתתף בפתיחת קרב סטלינגרד, אבל בגלל שהרוסים הצליחו לגנוב מיחידתו תוכניות צבאיות הוא הודח ב-20 ביולי 1942 והועמד לדין בהוראתו של היטלר. שטומה נידון ל-5 שנות מאסר אך פון בוק חנן אותו לאור הצטיינותו בקרבות.
שטומה נותר חסר תעסוקה ואז נקרא להחליף את רומל.

קרב אל-עלמיין השלישי

היטלר ייחס לחזית צפון אפריקה חשיבות משנית. הוא נגרר לאפריקה בעל כרחו כי לא יכול היה להניח להתמוטטות צבא איטליה, שהייתה בעלת בריתו, להפוך להתמוטטות פוליטית. במבצע ברברוסה הוציא הוורמאכט 146 דיוויזיות ובהן כ-3 מיליון חיילים, ובמדבר לא עלה הכוח הגרמני בשיאו על 4 דיוויזיות עם 50,000 חיילים. לאחר הניצחונות וכיבוש טוברוק בקיץ 1942 נעצר רומל לפני אל-עלמיין בגלל התארכות קווי האספקה שלו. לצ'רצ'יל היה חשוב ניצחון בחזית זו כאוויר לנשימה, לאחר שורת כשלונות קשים בטוברוק ובסינגפור שערערו את ביטחון העם הבריטי בצבאו ובו. הוא החליף את מפקד הארמייה השמינית גנרל קלוד אוקינלק בברנרד לו מונטגומרי. ערב פתיחת ההתקפה היה לבריטים יתרון במספר הטנקים, תותחים, מטוסים, לוחמים ועוד. רומל היה מודע לכך, ובנה שורה של כ-450,000 מוקשים נגד אדם וטנקים. הוא היה תשוש וסבל מבעיות רפואיות. דווקא בשעה קריטית זאת אישר לו היטלר חופשת מחלה בגרמניה. למחליפו הזמני מונה שטומה, שלא היה לו כל ניסיון בלוחמה מדברית.
שטומה הגיע למדבר ב-19 בספטמבר 1942. הוא סבל מיתר לחץ דם, ורומל העלה תמיהות בקשר להחלטה לשלוח למדבר אדם חולה. הוא הציג לשטומה את תוכניות ההגנה ובעיות האספקה וביקש ממנו לפעול לתיקון המצב, אבל שטומה לא עשה זאת. רומל עזב ב-24 בספטמבר 1942.
ההתקפה הבריטית החלה ב-23 באוקטובר 1942 בשעה 21.25 בהפגזה מ-750 תותחים שלאחריה החלו חיילי חיל ההנדסה לפלס דרכים בשדות המוקשים.
שטומה הופתע מעוצמת ההתקפה. הוא יצא לכיוון מפקדתו, במכונית פתוחה ללא ליווי צבאי וללא מכשיר קשר ביחד עם קצין ההנדסה של הקורפוס, קולונל בוכטינג. הם נתקלו בעמדה של חיילים אוסטרלים, שפתחו באש. בוכטינג נהרג. הנהג, שעמד על טעותו, סובב את ההגה במהירות. שטומה ניסה לקפוץ מהרכב, ונגרר מרחק מה כשמחצית גופו מחוץ לרכב עד שנפל על אדמת המדבר. תחילה לא היה ידוע מה קרה לו ורק אחר כך נמצאה גופתו ללא סימני פגיעה חיצונית, ונקבע שמת בגלל התקף לב. 24 שעות נותרה ארמיית הפנצרים ללא מפקד עד שנתמנה גנרל וילהלם פון תומה. רומל קטע את חופשתו והגיע למפקדתו במדבר ב-25 באוקטובר 1942 בלילה, אבל אז החזית שלו כבר נפרצה.
שטומה נקבר בבית הקברות הצבאי הגרמני בטוברוק.
מרכז למחקרי יהדות מתקדמים

המרכז למחקרי יהדות מתקדמים (באנגלית: Center for Advanced Judaic Studies) באוניברסיטת פנסילבניה הוא המוסד היחיד בעולם המוקדש למחקר פוסט-דוקטורט בתרבות יהודית. הוא נמצא ברובע העתיק של פילדלפיה. מנהל המרכז הוא פרופסור דוד רודרמן.

דרופסי קולג'

המכון הידוע היום בשם מרכז ללימודי יהדות מתקדמים נוסד ב- 1907 כדרופסי קולג' ללימודי עברית ונושאים קרובים (Dropsie College of Hebrew and Cognate Learning) ולבסוף כאוניברסיטת דרופסי. היא נקראה על שם מי שתרם לה משה אהרן דרופסי (1821-‏1905) שהיה גר שציווה את כל הונו לקידום והדרכה בעברית ושפות קרובות ובספרויות שלהן.
דרופסי העניקה יותר מ-200 תוארי דוקטור בין הקמתה עד סגירתה כמוסד המעניק תארים ב- 1986. היא גם המו"ל של Jewish Quarterly Review שנחשב בזמנו ככתב העת היוקרתי ביותר בתחומו.
אחרי סגירתה ב-1986 כמוסד מעניק תארים היא נעשתה לאחד המוסדות החשובים בארצות הברית בהם יש תוכנית פוסט דוקטורט בין תחומית. היא התאחדה עם אוניברסיטת פנסילבניה ב- 1993 ואחרי כן שונה שם המוסד למרכז למחקרי יהדות מתקדמים. הוא ממשיך לפרסם את Jewish Quarterly Review שהוא כתב העת הוותיק ביותר היוצא לאור בתחום מדעי היהדות באנגלית.

עמיתים

כיום תומך המרכז ב-24 עמיתים בכל שנה המנהלים את המחקרים שלהם באוניברסיטת פנסילבניה. כל עמית מקבל משרד משלו במרכז העיר פילדלפיה והעמיתים נפגשים לסמינר פעם בשבוע. החיבורים שהם כותבים מתפרסמים בתום שהותם בתוכנית על ידי הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה. 
בכל שנה יש נושא מיוחד. החוקרים פונים אם נושא מחקרם העכשווי מתאים לנושא של אותה שנה. כך למשל, הנושא עבור השנה האקדמית 2005-6 היה "הספר היהודי: טקסטים והקשרים השוואתיים". הנושא לשנה 2006-7 היה "חייהם של יהודים, נוצרים ומוסלמים תחת שלטון החליפים והסולטאנים".

ספרייה

צירוף ספריית דרופסי/אננברג עם זו של אוניברסיטת פנסילבניה יצר אוסף של 350,000 כרכים ביודאיקה הכולל יותר מ-8,000 ספרים נדירים ומבחר של לוחות בכתב היתדות. הטקסטים הזמינים לחוקרים הם בעברית, אנגלית, גרמנית, יידיש, לדינו, ערבית ולטינית. 
כמו כן יש 451 קודקסים ב-11 סוגי אלפבית ב-24 שפות ודיאלקטים. בין השפות והדיאלקטים נכללים ערבית יהודית, ארמנית, טלוגו וסורית. משלימים את האוסף קטעים מגניזת קהיר וקטעים אחרים הכתובים בקופטית ובכתב דמוטי על פפירוסים. 
יש ברשות הספרייה, גם, מכתבים של יותר מ-50 מנהיגים יהודים אמריקאים מן המאה ה-19 והמאה ה-20. ביניהם מכתבים של יצחק ליסר, אברהם נוימן, סיירוס אדלר (שהיה נשיא של דרופסי קולג'), סבתו מוראיס ואחרים.
מרפאת לוינסקי

מרפאת לוינסקי הוקמה בשנת 2002 כחלק מלשכת הבריאות תל אביב, ממוקמת בתחנה המרכזית החדשה בתל אביב ונותנת שירותים שונים למחלות מין ו-HIV. המרפאה פתוחה ונגישה עבור כל אדם, מתוך האמונה כי לכל אדם הזכות לבריאות, הזכות לחיות את חייו על פי דרכו ועל כן המטופלים במרפאה לא נדרשים לחשוף את זהותם. מרפאת לוינסקי לוקחת חלק במאבק המתמשך בנזקי תופעת הזנות ויש לה תרומה משמעותית לעיצוב תחום הטיפול והשיקום של קורבנות זנות בישראל – נשים, גברים, טרנסג'נדרים, קטינים, וחסרי מעמד.