google/wiki40b huggingface dataset:
הביסטמאסטר האולטימטיבי

פורמט

במהלך העונה מתמודדים המשתתפים עם מסלול מכשולים מורכב וקשה, כשעל כל מכשול שהמתמודד עובר הוא מקבל ניקוד הנצבר לאורך כל המכשולים, כשהמדורגים אחרונים מודחים והשניים בעלי הניקוד הגבוה ביותר מתמודדים בשלב הסופי אחד מול השני בתחרות טיפוס הכוללת איסוף נקודות.
כל מדינה משתתפת מיוצגת על ידי שני פרשנים המפרשנים בשפת המדינה, כשהמנחים והפרשנים העיקריים הם זוג המנחים האמריקאים.

עונה 1

העונה עלתה לנטפליקס ב-24 בפברואר 2017, והיא כללה עשרה פרקים. את פתיח העונה הגיש סילבסטר סטאלון. היא צולמה במשך שמונה לילות בסנטה קלריטה שבקליפורניה.
בתשעת הפרקים הראשונים השתתפו בכל פרק 12 מתמודדים מ-6 מדינות שונות: ארצות הברית, ברזיל, גרמניה, יפן, מקסיקו וקוריאה הדרומית, כשבסך הכל השתתפו במהלך העונה 108 מתחרים. בפרק האחרון התמודדו כל מנצחי תשעת הפרקים. המנצח של העונה היה פיליפה קמרגו הברזילאי, אך הוא לא זכה בתואר "הביסטמאסטר האולטימטיבי" משום שלא סיים את המסלול עד סופו.

עונה 2

העונה עלתה לנטפליקס ב-15 בדצמבר 2017, והיא כללה עשרה פרקים. היא צולמה במשך שמונה לילות בסנטה קלריטה שבקליפורניה, והיא הוזמנה על ידי נטפליקס בטרם עוד קודם שידור העונה הראשונה.
בתשעת הפרקים הראשונים השתתפו בכל פרק 12 מתמודדים מ-6 מדינות שונות: איטליה, ארצות הברית, הודו, סין, ספרד וצרפת, כשבסך הכל השתתפו במהלך העונה 108 מתחרים. בפרק האחרון התמודדו כל מנצחי תשעת הפרקים. המנצח של העונה היה האיבין צ'ו הסיני, שסיים את המסלול כולו וזכה ב-50,000 דולר ובתואר "הביסטמאסטר האולטימטיבי".

עונה 3

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
פראיה

היסטוריה

התיישבות שהתקיימה במקום נהרסה על ידי פרנסיס דרייק ב-29 בנובמבר 1585, כאשר רק בית החולים המקומי נשאר על תילו. העיירה החדשה נוסדה ב-1615 לאחר שתושבים נוכחו לדעת כי הנמל בסביבת העיר טוב מאוד באיכותו. העיר התפחתה מאוד לאחר שהיגרו אליה תושבים רבים מסידאדה וליה שסבלה מהתקפות פיראטיות. העיר הפכה לבירת האיים ב-1770.

כלכלה

מנמל העיר מייצאים בעיקר קפה, קנה סוכר ופירות טרופיים.
בעיר ישנה תעשיית דייג מפותחת, וכן מספר רב של חופי ים. כמו כן, בעיר ממוקם המטה הראשי של הבנק המרכזי של כף ורדה.

אתרים בעלי חשיבות

בעיר ממוקם ארמון הנשיאות שנבנה במאה ה-19 עבור המושל הפורטגזי, כמו כן מצוי בעיר מוזיאון אתנוגרפי (Museu Etnográfico) ואנדרטה לדייגו גומס (Monumento de Diogo Gomes) מגלה האיים.

תחבורה

העיר משורתת על ידי נמל התעופה הבינלאומי של פראיה.
פאלאצו טייפולו

היסטוריה

הארמון נבנה במחצית השנייה של המאה ה-16 עבור משפחת טייפולו העשירה, במקום בו ניצב קודם לכן ארמון ישן של המשפחה. 
חזית המבנה עוטרה בציורי קיר מעשה ידי אנדראה שיאוונה, אשר כיום ניתן לראות את שרידיהם.  
פנים המבנה עוטר בציורי קיר מעשה ידי יאקופו גואראנה.
משפחת דובינשטיין

עלילה

משפחת דובינשטיין הם דובים אנתרופומורפיים, אשר פותרים הרבה בעיות בדרך המיוחדת שלהם בחיי היום-יום.
אסקולי פיצ'נו

היסטוריה

העיר נוסדה על ידי הסאבינים, שבט איטלקי, מספר מאות לפני הספירה. בשנת 279 לפנה"ס נערך בקרבת העיר קרב אסקולום (על שם העיר) בין הרפובליקה הרומית לבין פירוס מלך אפירוס. הקרב נחרת בהיסטוריה באימרה "עוד ניצחון כזה ואבדנו", המיוחסת לפירוס לאחר שניצח בקרב במחיר השמדה של רוב צבאו. בשנת 268 קיבלה העיר זכויות חלקיות, כבעלת ברית לרומא. במלחמת בעלות הברית הצטרפה העיר, שנקראה אז אסקולום, למרד ברומאים, והייתה נתונה למצור ארוך תחת מחנהו של גנאיוס פומפיוס סטראבו. בשנת 89 לספירה נכנעה העיר ותושביה זכו לזכויות אזרח מלאות.
במהלך ימי הביניים נפגעה העיר מהאוסטרוגותים ומאוחר יותר מהלומברדים בפיקודו של המלך פארוד (Faroald). לאחר כמאתיים שנה שבהן נשלטה העיר כחלק מדוכסות ספולטו (593–789), עברה אסקולי לשליטת הפרנקים.
אמן - חברה - אמן

תיאור

התערוכה "אמן -> חברה -> אמן" הוצגה בקיץ 1978 במוזיאון תל אביב. התצוגה חולקה  לארבעה פרקים שהציגו, בצורה כרונולוגית, היבטים חברתיים שונים באמנות הישראלית, נושא שהיה מוצנע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, ביחס לעיסוק בהיבטים פנים-אמנותיים. 
ארבעת פרקי התערוכה היו: "הריאליזם של שנות החמישים"; "החברה בראי אמנות הפופ"; "מגמות מעורבות בשנות השבעים" ו"חברה נאיבית". הפרק הראשון בתערוכה תיאר את הציור הריאליסטי הישראלי בשנות ה-50 של המאה ה-20, שבו הופיעו ביטויים חברתיים ופוליטיים רבים. במידה רבה היה זה החלק ההומוגני ביותר, בשל האחידות הסגנונית היחסית בין האמנים השונים. הפרקים הבאים בתערוכה הכילו תערובת של מדיה אוונגרדיות שונות לבד מציור מסורתי, ובהן פיסול, צילום ועוד. 
בין העבודות שהוצגו בתערוכה  "שבת בקיבוץ" (1949) מאת יוחנן סימון ו-"לשכת עבודה" (1956) מאת גרשון קניספל, "תמונת מחזור" (1965) מאת ציונה שמשי, "דיוקן האמן כלוחם צעיר" (1966) ו-"הוא הלך בשדות" (1967) מאת יגאל תומרקין,  המיצב "יד ענוגה" (1978) מאת משה גרשוני, "העיניים של המדינה" (1975) מאת מיכל נאמן, גרסה מקבילה של העבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1976) מאת דגנית ברסט, "החלפת אדמות" של מיכה אולמן מתוך "פרויקט מצר-מסר" (1972), מודעות אבל (1975) של גדעון גכטמן ועוד.

רשימת האמנים שיצירותיהן הוצגו בתערוכה

מיכה אולמן, משה אלנתן, ביאנקה אשל-גרשוני, יוסי אשר, דגנית ברסט, שמואל בק, יוסל ברגנר, יאיר גוטמן, תמר גטר, גדעון גכטמן, אהרון גלעדי, יאיר גרבוז, משה גרשוני, משה גת, מיכאל דרוקס, יוכבד וינפלד, מרסל ינקו, גבריאל כהן, פנחס כהן גן, כומר ומלמד, רפי לביא, אורי ליפשיץ, חיים מאור, מיכל נאמן, אברהם נתון, יוחנן סימון, עודד פיינגרש, יורם רוזוב, מנשה קדישמן, גרשון קניספל, רן שחורי, רות שלוס, ציונה שמשי, יגאל תומרקין
הנרי קאוול

ילדות ונעורים

הנרי קוול נולד להורים, שבחרו בדרך חיים אנרכיסטית וייסדו עיתון פילוסופי-אנרכיסטי. התנגדותם לשלטון חלה גם על החינוך הציבורי המקובל. הם בנו קוטג' קטן בשולי מנלו פארק, באזור שהיה עדיין כפרי, שם החלה בנייתה של אוניברסיטת סטנפורד. הנרי קוול נולד שם, ומנלו פארק היה לבסיסו העיקרי עד 1936. 
הנרי גילה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר, ואביו ביקש לעשותו לכנר מצליח, אך הלחץ שהופעל עליו מגיל חמש בתקווה להציגו כילד פלא השיג את המטרה ההפוכה והנרי נטש את הכינור. הוריו התגרשו בשנת 1903 והנרי נשאר עם אמו ולאחר שנים אחדות עבר עמה ועם אחיו הבכור לניו יורק. משאבי התרבות העצומים של העיר קסמו לנער המחונן, אך חסרון-כיס שהביאם אל סף רעב אילץ את המשפחה לחזור אל אחות אמו בקנזס.
בשנת 1910 שבה המשפחה למנלו פארק. הנרי החל ללמוד בבית הספר, אך הצקות התלמידים הביאו את אמו להוציאו משם ולחדש את החינוך הביתי, שבו החלה בניו יורק. בעיות בריאות של אמו ומחסור מחריף והולך אילצו את הנרי למצוא דרכים להשתכר כסף למחייתם. בשלב מסוים משך את תשומת לבו של פסיכולוג אוניברסיטת סטנפורד, לואיס טרמן, שעסק אז במחקר בילדים מחוננים בקליפורניה והתרשם מאוד מהיקף הידע, רהיטות הדיבור ואוצר המילים הרחב של הנער המוזנח והפרוע, בד בבד עם שליטתו הירודה בחשבון ובאיות. טרמן סבר, שהנרי קוול יוכל להצליח בה במידה כמדען או כמוזיקאי.
"רמת משכל כמו שלו", ציין טרמן, "יש גם לאחרים, אבל הנרי יש רק אחד."
קוול החל להלחין כבר בגיל 10, אך משנת 1913 ואילך, כשהחל לנהל רישום של יצירותיו, התנסה בפרץ יצירתיות. יציאתו הראשונה לקהל כפסנתרן ומלחין התרחשה ב-5 במרץ 1914, בקונצרט בחסות המועדון המוזיקלי של סן פרנסיסקו. בהמשך לכך, דאג טרמן, יחד עם סמיואל סיווארד, פרופסור לאנגלית בסטנפורד, לייסד קרן, שתשחרר אותו מן הדאגה לאמו, שמתה במחלת הסרטן שנתיים לאחר זאת. הקרן הזאת תמכה בהנרי קוול עד אמצע שנות ה-20' של המאה ה-20.

לימודים וראשית קריירה

ב-1914 החל קוול בלמודי מוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ראש מחלקת המוזיקה, צ'ארלס סיגר, התרשם ביותר מכשרונו והסדיר לו שיעורי הרמוניה וקונטרפונקט אצל א. ג. סטריקלנד וואלאס סאבין, ושיעורי פסנתר אצל אודה ואלדרופ, והוא עצמו ניהל עמו שיחות שבועיות על מוזיקה עכשווית, שבעקבותיהן ציין, כי קוול הוא "הסטודנט המבריק הראשון בנסיוני כמורה". קוול כתב לאחר זמן על סיגר בהערצה יוצאת דופן, והשניים השארו ידידים ועמיתים קרובים לכל חייהם. פירות הקשר הזה הן הרביעיות קצב-הרמוניה (1919-1917) והטיוטה הראשונה של New Musical Resources, שנכתב בעזרתו הספרותית של סיווארד ויצא לאור, לאחר עריכה מקיפה, ב-1930 בניו יורק. שפע האפשרויות שבספר הזה, "תאוריה של יחסיות מוזיקלית" שקוול הגה ועיצב בעצמו, מטביע את חותמו על דורות של מלחינים רדיקליים בארצות הברית ובאירופה.
מרסל אליקים

פרופ' מרסל אליקים (1921 - מרץ 2013) היה רופא ישראלי, חתן פרס ישראל לרפואה.

ביוגרפיה

אליקים נולד בפלובדיב שבבולגריה. אמו נפטרה כשהיה בן שבע, ואביו גורש בשנת 1939 אל צרפת ונפטר בה כעבור שנתיים. אליקים נתמך על ידי משפחת אביו וסיים את לימודיו בבית הספר הצרפתי בעיר הולדתו ובקולג' האמריקני בסופיה. הוא החל בלימודי רפואה באוניברסיטת סופיה (1944–1949), עלה בשנת 1949 למדינת ישראל ובשנת 1952 השלים את לימודיו במחזור הראשון של בוגרי בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך שנות לימודיו בישראל, הוא עסק ברפואה כמתנדב במעברת ראש העין. בשנים 1952–1954 שירת בצה"ל במסגרת חיל המדע ובמכון הביולוגי בנס ציונה. במקביל החל לעבוד כרופא במחלקה הפנימית של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה", תחת משה רחמילביץ.
בשנים 1960–1962 קיים אליקים עבודת פוסט-דוקטורט במחלקה לפרמקולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1960 הוא הצטרף גם לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה כמרצה בכיר, משנת 1963 כפרופסור חבר ומשנת 1969 כפרופסור מן המניין. בשנים 1960–1969 הוא הועסק גם כרופא הראשי של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה", תוך שהוא מסיים את פוסט הדוקטורט ומתמנה ב-1963 למומחה ברפואה פנימית ובקרדיולוגיה. בשנת 1964 נוסד על ידו בית הספר הראשון בישראל ללימודי המשך ברפואה, שפעל בשיתוף האוניברסיטה העברית, בית החולים "הדסה", וקופת חולים כללית. בשנים 1970–1976 ניהל אליקים את המכון ללימודי המשך. במהלך השנים, שימש כחבר מועצת המנהלים של בית החולים "הדסה", חבר בוועדות ובסנאט האוניברסיטה ובשנים 1976–1979 חבר המועצה להשכלה גבוהה.
אליקים עמד במשך עשרים שנים (1969–1989) בראש מחלקה פנימית א' של בית החולים האוניברסיטאי "הדסה". הוא נודע בכושר האבחון שלו ובמהלך שנות עבודתו הוכשרו על ידו מאות תלמידים מישראל ומארצות מתפתחות. משנת 1985 הוא כיהן במקביל כדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. לאחר פרישתו לגמלאות מהאוניברסיטה, היה אליקים למנהל המחלקה הפנימית של בית החולים "ביקור חולים" (1989–1997). במהלך תקופה זו, היה שותף להקמת יחידת הדיאליזה בבית החולים. לאחר מכן הוא מונה לנציב קבילות הציבור במשרד הבריאות.
בתחום המחקר תרם אליקים לחקר מחלות לב ומחלות כבד והיה בין הראשונים למציאת טיפול במחלת הקדחת הים התיכונית. בשנים 1974–1980 הוא כיהן כיו"ר הראשון של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית, יו"ר ועדת המחקר של האיגוד האסיאתי לקרדיולוגיה (1968–1972), וכן יו"ר מייסד של האיגוד הישראלי לחקר הכבד (1972–1976). במהלך שנות עבודתו פורסמו על ידו למעלה מ-200 מאמרים, כמו גם הספר "Recurrent Polyserositis" ושלושה ספרים נוספים שערך.
עבודתו ארוכת השנים בתחום הרפואה זיכתה אותו בפרסים רבים: פרס בן ארי לרפואה פנימית (1950), פרס פרדגרין למחקר שטח הקרדיו-וסקולרי (1952), פרס צוילינג לתרומה מצטיינת לעיתון "רפואה" (1952), תואר התלמיד המצטיין בכל הזמנים מטעם בית החולים האוניברסיטאי "הדסה" (1987), פרס על תרומתו להפחתת התמותה של נשים הרות (1997), פרס על תרומתו לחקר הקדחת הים התיכונית (1997), אות יקיר ירושלים (1998) ופרס ישראל לרפואה (2001).
בין תלמידיו : פרופ' ראובן ויסקופר.
אליקים נפטר ב-2013, נטמן בהר המנוחות והותיר אחריו שני בנים רופאים, שניהם מנהלי מחלקות.
לארס שטינדל

קריירת מועדונים

שטינדל גדל במועדון הנוער של קרלסרוהה, ובעונת 2006/07 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה אז בליגה האזורית הדרומית, שהייתה השלישית בהייררכיית הליגות בגרמניה. בעונת 2007/08 ערך שתי הופעות בקבוצה הבכירה של קרלסרוהה, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה, ובעונת 2008/09 קיבל הזדמנויות רבות הרבה יותר בקבוצה הבכירה, כשבמקביל המשיך לשחק בקבוצת המילואים. קרלסרוהה נשרה אל הבונדסליגה השנייה באותה עונה, ושטינדל נשאר במועדון עונה אחת נוספת. בעונת 2009/10 הופיע שטינדל ב-33 משחקים בבונדסליגה השנייה במדי קרלסרוהה והבקיע תשעה שערים, אך הקבוצה סיימה במקום העשירי בלבד ולא הצליחה לשוב לבונדסליגה. בתום עונה זו עזב שטינדל את קרלסרוהה, וחזר לבונדסליגה כאשר חתם בהאנובר 96.
שטינדל שיחק בהאנובר במשך חמש עונות, והפך לקשר שמקומו בהרכב יציב יחסית, כאשר הקבוצה מצליחה לשמור על מקומה בבונדסליגה. בעונת 2011/12 הגיע שטינדל עם האנובר לרבע גמר הליגה האירופית, כאשר הבקיע שני שערים במפעל זה באותה עונה, והקבוצה הודחה באותו שלב על ידי אתלטיקו מדריד במפגש כפול. בעונת 2014/15 הבקיע שטינדל עשרה שערים במדי האנובר, וזו הייתה העונה המוצלחת ביותר שלו בקבוצה, שגרמה לקבוצות צמרת להתעניין בו. בתום עונה זו חתם שטינדל בבורוסיה מנשנגלאדבך, לאחר שצבר 131 הופעות ליגה בהאנובר, בהן הבקיע 19 שערים.
באוגוסט 2015 ערך שטינדל את הבכורה שלו במדי בורוסיה מנשנגלאדבך בניצחון 4-1 על פ.צ. סנט פאולי במסגרת הגביע הגרמני. את עונת 2015/16 סיימו שטינדל וגלדבאך במקום הרביעי בבונדסליגה, על אף פתיחת עונה עם חמישה הפסדים רצופים. בקיץ 2016 מונה שטינדל כקפטן הקבוצה, לאחר שהקפטן הראשי מרטין שטרנצל פרש מכדורגל, וקפטן המשנה גרניט שאקה עבר לארסנל.

קריירה בינלאומית

לשטינדל הופעות במדי נבחרות גרמניה הצעירות. ביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה הבוגרת, בתיקו 1-1 מול נבחרת דנמרק במשחק ידידות. שטינדל פתח בהרכב במשחק זה, ובישל את שער השוויון בדקה ה-88 ליושוע קימיך שהבקיע בבעיטת מספרת. שטינדל נכלל בסגל נבחרת גרמניה לגביע הקונפדרציות 2017, והבקיע במשחק הפתיחה מול נבחרת אוסטרליה את השער הראשון בניצחון הגרמני בתוצאה 3-2. בהמשך שלב הבתים הבקיע שטינדל שער נוסף בתיקו 1-1 מול נבחרת צ'ילה. במשחק הגמר, שוב מול נבחרת צ'ילה, הבקיע שטינדל את שער הניצחון של בדקה ה-20 מבישול של טימו ורנר, והעניק לגרמניה ניצחון 1-0 וזכייה בגביע הקונפדרציות.
זעם הטיטאנים

תקציר העלילה

עשור לאחר שניצח את הקראקן, פרסאוס (מגולם על ידי סאם וורת'ינגטון), מנסה לחיות חיים שקטים כדייג יחד עם בנו בן 10 הליוס (מגולם על ידי ג'ון בל). בינתיים, מתנהל מאבק בין האלים לטיטאנים. האלים אשר נחלשים במידה רבה בשל העדר המסירות של המין האנושי ובעקבות כך מאבדים שליטה על הטיטאנים ועל המנהיג הכלוא האכזרי שלהם קרונוס אשר הנו אביהם של זאוס, האדס ופוסידון. שלושת הבנים הצליחו להדיח את אביהם לפני זמן רב, וכלאו אותו במעמקי טרטרוס.
פרסאוס מחליט לצאת לעזרתו של אביו לאחר שהאדס וארס מחליטים לחבור לקרונוס ומנסים ללכוד את זאוס. כוחם של הטיטאנים מתחזק לאחר שיתר כוחות העל של זאוס נלקחים ממנו, והכאוס פורץ עלי אדמות. פרסאוס מגייס את עזרתה של אנדרומדה (מגולמת על ידי רוזמונד פייק), אגנור (מגולם על ידי טובי קבל), והפיסטוס (מגולם על ידי ביל ניי) ויחד הם יוצאים למסע מסוכן אל עבר השאול כדי להציל את זאוס, להביס את הטיטאנים ולהציל את האנושות.
טריל

ביולוגיה

הפונדקאי או "מארח" הוא דמוי אדם בעל כתמים חומים/שחורים לאורך צידי גופו. הטרילים יכולים, אך לא חייבים, להתמזג עם "שיתופן", יצור חסר ישע דמוי תולעת המצוי בבריכות מלאות חומרים מזינים על גבי כוכב טריל. לאחר המיזוג, אישיות הישות המחוברת, הידוע גם כ"טריל מחובר", היא שילוב של השיתופן והמארח. כאשר המארח מת, השיתופן מועבר למארח הבא, וכתוצאה מכך כל זכרונותיהם וכשרונותיהם של המארחים הקודמים ידועים גם למארח הנוכחי.
לאחר כ-48 שעות מרגע המיזוג, אסור להפריד בין מארח לשיתופן. שיתופן שהיה ממוזג ימות תוך שעות ספורות ללא מארח, אך יכול לעבור ממארח למארח. מארח שיוסר ממנו השיתופן, ימות תוך ימים ספורים.
לעיתים נדירות יתמזג שיתופן עם הומונואיד שאינו טריל, אף כי תהליך זה מסוכן לשני הצדדים ותוצאותיו אינן צפויות. דוגמה לכך ניתן לראות בפרק "המארח" (הדור הבא, עונה 4), כאשר ויליאם רייקר התמזג לתקופה קצרה עם השיתופן "אודן", כאשר מארחו הקודם נפצע אנושות. ויליאם ואודן היו יכולים להשלים כך את תהליך שיחות השלום שאודן עסק בהן לפני כן.
ניגוד עניינים

ניגוד עניינים או ניגוד אינטרסים הוא מצב שבו אדם ממלא תפקיד, כאשר יש לו אינטרס נוסף, סותר, אשר עלול להשפיע על החלטותיו ולהוות שיקול זר. כאשר עובד ציבור פועל במצב של ניגוד עניינים, הדבר עלול לקיים את יסודות עבירת הפרת אמונים, או עבירת שוחד. לפי פסיקת בג"ץ הכוונה למצב בו יש לעובד ציבור שני עניינים במקביל: האחד הוא העניין הטבעי, הרצוי והראוי למלא היטב את תפקידו. מאידך העניין הנוסף הוא אישי, והוא עלול להשפיע על החלטותיו. בית המשפט העליון קבע כי "כאשר עובד הציבור נתון במצב של ניגוד עניינים, קיים חשש כי הוא יקח בחשבון, שעה שיפעיל את סמכותו, אף את האינטרס הנוגד... חשש זה בא הדין למנוע". השופט העליון חיים כהן כתב כי "ניגוד עניינים הוא המקרה הקלאסי של הפרת אמונים".
במשפט הפלילי התוצאה יכולה להיות הגשת כתב אישום, ואילו במשפט המנהלי התוצאה עלולה להיות ביטול החלטה, "באופן שאם הפעולה כבר בוצעה, ניתן לבטלה, ואם הפעולה טרם בוצעה, ניתן למנוע את ביצועה". כך למשל, ביטל פסק דין של השופטת הדס יהלום, את החלטת הוועדה הרפואית לעררים של הביטוח הלאומי, כאשר התברר שרופא המכהן בוועדה מצוי בניגוד עניינים, בהיותו גם יועץ לחברות ביטוח פרטיות. 
בהליך משפטי או בוררות, ניגוד עניינים הוא מצב העלול לגרום למשוא פנים. כלל משוא הפנים, במקור, קובע לשופטים כי אל להם להפלות ואל להם לשפוט במצבים שבהם הם עלולים להפלות. הבעייתיות המרכזית בניגוד העניינים הוא שאין מדובר במצב שהוא שלעצמו מהווה בהכרח שחיתות, אולם, ניגוד עניינים עלול להביא למשוא פנים ולשחיתות ולגרום להטייה ולהעדפת אינטרסים משיקולים שאינם ענייניים.

מטרת כללי מניעת ניגוד עניינים

מטרת כלל ניגוד העניינים היא למנוע מאדם להימצא במצב שבו עניינים מנוגדים זה לזה, בלי חשיבות לשאלה, האם הפעיל בקבלת החלטה שיקול דעת פסול, אם לאו. 
זהו כלל הצופה פני עתיד ומבקש למנוע את הרע בטרם יתרחש. אין זה משנה אם בדיעבד שיקול דעת של פקיד ציבור זה או אחר היה ראוי, מפני שכל אימת שאדם נמצא במצב שבו הוא עלול להפעיל לרעה את שיקול דעתו, יש למנוע ממנו מצב זה שכן סביר להניח שהוא עלול להתפתות להעדיף אינטרסים ושיקולים זרים עת יכריע החלטות אותן יידרש להחליט במהלך תפקידו. 
הכלל האוסר על ניגוד עניינים הוא כלל המרחיב את איסור משוא הפנים:
"אסור לו לעובד הציבור ולכל בעל תפקיד על פי דין להימצא במצב של ניגוד עניינים וכן אסור לו להימצא במצב של חשש סביר או אפשרות ממשית לניגוד עניינים." 
כלל זה מגדיר עובד ציבור במובן רחב מאוד, על כל איש ציבור על פי דין, אסור להיות בניגוד עניינים ואף במצב של ניגוד עניינים.
בפסיקה הישראלית, קיימת הבחנה בכלל בין אפשרות ממשית לניגוד עניינים לבין חשש סביר.
אן מארי ד'אורליאן

ילדותה

אן מארי נולדה בשאטו דה סן-קלו שמחוץ לפריז, בתם השנייה וילדתם השלישית של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו הצעיר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ורעייתו הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, אחותם הצעירה של צ'ארלס השני וג'יימס השני, מלכי אנגליה. היא הייתה צאצאית של משפחות המלוכה הגדולות באירופה: סביה מצד אביה היו לואי השלושה עשר, מלך צרפת ואנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל בעוד שסביה מצד אמה היו צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה והנרייט מארי, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
כשאן מארי הייתה בת שנה בלבד מתה אימה הנרייטה אן ושנה לאחר מכן נישא אביה לאליזבת שארלוט, נסיכת הפלטין, שהייתה לה כמו אם והייתה קרובה אליה מאוד. כשהייתה בת עשר הפכה אחותה הבכורה, מארי לואיז, למלכת ספרד כאשר נישאה לקרלוס השני, מלך ספרד.

היורשת היעקוביטית

בין השנים 1714 ל-1720 הייתה אן מארי יורשת העצר לטוען היעקוביטי לכתר האנגלי, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, בנו של מלך אנגליה המודח ג'יימס השני. היא הפכה ליורשת העצר לאחר מותה של אחותו של ג'יימס פרנסיס, המלכה אן, והוחלפה עם היוולדו של בנו, צ'ארלס אדוארד סטיוארט.
טנזור השדה האלקטרומגנטי

טנזור השדה האלקטרומגנטי הוא טנזור מדרגה 2 המתאר את השדה האלקטרומגנטי - כלומר את השדה החשמלי והשדה המגנטי - כיישות אחת, קו-ואריאנטית לורנץ. טנזור זה הוא תוצאה של תורת היחסות הפרטית.
כוחות פולין במערב

הכוחות הפולנים במערב (או כוחות פולין החופשית) היו יחידות שהורכבו מחיילים של הצבא הפולני, שברחו לאחר כיבוש פולין בראשית  מלחמת העולם השנייה למדינות המערב, ובהן בריטניה וצרפת. שם הם המשיכו להילחם בנאצים באמצעות כלי נשק וציוד, שסופקו להם על ידי בריטניה וארצות הברית.

חיל האוויר במערב

כוחות פולין במערב כללו גם יחידות חיל אוויר, שכללו בשמאל 16 טייסות מפציצים ומטוסי קרב (טייסת=12-24 מטוסים).במערכה על צרפת ב-1940 השתתפה טייסת קרב אחת ומספר יחידות קטנות יותר שהצטרפו ליחידות צרפתיות ובריטיות. 130 טייסים פולנים השתתפו בלחימה, והפילו 55 מטוסים גרמניים במחיר 15 הרוגים.
באוגוסט 1940 (לאחר נפילת צרפת) הוקמו 2 טייסות קרב פולניות. בקרב על בריטניה השתתפו 4 טייסות פולניות -שתי טייסות מפציצים (300 ו-301) ושתי טייסות קרב (302 ו-303), כ-145 טייסים פולנים לחמו בקרב על בריטניה. הטייסים הפולנים שלחמו במסגרת כוחות בעלות הברית המערביות, היו בעלי ניסיון קרבי עשיר יחסית, כי הם לחמו עוד עם צבא פולין ב-1939, במערכה על פולין, וגם במערכה על צרפת. מכל הטייסות של בעלות הברית, שלחמו במסגרת הקרב על בריטניה, טייסת הקרב הפולנית ה-303 הפילה הכי הרבה מטוסים גרמניים. בסך הכל נזקפו לזכותה 126 הפלות של מטוסי אויב. הטייסים הפולנים היוו 5% מהטייסים של בנות הברית במערכה על שמי בריטניה, אך היו אחראים ל-12% מההפלות של מטוסי אויב (סך הכל 203 מטוסים). מהמחצית השנייה של שנת 1941, טייסות המפציצים של פולין החופשייה היוו חלק מפיקוד המפציצים של בריטניה, ונשלחו במערכה האווירית נגד גרמניה הנאצית. עד לתום המלחמה ספגו טייסות המפציצים הפולניות אבדות קשות, כ-929 הרוגים בסך הכל. מספר האבדות הכולל של יחידות חיל האוויר הפולני, שלחמו בשורות צבאות בעלות הברית המערביות, עמד על 1,803 הרוגים מתוך 19,400 טייסים פולניים. ב-1943 טייסות הקרב הפולניות לחמו במערכה בתוניסיה נגד מה שנשאר מההתנגדות האווירית והקרקעית של כוחות הציר בצפון אפריקה.
קופו

היסטוריה

בעבר נקרא האזור בו שוכן מחוז יאמאנאשי מחוז קאי, וקופו הייתה בירתו. בתקופת סנגוקו הייתה העיר מקום מושבו של טקדה שינגן.
במלחמת העולם השנייה נחרבו חלקים גדולים מהעיר בהפצצות בעלות הברית ב-6 ביולי 1945.
משתה בלשאצר (רמברנדט)

רקע ותיאור היצירה

משתה בלשאצר מתואר בספר דניאל. המלך בלשאצר ערך סעודה גדולה ובה שתו הוא ומקורביו מתוך גביעי זהב וכסף קדושים שנבזזו מבית המקדש על ידי אביו, נבוכדנצר מלך בבל. לפתע יצאו אצבעות יד אדם וכתבו כתובת מסתורית על הקיר בהיכלו של המלך, "מְנֵא מְנֵא תְקֵל וּפַרְסֵין". המלך, מחוויר ונבהל, שואל לעצת החכמים והקוסמים, אך אף אחד לא מצליח לפתור את משמעות הכתובת. לבסוף קורא המלך לדניאל שמפרש אותה כנבואת חורבן לבבל. הסיפור מסתיים בכך שמלבישים את דניאל ארגמן ועונדים רביד זהב על צוארו, ובו בלילה נהרג בלשאצר.
היצירה מתעדת את הרגע הסוער ביותר במשתה. בלשצאר בדיוק נעמד ומסתובב בבהלה למראה היד האלוהית הרושמת את הכתובת בצבע זהב, תוך שהוא מעיף מידו גביע יין. גופה של האישה שלימינו נסוג מתוך פחד וידה מגוננת על ראשה. גם עיניהם של הגבר והאישה שלשמאלו של המלך פעורות בבהלה, ורק אישה אחת היושבת למול המלך נראית רגועה ואדישה למתרחש סביבה. תווי הפנים הברורים מציגים את רגשותיהם של המלך ושאר הנוכחים מתוארים באופן מדויק ובולט, פרטי הלבוש אף הם מתוארים בצורה חיה ומפורטת בסגנון הריאליסטי, המציג דמויות ואירועים בצורה נאמנה למציאות.

הכתובת

אלמנט עיקרי בציור הוא הכתובת עצמה. רמברנדט לא ידע עברית, אך הכיר את צורת אותיות האלפבית העברי שאותן הכניס לכמה מציוריו. בנוסף, הוא היה מיודד עם הרב מנשה בן ישראל ואף למד אצלו יהדות. סדר האותיות אינו מוצג מימין לשמאל אופקית, כמקובל בשפה העברית, אלא מלמעלה למטה, כשסדר הטורים מימין לשמאל, כך שבקריאה רגילה נכתב "ממתוס ננקפי אאלרן". הסיבה לשינוי זה איננה חוסר היכרותו של רמברנדט בפרטי השפה, שכן בציור לוחות הברית הוא כתב את עשרת הדיברות בצורה נאותה, מימין לשמאל. הצייר הסתמך ככל הנראה על פרשנות תלמודית של האמורא שמואל, המופיעה לצד דעות אחרות בתלמוד הבבלי, וטוענת שהכתובת נרשמה בצורה זו בדרך צופן, ומסיבה זו נעלם פשרה מחכמי המלכות.
ציור זה הוא יוצא דופן בעבודותיו של רמברנדט מבחינת טכניקות הציור בהן השתמש האמן, וקשה להשוותו לכל יצירה אחרת שלו. מגוון הצבעים רחב ועשיר בצורה יוצאת דופן וכולל פיגמנטים נדירים כגון ששר, עופרת, בדיל-צהוב, אוכרה ואזוריט.
צבי דרבקין

הרב צבי דרבקין (נולד בשנת תרצ"ג, 1933) הוא ראש ישיבת גרודנא באר יעקב.

ביוגרפיה

נולד בישראל לרב אליהו ירוחם דרבקין, שכיהן לימים כרבה של הוד השרון, ולחנה, נכדתו של הרב אליעזר דן רלב"ג, ראש ישיבת עץ חיים. בנערותו למד בישיבת פוניבז' והתקרב לרב יוסף שלמה כהנמן, הרב מפוניבז', ולרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז'. 
בשנת תשכ"ז נקרא על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן לכהן כראש ישיבת גרודנא באשדוד, לצד הרב דב צבי קרלנשטיין. בשנת תש"ל הצטרף אליהם הרב יצחק הקר. בשנת תש"ס התפלגה הישיבה והרב דרבקין והרב הקר עברו יחד עם קבוצה מתלמידי הישיבה לקריית ישמח משה שבגני תקווה, כאשר הם זוכים לחסותה הכלכלית של הנהלת ישיבת פוניבז'. בשנת תשס"ה עברה הישיבה לבאר יעקב.

משפחתו

בשנות ה-50 נישא לחיינה, בתו של שמחה זיסל שפירא. גיסיו הם: הרב ברוך שפירא, מראשי לב לאחים, הרב יוסף דיסקין, מראשי ישיבת תפארת ציון, והרב יחזקאל צויבל, שהיה ראש ישיבת תפארת יעקב בירושלים.
הרב דרבקין אב לחמישה ומתגורר בקרית פוניבז' בעיר אשדוד. חתנו, הרב חיים יעקב כגן, הוא בנו של הרב הלל כגן, שכיהן במשך שנים רבות כמשגיח בישיבת גרודנא, ומכהן כיום כר"מ בישיבת תורה בתפארתה, חתנו השני הוא הרב יצחק אברמוביץ מרבני הקהילה החרדית באשדוד.
אחותו שרה נישאה לרב ברוך ויסבקר, ראש ישיבת בית מתתיהו.
Love Moves

רקע והוצאה

האלבום מכיל בתוכו שש רצועות אשר נכתבו על ידי קים וריקי ויילד וארבע רצועות שנכתבו על ידי קים ויילד וטוני סוויין. הסינגל הראשון מתוך האלבום "It's Here", יצא לאור כבר במרץ 1990, בכדי לעזור בקידום האלבום. בשיר יש שימוש בגיטרה ספרדית.
מבקרי המוזיקה הפנו כלפי האלבום ביקורות חיוביות ומעורבות כאחד. חלקם ציינו כי האלבום הוא טוב, אך לא מצליח להתעלות על אלבומיה הקודמים של ויילד. ב-4 ביוני 1990, הוציאה ויילד את הסינגל השני מתוך האלבום, וכמה ימים לאחר מכן גם את הסינגל השלישי.
בדצמבר 1990, הוציאה את הסינגל הרביעי מתוך האלבום, אשר תוכנן להיות הסינגל האחרון מתוכו, אך ב-16 בנובמבר 1992, יצא הסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
דיק פיק

בתרבות האינטרנט דיק פיק (מאנגלית: Dick pic, שפירושו: תמונת פין) הוא ביטוי שגור המתאר צילום של איבר המין הגברי, הנשלח (לרוב על ידי המצולם) דרך מערכת שליחת הודעות, כדוגמת מסנג'ר, וואטסאפ או ברשת החברתית כדוגמת פייסבוק או סנאפצ'ט.
צילום האיבר נעשה על ידי האיש עצמו, לרוב עם כוונות מיניות כלפי הנמען. לעיתים תכופות אין הכרות מעמיקה בין השניים, ומדובר בשלבי היכרות ראשונים, בהם הצד המקבל אינו מעוניין לקבל צילום עם אופי חושפני.
תופעה זו הובילה לביקורת ממספר גורמים ולכן חלק מהרשתות, דוגמת פייסבוק הגבילו שליחת תמונות, ואף הפעילו אלגוריתמים של בינה מלאכותית המזהים איברי מין חשופים. 
שליחה ללא הסכמה של תמונות של איברים מוצנעים, נחשבת להטרדה מינית.
ג'ינגשאנוזאורוס

גילוי ושיום

מאובנים כמעט שלמים התגלו באזור העיירה גי'נגשאן בסין, ועל שמה הוא קרוי. תואר לראשונה בשנת 1995. השם המדעי של המין שנמצא הוא Jingshanosaurus xinwaensis.
המאובנים הוצגו מספר פעמים במוזאונים עוד לפני שהוענק לו השם הרשמי.

מיון

הג'ינגשאנוזאורוס עשוי להיות קרוב מאוד ליונאנוזאורוס (Yunnanosaurus). למעשה יש הסבורים שהג'ינגשאנוזאורוס אינו אלא יונאנוזאורוס גדול, ואם הדברים נכונים הרי שג'ינגשאנוזאורוס הוא שם נרדף זוטר של יונאנוזאורוס.