M8

פיתוח

ביולי 1941, מחלקת החימוש של הצבא האמריקני התחילה בפיתוח של תותח נ"ט חדש ומהיר, כדי להחליף את משחית הטנקים M6, שהייתה משאית 3/4 טון עם תותח M3 בקוטר 37 מ"מ בארגז המטען. הדרישה הייתה לרכב בתצורת 6X4 החמוש בתותח 37 מ"מ ומכונת ירייה בעלת ציר משותף בצריח. השריון המשופע היה אמור לעמוד בקליעי מכונת ירייה בקוטר 0.5 אינץ' ושריון הצד בקליעים בקוטר 0.3 אינץ'. אבות טיפוס נשלחו לסטודבייקר (T21),פורד (T22) וקרייזלר (T23), כולם דומים בעיצובם. עד אז היה ברור כי תותח 37 המ"מ לא יהיה מספיק כדי לחדור את השריון הקדמי של הטנקים הגרמניים כך שהרכב המשוריין החדש, שנקרא M8 וכונה בצבא הבריטי גרייהאונד, בגלל מהירותו הגבוהה אך שיריונו הדק, בדומה לכלב הגרייהאונד, הפך להיות רכב סיור. בעיות בחתימת החוזה ושיפורים מינוריים בעיצוב עיכבו את תחילת ייצורו של הרכב עד למרץ 1943. הייצור הסתיים ביוני 1945. 8,634 יחידות נבנו, לא כולל את גירסת ה-M20.

תיאור

ב-M8 היה מותקן תותח M6 בקוטר 37 מ"מ (עם כוונת טלסקופית M70D) ומכונת ירייה (בראונינג M1919) בקוטר 0.3 אינץ' בצריח פתוח או M2 בראונינג בקוטר 0.5 אינץ' שיכול לשמש גם כנשק נ"מ. הצוות מנה ארבעה חיילים: מפקד, תותחן, נהג, ומפעיל רדיו (שיכול לשמש גם כנהג). הנהג ומפעיל ברדיו ישבו בקדמת הרכב, בעוד שהמפקד והתותחן ישבו בצריח. הרכב נשא כ-80 פגזים בקוטר 37 מ"מ (כלי רכב עם התקן רדיו שני נשאו פחות פגזים, לפעמים רק 16), עם 1500 קליעים בשביל מכונת הירייה בקוטר 0.3 אינץ' ו-400 קליעים למכונת הירייה בקוטר 0.5 אינץ'. בנוסף הרכב נשא 16 רימוני יד, 4 סירי עשן, 6 מוקשים ורובי M1 קרבין לאנשי הצוות. 
עובי השריון נע מ-3 מ"מ מתחת לגוף הרכב ועד ל-19 מ"מ בקדמת הרכב ובצריח. ה-M8 הונע באמצעות מנוע בנזין מדגם הרקולס JXD עם שישה צילינדרים והגיע למהירות מרבית של כ-90 קמ"ש על כביש וכ-48 קמ"ש בשטח. עם מכל דלק בנפח 223 ליטר (59 גלון) וצריכת דלק של כ-31 ליטרים ל-100 ק"מ הטווח המרבי של הרכב היה בממוצע 640 ק"מ.

שירות

ה-M8 נלחם לראשונה באיטליה ב-1943. הצבא האמריקאי השתמש ברכב גם בזירה האירופאית וגם במזרח, שם נעשה בו שימוש גם בתפקידו המקורי, כמשחית טנקים מכיוון ששריון רוב הטנקים היפנים היה דק משריון הטנקים הגרמנים ותותח 37 המ"מ של ה-M8 הצליח לחדור אותו. כ-1000 יחידות סופקו לבריטניה, צרפת וברזיל במסגרת חוק השאל-החכר. הרכב נחשב מהיר, אמין (אחרי שכמה תקלות תוקנו), חמוש ומשוריין בצורה מספקת למטרות סיור. לעומת זאת יחידות השריון ביקרו את יכולת השטח של הרכב. באיטליה ההררית ובשלג העמוק בחורף הצפון-אירופאי ה-M8 היה מוגבל לכבישים סלולים, עובדה שהגבילה את יכולות הסיור שלו. הרכב היה גם פגיע למוקשים. לעיתים הבריטים הניחו שקי חול על רצפת הרכב כדי לפצות על שיריונו הדק. בעיה נוספת הייתה שמפקדים פעמים רבות השתמשו ביחידות הסיור שלהם לתמיכה בקרבות, וה-M8 דק השריון לא היה מתאים למטרות אלו. 
צבא ארצות הברית חיפש תחליף ל-M8 כבר ב-1943. שני אבות טיפוס, סטודבייקר T27 ושברולט T28 הושלמו בקיץ 1944. שניהם נבחנו והוכחה עליונותם לעומת הגרייהאונד, אך בשלב כה מתקדם במלחמה הוחלט שלא להתחיל בייצור רכב חדש. 
אחרי מלחמת העולם השנייה ה-M8 השתתף במלחמת קוריאה. זמן קצר אחרי מלחמת קוריאה הופסק השימוש ברכב בצבא ארצות הברית. מספר נגמ"שים הגיעו למשטרת ארצות הברית ושירתו שם עד שנות התשעים. צרפת השתמשה ב-M8 עד מלחמת הודו-סין הראשונה. כלי רכב רבים שהיו בשימוש ארצות הברית, בריטניה וצרפת יוצאו לבעלות בריתן של נאט"ו ולמדינות עולם שלישי. כיום, כמה יחידות עדיין בשימוש באפריקה ובדרום אמריקה. 
מפעילות בעבר ובהווה של ה-M8 כוללות את: אלג'יריה, אוסטריה, בלגיה, בנין, ברזיל, בריטניה, בורקינה פאסו, קמרון, קולומביה, קפריסין, אל סלוודור, אתיופיה, צרפת, גרמניה, גוואטמלה, האיטי, איראן, איטליה, ג'מייקה, מדגסקר, מקסיקו, מרוקו, ניז'ר, נורווגיה, פרגוואי, פרו, פורטוגל, ערב הסעודית, סנגל, קוריאה הדרומית, דרום וייטנאם, טאיוואן, תאילנד, טוגו, תוניסיה, טורקיה, ארצות הברית, ונצואלה, יוגוסלביה וזאיר.