google/wiki40b huggingface dataset:
מנח"י

מנח"י (מנהלת חינוך ירושלים) ממונה על למעלה ממאתיים בתי ספר, כ-1500 גני ילדים בשטח השיפוט העירוני של בירת ישראל, ירושלים. מנח"י הוקמה כניסיון ייחודי למזג את התפקידים של משרד החינוך ואגף חינוך עירוני (במקרה זה, אגף החינוך של עיריית ירושלים) לתוך גוף אחד.

תולדות מנח"י

מנח"י הוקמה ב-1985 ביוזמת מיכאל גל, אז מנהל אגף החינוך בירושלים, כשראש העיר היה טדי קולק. בהסכמת מנכ"ל משרד החינוך דאז, שמשון שושני, הוקמה מנח"י כדגם ראשון (ויחיד עד עתה) של מנהל עירוני ומשרד ממשלתי מאוחדים. מפקחי משרד החינוך עברו למשרדי מנח"י ופעלו במשותף לרווחת תושבי העיר. הקמת מנח"י לא הסתיימה מעולם. בעיית היסוד של סמכות ואחריות לא הוגדרו עד תום ועקב כך התחולל משבר שנים מועטות לאחר ההקמה ומפקחי משרד החינוך עברו למשרדים במשרד החינוך, במבנה בגבעת שאול, בצדה השני של העיר.
מנח"י נחשב כמחוז נפרד במשרד החינוך ומנהל מנח"י מוגדר כמנהל מחוז. עם זאת, אחד מסמנכ"לי המשרד מכהן בנוסף לתפקידו כממונה על מנח"י, וזאת בגלל סמכויות הניתנות רק לעובד מדינה. נכון ל-2016 משמש מאיר שמעוני, מנהל מחוז ירושלים, גם כממונה על מחוז מנח"י. בדו"ח דברת הוצעה רשות חינוך חדשה המאחדת בין התפקידים של משרד החינוך והרשויות המקומיות, על בסיס המבנה של מנח"י.
מנהלי מנח"י היו מיכאל גל (מייסד), ד"ר אלי בן-אליעזר (מנהל מנח"י הראשון) נסים סלומון, מאיר קראוס, יהודית שלוי, בן-ציון נמט, דני בר גיורא ומשה טור-פז. המנהל הנוכחי הוא אביב קינן.

מבנה מנח"י

בראש מנח"י עומד ראש מנח"י ולו משנה אחד. המבנה הארגוני הבסיסי של מנח"י הוא גילאי. בראש אגפי הגיל הרך (רונית שמא), היסודי (ד"ר חיים רובינשטיין) והעל-יסודי (חוה בר טור) עומדים ממונים. בנוסף קיים אגף למוסדות החינוך במזרח העיר למגזר הערבי שבראשו עומדת הממונה על החינוך במגזר הערבי (לארה מובאריכי). בצדם קיימות מחלקות לכספים, כוח אדם, בדק בית, מדעים, תוכניות חינוכיות. כמו כן מחזיקה מנח"י במנהל מחשבים התומך בלמעלה מ-11,000 מחשבים במוסדות החינוך ובשרות פסיכולוגי חינוכי (שפ"ח) המעסיק כמה עשרות פסיכולוגים במספר לשכות ברחבי העיר ובמוסדות החינוך. למנח"י יש מרכז פסג"ה (פיתוח סגלי הוראה) ובו מתקיימות השתלמויות רבות למורים.

נתונים

מספר התלמידים בירושלים הוא הגדול ביותר מבין כל הרשויות המקומיות בישראל. בשנת תשע"ה למדו בבתי ספר בירושלים (לא כולל גני ילדים) 194,407 תלמידים, לעומת 52,287 תלמידים בתל אביב ו-41,324 תלמידים בחיפה.
בשנת תשע"ו למדו בירושלים 279,500 תלמידים, מהם 64,700 בחינוך הממלכתי והממלכתי דתי (כ-23%), 111,600 בחינוך הערבי (כ-40%) ו-103,700 בחינוך החרדי (כ-37%). כ-20% מהתלמידים למדו בגני ילדים ובחינוך הקדם יסודי, כ-46% בחינוך היסודי וכ-30% בחינוך העל יסודי. כ-2.6% מהתלמידים למדו בכיתות חינוך מיוחד. הגידול העיקרי היה בחינוך הערבי ובחינוך החרדי; בעוד מספר התלמידים בחינוך הממלכתי ובחינוך הממלכתי דתי ירד ב-13 השנים האחרונות (מתשס"ג לתשע"ו) בכ-0.6% (מ-64,700 בתשס"ג ל-64,300 בתשע"ו) עלה מספר התלמידים בחינוך הערבי ב-85% (מ-60,200 בתשס"ג ל-111,600 בתשע"ו) ומספר התלמידים בחינוך החרדי עלה בכ-30% (מ-79,500 בתשס"ג ל-103,700 בתשע"ו).
דאגלס הופשטטר

קורות חיים

דאגלס הופשטטר נולד לננסי ולרוברט הופשטטר, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1961. מרבית שנות ילדותו ונעוריו עברו עליו בקליפורניה, ושנה אחת שהה בז'נבה, שם רכש שליטה בצרפתית והחל לגלות עניין בשפות.
ב-1967 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברקלי, וכעבור שנה עבר ללמוד פיזיקה באוניברסיטת אורגון, שבה קיבל בשנת 1976 תואר דוקטור לפיזיקה. בשלב זה עבר לעסוק במדעי המחשב ובבינה מלאכותית באוניברסיטת אינדיאנה. באמצע שנות השמונים עבר לזמן מה למחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת מישיגן, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 1979 יצא לאור ספרו רב ההשפעה "גדל, אשר, באך", ובזכותו הוענק לו, שנה לאחר מכן, פרס פוליצר. הספר עוסק בבינה מלאכותית דרך סוגיות מתמטיות ופילוסופיות תוך שילוב עיונים בתחומי האמנות, הלוגיקה, המוזיקה ומדעי המחשב, ומנסה לקשור את המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך בציורים של מוריץ קורנליס אשר, וכן בהוכחה של משפט אי השלמות של הלוגיקן קורט גדל, אותה מביא הספר בגרסה לקהל הרחב.
עם צמצום פעילותו של מרטין גרדנר בכתיבת הטור שלו, Mathematical Games, בירחון סיינטיפיק אמריקן, החל הופשטטר לפרסם שם, בינואר 1981, טור בשם Metamagical Themas (אנגרמה של שם טורו של גארדנר). הטורים פורסמו במשך שנתיים וחצי, בשנה הראשונה לסירוגין עם טוריו של גארדנר, ואחר כך באופן בלעדי. אוסף של הטורים פורסם כספר הנושא אותו שם. הטורים עסקו במגוון רחב ביותר של תחומי עניין, ובהם מתמטיקה, מוזיקה, טיפוגרפיה והקובייה ההונגרית, תוך שהם גדושים ברעיונות מקוריים המרחיבים את הדעת.
מכל העמים

רקע

עוד בראשית 1942 קיבל גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ, מידע מהימן על תוכנית "הפתרון הסופי" והשמדת היהודים על ידי גרמניה הנאצית, והעבירו לידיעת בעלות הברית במברק, שלימים נודע בכינוי מברק ריגנר. הממשל האמריקאי שוכנע באמיתות מברק ריגנר, וב-24 בנובמבר 1942 פרסם הרב סטיבן וייז את תוכנו בעיתונות. מידע דומה מסרה גם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, ומשרד החוץ הבריטי אישר אף הוא את המידע. הידיעות על רצח היהודים החלו להופיע בכותרות ראשיות של עיתונים במדינות השונות החל מ-22 בנובמבר. ב-22 בנובמבר 1942 התפרסמה גם בארץ ישראל ידיעה שהתקבלה "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין.

כתיבת השיר ותוכנו

נתן אלתרמן שימש באותה עת כעורך לילה במערכת עיתון "הארץ", וקיבל לידיו את הידיעות שלא-יאמנו, אף שהעיבו כאפשרות מחרידה עוד לפני כן ואף קיבלו ביטוי מסוים בשיריו ("שמחת עניים", "נקמת השטריימל", "שני גנרלים בחזית חרקוב" ו"אבא כץ ובניו בחזית סטלינגרד"). תוך ימים ספורים כתב שיר המבטא הפנמה של האסון ומציג כתב-אשמה חריף נגד ראשי העולם החופשי ("בבכות ילדינו בצל גרדֻמים/ את חמת העולם לא שמענו") והאפיפיור פיוס השנים עשר ("והאב הנוצרי הקדוש בעיר רום/ לא יצא מהיכל עם צלמי הגואל/ לעמוד יום אחד בפוגרום"), שלא עשו דבר כדי למנוע את ההשמדה. בכך היה בין הראשונים שלא תלו את האשמה בגרמניה בלבד, אלא בעולם הנוצרי כולו.
נמען השיר ("אתה") הוא אלוהים, תוך רמיזה מפורשת לתפילת אתה בחרתנו מכל העמים, אולם בהיפוך: בחירת העם היהודי על ידי האל איננה לטובת בני העם אלא מהווה את גזר דינם ("שאתה בחרתנו מכל הילדים/ לֵהָרֵג מול כיסא כבודֶךָ"). רק לאחר שהאל יאסוף את דם הנרצחים ("ואתה את דמנו אוסף בכדים/ כי אין לו אוסף מלבדֶךָ./ ואתה מריחו כמו ריח פרחים/ ואתה מלקטו במטפחת") מובטח שינקום - לא רק ברוצחים אלא גם בשותקים, בעמי העולם שעמדו מנגד ("אתה תבקשנו [את הדם] מידי הרוצחים/ ומידי השותקים גם יחד"). מרדכי נאור מעלה את השאלה האם בין "השותקים" של אלתרמן מצויים לא רק אומות העולם אלא גם יהדות המדינות החופשיות והיישוב העברי בארץ ישראל, שהשיר בא לעורר.
השיר משמיע גם קול נוסף: הדוברים בקול הנוסף הם הילדים היהודים, המדומים לגדיים תמימים המובלים לטבח ("במקום שעומד בו שָנים כמו גדי/ ילד קט/ אלמוני/ יהודי"), הקוראים לאמם. המשורר מציג את מות הילדים באופן מצמרר, נוגע-ללב וריאליסטי, עוד בטרם התפרסמו תמונות ממעשי הזוועה ("עיניהם מדברות: אל תביטי, האם/ איך שורות ארֻכּות הֻנחנו./ חיָלים ותיקים וידועים לשם,/ רק קטנים-בקומה אנחנו").
סעדיה מדמוני

הרב סעדיה (סעיד) מדמוּני (תעתיק מדויק: מצ'מוני) (? - כ' בתשרי תר"ן, 15 באוקטובר 1889) היה רב יוצא תימן, יליד העיירה חאפד, מעין פרבר של צנעא הבירה. מנהיג הגל השני בעליית יהודי תימן, "אעלה בתמר".

ביוגרפיה

בשנת 1881 קיבל הרב סעדיה מדמוני מכתב ברכה מרבני תימן ובראשם הרב סלימאן קארה ראש בית הדין של צנעא באותה תקופה,  בו הם מעודדים ותומכים בעלייה לארץ ישראל. וכך, חודשים אחדים לפני שהחלה עליית הביל"ויים שמקובל לראות בה את העלייה הציונית הראשונה, הוליך הרב  מדמוני את קהילתו, כחמישים משפחות, לארץ ישראל, בגל השני של מה שמאוחר יותר נקרא עליית אעלה בתמר. שבועות ארוכים התנהלו המשפחות, בהן מספר לא קטן של ילדים ואף תינוקות, במסע רגלי מפרך אל עדן, העיר הדרומית בתימן. משם שכר הרב מספר אוניות שיעבירו את בני הקהילה למצרים. חלק מהאוניות נפלו בידי שודדי ים שהיו נפוצים בים סוף באותה תקופה, אולם אחרי תלאות הצליח הרב להעביר את כל בני הקהילה למצרים. 
חלק קטן מבני הקהילה נותר במצרים, אולם רובם הגדול המשיך לארץ ישראל באוניה מאלכסנדריה והגיע ליפו, יותר מחצי שנה לאחר שהחל מסעם. 
בהגיעו לארץ ישראל נאלץ הרב מדמוני להתמודד עם פקפוקי היישוב הישן בירושלים לגבי כשרות יהדותו ויהדותם של בני קהילתו עולי תימן. באמצעות כישוריו ובקיאותו כשוחט, הצליח הרב להוכיח את יהדותו, אך עדיין זכה רק לעזרה מינימלית מבני היישוב הישן, ספרדים ואשכנזים. אחרי שבועות של לינה מתחת לכיפת השמים התפצלה הקהילה - חלקה הקטן נותר בירושלים וחלקה, בהנהגת הרב מדמוני, עבר לגור במערות שמחוץ לחומות העיר העתיקה שהשקיפו על הכפר הערבי סילוואן. שם התפרנסו בדוחק בני הקהילה במשך חודשים מעבודות צורפות ונפחות אצל ערבים תושבי הסביבה.
כעבור כחצי שנה הצליחו הרב מדמוני וראשי הקהילה לגייס כסף לבניית בתים בפאתי הכפר סילוואן, או בשמו העברי כפר השילוח. הקהילה יצרה מעין רובע יהודי בכפר הערבי והכתה בו שורש תוך כדי יחסי שכנות טובים. הקהילה היהודית הקטנה משכה אליה מעולי תימן שהמשיכו להגיע לארץ ישראל ואף מספר משפחות ממוצא כורדי שלא הצליחו לשרוד בתנאים הקשים ובניתוק מהריכוז העיקרי של בני היישוב הישן שבירושלים.
בני הקהילה התפרנסו מעבודות צורפות, סתתות, מעט חקלאות וכן מתרומות של נדבנים, בעיקר מיהדות אשכנז, כשהבולט בהם היה רבי ישראל דב פרומקין, עורך העיתון 'החבצלת' שאירגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע.
עם מותו של סעדיה מדמוני, בנו, הרב יוסף מדמוני, המשיך אותו והיה לרב הקהילה היהודית בכפר השילוח. הקהילה גורשה בעקבות הגירה של ערביי חברון העוינים לכפר השילוח במאורעות תרצ"ט, ומשם התפזרה לשכונות ירושלים ומחוצה לה.
פלוגת רפואה חטיבתית

פלוגת רפואה חטיבתית בצה"ל הייתה יחידה חטיבתית בחטיבות המערך המתמרן (שריון ורגלים) בסדיר ובמילואים האחראית על הסיוע הרפואי לחטיבה במלחמה ובמבצע צבאי רחב היקף. בחטיבות החי"ר נקראה הפלוגה פח"ח (פלוגה חטיבתית חר"פ).
צוותי הפלוגה היו מסוגלים להקים תאג"דים בדרג אחורי לכוחות הלוחמים מחד, ולעבות את מערך הרפואה של הכוח הלוחם מאידך, לנוע איתו ולקחת חלק פעיל בלחימה עד אשר ישנם נפגעים. חלק מפלוגות הרפואה נעו בכלי רכב ובנגמ"שים בצמוד לכוחות הלוחמים, וחלקן באופן רגלי ומוסק. במהלך הלחימה, במידה והיו נפגעים לכוח הלוחם, הפלוגה, שתפקדה כדרג רפואי אחורי, קיבלה את הפצועים מן התאג"ד ולאחר שאנשיה טיפלו בהם, ייצבו את מצבם ולעיתים אף ביצעו בהם ניתוחי שדה אותם בשטח, ניתן היה לפנות את הפצועים ישירות לבתי חולים באמצעות מסוקים או רכבים ממוגנים.
בחטיבות הסדירות הורכבה הפלוגה מאנשי מילואים, בדרך כלל יוצאי החטיבה שלה שייכת הפלוגה, שהינם חובשים קרביים, רופאים וקציני ארגון רפואה. מפקד הפלוגה היה רופא בתקן רב-סרן.
פלוגת הרפואה החטיבתית הוחלפה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בפלוגה חלופית בשם פלוגת החייאה קדמית שלה יכולות טיפול ותקני כוח אדם משופרים.
יוסי פלדמן

יוסי פלדמן (נולד ב-4 באפריל 1932), ייסד הקים וניהל את בית ספר שדה הראשון בעין גדי, ובשנת 1984 ייסד את המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועמד בראשה כמנכ"ל במשך כ-26 שנים.

ביוגרפיה

פלדמן נולד ב-1932 בתל אביב לעליזה ואברהם פלדמן. הוריו הם יליד  העיירה גרוסולובה שבאוקראינה, אביו  עלה לארץ ישראל בשנת 1919 באוניית רוסלן, האניה הראשונה שפתחה את העלייה השלישית, השתקע בתל אביב ועבד בקרן הקיימת לישראל. יוסי  היה מנעוריו חבר  תנועת "מחנות העולים". למד ב"בית חינוך לילדי עובדים" בתל אביב (ששכן מול גן מאיר) ואחר כך בבית הספר מקווה ישראל. את לימודיו במקווה ישראל סיים בשנת 1949 וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לגרעין נח"ל של תנועת "מחנות העולים" שיצא לקיבוץ רביבים.  
במקביל לעבודתו במשק רביבים הרבה לסייר ברחבי הנגב והשתתף בסיורים ומחקרים ארכאולוגיים באזור. בין השנים 1952-1951 השתתף כסייר במשלחתו של הארכאולוג נלסון גליק שהגיע מארצות הברית לחשוף עתיקות בנגב. בין השנים 1957-1954 עמד בראש פרויקט שיחזור ושיקום העיר הנבטית בשבטה שכלל כ-100 עובדים. כן עסק באותה תקופה בשיחזור ושיקום חווה חקלאית קדומה בשבטה .
בשנת 1958 הקים  סמוך לקיבוץ  עין גדי,  את בית ספר השדה הראשון בישראל. בית ספר זה  שימש ב-שנות ה-60 וב-שנות ה-70 של המאה הקודמת מרכז לטיולי בתי ספר ותנועות נוער באזור הנגב ובמדבר יהודה. הרעיון מאחרי הקמת בית הספר הוא שבנוסף להיותו מקום לינה למטיילים בנגב ובמדבר יהודה ישמש מרכז מחקר ולימוד לחי ולצומח בסביבתו כשהתלמידים נוטלים חלק פעיל בסיורי מחקר, תצפיות בטבע ועוד. וכך לומדים להכיר טוב יותר את החי והצומח והסביבה  באזור. במסגרת פעילות  בית ספר שדה בעין גדי  בוצע לראשונה  בארץ סימון שבילים במדבר יהודה והוצאה לאור מפת סימון שבילים על ידי ועדה ציבורית לסימון שבילים שיוסי פלדמן עמד בראשה. עם סיום תפקידו של פלדמן  כראש הוועדה לסימון שבילים  החליף אותו אורי דביר. לימים הורחב פרויקט סימון השבילים לכל רחבי הארץ.
בשנת 1961 החל פלדמן לפעול במסגרת החברה להגנת הטבע שאימצה דרך פעילותו החינוכית  של בית ספר שדה עין גדי והקימה באותה מתכונת  בתי ספר שדה דומים  במקומות נוספים ברחבי הארץ.
באפריל 1965 נישא יוסי פלדמן לפנינה לבית אליאש. החתונה נערכה ליד מעיין עין גדי סביב מדורה. לזוג ארבעה ילדים.
בשנת 1977 הצטרף למושב בית נקופה בו הוא חבר עד היום.
בין השנים 1979-1976 למד גאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בוגר האוניברסיטה במקצועות אלה. 
ב-1980 שימש רכז מערכת האנציקלופדיה החי והצומח  של ארץ ישראל. 
בתחילת שנות ה-80 מונה מטעם החברה להגנת הטבע לרכז  הטיפול בנושא שמירת אתרים היסטוריים. בתחילה פעל כמעט לבדו וכמעט ללא תקציב. הוא ניהל ואירגן מאבקים והפגנות נגד פגיעה באתרים היסטוריים  בזכרון יעקב, בנווה צדק ובמקומות נוספים ורתם למאבק אישי ציבור, אנשי אקדמיה, עיתונאים ועוד, במטרה להגביר המודעות הציבורית לנושא. בשנת 1984 יסד והקים את המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וכיהן בתפקיד מנכ"ל המועצה ברציפות במשך כ-26 שנים משנת 1984 עד 2010. ב-1991 יזם את חוק שימור אתרים שהתקבל בכנסת בהובלתה של חברת הכנסת  עדנה סולודר.
כאות הוקרה על פעילותו רבת השנים, הן בחברה להגנת הטבע והן במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, התכבד פלדמן בשנת 2010 בהדלקת משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-62 למדינת ישראל.  
ב-2014 יזם והקים  אנדרטה בעיירה וליקה מיצ'איליווקה (עד 1945 נודעה בשם גרוסלובה) באוקראינה, לזכר קורבנות הפוגרום שנערך ביהודי העיירה ב-1919 ובהם סבו יוסף פלדמן, ושני דודיו, אחיו של אביו.
חרש, שוטה וקטן

חרש שוטה וקטן (לעיתים בראשי תיבות: חש"ו) הוא מעמד המופיע פעמים רבות בהלכה, המתאר קבוצה של אנשים שאינם בעלי-דעת, ואינם אחראים למעשיהם. מעמדם ההלכתי של חש"ו שונה מדינם של אנשים רגילים, בכמה עניינים בעיקר לעניין אי חיובם במצוות. כמו כן נאמר במשנה "חרש שוטה וקטן פגיעתן רעה, החובל בהם חייב והם שחבלו באחרים פטורים."

חרש

בתלמוד במסכת חגיגה נאמר: 
חרש שדיברו בו חכמים בכל מקום - שאינו שומע ולא מדבר... המדבר ואינו שומע זהו חרש, שומע ואינו מדבר זהו אילם, זה וזה הרי הן כפקחין לכל דבריהם
כך גם נפסק במשנה תורה לרמב"ם, שחרש שעליו חלים דיני חש"ו, הוא חרש שגם אינו שומע וגם אינו מדבר. חרש המדבר, או אילם השומע נחשבים ככל אדם.
למרות שדינו של החרש שווה בדרך כלל לזה של השוטה, הרי שבנושאים מסוימים (כגון בדיני ממונות ובדיני אישות), החרש נחשב כחשוב מהשוטה אשר אין לו דעה כלל.
בדורות האחרונים עלתה השאלה מה היחס ההלכתי לחרש-אילם בר דעת, יש שסברו שהוא עדיין נחשב כחרש כי "לא נתנו חכמים דבריהם לשיעורים" ויש שטענו כי הוא לא נחשב חרש כי "מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו" יש שסוברים כי בדורנו הדין שונה כיוון שיש את הכלים ללמדם.

שוטה

במסכת חגיגה נאמר: 
ת"ר איזהו שוטה? היוצא יחידי בלילה והלן בבית הקברות והמקרע את כסותו והמאבד כל מה שנותנים לו
דוגמאות אלו המובאות בגמרא, ניסו לסווג את השוטה כאדם אשר אינו יכול לחשוב בצלילות ואינו מסוגל לחיות חיים עצמאיים.
נחלקו רב הונא ורבי יוחנן בפירוש הברייתא. לפי דעת רב הונא נדרשים כל שלושת הסימנים כדי להגדיר אדם כשוטה גמור. רב הונא מנמק זאת בכך שכל אחד מהסימנים, כאשר הוא לבדו, הוא עשוי להראות על מחלת נפש מסוימת, שאינה בהכרח מגדירה את האדם כ"שוטה", מכיוון שהיא זמנית וחולפת. אך רבי יוחנן חולק עליו וסובר שדי באחד מהסימנים כדי להגדיר אדם כשוטה. ברמב"ם ובשולחן ערוך נפסקה ההלכה כרבי יוחנן. לעומת זאת, דעת הירושלמי היא שדווקא הסימן "מאבד מה שנותנים לו" די בו כדי להוות סימן יחיד שהאדם העושה זאת שוטה, אך שאר הסימנים אינם מספיקים אלא אם כן נעשו כולם.
נחלקו הראשונים מה דינו של אדם העושה אחד מהדברים המפורטים כסימני שוטה, אך בכל שאר הדברים מתנהג כאדם פיכח. לפי דעת הרמב"ם, גם במקרה כזה, הוא מוגדר כשוטה (אך יש המפרשים בדבריו שהכוונה היא רק לעניין עדות). כך גם כותבים הסמ"ע (שכותב ש"פתי" הוא חסר דעת לכל דבר ו"שוטה" הוא אדם שנטרפה דעתו לעניין דבר אחד אך הוא שפוי בשאר הדברים). אך לפי הרמב"ם סימנים אלו המוזכרים בברייתא מועילים רק כדי להעמיד אדם בחזקת שוטה, כלומר - יש להניח שהוא שוטה עד שיתברר אחרת, אך אם רואים שדעתו צלולה, ניתן לסמוך עליו.
ג'ק גריפו

משחק

ג'ק גריפו הופיע לראשונה כנציב בשנת 2011, בסדרות הטלוויזיה "בית ספר לאמנויות לחימה" , "הרפתקאות האיפוס של דלי וסקינר" וגם "מרווין מרווין" . הוא השתתף גם כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה כמו "ראה את אבא רץ" ו- "ג'סי. 
בין 2013 ל- 2018, כיכב גריפו בסדרה "משפחת רעם", שם הוא שיחק את מקס תנדרמן, אחיה התאום של פיבי (אותה שיחקה קירה קוסרין). 
גריפו כיכב לצד איזבלה מונר, טוני קוואלרו וג'ייס נורמן בסרט של ניקלודיאון "אדם המפוצל", ששודר בפברואר 2015 . הוא גילם את התפקיד של בילי, החבר של בתו של פין שפרד (איאן זירינג), קלאודיה שפרד. בשנת 2016 כיכב גריפו כשחקן אורח בסוף עונה 7 של התוכנית "NCIS: לוס אנג'לס", כצוער צבאי בשם מק'קנה . 
בשנת 2017 שיחק גריפו את התפקיד של סבסטיאן בסרט הדרמה המשפחתי "המופע המושלם". באותה שנה לוהק לתפקיד בסרט הדרמה ההינדי "אלה שנשארו מאחור".
ואיך אצלך

על האלבום

אלברשטיין חיברה את המילים לרוב שירי האלבום וכן הלחינה חמישה מהם. השיר "אהבה" נכתב לפי לחן של קורין אלאל, והגיטריסט ערן ויץ, המשתתף בהופעותיה של אלברשטיין, הלחין את ארבעת השירים הנותרים. כמו כן נכללו באלבום שירו של דוד אבידן "מנת קרב" ותרגום של אלברשטיין ל"בלוז הלוויה" של המשורר וו. ה. אודן. בשיר "כרגע זה נראה לא טוב" נכללת דגימה מתוך שירים ישנים של אלברשטיין "כל פלאי הקיץ", "אחרי המלחמה" ("אוי לי חייל קרבי הוא..")
את האלבום הפיק ועיבד המוזיקאי תמיר מוסקט, איש ה"בלקן ביט בוקס" המזוהה עם מוזיקה אתנית והיפ הופ שלא היו קרובים דווקא ליצירתה של אלברשטיין עד כה. את העבודה משותפת יזמה אלברשטיין, ולאחר שהעבודה על השיר הראשון השביעה את רצון שני הצדדים הוחלט להמשיך בעבודה משותפת.
האלבום יצא שלוש שנים לאחר פטירת נדב לויתן, שהיה בעלה של אלברשטיין וכן שותפה ליצירה. על רקע זה, המוות וההתמודדות עמו נוכחים ברבים משירי האלבום. כך למשל השיר "כרגע זה נראה לא טוב" (אשר הופיע כבר באותו הלחן אך בעיבוד אחר באלבומה של אלברשטיין "תיכף אשוב" מ-1999) מתאר התמודדות עם מחלה קשה - "כרגע זה נראה לא טוב / אומרים שבקרוב / לא מדברים על סוף / וגם זה טוב"; בשיר "יצאתי למרפסת" מתבשרת הדוברת על מות אהובה: "שורה אחת קראתי / אהובי חולה מאוד / שורה שנייה קראתי / הוא איננו עוד"; ואילו השיר "המראות" מתאר את ההתמודדות עם אובדן בן הזוג: "מאז שנפרץ הצמד / העולם התבלבל לחלוטין".
בחוברת המצורפת לאלבום נכללו איורים מאת אלברשטיין.

תגובות לאלבום

לצאת האלבום קדמו הסינגלים "אהבה" ו"כרגע זה נראה לא טוב" והאלבום המלא יצא בחודש מרץ וזכה להצלחה גדולה הן בקרב הקהל והן בקרב המבקרים. המבקרים שיבחו את שיתוף הפעולה בין מוסקט לאלברשטיין ש"הצליח להעמיד הפקה מעודכנת וחיונית לזמרת הוותיקה [..] והצליח, לצד זאת, לשמור על הממד האינטימי בשירים של אלברשטיין, וליצור איתה אלבום שמרגיש חי מאוד, ויוצא מלב אל לב". מוסקט אף זכה בפרס אקו"ם למעבד השנה, בין השאר על חלקו באלבום זה. בתוך שלושה שבועות מצאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
אורפה

היסטוריה

בתקופה הצלבנית שימשה אורפה כבירת רוזנות אדסה. העיר נכבשה על ידי המוסלמים בשנת 1144. בתקופה העות'מאנית הייתה מרכז סחר של כותנה, בורסקאות וצורפות.
בעיר גרו גם יהודים שנקראו עדת האורפלים, רובם עלו לירושלים בסוף המאה ה-19.
בשנת 1914 נמנו בעיר 75,000 תושבים: 45,000 טורקים, 25,000 ארמנים, 5,000 נוצרים סוריים ומעט יהודים. בתחילת 1916, לאור הידיעות על טבח הארמנים בצפון טורקיה, מרדו הארמנים בעיר והשתלטו על העיר העתיקה של אורפה, בה הצליחו להחזיק במשך מספר שבועות אל מול הפצצות ארטילריה של הצבא העות'מאני. בסופו של דבר הושג הסכם בתיווך גרמני שהביא לכניעת הארמנים תמורת הבטחה כי לא יגורשו. בסופו של דבר הטורקים הפרו את ההבטחה והארמנים הוגלו מהעיר.
עם תום מלחמת העולם הראשונה השתלטו הבריטים על העיר, ובהתאם להסכם סייקס-פיקו בינם לבין הצרפתים, קיבלו האחרונים את החזקה בעיר ב-30 באוקטובר 1919. הגעת הצבא הצרפתי אל העיר עוררה עימותים עם התושבים אשר התנגדו לחילופי השלטון, בעיקר בשל נוכחותם של חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני. הצרפתים הפעילו את אנשי הלגיון הצרפתי-ארמני כעושי דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין. באורפה כמו באנטפ ובמארש התפתח מרי אזרחי שהביא את הצרפתים לפנות את העיר ב-11 באפריל 1920. לפי הסכמה שהושגה בין נציגי התושבים לצבא הצרפתי, הייתה הנסיגה הצרפתית אמורה להתנהל בדרכי שלום, אך מארבים שהציבו התושבים לאורך עורקי הנסיגה הפרו את ההסכמה וגבו את חייהם של 296 צרפתים. ב-4 ביוני 1920 אולצו הצרפתים לסגת מכל השטחים שממזרח לנהר הפרת ובכך הורחקו מקרבתה של העיר. שמה של אורפה שונה בשנת 1984 ל"שנלאורפה" (Şanlıurfa - "אורפה רבת התהילה") כהוקרה על התנגדותה לכיבוש ועל חלקה במלחמת טורקיה-צרפת.

במסורת

חיים בר-דרומא קובע כי אורפה היא בעצם ״קלירוהי״ שמופיע בתרגומי התורה ובמדרשי חז"ל, ואף שכנה בתוך גבולה הצפוני המקראי של ארץ ישראל. על פי המסורת המוסלמית אורפה נמצאת במקום ההיסטורי של אור כשדים מקום הולדתו של אברהם. בעיר מסגד גדול המיוחס למקום הולדתו של אברהם. המסגד הגדול של אורפה נבנה בשנת 1170 על הריסות כנסייה שהערבים כינו "הכנסייה האדומה" והוקמה, כנראה, על גבי שרידים רומיים. מסורת מקומית מזהה את הבאר במסגד כבאר שבה הושלכה המגבת של ישו.
בצמוד למסגד אברהם (Rizvaniye Mosque) מצויה בריכה גדולה (Balıklı Göl) עם דגי קרפיון רבים. לפי המסורת זהו המקום בו השליך המלך נמרוד את אברהם לאש. אלוהים עשה לאברהם נס והפך את האש למים ואת העצים לדגים. המקום קדוש למוסלמים, אסורה פגיעה בדגים, והמקומיים נוהגים להאכיל את הדגים בביקורם במקום.
סמנתה ליוטווייט

סמנתה לואיז ליוטווייט (באנגלית: Samantha Louise Lewthwaite;‏ נולדה ב-5 בדצמבר 1983) הידועה גם כשראפייה ליוטווייט ובכינויה "האלמנה הלבנה", היא אחת החשודות בטרור המבוקשות ביותר בעולם.

ביוגרפיה

נולדה לאנדרו ואליזבת (לבית אלן) ליוטווייט, בבנברידג', שבמחוז דאון, צפון אירלנד. בילדותה עברה המשפחה להתגורר באיילסברי, בירת מחוז בקינגהאמשייר בדרום מזרח אנגליה. היא אלמנתו של המחבל המתאבד ממוצא ג'מייקני ג'רמיין לינדזי, שפוצץ עצמו במהלך סדרת פיגועי הטרור ברכבת התחתית של לונדון. היא הכירה אותו בשנת 2000 בהיותה בת 17, התאסלמה ושינתה את שמה לשראפייה, והם נישאו כעבור שלוש שנים. לאחר הפיגוע בלונדון, טענה ליוטווייט כי לא ידעה דבר על פעילותו, וגינתה את מעשהו.
במאי 2014 דיווחו סוכנויות הידיעות כי ליוטווייט נישאה בשלישית, לשייח' חסן מועלם איבראהים, מנהיג ארגון א-שבאב.

פעילות טרור

ליוטווייט מיוחסת מעורבות במספר רב של אירועי טרור, במסגרת ארגוני טרור אסלאמים רדיקליים כמו ארגון א-שבאב הסומלי. על פי אחד הדיווחים, הייתה ליוטווייט מעורבת בהכשרת מחבלות מתאבדות במחנות אימונים של ארגון א-שבאב בסומליה.
בין היתר מיוחסת לה מעורבות בפיגוע בקניון וסטגייט בניירובי בשנת 2013. היא נמלטה מידי המשטרה בקניה, שעצרה אותה באשמת החזקת חומרי נפץ וקשירת קשר לביצוע פשע, והוצא נגדה צו מעצר של האינטרפול על מנת להסגירה.
בספטמבר 2014 דיווח העיתון הבריטי "דיילי מירור" כי ליוטווייט שוהה בסוריה ומאמנת שם מחבלים מתאבדים של ארגון דאעש.
ביולי 2018 פורסם כי גורמי מודיעין חושדים כי ליוטווייט אימנה מתאבדים לבצע פיגועים בחופי הרחצה באירופה.
מאזן

מבנה המאזן

המאזן מספק מידע על הרכוש וההתחייבויות. המידע מוגש בצורה תמציתית, אך נספחים אליו באורים ופירוטים שונים לכל סעיף אשר מהווים חלק בלתי נפרד מהדוח. הדוח כולל בדרך כלל "מספרי השוואה" - טורים נלווים שבהם השוואה של כל סעיף עם מקבילו במאזן של התקופה הקודמת.
המאזן כולל שני צדדים. בצד האחד (הימני, בדרך כלל) מופיעים נכסי החברה, כשראשון מופיע הרכוש השוטף, אחריו ההשקעות לטווח ארוך ולבסוף הרכוש הקבוע. בין סעיפי הרכוש השוטף הנפוצים ניתן למצוא את יתרת המזומנים שברשות החברה, פיקדונות בבנק, קופת שקים, מלאי המוצרים וחומרי הגלם, הציוד וכן חובותיהם של לקוחות וחייבים אחרים, שנחשבים גם הם לנכס פיננסי.
בצד האחר (השמאלי, בדרך כלל) מופיעים פרטי ההתחייבויות של העסק והונו העצמי. בדומה לנכסים, ההתחייבויות מסודרות גם הן מהטווח הקצר לארוך: ראשית ההתחייבויות השוטפות, שביניהן ניתן למצוא אשראי בנקאי לזמן קצר, אשראי מספקים ונותני שירותים, הלוואות קצרות מגורמים אחרים וכן המחאות לפרעון שנתן העסק; ולאחר מכן מפורטות ההלוואות לטווח ארוך. לאחר ההתחייבויות מפורט הונו העצמי של העסק. סיכום טור ההתחייבויות וההון העצמי זהה תמיד לסיכום טור הנכסים (כלומר, על הדוח להיות מאוזן).
המאזן מפורסם בדרך כלל כחלק מקבוצת דוחות תקופתית בשם דוחות כספיים.

תקופת המאזן

המאזן מוגש לבעלי המניות של החברה או לבעלי הפירמה בתקופות קבועות. המאזן החשוב ביותר הוא זה המוגש בסוף שנה תקציבית: ב-31 בדצמבר. מאזן זה מוגש גם לשלטונות המס והוא חלק מהבסיס לביקורת של רשות המיסים על דיווחי הפירמה. בישראל הדוח צריך להיות מוגש ליום 31 בדצמבר, אך ישנן מדינות שבהן זה לאו דווקא כך.
חברות ציבוריות נדרשות להגיש גם דוחות רבעוניים (בכל שלושה חודשים). הדוחות השנתיים, ובכללם הדוח על המצב הכספי, מחויבים בביקורת יסודית על ידי רואה חשבון מבקר חיצוני. לעומתם, הדוחות הרבעוניים מחויבים רק בסקירה על ידי רואה חשבון, כך שייתכן שיהיו פחות אמינים מהדוח השנתי.

חשיבות המאזן

המאזן משמש בראש ובראשונה את מנהלי בית העסק, המעוניינים לקבל תמונה אמיתית על מצבו של העסק (בכפוף למדיניות החשבונאית). בתנאים מסוימים, באמצעותו יוכלו לדעת האם שווי הנכסים שלהם גבוה משווי ההתחייבויות. באמצעותו יוכלו גם לקבל השוואה בין השנה החולפת לבין השנה שקדמה לה, לבצע ניתוחים באמצעות מדדים שונים על מנת להסיק כיצד ניתן להתייעל ולחסוך.
אף על פי שקביעת המיסים שתשלם החברה נקבע בדוח ההתאמה למס שמבוסס על דוח רווח והפסד, המאזן (בערכים נומינליים) מוגש אף הוא לשלטונות המס ומשמש אותם בביקורתם.
המאזן יכול להיות מוגש לגורמים חיצוניים המעוניינים לעיין בו. כך למשל, בנק המעניק אשראי לחברה דורש לקבל לידיו את המאזן כדי לבחון את מצבו האמיתי של העסק. גם גורם המעוניין להשקיע או לרכוש את העסק ירצה לעיין במאזן ולהיעזר בו על מנת להעריך את ערכו של העסק.