google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי איסלנד–הממלכה המאוחדת

היסטוריה

איסלנד הייתה מממלכת דנמרק עד קבלת עצמאותה בשנת 1918. בעקבות הכיבוש הנאצי של דנמרק, נחתו כוחות בריטיים באיסלנד בשנת 1940. ב-17 ביוני 1944 הוכרזה איסלנד כרפובליקה עצמאית, אשר הוכרה על ידי לונדון, כמו גם על ידי כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק.
מקבלת העצמאות של פינלנד עד אמצע שנות ה-70, היחסים בין שתי המדינות לא היו טובים בעקבות מלחמת הבקלה (סדרה של סכסוכים על זכויות דיג בצפון האוקיינוס האטלנטי בשנות ה-50 וה-70). בפברואר 1976 ניתקה איסלנד את הקשרים הדיפלומטיים עם בריטניה, פעולה חסרת תקדים בין שני חברי נאט"ו, אולם הם כוננו מחדש באביב של אותה שנה. מאז היחסים בין המדינות הרבה יותר טובים, בעיקר כי לשתי המדינות יש אינטרסים משותפים, כולל סחר חופשי, הגנה והגנת הסביבה. שתי המדינות הם חברות בנאט"ו ובאזור הכלכלי האירופי.

ביקורים רשמיים

אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ביקרה באיסלנד ביוני 1990. באוקטובר 2015 ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון הפך לראש הממשלה הבריטי הראשון שביקר באופן רשמי באיסלנד מאז הפכה לרפובליקה ב-1944. ראש ממשלת בריטניה האחרון שביקר באיסלנד קודם לכן, היה וינסטון צ'רצ'יל, באוגוסט 1941.

יחסים דיפלומטיים

בריטניה מחזיקה בפינלנד שגרירות ברייקיאוויק, ואילו איסלנד מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-17 קונסוליות באברדין, ברמינגהאם, קארדיף, דובר, מזרח יורקשייר, אדינבורו, פליטווד, גלאזגו, גרימסבי, גרנזי, ג'רזי (באיי התעלה), לרוויק, ליברפול, מנצ'סטר, ניוקאסל, צפון אירלנד ויורק.
טאי בבילוניה ורנדי גרדנר

טאי רינה בבילוניה (נולדה ב-22 בספטמבר 1959) ורנדי גרדנר (נולד ב-2 בדצמבר 1958) הם צמד מחליקים אמנותיים על הקרח מארצות הברית שהתחרו בקטגוריית הזוגות. הצמד זכה חמש פעמים באליפות ארצות הברית בהחלקה אמנותית על הקרח בזוגות ובמדליית זהב באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח בזוגות בשנת 1979. כל זאת לאחר 29 שנים שלא זכה אף צמד אמריקאי באליפות העולם מאז זכו פיטר וקרול קנדי, וכן הפסקת השליטה של הצמד הסובייטי הגדול אירינה רודנינה ואלכסיי אולאנוב שזכה 10 שנים ברציפות.
הצמד "טאי ורנדי" החל להחליק יחדיו כאשר בבילוניה הייתה בת 8 וגרדנר בן 10. בהמשך, מאמנם של השניים היה ג'ון ניקס הבריטי שזכה במדליית זהב באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לזוגות בשנת 1953.
השניים היו המועמדים לזכייה באולימפיאדת לייק פלאסיד, בארצות הברית שנערכה בשנת 1980, אך נאלצו לפרוש מהתחרות עקב פציעתו של גרדנר וכך הפכה בבילוניה בן לילה ל"ילדה שבורת הלב של אמריקה".

טאי בבילוניה

בבילוניה הייתה למחליקה ממוצא האפרו-אמריקאית הראשונה שניצחה באליפות ארצות הברית להחלקה אמנותית על הקרח והראשונה שזכתה באליפות העולם להחלקה אמנותית על הקרח. מוצאו של אביה הוא מהפיליפינים ואימה אפרו-אמריקאית. בשנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80 מוצאה המיוחד זכה להתייחסות רבה בתקשורת האמריקאית.
לאחר שהפכה בבילוניה למקצוענית וזכתה לחוזים ומופעי ראווה רבים ברחבי ארצות הברית (יחד עם גרדנר) היא התמכרה לאלכוהול ואמפטמין ואף ניסתה להתאבד בסתיו של 1988 על ידי נטילת כדורי שינה. לאחר שקיבלה עזרה מקצועית שבה אל זירת ההחלקה.
בבילוניה הופיעה בשנת 2006 בתוכנית של רשת הטלוויזיה האמריקאית "פוקס" "מחליקים עם סלבריטאים" ולצידה זוכה מדליית זהב אולימפית קייטלין ג'נר.
לבבילוניה בן יחיד (סקוט גבריאל, נולד ב-1995) מבעלה לשעבר, קרי בטלר, לו נישאה ב-1992 והתגרשה ממנו בשנת 1997. כיום, היא מאורסת לקומיקאי האמריקאי דייוויד ברנר.

רנדי גרדנר

גרדנר נולד בלוס אנג'לס. בשנת 2006 יצא גרדנר מהארון בראיון עיתונאי למגזין "Scene". בגיל מאוחר הוא גילה שהוא מאומץ לאחר שבן משפחה חשף את הסוד המשפחתי. הוא מצא את אמו הביולוגית עמה הוא שומר על קשר.
בנוסף להיותו מחליק מקצועי, גרדנר הוא גם כוריאוגרף והיה כוריאוגרף של "מחליקים עם סלבריטאים".
בשנת 2008 הודיע הצמד "טאי ורנדי" על פרישה מהעולם המקצועי של ההחלקה על הקרח עקב פציעתו של גרדנר וגילם של השניים.
הנס קנאפרטסבוש

חייו

קנאפרטסבוש, יליד אלברפלד (כיום וופרטאל), למד פילוסופיה באוניברסיטת בון וניצוח בקונסרבטוריון של קלן, אצל שטיינבאך. במשך כמה עונות קיץ היה עוזרם של זיגפריד וגנר והנס ריכטר בביירוית. את הקריירה שלו החל במשרות ניצוח באלברפלד (1913 - 1918), לייפציג (1918 - 1919) ובדסאו (1919 - 1922). כשברונו ולטר עזב את מינכן והיגר לניו יורק, החליף אותו קנאפרטסבוש במנהל מוזיקלי כללי של האופרה הממלכתית של בוואריה. הוא העיר עליו את חרון אפו של יוזף גבלס 
כששאל דיפלומט גרמני בהולנד אם הוא "מוס-נאצי" (מי שאולץ להצטרף למפלגה הנאצית מטעמי קריירה); כתוצאה מכך בוטל החוזה שלו במינכן. בסוף שנות ה-30' יצא לווינה לנצח על האופרה של וינה והפר בכך את המדיניות הנאצית, שלא להתיר לאמנים גרמנים לעבוד באוסטריה. באותו זמן היה לאחד האמנים העולים בפסטיבל זלצבורג. קנאפרטסבוש המשיך להופיע בווינה וזלצבורג בתקופת שלטונה של גרמניה באוסטריה. אחרי מלחמת העולם השנייה חזר למינכן, אבל המשיך לנצח כאורח בווינה ולהופיע מדי פעם בפסטיבל ביירוית. הוא מיעט מאוד ביציאות אל מחוץ לעולם דובר הגרמנית. הוא סלד מחזרות ממושכות ולעיתים האשימו אותו בעצלות.
קנאפרטסבוש מת במינכן, לפני הופעת התקליטור, אבל רבים מתקליטיו הועברו לתקליטורים. 
קנאפרטסבוש היה אחד המנצחים החביבים ביותר של הפילהרמונית של וינה וניצח עליה בקונצרטים בווינה ובזלצבורג ובסיורים מחוץ לאוסטריה.
מקובל לראות בהקלטות "פרסיפאל" של קנאפרטסבוש, מ-1951, 1954 ו-1962, כהקלטות המוצלחות ביותר של אופרה זו.
דוכסות סקסוניה-אייזנברג

היסטוריה

בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה. בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה הדוכסות בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1640 נתן וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר את חלק מנחלתו לאחיו הצעיר ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, שירש בשנת 1672 את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג. לאחר מותו בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד. כריסטיאן הקים את חצרו באייזנברג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-אייזנברג. בשנת 1707 מת כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
אלווין גולדנר

אלווין גולדנר (באנגלית: Alvin Ward Gouldner; ‏ 29 ביולי 1920 – 15 בדצמבר 1980) היה סוציולוג שחקר את התנהגותם של ארגונים ביורוקרטיים, וניתח את כשליהם, על בסיס ניתוח יחסי הכוחות בתוכם.
על פי גולדנר, קיימים יחסי כוחות באופן טבעי בכל ארגון בין הדרגים השונים בהירארכיה הארגונית, על בסיס הבדלי האינטרסים בתוכו. שימוש בשיטות פורמליות, שהן יסודה של הביורוקרטיה (כללים, תפקידים מוגדרים, סטנדרטים וכו'), מפחית את ההיראות (visibility) של יחסי כוחות אלו, בכך שהיא מטמיעה אותם במערכת והופכת אותם לבלתי אישיים (כלומר- לא תלויים באנשים השונים המאיישים את התפקידים). בכך משיג הארגון איזון יחסי בין העובדים לדרגים שמעליהם.
גולדנר מוסיף כי כתוצאה מתהליך זה נוצרת בינוניות- עמידה של העובדים במינימום הנדרש מהם לפי התקנות, בלא מאמץ נוסף. ההנהלה מגיבה לבינוניות זו, שכן מטרתה לשפר את יעילות הארגון, בכך שהיא מגבירה את הפיקוח על העובדים. הגברת הפיקוח מגדילה את ההיראות של יחסי הכוחות הארגון (שכן היא מהווה הפעלת כוח על העובד), באופן המערער את הארגון (אף על פי שהשימוש בכללים הפורמליים הפחית במקור תהליך זה).
אחת התרומות החשובות של גולדנר להגות הסוציולוגית והנאו מרקסיסיטית, היא פיתוח המושג מעמד חדש, מעמד השונה מהבורגנות או מהפרולטריון בהם עוסק קרל מרקס. כוחו של המעמד החדש, אשר בבסיסו הוא מעמד פגום, הוא בהפיכת הידע להון על ידי תרגומו של הידע למומחיות בשמה פועלים. הפרקטיקות אותן מפעיל המעמד החדש הן בחלקן פרקטיקות דיסקורסיביות (פרקטיקות של שיח) המעניקות לגיטימציה לשליטת מעמד זה, בעזרת הגדרת אמיתויות והחלתן על האובייקטים בשדה. 
בהתאם לכך, ממשיך גולדנר וטוען כי קיימת תרבות שיח ביקורתי המבוססת על הצדקה של טיעון, ולא מתוקף סמכות או מעמד הדובר. גולדנר, אשר ראה את המעמד החדש כמורכב מאינטלקטואלים ואינטליגנציה טכנית, העלה את האפשרות שמעמד זה משתמש בידע המיוחד שלו כדי לקדם את האינטרסים והכוח שלו, על מנת לשלוט בתנאי עבודתו. הוא תיאר מעמד זה כבורגנות תרבותית חדשה הצוברת כוח רב, למרות העדר של רכוש.
בריקטה

בריקטה (Bricta) או בריקסטה (Brixta) היא אלה מהמיתולוגיה הקלטית. בריקטה נחשבה לרעייתו של לוקסוויוס ואלת בריאות ואלת המעיינות החמים של לוקסי (Luxeuil).
מספר כתובות המוקדשות לאלה התגלו ב-Luxeuil-les-Bains, בהן היא מוזכרת לצד לוקסוויוס. ישנה סברה לפיה מדובר בכינוי נוסף של האלה סירונה - אף היא נחשבת לזוגתו של לוקסוויוס.
מקור שמה במילה הגאלית "בריקסטום" או "בריקסטה" שמשמעה "קסם" או מהמילה "בריגה" שמשמעה "הנעלה".
כתובות המוקדשות לאלה (בכיתוב "Brixia") התגלו באנגליה. בכתובות אלה היא מזוהה לעיתים כזוגתו של דיס פאטר, הרקולס או אפולו מהמיתולוגיה הרומית.

לקריאה נוספת

Harry Mountain, The Celtic Encyclopedia Universal-Publishers, 1998
בית העם הטמפלרי (חיפה)

היסטוריה

אבן הפינה למבנה הונחה ב-23 בספטמבר 1869. המבנה תוכנן על ידי פטר יוליוס לויטווד, ובנייתו נעשתה ב-1869 על ידי פועלים ערבים בהדרכתם של אנשי מקצוע טמפלרים. הוא נבנה בסגנון טמפלרי הכולל גמלון אופייני, מרפסת מעל הכניסה לבית וכתובת מעל דלת המבנה בה נחרט באבן: "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני". על הגג הוצב מגדל פעמונים אשר קרא לקהילה להתכנסויותיה.
הבית כלל אולם גדול ששימש למפגשי הקהילה ולתפילות משותפות. כמו כן היה בקומה השנייה של המבנה בית ספר וחדרי מגורים (גם משפחת לנגה, מורה המושבה, גרה בקומה זו).
בשנת 1890 הורחב הבניין ונוסף לו אגף מזרחי ובו אולם רחב להתכנסויות, וכן נבנה גג רעפים ומגדל פעמונים חדש.
בשנת 1902, משגדלה הקהילה, נבנה בחצר המבנה מבנה בית ספר עבור ילדי הקהילה.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 שימש המבנה כבית ספר, ולאחר מכן הפך למחסנים של חברת אגד. המבנה שוקם במימון ממשלת גרמניה בשנת 2000 והפך למוזיאון לתולדות העיר חיפה.
בשנת 2007 כתבה הסופרת אורה מורג את הספר "הפנים שפרצו מהדף" בה הוזכר תיאורו של בית העם.

תיאור המבנה

המבנה בנוי בסגנון טמפלרי טיפוסי הכולל גג רעפים וגמלון. למבנה שתי קומות ועליית גג מרווחת. הוא כולל שתי קשתות מחודדות וקמרון הנישא לגובה של 5.5 מטרים. 
המבנה שימש "מבנה לדוגמה" ומבנים רבים אחרים במושבה הגרמנית בחיפה, ואף במושבות אחרות נבנו כדוגמתו. המבנה אף נחשב בעת בנייתו כמבנה היפה ביותר בעיר חיפה, והיה מקור לחיקוי לבנייה הערבית והיהודית בראשית המאה ה-20.
ג'יי פי מורגן צ'ייס

היסטוריה


ג'יי פי מורגן צ'ייס, במבנה הנוכחי שלה היא תוצאה של שילוב מספר גופים בנקאיים גדולים בארצות הברית בעשור האחרון, כולל בנק צ'ייס מנהטן, JP Morgan ושות', בנק ONE, בית ההשקעות בר סטרנס ובנק וושינגטון מיוצ'ואל.
למעשה, הבנק מורכב ממיזוג גופים פיננסים קדומים יותר, כגון בנק הכימיכלים, האנובר יצרנים, First Chicago Bank, הבנק הלאומי של דטרויט, הבנק המסחרי של טקסס, Providian Financial וכן Great Western Bank.

בנק הכימיקלים של ניו יורק

חברת "ניו יורק כימיקלים" נוסדה בשנת 1823 כיצרנית של כימיקלים שונים. 
בשנת 1824, החברה עדכנה את עיסוק החברה לפעילויות בנקאית בכך יצרה את בנק הכימיקלים של ניו יורק. 
אחרי 1851, הבנק הופרד מחברת האם שלו וגדל באופן אורגני, וכן באמצעות סדרה של מיזוגים, ובעיקר עם Corn Exchange Bank בשנת 1954, Texas Commerce Bank (אחד הבנקים הגדולים בטקסס) בשנת 1986, וManufacturer's Hanover Trust Company  ב-1991.
בין שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 פרץ בנק הכימיקלים של ניו יורק כאחד המובילים במימון עסקאות רכישה ממונפות. בשנת 1984, השיקה בנק הכימיקלים של ניו יורק שותפות השקעות להשקעה בעסקאות פרייבט אקויטי לצד המממנים פיננסיים שונים. 
עד סוף שנות השמונים, פיתח בנק הכימיקלים של ניו יורק את המוניטין שלו עבור מימון השתלטויות על חברות, בניית קבוצות מימון ממונף וייעוץ עסקי.
בנקודות רבות לאורך ההיסטוריה, היה בנק הכימיקלים של ניו יורק הבנק הגדול בארצות הברית (גם במונחים של נכסים או נתח שוק הפקדונות).
בשנת 1996 רכש בנק הכימיקלים של ניו יורק את בנק צ'ייס מנהטן והחליף את שמו לשם המוכר יותר צ'ייס.
בשנת 2000, החברה המאוחדת רכשה JP Morgan & Co ושלבה את שני השמות כדי ליצור מה שמכונה כיום ג'יי פי מורגן צ'ייס.
בסוף אוגוסט 2014 סוכנות הידיעות בלומברג פרסמה כי שרתי חברת הבנק jp morgan נפרצו. בהמשך התברר כי במהלך הפריצה נגנבו פרטיהם של 80 מיליון לקוחות המחזיקים חשבון בבנק.
הנהלת הבנק האשימה את ממשלת רוסיה כאחראית לפריצה.
החברה שומרת על מטה הבנק ההיסטורי של בנק הכימיקלים של ניו יורק ב-270 פארק אווניו בניו יורק וכן על היסטוריית מחיר המניה המקורית.
השוני המרהיב

שתיקה כבדה

כותר הספר נלקח מהבית הראשון של אחד משירי הקובץ, בשם שתיקה כבדה: "המות יקח את השני המרהיב / שבין אש למים / וישליכהו לתהום. //". בשיר מתארת זלדה את חווית החיים מתוך האימה וההתבוננות באפשרות המוות. החיים הם הגיוון, ואי הוודאות, לעומת המוות החד משמעי והסופי. עם בוא המוות תלקח רב גווניות החומר ותעלם בחד הצבע של התהומות, שהם מטאפורה למה שהוא מעבר להשגתו של האדם. כל עוד נשמה באפו של האדם הוא חווה את הניגוד ואת הסתירות שבין יסודות העולם ויסודות נפשו, שנמשלים ל"אש" ו"מים". התנועה במרחב החיים מלא הניגודים הוא באחריותו של האדם, בתודעתה שלח זלדה, על פי ערכי האמונה היהודית שעליהם חונכה, ואחריות זו נמשכת עד לסוף החיים, על כן היא מבקשת בהמשך השיר: "יודע תעלומות / הבינני מה לבקש ביום אחרון".

אי

שיריה של זלדה ספוגים באמונה יהודית דתית, בידע מספרות הפיוט, התפילה והפילוסופיה היהודית לדורותיהם; הם חוברו מתוך מחשבה שאולי יעשה בהם שימוש בעתיד סדר התפילה היהודית. כך למשל השיר אי: המתחיל במילים: "אֲנִי דוֹרֶכֶת עַל הָאֲדָמָה / כְּמוֹ עַל גּוּף חַי" ומסתיים במילים:  "רַק הַמַּחֲשָׁבָה עַל אֱלֹהִים / 
הִיא אִי בַּמְּעַרְבֹּלֶת". בשונה מרחל המשוררת אשר בקשה את ההקשבה וההצמדות אל המהות של האדמה, למשל בשירה כאן על פני אדמה, זלדה שולחת את קוראיה אל החוויה המטאפיזית שמעבר לחווית החומר הקונקרטית.

במלכות השקיעה

בשיר במלכות השקיעה מבטאת זלדה את עלילות חוויית האמונה בהמצאות האל ביקום: השיר מתחיל במילים: "בְּמַלְכוּת הַשְּׁקִיעָה / אֲפִלּוּ קוֹץ מֵפִיץ נֹגַהּ". ועוסק באיתני הבריאה, וברעיון האינסופיות הפיזית של העולם, התחושה שההמצאות האנושית, ובכלל זה החיים והמוות, אינם מובנים לאדם, ומתארם הקונקרטי, הר או קוץ, עשוי להעיק על נפשו ורוחניותו. אולם התחושות הקשות מתגמדות אל מול אינסופיותו של האל. כאשר ישנה התחברות אל האמונה והדבקות באל, כאילו נמוגים האימה והחרדה מפני הנוכחות הקונקרטית, העלולה להעיק, של מתארי המציאות.
יעקב ועשו (שיר)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
יעקב ועֵשָׂו הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק העוסק בהשוואה בין יהודי לגוי. גיבורי השיר הם יעקב ועֵשָׂו, המייצגים יהודי טיפוסי לעומת גוי טיפוסי, תוך רמיזה לדמויות המקראיות של התאומים יעקב ועשו.
השיר נכתב במקור ביידיש.
השיר מבטא אלכוהוליזם ואלימות קשה מצד הגוי כלפי בני משפחתו, חייו הם כוסו וזרועו. לעומתו היהודי עוסק בתפילות ומתוך כך שמח עם בני משפחתו ובני משפחתו נהנים ממנו. חייו הם בניו והוא חייב להודות לאלוהים.
לשיר מספר לחנים, והוא בוצע, בין היתר, על ידי מרדכי הרשמן ואריק איינשטיין.

מילות השיר

עֵשָׂו מַשְׁכִּים לְבֵית הַמַּרְזֵחַ,
חָבִית מַשְׁקִים מִפִּיו תִּתֵּן רֵיחַ.
אוֹי, אוֹי, אוֹי,
לְעֵשָׂו הַגּוֹי.
כּוֹסוֹ – חַיָּיו,
לִשְׁתּוֹת חַיָּב,
כִּי-עַל-כֵּן הוּא גוֹי.
יַעֲקֹב מַשְׁכִּים לְבֵית הַתְּפִלָּה,
נוֹתֵן לְיוֹצְרוֹ שֶׁבַח וּתְהִלָּה.
הוֹ, מַה-טּוֹב
חֵלֶק יַעֲקֹב.
אֶל צוּר חַיָּיו
לְהוֹדוֹת חַיָּב,
כִּי שְׁמוֹ יַעֲקֹב.
עֵשָׂו חוֹזֵר לְבֵיתוֹ בַּלַּיְלָה 
אוֹי לָהּ לְאִשְׁתּוֹ מֵאֶגְרוֹף יַד בַּעְלָהּ.
אוֹי, אוֹי, אוֹי,
לְעֵשָׂו הַגּוֹי.
זְרוֹעוֹ – חַיָּיו,
לְהַכּוֹת חַיָּב,
כִּי-עַל-כֵּן הוּא גוֹי.
יַעֲקֹב חוֹזֵר בָּעֶרֶב אֶל-נָווֹ,
אִשְׁתּוֹ וִילָדָיו מְשַׂמְּחִים לְבָבוֹ.
הוֹ, מַה-טּוֹב
חֵלֶק יַעֲקֹב.
בָּנָיו – חַיָּיו,
לְגַדְּלָם חַיָּב,
כִּי שְׁמוֹ יַעֲקֹב.
שפייר

היסטוריה

קיימות עדויות להתיישבות קלטית במקום כבר בשנת 500 לפני הספירה. בתקופת השלטון הרומי נקראה העיר בשם Augusto Nemetum ונודעה בחשיבותה. בשנת 500 אחר הספירה בקירוב כונתה לראשונה בשם Spira. העיר הייתה מקום מושבו של הקיסר היינריך הרביעי, שבשנת 1068 החליט להדיח מכסאו את האפיפיור גריגוריוס השביעי, ובהמשך חזר בו. העיר שמרה על מעמדה אף בימי הביניים, ובה התקיימה "הדיאט של שפייר" - וועידת שפייר הראשונה  בשנת 1526, שבה אושרה זכותם של נסיכי גרמניה לבחור בלותרניזם הפרוטסטנטי כדת המדינה.
בשנת 1689 נכבשה העיר על ידי כוחות צרפתיים שהותירו בה הרס רב. בשנים 1792 עד 1814 הייתה העיר נתונה לשלטון צרפתי. לאחר שהוחזרה לשלטון ממלכת בוואריה חזרה למעמדה כעיר מחוז משמעותית. בשנים 1883 עד 1904 נבנתה בה הקתדרלה. בשנת 1947 נבנה בה המכון הגרמני של שפייר למדעים.
בשנת 1991 נחנך המוזיאון הטכני בשפייר.

הקהילה היהודית

שפייר, שנקראה בפי היהודים שפיירא, הייתה אחת מהערים החשובות בקרב יהדות אשכנז, ובמשך כאלף שנים התקיימה בה קהילה יהודית מפוארת. ביחד עם הערים וורמס (ורמיזא) ומיינץ (מגנצא) הרכיבה את שלוש הקהילות היהודיות הגדולות שלאורך הריין, שנודעו בכינוי קהילות שו"ם (שפיירא, ורמיזא, מגנצא). עד היום ניתן להבחין בשרידי קהילה זו בשמות משפחה הנושאים את שם היישוב, כדוגמת שפירו או שפירא. בשנת 1096, בזמן מסע הצלב הראשון התקיים בעיר שפייר הפוגרום הראשון הידוע, שבו נטבחו עשרה יהודים בידי נוצרים, כחלק מהאירועים שכונו לימים גזירות תתנ"ו. שאר היהודים ניצלו עקב התערבותו של בישוף העיר. גם לאחר הפוגרום נותרה בעיר קהילה יהודית גדולה. בעיר נחשפו שרידים של בית כנסת עתיק, שככל הנראה היה מפואר. בצמוד לבית הכנסת נמצא מקווה מרשים נוסף, שנבנה בשנים 1110-1120, ושנחשב לאחד הגדולים באירופה.
הקהילה היהודית בשפייר נכחדה בשואת העם היהודי. 
שפייר היא עיר תאומה של יבנה.
אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה

היסטוריה

אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה נוסדה בשנת 1986. את גרעין הקמתה היוו חמש פקולטות מאוניברסיטת אל-ירמוכ: הפקולטה לרפואה, הפקולטה לרפואת שיניים, הפקולטה לרוקחות, הפקולטה לסיעוד, והפקולטה להנדסה. במהלך השנים נוספו לפקולטות אלה, הפקולטה למדעים ולאמנויות, הפקולטה למדעי הרפואה הישומיים, הפקולטה לרפואה וטרינרית, הפקולטה למחשבים וטכנולוגיית מידע, והפקולטה לחקלאות.

קמפוס

הקמפוס של אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה נמצא כ-20 ק"מ ממזרח לעיר אירביד, בצפון ירדן, ושטחו כ-11 קמ"ר. בקמפוס מבני לימוד, ספרייה, וכן מתקני ספורט הכוללים אצטדיון כדורגל ובו 7,000 מושבים. בקמפוס נמצא גם בית החולים האוניברסיטאי על שם המלך עבדאללה ובו 638 מיטות אשפוז.
קמפוס האוניברסיטה מחולק לשניים: בניין הפקולטות הרפואיות ובניין הפקולטות ההנדסיות. בכל אחד משני הבניינים פועלת ספרייה. הספרייה בבניין הפקולטות לרפואה מכילה 115,000 ספרים וכן ירחונים רבים.
כביש 667

תוואי הכביש

תוואי הכביש הוא הררי ומפותל. בחלקו הצפון-מערבי הוא צר ומרובה מעברי בקר.
הכביש עובר בסמוך לפסגות רכס הגלבוע ובהם הר שאול, הר גיבורים, הר לפידים, הר ברקן, הר אחינועם והר יצפור.
גד בק

גד בֶּק (בגרמנית: Gad Beck; נולד גֶרהארד בק (Gerhard Beck);‏ 30 ביוני 1923, ברלין – 24 ביוני 2012) היה פעיל מחתרת בגרמניה בתקופת השואה, סופר ואיש חינוך יהודי גרמני-ישראלי.

קורות חיים

בק נולד ב-1923 בברלין בירת גרמניה, באזור שבו התגוררו בעיקר מהגרים יהודים, בן לאב יהודי מאוסטריה ואם נוצרייה שהתגיירה, ולו אחות תאומה, מַרגוֹט (מרים).
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לשכונת וַייסֶנזֶה שבצפון-מזרח העיר, ושם גדל בק ולמד בבית ספר עממי וסבל מגילויי אנטישמיות מצד חבריו לספסל הלימודים. בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, החל ללמוד בבית ספר יהודי, אך נאלץ לעזוב את הלימודים ולעבוד בחנות.
בהיותו "בן-תערובת" (מישלינג) כהגדרת חוקי הגזע, בק נעצר והושם במחנה רוזנשטראסה שבמרכז העיר, אולם שוחרר תוך זמן קצר ביחד עם יתר העצורים היהודים בעקבות מחאת רוזנשטראסה, והוא נשאר בברלין.
בתוך כך יכול היה להציל את אהובו מַנפרֶד לוין (Manfred Lewin), בן זוגו הראשון, ממחנה המעבר שאליו גורש, לאחר שדרש אותו לעבודות בניין; אולם לוין סירב לנטוש את משפחתו. כפי שגילה בק לאחר המלחמה, מנפרד נספה באושוויץ עם שאר בני משפחתו.
ב-1941 הצטרף לתנועת "החלוץ", שעודדה עליית יהודים לארץ ישראל. במהלך השנתיים האחרונות למלחמה הנהיג קבוצה מחתרתית קטנה של חלוצים בשם "חוג חלוּצִי" שהתרכזה בברלין, קיימה פעילויות תרבות ופעלה במחתרת לספק מזון ומקומות מסתור ליהודים שהיו בדרכם להימלט לשווייץ הנייטרלית. בראשית שנת 1945 הוסגרו הוא וכמה מחבריו על ידי יהודי שריגל עבור הגסטאפו, והוא נחקר ונכלא במחנה מעבר ליהודים בברלין.
לאחר המלחמה עזר בארגון עלייתם של שארית הפליטה לארץ ישראל, וב-1947 עלה בעצמו. הוא חי בישראל במשך כ-30 שנה. ב-1979 היגר לאוסטריה, התגורר שם כמה שנים והכיר את בן-זוגו האחרון, יוליוס לאופר (Julius Laufer). לאחר מכן שב לעיר הולדתו ברלין, שם כיהן עד פרישתו לגמלאות כמנהל המרכז היהודי להשכלת מבוגרים בברלין ופעל בשיתוף פעולה עם היינץ גלינסקי, יו"ר המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
ב-1995 פרסם את זיכרונותיו האוטוביוגרפיים של הומוסקסואל-יהודי ברלינאי מ-1923 ועד 1945, "ויילך גד אל דוד" (Und Gad ging zu David). הספר זכה לתהודה רבה, ובשנת 1999 הופיע בתרגום לאנגלית. אמיתות הפרטים שנויה במחלוקת. לדעת יוצר הסרט התיעודי על חייו של בק, "חירות המסַפֵּר", הסיפור עוזב לא פעם את מחוזות האמת ההיסטורית לטובת האפקט שביקש בק להשיג.
בשנת 2000 היה בק בין חמשת הגברים והנשים שנאסרו בגרמניה הנאצית על רקע הומוסקסואליות, המופיעים בסרט התיעודי עטור הפרסים "סעיף 175".
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרט תיעודי באורך מלא (100 דק') המגולל את סיפור חייו: "חירות המסַפֵּר: חייו של גד בק" (Die Freiheit des Erzählens. Das Leben des Gad Beck).
בק נפטר בברלין בשנת 2012, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-89. הניח את בן זוגו ב-32 השנים האחרונות לחייו, יוליוס לאופר.
דיפרנציאל (רכב)

מערכת הנעה כפולה (4X4)

תכנונה של מערכת הנעה כפולה שונה בדרך כלל בין רכבי כביש לרכבי שטח. ברכבי שטח, מפצל הכוח בין זוג הגלגלים הקדמיים לאחוריים (המכונה "טרנספר" או תיבת העברה) אינו מתפקד כדיפרנציאל, אלא כחיבור קשיח. כמו כן, הדיפרנציאלים בסרנים החיים ניתנים לנעילה בדרך כלל. ברכבי כביש, לעומת זאת, הדיפרנציאלים פתוחים בדרך כלל (עם אפשרות לנעילה חלקית בדגמים מסוימים).
המומנט של המנוע מתחלק בין כל הגלגלים המונעים. לדוגמה, המומנט שיוצא ממערכת העברת הכוח הוא 200 קג"מ (קילוגרם למטר). ברכב בעל הנעה אחורית כל גלגל יקבל 100 קג"מ, בעוד שברכב בעל הנעה כפולה, כל גלגל יקבל רק 50 קג"מ. המומנט המרבי שכל גלגל יכול להעביר למשטח מוגבל (בגלל החיכוך המושפע מהצמיג, מטיב הקרקע וממשקל הרכב). אם המומנט שמתקבל בגלגל גדול מהמומנט המרבי האפשרי (כלומר, מעל האחיזה המרבית של אותו צמיג), הצמיג יסתבסב ויחליק ללא יכולת האצת הרכב. לפיכך, אחד היתרונות של הנעה כפולה הוא שהמומנט בכל גלגל קטן יותר (אך סכום המומנט שמגיע לכולם שווה), מה שמאפשר לרכב להאיץ ביעילות גם כשמומנט המנוע גדול וגם בנסיעה על מסלולי עפר או כבישים מושלגים בעלי חיכוך נמוך. 
מערכת ההנעה הכפולה נתונה לעומסים גדולים משום שכל המומנט מגיע לגלגלים ואיבוד האחיזה מזערי. העומס המוגבר יכול לבוא לידי ביטוי בכשלים בחוליות חלשות כדוגמת ה"צלבים" (מפרק אוניברסלי הנקרא גם מפרק קרדן) ותיבת ההילוכים. במכוניות ללא הנעה כפולה, חלק מהמומנט הולך לאיבוד כי דיפרנציאל פתוח לא יכול לספק מומנט מעל המומנט המרבי שהגלגל בעל האחיזה המינימלית יכול לספק. כתוצאה מכך, כמות המומנט במערכת תרד, בעוד שבמכוניות עם הנעה כפולה יפעל הרבה מומנט על חלקי המערכת. מסיבה זו עולה הצורך בתיבת הילוכים חזקה יותר כגון Dog gear בכלי רכב ללא איבוד מומנט.
הטרור והקבב

עלילה

עאדל אמאם מגלם בסרט אזרח מצרי בשם אחמד שנכשל שוב ושוב בניסיונותיו להתמודד עם הביורוקרטיה, ונקלע לסיטואציה שבה הוא חוטף נשק משוטר ומחזיק (עם כמה שותפים שהצטרפו אליו) בבני ערובה בבניין ממשלתי. כוחות הביטחון סבורים שטרוריסטים אסלאמיים השתלטו על הבניין, ומנהלים עם אחמד משא ומתן. דרישתו הראשונה היא לספק מנות קבב לכל הנמצאים בבניין, ולאחר מכן הוא מעלה גם דרישות פוליטיות.
ויליאם פיטרסון (אתלט)

ביוגרפיה

פיטרסון נולד בסנדבי.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה פיטרסון בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.15 מטר, לפני קארל ג'ונסון מארצות הברית (7.095 מטר) ובן ארצו אריק אברמסון (7.08 מטר). מדליית ארד, בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 42.8 שניות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 42.2 שניות וצרפת (42.5 שניות).
אלדורדו ג'ונס

ביוגרפיה

ג'ונס נולדה ב-1860 בפלמירה שבמיזורי. משפחתה עברה לסנט לואיס,שם אביה, אלונזו ג'ונס, נטש אותם. עבודתה הראשונה של אלדורדו הייתה כמורה בלאפייט שבאינדיאנה; אך היא תיעבה את עבודת ההוראה, ומצאה משרה כקצרנית בחברת ביטוח בשיקגו.
עבודת הקצרנות לא סיפקה אותה, ובשנת 1913 כבר השקיעה כל זמנה בהמצאותיה, ופתחה מפעל המוקדש לייצור פיתוחיה; המפעל העסיק רק נשים, רובן מעל גיל 40. באותה שנה היא המציאה עמם פליטה למכוניות; את הרעיון הגתה לאחר שנמאס לה לשמוע את מכוניות הפורד הרעשניות שעברו ברחוב בסמוך לדירתה, והיא ביססה את העמם על מאוורר קולט עשן שראתה במסעדה. היא חיברה סדרת גלגלי שבשבת שהשקיטו את רעשי המנוע בלי להשפיע על תפקודו. על בסיס עמם הפליטה למכוניות, היא המציאה את עמם הפליטה למטוסים בשנת 1919, ורשמה פטנט על ההמצאה ב-1923. טיים מגזין תיאר את העמם בפעולה:
Puffing upon one cigaret after another, Miss Jones directed mechanics in attaching to the Cirrus engine of a Moth biplane a muffler of her own invention. As the plane sped along the runway and over the hangars there were noises—of thrumming propeller, snapping pistons, vibrating metal—but there was no bark of exhaust.
כתב העת מדע פופולרי דיווח ב-1931 שהעמם מפחית רעש ללא הפחתה בכוח המנוע. באותה שנה, כתב העת Modern Mechanics and Inventions תיאר את המכשיר בתור "עמם הפליטה המוצלח הראשון המיועד למנועי מטוסים".
הניו יורק טיימס תיאר את "האנרגיה, הביטחון העצמי, וחוסר האמון הכללי בגברים" של ג'ונס. על פי ההיסטוריונית אן מקדונלד, הדימוי השלילי של ג'ונס כלפי גברים פעל נגדה כשביקשה למסחר את הטכנולוגיה שלה.
כתוצאה, היא נפטרה בעוני בשנת 1932.