google/wiki40b huggingface dataset:
שמוליק פירסטנברג

ביוגרפיה

נולד בשם שמואל פירסטנברג בפולין, עלה לישראל כתינוק גדל בירושלים. בוגר בית ספר אורט הנביאים במגמת אלקטרוניקה. לאחר השירות הצבאי בנח"ל התגורר בקיבוץ משמר דוד והיה חבר בלהקת הבידור "שומבצל". בשנת 1972 נסע לארצות הברית כדי ללמוד קולנוע. הוא למד באוניברסיטת Loyola Marymount בלוס אנג'לס שם הוא פגש את המפיק והבמאי הישראלי מנחם גולן והחל לעבוד אתו בהוליווד ולאחר מכן בארץ. 
בשנת 1975 שימש כעוזר במאי בסרט "לופו בניו יורק" ולאחר מכן  בסרט "משפחת צנעני" בשנת 1977 שימש כעוזר במאי בסרט "מבצע יונתן". עד שנת 1979 שימש כעוזר במאי בסרטים ישראלים רבים בין היתר עם הבמאים מנחם גולן, בועז דוידזון, שייקה אופיר ואפרים קישון. באותה תקופה ביים סרט קצר "סמפטיה בשביל כלב" ששודר בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1990 ביים את סרטו היחיד בעברית, "נשיקה במצ"ח" בכיכובם של יהודה ברקן ומיכל ינאי. לאורך השנים ביים עשרות סרטים אמריקאים, בעיקר סרטי מתח ופעולה המפורסם שביניהם סרט אמנויות הלחימה הקלאסי "נינג'ה אמריקאי" American Ninja עם השחקן מייקל דודיקוף. פירסטנברג ביים סרטי פעולה, סרטי מתח, מדע בדיוני, קומדיות, דרמות וסרטים מוזיקליים רבים מהם עבור חברת ההפקות ההוליוודית "קנון גרופ" של מנחם גולן ויורם גלובוס. סרט אחר שביים פירסטנברג  וזכה להצלחה רבה היה בריקדנס 2 Breakin' 2: Electric Boogaloo שהפך עם השנים לאחד מהאייקונים של שנות השמונים. שמוליק ביים גם מספר סרטים עבור חברת ההפקה ניו אימג' שבבעלות המפיקים אבי לרנר ודני דימבור. עם השנים ביים פירסטנברג שחקנים הוליוודיים רבים ביניהם גם אריק רוברטס, מיקל מדסון, קירסטי אלי, מרגרט איוורי, רוברט וון, גרייס ג'ונס, הולק הוגן, שון יאנג, סימור קסל, אייס טי, מיקל דודיקוף ודויד בראדלי.
בזירה הבינלאומית מוכר יותר בשמו הלועזי, סם פירסטנברג (Sam Firstenberg).
בשנת 2012 קיים פסטיבל הסרטים קולנוע דרום בשדרות מחווה לעבודתו והקרין ארבעה מסרטיו.
כיום חי בלוס אנג'לס עם אשתו איריס ולהם שלוש בנות משותפות.
דוד גודבלט

דוד מ. גודבלט היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וראש הקתדרה ללימודי היהדות באוניברסיטה.

ביוגרפיה

בשנת 1963 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד, בשנת 1966 קיבל הסמכה לרבנות מבית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת 1972 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת בראון.
למעלה מעשור לימד היסטוריה יהודית באוניברסיטת חיפה, וכיהן כפרופסור להיסטוריה יהודית באוניברסיטת מרילנד. 
מאז 1998 שימש פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו.
נשוי ואב לשלושה ילדים. נפגע בתאונת משאית ונפטר ב-25 בספטמבר 2019.

מחקריו

פרופסור גודבלט חוקר את ההיסטוריה של העם היהודי, יהדות והמזרח התיכון במילניום שקדם לעליית האסלאם. בספריו הוא חוקר את ה"מסורת הפוליטית היהודית" בעת העתיקה, ומגלה שלאומיות יהודית הייתה קיימת כבר בתקופת בית שני.
צבי שפירר

צבי (הרש) שְפִּירֶר (נולד ב-1 באוגוסט 1937) הוא רופא ילדים ומומחה ישראלי לאימונולוגיה קלינית אשר העמיד דורות רבים של רופאי ילדים מומחים. שפירר כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.

קורות חיים

שפירר נולד בעיירה סנוק שבמחוז גליציה שבפולין. את שנות המלחמה עברה המשפחה ברוסיה, ושבו לסנוק עם סיומה. בשנת 1956 עלה שפירר לישראל ולמד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה ברפואת ילדים בבית החולים הדסה (תל אביב) במחלקתו של פרופ' נחום בוגר, ילדים א', ועם פרישתו של בוגר קיבל על עצמו את ניהול המחלקה. כאשר פרופ' בן ציון ורבין, מנהל מחלקת ילדים ב', פרש לגמלאות, אוחדו כל מחלקות הילדים ופרופ' שפירר התמנה מנהל האגף. כאשר בית חולים הדסה תל אביב עבר למתחם איכילוב היה זה פרופ' שפירר שייסד את בית החולים דנה לילדים במתחם המרכז הרפואי תל אביב. 
עם פרישתו מהנהלת בית החולים ואגף הילדים שם נתמנה יועץ בכיר ומנהל החינוך הרפואי בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים שבמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר.
פרופ' שפירר פרסם עד כה מעל 180 מאמרים רפואיים בעתונות המקצועית הישראלית והעולמית בנוסף לעריכת פרקים בספרי לימוד רבים. פועלו האקדמי כולל מספר תפקידי מפתח במסגרת המועצה המדעית של הר"י - בין השאר כיו"ר ועדת בחינות ההתמחות. שפירר משמש ראש הקתדרה לאימונולוגיה פדיאטרית ע"ש ליאון אלקלעי באוניברסיטת תל אביב. הוא הנשיא המכהן של "רחשי לב", מרכז תמיכה ארצי לילדים חולי סרטן בישראל. 
פועלו הוכר בעיטורים ותוארי הכבוד רבים; בין השאר שפירר הוא חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 2005, חתן פרס המופת למתנדב מטעם ארגון ליונס בשנת 2006, אות יקיר החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית לשנת 2012 ובנוסף מעוטר אות המופת מטעם משרד הבריאות על תרומתו לרפואת ילדים בארץ והעמדת מאות רופאי ילדים.
עיטור נוסף שקיבל בשנת 2013 פרופ' שפירר הוא פרס שיבא על מפעל חיים.
עם תלמידיו נמנים מנהלי מחלקות ילדים ומכוני מחקר רבים, בהם פרופ' גידי רכבי, מנהל מרכז שיבא לחקר הסרטן פרופ שמעון רייף, מנהל מחלקת ילדים בבית חולים הדסה ירושלים ולשעבר מנהל בי"ח דנה, פרופ' דוד ציטיאת, מנהל המערך הגנטי בבית חולים לילדים בטורונטו, פרופ' גבריאל האוזר, המנהל הרפואי של בית חולים סיינט קריסטופר בפילדלפיה ארצות הברית, פרופ' איתמר שליט - מנהל היחידה למחלות זיהומיות במרכז שניידר לרפואת ילדים, יו"ר האיגוד למחלות זיהומיות וחבר הוועדה המייעצת בנושא חיסונים למשרד הבריאות, ד"ר אורי יורגנסון, לשעבר מנהל בית חולים "דנה". פרופסור רז סומך, מנהל מחלקת ילדים ב צפון ומנהל השירות לאימונולוגיה ילדים בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים, פרופסור דרור מנדל, מנהל מחלקת פגים וילודים בבית החולים ליס ומנהל בית החולים דנה-דואק במרכז רפואי תל אביב, ד"ר רונית לובצקי, מנהלת מחלקת הילדים באותו בי"ח ורבים נוספים.
שפירר היה נשוי לעדה עד למותה ב-2014 ולזוג נולדו שלושה ילדים.
יחסי ישראל–נאורו

היסטוריה

עוד מימי עצמאותה הראשונים של נאורו בשנת 1968, נחשבת המדינה, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בינלאומיים, ובין היתר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האומות המאוחדות.
נשיא נאורו, מרקוס סטפן (Marcus Stephen), קיים ביקור רשמי בישראל במהלך ינואר 2010, יחד עם שר החוץ והמסחר של נאורו, ד"ר קיארן קקה, ושגרירת נאורו באו"ם, מרלן מוזס. במסגרת הביקור הממלכתי נפגשו שלושת הבכירים עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, שהעלה על נס את התמיכה הנאורית הבלתי מסויגת בישראל. כמו כן נפגש נשיא נאורו עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, עם שר החוץ, אביגדור ליברמן, ועם שרים נוספים בישראל. במסגרת הביקור גם נטע הנשיא עץ בגן האומות שבהר הרצל.
בהמשך השנה מינה נשיא נאורו את מר דוד בן בסט כקונסול כללי בישראל.
במהלך שנת 2011 חתמו שתי המדינות על הסכם פטור מוויזה, אשר מאפשר לאזרחי שתי המדינות לקיים ביקור תיירותי לזמן מוגבל במדינה השנייה ללא צורך בהנפקת ויזה.
ב-29 בנובמבר 2012 הייתה נאורו בין 9 המדינות שהצביעו נגד הכרה במדינה הפלסטינית כמדינה משקיפה באו"ם.
ביוני 2017 ביקר נשיא נאורו בישראל, ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
כיום לנאורו יש קונסוליית כבוד בראש העין.
באוגוסט 2019 הכירה נאורו בירושלים כבירת ישראל.
רפרף הגפן

מאפיינים

מוטת כנפיו של רפרף הגפן נעה בין 9 ל-9.5 ס"מ. אורך גופו כ-5 ס"מ ורוחבו כס"מ אחד. אורך חדקו כ-5.5 ס"מ. כנפיו הקדמיות חומות כששפתן החיצונית חומה כהה ואילו הכנפיים האחוריות אדומות. בבסיסן כתם שחור.
בין מאי לאוקטובר מטילה הנקבה ביצים על עלי גפן (מכאן שמו) וגפנית. צורתן עגלגלה, צבעה ירקרק ולפני ההטלה היא משנה צבעה לצהבהב. חמישה ימים לאחר מכן בוקע הזחל. אורך גופו כ-5 מ"מ, הוא ירוק, עם "קרן" (מעין זנב) סגולה-שחומה. עם גדילת הזחל הקרן קטנה וצבעיה משתנים. נצפו שני צבעי יסוד לזחלים: זחלים שנשארים ירוקים עד התגלמותם, וכאלה שמחליפים צבעם לחום עד שחור לאחר אחד הנשלים. תהליך ההתנשלות נמשך ממספר דקות בקיץ עד לכשעה בסתיו, כשהטמפרטורה היא 15 מעלות צלזיוס. הזחל לרוב אוכל את העור שהשיל. שלב הזחל נמשך 14-17 ימים אצל הזחלים שבקעו במאי-אוגוסט. אצל הזחלים שבקעו בספטמבר-אוקטובר, שלב זה נמשך כ-21 ימים. 
אורך הגולם בין 6 ל-8 ס"מ ורוחבו כ-1.3 ס"מ. צבעו חום מנוקד ומקווקו בשחור. בין פרקי הבטן טבעות אדמדמות ורודות ובאזור הכנפיים קוי אורך צרים אפורים-שחורים, עם נקודות שחורות רחבות יותר עליהם. שלב הגולם נמשך בזחלים שהתגלמו בחודשים יוני-אוגוסט בין 17-20 ימים. אצל הזחלים שהתגלמו בחודשים ספטמבר-אוקטובר השלב נמשך כארבעה שבועות. הבוגרים לרוב מגיחים בשעות הערב המאוחרות.
תקופת ההתפתחות כולה (מביצה עד בוגר) נמשכת בין 35-55 ימים, תלוי בעונה. רפרף הגפן מקים 3-4 דורות בשנה. חלק מהזחלים שמתגלמים בסוף אוגוסט (כאלה שבקעו מביצים שהוטלו בספטמבר ) נכנסים לתקופת דיאפאוזה עד מרס/אפריל/מאי. שאר הזחלים מספיקים לסיים את שלב הגולם, ומגיחים כבוגרים באוקטובר. יש ובוגרים בוקעים בנובמבר (במקרה שלא הייתה דיאפאוזה), אך הזחלים שבוקעים מהביצים שאלה מטילים, מתים לפני סוף התפתחותם.
חורחה רפאל וידלה

ביוגרפיה

ב-24 במרץ 1976 השתלטה על השלטון חונטה צבאית בראשות וידלה, וכפתה ממשל צבאי. הצבא החל במלחמה המלוכלכת על מנת להשיב את הסדר ולחסל את יריביו. הוועד הארגנטיני לזכויות האדם בז'נבה האשים את אנשי החונטה ברצח פוליטי של כ-2,300 בני אדם, במעצר מסיבות פוליטיות של כ-10,000 נוספים ובהיעלמותם של 20,000 עד 30,000 נוספים. במרץ 1981 הודח וידלה על ידי הרמטכ"ל רוברטו אדוארדו ויולה שבתורו הוחלף על ידי הגנרל לאופולדו גלטיארי.
ב-1985, לאחר שהשלטון הדמוקרטי הושב על כנו בארגנטינה, נשפט וידלה למאסר עולם, אך ב-1990 העניק לו הנשיא קרלוס מנם חנינה. ב-25 באפריל 2007 ביטל בית המשפט הפדרלי בארגנטינה את החנינה הנשיאותית שהעניק מנם, והשיב על כנה את הרשעת וידלה בהפרת זכויות אדם. ההליכים המשפטיים התחדשו ב-2010, וב-22 בדצמבר הורשע בהפרת זכויות אדם ובגרימת מותם של 31 אסירים, ושוב נגזר עליו מאסר עולם.
וידלה מת ב-17 במאי 2013. ממשלת ארגנטינה הודיעה כי מת בנסיבות טבעיות בתאו בבית כלא בפרברי הבירה בואנוס איירס.

הסכסוך עם צ'ילה

בזמן משטרו של וידלה התחולל בין צ'ילה וארגנטינה עימות הביגל (Conflicto del Beagle). הסכסוך נסב סביב הריבונות על האיים פיקטון, לנוקס ונואבה שבתעלת ביגל, והוכרע על ידי המלכה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שפסקה בפסק בוררות כי הריבונות על האיים היא של צ'ילה. על אף ששתי המדינות הסכימו לקבל את ההכרעה הבריטית עוד בשנת 1967, הכריז וידלה כי פסק הבוררות בטל ומבוטל וכי הסכנה בהתלקחות מלחמה בין שתי המדינות מיידית, והוסיף כי ייתכן שתהייה זו מלחמה מרובעת, בין ארגנטינה, צ'ילה, פרו ובוליביה.
קווינטות קרן

"קווינטות קרן" הוא מהלך מוזיקלי נפוץ, בעיקר בסגנון הקלאסי. ניתן למצוא אותו ביצירות אינסטרומנטליות רבות בעיקר בכתיבה לקרנות.

הרכב המהלך ומקורו

המהלך הבסיסי מורכב משני קולות הנעים במקביל. הקול העליון מנגן מהלך של שתי סקונדות גדולות בעליה, והקול התחתון, מתחיל בסקסטה קטנה מתחתיו, מנגן טרצה קטנה וקוורטה זכה בעליה. בראייה "אנכית" של הקולות, מתקבל מהלך של סקסטה קטנה, קווינטה זכה, וטרצה גדולה. בסולם רה מז'ור, לדוגמה, מהלך זה יהיה: פה#-רה, לה-מי, רה-פה#. 
קווינטות קרן, כשמן כן הן, נפוצות בעיקר בכתיבה לקרנות בתקופה הקלאסית במוזיקה. כמו כן, הן נפוצות מאוד בכתיבה לסקציית כלי הנשיפה בהרכבים מתקופה זו, יחד עם שני אבובים, ולעיתים עם שני בסונים וחליל. מהלך "קווינטות קרן" יכול להופיע גם בכלים אחרים, ואינו קיים באופן בלעדי בקרנות.
מהלך נפוץ הוא, לכתוב יחד עם קווינטות קרן בקרנות, מהלך של טרצות באבובים שמעליהם, כמו שניתן לראות בדוגמה של הקונצ'רטו השני לחליל מאת מוצארט. 
מוצאו של המהלך הוא בכתיבה טיפוסית לשתי קרנות; הוא מורכב מצלילי הסולם המז'ורי, אשר ניתן היה לנגנם בקרן טבעית. בנוסף לכך, עד לתקופה הרומנטית, בהערכה גסה, הייתה נהוגה הפרדה בין תפקיד של קרן "גבוהה" לקרן "נמוכה", כאשר נגני קרן נמוכה התמחו בנגינת פסאז'ים וקפיצות במנעד הנמוך, ונגני קרן גבוהה בנגינה לירית במנעד הגבוה. לפיכך, הקו הנמוך במהלך קווינטות קרן תואם לנגן קרן נמוכה, והקו הגבוה לתפקיד של קרן גבוהה.

שימושי המהלך

קווינטות קרן הן בעלות משמעות אקוסטית ואומנותית כאחד; המהלך מורכב משני מרווחים קונסוננטיים בלתי מושלמים (הסקסטה והטרצה) כשביניהם קונסוננט זך (קווינטה זכה). בנוסף, המרווחים עצמן הולכים וקטנים ככל שהמהלך עולה, וגדלים כשהוא יורד, מה שמעניק גיוון בתצליל. הרכב המרווחים הזה מצלצל מעודן וטוב במיוחד מכיוון שהוא משלב בתוכו מרווחים קונסוננטים בלתי מושלמים, אך מרכך ו"מגוון" אך המהלך על ידי קווינטה זכה באמצע. המהלך נשמע טוב בייחוד בקרנות, כאשר צלילן הרחב והחם מדגיש את יופיו. 
מבחינה הרמונית, המהלך מתפקד כטוניקה המורחבת בדומיננטה באמצעהּ. הקווינטה הזכה מתפקדת כדומיננטה, גם כאשר לא משלימים את צליל הטרצה שלה.
במרוצת הזמן המהלך הפך להיות מזוהה כל כך עם קרנות, עד שהוא החל להופיע ביצירות לכלים אחרים כחיקוי לאופיה של הקרן, למשל בקטעים בעלי אופי תרועתי. מהלך כזה נמצא, לדוגמה, בקפריצ'ו מס' 9 של ניקולו פגניני לכינור המכונה La chasse (הציד). עם זאת, ביצירות מסוימות, קווינטות קרן מופיעות בתפקידי הקרנות גם בקטעים בעלי אופי לירי.
מלחינים כגון יוזף היידן ומוצארט השתמשו באפקט הזה ברבות מיצירותיהם, כאשר מדי פעם המהלך מקבל משמעות מוטיבית של ממש, כפי שאפשר למצוא בפרק האחרון של הסימפוניה ה-103 של היידן.
יואב איתמר

יואב איתמר (נולד ב-30.10.1980) הוא סופר, מחזאי, עורך, משורר, מסאי, מבקר, מתרגם ומו"ל ישראלי.

ביוגרפיה

יואב איתמר נולד ב-1980 בחיפה, גדל ביישוב מיתר. בעל תואר שני בלימודי מדינת ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. למד משחק בתיאטרון "החדר". למד בכיתות הכתיבה של "מתא"ן", "הליקון" "משיב הרוח", "בית אריאלה" ו"סדנת אמני הקיבוץ". ערך למעלה משישים ספרים במסגרת המיזם "חבר לעט" שהקים, והוציא לאור עשרים וחמישה ספרים. בין השנים 2009–2016 ערך במשותף עם חני שטרנברג את כתב העת הספרותי "מקף". יזם את פסטיבל "שירה ואחיותיה" (אוגוסט 2013 בתיאטרון MOVE) ואת פרס סמיט, על שם סבו אלחנן סמיט שהיה חובב ספרות וסבתו ציפורה סמיט שהייתה אשת ספר, בו הוא נותן הזדמנות לסופרים בראשית דרכם לפרסם בצורה מקצועית. תרגם את הספר "אין אלוהים מלבד אללה" של רזא אסלאן בהוצאת גורדון (2010) וכן את הספר "גיטרה לאובדי עצות" של מארק פיליפס וג'ון שאפל בהוצאת מטר.
מתגורר בבאר שבע.

מאפיינים ביצירתו

כתיבתו הלירית של איתמר עוסקת בנפש ומכמניה, אך מחזותיו עוסקים בנושאים פוליטיים, המזוהים עם השמאל הישראלי. במחזותיו הוא עוסק בתופעות כמו גזענות בישראל, גלובליזציה, פערים החברתיים וזיכרון השואה.
Love Story (שיר של טיילור סוויפט)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט לבדה, והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. כמו כן, זכה השיר בשני פרסי BMI (קאנטרי), שני פרסי BMI (פופ), פרסי איגוד מוזיקת הקאנטרי, ושני פרסי CMT.
בנוסף לכך, היה השיר לשיר הקאנטרי הראשון מאז "You're Still the One" של שאניה טוויין, שהצליח לכבוש את פסגת מצעד 40 שירי המיינסטרים.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של טיילור סוויפט ב-16 ביוני 2009. הקליפ בוים על ידי טריי פנג'וי. בקליפ ניתן לראות את סוויפט רוקדת ברחבת ריקודים ביחד עם רקדני ליווי נוספים. 
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-477.2 מיליון צפיות.
יוסלס איי.די

קורות הלהקה

יוסלס איי. די הוקמה בשנת 1994 בחיפה. לאחר כשנתיים של הופעות קטנות בעירם ונגינה עם להקות קטנות אחרות, החליטו חברי הלהקה לנסות מזלם בארצות הברית. סיבוב הופעות זה נמשך חצי שנה, במהלכו הופיעו בכל רחבי המדינה. סיבוב הופעות זה גרר אחריו עוד חמישה סיבובי הופעות בצפון אמריקה, שניים באירופה ואחד ביפן.
התפנית הגדולה של הלהקה חלה בשנת 1999 כאשר כריס רואו מלהקת THE ATARIS שמע את הלהקה, והזמין אותם להקליט אלבום מפוצל. האלבום הראשון, שהכיל שבעה שירים נקרא "Let It Burn", ויצא בחברת קונג פו. בעקבות האלבום הוחתמה הלהקה בלייבל קונג פו והוציאה בשנת 2001 את אלבומה "Bad Story, Happy Ending" בהפקתו של רואו. באלבום זה הצטרף ללהקה המתופף עידו בלאונשטיין.
בשנת 2003 הוציאה הלהקה את אלבומה "No Vacation from the World", בהפקה מקדימה של טוני סליי סולן להקת "No Use For A Name" ובהפקה בפועל של אנגוס קוק. האלבום זכה להצלחה גדולה ביפן, שם הגיע למקום החמישי בדירוג המכירות.
בשנת 2004 השתתפה הלהקה באלבום האוסף האמריקאי "Rock Against Bush", יחד עם להקות כגון גרין דיי והפו פייטרס. לאחר מכן שבה הלהקה לארץ ויצאה לסיבוב הופעות. בדצמבר אותה שנה הוציאה הלהקה את אלבומה "Redemption" ביפן וישראל, שיצא ביולי 2005 בשאר העולם. האלבום הוקלט במשך חודש בקולורדו שבארצות הברית, עם המפיק ביל סטיבנסון, לשעבר מתופף להקת הפאנק Black Flag. את סיבובי ההופעות לאחר האלבום ערכה הלהקה עם המתופף החדש יונתן חרפק. באותה שנה הצטלמה הלהקה לסרט התיעודי "חצוצרות יריחו" בבימויה של ליז נורד, העוסק בסצנת הפאנק הישראלית.
בשנת 2005 השתתפה הלהקה בסרט הישראלי "שנת אפס", תחת השם הפיקטיבי "להקת דאדא", אשר מורכבת מחברי הלהקה ואהד פישוף, סולן להקת נושאי המגבעת כסולן. בסרט נראה ההרכב במועדון "הפטיפון" כשהוא מבצע את שירו של רמי פורטיס, "רד מעל מסך הטלוויזיה שלי".
בשנת 2006 החליטה חברת התקשורת הישראלית הוט למנות את חברי הלהקה למנחים של תוכנית הנוער "אקזיט" המשודרת בערוץ 3. דבר זה עורר התלהבות נרחבת בקרב מעריצי הלהקה. בסוף השבוע שלפני עליית התוכנית, פורסם ראיון פרובוקטיבי עם חברי הלהקה במוסף "7 לילות" בעיתון ידיעות אחרונות. בתגובה החליטה "הוט" לפטרם מהגשת התוכנית. בראיונות שונים בתקשורת הבהירו חברי הלהקה כי דבריהם הוצאו מהקשרם וכי נעשה להם עוול על לא כלום, אך חברת הוט לא חזרה בה מהחלטתה.
בספטמבר 2006 השיקה הלהקה בהוצאה חגיגית (ובמסע הופעות תואם) אלבום DVD אודותיה, "Ratfaces Home Videos".
באוקטובר 2008 יצא אלבום האולפן השישי של הלהקה, אשר הוקלט שוב בקולורדו בהפקתו של ביל סטיבנסון. האלבום נקרא : "The Lost Broken Bones" ("העצמות השבורות האבודות").
באוגוסט 2009 פורסם שיר מתוך אלבום משותף עם הזמר מוקי.
ב-2010 יצא האלבום המשותף עם מוקי אשר מכיל את השירים "מה לך נפשי", "הנה עיר" (בשיתוף עם קרן פלס; משמש גם כשיר הפתיחה של "TLV - עושים את תל אביב"), "לא רוצה להתבגר" (המשמש כשיר פתיחה של הסדרה "רמזור"), "עוד יבואו ימים טובים יותר" ועוד.
וישליצה

תולדות היישוב

ראשיתו של היישוב באלף הראשון לספירה. במהלך המאה ה-14 נבנה בכפר מבצר, והוא הוקף בחומה, בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
בעת פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב קשות. בחלוקת פולין נכלל הכפר בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בשטח פולין הקונגרסאית.

יהודי וישליצה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1514. בשנת 1566 הוגבלו מגורי היהודים ביישוב לפרבר אחד מחוץ לחומותיו. באמצע המאה ה-17 נרצחו כ-50 משפחות יהודיות בכפר בידי חייליו של המצביא הפולני סטפן צ'רנייצקי. בין השנים 1823 ו-1862 אסרו הרוסים על ישיבת יהודים נוספים בכפר. באמצע המאה ה-19 שופץ בית הכנסת בכפר.
בשנת 1912 הופצה נגד יהודי הכפר עלילת דם, לפיה הם מתכוונים להכין מצות לפסח מדמם של נוצרים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, נמלטו מהיישוב רבים מיהודיו, ועם הגעת החיילים הפולנים למקום, חייבו את יהודיו בתשלום סכומי כסף גדולים. לאחר המלחמה הוחמר מצבם הכלכלי של יהודי היישוב, ורבים מהם היגרו ממנו. בשנת 1921 מנו היהודים 63% מאוכלוסיית הכפר.
בין מלחמות העולם התגברה בכפר הפעילות הציונית, ופעלו בו תנועות נוער ציוניות רבות, וכן קיבוץ הכשרה. בשנים אלה נמנו בכפר 1,437 יהודים.

בשואה

ב-8 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו העלו את בית הכנסת ביישוב באש, והטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חיוב בתשלומי כופר, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה קשות.
בשנת 1940 הגיע מספר יהודי היישוב לכ-2,200, לאחר שהגיעו למקום פליטים יהודים ממקומות שונים. במאי 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו התקיימו תנאי צפיפות קשים, תוך התפשטות מגיפות. בגטו הוחרם רכוש היהודים, והגברים היהודים בו אולצו לגלח את זקניהם.
ב-3 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שוטרים גרמנים ופולנים, וכינסו את יושביו. כ-2,200 יהודי המקום גורשו בעגלות לפינצ'וב, וממנה לינדז'יוב, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
חיימה ביילי

חיימה ביילי (בספרדית: Jaime Bayly; נולד ב-9 בפברואר 1965 בלימה, פרו), הוא סופר, עיתונאי ומגיש תוכניות טלוויזיה פרואני. הוא מוכר בכינוי "Niño Terrible" (הילד הרע).

שנים מוקדמות

כתלמיד בבית ספר הפרטי מארקם קולג' בלימה, ביילי לא נחשב עילוי, ובילה את מרבית זמנו במשחקי כדורגל. כדי לחנך אותו לאחריות, השיגה לו אמו משרה חלקית בעיתון "La Prensa" כבר בגיל צעיר. הוא עבד שם מדי יום, לאחר הלימודים, עד לשעות המאוחרות של הלילה ובהמשך פיתח תשוקה למקצוע העיתונות.
בשנת 1982 הוא התקבל ללימודים באוניברסיטה הקתולית של פרו, והיה נחוש ללמוד עריכת דין כהכנה לחיים כפוליטיקאי. משחקי הגביע העולמי בספרד הסיחו את דעתו, יחד עם זאת, והוא פרש מלימודיו לאחר כארבע שנים, ללא הישגים בולטים.

קריירה

הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1983, בתקופת הבחירות המקומיות ברחבי פרו. הוא ראיין מועמדים ופוליטיקאים, אך לא מצא סיפוק בתפקיד זה והחל מגיש תוכנית אירוח בשעות המאוחרות, אותן פקדו סלבריטאים ודמויות ססגוניות שונות.
התוכנית הראשונה, '‏ 1990 en America', זכתה לעניין רב מצד הצופים והמבקרים. בשנה שלאחר מכן הוא החל מגיש תוכנית חדשה בשם 'Que hay de nuevo?', במתכונת "לייט שואו" של דייוויד לטרמן, שהפכה עד מהרה לתוכנית הטלוויזיה הפופולרית ביותר בפרו.
גם הספרים שלו זוכים להצלחה רבה ו-'No se lo digas a Nadie' (אל תגלו לאף אחד) עובד לתסריט לסרט של פרנססיקו לומברדי בשנת 1998, בהשתתפות סנטיאגו מגיל וכריסטיאן מייר. הוא כתב חמישה רומנים נוספים, רובם עמוסי טיעונים מתחכמים בנוגע לביקורת פוליטית, חירות מינית וחברות.
ביילי הנחה גם תוכניות אירוח זרות בערוץ הלטיני של רשת CBS ו-Telemundo במהלך שש שנים. לאחר שנשיא פרו, אלברטו פוג'ימורי, נס מהמדינה (לאחר עשר שנים בתפקיד) כדי לחמוק ממשפט באשמת שחיתות, רשתות הטלוויזיה העצמאיות היו חופשיות יותר וביילי החל לארח תוכנית פוליטית חדשה בשם 'El Francotirador', במסגרתה הוא ראיין מועמדים לנשיאות. הוא "הטריד" דמויות נכבדות בדעותיו הפרטיות, ולאחר מכן נאלץ לפרוש. ביילי פרסם ספר באותו שם, בהשראת אירועים אלו.
ביילי כותב טור בשם "Correo" בעיתון מקומי בעל השקפה ימנית.
דן מיכאלי

ביוגרפיה

דן מיכאלי נולד בשנת 1933 בירושלים, בן להורים ילידי העיר. משפחתו של אביו, אברהם מיכאלי, הגיעה לארץ ישראל בסוף המאה ה-19 מגאורגיה. אמו, בלהה קוסובסקי, הייתה דור שמיני בארץ ובת למשפחת ריבלין. אחותו הצעירה היא רבקה מיכאלי ואחיו הוא עורך הדין נפתלי מיכאלי.
מיכאלי למד רפואה בשווייץ, ואת שנתו החמישית השלים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בו קיבל את התואר בשנת 1958. עם תום לימודיו התגייס לצה"ל, עבר קורס קציני רפואה ושובץ כרופא קרבי בגדוד הנח"ל המוצנח. לאחר תום שירותו הסדיר נתבקש על ידי ד"ר ברוך פדה לחתום קבע והוא הסכים בתנאי שיתאפשר לו להתמחות במקביל ברפואה פנימית. את התמחותו עשה אצל הרי הלר בבית החולים תל השומר. ובמקביל היה מפקד קורס קציני רפואה שהתקיים לפרקים בבית החולים, וכן הקים ופיקד על בית חולים צבאי מוטס, לאחר תום התמחותו ביוני 1966, התמנה למפקד רפואה פיקודי בפיקוד המרכז. בשנים 1968–1970 שהה בהשתלמות בבוסטון.
במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין הרפואה של עוצבת געש, שלחמה ברמת הגולן.
היה סגן מנהל מחלקה פנימית בבית החולים תל השומר, כסגנו של ברוך פדה. כאשר הלה היה גם מנכ"ל משרד הבריאות, שימש מיכאלי כמנהל המחלקה בפועל. בשנת 1971 הקים שם יחידה חדשה למחלות זיהומיות ועמד בראשה.
בשנים 1975-1979 כיהן כקצין רפואה ראשי.
בשנת 1979 השתחרר מצה"ל והוטל עליו לאחד את בתי החולים בתל אביב – איכילוב, רוקח והקריה – למרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי ולעמוד בראשו. בנוסף ניהל את היחידה למחלות זיהומיות.
בשנים 1984-1986 כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות. בתפקידו זה טיפל ויזם חקיקה בנושאים שונים, בהם בנושאי ביטוח סיעוד והשתלת איברים. טיפל בשביתת האחיות בשנת 1986 ובהיערכות להתמודדות עם האיידס. כמנכ"ל משרד הבריאות שינה מיכאלי את יחס המשרד למדיטציה טרנסצנדנטלית בהוצאת הוראה האוסרת המשך שימוש בחוות דעת חיובית משנת 1980.
עם כניסתה של שושנה ארבלי אלמוזלינו לתפקיד שרת הבריאות הוחלט על סיום כהונתו כמנכ"ל משרד הבריאות בסוף שנת 1986,. ומיכאלי שב לתפקידו כמנהל המרכז הרפואי תל אביב.
משנת 1992 ועד מותו כיהן כיו"ר הדירקטוריון והמועצה של שירותי בריאות כללית. במקביל לתפקידי הניהול עסק בהוראה ובמחקר, כפרופסור באוניברסיטת תל אביב, ופרסם עשרות רבות של פרסומים מדעיים. 
היה חבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון, מרכז פרס לשלום, חבר במועצת הבריאות ונשיא איגוד "יוצאי ועולי גאורגיה".
בשנת 2003 קיבל מידי שר הבריאות אות מופת על מפעל חיים.
פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "נייטיב מירושלים".
דן מיכאלי נפטר בינואר 2006 לאחר מחלת לב, בגיל 73.