google/wiki40b huggingface dataset:
אורי טלמור

ביוגרפיה

טלמור נולד בכפר ויתקין, בנם של חיים ויונה פליטמן. הוא למד בכפר ויחד עם בני מחזורו גד יעקבי, אריה כשר ומיכה גיסר הוביל לפתיחת הכיתה הראשונה של תלמידי י"ב.

שירותו הצבאי

ב-1953 התגייס לצה"ל במסגרת קורס טיס מס' 17, לאחר טיסת ההכרות הראשונה עבר לקורס נווטים וסיים אותו ב-1955. שירת כנווט קרב במטוסי מוסקיטו בטייסת העמק. ב-1958 היה חלק ממשלחת לצרפת לקליטת מטוסי הווטור, אז שינה את שם משפחתו לטלמור מפליטמן כפי שהתחייבו קציני צה"ל באותה עת. שירת כקצין המבצעים בבסיס רמת דוד וכנווט בטייסת 110. ב-1961 מונה לראש מדור תכנון בענף אמצעי לחימה של מטה חיל האוויר ויצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. 
במלחמת ששת הימים לחם במסגרת טייסת 110 והשתתף במבצע מוקד. בגל התקיפות הראשונות שימש נווטו של מוביל מבנה להפצצת בסיס חיל האוויר המצרי בני סואף. על גיחה זו כתב ביומנו האישי: "בשדה הזה, בני סואף, התאהבתי אישית. אהבתי לשנוא אותו. ההכנות השונות לתקיפת השדה, עשו ממנו חלק מהוויתי. הכרתי אותו כפי שאי אפשר להכירו יותר״ פחות משעה לאחר נחיתתו כבר הצטרף כנווט למוביל מבנה לתקיפת שדה התעופה קהיר מערב. בגל התקיפה השלישי שימש נווטו של מוביל המבנה לתקיפת בסיס חיל האוויר הסורי דמייר. בהמשך המלחמה השתתף בהפצצות וגיחות בגדה המערבית, בירדן, במצרים ובסוריה.
לאחר המלחמה השתתף ב-1969 כנווטו של יעקב טרנר בתקיפה הראשונה של מטרות קרקעיות בסוריה, בדצמבר 1969 השתתף בקורס ההסבה השני של חיל האוויר למטוסי F-4 פנטום ושובץ בטייסת 201. טלמור השתתף בגיחות רבות במלחמת ההתשה, במבצעי פריחה במרץ-אפריל 1970 השתתף במבצע פריחה 13 לתקיפת מכ"ם מצרי בראס עובייד, מבצע פריחה 17 לתקיפת סוללת נ"מ במנסורה, במבצע פריחה 19 לתקיפת מפקדה מצרית בסלחייה, בו נהרגו 30 ילדים ששימשו מגן אנושי במבנה שהותקף. טלמור סיפר על האירוע: ״הפצצנו מתקן צבאי לחלוטין. תחנת משטרה. באותו ערב הסתבר לנו שהמצרים התחכמו לחוק הבינלאומי ושמו שם ילדים. זה היה דבר נורא" וכן כנווטו של רון חולדאי במבצע פריחה 21 לתקיפת מכ"ם מצרי חדיש שהוצב בוואדי זור בראס עובייה. במאי 1970 השתתף בגיחות הפצצה במצרים כנווטם של אורי יערי ודן חלוץ ובמבצע קשת אווירי להפצצת הנמל המצרי ראס בנאס, ביוני 1970 השתתף במבצע "שיער 7" לתקיפת סוללות הנ"מ המצריות, ביולי במבצע "שיער 9" כנווטו של איתן בן-אליהו, במהלכו בחנו שיטת הפצצת קלע ובאוגוסט 1970 ב"מבצע שיער 265" כנווטו של יורם אגמון. 
ב-1971 מונה למפקד בסיס פלמחים ופיקד עליו במלחמת יום הכיפורים, לאחר המלחמה כיהן כראש מחלקת אמצעים מיוחדים ועסק בין השאר בקליטת המערכות המבצעיות הראשונות של כלי הטיס הבלתי מאוישים בחיל האוויר. בתפקידו הבא כיהן כראש להק כוח האדם בדרגת תת-אלוף עד 1979. בתפקידיו אלו היה הנווט הראשון בחיל האוויר ששימש כמפקד בסיס ונשא דרגות תת-אלוף.

קריירה אזרחית

לאחר שחרורו עבד כמנהל בקונצרן כור. ב-1981 הצטרף ל"חוג רעים" בראש העין ועסק בפעילות התנדבותית בקהילה המקומית. על פעילותו זו הוזמן ב-1984 להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות. 
ביולי 1985 מונה על ידי שר הביטחון יצחק רבין, לשמש כיועצו המיוחד ולעמוד בראש צוות טאבה במשרד הביטחון שעסק בסכסוך הגבולות בין ישראל למצרים. באוגוסט 1986 נפטר כתוצאה מדלקת קרום המוח. 
היה בעל תואר שלישי בניהול, ובעל רקע אקדמי גם במדע המדינה, סוציולוגיה, משפטים וכלכלה.
היה נשוי לרני טלמור (סכר), סופרת ופעילת זכויות אדם, ואב לשני ילדים.
משפט פאראדין

תקציר העלילה

מדלנה אנה פאראדין (אלידה ואלי) היא אישה נאה המואשמת ברצח בעלה על ידי הרעלתו. בעלה היה איש צבא מבוגר ועיוור והיא לדבריה נישאה כדי לעזור לו. הם גרו בבית אחוזה גדול באזור האגמים.
עורך הדין אנטוני קין (גרגורי פק) נשכר להגן עליה וכבר בפגישתם הראשונה בבית הסוהר הוא מתלהב מיופיה ומתחיל לפתח רגשות אהבה כלפיה.
אשתו היפה גאי (אן טוד) מבחינה בכך בחושיה הנשיים אבל לא עוצרת בו מלהמשיך בטיפול במקרה היות שהיא חוששת שהתנגדותה תפגע ביחסיהם.
קין נוסע לאחוזת פאראדין ומתקבל בקרירות על ידי משרתת ומשרת. המשרת מזדהה בשם אנדרה לאטור (לואי ז'ורדאן), עונה תשובות לאקוניות ומשתדל להתחמק מקין.
התובע (ליאו ג'י. קארול) מנסה במשפט לתאר את אנה פאראדין כפאם פאטאל שנישאה לבעלה המבוגר והעיוור כדי להשתלט על רכושו.
השופט הוא תומאס הורפילד (צ'ארלס לוטון) שמנהל את המשפט ביד רמה ומחוץ לבית המשפט לא מסתיר את יחסו השלילי לגברת פאראדין.
קין חוקר ארוכות את לאטור ומנסה להוכיח כי הוא רצח את פאראדין לאחר שהסתכסך איתו.
התפנית במשפט קורית לאחר שלאטור שהיה בסערת רגשות לאחר חקירתו, מתאבד. הידיעה על כך מגיעה לבית המשפט כשאנה פאראדין נמצאת על בימת העדים. היא נשברת ומודיעה כי לאטור היה אהובה וכי היא רצחה את בעלה באמצעות כוס יין מורעלת שהגישה לו.
קין שבור מכשלונו במשפט אך אשתו נפגשת אתו והם מתפייסים. סופיה הורפילד (אתל ברימור), אשתו של השופט הורפילד מביעה את רחמיה על גברת פאראדין אך בעלה דוחה את דעתה וקובע כי על פאראדין להיתלות.
מלכיאור לנדיאל

חייו ועבודתו

הוא נולד בבלמזויווארוש, עיירה באזור הערבה הגדולה במזרח המישור ההונגרי הגדול. הוא סיים את בית הספר התיכון בעיר מישקולץ. את הקריירה הספרותית התחיל כעיתונאי, עבד תחילה בקושיצה ואחר כך בבודפשט. בשנת 1907 הציג את עצמו כמחזאי ואגודת תאליה הציגה את מחזהו "הארכידוכס". הדרמה שלו "הדורות הבאים אסירי תודה" הוצגה לראשונה על ידי התיאטרון הלאומי של הונגריה בשנת 1908 והוענק לו פרס וויניץ של האקדמיה ההונגרית למדעים.בשנת 1909 הופיע מחזהו ה"טייפון" שהפך להצלחה עולמית. הוא גם פרסם בכתב העת הספרותי ההונגרי החשוב ביותר באותה תקופה "מערב".
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) עבד בשווייץ מטעם היומון ,אֶשְט" שפירושו בהונגרית "ערב".הוא שלח משם מאמרים אנטי מלחמתיים, שפורסמו גם בעיתונים גרמניים וצרפתיים. מאמרים אלה פורסמו אחר כך בכרך "מחשבות פשוטות" שיצא לאור בשנת 1918. בשנת 1916 כתב את "המנדרין הנפלא". "סיפור פנטומימה" (בניסוח המחבר עצמו), ממנו נולד הבלט באותו השם שהפך למפורסם בכל העולם של המלחין בלה ברטוק.
אחרי המלחמה יצא לטיול ארוך לארצות הברית ופרסם שם את חוויותיו ב"יומן אמריקאי" (1922). בשנות העשרים של המאה העשרים היה פעיל גם בקולנוע מלבד התיאטרון ובמשך זמן מה היה הדרמטורג של May-Film הברלינאי. בשנים 1929 עד 1930 עבד עם פריגייש קארינתי כמנהל משותף של "תיאטרון מרכז העיר". בשנת 1931 נשלח על ידי העיתון "יומן פשט" ככתבו בלונדון.
בשנת 1937 עבר לגור בארצות הברית והחל לעבוד כתסריטאי בהוליווד. רבים מסרטיו זכו להצלחה גדולה ברחבי העולם, וחלקם עדיין מוצגים בבתי קולנוע ובטלוויזיה (כמו נינוצ'קה, בכיכובה של גרטה גרבו, שהייתה מועמדת לפרס אוסקר בשנת 1942 או "להיות או לא להיות". (גם מחזמר של קול פורטר גרבי משי, שמבוסס על נינוצ'קה, שהגרסה הקולנועית שלו הוקרנה לראשונה בשנת 1957). עם זאת, בסוף 1960, הוא התיישב שוב באירופה, בעיקר באיטליה, ברומא. בשנת 1963 זכה בפרס הגדול של העיר רומא על עבודתו הספרותית.
לאחר 1956 הוא ביקר בהונגריה מספר פעמים, בשנת 1974 רצה לחזור סופית להונגריה, אך זמן קצר לאחר הגעתו נפטר בבודפשט בגיל 94.
יואכים פסט

תחילת דרכו

יואכים פסט נולד בשנת 1926 בברלין למשפחה מן המעמד הבינוני. לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטר אביו מעבודתו כמורה עקב מתיחת ביקורת על הנאצים. המשפחה, הוריו של פסט וחמשת ילדיהם, ירדה במעמדה וברווחתה והתדרדרה לעוני, אך האב לא הסכים להתפשר עם השלטון, ולא נענה להפצרות האם כי יצטרף למפלגה הנאצית כדי שייחלצו מחיי מחסור. משפחתו סירבה לכך שיואכים בן העשר יצטרף לנוער ההיטלראי.
לאחר שפסט הנער צייר קריקטורה על היטלר, הוא סולק מלימודיו ונכנס לפנימייה קתולית. כנער נשלח בימי מלחמת העולם השנייה להיות כוח עזר בסוללת תותחי נ"מ. בדצמבר 1944, בהתקרבו לגיל גיוס, רצה פסט להתגייס לוורמכט כדי שלא יגויס לאס אס. אביו התנגד לכך, אך פסט התגייס לצבא בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה והוצב ללופטוואפה. זמן לא רב לאחר מכן נפל בשבי הצבא האמריקאי בצרפת. אביו נלקח בשבי על ידי חיילי הצבא האדום בהיכנסם לברלין, והוחזק בברית המועצות במחנה עבודה ממנו חזר כאדם שבור.

עיתונאי

לאחר תום המלחמה למד פסט משפטים, היסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג ופרנקפורט. כשהשלים את לימודיו פנה לעסוק בעיתונאות: החל בשנת 1954 בתחנת רדיו אמריקאית בברלין ובהמשך, משנת 1961 ועד 1968, בתחנת רדיו בהמבורג.

סוף הדרך

בימיו האחרונים כתב פסט ספר אוטוביוגרפי על ימי ילדותו ונעוריו בשם "אני לא. זיכרונות ילדות ונעורים". הספר ראה אור ימים ספורים אחרי מותו. סמוך למותו מתח פסט ביקורת על הסופר הגרמני חתן פרס נובל גינטר גראס, אשר התוודה באוטוביוגרפיה שלו שפורסמה באותה עת כי בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה התגייס לוואפן אס אס. ביקורתו של פסט לא הייתה על כך שגראס שירת בוואפן אס אס, אלא על כך שהסתיר עובדה זאת במשך שישים שנה.
יואכים פסט נפטר בשנת 2006, בגיל 80.
וורן בראון

ביוגרפיה

בראון נולד בוורינגטון שבאנגליה. אחרי שהופיע בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "לגדול בלי בושה", שיחק וורן בתפקיד אנדי הולט באופרת הסבון לבני הנעורים "Hollyoaks" של ערוץ 4. על אף שהיה בן 27 הוא נראה צעיר לגילו ולוהק לתפקיד של תלמיד. בראון למד אז באוניברסיטת סאלפורד. הוא היה מועמד לפרסים אחדים על הופעתו בסדרה בהם הנבל הטוב ביותר ובפרס על הסצנה המרהיבה ביותר בטקס פרסי אופרות סבון בריטיות בשנת 2006. דמותו של בראון בסדרה מתה בפברואר 2006.
בראון השתתף בתחרויות עולמיות של מואי תאי (איגרוף תאילנדי) והיה פעמיים אלוף העולם.
בקיץ 2006 שיחק בראון בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים של ITV "ג'יין הול". במרץ 2007 השתתף בתפקיד טומו בסדרה "מובייל" של ITV. עוד ב-2007 שיחק בתפקיד כריס בפרק בסדרה "חדר מיון". בספטמבר 2007 כיכב בעונה השנייה של הסדרה "מתבגרים" בערוץ BBC Three בתפקיד הברמן אלכס סאלייד, ב-2009 הופיע בראון בספיישל "Two Pints of Lager and a Packet of Crisps" במסגרת תוכנית הקומיק ריליף, המופע היה קרוסאובר בין התוכניות "מתבגרים", "Two Pints" ו-"Coming of Age" והוא גילם שוב את אלכס.
ב-2008 היה בראון הקריין בקדימון של הסרט "Gomez: A True Story" המבוסס על סיפור חייו של המתאגרף מייקל גומז .
באוקטובר 2008 שיחק בראון בתפקיד מארקי בדרמת הזומבים "למות על הסט" של ערוץ E4.
בנובמבר 2008 הופיע בראון שוב בסדרה הרפואית "חדר מיון" אבל גילם דמות שונה מזו של 2007. ב-2009 הופיע בסדרה "Occupation" של ה-BBC, דרמה העוסקת במלחמה בעיראק, לצדם של ג'יימס נסביט וסטיבן גראהם. בראון השתתף בתפקיד ג'ייק קלג בשני פרקים של הסדרה "The Bill" בשם "The Forgotten Child" שעסקו בסחר בנשים.
החל ממאי 2010 הופיע בראון בתפקיד סמל בילוש ג'סטין ריפלי בסדרת הדרמה "לות'ר" של ה-BBC. הוא חזר וגילם את הדמות בכל העונות של הסדרה.
בראון מופיע בווידאו קליפ של השיר "I Remember" של Deadmau5, בו מככבים גם סטיבן גראהם, אסטון קלי (אחיו של גראהם), גרג וולש והשחקנית אמה אדמונדסון.
באוקטובר 2010 הופיע בראון בתפקיד מאט במיני-סדרה "אב יחיד". בפברואר 2012 שיחק באחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה "Inside Men" של ה-BBC. הוא גילם את אחד משכירי החרב של ביין בסרט "עלייתו של האביר האפל", החלק השלישי של טרילוגיית באטמן של כריסטופר נולאן.
ב-2012 כיכב בראון בסדרה המשטרית "השוטר הטוב" בתפקיד השוטר ג'ון-פול רוקסוואג'. ב-2013 שיחק בתפקיד הראשי, ג'ק קווין, בסדרה "כל האמצעים כשרים".
בשנת 2017 החל לשחק במיני-סדרת הדרמה "שקרן, שקרנית" ברשת הטלוויזיה הבריטית ITV.
קתא'י דראגון

תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 1985 והחלה את טיסותיה ביולי אותה שנה בין הונג קונג לקוטה קינבאלו שבמלזיה במטוס בואינג 737 תחת השם "הונג קונג דראגון איירליינס".
בשנת 1986 שינתה החברה את שמה לשם "דראגונאייר", וב-21 בנובמבר 2016 שינתה החברה את שמה לשמה הנוכחי "קתא'י דראגון"
בשנת 1990 קנתה קת'אי פסיפיק את כל מניות החברה.
הר בדד

הר בָּדָד או הר מִשְאָר או אינזלברג הוא מונח בגאומורפולוגיה המתאר צורת נוף: תל, גבעה או הר קטן בודדים המתנשאים בחדות מעל מישור משופע קלות או אפילו שטוח. הרי בדד ידועים הם הר כרכום בישראל, צוק הסלע המכונה אולורו באוסטרליה, הר הסוכר בעיר ריו דה ז'ניירו בברזיל ומגדל השטן בארצות הברית.

גאולוגיה

תהליכים געשיים, דוגמת פקק געשי, או אחרים יכולים להביא ליצירת גוף סלעי עמיד בפני סחיפה, דוגמת קוורציט או סלעים געשיים סדוקים פחות, בתוך גוף של סלע רך יותר כדוגמת אבן גיר העמיד פחות בפני סחיפה. הסלע העמיד פחות נסחף על מנת ליצור משטח סחיפה סלעי המכונה אדן סלע (pediment) נרחב ששיפועו מתון המכוסה בחלקו העליון במניפות סחף ובחול ובחלוקי נחל בחלקו התחתון. הסלע העמיד יותר נותר כתוואי בולט בפני השטח של אדן הסלע.
הר בדד הוא אחד מכמה סוגים של צורות הנוף המכונות "צורות קדומות" (paleoforms) היכולות לשרוד בשינויים קלים במשך מיליוני שנים. תהליכי הסחיפה הפעילים מוגבלים לקרקעית העמק או לשוליו.
נוכחות הר בדד מעידה על קיומה של רמה סמוכה או שרידיה. דבר זה נכון בייחוד במקרה של הרי בדד הבנויים מסלעי משקע, הבנויים מאותם יחידות סטרטיגרפיות כשל הרמה הסמוכה. עם זאת החל מהרגע שהרי בדד מסוג זה נחשפים נהרסים הרי הבדד מהתמוטטות שולית של גושים סדוקים או התכדדות של לוחות. תהליך זה מותיר גושי סלע גדולים (טוֹר) על פסגת ההר ובמשך הזמן נוצרת שיורת הגובלת בדרדרת, המכונה "טירת קוֹפְּיָה" (castle kopje).

אקולוגיה

בחלק מהרי הבדד נוצרה צמחייה ייחודית, השונה מסביבתם. לעיתים הקרקע הדקות, העניות בחומרי מזון, והמחסור במים מעודד צמיחה של צמחים טורפים וסוקולנטים. הרי הבדד של מזרח אפריקה משמשים מקלט לבעלי החיים של הסרנגטי בטנזניה ובקניה. במקומות שהקרקע דקה מדי או קשה מדי מכדי לאפשר צמחייה של עצים מאפשרת קרקע שנלכדת על ידי הרי הבדד צמיחה עבותה של עצים כשבאזורים הסמוכים גדל עשב נמוך בלבד. כוכים בפני הסלע משמשי כגבים למים. בעלי חיים רבים הסתגלו לשימוש בהרי הבדד, כולל אריות, צבועים ושפע של עופות וזוחלים.
קירי טה קאנאווה

קריירה

בנעוריה ובשנות העשרים המוקדמות לחייה הייתה טה קאנאווה כוכבת פופ ובדרנית פופולרית במועדוני ניו זילנד.
את דרכה כזמרת אופרה החלה טה קאנאווה כמצו סופרן, אך בהמשך פיתחה את קולה לסופרן.
בשנת 1965 זכתה בתחרות שירה יוקרתית, שנועדה לכל סוגי הזמרים, ג'אז, פופ וקלאסי. היא שרה שם את Vissi d'arte מתוך "טוסקה" של פוצ'יני. הפרס היה מלגה ללימודים בלונדון.

שנים ראשונות בלונדון

בשנת 1966, ללא מבחן קבלה, נרשמה למרכז האופרה בלונדון, ללמוד אצל ג'יימס רוברטסון. ג'נקינס וד'אנטאל מצצטים את רוברטסון כמי שאמר, שלטה קאנאווה לא הייתה שום טכניקת שירה כשהגיעה לבית הספר, אך היא ניחנה ביכולת לשבות קהל.
לראשונה הופיעה על בימה כ"גברת שנייה" בחליל הקסם, וכן בהפקה של "דידו ואניאס" של הנרי פרסל בדצמבר 1968, בתיאטרון סדלר'ס וולס. בשנת 1969 שרה את "אלנה" באופרה של ג'ואקינו רוסיני
"הגברת מן האגם" בפסטיבל קאמדן. פרס על הופעתה בתפקיד "אידמנטה" ב"אידומניאו" של מוצרט הוביל להצעת חוזה לשלוש שנים כזמרת ראשית זוטרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם הופיעה לראשונה בתפקיד "קסניה" ב"בוריס גודונוב" ו"נערת פרחים" ב"פרסיפאל" ב-1970. עוד אפשר היה לשמוע אותה בתור "קול משמיים", תפקיד מאחורי הקלעים, בסוף "דון קרלוס" של ורדי. בשנת 1969 גם הוצע לה תפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו. המנצח קולין דייוויס, ששמע אותה באודיציה, התפעל מן היופי יוצא הדופן של קולה.

קריירה בינלאומית

בינתיים הגיעה השמועה על הצלחתה אל ג'ון קרוסבי באופרה של סנטה פה, פסטיבל אופרה קייצי בניו מקסיקו, ארצות הברית, שעמד אז לפני פתיחת העונה החמש-עשרה שלו. הוא ליהק אותה בתפקיד הרוזנת באופרה נישואי פיגארו, שהצגותיה החלו ב-30 ביולי 1971. הצלחתה בתפקיד זה חזרה על עצמה בקובנט גארדן בחודש דצמבר של אותה שנה ובאופרה של סן פרנסיסקו בסתיו 1972. בשנת 1974 הופיעה במטרופוליטן אופרה בתפקיד דסדמונה ב"אותלו" של ורדי, הופעה של הרגע האחרון כמחליפה לתרזה סטראטס, שחלתה לפתע.
בשנים הבאות הופיעה באופרה הלירית של שיקגו, באופרה של פריז, בבית האופרה של סידני, באופרה של וינה, בלה סקאלה, באופרה של סן פרנסיסקו, מינכן וקלן, והוסיפה לרפרטואר שלה תפקידים משל מוצרט - דונה אלוירה, פאמינה ופיורדליג'י - לצד תפקידים איטלקיים כמו מימי ב"לה בוהם". 
קאנאווה מגלה קרבה מיוחדת לגיבורות ריכרד שטראוס. הופעתה הראשונה בתפקיד הראשי באופרה "אראבלה" הייתה בגראנד אופרה של יוסטון בשנת 1977, ואחריה באו תפקידי המרשלין ב"אביר הוורד" והרוזנת ב"קפריצ'יו". רבות מהופעותיה היו בניצוחו של גיאורג שולטי ואתו גם הקליטה לראשונה את נישואי פיגארו.
טה קאנאווה פרשה מבימת האופרה אחרי הופעותיה ב"ונסה" של סמיואל בארבר עם האופרה הלאומית של וושינגטון ועם האופרה של לוס אנג'לס בנובמבר/דצמבר 2004, אבל היא ממשיכה להופיע באולמות קונצרטים.

אותות כבוד

טה קאנאווה עוטרה באותות כבוד לעייפה. תואר דיים של מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1982, תואר כבוד של המסדר האוסטרלי בשנת 1990 ותואר מסדר הכבוד היוקרתי של ניו זילנד ברשימת תוארי הכבוד ליום הולדת המלכה בשנת 1995. היא קיבלה גם תוארי כבוד מאוניברסיטאות רבות ויוקרתיות באנגליה ובעולם.
קירי טה קאנאווה נבחרה להקביל בשירה את השחר הראשון של המילניום החדש באי באוקיינוס השקט, הרואה ראשון את זריחת השמש.

מחלוקת

טה קאנאווה הייתה מאז ומתמיד פופולרית בין תושבי ניו זילנד, אבל כאשר אמרה בשנת 2003 שיש תרבות של תלות אצל המאורים, היו ביניהם שביקרו אותה בחריפות.
תמרור

תמרור הוא שלט רחוב, המוצב לצד הדרך ונותן הנחיות למשתמשים בדרך. הוריית התמרור היא בבחינת חובה חוקית ואילו אי-ציות לתמרור היא עבירת תנועה.
מקור השם העברי "תמרור" לקוח מהתנ"ך: "הציבי לך ציֻנים שִמי לך תמרורים". הפרשנים מסבירים כי המילה תמרורים פירושה דקלים הניטעים כדי לסמן את הדרך .

היסטוריה

אבני מיל, שהן סוג של תמרור המציין את המרחק לעיר ראשית, היו בשימוש כבר בעת העתיקה. באימפריה הרומית, למשל, ציינו אבני מיל את המרחק לרומא. בימי הביניים הפכו לנפוצים שלטים בצמתים, המראים לאן מובילה כל דרך היוצאת מהצומת. בשנת 1686 נחקק לראשונה באירופה חוק להסדרת התנועה, בידי פדרו השני, מלך פורטוגל. בחוק זה נקבעה הנחת תמרורים טקסטואליים המציינים מתן זכות קדימה ברחובותיה הצרים של ליסבון. 
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 החל שימוש בתמרורי אזהרה, שנועדו להזהיר רוכבי אופניים מהסכנות האורבות להם בדרך, כגון גבעות תלולות. 
התפתחות המכונית הביאה לפיתוחם של תמרורים שאינם מבוססים על טקסט בלבד. מערכת תמרורים פותחה על ידי מועדון המכוניות האיטלקי בשנת 1895. בשנת 1900 נערך בפריז קונגרס שדן בסטנדרטיזציה של תמרורים, ותמרורים בעיצוב מודרני נקבעו בכנס שנערך בפריז בשנת 1908.

מאפיינים

התמרורים הם הדרך הנפוצה ביותר לשליטה על הכבישים בעולם. בארצות הברית לבדה מוצבים 55 מיליון] תמרורים בצידי הדרכים. תמרורים אלה מספקים מידע על הגבלת מהירויות ותנאי הכביש. תמרורים מכוונים בדרכים לדרכים מסוימות וליעדים ספציפיים. בעזרת התמרורים, הנהגים יודעים כיצד לנהוג בדרכים, למה לצפות ולאן לנסוע.
לבד ממעמדו החוקי של התמרור, ההבדל בין תמרור לבין שלט הוא שברוב המקרים, לפחות חלק מהמסר של התמרור ניתן באופן גרפי ולא בכתב. היתרון של מסר גרפי הוא מהירות קליטתו ואי התלות שלו בשליטת הנהג בשפה המקומית. בארצות הברית, שבה נהגים זרים צפויים לשלוט טוב יותר בשפה המקומית מאשר במקומות אחרים, יש יותר כתב ופחות מידע גרפי על התמרורים. המסרים הגרפיים בתמרורים ניתנים בעזרת צורת התמרור, צבעו, חצים ואיורים המקובלים בכל העולם לצורך זה. אחת מהגישות לחלוקה בין סוגי תמרורים עושה הפרדה בין תמרורים קונקרטיים ותמרורים אבסטרקטיים. הקונקרטיים מכילים ציור או סמל המובן לכולם בלי צורך בהסבר או לימוד קודם (תמונת ילד, אבן מידרדרת, יד בתמרור עצור) והאבסטרקטיים הם סמלים מופשטים מוסכמים, שאין להם משמעות כשלעצמם אלא בהקשר המסוים אליו הם מיועדים.
לעיתים נוספת לתמרור הגרפי הסתייגות מילולית או הבהרה מילולית, כגון הגבלת התמרור לשעות מסוימות. תוספת כזו פוגעת באופיו האוניברסלי של התמרור, משום שהיא פונה רק לאלה השולטים בשפה שבה כתובה ההסתייגות.
חואן סבסטיאן אלקנו

חואן סבסטיאן אלקנו (בספרדית - Juan Sebastián Elcano; ‏1486 - 4 באוגוסט 1526) היה מגלה ארצות ספרדי, שהשתייך לצוותו של פרדיננד מגלן. אלקנו, יחד עם 17 אנשי צוותו ששבו לספרד מהמסע, הם הראשונים שהשלימו ברציפות את הקפת כדור הארץ. מגלן עצמו נהרג במהלך המסע, ולא השלים את ההקפה.
בוגיסלב פרידריך עמנואל פון טוינצין

ביוגרפיה

טוינצין נולד ב-15 בספטמבר 1760 בפוטסדאם, מרקיזות ברנדנבורג, כבנו של פרידריך בוגיסלב פון טוינצין. הוא התחתן עם אליזבת פון אמשטדט, ממנה נולדו לו בן ובת אחת. ענף משפחת פון טוינצין עם התואר רוזן הסתיים במותו של בנו של טוינצין, היינריך בוגיסלב, בשנת 1854.
טאוונצ'יין התגייס לצבא הפרוסי בשנת 1775 וקיבל את התואר גראף (רוזן) ב-5 באוגוסט 1791. הוא הפך לעוזר מלכותי בשנת 1793; הוא הופקד על משימות דיפלומטיות רבות עד 1813. טוינצין השתתף במערכה של 1793 והועלה בהדרגה לאוברסט בשנת 1795 ולגנרל-מיור בשנת 1801. הוא פיקד על יחידת תצפית של פרידריך לודוויג צו הוהנלוה-אינגלפינגן עד לסאלבורג בשנת 1806. זמן קצר לפני קרב זאלפלד, קורפוס צרפתי בפיקודו של המרשל ברנדוט, הביס את הכוח של טוינצין, 9,000 איש בקרב שלייץ. טוינצין אירגן כביכול את הנסיגה למיטל-פולניץ כדי שכוחותיו יוכלו להצטרף לצבא הפרוסי הראשי.
בקרב ינה הוביל טוינצין את חיל החלוץ של צבא ההוהלוהה. עשרות גנרלים פרוסים הודחו לאחר התבוסה של פרוסיה ב-1807–1806, אולם טוינצין לא הודח כך. כגנרל-לויטננט, הוא פיקד על חטיבת ברנדנבורג לאחר חוזה טילזיט, והשתתף בארגון מחדש של הצבא הפרוסי המובס.
בשנת 1813 נקרא טוינצין לכהן כמושל צבאי בין נהרות אודר לוויסלה, והוא הצליח במצור על שטטין. כגנרל חיל הרגלים, הוא פיקד על הקורפוס ה-4, שהורכב ברובו מכוחות לנדווהר, והשתתף בקרבות גרוסברן ב-23 באוגוסט ודנביץ ב-6 בספטמבר. באוקטובר עזבו כוחותיו את האזור הרגוע היחסי של דסאו וחצו את האלבה.
לאחר קרב לייפציג, טוינצין קיבל את כניעת טורגאו ב-26 בדצמבר 1813. הגנרל לוטננט לאופולד וילהלם פון דובשיץ הוביל את לכידת ויטנברג בלילה של ה-13–14 בינואר 1814, אך ההצלחה יוחסה לטוינצין, אשר זכה בתואר הכבוד "פון ויטנברג", שלט אצולה, וב-26 בינואר קיבל את עיטור הצלב הגדול של צלב הברזל. רחוב בויטנברג נקרא טוינצינשטראסה, אך ידוע כיום בשם דויטשיצשטראסה. ב-24 במאי, טוינצין כבש מחדש את מגדבורג.
טוינצין פיקד על הקורפוס ה-4 במהלך מאה הימים של נפוליאון בונפרטה. קרב וטרלו אירע כבר כשכוחותיו הגיעו לצרפת. לאחר תום המלחמה הוא פיקד על הקורפוס ה-3.
טוינצין מת כמפקד ברלין ב-20 בפברואר 1824. טאואנצינשטראסה בברלין נקרא לכבודו.
DSV Alvin

DSV Alvin (תעתיק לעברית אלווין DSV) היא צוללת אמריקאית שנבנתה ב-1964 וביצעה עשרות אלפי צלילות. קרויה ע"ש אליין וין (Allyn Vine) מהנדס מהמכון האוקיינוגרפי בוודס הול.

פרטים טכניים

בשל בלאי בצוללת ומתקניה, כמעט כולם שופצו או הוחלפו במהלך הזמן. במהלך השנים הובילה האלווין למעלה מ-12,000 מדענים אל קרקע האוקיינוס. עומק הצלילה המרבי של הצוללת הוא 4500 מטרים ומשקלה הוא 16 טון. האלווין מצוידת בציוד מתקדם הכולל בין היתר, שתי זרועות חיצוניות, ציוד צילום, מדי לייזר לשם קביעת מרחקים, ומדחפי ריחוף. הצוללת נבנתה בהתאם לתקנים שהיו בזמן בנייתה, ומכיוון שכך אין שירותים בצוללת, אין חימום, ולצוללים אסור ללבוש בגדי פליז בשל כללי בטיחות אש.

פעולות מפורסמות

בשנת 1966, לאחר התנגשות שני מטוסים אמריקאים מעל חוף ספרד, נפלה פצצת מימן מאחד מהם ושקעה אל קרקעית הים. האלווין נשלחה למקום והצליחה לאתר את הפצצה בעומק של 780 מטר, אך כשלה בניסיון למשות את הפצצה.
ב-1968 בעת הורדתה למים נקרע כבל האחיזה שלה שחיברה אל סיפון הספינה. אלווין נפלה חמישה מטרים עד המים ומשם המשיכה לצלול ללא שליטה עוד כ-1500 מטרים. שלושת אנשי צוותה נחלצו מיד עם נפילתה אך סוגרי הצוללת נותרו פתוחים בשל כך והיא התמלאה במים. לאחר כעשרה חודשים חולצה הצוללת כשהיא שלמה יחסית, אך מלאה במים. מזון שנותר בצוללת לא התקלקל כמעט בשל תנאי הקור ומיעוט החמצן בעומק זה.
לאחר תיקונה נשלחה הספינה לחקור את אזור רכס ההרים המרכז אטלנטי שלאורכו שוכנים הרי געש רבים. ב-1977 נשלחה הצוללת לחקור את אזור איי גלאפגוס הגעשיים. החוקרים בראשות רוברט בלארד גילו סוג חדש של נביעות הידרותרמיות המכונות מעשנות שחורות שמהן נפלטו מים חמים עשירים במתכות ומינרלים, וכן גילו יצורים חיים אקסטרמופילים, אשר ניזונו מהמתכות בתהליך כימוסינתזה.
ב-1979 נשלחה הצוללת לאוקיינוס השקט, וגילתה שם זרמי מים שחורים ורותחים אשר נוצרו מהתכת מתכות במים. בצלילה הראשונה כוון מד החום עד טמפרטורה של 30 מעלות ובעת הצלילה הוא הגיע למעלה הגבוהה ביותר. בשלב זה לא יכלו החוקרים לדעת על הטמפרטורה השוכנת במים לאשורה. בצלילה השנייה כוילו מדי החום ליכולת מידה גבוהה בהרבה, בעת הצלילה נמצא כי חום המים הגיעה עד 400 מעלות. חלונות הצוללת לא תוכננו במיוחד לעמידה בטמפרטורה כה גבוהה, אך דבר לא אירע להם.
ב-1986 הייתה האלווין מעורבת במציאת הטיטניק על ידי משלחת שבראשה עמד רוברט בלארד.
ב-6 באוגוסט 2004, הכריזה קרן המדע הלאומית על כלי רכב חדש שימלא את מקומו של ה-DSV Alvin. כלי הרכב החדש יוכל להגיע לעומק גדול יותר ויצויד בציוד משוכלל יותר מזה שב-DSV Alvin. גורלה של ה-DSV Alvin אינו ידוע, ויש אומרים שצוללת זו תיכנס למוזיאון, או שתשמש למחקר ימי במים רדודים (באופן יחסי לכלי הרכב החדש שימלא את מקומה).
מרב אלאשווילי

חייו

אלאשווילי נולד וגדל בעיירה קולאשי שבאימרתי גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). את חוק לימודיו סיים בחוג לכלכלה במכללה ללימודים תעשייתיים בטביליסי ולאחר מכן למד במוסד לניהול ובמכון ללימודי משפטים שליד האקדמיה לכלכלה במוסקבה.
בהיותו בגיל 18, עקב אי הסדר הפוליטי בגאורגיה, הוא עבר להתגורר במוסקבה יחד עם אחיו שהתקבל ללימודים בעיר. כבר עם הגיעו החלה פעילתו העסקית. הוא פתח חברה לשיווק סחורות שונות. מבין הסחורות ששיווק הייתה ביצת קינדר רוסית. תוך שנתיים התרחב העסק ששיווק מוצרי מזון ומוצרים לבית, שהעסיק כ-200 עובדים. תוך זמן קצר הפך אלאשווילי להיות מיליונר ועסקיו התרחבו לעיסקי דלא ניידי. ב-31 בדצמבר 1997 הוא פתח את המסעדה הראשונה שלו של רשת סבארו בזכיינות, ובכך נפתחה דרכו לייסוד רשת סבארו האיטלקית בכל רחבי הפדרציה הרוסית הכוללת כיום 102 מסעדות ברחבי רוסיה. המסעדה בזכיינות נפתחה בתקופה בה הכלכלה הרוסית לא היוותה פוטנציאל עבור עסקי הזכיינות למיניהם. כיום, מפעילה החברה גם שלוש רשתות מסעדות נוספות: "בוסטופיווי בזאר" (Восточный Базар) הכוללת כ-33 מסעדות, "בש-נה-בש" (Баш-на-Баш) הקיימת משנת 2002 וכוללת שתי מסעדות. תפריט המזון שלה הוא ים תיכוני והכנסתה השנתית הממוצעת היא כ-25-30 מיליון דולר, ו"ביאג'יו איטליאנו" (Виаджио Итальяно), שהיא רשת של שבע מסעדות למזון איטלקי הקיימת משנת 2005 וכל אחת מהמסעדות שלה מעוצבת כעיר באיטליה. הכנסתה השנתית הממוצעת עומד על 22-28 מיליון דולר בשנה.
בסוף שנות התשעים הוא נישא לחיה (במקור תֶתרוּאשווילי), בתו של איש עסקים ישראלי יהודי גאורגי שהתגורר באנטוורפן שבבלגיה.
בשנת 2007 החל אלאשווילי לפעול מחוץ לרוסיה באמצעות חברת G.M.R. WorldWide Hospitality Limited, חברה רוסית הרשומה בקפריסין. כבעלי החברה רשומים גיאה או גיאורגי, אחיו (G), מרב עצמו (M) וגיסו, רומן שאמילשווילי, הבעל של אחותו (R). החברה מפעילה מעל ל-160 מסעדות ברחבי רוסיה, אוקראינה, קזחסטן וצ'כיה ומייצגת את רשת סבארו באותן מדינות.
בשנת 2008 העריכו עיתונים ברוסיה כי הונו של אלאשווילי מגיע לכ־2-2.5 מיליארד דולר ומחזור המכירות השנתי של החברה בכ-150 מיליון דולר בשנה. כאשר הכנסות החברה בשנת 2006 עמדו על 69 מיליון דולר בלבד וב-2007 111 מיליון דולר.
בספטמבר 2008 הגישה החברה הצעה לרכישת רשת בורגראנץ' בישראל, שנקלעה לקשיים כלכליים, תמורת 17 מיליון ש"ח. ב-24 בספטמבר ביקשו מפרקי בורגראנץ' לאשר את מכירת הרשת לאלאשווילי. אולם מתחריו של אלאשווילי במכרז, רשת ההמבורגרים המתחרה, ברגר קינג, העלתה ביום למחרת את הצעתה לכדי 25 מיליון ש"ח וקיבלה למעשה אישור בית המשפט לעסקה בכפוף לאישור העסקה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים, שפסל עסקה דומה של רכישת בורגראנץ' על ידי ברגר קינג, שנים קודם לכן.