google/wiki40b huggingface dataset:
בוריס הראשון, שליט בולגריה

מהלך שלטונו

בוריס הראשון עלה לשלטון תחת אביו החאן פרסיאן הראשון בתקופה בה נחלשה החאנות הבולגרית. בין 839 ל-842 פלש פרסיאן לממלכת סרביה והמלחמה הסתיימה בתבוסה בולגרית תוך אבידות כבדות לצבא, עניין שהוביל לפגיעה בביטחונה ויציבותה של בולגריה. כבר בראשית תקופת שלטונו הסתבך בעימות צבאי עם צבאו של לודוויג הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית והובס. הגרמנים פלשו לשטחי בולגריה וב-855 נאלץ בוריס הראשון לחתום על חוזה שלום בתנאיו של המלך לודוויג. כוחות גדולים של הצבא הבולגרי היו עסוקים בעימות נוסף מול הסרבים שהסתיים בניצחון הבולגרים וייצוב גבולם עם סרביה. מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית ניצל את חולשת הבולגרים וב-856 פלש צבאו לשטחי בולגריה וכבש בקלות יחסית את פלובדיב, שטחים באזור מחוז סטארה זאגורה של ימינו ובאזור בורגס.
מצבה העדין של בולגריה הוביל את בוריס לנסות ולקבל הכרה מהבישוף רומא והוא ניהל משא ומתן עם ניקולאוס הראשון על הטבלתו. לודוויג הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית שלח כמרים לבולגריה לצורך ביצוע הטקס. הצעד הוביל להכרזת מלחמה על בולגריה מצידו של מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזאנטית, על רקע העימות המתמשך בינו ובין ניקולאוס הראשון שהרבה להתערב בענייניה של הכנסייה במזרח. צבאו של בוריס הראשון לא היה ערוך להתמודדות עם הביזאנטים וכך, ב-864 הוטבל בוריס הראשון על ידי כמרים מביזנטיון כאשר מיכאל השלישי משמש כסנדקו. לאחר ההטבלה הוסף השם מיכאל לשמו של בוריס והוא נודע כבוריס-מיכאל. הביזאנטים הסכימו שיישא בתואר קניאז.
בין 864 ל-866 ובסיוע כמרים ביזאנטיים הוטבלו נתיני בולגריה לנצרות. בוריס הראשון אשר קיווה לקבל הכרה דתית מהאפיפיור שלח 106 שאלות תאולוגיות לניקולאוס הראשון ונענה בפירוט. ניקולאוס הראשון שלח שני בישופים לבולגרים וביניהם הבישוף פורמוסוס. ניקולאוס הראשון דחה את בקשתו של בוריס למנות את פורמוסוס לארכיבישוף של בולגריה ובכך סירב גם למתן ההכרה הדתית לקניאז הבולגרי. ב-889 ויתר בוריס הראשון על השלטון לטובת בנו ולדימר והפך לנזיר. ככל הנראה לא ויתר בוריס הראשון על תוארו קניאז. ולדימיר ביצע מהלכים להחזרת הפגניות לממלכה הבולגרית ו-893 חזר בוריס מפרישתו והוביל את המהלכים להדחת בנו ויורשו. לאחר הדחת ולדימיר הוכתר בנו השלישי של בוריס, סימאון הראשון לקניאז בולגריה. בוריס נותר בחצר המלוכה עד ל-895 וסייע לבנו לייצב את שלטונו וגבולותיה של בולגריה. ב-895 פרש שוב לחיי נזירות והלך לעולמו ב-907.
אייל אלמושנינו

קריירה

את הקריירה החל אלמושנינו במחלקת הנוער של עירוני אשדוד, ואת רוב הקריירה שיחק בקבוצה המקומית (שהפכה לאחר האיחוד ב-1999 למועדון ספורט אשדוד). לאחר 8 עונות באשדוד עבר אלמושנינו למכבי חיפה, שם זכה עם הקבוצה באליפות והיה שותף להופעת הקבוצה בליגת האלופות בעונת 2002/03. בינואר של אותה עונה חזר לאשדוד, כיוון שמיעט לשחק בחיפה.
לאחר עונת השאלה בהפועל כפר סבא ועוד 3 עונות במדי מ.ס. אשדוד, עבר אלמושנינו בינואר 2008 לקבוצת בני לוד מהליגה הלאומית. לאחר שנה וחצי בלוד, עבר בקיץ 2009 לקבוצת מכבי באר שבע, אך לאחר מספר חודשים עזב את הקבוצה וחתם בעירוני קריית מלאכי, במדיה פרש ממשחק פעיל בקיץ 2010.
לאלמושנינו הופעה אחת בנבחרת ישראל, במשחק ההפסד לנבחרת הונגריה ביוני 2000.
השושלת האנטיפטרידית

השושלת האנטיפטרידית (ביוונית: Δυναστεία των Αντιπατριδών) הייתה שושלת של מלכים הלניסטיים ששלטה במוקדון במשך תקופה קצרה. 
מייסד השושלת היה אנטיפטרוס, מצביא ידוע בצבאם של פיליפוס השני, מלך מוקדון ואלכסנדר הגדול. כשאלכסנדר יצא למסעותיו, הוא מינה את אנטיפטרוס כעוצר הממלכה. כאשר בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר, מונה אנטיפטרוס כעוצר עבור בנו הפעוט אלכסנדר הרביעי. אנטיפטרוס ביסס את שלטונו במוקדון במהלך מלחמות הדיאדוכים, ובשנת 319 לפנה"ס נפטר והוריש את השלטון לאחד מקציניו, פוליפרכון. עד מהרה איבד פוליפרכון את השלטון במוקדון לטובת בנו של אנטיפטרוס, קסנדרוס. קסנדרוס עד מהרה השמיד את הצאצאים האחרונים של השושלת הארגאידית, והכתיר את עצמו כמלך מוקדון. עם זאת, זמן לא רב לאחר מותו פרצה מלחמת ירושה בין בניו, והם איבדו את השלטון לטובת דמטריוס פוליורקטס מהשושלת האנטיגונידית.
למרות שהשושלת האנטיפטרידית שלטה במוקדון אך זמן קצר, הרי שבניה נישאו למלכים ושליטים מכל רחבי העולם ההלניסטי, והמשיכו להשפיע על הפוליטיקה ההלניסטית עוד זמן רב לאחר מכן.
פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים

פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים הוא גוף ציבורי התנדבותי, שהוקם על ידי קצינים בכירים במילואים במטרה לחזק את חוסנו של מערך המילואים בחברה הישראלית.
הפורום מונה מאות קציני מילואים בדרגות סגן-אלוף (סא"ל) ומעלה, המשרתים בפועל בתפקידי פיקוד במערך הלוחם של צה"ל. בראש הפורום עומד אל"ם (מיל.) אבי סייג.
הפורום הוקם בספטמבר 1996 מתוך דאגה למערך המילואים ומחשש שעומס רב מדי יוטל על מעטים מדי. בין יוזמיו ומקימיו היו גם עורך הדין אריה נייגר, יוצא חטיבת הצנחנים ומפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים, והפובליציסט ואיש התקשורת איתי לנדסברג, יוצא חטיבת גולני ומג"ד וסמח"ט במילואים. לנדסברג אף עמד תקופת מה בראש הפורום.
על פי מסמך העקרונות של מייסדי הפורום, רבים מאזרחי ישראל הכשירים לשירות משתמטים ממילוי חובתם החוקית והנכונות של אנשי המילואים להמשיך לשאת בנטל נשחקת באופן המסכן את ביטחון המדינה. גם מערכות הביטחון השונות (צה"ל ומשרד הביטחון) גרמו במעשה או מחדל לשחיקת המוכנות, הכוננות, הציוד, כוח האדם ובעיקר התחושה שזהו עדיין המערך העיקרי של מדינת ישראל להכרעת מלחמה. לקחים רבים ממלחמת לבנון השנייה שהופקו בעקבותיה יושמו אמנם במבצע עופרת יצוקה, באימונים ותעסוקה מבצעית, אך המלאכה עדיין רבה, בעיקר בתחום האזרחי, בחקיקה ועיגון זכויותיהם של המשרתים במילואים ובטיפול של גורמים שונים בבעיותיהם.
בשנת 2012 הוקמה על ידי הפורום עמותה למען משרתי המילואים
דימיטרי פיטרס

ביוגרפיה וקריירה

פיטרס נולד ברוסיה בשנת 1984 ועבר עם משפחתו לגרמניה בשנת 1992, בגיל 11 החל להתאמן בג'ודו. באליפות אירופה 2006 שנערכה בפינלנד, זכה פיטרס במדליית ארד לאחר שניצח את אריק זאבי הישראלי בקרב על המדליה. באליפות העולם 2013 זכה פיטרס במדליית ארד לאחר שניצח יריב מאוזבקיסטן, שנתיים לאחר מכן באליפות העולם 2015, הוא זכה שוב במדליית ארד לאחר ניצחון על לוקאש קרפאלק הצ'כי.
ב-2 באוגוסט 2012, באולימפיאדת לונדון 2012 הגיע לחצי הגמר והפסיד לטגיר חאיבולאייב הרוסי, בקרב על הארד ניצח את רמזידין סאידוב מאוזבקיסטן וזכה במדליה.
גולדן אקס

(1989) Golden Axe

שוחרר בשנת 1989 על ידי חברת סגה. במשחק ניתן לבחור להיות גמד ויקינגי, ברברי או אמזונה. מטרת כולם היא להרוג את הדיקטטור הנתעב דת' אדר אשר כבש שטחים שלווים של ארץ שנקראת "יוריה", שבה את משפחת המלוכה וגנב את גרזן הזהב. כל אחד מהלוחמים שואף לנקמה, כיוון שבקרבות קודמים עם דת' אדר, איבד כל אחד מהם בן משפחה.

מהלך המשחק

ההתקדמות במשחק נעשית תוך חיסול כל היריבים, בהם ענקים, אבירים, אורקים ושלדים. פרט לאויבים השונים שפוגשות הדמויות במהלך המשחק, הן נתקלות בגמדים זעירים (לעיתים תוך כדי צעדה ולעיתים פוקדים אותם הגמדים במהלך חניית הלילה). מטרתם הבלעדית של גמדים אלה (לאחר שחובטות בהן הדמויות בדרכים שונות) לספק לדמויות מזון (לשיקום בריאותן) ושיקויים (לשיקום כוח הקסם).
חלק מהאויבים במשחק רכובים על יצורים, על פי רוב דרקונים למיניהם, אשר לאחר הפלת האויב יכולים לשמש את גיבורינו. כל היצורים מסוגלים לקפוץ ולנגוח בצורה דומה, אולם לכל אחד ישנה שיטת תקיפה נוספת הייחודית לו - הכאה בעזרת זנבו, יריקת כדור אש וכיוצא באלה.
מהלך המשחק הרגיל כולל שמונה שלבים הנגללים לאורך סיפור המסע, שתואר קודם לכן, ויכול להשתתף בו שחקן בודד או זוג שחקנים הפועלים יחדיו. אפשרויות משחק נוספות כוללות דו-קרב בין שני שחקנים אנושיים או לחלופין התמודדות שחקן יחיד במקום קבוע נגד אויב בודד או כנגד מספר אויבים סימולטנית. כאשר מביס השחקן את האויב שבמסך מופיעים אויבים נוספים ברמת קושי גבוהה יותר.

(1991) Golden Axe II

בכותר ההמשך, כל הגיבורים מהמשחק הקודם חוזרים להלחם בכוחות הרשע של גולד האפל, ולהחזיר לידם את גרזן הזהב. מכניקת המשחק זהה למשחק הקודם, השינויים מתאפיינים בקסמים של הדמויות ובעיצוב האויבים והשלבים.
המבקרים והמעריצים הביעו אכזבה מהעובדה שהמשחק לא מחדש יותר מידי, ותלו את האשמה בעובדה שסגה מיהרו להוציא את כותר ההמשך בשביל לרכב על ההצלחה שלו. למרות זאת, המשחק זכה לפופולריות רבה.

(1992) Golden Axe - The Revenge of Death Adder

בשנת 1992, סגה שחררה את גרזן הזהב: הנקמה של דת' אדר לארקייד בלבד. זהו היה משחק גרזן הזהב הראשון שהשתמש ב32 סיביות. למרות שהמשחק היה מאוד פופולרי המשחק לא ראה אור לקונסולות הביתיות ונשאר בלעדי לארקייד.
רק גיליאוס תנדרהד נשאר מקאסט הדמויות המקורי. הדמויות החדשות הן ברברי, קנטאור, וטריקס. הנבל הראשי הוא שוב דת' אדר.
המשחק עולה על קודמיו מבחינת סאונד, גרפיקה, ומשחקיות. לראשונה, השחקן רשאי לבחור לאיזו דרך להתקדם במהלך השלב. בנוסף, זהו משחק גרזן הזהב היחידי שמכיל קסם שאינו עושה נזק ליריב, אלא מרפא את השחקן.

(1993) Golden Axe III

שוחרר רק מספר שבועות אחרי קודמו, בתחילת 1993, גרזן הזהב 3 הכיל דמויות חדשות, ברברי, אמאזונה, גורילה אנושית, ופנתר. 
המשחק מכיל שינויים רבים במשחקיות. לראשונה, הוא מאפשר לשני שחקנים להתמודד אחד נגד השני בדו-קרב. בנוסף, מערכת הקסמים במשחק מאפשרת לשני שחקנים לשלב ביחד את כוחם וליצור קסם חזק יותר. מערכת הקרב שונתה ולראשונה לכל דמות יש כמה אפשרויות תקיפה שונות.
למרות השינויים הרבים, המשחק זכה לביקורות מעורבות, בטענה שהמנוע הגרפי החדש הורס את החוויה ושהוא אינו מאתגר.
ניהול מוצר

פיתוח מוצר

פיתוח מוצר תוכנה כולל תכנון והגדרת הלוגיקה העסקית של המוצר (מה המוצר עושה, מה מטרותיו ואיך משיגים מטרות אלו), תכנון חוויית משתמש וממשק משתמש, עיצוב, ופיתוח המוצר.

מחזור חיי המוצר

מחזור חיי המוצר מתחלק ל 4 חלקים: חדירה, צמיחה, בגרות ודעיכה. בשלב הדעיכה מתקבלת החלטה האם להרוג את המוצר או להחיותו מחדש על ידי שינוי מהותי.

מנהל מוצר

מנהל מוצר הוא עובד שמונה לאחראי על מוצר של הארגון - מוצר תוכנה, מוצר מוחשי או מוצר של קניין רוחני.
בחלק מהמקרים מנהל מוצר אחראי על חיי המוצר מתחילתם ועד סופם: ייזום, אפיון, עיצוב, ייצור (הפקה או רכישה), בקרת איכות, הטמעה, מדידה, וכשנדרש אף סיום פעילות מוצר והוצאתו מהשוק. במקרים אחרים מנהל המוצר אחראי רק על חלק מחיי המוצר, כך שלמוצר יש מנהלי מוצר אחדים: מנהל המוצר באגף השיווק אחראי על שיווק המוצר, מנהל המוצר באגף התפעול אחראי על השירות ללקוחות וכדומה. במצב זה נדרשת אינטראקציה בין מנהלי המוצר השונים.
ארגון כאמור יכול לקבל החלטה על אימוץ מודל מלא או חלקי של האחריות הנגזרת מהתפקיד. מנהל המוצר מפעיל תהליכי שרשרת המשלבים תהליכים נוספים, עליו לנהל או לפקח על התהליך המרכזי ועל תהליכי המשנה באמצעות אינדיקטורים של בדיקת משאבים (כסף, משאבי כח אדם ולוח זמנים).
גיורא גודיק

קורות חייו

גיורא גודיק נולד בשנת 1921 בוורשה בירת פולין, דור שלישי למשפחת שחקנים בפולין וברוסיה. אביו היה השחקן ולדיסלב גודיק . התחנך בבית הספר היהודי של מגנוס קרינסקי בעירו, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטת וילנה. שירת בארטילריה בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה. באפריל 1948 עלה לישראל. עם הגעתו גויס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים עד שחרורו בדרגת רב-סרן ב-1955. עם שחרורו מצה"ל קיבל הלוואה של 1,000 לירות ופנה להגשים חלום ישן. הוא פתח תחילה משרד אמרגנות קטן בחדר ששכר ברחוב שינקין בתל אביב. אחד הלקוחות הראשונים שלו הייתה יפה ירקוני. אולם כבר בחודש הפעילות הראשון שלו הפסיד את כל סכום ההלוואה.

תיאטרון משלו

ב-1964 החליט להקים תיאטרון בעצמו, בעקבות ההצלחה שקצר עם "סיפור הפרברים", התיאטרון החדש, תיאטרון גיורא גודיק, העלה את "גבירתי הנאווה", מחזמר בהפקה כמו-אמריקנית, שהפך לסיפור הצלחה (בכיכובה של רבקה רז).
ההימור השני שלו היה המחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" (1965), שבו הושקעו 500 אלף לירות. ההפקה ירדה מהבמה לאחר שבעים הצגות בלבד בלי שהחזירה את ההשקעה. גודיק לא נרתע ומיהר לתחנה הבאה: המחזמר "כנר על הגג", שהוצג לראשונה ביוני 1965 וזכה להצלחה רבה.
בהמשך, ב"קולנוע אלהמברה" שחכר ביפו, המשיך גודיק להתמכר לסוגת המחזמר, והעלה הפקות נוספות - שחלקן היו להצלחות ענק, אך כמה מהן היו כישלונות. בין המחזמרים שהעלה: "המלך ואני", "איש למנשה", "קזבלן" (שהוצג 606 פעמים, שיא הופעות להצגה בתקופה ההיא), "איי לייק מייק" ו"לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ", הפקה שגררה אותו עמוק לתוך הבוץ. גודיק אף ניסה לביים בעצמו, את "יום האבא", אבל המבקרים קטלו את ההצגה והיא הורדה מן הבמה לאחר זמן קצר.
כל ערב בכורה של גודיק היה אירוע חברתי נוצץ, וגודיק אף המליך - בין לילה כמעט - עשרות כוכבי במה אלמוניים, בהם: רבקה רז, שמואל רודנסקי, תיקי דיין, בומבה צור, שולה חן, יהורם גאון, חיים טופול ואחרים. הוא שילם להם משכורות שלא יכלו לחלום עליהם קודם. את חלקם שלף מהתיאטראות הרפרטואריים. בשיאו העסיק גודיק בתיאטרון שלו כ-200 עובדים.
ב-1972, ערב הפקת המחזמר החדש, "מותק אני לא שומע כשהברז פתוח" בבימויה של עדנה שביט, לאחר שכבר לוהקו השחקנים לתפקידים הראשיים (עודד תאומי ומרים גבריאלי), נמלט גודיק במפתיע מישראל, כשהוא משאיר אחריו את משפחתו, שורת נושים והרבה שחקנים המומים.

סוף דרכו

ההידרדרות הייתה תלולה ומהירה. בפרנקפורט מכר גודיק נקניקיות במזנון סמוך לתחנת הרכבת, והאמין שיום אחד הוא עוד יחזור ויוכל להחזיר את חובותיו. ארבע שנים לאחר שהוכרז בישראל עבריין נמלט ויתר גודיק על אזרחותו הישראלית למען אזרחות גרמנית. גודיק אמנם התאושש מן המשבר הכלכלי, אבל ב-1977 נפטר בגיל 56 ממחלת הסרטן, בעודו בגרמניה.
גודיק נקבר בגדרה, בנוכחות קהל רב. ההספד שנישא בטקס האזכרה למענו היה מעין "כתב אישום" נגד החברה הישראלית ומוסדותיה, שלא היו יכולים להציל אותו.
גודיק הותיר אחריו את אשתו אמה ושני ילדים משותפים (אדית וזאב). בתו אדית (1947–2014) הייתה אמנית שיצרה בשיתוף עם בן-זוגה, ארנסטו לוי.
בנו זאב הוא מסעדן בלונדון ונרתם לכיסוי מרבית חובותיו של אביו.

הנצחתו

בקיץ 2007 הושלמה הכנת הסרט הדוקומנטרי "מחכים לגודיק", סרט תיעודי מוזיקלי, המגולל את סיפור עלייתו ונפילתו של גיורא גודיק. סרטו של ארי דוידוביץ' מציג את סיפורו הטרגי של האיש שנגע בחלום והתרסק, לצד סיפורה של תקופה בלתי נשכחת ושל ז'אנר המחזמר בגירסתו המקומית. הסרט הוקרן בבכורה במסגרת תחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
באולם אלהמברה המשופץ מוצגת דרך קבע תערוכת צילומים לזכרו.
מקס תיילר

ראשית חייו

תיילר נולד בפרטוריה ב-30 בינואר 1899 לסר ארנולד תיילר, וטרינר דרום אפריקאי שעסק בתחום הבקטריולוגיה. הוא למד בבית הספר התיכון לבנים של פרטוריה, קולג' אוניברסיטת רודוס ובבית ספר לרפואה באוניברסיטת קייפטאון, וסיים את לימודיו ב-1918. הוא עזב את דרום אפריקה ועבר ללונדון, אנגליה ולמד בבית הספר לרפואה של בית החולים על שם תומאס הקדוש, קינגס קולג' לונדון ובית הספר להיגיינה ולרפואה טרופית בלונדון. בשנת 1922 קיבל תיילר תואר ראשון בהיגיינה ורפואה טרופית.

קריירה

תיילר רצה להתמיד בקריירת המחקר שלו, אז ב-1922 הוא החל לעבוד בבית הספר לרפואה טרופית באוניברסיטת הארוורד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית. 
במשך כמה שנים חקר את זן הדיזנטריה האמבי וניסה לפתח חיסון לקדחת נשיכת העכברוש .
תיילר מונה להיות העוזר של אנדרו סלארדס, והם החלו לחקור את הקדחת הצהובה. ב-1926 הפריכו את ההיפותזה של היידאיו נוגוצ'י, לפיה קדחת צהובה נגרמת מהבקטריה Leptospira icteroides.
ב-1928, לאחר שהמחלה זוהתה בוודאות כוירוס, הם הוכיחו שהגרסה האפריקאית והדרום אמריקאית זהות מבחינה אימונולוגית. במהלך המחקר חלה תיילר בקדת צהובה אך החלים ופיתח חסינות.
ב-1930 עבר תיילר לאוניברסיטת רוקפלר, ולאחר מכן מונה למנהל מעבדת הוירוסים.
בין השנים 1964–1967 עבד כפרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות הציבור באוניברסיטת ייל.
הוא נישא לליליאן גרהאם ב-1928 והייתה להם בת אחת. תיילר נפטר ב-1972 בניו-הייבן, קונטיקט.
פיליפוס השלישי, מלך מוקדון

תחילת דרכו

פיליפוס נולד בשם ארהידאוס באזור שנת 359 לפנה"ס. אביו היה פיליפוס השני, מלך מוקדון ואמו הייתה אשה מלריסה בשם פילינה (Φίλιννα). לא ברור כמה חוקיים היו נישואיהם של הוריו. בשנת 356 לפנה"ס נולד לארהידאוס אח בשם אלכסנדר. אלכסנדר היה בנה של אשה אחרת של פיליפוס, אולימפיאס. מגיל צעיר התגלה שארהידאוס סובל ממוגבלויות פיזיות ונפשיות. לטענתו של פלוטרכוס, בילדותו הוא היה דווקא נער מחונן, אולם אולימפיאס הרעילה אותו והפכה אותו למוגבל, במטרה להוריש את הכתר לבנה. חלק מהחוקרים המודרניים מפקפקים בטענה זו. בשנת 337 לפנה"ס הציע פיקסדורוס שליט קאריה להשיא אחת מבנותיו לפיליפוס השני. פיליפוס סרב, והציע את ארהידאוס כבעל לנערה במקומו. אלכסנדר ואולימפיאס סברו שפיליפוס מתכוון בכך לחזק את מעמדו של ארהידאוס ולהפוך אותו ליורשו. אלכסנדר שלח שליח אל פיקסדורוס, שהציע לו לבקש דווקא את אלכסנדר כבעל לבתו. פיליפוס גילה את המזימה, העניש קשות את אלכסנדר וגירש כמה מחבריו מהארץ. למרות זאת, ארהידאוס, בשל מוגבלויותיו, מעולם לא נחשב איום רציני על אלכסנדר, וכאשר בשנת 336 לפנה"ס נרצח פיליפוס השני, אלכסנדר עלה על כס המלוכה ללא כל בעיות.
בשנת 334 לפנה"ס יצא אלכסנדר למסע המלחמה הגדול שלו. לא ידוע איזה תפקיד רשמי מילא ארהידאוס בתקופה זו, אולם אלכסנדר לקח אותו עמו למסעותיו. ככל הנראה חשש מפני אצילים במוקדון שעלולים לנצל אותו כדי לחולל מרד. בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר מוות מסתורי בבבל.

פיליפוס השלישי בתרבות

פיליפוס השלישי מופיע בספרה של מרי רנו "משחקי קבורה" (Funeral Games) מ-1981, שם מוצעת בין היתר תאוריה על פיה קסנדרוס התעכב בכונה מלהגיע למוקדון והניח לאולימפיאס להרוג עבורו את פיליפוס. בספרה של אנאבל ליון (Annabel Lyon) משנת 2009, "שביל הזהב" (The Golden Mean), מתואר שפיליפוס למד בצעירותו אצל אריסטו לצדו של אלכסנדר, דבר שלא ידוע האם אכן קרה במציאות. אלכסנדר בתחילה נגעל מאחיו המוגבל, אולם לומד לאהוב אותו לפני שיוצא לכבוש את העולם. פיליפוס מופיע בסדרה היפנית המצוירת "Historie", העוסקת בחייו של אאומנס. הוא מופיע כילד מוגבל, אשר נעשה מאושר כאשר אאומנס בונה עבורו מרכבה צעצוע. הוא פורץ בבכי כאשר אלכסנדר הורס את הצעצוע שלו, אולם אאומנס בונה עבורו מרכבה חדשה.
ויקטור וקסלברג

קורות חיים

נולד ב-1957 בדרוהוביץ' שבמערב אוקראינה לאב יהודי ואם רוסית נוצריה, סיים את לימודיו במכון להנדסה במוסקבה, והחל לעבוד כמהנדס ומנהל מחקר בחברה ממשלתית לייצור משאבות. בשנת 1988, לאחר ששלטונו של מיכאיל גורבצ'וב הקל על פתיחת עסקים עצמאיים ברוסיה, כחלק ממדיניות הפרסטרויקה וגלאסנוסט, וקסלברג ייסד את NPO Komev חברה אשר ביצעה פרויקטים עבור מפעל האלומיניום של אירקוטסק. בשנת 1990 הוא ייסד את תאגיד רנובה יחד עם חברו ללימודים לאונרד בלווטניק. חברת Komvek בבעלות וקסלברג החזיקה ב-67% מהונה של רנובה ואילו חברת Access Industries בבעלות בלוונטניק החזיקה ב-33% הנותרים. וקסלברג הפיק הון רב מהפרטת תעשיית האלומיניום ברוסיה, בשנת 1993, בתקופת שלטון ילצין. בשנת 1996 הוא היה אחד ממייסדי חברת האלומיניום סיביר-אוראל (Сибирско-Уральская Алюминиевая компания) לאחר איחוד מפעלי האלומיניום באוראל ובאירקוטסק (חברה שמוזגה מאוחר יותר לתאגיד הענק רוסאל). ברווחיו מעסקי האלומיניום הוא רכש מניות מיעוט בתאגיד TNK, אחת מחברות הנפט והגז הגדולות ברוסיה. בשנת 1997 רכש את השליטה בחברת TNK והתמנה למועצת המנהלים של החברה ובשנת 1998 היה ליושב ראש מועצת המנהלים. מאוחר יותר איחד את נכסיו ב-TNK ונכסים אחרים בהם החזיק, לתוך תאגיד רנובה, תוך שהוא מאציל סמכויות לדרג הניהול בחברות.
בשנת 2003 הכריז תאגיד רנובה, יחד עם חברת Access Industries (בבעלות בלווטניק) וקבוצת אלפא (בבעלות מיכאיל פרידמן, גרמן קאהן ואלכסיי קוזמיצ'ב) על שותפות אסטרטגית לאחזקת נכסי הנפט שלהן ברוסיה ובאוקראינה ויצירת תאגיד AAR. באותה שנה מוזג תאגיד AAR עם נכסי האנרגיה של תאגיד BP ברוסיה בחלקים שווים. התאגיד החדש נקרא בשם TNK-BP והיה העסקה המסחרית הגדולה ביותר עד לאותה עת בהיסטוריה של רוסיה. כיושב ראש מועצת המנהלים של TNK, וקסלברג נטל תפקיד מרכזי בהוצאתה לפועל של העסקה.
הוא נשוי למרינה ואב לבן ובת. וקסלברג, צאצא לנישואים בין-דתיים, מזהה את עצמו כרב-לאומי ואינו מבקר בבית כנסת או בכנסייה. עם זאת, הוא מרבה לתרום למוסדות אמנות המזוהים עם היהדות, ותרם 4.5 מיליון דולר לבניית מוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה, והוא משמש כיו"ר מועצת המנהלים של המוזיאון.
עומד בראש מכון סקולקובו למדע וטכנולוגיה שמושבו במרכז ההשקעות סקולקובו.

אוסף האמנות

וקסלברג מחזיק ברשותו אוסף אמנות גדול, בין היתר, רכש וקסלברג בשנת 2004 את האוסף הגדול ביותר של ביצי פברז'ה שנמצא מחוץ לקרמלין, במכירה פומבית בסותבי'ס, בסכום של למעלה מ-90 מיליון דולרים; האוסף ובו 9 ביצים נאסף בידי מלקולם פורבס. בסך הכל מצויות ברשותו של וקסלברג 11 ביצים קיסריות, שתי ביצים שהוכנו בידי פברז'ה עבור משפחת קלץ', ושתים ממקורות אחרים. בראיון משנת 2013 ל-BBC טען וקסלברג כי מעולם לא הציג את הביצים בביתו והוא רכש אותן מכיוון שהאמין כי הן חשובות להיסטוריה ולתרבות הרוסית והוא רואה בהן את התכשיטים הטובים בעולם. ב-19 בנובמבר 2013 חנך וקסלברג את מוזיאון פברז'ה בסנקט פטרבורג, שם הן מוצגות.
בחודש ספטמבר 2006 שילם וקסלברג כעשרה מיליון דולר לכיסוי הוצאות העברת 18 הפעמונים ממגדל הפעמונים בבית לואל, באוניברסיטת הרווארד, בארצות הברית, חזרה למקומם המקורי במנזר דנילוב במוסקבה ולרכוש עבור אוניברסיטת הרווארד פעמונים חלופיים, הפעמונים ההיסטוריים הושבו למוסקבה ב-12 בספטמבר 2008.

תרומות

וקסלברג תרם 4.5 מיליון דולר להקמת מוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה, אשר עלותו הכוללת הייתה כ-60 מיליון דולר והוא עומד בראש חבר הנאמנים של המוזיאון. וקסלברג אף תורם לשיפוץ ואחזקת בתי כנסת ברחבי רוסיה.
האנדרטה לזכר דב גרונר

הקמה

האנדרטה מנציחה את זכרם של דב גרונר, שהוצא להורג לאחר שנתפס במהלך התקפת האצ"ל על בניין המשטרה הבריטית הסמוך לה, ושל שלושת חבריו שנהרגו באותה המתקפה. כמו כן מונצחים 14 חברי מחתרות נוספים שהוצאו אף הם להורג.
האנדרטה הוקמה בכיכר גרונר שברמת גן ומציגה מאבק בין שני אריות עשויים ברונזה: הבוגר מסמל את האימפריה הבריטית ואילו הכפיר מסמל את היישוב העברי. בפאה הראשית כתובים שמו דב גרונר ושלושת הנופלים בהתקפה על המשטרה. בצדה השני מצוינים עולי הגרדום ותאריכי מותם, הכותרת: "לזכרם של עולי הגרדום שלחמו בשלטון הזר למען תקומת ישראל" וסמלי המחתרות: ההגנה, אצ"ל, לח"י, וניל"י. על שתי הפאות הנותרות מצוטטים מנהיגי המחתרת: על אחת זאב ז'בוטינסקי: "בלהב המרד שא אש להצית", ועל השנייה דוד רזיאל: "ההולכים למות מקימים אותך מולדת".
האנדרטה הופיעה על בול דואר כחלק מסדרת אמנות הפיסול של דואר ישראל ולצדה נערכים טקסי ימי זיכרון.
נמייה ננסית מצויה

מאפיינים

לנמייה זו ראש מחודד וטיפוסי לנמייה, אוזניים קטנות, זנב ארוך ורגליים קצרות עם טפרים חדים. זוהי הנמייה הקטנה ביותר בעולם וגם הטורף הקטן ביותר באפריקה. משקלה מגיע רק ל-210–350 גרם ואורכה 18–28 ס"מ. הפרווה אדמדמה-בהירה עד חומה-כהה. 
נמייה זו חיה בטבע בערבות וסוואנות אפריקה, ביערות פתוחים ובאזורי שיחים. הם יימצאו באזורים עד גובה 2,000 מ'. הם מורגלים גם לאזורים אנושיים אך מתרחקים מיערות עבותים או מדבריות. 
תפוצתם בטבע היא ממזרח אפריקה עד מרכז אפריקה ומאריתריאה ואתיופיה בצפון עד לטרנסוואל שבדרום אפריקה.

הרגלים

נמייה זו חיה בקבוצות גדולות בטבע (2 עד 30 פרטים) והם חיים יחדיו באותה מאורה ולעיתים קרובות גם בקן גדול של טרמיטים וגם בין אבנים או גזעי עצים. הקבוצה בנויה על היררכיה שבראשה זוג בכיר ושאר הפרטים עוזרים לטפל בגוריהם ולשמור על הלהקה מטורפים. לעיתים הנחלות חופפות לנחלות של נמיות אחרות ואז מתנהלת קטטה רצינית בין שתי הקבוצות. המפסידים עשויים להתרחק כמה קילומטרים מהאזור של המנצחים.
הנמיות מתרבות בעונה הגשומה, בין אוקטובר לאפריל. רק הזוג הבכיר מתרבה והם ממליטים 4–6 גורים שמגיעים לבגרות אחרי 10 שבועות. עד אז הם נשארים במאורה הקרקעית שלהם ובני הקהילה שומרים עליהם מטורפים ומשיגים להם מזון. 
ישנו קשר בין הנמיות הללו לעופות הקלאו ששני המינים אוכלים יחדיו בערבה וכשאחד מוצא טורף הוא משמיע קריאה וכולם בורחים.
כמו רוב הנמיות הם אוכלים בשר, בעיקר של חרקים שונים, בעיקר שוכני אדמה, עכבישים, עקרבים, עופות קטנים, מכרסמים קטנים ולטאות ונחשים קטנים. הם יאכלו גם פירות יער שהם ימצאו.
הם עצמם נטרפים על ידי חתולים גדולים, עופות דורסים, נחשים ולטאות כמו הכוח וגם קרוב משפחה רחוק שלהם - צבוע מנומר.
קרל סייגן

קורות חיים

קרל סייגן נולד בברוקלין, ניו יורק למשפחה יהודית. הוא למד פיזיקה באוניברסיטת שיקגו, ובשנת 1960 קיבל מטעמה תואר דוקטור באסטרונומיה ואסטרופיזיקה. הוא לימד באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1968 עבר לאוניברסיטת קורנל, שם התמנה לפרופסור מן המניין בשנת 1971.
סייגן התעניין בנושאי קוסמולוגיה, אקסוביולוגיה, חקר המוח, בינה מלאכותית, עתידנות ועוד. הוא הרצה בתחומים אלה וכתב עשרות ספרים פופולריים, שהיו לרבי מכר.
גולת הכותרת של פעילותו ההסברתית בתחום האסטרונומיה הייתה בסדרת הטלוויזיה קוסמוס. בסדרה זו מוצגת ההיסטוריה של התגבשות תפיסת האסטרונומיה כמו גם תולדות התפתחות התרבות על כדור הארץ. הסדרה, אותה ערך והגיש, הוקרנה בעשרות מדינות וזכתה לפופולריות רבה.
סייגן היה בין המדענים הבולטים שהאמינו באפשרות סבירה לקיום חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ, אך יחד עם זה טען בתוקף שעד כה לא נמצאו ראיות מספקות כדי להוכיח זאת, וגילה בספריו ביקורת וספקנות רבה כלפי אלה הטוענים על מציאות חוצנים בכדור הארץ בעבר או בהווה. הוא הביע את עמדתו בפתיח לספרו "מוחו של ברוקה": "באשר לי, קל לי יותר להאמין בקיום של ציוויליזציות ברחבי היקום, מאשר להאמין כי אנו הציוויליזציה היחידה הקיימת", בספרו עולם רדוף שדים אמר "אתפלא מאוד אם יתגלה שאין אינטליגנציה חיצונית, אבל כמובן עד כה אין ראיות מספקות לכך".
לסייגן היה חלק רב במשלוחי גשושיות לרחבי מערכת השמש, וכן היה לו חלק בעיצוב המסר של דיסקית פיוניר שהוצמדה ל"פיוניר 10", החללית הראשונה שעזבה את מערכת השמש. הדיסקית אמורה להיות מיועדת ליצורים תבוניים שייתכן ו"יצודו" אותה.
ב-1996, לאחר מאבק ארוך במחלת דם נדירה, אשר כלל שלוש השתלות מח עצם, נפטר סייגן מדלקת ריאות בגיל 62.
על עבודתו קיבל מדליית נאס"א (פעמיים), מדליית ארסטד ופרס פוליצר.

יצירתו

סייגן שלח ידו בכתיבת ספרי מדע בדיוני. ספרו "Contact" (יצא לאור בהוצאת "מסדה" בשם "מגע") הפך גם לסרט מצליח בכיכובה של ג'ודי פוסטר. העלילה עוסקת בניסיונות ליצור קשר רדיו עם חיים מחוץ לכדור הארץ, ובמדענית השואפת להיות הראשונה ביצירת קשר מסוג זה.
ספרו לפני האחרון הוא "עולם רדוף שדים", ספר בו הוא מביע קריאה לחברה להתרחק מנושא האמונות הטפלות ולחפש פתרון לשאלות ובעיות במדע. המוטו של הספר הוא: "מוטב להדליק נר מאשר לקלל את החושך".
ספרו האחרון של סייגן הוא "מיליארדים ומיליארדים", והוא מציג בו את הידע הנצבר במדעי הטבע, במתמטיקה ובמדעי החלל ושימושיו בחיי היומיום.
סייגן כתב רבות על דת ועל יחסיה עם המדע, תוך שהוא מבקר את הקונספט הקונבנציונלי של אלוהים כישות בעלת אינטליגנציה. הוא לא האמין באלוהות פרטית, החזיק גישה סקפטית לגבי קיומו של אל בורא, וביקר את הדת. לעיתים הוא נחשב לאתאיסט, אך הוא עצמו ביקר את המונח, באומרו "אתאיסט צריך לדעת הרבה יותר ממה שאני יודע. אתאיסט הוא אדם שיודע שאלוהים לא קיים. בהגדרות מסוימות אתאיזם הוא נורא טיפשי." דעותיו פורשו לעיתים כצורה של פאנתאיזם, והן הושוו לאלה של איינשטיין ושל שפינוזה. בתשובה לשאלה מ-1996 על דעותיו התאולוגיות ענה "אני אגנוסטי". סייגן צידד בכך שהרעיון של היוצר של היקום היה קשה להוכחה או לשלילה וכן שהגילוי המדעי היחיד שעשוי לשנות את זה, הוא יקום אין-סופי].