google/wiki40b huggingface dataset:
מריון החולות

תיאור

למריון החולות פרווה בצבע צהבהב-אפור, וזנב באורך הגוף ובסופו מברשת שחורה בולטת. בדומה למריונים אחרים, פרוותו ארוכה וצפופה על הגוף, בעוד שהפרווה באזור בסיס הזנב קצרה ודלילה  . הגחון והרגליים לבנים, וצדי הגוף לרוב בהירים מהגב. רגליו לבנבנות, עם ציפורניים חזקות וחיוורות.  אורך הגוף הוא 14-19 סנטימטר והזנב לרוב קצר במעט מהגוף, ואורכו 11-17 סנטימטר . הזכרים גדולים ומהנקבות  ב-30% בממוצע.

תפוצה ובית גידול

המין אנדמי לאזור החוף של צפון סיני (מצרים), ולישראל, בה הוא נמצא באזורים מסוימים מאוד בצפון הנגב, על מישור החוף שמדרום לירקון. המין מעדיף אזורים צחיחים וחוליים ובית הגידול שלו מורכב בעיקר מדיונות החוף, מדבריות, וערבות צחיחות, בכולן צמחייה מוגבלת למדי. המין נצפה גם בשדות מעובדים ובאזורים הרריים. מריון החולות הוא נדיר מאוד ו34 מוגבלת בארץ לשטח  של פחות מ-1000 קמ"ר.

התנהגות

מריון החולות מבלה את רוב זמנו במחילות תת-קרקעיות. מינים בסוג זה חופרים את מחילותיהם באדמה רכה, ומורכבות המחילות משתנה רבות בין המינים. במילה יש לרוב חללי אכסון למזון, לרוב קרובים לפני השטח, וחללים עמוקים יותר לשיכון הוולדות.
המחילה היא בדרך כלל ביתה של הנקבה והשגר האחרון שהומלט, והזכרים הנקבות חיים באופן יחידאי ונפגשים לצורך ההזדווגות בלבד, אם כי בשבי, נצפו זכרים המסייעים בטיפול בגורים, ואף תועד מקרה בו לאחר מות הנקבה, טיפל הזכר בגורים וחימם אותם בגופו, עד שמת האחרון שבהם. למרות היותו די טריטוריאלי ואגרסיבי כלפי פולשים לא מוכרים, מריון החולות לרוב ישלים עם קרבתם של שארי בשר, והנקבות אף יחלקו את המחילה עם משפחה נוספת.
יש מעט מאוד מידע ספציפי זמין על הרגלי הרבייה של מריון החולות. עם זאת, בהתבסס על התנהגות של  מיני מריון אחרים במרכז אסיה, הקווקז, והמזרח התיכון, סביר להניח כי הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה, עם שיאים ברבייה בקיץ ובאביב. הנקבות של רוב המינים ממליטות שניים או שלושה שגרים בכל שנה, והגורים נולדים קטנים, עירומים ועיוורים. לפי ההערכות אורך ההריון הוא בין 20 ל-31 יום. נקבת מריון החולות ממליטה את השגר בקן, אשר מורכב בדרך כלל מצמחים מיובשים.
מריונים לא נחשבים כיושני שנת חורף, על אף שבמינים מסוימים נצפית ירידה חדה בפעילות, בעוד אחרים יישארו מתחת לאדמה במשך כל החורף ותקיימו בלעדית על מזון מאוחסן. סביר להניח כי התזונה של מריון החולות דומה לזו של שאר המריונים, המורכבת בעיקר ממגוון רחב של צמחייה ירוקה, שורשים, פקעות, זרעים, דגנים, פירות וחרקים. מריון החולות ניזון מיותר עלים מאשר מיני מריון אחרים.

מזון

מריוני החולות ניזונים מחלקים ירוקים של צמחים (כ-68%), מזרעים (כ-29%) ומחרקים (כ-3%).

שימור

מריון החולות מסווג כפגיע על ידי הרשימה האדומה של איגוד השימור העולמי . אובדן בתי הגידול הוא האיום המרכזי, הנגרם על ידי עיור והמרת שטחים לחלקאות, במיוחד בדרום הארץ. במישור החוף הצפוני האוכלוסייה פחתה ביותר מחצי מאז אמצע המאה העשרים,] ו. גדילת האוכלוסייה והגדלת פיתוח באזור מישור החוף ממשיך לפגוע באוכלוסיית המריון החולות.
למרות שלא ידוע על פעילות שימור המכוונות ספציפית למין זה, הוא קיים במספר שמורות טבע בדרום הארץ ושם זוכה לרמה מסוימת של הגנה.
איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה

ביוגרפיה

איזבל נולדה באה, סן-מריטים בצרפת ב-13 באוגוסט 1911 לפדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ולאלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, בתם של יאן, רוזן דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ והרוזנת אליזבת קוטולינסקי פון קוטולין. בשנת 1891 קיבל אביה את התואר "הנסיך הקיסרי של ברזיל", אולם הוא ויתר עליו בשנת 1908 עם נישואיו לאמה, אם כי נשאר עם התואר "נסיך אורליאן-ברגנסה". לאחר מותם של הורי אמה עברו הוריה להתגורר בבתיהם באיל סן לואי ובבולון-בילאנקור. בצעירותה ביקרה איזבל את קרוביה באוסטריה, צ'כוסלובקיה ובפולין, ואף טיילה עם אביה בנאפולי, בקונסטנטינופול, ברודוס, בסמירנה, בלבנון, בסוריה, בקהיר, בארץ ישראל ובירושלים.
בשנת 1920 בוטל חוק הגירוש על בני המשפחה הקיסרית בברזיל, ובעקבות כך עברו בני המשפחה להתגורר בפטרופוליס, ברזיל, אולם במהלך המסע לברזיל מת סבה גאסטון, רוזן אה.
ב-8 באפריל 1931 התחתנה איזבל עם אנרי, רוזן פריז בקתדרלת פלרמו, סיציליה, שבה נישאו אבותיהם המשותפים, לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה בשנת 1809. במהלך החתונה הפגינו רבים בעד המלוכה, ואף קראו לעברם "יחי המלך" ו"תחי צרפת". במהלך נישואיהם נולדו להם 11 ילדים, ובשנת 1986 התגרשו השניים.
בשנת 1940 מת חמיה הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ובעלה אנרי הפך לראש בית אורליאן. בשנת 1999 מת אנרי, רוזן פריז, וב-5 ביולי 2003 מתה איזבל בביתה בפריז.
בילי ג'יי קריימר והדקוטות

בילי ג'יי קריימר והדקוטות (באנגלית: Billy J. Kramer and The Dakotas) הייתה להקת רוק בריטית מהעיר ליברפול שפעלה בתחילת שנות ה-60 והיוותה חלק מהפלישה הבריטית המוזיקלית לארצות הברית.

היסטוריה

הדקוטות היו להקה ממנצ'סטר שנתגלתה על ידיד האמרגן של הביטלס, בריאן אפשטיין, בשנת 1962 והוא צירף אליהם את הזמר יליד ליברפול בילי ג'יי קריימר (שמו המקורי היה ויליאם הווארד אשטון). הלהקה שרה בסגנון המרסיביט, הופיעה בהמבורג ולאחר מכן חתמה על חוזה הקלטה עם חברת פרלופון.
הלהיט הראשון של הלהקה היה שיר של הביטלס מאלבומם הראשון, Do You Want to Know a Secret, שהגיע למקום השני במצעד הבריטי. ג'ון לנון הציע להוסיף לשמו של בילי קריימר את האות ג'יי ואף כתב להם את הלהיט השני "Bad to Me" שכבש את פסגת המצעד. במקביל הקליטו חברי להקת הדקוטות להיט אינסטרומנטלי בסגנון הצלליות, "The Cruel Sea", שהגיע לעשרים הגדולים במצעד. הלהיט הבא של בילי ג'יי קריימר והדקוטות היה "I’ll Keep You Satisfied" שנכתב גם הוא על ידי הביטלס והגיע למקום הרביעי.
בריאן אפשטיין דרש שהלהקה תמשיך להקליט שירים שכתבו הביטלס, אך קריימר התעקש על "Little Children" של שומן ומקפארליין והלהיט הגיע לראש המצעד הבריטי ולעשרת הגדולים במצעד האמריקאי והפך ללהיטם הגדול ביותר. הלהיט הבא נכתב שוב על ידי הביטלס, "From a Window", והגיע לעשרת הראשונים. בהמשך דרכם זכו להצלחה פחותה עם שקיעת סגנון המרסיביט. הלהיט האחרון שנכנס למצעד היה "Trains and Boats and Planes" של ברט בכרך. לאחר שלושה להיטים נוספים שלא הצליחו, עזב קריימר בשנת 1966 את הדקוטות והמשיך בקריירת סולו שלא זכתה להצלחה. לאחריו ניסתה הלהקה להמשיך במספר הרכבים משתנים של נגנים והם התפרקו סופית בשנת 1968.
צפרדע מעופפת

מאפיינים

אלו צפרדעים ירוקות החיות על עצים ברחבי הודו, יפן, מדגסקר, אפריקה ודרום מזרח אסיה. הם חיות ביערות גשם לחים ונמצאות בשלב גבוה של החופה והעלים. רגליהם של צפרדעים אלה מיוחדות מאוד: הן בעלות קרום שחייה מגודל היכול להיפרש למעלה ולינוק את האוויר וכך לתת לצפרדע לדאות מעץ לעץ. הן אינן באמת עפות והן צריכות תנופה או גובה לפני הפרישה של הקרומים.
צפרדעים אלה מחזרות על העצים ולעיתים קבוצות צפרדעים מתאספת כדי להזדווג. הזכרים הגדולים ביותר הם המושכים בעיני הנקבות אך הן עלולות להיחטף גם על ידי מחזרים קטנים יותר. הנקבות מטילות את הביצים על עלים הממוקמים מעל המים והראשנים נופלים למים מהביצים.
דאג כריסטי

קריירה מקצועית

כריסטי נבחר בבחירה ה-17 בדראפט 1992 על ידי סיאטל סופרסוניקס, אך לא חתם בקבוצה בעקבות אי הסכמה על תנאי החוזה. בפברואר 1993 הועבר כריסטי ללוס אנג'לס לייקרס, בה לא זכה לדקות משחק רבות והתקשה לבלוט. בסוף עונת 1993/1994 שלחו הלייקרס את כריסטי לניו יורק ניקס, שהעבירו אותו אחרי עונה וחצי בינוניות לטורונטו ראפטורס. כריסטי שיחק במדי הטורונטו ראפטורס במשך ארבע וחצי עונות, עד שנת 2000, בהן תפקד כשחקן פותח והציג יכולת גבוהה. עונת 1997/1998 הייתה עונת השיא בקריירה של כריסטי מבחינה התקפית, כשהוא מעמיד ממוצעים של 16.5 נקודות, 5.2 ריבאונדים, 3.6 אסיסטים ו-2.4 חטיפות למשחק. ב-27 בפברואר 1998 קלע כריסטי שיא קריירה של 35 נקודות בניצחון קבוצתו על אורלנדו מג'יק.
בסוף עונת 1999/2000 נשלח כריסטי בטרייד לסקרמנטו קינגס עבור קורליס ויליאמסון. בתקופתו בסקרמנטו כריסטי עשה לעצמו שם ברחבי הליגה כאחד השומרים הטובים ביותר בעמדתו וכאחד מקלעי השלשות הטובים ב-NBA. כריסטי נכלל בחמישיות ההגנה של העונה במשך ארבע עונות רצופות - בשנת 2003 בחמישייה הראשונה, ובשנים 2001, 2002 ו-2004 בחמישייה השנייה.
במהלך עונת 2004/2005 נשלח כריסטי בטרייד לאורלנדו מג'יק, אך לאחר 21 משחקים שוחרר מהקבוצה בעקבות יכולת חלשה. כשבוע לאחר מכן חתם כריסטי בדאלאס מאבריקס עד לסיום אותה עונה ולעונה שאחריה. בתחילת עונת 2005/2006 נפצע כריסטי ברגלו ונזקק לניתוח, שבעקבותיו שוחרר מהקבוצה. בעונה שלאחר מכן חתם כריסטי על מספר חוזים קצרים בלוס אנג'לס קליפרס, אך לא הרשים ושוחרר מהקבוצה. ב-25 בנובמבר 2005 הודיע כריסטי על פרישה ממשחק פעיל.
קלואי ז'או

ביוגרפיה

ז'או נולדה בבייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין. היא למדה בפנימייה בלונדון, אנגליה. בשנתה האחרונה בתיכון עברה ללוס אנג'לס, ארצות הברית. היא סיימה תואר ראשון במדע המדינה במכללת מאונט הוליאוק  שבמסצ'וסטס, ולימודי קולנוע בבית הספר טיש לאומנויות של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-2015 יצא לאקרנים סרטה המלא הראשון "Songs My Brothers Taught Me" אותו הפיקה, כתבה וביימה. הסרט עוסק באח ואחות בני הלקוטה בשמורת אינדיאנים בדקוטה הדרומית. הסרט שהוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס היה מועמד לפרס הסרט העצמאי הראשון בפסטיבל קאן ולפרס אינדפנדנט ספיריט. ב-2017 כתבה, ביימה והפיקה את הסרט "הרוכב" שגם הוא מתרחש בדקוטה הדרומית. הסרט זכה בפרס גות'אם לסרט העצמאי הטוב ביותר ולסרט השנה מטעם איגוד המבקרים האמריקני. הוא היה מועמד לארבעה פרסי אינדפנדנט ספיריט, בהם לסרט הטוב ביותר והבמאית הטובה ביותר.
ב-2018 הייתה לזוכה הראשונה בפרס בוני לבמאיות מבטיחות. בספטמבר 2018 הודיעה חברת אולפני מארוול כי ז'או תביים את סרט הקולנוע "הנצחיים" המבוסס על סדרת הקומיקס "הנצחיים ("The Eternals").
גביע העולם בשחמט

גביע העולם בשחמט הוא השם שניתן למספר טורנירי שחמט. מאז שנת 2000 זהו טורניר בשיטת המפסיד מודח שבו מתמודדים 128 שחמטאים ומאורגן על ידי פיד"ה.

גביע עולם GMA

בשנים 1988 ו-1989, אגודת רב-האמנים (Grandmaster Association או בראשי תיבות GMA) ארגנה שישה טורנירים ברמה גבוהה על פני שנתיים בשיטה הזהה לסבב הגרנד פרי בשחמט. התחרות הורכבה משישה טורנירים כאשר לכל שחמטאי מחשבים את הניקוד של שלושת הטורנירים הטובים ביותר שלו. בטורניר זכה גארי קספרוב.
האגודה ארגנה תחרות נוספת כזו בשנים 1991–1992 אך התחרות ננטשה לאחר טורניר אחד.

היסטוריה

בשנים 2000 ו-2002, פיד"ה המאורגנת את שני גביעי העולם הראשונים. הטורניר נערך בשיטת המפסיד מודח ולא היה מקושר לאליפות העולם בשחמט. בשני הטורנירים ניצח וישוואנתן אנאנד.
מאז שנת 2005, אירוע באותו השם הוא חלק מהמוקדמות לאליפות העולם בשחמט. הטורניר מתקיים פעם בשנתיים. בטורניר 128 שחקנים. על הזוכה לנצח בשבעה סבבים.
מגביע העולם בשחמט 2005 העפילו עשרה שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2007. בגביע העולם זכה לבון ארוניאן.
מגביע העולם בשחמט 2007 העפיל המנצח, גטה קמסקי לחצי-גמר אליפות העולם בשחמט 2010.
מגביע העולם בשחמט 2009 העפיל המנצח, בוריס גלפנד, לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2012.
מגביע העולם בשחמט 2011 העפילו שלושה שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2013: פטר סבידלר, אלכסנדר גרישצ'וק, ווסילי איוונצ'וק.
מגביע העולם בשחמט 2013 העפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2014: ולדימיר קראמניק ודמיטרי אנדרייקין.
מגביע העולם בשחמט 2015 העפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2016: סרגיי קריאקין ופטר סבידלר.
מגביע העולם בשחמט 2017 העפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2018: לבון ארוניאן ודינג לירן
מגביע העולם בשחמט 2019 יעפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2020:
מוחמד פאוזי

ביוגרפיה

נולד בעבאסייה (קהיר). הקריירה הצבאית של פאוזי החלה לאחר שסיים ב-1936 את האקדמיה הצבאית במצרים (الكلية الحربية). הוא השתתף במלחמת העצמאות כמפקד ביחידת נ"מ שהוצבה בדיר סניד (ליד יד מרדכי). ב-1949, לקראת סיום המלחמה, היה פאוזי שותף לגילוי תוכנית ישראלית לבידוד יחידתו שהוצבה ברצועת עזה. יחד עם חייליו העביר במשך ארבעה ימים בחולות את חלקי מערכות הנשק שלהם ועל ידי הצבתם מחדש סיכלו את התוכנית הישראלית. בלילה האחרון של פעולה זו, נפצע לאחר שרכבו עלה על מוקש והוא פונה לטיפול רפואי בקהיר. 
ב-1957 נתמנה על ידי נאצר למפקד האקדמיה הצבאית המצרית ובמקביל, כיהן כראש הכוח האפריקני המשותף שסייע לתנועות שחרור ברחבי אפריקה. ב-1962 פיקד פאוזי על הכוחות המצריים במלחמת האזרחים בתימן ובספטמבר 1964 מונה למשרת המזכיר הצבאי הראשי של הליגה הערבית. 
לפני מלחמת ששת הימים כיהן כרמטכ"ל צבא מצרים וב-1966 תאם הפעולות עם צבא סוריה ויחד עם שר ההגנה הסורי,  חאפז אל-אסד טווה את שיתוף הפעולה הצבאי שבא לידי ביטוי במלחמת ששת הימים. מברקו אל מפקד כוח החירום של האומות המאוחדות בסיני, שדרש את פינוי הכוח, היה אחד מהזרזים לפריצתה של המלחמה. במלחמה עצמה, היה השלישי בשרשרת הפיקוד לאחר נאצר ושר ההגנה, עבד אל-חכים עאמר, אך כנאמנו של נאצר ניצל מהדחה שהייתה מנת חלקם של חלק גדול מהקצינים הבכירים בצבא המצרי לאחר התבוסה במלחמה. לאחר שהפגין את נאמנותו בפקדו על יחידה שעצרה את עאמר ואת נאמניו שהואשמו על ידי נאצר בקשירת קשר, מונה פאוזי על ידי נאצר למפקד הכללי של הכוחות המזוינים ב-22 ביוני 1967 וב-1968 מונה לשר ההגנה ותפקידו המוצהר היה שיקום כוחו ורוחו של הצבא המצרי והכנתו למערכה שנועדה להשיב את חצי האי סיני לידי מצרים.
בהיותו שר ההגנה החלה מלחמת ההתשה בין ישראל ומצרים. כבעל עמדות "נציות" תמך פאוזי במלחמת ההתשה מתוך אמונה כי ישראל ובמיוחד צה"ל לא יוכלו לעמוד בקשיים הכלכליים והחברתיים שייגרמו כתוצאה מהמלחמה והטיף להסלמה ולגביית מחיר כבד מישראל על ידי פגיעה בחייליה.
עם מותו של נאצר ב-1970 הפך פאוזי, כמו נאמני נאצר אחרים, ללא רצויים בעיניו של השליט המצרי החדש, אנואר סאדאת. במאי 1971 היה פאוזי חלק מקשר נאצריסטי להדחת סאדאת. הקשר נתגלה ופאוזי הודח ונשפט למאסר עולם שהוחלף מאוחר יותר למאסר של 15 שנה. ב-1974 הוא נחון על ידי סאדאת והצטרף למפלגה הנאצריסטית הדמוקרטית הערבית  והיה חבר בלשכתה המדינית.
פאוזי היה נשוי ואב לשני בנים וארבע בנות.
נאשוויל (סדרת טלוויזיה)

עלילה

ריינה גיימס (קוני בריטון) ידועה בתור המלכה של מוזיקת הקאנטרי. עם זאת, האלבום האחרון שלה לא זוכה לאותה החשיפה שקיבלה עד כה והיא אינה מצליחה למכור כרטיסים ולמלא אולמות שלמים כבעבר. חברת התקליטים שלה מציעה לה לשיר יחד עם זמרת הקאנטרי ג'ולייט ברנס (היידן פנטייר), שלעומת ג'יימס הקריירה שלה נמצאת בנסיקה, ולצאת איתה לסיבוב הופעות משותף. אמנם כאשר ג'ולייט רואה בעצמה כבעלת זכויות יתר עצם מעמדה ומתנכלת לריינה בכוונת תחילה ובמודע, וריינה מצדה לא מתחברת לסגנון הקאנטרי פופ של ג'ולייט, השתיים הופכות ליריבות; ריינה דוחה את שיתוף הפעולה ביניהן, ולא עובר זמן רב עד ששתי הסטאריות נתקלות אחת בשנייה לעיתים קרובות, היתקלויות שמביאות איתן התנגחויות ועימותים לגבי כל דבר אפשרי, בין היתר על הניסיון לשכנע את הגיטריסט דיקון קלייבורן (צ'ארלס אסטן), המאהב לשעבר של ריינה, להופיע על הבמה במסגרת סיבוב ההופעות של כל אחת מהן. מלבד זאת נדמה כי חייה של ריינה מסתבכים עוד יותר כאשר אביה אליו היא מתנכרת, איש העסקים והמיליונר למאר וייט (פאוורס בות') משכנע את בעלה, טדי קונרד (אריק קלוז), לרוץ להתמודד על תפקיד ראש העיר של נאשוויל.
ריטורנלו

הרִיטוֹרְנֶלוֹ (הקטנה של רִיטוֹרְנוֹ - חזרה), הוא חטיבה בפרק מוזיקלי, אשר מופיע במוזיקה הקלאסית המערבית בתקופת הבארוק. בהשוואה לאומנות השיר, דומה הריטורנלו לפזמון, אלא שהוא מופיע גם בראשית השיר, והוא אינו זהה לחלוטין בכל אחת מחזרותיו.
הופעותיו העיקריות של הריטורנלו הן בשתי צורות חשובות בתקופת הבארוק: בקונצ'רטו הבארוקי (לרוב פרק ראשון), ובאריה דה-קאפו. בשני המקרים מדובר בצורות בעלות אופי סולני, כאשר הריטורנלו, אשר לרוב כתוב להרכב המלווה ("הקונצ'רטו", או קבוצת הבאסו קונטינואו וכלי האובליגטו), אשר פותח את הפרק ומסיימו, מפריד בין הקטעים הסולניים (האפיזודות). בפרק קונצ'רטו בארוקי, הופעותיו של הריטורנלו נעות בין ארבע לשש. באריה דה קאפו, מופיע הריטורנלו שלוש פעמים בחלקה הראשון של האריה, כאשר בין כל הופעה שלו ישנה אפיזודה של הזמר או הזמרת.
אחד ממאפייניו של הריטורנלו הם, שחזרותיו השונות אינן זהות לגמרי; הן מתאפיינות בשינוי הסולם (הופעה בסולמות הקרובים לסולם הטוניקה), ובווריאציות קלות על הנושא התמטי אשר מופיע בו, או בקיצורו. בזאת נבדל הריטורנלו מן הרפרן, אשר חזרתיו בפרק הן זהות תמיד. שינוי הטונאליות של הריטורנלו, איפוא, אינו מתרחשת בו עצמו, אלא בקטע הסולני אשר קדם לו. הריטורנלו למעשה מבסס את הסולם החדש.
חטיבת החדשות של ערוץ 20

שידורי החדשות ללא רישיון מתאים

בתחילת דרכו, הוגדר ערוץ 20 כערוץ המיועד לתכני מורשת ישראל בלבד, ומשכך - לא הותר לו לשדר תכנים חדשותיים. חרף האיסור, שידר הערוץ מבזקי חדשות אשר נקנס בגינן בסכום של כ-150 אלף ש"ח]. על אף הקנס, שידר הערוץ גם את עצרת ארגוני הימין שקדמה לבחירות שהתקיימו בשנת 2015, ונקנס גם על שידור העצרת בכ-100 אלף שקלים נוספים]. בדצמבר 2016, אישרה המועצה לשידורי כבלים ולוויין לערוץ 20 שידורי חדשות בהיקף קטן. ב-16 ביולי 2017 פתחה מועצת הכבלים והלוויין בהליך הפרה נגד ערוץ 20, בעקבות שידור ריאיון עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, כאשר לערוץ עוד טרם היה אישור מלא לשדר חדשות.
ב-19 בדצמבר 2017 כתב מנכ"ל ערוץ 20 שכי פרנץ ליו"ר מועצת הכבלים והלוויין שאנשי הערוץ נערכים להחזרת רישיון השידור והפסקת השידורים שלו, בטענה שמועצת הכבלים מצרה את רגלי הערוץ ופוגעת ביכולתו לשדר. בהמשך ישיר לאיומי הסגירה, קיימו העובדים מחאה על מנת למנוע את סגירת הערוץ. ב-26 בדצמבר החלה הנהלת הערוץ לחלק לעובדים מכתבי שימוע לפני פיטורים. במהלך ינואר 2018 החלו דיוני חקיקה במטרה להציל את הערוץ, ובפברואר 2018 עבר תיקון חקיקה, המכונה גם "חוק ערוץ 20", שהביא להקמת חטיבת החדשות של ערוץ 20, וגרם לשינוי הגדרת הערוץ מ"ערוץ המורשת" ל"ערוץ מסחרי זעיר".

ההקמה ותחילת שידורי החדשות

ב-11 במרץ 2018, בוצעה שורה של מינויים בערוץ 20, שכללו את מינויו של בועז גולן לתפקיד עורך חדשות ראשי, ואת מינויו של יוני שגיא לתפקיד ניהול המחלקה המסחרית ומחלקת הדיגיטל. ב-3 ביוני 2018 פורסם כי יורם כהן, בעברו מנהל חטיבת החדשות של הערוץ הראשון יחליף את בועז גולן בתפקיד עורך החדשות הראשי של ערוץ 20.
ב-25 במרץ 2018 שודרה מהדורת החדשות הראשונה של חטיבת החדשות שזכתה לרייטינג של 3.2% ועקפה באותו היום את מהדורת החדשות של תאגיד השידור.
ב-14 במאי 2018, ביום העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים, שודר המשדר המיוחד הראשון בערוץ.
ראובן פלפול

ראובן פלפול (29 באוקטובר 1910 - 21 בפברואר 1991) מראשוני סוכני "המוסד" במצרים, הקונסול הראשון של ישראל באדיס אבבה

ביוגרפיה

רודולף פלפול נולד במצרים ללורה ומרדכי (מרקוס) פלפול. אביו נשלח למצרים לשמש נציג "כרמל מזרחי". עם ההורים דיבר ב-יידיש, ועם המטפלת בלאדינו. 
סיים את לימודי המשפטים בסורבון שבפריז.
בשנת 1940 התגייס ביחד עם אחיו ז'אק ל-"13th Demi-Brigade of Foreign Legion" . השתתף בקרבות נגד לגיונות רומל בלוב, בתוניסיה, באיטליה ובצרפת. שירת כתותחן.
בשובו לקהיר התקבל לעבוד במשרד עורכי דין שייעץ לחברה ההולנדית-אנגלית "של" ("Shell").

בקהילת המודיעין

יולנדה הארמר, שריגלה במצרים עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ועבור מדינת ישראל בשנים 1945–1951, ביקשה מפלפול סיוע באיסוף מודיעין עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. דוחות סודיים של הליגה הערבית הגיעו דרכה לירושלים למשה שרת וראובן שילוח. 
אשר בן נתן גייס את פלפול בפריז. בשובה מפריז, הארמר נעצרה, לקתה בסרטן העצמות בבית הסוהר, גורשה לפריז, והמשיכה לישראל. לאחר מעצרה הרשת עברה לפיקודו של פלפול. שמו המחתרתי היה "דין". והוא מומנה לקודקוד ש"י במצרים. ביום הכרזתה של מדינת ישראל פלפול כינס במשרדו את הפעילים המרכזיים של המחתרת הציונית.
את רוב החומר שהעביר פלפול, העביר לשלוחת המודיעין בפריז. דרכי העברת החומר היו בדואר או על ידי שליחים.
פלפול הבריח לישראל את המיפוי הסיסמי של שדה הנפט חלץ.
בשנת 1951 דחה את הצעתו של אברהם דר להצטרף לחבורה שעסקה בפעילות חבלה. באותה שנה נהג לפגוש את שלמה הלל, שליח המוסד לעלייה ב'. באותה שנה עזב את קהיר עם אשתו השנייה ובתו לאחר גילוי "העסק הביש". 
ראובן שילוח שלח אותו לאולפן ובמשך כשנה דאג "המוסד" לכל מחסורו.
במלחמת ששת הימים גויס כקצין בדרגת אל"ם.

במשרד החוץ

ב-17 באפריל 1956 הביא שר החוץ משה שרת לאישור הממשלה מינוי קונסול ישראלי ראשון באדיס אבבה. פלפול עברת את שמו מרודולף לראובן, ויצא לחבש. במסגרת שליחותו שכנע את קיסר אתיופיה, היילה סלאסי, להורות למשלחת אתיופיה לאו״ם לגלות הבנה כלפי דרישת ישראל לערבויות בתמורה לנסיגתה מן השטחים שכבשה במלחמת סיני. בתום שליחותו דחה פלפול את הצעת הקיסר לשמש לו יועץ או שופט עליון.
בהמשך התמנה למנהל מדור התביעות במחלקת הייעוץ המשפטי במשרד החוץ. בתוקף תפקידו, היה שותף למשא ומתן עם ממשלת בולגריה לתשלום פיצויים על המטוס עצמו וליורשי הנספים בעקבות הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה.
בשנת 1962 פרש ממשרד החוץ.

משפחה

הוריו עלו לארץ ישראל מקייב ומאודסה בסוף המאה ה-19. אביו, מרדכי (מרקוס) פלפול סיים את בית הספר מקווה ישראל, התחתן עם ורה לבית קזרנובסקי, קיבל משרה ביקב של ראשון לציון. נולדו הילדים פסקל וז'ק. במצרים נולדה האחות הצעירה בטי. אחיו פסקל היה רופא בבית שמש ז'אק מהנדס שהתגורר בפריז.
בשובו לקהיר בתום מלחמת העולם השנייה התחתן. נולדה הבת מיה.
אשתו השנייה הייתה פו (פורטונה) לבית אשכנזי הייתה מרצה בחוג לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב.
אשתו השלישית ענת (אנט אסרף) אחות במקצועה. לזוג נולדו 3 ילדים - ורה פלפול, אריאל פלפול ודנה פילפול סגל.

ב-21 בפברואר 1991 נפטר. על מצבתו בבית העלמין ברחובות חרוט: 
"איש הסוד והחידה"
מעברים (עמותה)

פעילות

תחומי הפעילות של ארגון מעברים נכון ל-2017:
מאיר שמיר (איש עסקים)

ביוגרפיה

מאיר שמיר נולד בקיבוץ בארות יצחק, ומגיל חמש גדל בפתח תקווה. למד בישיבת בני עקיבא נחלים. שירת בצה"ל כנווט קרב בטייסת הפטישים של חיל האוויר, ואחרי מלחמת יום הכיפורים השתחרר מצה"ל. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן. הוא נשוי לפרופסורית עדינה שמיר ולהם שלושה ילדים.
את הקריירה העסקית שלו החל כפקיד בסוכנות הביטוח "מבטח", שהייתה חברה בת של חברת הביטוח "סהר". בגיל 30 רכש 50% ממניות "מבטח" ובהמשך רכש את יתר הבעלות בה, שינה את שמה ל"מבטח שמיר" והפך אותה לשחקן מרכזי בשוק הביטוח בישראל. בין השאר נמנה עם גדולי הסוכנים של חברת הביטוח "לה נסיונל" במכירת עשרות אלפי פוליסות ביטוח חיים לקיבוצים, במה שהתגלה מאוחר יותר כעסקאות פיקטיביות, בגינן הועמד לדין והורשע מנכ"ל "לה נסיונל", משה פרג. שמיר נחקר בפרשה זו אך לא הועמד לדין, והעיד מטעם התביעה במשפטו של פרג. עם זאת, הוא נאלץ לשלם פיצוי של מיליוני ש"ח לחברת הביטוח "הדר", החברה האם של "לה נסיונל".
בשנת 1992 רכש את השליטה בחברה הציבורית "אטאס תעשיות חלבה, טחינה וממתקים" מידי נתנאל אלוני ונתן חץ. בשנה זו עזבה החברה את פעילותה בתחום המזון ונכנסה לענף עסקי הביטוח וניהול קרנות פנסיה. בעקבות מהלך זה שם החברה שונה ל"מבטח שמיר סוכנות לביטוח". החברה נכנסה לתחום ההשקעות והאחזקות ושמה שונה שוב, הפעם ל"מבטח שמיר אחזקות". ההשקעות כללו תחומי פעילות שונים כגון נדל"ן והייטק (בין היתר בחברות סאיטקס, גילת רשתות לווין, וויזקום). בסוף שנת 2000 מכר שמיר את חלקו בסוכנות הביטוח שבשליטתו לחברת "מגדל".
בשנת 1996 רכש את קבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה. ביוני 1997 רכש את אצטדיון האורווה ואת מגרשי האימונים הסמוכים לו ביחד עם חברת אשדר וחברה נוספת שחברו תחת השם "החברה להצלת הפועל פתח תקווה" (הלה"פ). לפי חוזה המכירה, האצטדיון ייהרס ברגע שאצטדיון חדש בבעלות העירייה יוקם בעיר. החברה צפויה להרוויח עשרות מיליוני דולרים מן העסקה, לאחר השלמתו של פרויקט בניה ופיתוח בצפון פתח תקווה. ביקורות נשמעו בנוגע למעורבותו של שמיר בקבוצה על רקע זה. בשנת 2005 עזב את הפועל פתח תקווה.
ביולי 2005 ניסה שמיר להצטרף לגרעין השליטה בבנק הפועלים, אך כשל לאחר שבנק ישראל דחה את הצטרפותו עקב מעורבתו בפרשת לה-נסיונל. בשנת 2008 בית המשפט העליון מתח ביקורת על כך ששמיר לא הועמד לדין על מעורבתו בפרשה זו.
בשנת 2006 רכשה "מבטח שמיר אחזקות", יחד עם קרן אייפקס, את השליטה ב"תנובה" ושמיר מונה ליו"ר החברה. ב-2014 מכרה "מבטח שמיר אחזקות" את חלקה לקרן הסינית ברייטפוד.
בדצמבר 2016 התפוצץ ליד רכבו מטען חבלה אך הוא לא נפגע. שבועיים לאחר מכן שוב התפוצץ מטען חבלה מאולתר שהונח ליד ביתו בצהלה. הסיבות לפיצוצים אלו אינן ברורות, והמשטרה חוקרת.
שמיר הוא ראש אגודת ידידי פרויקט תגלית, ותורם באמצעות כספי החברה הציבורית שבשליטתו "מבטח שמיר" למיזם זה ולארגונים נוספים, ובהם מיזם "אמץ לוחם", זק"א, ואוניברסיטת בר-אילן, שהעניקה לו בשנת 2009 תואר דוקטור לשם כבוד.
יחסי מונקו–צרפת

היסטוריה

בשנת 1419 קיבלה מונקו את השליטה הבלעדית על עצמה כאשר למבר גרימלדי, הלורד של מונקו שכנע את המלך הצרפתי שארל השמיני לתת למונקו את עצמאותה הבלעדית. המלך לואי השנים עשר הכיר בעצמאותה של מונקו בשנת 1512 כאשר הוא חתם על מסמך המכריז על כך. בנוסף, המסמך כלל ברית עם מונקו. במאה ה-17 החלה מונקו בשגשוג בלתי נדלה לאחר חיזוק הקשרים שלה עם צרפת תחת השלטון של הנסיך הונורה השני. היא שמרה על כוחה זה עד 1861, בה החתים שארל השלישי, נסיך מונקו את צרפת על אמנה שבתמורה למספר שטחים - מונקו תקבל עצמאות מוחלטת מצרפת מבלי שום התערבות חיצונית. ב-17 ביולי 1918 כוננו שתי המדינות יחסי דיפלומטיים ולאחר שמלחמת העולם הראשונה נגמרה סופית, ב-27 ביולי 1919 חתמה צרפת עם מונקו על הסכם הגנה פעם נוספת. החתימה על ההסכם יצרה יחסים מיוחדים בין צרפת למונקו שנשמרים עד היום - הממשל הצרפתי מגן על מונקו לה יש רק כוח משטרתי פנימי קטן. הסכם חוקי בין שתי המדינות ואמנות שנחתמו בשנים 1945 ו-1963 חיזקו אף יותר את היחסים בין המדינות.
ב-2002 החלה צרפת לנסח מחדש את האמנה משנת 1963 וחתמה עליה מחדש יחד עם מונקו בשנת 2005. בתנאים החדשים של האמנה מצורפת הכרה רשמית מצרפת בסדר ירושת הכתר בבית גרימלדי על פי ההחלטה של 1962 וישנו שדרוג של מעמד הנציגות הצרפתית במונקו מקונסוליה לשגרירות.

יחסים תרבותיים

שתי המדינות חולקות את הצרפתית כשפה הרשמית והמדוברת במדינה. עם זאת, השפה ההיסטורית והרשמית השנייה במדינה היא מונגאסקית - שפה גאלו-איטלית הנגזרת מליגורית. יותר מחצי מאוכלוסיית מונקו הם צרפתים ואיטלקים. המטבח הצרפתי הוא השולט במונקו.
שני שלישים מתוך 30,000 העובדים במונקו הם צרפתים ואיטלקים המגיעים מהפרברים של עיר המדינה הקטנה.

יחסים כלכליים

הסירוב של מונקו להטיל מס על התושבים שלה ועל העסקים הבינלאומיים שפועלים בתוכה ב-1962 יצר בעיה ביחסים של שתי המדינות. בעיה זו נפתרה באמצעות הסכם הקובע כי אזרחים צרפתים שיושבים פחות מחמש שנים במונקו וחברות שיותר מ-25% מעסקיהן נעשים מחוץ למונקו, יקבלו מיסים על פי התקן הצרפתי.
מונקו חברה באיחוד מכס מלא עם צרפת, מה שמאפשר לה השתתפות במערכת השוק של האיחוד האירופי. האירו מהווה במונקו כהילך חוקי באישור מיוחד של האיחוד האירופי החל מהתאריך 1 בינואר 2002.