google/wiki40b huggingface dataset:
נפתלי אלטר

ביוגרפיה

נפתלי אלטר נולד ב-1947 בישראל. בסוף שנות ה-60 היה שותף להרכב המוזיקלי "המתקוממים", שבו ניגן באורגן. משנות ה-70 החל להלחין שירים. ב-1973 הפיק את סרטו של אסי דיין "הזמנה לרצח", כתב איתו את התסריט, והלחין את פסקול הסרט.
ב-1974 הלחין את השירים באלבומו השני של אושיק לוי, שכלל בין השאר את השירים "יונתן סע הביתה" ו"לא הכרתי אותך מקרוב". ב-1975 הוציא אלטר שיר עצמאי לרדיו בשם "ועכשיו שרים". ב-1976 הוציא אלבום משותף עם אושיק לוי, "איפה טעינו", שמתוכו התפרסמו השירים "איפה טעינו" ו"זכרון יעקב", שאת מילותיו כתב אלטר. כשני עשורים אחר כך, ב-1995, חזר לשתף עמו פעולה באלבומו "לפעמים לא בכוונה".
בשנות ה-70 וה-80 הפיק וכתב תסריטים ומוזיקה לסרטים נוספים של אסי דיין, בהם "חגיגה לעיניים" (1974), "יופי של צרות" (1976), "מלך ליום אחד" (1980) ו"בחינת בגרות" (1983). ב-1976 כתב יחד עם דיין את התסריט לסרטו "גבעת חלפון אינה עונה", הלחין את שיר הנושא של הסרט ואת השיר "תן לשים ת'ראש על דיונה", וגם שיחק בו בתפקיד קטן (ש.ג. הבסיס, שאינו מאשר למר חסון להיכנס). ב-1992 הלחין את פסקול סרטו של דיין "החיים על פי אגפא", שבו נכללו גם לחניו לשירים "דניאלה" ו"במקום הזה" שכתב דיין. על סרט זה זכה אלטר בפרס אופיר למלחין הטוב ביותר.
אלטר הלחין את המוזיקה גם למספר סרטים של טל רון - "פוטו רומן" (1987) ו"יוסל'ה איך זה קרה" (1989), ואת "סופו של מילטון לוי" (1981) של ניסים דיין.
ב-1985 ביים סרט עצמאי, "אירית עירית", ושר את שיר הנושא שלו. הסרט עוסק בחברותן המיוחדת של אשתו אירית עם עירית רזילי, אשתו לשעבר של ידידו הטוב אושיק לוי. ב-1986 ביים את הסרט "כוח משיכה", שעבורו הלחין דני רובס את המוזיקה.
אלטר הלחין את השיר עוד חוזר הניגון למילים של נתן אלתרמן, שביצעה במקור נירה גל וזכה לגרסת כיסוי ידועה בביצועו של ברי סחרוף. זמרים נוספים ששרו שירים בלחנו של אלטר הם יעל לוי ("גשם הקשב לנשים"), חנן גולדבלט, נורית גלרון ומזי כהן.
בשנות ה-2000 עמד אלטר בראש קרן הקולנוע הישראלי ובמחלקות ההפקות המקוריות של טלעד. מכהן כחבר ההנהלה הציבורית של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
בשנים 2004–2008 שימש אלטר כמנהל מחלקת הדרמה של זכיינית השידור רשת. כמו כן ניהל את מחלקת הדרמה של הוט.
ב-2011 יצא אלבומו הראשון, "נסיעה".
אלטר נשוי לשחקנית אירית אלטר (אשתו לשעבר ואם בתו של עלי מוהר), ולהם בן ובת. בתו, רוני אלטר, היא זמרת, שהייתה שותפה בהרכב מטרופולין. בשנת 2010 יצא אלבום הבכורה של רוני אלטר, "כיס אוויר", שבו השתתף נפתלי אלטר בדואט "הבכי", שהלחין למילים של נתן אלתרמן ושר במקור אושיק לוי. אלטר הלחין עבור האלבום גם את השיר "נגועה", למילים של עלי מוהר.
אלטר משחק בעונה השנייה של הסדרה שטיסל ששודרה ביס בתור איזי קאופמן, בעל גלריה אשר מגלה את כשרונו של קיווע ומציע לו לפתח את כשרון הציור שלו.
פרויקט מסלול (ישראל)

אופן המשחק

בתוכנית התחרו 13 מעצבי אופנה. כל מעצב עיצב בגדים לדוגמנית בתחילת דרכה, וקיבל לשם כך תקציב מוגבל ושולחן עבודה. המעצב הבכיר ששון קדם ליווה את המעצבים, כ"מנטור". המעצבים התגוררו יחד במלון, והאינטראקציות ביניהם תועדו לאורך כל היום. בכל פרק הם התמודדו עם משימות עיצוב שבחנו את היצירתיות, הנועזות והמקוריות שלהם.
כל פרק הסתיים בתצוגת אופנה ססגונית, בה הציגו דוגמניות בפני השופטים את הדגם שיצר המעצב עבורן. השופטים שלקחו חלק בתוכנית הם: יו"ר חבר השופטים - המעצב ויקטור (ויוי) בלאיש, הסטייליסט גל אפל, ושופט אורח נוסף, כדוגמת בר רפאלי, ענת וקסמן, ועוד. על פי העיצובים, השופטים החליטו על המשך דרכם של המעצבים בתוכנית. בסיום התצוגה בחרו השופטים במנצח, והוענקה לו "חסינות" לפרק הבא. השופטים גם בוחרים במפסיד והוא עוזב את התוכנית.
המעצבים הטובים ביותר הגיעו לשלב הגמר ונדרשו לעצב קולקציית בגדים שלמה. באירוע הגמר נערכו 3 תצוגות אופנה גדולות, של המעצבים אלון לוסי ומאיה, ובסופה נבחר אלון כמעצב האופנה הזוכה, מאיה במקום השני ולוסי בשלישי.

הגמר

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: ניסוח מבלבל ומיותר.
בגמר, המתמודדים (כשופט אחד, שבעצם השופטים יקבעו את הזוכה) ועוד 5 שופטים (סה"כ 6) ולבסוף המתמודדים בחרו במאיה ביחד עם בר רפאלי. אתי רוטר, ליאת תימור וגל אפל בחרו באלון ושויוי אמר התלבטותי היא בין לוסי לאלון. בחירתו לא הייתה משנה מכיוון שלבסוף אלון נשאר המנצח בתוצאה 4-2-0 או 3-2-1 אם ויוי היה בוחר בלוסי.

הביקורת על התוכנית

התוכנית ספגה ביקורת שלילית לכל אורך הדרך, במקביל לירידת שיעורי הצפיה בה. המבקרים ציינו את ההבדל בין התוכנית האמריקאית לזו הישראלית. למשל, בתוכנית "פרויקט מסלול" האמריקאית מושם דגש על אמנות העיצוב, החל מבחירת הבד, דרך חזונו של המעצב, וליווי תהליך יצירת הבגד. לעומת זאת, בתוכנית הישראלית הושם דגש על אישיותם וסיפור חייהם האישי של המתחרים, ועל התככים ביניהם, כאשר לעיצוביהם ולתהליך היצירה לא הוקדש כמעט זמן. בנוסף, שפת הדיבור וההופעה של חלק מהמתמודדים הייתה רדודה, ולעיתים אלימה, ובניגוד לתוכנית האמריקאית לא עיצוביהם היו במרכז. תחום נוסף שעלה בביקורות היה היחס לדוגמניות, שבתוכנית האמריקאית הוא כאל שותפות לתהליך, התגלה בתוכנית הישראלית כיחס שובניסטי ולעיתים משפיל, עם אמירות כגון "מה זה הציצים האלה", "את תדאגי להיות צייתנית" והוראות "להקיא כל הלילה". בין השאר הוטחה ביקורת גם בצוות השופטים.
הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה

היסטוריה

הספרייה פתחה את שעריה לראשונה בשנת 1953 ובשנת 1954 התקבלה כחברה באיגוד הספריות למוזיקה הבינלאומי (IAML). בשנת 1974 עברה הספרייה מהיכל התרבות לבית שנקר הסמוך לכיכר ביאליק. הבית נתרם לעירייה על ידי משפחת שנקר.
ב-1994 נהרס הבניין הישן שלא תאם יותר את אוספיה הגדלים של הספרייה, ובמקומו הוקם ביתה החדש והמהודר, לזכרה של הפסנתרנית הידועה פליציה בלומנטל. הבניין תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
עבודות הבנייה של המרכז למוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל, הושלמו בשנת 1996 כפרויקט של קרן תל אביב לפיתוח. בחודש יוני 1997, נפתח המרכז למוזיקה מחדש לקהל הרחב.
הספרייה אוצרת בתוכה כ-85,000 כותרים: ספרים בכל נושאי המוזיקה – ספרות מקצועית ופופולרית, כל-כתבי מלחינים, תווים, מוזיקה קאמרית ותזמורתית וכדומה. אוספים גדולים ורבי ערך של מוזיקה ישראלית, זמר עברי ומוזיקה יהודית, אוסף ספרים נדירים והוצאות מוקדמות מעזבונות שונים.
אוסף הספרייה מכיל גם כ-13,000 תקליטורים, כ-1,100 תקליטורי DVD וכ- 18,000 תקליטים (ביניהם הקלטות נדירות שלא הועתקו לתקליטורים). 65 סוגים של כתבי עת מקצועיים, קלטות וידאו, קלטות שמע ואוסף של כלי נגינה אתניים מתרומתם של פרופ' אסתר גרזון-קיוי ובונה הכינורות משה וינשטיין.
בנוסף מצויים בספרייה ארכיונים אישיים שהחשובים מביניהם: ארכיון הכנר ברוניסלב הוברמן - מייסד התזמורת הפילהרמונית ומיוזמי תנועת פאן-אירופה. ארכיון זה מכיל כתבי יד נדירים, תעודות, הקדשות והתכתבויות עם גדולי המוזיקאים, אנשי רוח ומדינאים בני זמנו. ארכיון יהויכין סטוצ'בסקי – צ'לן, מלחין וחוקר מוזיקה יהודית. ארכיון מנשה רבינא המתעד את חיי המוזיקה בישראל מראשיתם, ארכיון בית לויים (בית הספר הראשון למוזיקה בתל- אביב/ישראל), אוסף התווים של הכנר היהודי-הולנדי סאם סוואפ Sam Swaap וארכיונים קטנים נוספים כביה"ס הראשון למוזיקה בארץ - "שולמית".
לארכיונים אלה חשיבות רבה בקרב אנשי מחקר ומוסדות מחקר בארץ ובחו"ל. כל אלה מעניקים לספרייה למוזיקה בתל אביב מעמד ייחודי וחשיבות אוניברסלית.
הספרייה למוזיקה היא הספרייה הציבורית הגדולה ביותר למוזיקה בארץ ומשרתת קהל רב של מבקרים תושבי תל אביב ושאינם תושבי העיר: מוזיקאים, שוחרי מוזיקה, תלמידים, סטודנטים, מרצים, מנצחי תזמורות ומקהלות, האופרה הישראלית החדשה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, קונסרבטוריונים ומוסדות למוזיקה.
השירות השוטף ניתן גם למבקרים במקום וגם טלפונית וכולל ייעוץ ביבליוגרפי ועזרה בחיפוש במאגרי מידע בארץ ובחו"ל.
בספרייה מתקיימים ימי עיון, סדנאות, הרצאות ותערוכות בנושאי מוזיקה וכן סדרה מיוחדת לילדים.
גלית חוגי

ביוגרפיה

גלית חוגי גדלה בשכונת קריית אליעזר שבחיפה, כבת הצעירה במשפחה בת שלוש בנות, לאם ממוצא רומני ואב שעלה מבחריין. למדה במגמת תיאטרון בתיכון ויצ"ו חיפה. חוגי סיימה לימודי קולנוע בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. לימדה עריכת וידאו בבית ספר תיכון כ-3 שנים.

קריירה

הופעתה הראשונה כסטנדאפיסאית הייתה במועדון ה"אוזןבר" בתל אביב במסגרת קבוצת "ערב הסטנדאפ של תום יער" שכללה קומיקאים שלא היו מוכרים עד אז לקהל הרחב. בהמשך היא המשיכה להופיע כחלק מן הקבוצה ומשהתפרקה הקבוצה הצטרפה לקבוצה "כל מה שמצחיק בעולם", מופע סטנדאפ ומערכונים בשיתוף ניב מג'ר, אריאל ויסמן, ירמי שיק בלום ועוד. בשנת 2013 יזמה והשתתפה בערב הסטנדאפ "המזרחי החדש בתחת שלי" בנושא המוצא המזרחי, יחד עם תום אהרון. ב-2016 החלה לכתוב לתוכנית גב האומה וזמן קצר לאחר מכן החלה להשתתף בפאנל התוכנית.
חוגי כתבה לסדרה "סימני שאלה" ששודרה בשנת 2011 בערוץ 2, לסדרה גרעינים, לתוכנית "משתגידי" בערוץ ביפ, והשתתפה בפינת "המועדון" בתוכנית "היום שהיה" בהגשת גיא זוהר ובפינה בתוכנית "היום בלילה" בהגשת גורי אלפי.
יצרה יחד עם נועה ארנברג את הסדרה האחיות המוצלחות שלי שעלתה לשידור בשנת 2016 ב-yes. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2016 עבור הסדרה הקומית הטובה ביותר ובשלושה פרסים נוספים. חוגי וארנברג זכו גם בפרס על התסריט הטוב ביותר בסדרה קומית.
מגישה את תוכנית הבוקר ברדיו תל אביב יחד עם גורי אלפי.

חיים אישיים

חוגי מתגוררת בתל אביב.
בורווסטניק לנינגרד (כדורסל נשים)

היסטוריה

"בורווסטניק" השתתפה באליפות ברית המועצות הראשונה, שנערכה בעונת 1937. באליפויות 1938 ו-1940 הקבוצה סיימה במקום החמישי ובמקום הרביעי בעונת 1939 והייתה אחת הקבוצות החזקות במדינה בענף כדורסל נשים.
בשנות ה-50 הכדורסלניות מלנינגרד זכו במדליית ארד באליפות 1953 והיו לקבוצת הכדורסל היציבה ביותר בליגה הסובייטית, עם התבססות במרכז הטבלה ושמרה על מקומות 5 — 9. בשנות ה-60 של המאה העשרים החלה הצמיחה בקבוצה.
הקבוצה זכתה במדליית כסף באליפות ברית המועצות 1964 והייתה לסגנית האלופה ולאחר מכן במדליית ארד בעונות 1961, 1968; וסיימה כסגנית אלופה ב-1967. בנוסף, הקבוצה זכתה 4 פעמים בתחרויות המועצה המרכזית למתנדבי ספורט.
לאחר שבעונת 1969 הקבוצה סיימה במקום הרביעי החלה הנסיגה והירידה ביכולות המועדון: בעונת 1970 — סיימה במקום וב-1971 סיימה במקום 11 והאחרון וירדה ליגה. אחרי מאזן של הפסד אחד בלבד עונה לאחר מכן היא כבר חזרה לליגה הבכירה, בה סיימה במקום תשיעי בעונת 1973. ב-1975 הקבוצה שוב ירדה ליגה וחזרה בעונת 1978. עונת 1978/79 הייתה האחרונה עבור הסטודנטיות מלנינגרד להתמודד בליגה החזקה בברית המועצות. לאחר מכן, הקבוצה ירדה ליגה, ועד קריסתה של ברית המועצות, שיחקה בליגת המשנה של אליפות ברית המועצות. הקבוצה פורקה בשנת 1991.
רוזה-שושנה יפה

רוזה-שושנה יפה (1864, יקטרינוסלב (אוקראינה) - ינואר 1914, ארץ ישראל) הייתה מחנכת ומנהלת בית ספר. ייסדה את בית הספר העברי ביפו.

ביוגרפיה

רוזה יפה נולדה בכפר הקטן בריסטובקה שבפלך יֶקטרינוסלב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), אחות לשלוש אחיות: קלרה, ויטיה, רחל ואח אחד: הלל יפה. אביה, ירמיהו, היה סוחר משכיל ובעל אמצעים שמשפחתו באה מיהדות ליטא. השכלתם של הילדים הייתה בידיה של אמם כיוון שהאב היה לרוב בנסיעות לצורך עסקיו. בילדותה היא למדה בפנימיה בעיר ברדיאנסק, עם סיום הלימודים שם היא המשיכה ללימודים גבוהים לשלוש שנים באוניברסיטת מונפלייה שבצרפת. עם חזרתה לאימפריה הרוסית היא החלה ללמד בבית ספר יהודי בסימפרופול.
ב-1892, בגיל 26, היא עלתה לארץ ישראל והתיישבה בטבריה שם גר אחיה ועבד בתור רופא. שנה לאחר מכן היא הוזמנה על ידי האליאנס להקים בית ספר לבנות ביפו. היא עברה ליפו יחד עם אמה ואחותה רחל שכמו אחותה למדה באוניברסיטת מונפלייה ועבדה בתור מורה בבית הספר החדש.
בית הספר החדש נפתח בראש חודש אדר 1893, הוא מומן על ידי הכי"ח וחובבי ציון מאודסה. באליאנס התעקשו כי שפת ההוראה בבית הפר החדש תהיה צרפתית, אך יפה התעלמה מדרישה זו ושפת ההוראה הייתה עברית. היא עבדה בתור מנהלת במשך 11 שנים, בתקופה זו התגלעו מספר בעיות בניהול בית הספר, בין היתר שפת ההוראה, בעיות כספיות. בעיה נוספת הייתה בכך שיפה לא שלטה בצורה שוטפת בשפה העברית, עובדי בית הספר לא ממש היו מרוצים מהעובדה כי בית הספר העברי מנוהל על ידי מישהי שאינה דוברת עברית שוטפת.
ב-1904 עזבה שושנה יפה את תפקידה, עברה ליבנאל והפכה שם לחקלאית.
נפטרה מגחלת בינואר 1914.
לוליינית

תיאור מורפולוגי

מיני סוג זה הם גאופיטים. איבר האגירה התת-קרקעי הוא מטיפוס פקעת. עלי הצמח מופיעים לפני הפרחים, והם בעלי פטוטרות ארוכות. טרף העלה צר יחסית – דמוי רומח. בבסיס כל עלה מצויות שתי אונות שצורתן משתנה- גזורות או מחולקות בצורה שונה, ובכל מקרה הן מפותלות סביב עצמם בצורה לוליינית, ומכאן שם הסוג.
תפרחת הלוליינית אופיינית למשפחה. טרף המתחל מעובה, אליפטי, ומקומט מאוד, להבדיל מהטרף החלק של סוגים אחרים במשפחה. צבע המתחל אדום עד שחור בצידו הפנימי וירוק בהיר בצידו החיצוני. השזרה צבעה אדום כהה או צהוב כהה, בראשה הפרחים הזכריים, בתחתיתה הפרחים הנקביים, ובתווך ביניהם חלק ארוך יחסית של פרחים עקרים.
פרי הלוליינית הוא מטיפוס ענבה וכולל זרע אחד בתוכו, ברוב המינים.

לוליינית מעובה

לוּלְיָנִית מְעֻבָּה כאמור, מין בודד מסוג זה מופיע בצמחיית ארץ ישראל. שמו הוא תרגום ישיר של השם הלטיני הקודם, Helicophyllum crassipes. צמח זה הוא מוזר ומעניין למראה; עליו ייחודיים ולא ניתן להתבלבל בהם עם שום צמח אחר מצמחיית הארץ.
הפקעת ועלי הלוליינית נאכלים, לאחר הרתחה או קלייה שמחויבת אצל צמחי משפחת הלופיים. כמו כן יש לו שימוש ברפואה העממית בנגד כאבי מחזור וניקוי עור הפנים. הלוליינית אינה צמח נפוץ, וליקוט שלו יכול להביא לצמצום אוכלוסיית צמח מיוחד זה.
המבדיל מין זה ממינים אחרים בסוג, הוא מתחל גדול יחסית, גדל קרוב יחסית לאדמה, עד כדי כך שהכד טמון בתוכה. מנוקד ולח. על פטוטרות העלים נמצא דגם מנומר אופייני. פריחת המין היא אביבית, מחודש מרץ עד מאי.
תפוצת המין היא מזרח ים-תיכונית. הוא מופיע ברוב חבלי הארץ, אם כי בשכיחות גבוהה יותר באדמות קלות. בית גידולו האופייני הוא במקומות מוארים, פתוחים, מופרעים למחצה.
פדרציית האיגודים המקצועיים האוסטרית

פדרציית האיגודים המקצועיים האוסטרית (גרמנית: Österreichischer Gewerkschaftsbund; ראשי תיבות: ÖGB) היא ארגון העובדים הוולנטרי הגדול באוסטריה, המאגד תחתיו 1.2 מיליון עובדים (להבדיל מ"לשכת העבודה" בה חייבים העובדים באוסטריה להיות חברים על פי חוק). הארגון הוקם בשנת 1945 לארגון כ-850 הסכמים קיבוציים ענפיים, המקיפים כ-95% מהעובדים באוסטריה. מדי שנה מקיים הארגון משא ומתן לעדכונם של כ-450 הסכמים.
זהו ארגון פוליטי וא-מפלגתי. יש בו ייצוג לחברי המפלגות השונות באוסטריה, בייחוד הסוציאל-דמוקרטית והנוצרית, אך גם קומוניסטים, ירוקים והשקפות אחרות. הארגון הוא בעל השפעה בקרב חברי פרלמנט, שחלקם אף חברים בו, ומקדם שינויי חקיקה ומדיניות. אחד האופנים לפעילותו הפוליטית של הארגון הוא "הברית החברתית" - שולחן עגול בו יושב הארגון יחד עם לשכות המעסיקים, החקלאים והעבודה. ההסכמים הקיבוציים הנחתמים בשולחן העגול, מחייבים את כלל המשק, היות שכלל המעסיקים חברים בלשכות המעסיקים או החקלאים על פי חוק.

עד מלחמת העולם השנייה

איגודים מקצועיים מקומיים החלו להופיע באוסטריה בשנות הארבעים של המאה ה-19, ובשנות ה-70 של אותה מאה הצליחו לקבל הכרה חוקית. רק בסוף המאה ה-19 החלו האיגודים להפוך מארגונים מקומיים לארגונים ארציים, ונאבקו עבור חופשה בימי ראשון, יום עבודה בן עשר שעות, ושיפור תנאי הבטיחות וביטוח הפועלים מפני פציעות. התחזקות האיגודים העלתה את השכר וצמצמה את יום העבודה. במהלך תקופת הרפובליקה הראשונה נחקקו חוקים כחוק מועצות העבודה (1918), חוק ההסכמים הקיבוציים (1919), והקמת לישכת העובדים (1920). האיגודים המקצועיים באותה התקופה היו מאוגדים תחת מסגרות פוליטיות מפלגתיות ולאומיות - איגוד סוציאל-דמוקרטי, איגוד נוצרי ואיגוד לאומי-גרמני, אשר פעלו זו כנגד זו כשהן מחלישות את תנועת הפועלים האוסטרית. בנוסף לכך הוקמו ארגוני עובדים שכונו "צהובים", אשר אורגנו על ידי המעסיקים ושימשו בעיקר לשבירת שביתות. 
החל משנות ה-20 של המאה ה-20, כוחות שמרניים ואריסטוקרטיים ניסו לפגוע בזכות ההתאגדות של העובדים. ב-1934 השתמשה הממשלה בצבא כנגד פועלים מפגינים, במה שהיה מלחמת אזרחים קצרה, שבסופה אסרה הממשלה על קיום איגודי עובדים חופשיים ועל זכות השביתה, והקימה ארגון עובדים יחיד שנציגיו נבחרו על ידיה. ב-1938 עם סיפוח אוסטריה על ידי הנאצים אולצו העובדים האוסטרים להיות מיוצגים על ידי "חזית העבודה" הנאצית. פעילי איגוד מקצועי אוסטרים רבים נרדפו על ידי המשטר הנאצי והושמו במחנות ריכוז.
עוד במהלך המלחמה תכננו פעילי האיגוד המקצועי את הקמתו של איגוד מקצועי כללי ומאוחד, לכשתתבע אוסטריה את עצמאותה מחדש, וזאת לאור הניסיון הרע של החלשת תנועת הפועלים האוסטרית באמצעות שיסוי האיגודים השונים זה בזה. חולשה אשר החלישה את התנועה נוכח התגברות הפאשיזם אשר שטף אותה, וכמעט וחיסלה כליל. באפריל 1945, התכנסו פעילי איגוד מקצועי סוציאל-דמוקרטים, נוצרים וקומוניסטים והקימו באופן רשמי את הפדרציה הפועלת עד היום. מדינות מעטות בלבד באירופה הצליחו לכונן ארגון עובדים מאוחד, בדומה לפדרציה האוסטרית.
פול רמדיה

קורות חיים

רמדיה היה בנו של פסיכיאטר מלה רושל. הוא למד משפטים וכתב עבודה לתואר דוקטור בנושא המשפט הרומי. הוא היה סוציאליסט ופעיל פוליטי ובשנת 1919 נבחר לתפקיד ראש עיריית דקזוויל (צר') שבדרום מערב צרפת. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1959. משנת 1938 היה שר העבודה בממשלתו של אדואר דאלאדיה.

פעילותו בתקופת השואה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, סייעו רמדיה ואשתו מרגריט (Marguerite) להסתיר ובכך להציל את אנרי-לוי ברול (צר') ומשפחתו. בנובמבר 1942, לאחר שכבשו הגרמנים את שטחי משטר וישי, הזהירה המחתרת הצרפתית את ברול והוא נאלץ לרדת למחתרת. רמדיה החביא את ברול ובני משפחתו. באביב 1944 גבר הלחץ הגרמני באזור, ופעולות ההצלה של רמדיה עמדו בפני סכנת גילוי וחשיפה. הוא מצא מקום מסתור נפרד לכל אחד מבני משפחתו של ברול ויצר קשר עם מדריך שלקח את בני המשפחה למקומות המסתור החדשים שלהם. חברים אחרים של רמדיה הנפיקו או השיגו מסמכים מזויפים עבור בני המשפחה של ברול.
רמדיה היה ידוע בהתנגדותו למשטר וישי ולכן הושם במעקב על ידי שלטונות וישי. נוכח עובדה זו, היה בסיוע שנתן לבני משפחת ברול סיכון עצמי רב. הוא סייע גם לסלומון גרומבך (צר'), סוציאליסט יהודי וחבר בית הנבחרים, למצוא מקום מסתור מרדיפות הגרמנים וכך הציל את חייו. תקופת מה היה בקשר עם לאון בלום וסייע לו בעזרה נפשית וחומרית ככל יכולתו.

לאחר המלחמה

לאחר שחרור צרפת, מנובמבר 1944 ועד מאי 1945, היה רמדיה השר לענייני אספקה בממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית, ממשלתו של דה גול. מדצמבר 1946 ועד ינואר 1947 היה רמדיה שר המשפטים ולחץ לאישורה של תוכנית מרשל. לאחר אישור חוקתה של הרפובליקה הרביעית היה רמדיה ראש ממשלת צרפת, במהלך 1947. במהלך שנה זו פיטר רמדיה את השרים הקומוניסטים מממשלתו. לאחר הפגנות פועלים התפטר. לאחר מכן היה שר ההגנה, ובתפקידו זה היה אחראי על דיכוי המרד במדגסקר באותה שנה. תחת ראש הממשלה גי מולה היה רמדיה שר הכלכלה והמסחר. הוא היה אחראי על תקצוב מלחמתה של צרפת באלג'יריה ולשם כך הטיל מס דרכים .
בשנת 1985 הוכר רמדיה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
אנדרס לימפאר

קריירת מועדונים

הוא החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל ברומאפויקארנה מעיר הולדתו, עמו חתם על חוזה חובבן במאי 1982 ועל חוזה מקצוען בספטמבר 1983. הוא שיחק שם במשך כארבע שנים, ובאוגוסט 1987 עבר למועדון ארגריטה מהעיר גטבורג. באורגריט הוא שיחק במשך שנתיים, ובאוגוסט 1989 הצטרף ליאנג בויז ברן משווייץ. הוא שיחק שם במשך עונה אחת בלבד, השתתף שם ב-27 משחקים והבקיע 7 שערים. לאחר מכן עבר לקרמונזה מאיטליה, שם שיחק גם כן במשך עונה אחת והבקיע 3 שערים ב-24 משחקים.
קריירת המועדונים שלו החלה להתפתח כשהצטרף לארסנל בקיץ 1990. הוא זכה עם ארסנל באליפות בעונתו הראשונה, ובדאבל של גביע הליגה וגביע ה-FA בעונת 1992/1993. הוא השתתף במשחקים רבים בעונת האליפות של ארסנל, הבקיע 11 שערים והפגין רמת משחק גבוהה. על הישגיו בעונה זו הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בשוודיה. אולם, באותה תקופה היו בארסנל שחקנים מוכשרים רבים ששיחקו בעמדות דומות לזו של לימפאר, ובמרץ 1994 הוא עבר לאברטון תמורת 1.6 מיליון לירות שטרלינג. שנה אחת לאחר מכן הוא זכה עם אברטון בגביע ה-FA.
אולם, מעמדו של לימפאר באברטון התערער לאחר עונת 1995/1996, ובעונה שלאחר מכן הוא השתתף בשני משחקים בלבד עד שעבר לברמינגהאם סיטי בינואר 1997 תמורת 100,000 לירות שטרלינג. מהלך זה התברר כבלתי מוצלח לאחר שלימפאר שותף בארבעה משחקים בלבד, ובקיץ 1997 הוא הצטרף לא.י.ק סולנה בהעברה חופשית. ב-1998 הוא זכה עם המועדון באליפות. הוא לא הרבה לשחק בא.י.ק, ובסך הכל הספיק להשתתף ב-22 משחקים. בפברואר 1999 הוא עבר לקולורדו ראפידס מארצות הברית, ושיחק שם עד נובמבר 2000. לאחר מכן הוא חזר לשוודיה, והפעם הצטרף לקבוצת יורגודן. הוא לא שותף כלל במשחקי המועדון, ובמרץ 2001 פרש כליל מכדורגל. לאחר פרישתו הוא עסק באימון בקבוצת הנוער של יורגודן. נכון ל-2014 הוא מחזיק במשרת עוזר המאמן של סולנטונה יונייטד מליגת המשנה השוודית.
במקביל לעבודתו בתחום האימון הוא רכש מסעדה במרכז סטוקהולם, ומאוחר יותר ניהל חנות טבק.

קריירת נבחרת

לימפאר שיחק באחד ההרכבים הטובים ביותר של נבחרת שוודיה, שהצליח לסיים במקום השלישי במונדיאל 1994. הוא עצמו לא הרבה לשחק באותו טורניר. בסך הכל הוא השתתף ב-58 משחקי נבחרת, והבקיע בהם 6 שערים.
ארמניה באירוויזיון

הישגים בתחרות

ארמניה הצטרפה לתחרות בשנת 2006 עם השיר "Without Your Love" ("בלי אהבתך") בביצוע הזמר אנדריי. השיר העפיל לשלב הגמר, בו הוא סיים במקום השמיני. לאור המיקום הגבוה בו סיימה ארמניה ב-2006, היא העפילה אוטומטית לגמר באירוויזיון 2007. השיר "Anytime You Need" ("בכל פעם שתזדקקי") שבוצע על ידי הזמר האיקו, סיים גם כן במקום השמיני.
לאירוויזיון 2008 שלחה ארמניה את הזמרת סירושו, זמרת פופ ארמנית מצליחה ובתה של זמרת מפורסמת גם היא. השיר "Qele Qele" ("בוא, נלך"), שיר פופ אתני סוחף, נבחר בתחרות מוקדמת מבין ארבעה שירים שאת כל מילותיהם כתבה סירושו בעצמה והלחינו מלחינים שונים. הקהל בחר בשיר זה בהפרש ניכר על פני שאר השירים (86.5% מקולות המצביעים).
בגלל שינוי כללי התחרות וחלוקה לשני חצאי גמר, כאשר רק חמש מדינות (ארבע הגדולות + המארחת) מבטיחות את מקומן בגמר, נאלצה ארמניה להתמודד בשלב חצי הגמר. היא העפילה לשלב הגמר וסיימה במקום הרביעי, הישגה הטוב ביותר של ארמניה בתחרות עד כה.
עד שנת 2010 ארמניה הייתה אחת משלוש המדינות היחידות בתחרות שסיימו באחד מעשרת המקומות הראשונים בגמר האירוויזיון מאז החלה שיטת חצי הגמר. שתי המדינות הנותרות הן אזרבייג'ן ויוון, כאשר יוון עשתה זאת כבר משנת 2004, בעוד ארמניה ואזרבייג'ן הצטרפו לתחרות רק לאחר כמה שנים. באירוויזיון 2011 כשלה ארמניה להעפיל לשלב הגמר, ובכך שברה את רצף ההצלחה שלה.
פרדיננד לייטנר

חייו

לייטנר למד אצל פרנץ שרקר, יוליוס פריוור, ארתור שנאבל וקרל מוק. את דרכו המוזיקלית החל כפסנתרן, אך בעזרת פריץ בוש היה למנצח בשנות ה-30' וניצח על תזמורת התיאטרון של כיכר נולנדורף בברלין בשנים 1943-1945. בעונת 1945-46 ניצח בהאנובר, בעונת 1946-47 במינכן והחל מ-1947 היה המנהל הכללי בשטוטגרט. מ-1976 עד 1980 כיהן כמנצח ראשי של Het Residentie Orkest בהאג, הולנד.

אמנות

ללייטנר יצא שם של מנצח אופרה, שהמלחינים החביבים עליו הם וגנר, ריכרד שטראוס, מוצרט והמלחינים מן המאה ה-20 קרל אורף וקרל אמדאוס הרטמן. הוא היה ממשיכו של אריך קלייבר בשנת 1956 ב"תיאטרון קולון" בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בין למעלה מ-300 ההקלטות שלו יש גם סימפוניות רומנטיות.
מסך פתח אוהל מועד

מסך פתח אוהל מועד, המופיע בתורה גם כמסך פתח האוהל, הוא מסך שנתלה בכניסה למשכן שיצרו בני ישראל במדבר ושימש להפרדה בין חצר המשכן לבין אוהל מועד. המסך היה תלוי במזרח האוהל על חמישה עמודי שיטים. את המסך נשאו בני גרשון על ידי העגלות‏. הציווי לעשיית המסך מופיע בתורה בספר שמות, פרק כ"ו, פסוקים ל"ו-ל"ז ועשייתו בפועל מופיעה בספר שמות, פרק ל"ו, פסוקים ל"ז-ל"ח.

המסך

המסך היה עשוי מחוטי צמר- הצבועים בתכלת, ארגמן ותולעת שני- ומפשתן. חוטים אלו היו שזורים יחד כך שעל המסך היו ציורים של חיות. המסך היה מעשה רוקם, כלומר שמשני הצדדים נראתה אותה הצורה על המסך, שלא כמו הפרוכת שהייתה מעשה חושב. גודלו של המסך היה כגודל הפרוכת- 10 אמות על 10 אמות‏, כך שהוא כיסה את כל הפתח.

העמודים

את המסך תלו על גבי חמישה עמודי שיטים המצופים בזהב. עמודים אלו היו גבוהים 10 אמות, כגודל המסך, וניצבו על חמישה אדני נחושת, אדן לכל עמוד. לעמודים חיברו ווים מזהב שעליהם הונחה קורה ארוכה שעליה תלו את המסך‏.
רוני גרין

ביוגרפיה

גרין נולד בארצות הברית למשפחה יהודית. בוגר אוניברסיטת ואנדרבילט שבטנסי.
בשנת 1965 שיחק במדי נבחרת ארצות הברית במכביה השביעית, יחד עם טל ברודי וזכה עמה במדליית זהב. בשנת 1967 שיחק שנה בקבוצת כדורסל באיטליה. בין השנים 1968–1970 התגורר במיאמי ולמד שם מנהל עסקים. תוך כדי, בשנת 1969 זומן למכביה השמינית, אולם נפצע באימונים ושיחק רק בגמר, בהפסד 74:70 לנבחרת ישראל.
ביולי 1970, בגיל 26, עלה גרין לישראל וחתם במכבי תל אביב, בכך הצטרף לשני עולים חדשים אמריקאים במכבי תל אביב - טל ברודי ובוב מקמהון. לאחר חתימתו היה זקוק לתקופה ארוכה של אימונים כדי לחזור לכושר, שכן לדבריו ב-3 שנים לפני כן כמעט שלא שיחק. עונת 1970/1971 הייתה עונתו היחידה של גרין במכבי תל אביב, במהלכה רשם 19 משחקים וקלע בממוצע 14.1 נקודות. משחק השיא של גרין היה נגד גבעת ברנר במחזור ה-13 בו קלע 28 נקודות. בסיום העונה זכתה מכבי תל אביב באליפות עם יתרון של שתי נקודות בטבלה על הפועל תל אביב, וכן בגביע המדינה כאשר בגמר קלע גרין 13 נקודות בניצחון 51–70 על מכבי חיפה.
בחודש דצמבר 1970 זכה במדליית כסף עם נבחרת ישראל במשחקי אסיה בבנגקוק. סך הכל שיחק ב-11 משחקים בנבחרת ישראל וקלע בממוצע של 13.3 נקודות.
בסיום עונת 1970/1971 גרין, אשר חווה קשיי קליטה בישראל, עזב את מכבי תל אביב ואת מדינת ישראל, יחד עם אשתו הישראלית.

סטטיסטיקה

סטטיסטיקות קריירה:
סה"כ נקודות בקריירה: 268
סה"כ משחקים בקריירה: 19
עונות בליגה: 1