google/wiki40b huggingface dataset:
תפיסה לוחמתית

תפיסה לוחמתית (בלטינית: occupatio bellica), היא מושג בדיני המלחמה הנכללים במשפט הבינלאומי הפומבי, העוסק בשליטתו של צבא בזמן כיבוש שטחים עליהם השתלט. צבא המחזיק בשטח בתפיסה לוחמתית כפוף לכללי המשפט הבינלאומי הפומבי. אמנות בינלאומיות אחדות מסדירות גם הן את ההתנהגות בשטח הנתון לתפיסה לוחמתית, ובהן אמנת האג משנת 1907 ואמנת ז'נבה הרביעית, שתיהן עוסקות בזכויות אדם ובאיסורים המוטלים על צבא כובש.
המונח העברי "תפישה לוחמתית" הוא הצעתו של פרופ' יורם דינשטיין, שתרגם את המונחים הבריטיים: belligerent occupation, military occupation, occupation of enemy territory.

התפיסה הלוחמתית של ישראל ביהודה ושומרון ורצועת עזה

מבחינת המשפט הבינלאומי, לפרשנותן של רשויות החוק בישראל, אחיזתה של ישראל בשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים ולא החילה עליהם את החוק הישראלי היא תפיסה לוחמתית. גישה זו באה לידי ביטוי בפסקי דין של בית המשפט העליון בתחום זה, בפרט בשבתו כבג"ץ. דוגמה לכך היא פסק דינו של השופט אהרון ברק:
יהודה ושומרון מוחזקות על ידי ישראל בדרך של תפיסה צבאית או "תפיסה לוחמתית" (Belligerent Occupation). באזור הוקם ממשל צבאי, אשר בראשו עומד מפקד צבאי. כוחותיו וסמכויותיו של המפקד הצבאי יונקים מכללי המשפט הבינלאומי הפומבי, שעניינם תפיסה צבאית. על-פי הוראותיהם של כללים אלה, כל סמכויות הממשל והמינהל מוחזקות בידיו של המפקד הצבאי... סמכויות אלה יש שהן יונקות מהדין, אשר שרר באזור בטרם התפיסה הצבאית, ויש שהן יונקות מחקיקה חדשה, שהוחקה על ידי המפקד הצבאי... בשני המקרים גם יחד חייבת הפעלת הסמכות לקיים את כלליו של המשפט הבינלאומי הפומבי, שעניינם תפיסה לוחמתית, ואת עקרונותיו של המשפט המינהלי הישראלי, שעניינם שימוש בסמכות שלטונית של עובד ציבור.
— בג"ץ 393/82 ג'מעית אסכאן אלמעלמון אלתעאוניה אלמחדודה אלמסאוליה נגד מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה והשומרון, ניתן ב-28.12.83
מכוח דינים אלו חוקק הממשל הצבאי חקיקה ביטחונית שעסקה בפעילותו ובפעילות רשויות ישראליות אחרות בתחומי יהודה, שומרון ועזה, וכן חקיקה אזרחית (על פי היתר שניתן לכוח הכובש על פי אמנת האג לענייני הלוחמה ביבשה) שהנהיגה הסדרים השונים מן הדין הירדני בתחומים אזרחיים כגון ביטוח רכב ותמרורי תנועה.
הדעה המקובלת היא כי תפיסה לוחמתית של שטחים אינה גוררת בעקבותיה העברת ריבונות מן השלטון שקדם לכיבוש אל המדינה הכובשת, כלומר החוקים והתקנות שהיו נשארים על כנם. מאידך גיסא, סמכויות החקיקה, הביצוע והמינהל שהיו בידי השלטון הקודם שהיה בשטח ערב הכיבוש פוסק עם הכיבוש, ועוברות למפקד הצבאי של השטח הנתון בתפיסה לוחמתית. בדרך זו נהג גם צה"ל.
השאלה האם ישראל מחזיקה ביהודה ושומרון, ובעבר גם ברצועת עזה, מכוח תפיסה לוחמתית בלבד, אינה משפיעה רק על החקיקה והמדיניות כלפי התושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון, אלא יש לה משמעות משפטית משמעותית בהקשר למדיניות ההתיישבות הישראלית באזורים אלו. על פי המשפט הבינלאומי אין להקים התנחלויות בשטח הנתון לתפיסה לוחמתית, אלא לצורכי ביטחון. השאלה האם כלל זה חל גם על ההתנחלויות הישראליות, שנויה במחלוקת.
יחסי לוקסמבורג–מולדובה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין רפובליקת מולדובה כוננו ב-16 ביוני 1992. בין מולדובה ללוקסמבורג נחתמו הסכמים דיפלומטיים רבים בהם אמנה למניעת כפל מס, הסכם בתחום הביטחון החברתי והסכם חילופי מידע בנושאי מס.
הסחר שבין מולדובה ללוקסמבורג הוערך בשנת 2018 בשווי של כ-1.1 מיליון דולר אמריקאי כאשר הייצוא המולדובני ללוקסמבורג עמד על כ-100,000 דולר אמריקאי והייבוא המולדובני מלוקסמבורג עמד על כמיליון דולר אמריקאי.
תחנת הרכבת אייל

היסטוריה

התחנה הוקמה על ידי הבריטים לאחר מלחמת העולם הראשונה במסגרת פתיחת קו הנוסעים חיפה - לוד - קנטרה שפעל תחת הרכבת המנדטורית ושימשה את תושבי קלקיליה, כפר סבא וכן להבאת חומרי בנייה להקמת יישובי הסביבה. התחנה הוקמה מצפון לקלקיליה, לפי הנטען, כדי שתוכל לשמש גם כפרים אחרים במשולש.
בשנות ה-30 נסלל כביש השרון שחיבר את מושבות השרון, כפר סבא, רעננה והרצליה, לתחנת קלקיליה. בעת תכנון הכביש, בקשו במושבות שכביש השרון יחבר לתחנת מגדיאל, אולם בקשתם לא נתקבלה. במהלך המרד הערבי הגדול שביולי 1938 הוצתו מבני התחנה פעמיים.
במלחמת העצמאות שימשה התחנה כבסיס לכוחות ערביים בקרבות של אזור כפר-סבא, אך במהלך הקרבות נכבשה התחנה ונותרה עם קטע המסילה מראש העין צפונה בתחומי מדינת ישראל. בשנת 1949 נפתח קו הרכבת מחיפה לתל אביב ולירושלים דרך המסילה המזרחית ועל התחנה הוצבה שלט בעברית: "תחנת קלקיליה". בהמשך, שם התחנה שונה ל"אייל". עם פתיחת מסילת החוף בשנת 1953 צומצם מאוד שירות הנוסעים בתחנה והיא שימשה בעיקר רכבות משא ואת רכבות הנוסעים בין חיפה לירושלים. בשנת 1960 התחנה הייתה היחידה שבין תחנת ראש העין לתחנת חדרה, השימוש בה על ידי נוסעים היה אפסי ועלו תלונות על כך שהרכבת עוצרת בתחנה. בשנת 1968 נסגרה התחנה סופית. כבר ב-1957 נפתחה במקום תחנת משטרה שעשתה שימוש בחלק מהמבנים. כיום נמצא על רוב שטח התחנה בסיס של מג"ב שמחזיק ברוב המבנים של התחנה. מבנה בודד נמצא מחוץ לתחום הבסיס.
סל מיחזור (מחשב)

סל המיחזור (ידוע גם כאשפה בלינוקס, ובשמות נוספים במערכות מסוימות) הוא מקום אחסון זמני, לקבצים שנמחקו במנהל הקבצים על ידי המשתמש, אך עדיין לא הוסרו סופית ממערכת הקבצים. באופן מצוי סל מיחזור מופיע למשתמש כתיקיית קבצים מיוחדת המאפשרת למשתמש לצפות בקבצים שנמחקו, לבטל את מחיקת הקבצים שנעשתה בטעות, או למחוק אותם סופית.
בסל המיחזור נשמר המיקום המקורי של כל קובץ שנמחק. במערכות מסוימות הקבצים שבסל המיחזור חייבים להיות מוצאים ממנו כדי לאפשר שימוש חוזר בהם.
תוכנות, עשויות להעביר לסל המיחזור בעת מחיקת קובץ, ועשויות שלא להעביר. הדבר תלוי ברמת השילוב של התוכנה בסביבת שולחן העבודה והאפשרויות שלה. תוכניות רמה-נמוכה, על פי רוב עוקפות את פונקציית סל המיחזור ומוחקות את הקבצים מיד. תוכנה הכוללת שימוש במנהל קבצים, עשויה כן לשלוח ושלא לשלוח, קבצים אל סל המיחזור, או לתת למשתמש את האפשרות לבחור בין השניים.
רודולף, נסיך אנהלט-צרבסט

ביוגרפיה

רודולף נולד בהארצגרודה ב-28 באוקטובר 1576, ליואכים ארנסט, נסיך אנהלט ולאלאונורה מווירטמברג, בתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג. בשנת 1586 מת אביו, ורודולף ירש את נסיכות אנהלט המאוחדת, ביחד עם אחיו, ומכיוון שהם היו עדיין קטינים, שימש אחיו יוהאן גאורג כעוצר. רודולף היה תלמיד מצטיין, ובשנת 1596 השתתף בטקס הכתרת כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
בשנת 1600 טייל רודולף במסגרת הטיול הגדול יחד עם אחיו לודוויג בסיציליה, ולאחר מכן בילה שנה בפירנצה. ב-21 בנובמבר 1601 הוא התקבל לאוניברסיטת סיינה, ושנה לאחר מכן, בשנת 1602, נסע הנסיך משווייץ (שם התגורר זמן מה) וחזר לדסאו.
בשנת 1603 חולקה הנחלה בין האחים; יוהאן גאורג קיבל את אנהלט-דסאו, כריסטיאן את אנהלט-ברנבורג, אוגוסט את אנהלט-פלצקאו, רודולף את אנהלט-צרבסט ולודוויג את אנהלט-קתן. רודולף שיפץ את הגימנסיה בצרבסט, ואף הקים ספרייה חדשה בתחומי הנסיכות. בשנת 1618 הוא הצטרף לאגודה מניבת הפירות, אותה הקימו אחיו שנה קודם לכן.
ב-30 ביולי 1621 מת רודולף בצרבסט, ובנו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט עלה לשלטון במקומו.
אלי אלאלוף

ביוגרפיה

אלאלוף נולד בפאס שבמרוקו למשפחה מרובת ילדים. אביו נפטר כשהיה בן ארבע.
למד בבית הספר העברי "אליאנס" והיה פעיל בתנועות הצופים ודג'ג'. כשהיה בן 18 הגיע לשנה בישראל במסגרת תוכנית של תנועת "איחוד הבונים" ולאחר מכן חזר למרוקו ועבד בקזבלנקה בבית יתומים יהודי. בשנת 1967 עלה לישראל עם תנועת "עודד".
למד מדע המדינה באוניברסיטה העברית (1968–1972) ובתקופת לימודיו הדריך קבוצות נוער דובר צרפתית שהגיעו לישראל במסגרת פעילות ההסתדרות הציונית. משנת 1968 היה במשך עשר שנים מנהל היחידה לנוער דובר צרפתית של ההסתדרות הציונית. במקביל התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים.
בשנים 1978–1981 שימש כעוזר במשרדו של השר יגאל ידין ולקח חלק בפרויקט שיקום שכונות. לאחר מכן היה עובד הסוכנות היהודית, תחילה כמנכ"ל החברה להתחדשות ולפיתוח ומאוחר יותר כיהן כמנהל מרחב הדרום של המחלקה להתחדשות ולפיתוח. בשנת 1989 נבחר למועצת העיר באר שבע מטעם רשימת "יד - תנופה לבאר-שבע", וכיהן בה עד 1992.
בשנים 1992–1995 היה שליח קרן היסוד בשווייץ. עם חזרתו לארץ מונה למנהל קרן רש"י ובשנת 1999 לקח חלק באיחוד הקרן עם הקרן המאוחדת ומונה למנכ"ל הקרן המשותפת - קרן סאקט"א-רש"י. שימש בתפקיד זה עד לאוקטובר 2012. מענק הפרישה שקיבל מן הקרן ב-2013 עמד על 4.8 מיליון ש"ח.
אלאלוף בעל אזרחות כבוד בערים שונות בארץ ובעל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון ומהטכניון. בשנת 2004 זכה באות יקיר באר שבע ובשנת 2006 נמנה בין משיאי המשואות בטקס יום העצמאות הממלכתי. בשנת 2011 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים לתרומה מיוחדת לחברה.

בשנת 2013 מונה לעמוד בראש ועדת אלאלוף למלחמה בעוני בישראל, במבוא לדו"ח הוועדה כתב אלאלוף: 
ניסיוני הביא אותי להכרה שההצלחה כרוכה במידה רבה בהשקעה ומאמצים אישיים גדולים, אך גם ביכולת של החברה והמדינה לפתוח שערי תקווה לכל אזרח ולאפשר לו קידום והצלחה... העוני אינו גזירת גורל, או אבן שאין לה הופכין ולא נוצר יש מאין. אמנם יש המתדרדרים לעוני בגלל החלטות שקיבלו במהלך חייהם, אך רובם של האנשים החיים בעוני נולדו לתוך מציאות זו, ללא סיכוי של ממש לשנותה לבד... הוצאתו של האדם ממצוקה היא השבת כבודו האבוד
הוא נשוי ואב לבן.

פעילות פוליטית

בדצמבר 2014, במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרף אלאלוף למפלגת כולנו בראשות משה כחלון והוצב במקום השלישי ברשימתה לכנסת.
במרץ 2015, הושבע לכנסת ה-20, והחל לשמש כיו"ר ועדת העבודה והרווחה של הכנסת. אלאלוף הוא פעיל בולט בעניין הבאתם ארצה של בני הפלשמורה, בדיון בוועדת ביקורת המדינה בעניינם, האשים אלאלוף את הממשלה בגזענות, שלדבריו מעכבת את העלתם לישראל "אם הפלאשמורה היו בלונדינים - מזמן היו מעלים אותם לישראל".
יחד עם חברי הכנסת איל בן ראובן ועבד אל-חכים חאג' יחיאהקים 'צוות משימה פרלמנטרי' בילתי פורמלי לטיפול בסוגיית התאונות המרובות בענף הבניין שעלו לשיח הציבורי. יחדיו יזמו השלושה שורה של מהלכי חקיקה - בהם חוק הקובע כי אתרי בניה בהן אירעו תאונות קשות או קטלניות יסגרו מיידית למשך יומיים, חוק המחייב מינוי עוזרי בטיחות באתרי בניה גדולים, חוק האוסר להעסיק מנופאים שלא בהעסקה ישירה או באמצעות חברות ייעודיות ועוד. השלושה יזמו גם שורה של דיונים בנושא בכנסת ואף יצאו לסיורי פתע משותפים באתרי בניה ברחבי ישראל.
ב-27 בינואר 2018, הודיע אלאלוף שלא ימשיך לקדנציה נוספת בכנסת, וכי יפרוש מהחיים הפוליטיים עם פיזורה של הכנסת הנוכחית: ״הגעתי לכנסת לקדנציה אחת, אני מסיים וחוזר למשפחתי״.
קתרינה מבולוניה

קורות חיים.

קתרינה דה ויגרי (Catherine de' Vigri), לימים קתרינה הקדושה מבולוניה, נולדה בבולוניה ב-8 בספטמבר 1413. הוריה בנוונוטה ממוליני מבולוניה וג'ובאני ויגרי מפרארה, היו מבני האצולה, כל אחד בעירו. האב ג'ובאני היה דוקטור למשפטים שפעל בשרותו של ניקולו השלישי, המרקיז של פרארה. קתרינה עצמה עברה בגיל 12 לחצר כ"נערת חצר" של מרגריטה דאסטה בתו של הנסיך, כך זכתה לחינוך מעולה: קרוא וכתוב, מוזיקה, ציור וקליגרפיה. בשנת 1427, כשהייתה בת 15, נפטר אביה ואמא נישאה בשנית. קתרין עזבה את חצר הנסיכות והצטרפה בפרארה לקהילת נשים דתיות. קהילה שקיימה בצורה רופפת את התקנון האוגוסטיני אף על פי שלא השתייכה לאף מסדר נזירות. אולם במהרה נקלעה שם למאבק תאולוגי קשה ומכוער בין תומכי התקנון האוגוסטיני לבין המבקשים לעבור לתקנון הפרנציסקני ולהצטרף רשמית למסדר הפרנציסקני של קלרה הקדושה מאסיזי. מאבק זה נמשך 5 שנים עד שב-1432 האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי התיר את המעבר. אבל קתרינה התעמתה כל חייה עם התחושות הקשות שהטביע בה מאבק זה.
בעקבות ההיתר האפיפיורי הצטרפה, בגיל 19, למנזר קלרה הקדושה שבפרארה. במנזר עבדה ככובסת, תופרת ואופה. אבל במקביל עסקה גם בציור וכתבה שירים באיטלקית ובלטינית.
ב-1456 הוזמנה לחזור לבולוניה להקים שם מנזר של מסדר קלרה הקדושה ולעמוד בראשו כאם המנזר. בתפקידה זה הביאה להרחבה מהירה של המסדר.

חזיונות ומעשי ניסים

בספרה "שבעת כלי הנשק למאבק הרוחני" (Le Sette Armi Spirituali) מתוארים חזיונותיה בהם פגשה את האלוהים ואת השטן. באחד מחזיונותיה מרים אם ישו הציגה בפניה את ישו התינוק. בחזיון אחר ישבה לצידו של אלוהים ביום הדין. השטן הופיע בחזיונות מחופש לאנה הקדושה אמא של מרים או לישו על הצלב.
לתפילותיה ייחסו את הצלת בולוניה מהתקיפה של דוכסות מילאנו וכן את הצלתה של בעלת חסותה מרגריטה דאסטה מנישואים כפויים. מעשי נס נוספים קשורים לגופתה.

מותה וקבורתה

קתרין נפטרה ונקברה זמנית ב-9 במרץ 1463. כעבור שבועיים גופתה הוצאה מהקבר הזמני והועברה לקפלת קלרה הקדושה (Cappella della Santa) ליד כנסיית קורפוס דומיני. על פי המסורת התרחשו מעשי נס ליד הקבר הזמני, ובנוסף לכך גופתה נמצאה שלמה ומבושמת.
הגופה מוצגת בכנסיית קורפוס דומיני כשהיא ישובה ומולבשת בבגדי הנזירות.

כתבים

עבודתה החשובה ביותר הינה המסה על "שבעת כלי הנשק למאבק הרוחני" (Le Sette Armi Spirituali). נכתבה לראשונה, כנראה, ב-1438 בהמשך תוקנה והורחבה בין 1450 ל-1456. המסה כוללת גם תיאורים ארוכים של חזיונותיה. המסה הודפסה רק לאחר מותה, לראשונה ב-1475. בהמשך, במהלך המאות ה-16 וה-17, יצאו 21 מהדורות נוספות, כולל תרגומים ללטינית (את החיבור כתבה באיטלקית), אנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, ופורטוגזית.

ציור

קתרינה התרכזה בנושאים דתיים, בעיקר ציירה מיניאטורות, אבל גם תמונות גדולות. בין אלו ציור משנת 1456 של הקדושה אורסולה, השמור בגלריית האקדמיה בוונציה.
יצירות נוספות נמצאות באותה גלריה וכן בחדר האוצר (Santuario) של כנסיית קורפוס דומיני שבבולוניה ובמוזיאונים נוספים באיטליה ובספרד. קתרינה ציירה גם פרסקאות, מהן לא נותר שריד.

הליך הקדשתה

בבולוניה, העיר שלה, קתרינה דה ויגרי הייתה נערצת כקדושה כבר שלוש מאות שנה לפני הכרזתה הרשמית על ידי האפיפיור.
ההכרה הרשמית בה כקדושה של הכנסייה הקתולית החלה בשנת 1524 כאשר האפיפיור קלמנט השביעי הכריז עליה כ"מבורכת". ההליך הסתיים ב-22 במאי 1712 כאשר האפיפיור קלמנס האחד עשר הכריז עליה כקדושה.
היא הקדושה הפטרונית של האמנים ושל עירה בולוניה. יום החג שלה הוא ה-9 במרץ.
בניין רונלד רייגן

היסטוריה

עד אמצע המאה ה-20 היה באתר בו נמצא המבנה אזור של בתי זונות ופשיעה. לאחר הריסת המבנים באזור במטרה למגר את הפשיעה הפך האזור בו נמצא המבנה (שכונה "הרחבה הגדולה" - 'Great Plaza') למגרש חניה גדול. בשנת 1996 החלה הקמת המבנה לזכרו של רייגן, בתכנונו של האדריכל ג'יימס אינגו פריד, ובעלות של 768 מיליון דולרים. מבנה משרדים זה הוא המבנה הפדרלי השני בגודלו בארצות הברית, אחרי הפנטגון. 
המבנה נקרא על שם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, והיה המבנה הפדרלי הראשון שתוכנן ונבנה בבירה על מנת לשמש הן כבניין משרדים פדרלי והן כבניין משרדים פרטי המשמש סוכנויות ממשלתיות וחברות שעוסקות בסחר בינלאומי וגלובליזציה. במבנה ממוקמים משרדי הסוכנות לפיתוח בינלאומי של ארצות הברית, סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית ומשרדי משמר הגבול של ארצות הברית. במבנה ממוקם אולם כנסים בו נערכים כ-1,200 כנסים וירידים מדי שנה, וכן אירועים תרבותיים. במבנה ממוקם מגרש החנייה הגדול ביותר בוושינגטון, ומבקרים בו כמיליון תיירים מדי שנה.
המבנה ממוקם מעל תחנת הרכבת התחתית של וושינגטון, ולמול אנדרטת אוסקר שטראוס.
שואת יהודי יוגוסלביה

שואת יהודי יוגוסלביה היא רציחתם של כ-60,000 יהודים מבין 80,000 היהודים שחיו ביוגוסלביה בשנות הכיבוש הגרמני בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה. רצח זה בוצע בסיוע משתפי הפעולה עם גרמניה הנאצית מבין המקומיים, בעיקר כוחות האוסטאשה וגורמים פרו-נאצים, גזענים ואנטישמים אחרים ביוגוסלביה.

רקע

יוגוסלביה הוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה ממדינות סרביה (שתושביה, נוצרים אורתודוקסים, היוו כמעט מחצית מאוכלוסיית יוגוסלביה), קרואטיה (שתושביה, נוצרים קתולים, היוו גם הם כמעט מחצית מאוכלוסיית יוגוסלביה), בוסניה, מקדוניה ומונטנגרו. 
ערב מלחמת העולם השנייה היו ביוגוסלביה כ-82,000 יהודים מבין כ-15 מיליון יוגוסלבים - כחצי אחוז מכלל האוכלוסייה. הקהילות היהודיות הגדולות היו יהדות בלגרד (11,000), יהדות זאגרב (11,000) ויהדות סרייבו (10,000). יהודים אלה שמרו על זהותם היהודית, וחלקם היו ציונים. 
ב-5 באוקטובר 1940 נחקק ביוגוסלביה חוק "נומרוס קלאוזוס" שפגע ביהודים וגברה התעמולה האנטישמית בעיתונות, במרחבים הציבוריים ובחינוך.

הפלישה הגרמנית והשואה ביוגוסלביה

באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה, כבשה אותה ומסרה חלקים ממנה לבולגריה ואיטליה: צפון-מזרח סלובניה סופח לגרמניה. מונטנגרו ורוב חבל קוסובו סופחו לאיטליה. חלק ממקדוניה נמסר לאלבניה שהייתה תחת כיבוש איטלקי. רוב מקדוניה סופח לבולגריה וכך גם העיר פירוט; הונגריה קיבלה חלק ממחוז באצ'קה שבצפון סרביה; קרואטיה הפכה למדינה עצמאית תחת שלטונו של אנטה פאבליץ' ותנועת האוסטאשה. בחלק גדול מסרביה שלטו הגרמנים.

קרואטיה

בקרואטיה התפתחה מדיניות של החרמת רכוש, גיוס כפיה של יהודי קרואטיה לעבודות פרך וחובת טלאי צהוב. מגמה זו גברה לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941. יהודים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז (אם כי רוב האסירים במחנות אלו היו צוענים, בוסניאקים, מתנגדי משטר קרואטים וסרבים). בקיץ 1941 החלו לפעול בקרואטיה מספר מחנות נוספים ובהם יאסנובאץ בו נרצחו 600,000 איש, בהם 25,000 יהודים, וסיימישטה, בו נרצחו 7,500 יהודים מתוך מספר כולל של 47,000 קורבנות. מבין 40,000 יהודי קרואטיה נרצחו כ-30,000 בידי הקרואטים והגרמנים. רובם של 4,000 מיהודי יוגוסלביה שחיו לחוף הים האדריאטי שסופח לאיטליה, היו מוגנים על ידי איטליה.

סרביה

בסרביה בוצע רישום של כל 16,000 היהודים ביחידה משטרתית סרבית ששרתה את הגסטאפו. היהודים חויבו לענוד טלאי צהוב, פוטרו ממשרות ציבור, גברים יהודים נלקחו לעבודות כפיה והחלה החרמת רכוש היהודים. רבים מהם רוכזו במחנה הריכוז טופובסקה שופה (Topovske Šupe), ובתוך פחות מחצי שנה נרצחו כל הגברים היהודים בבלגרד ובבאנאט (בצפון סרביה). בסוף 1941 רוכזו אלפי נשים וילדים יהודים במחנה הריכוז סיימישטה. במחנה זה נרצחו אסירים בעזרת משאית גז בתקופה שנמשכה כחודשיים, באביב 1942. עד יוני 1942 דווח על רצח כל יהודי סרביה אם כי מעטים מהם שרדו, רובם על ידי הצטרפות לפרטיזנים של טיטו.
אזור בצ'קה בסרביה סופח להונגריה וגורלם של 16,000 יהודי האזור היה כגורל יהודי הונגריה: הכפפה לחקיקה האנטי יהודית, גיוס צעירים רבים ל"פלוגות העבודה" ומעשי טבח המוניים, בעיקר הראצייה בדרום באצ'קה בינואר 1942. לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה ב-19 מרס 1944 גורשו רוב יהודי בצ'קה לאושוויץ, שם נרצחו רובם.

בוסניה והרצגובינה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
הריכוז הגדול של יהדי בוסניה והרצגובינה היה בקהילת יהודי סרייבו.

אחרי המלחמה

אחרי המלחמה היגרו רוב יהודי יוגוסלביה ששרדו בשואה, לישראל.
וים מרטנס

ביוגרפיה

נולד בנרפלט (Neerpelt) שבבלגיה. למד מדע המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטת לאובן (1975) ומוזיקולוגיה באוניברסיטת גנט. בשנת 1978 החל לעבוד בתור מפיק בתחנת BRT הבלגית. הוא הפיק בעבור הרדיו הופעות של פיליפ גלאס, סטיב רייך, טרי ריילי ומרדית' מונק בעבור תוכנית בשם Funky Town.
משנות השמונים של המאה העשרים, הוא מוכר בעיקר כמלחין. בשנת 1980 הוציא את אלבומו הראשון For amusement only, a, בשביל מכונות פינבול ומאז הקליט יותר מחמישים אלבומים. את סגנונו המוזיקלי ניתן לתאר כמודרני ומינימליסטי.
נודע בזכות יצירתו "המאבק לתענוג" אותו כתב לסרט "כרס של ארכיטקט" (1987) של פיטר גרינוויי. בנוסף כתב את הספר American Minimal Music על יצירות של מלחינים מינימליסטים אמריקאים כפיליפ גלאס, סטיב רייך ואחרים.
אבולוציה מתכנסת

אֵבוֹלוּצְיָה מִתְכַּנֶּסֶת היא התפתחות מאפיינים דומים באופן שטחי, אצל יצורים ממוצא שונה ובאופן בלתי תלוי זה בזה. אבולוציה מתכנסת נוצרת כאשר על יצורים שאינם קרובים זה לזה מבחינה סיסטמטית פועלים לחצי ברירה חזקים ודומים. ככל שסביבת החיים קיצונית יותר, וככל שחולף זמן רב יותר שבמהלכו חשופים היצורים לתנאי הסביבה הקשים, כך רב הסיכוי להיווצרות של התכנסות בתכונותיהם והן נעשות דומות. בעינוף נכללת האבולוציה המתכנסת תחת הגדרת ההומופלסיה.
אבולוציה מתכנסת נבדלת מאבולוציה מתבדרת, שבה מין מתפצל למינים שונים כשנוצרות בקבוצות שונות תכונות המתרחקות זו מזו עם הזמן. 
סוג מסוים של התכנסות אבולוציונית היא התכנסות מורפולוגית, שבה צורת הגוף, או איברים מסוימים, של יצורים שונים נהיית דומה בשל לחצי ברירה דומים. לאיברים השונים ש"מתכנסים" ונהיים דומים בצורתם ותפקודם קוראים מבנים אנלוגיים, לעומת מבנים הומולוגיים שמוצאם זהה, אך בשל לחצי ברירה שונים, השתנו במהלך האבולוציה.
אוגוסטינר

מבשלת אַוּגוסטינר (בגרמנית: Augustiner-Bräu (מידע • עזרה)) היא מבשלת בירה גרמנית-בווארית.

היסטוריה

אוגוסטינר ממוקמת במינכן, בירת בוואריה, והיא מבשלת הבירה העתיקה ביותר שמייצרת את המותג שלה ברציפות מאז הקמתה, והמבשלה העצמאית הוותיקה ביותר במינכן. היא הוקמה בתוך המנזר האוגוסטיני (הוקם ב-1294) במינכן, כבר בשנת 1328. במבשלה מיוצר המותג אוגוסטינר ברציפות מאז הקמתה.
בשנת 1803 הלאימה הממשלה את המבשלה, ואחר כך היא עברה לידיים פרטיות. המבשלה מתהדרת בכך שהיא מותג הבירה האחרון בבוואריה שעדיין לא נרכש בידי תאגידים בינלאומיים. שוקדים למתג אותה כבירה ותיקה ומבוססת, על ידי הקפדה על מראה מיושן של הבקבוקים והתוויות.
אוגוסטינר היא אחת משש המבשלות היחידות המורשות להגיש בירה בפסטיבל הבירה המסורתי "אוקטוברפסט".
גדליה חיון

הרב גדליה חיון היה מקובל, שד"ר, מייסד ישיבת המקובלים בית אל בירושלים ומחשובי חכמיה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
ניקה (זמרת)

ביוגרפיה וקריירה מוזיקלית

נולדה בשם אברהם בוקאי בקריית גת, לזהבה ויצחק. בגיל 18 עברה ניתוח להתאמה מגדרית ושינתה את שמה הפרטי למעיין. באחד מראיונותיה סיפרה ניקה כי בניגוד לטרנסג'נדרים אחרים אשר משפחותיהם דחו אותם, משפחתה קיבלה אותה כפי שהיא.
בשנת 2004 פגשה דרך חבר משותף את הנרי. כך נוצר הצמד "Henree feat. Nikka" ושם הבמה שלה עד היום, "ניקה". השיר "See Me Now (Finally)", שיצא כסינגל הראשון של הצמד, הפך ללהיט. בעקבותיו יצאו הסינגלים "Naked in the Wind" ו"על המסך שלי", שהפך לשיר הנושא של הסדרה טלנובלה בע"מ.
ב-2006 הוציא הצמד את אלבום הבכורה שלו, "Revolution", שרובו הוקלט בשפה האנגלית, ונכתב על ידי הנרי. האלבום כלל גרסה מחודשת לשירה של ריטה "בגידה".
ב-2009 הוציאה ניקה כזמרת סולנית סינגל ראשון בשם "משהו אחר", את שכתב, הלחין ועיבד הנרי, אך הפעם לא הוצגו השניים כהרכב.
ב-2011 הוציאה ניקה סינגל נוסף בשם "זמן", יצא לאור ברדיו בעברית ובאנגלית.
ב-2011 הוציא הצמד Henree feat. Nikka קאבר לשיר "In This Shirt" של להקת "The Irrepressibles", אחרי שכבשו את המועדונים ואת הרשת זכו הנרי וניקה לפרגון מהלהקה הבריטית המקורית שהעלתה קטע וידאו מהביצוע לעמוד הפייסבוק שלה.
ב-2012 חזרו הנרי וניקה בסינגל חדש "Leave Me Alone" לקראת סיבוב הופעות בארץ ובחו"ל ואלבום שני.
ב-2013 נבחנה ניקה באודישנים לאקס פקטור בישראל, אך לא צלחה אותם.
דוגריי סקוט

ביוגרפיה

סקוט נולד בגלרות'ס שבפייף. בנם של אלמה, אחות במקצועה, ואלן סקוט שחקן ואיש מכירות. הוא למד בבית הספר התיכון Auchmuty. סקוט אימץ את שם משפחתה של סבתו דוגריי כשם הבמה שלו. הוא נרשם לקורס דרמה ואחר כך הלך ללמוד בקולג' המלכותי הוולשי למוזיקה ודרמה בקארדיף בין השנים 1984 עד 1987. בקולג' זכה בפרס הסטודנט המבטיח ביותר. ב-1988 עבר ללונדון.

קריירה

סקוט התחיל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון הלאומי, בטלוויזיה ובתיאטרון בובות. תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בסדרה "Soldier Soldier" והופעת הבכורה שלו בקולנוע היה בסרט "עיר התאומים". תפקידים בולטים שלו בסרטי קולנוע היו בדמות הנסיך הנרי בסרט "עכשיו ולתמיד", ובדמות הגיבור בעיבוד הקולנועי לרומן "אניגמה" מאת רוברט האריס. בשנת 2000 גילם את הנבל בסרט "משימה בלתי אפשרית 2" (בחירתו של הכוכב טום קרוז). הוצע לו לשחק בתפקיד וולברין בסרט "אקס-מן", אבל הוא דחה את התפקיד בשל אי התאמה בלוחות הזמנים, והוחלף על ידי יו ג'קמן.
ב-2002 אחרי יציאת הסרט "למות ביום אחר", היה סקוט מועמד להחליף את פירס ברוסנן בתפקיד ג'יימס בונד. למרות השמועות שסקוט יגלם את בונד בסרט "קזינו רויאל" התפקיד ניתן בסופו של דבר לדניאל קרייג. בינואר 2006 הופיע סקוט במיני-סדרה "עשרת הדברות" בדמות משה. הוא שיחק בסדרה "Heist" של NBC שעלתה לשידור במרץ 2006. בשנים 2006 עד 2007 כיכב בעונה השלישית של הסדרה "עקרות בית נואשות" בדמות מושא אהבתה של טרי האטצ'ר. ב-2007 שיחק בתפקיד האנטגוניסט בסרט "היטמן" המבוסס על משחק הווידאו הפופולרי "Hitman". סקוט הופיע בתפקיד ראשי כפול בעיבוד מודרני של הספר "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד". במאי 2009 פורסם שהוא יגלם את מייקל או'קונור בדרמה "Father & Son" של RTÉ ו-ITV.
סקוט כיכב במיני-סדרה "The Day of the Triffids". הדרמה שודרה בדצמבר 2009 כחלק בתוכניות חג המולד של ערוץ BBC One. ב-2011 השתתף סקוט בסרט "מהמטבח באהבה" לצדה של אשתו קלייר פורלני שגילמה בסרט את מושא אהבתו. באפריל 2011 גילם סקוט את דמותו של מאט באזבי בדרמה "יונייטד" של ה-BBC, שהמתמקד באסון האווירי במינכן שהתרחש ב-1958, ובו נפצע באזבי באורח קשה אבל שרד. דווח שבני משפחתו של באסבי התרעמו על הופעתו של סקוט, ובנו העיר שהדמות שגילם סקוט נראתה כמו גנגסטר ולא כמנהל קבוצת כדורגל. ב-2013 כיכב סקוט בתפקיד אורח בדמות פאראפסיכולוג וצייד רוחות בשם אלק פאלמר בפרק "Hide" של הסדרה "דוקטור הו" לצדם של מאט סמית, ג'נה קולמן וג'סיקה ריין.
ב-2014 הוחתם סקוט לשחק בדמות הנבל בסרט "חטופה 3", אותו בחר כוכב הסרט ליאם ניסן.
במרץ 2016 היה סקוט הקריין בפרסומות של חברת הנפט והגז הבריטית BP.
באפריל 2016 הופיע סקוט בעונה השנייה של הסדרה "אימת המתים המהלכים" בתפקיד תומאס אביגיל שותף לעסקים והמאהב של סטרנד.

חיים אישיים

סקוט הוא אב לתאומים, אידן וגבריאל טרוויס סקוט (נולדו ב-1998) מאשתו הראשונה שרה טרוויס. ב-8 ביוני 2007 נשא לאישה את השחקנית קלייר פורלני באיטליה. לסקוט ולפורלני בן מאומץ שנולד בדצמבר 2014, מילו תומאס סקוט.
סקוט הוא אוהד נלהב של מועדון הכדורגל היברניאן. הוא תומך בארגונים "הצלב האדום הבריטי" ו-WaterAid.