google/wiki40b huggingface dataset:
אוחזת ענף עץ השקד

אוחזת ענף עץ השקד הוא שמה הפרטי, לכאורה, של נערה ישראלית, נושאה של אגדה אורבנית נפוצה בת עשרות שנים. הסיפור על קיומה מוכר כדיווח אותנטי בצורת קוריוז הנוגע למתן שמות פרטיים יוצאי דופן לילדים על ידי הוריהם.

מקור הסיפור

מקורו של הסיפור ככל הנראה בשנת 1976, בביקור של כתבת צעירה בשם עידית גיל (ולא של סמדר שיר, כפי שנטען לעיתים) בביתה של משפחה מקריית טבעון. הכתבת פרסמה בשבועון הנוער "מעריב לנוער" כתבה בנושא שמות מוזרים ואקזוטיים בישראל ושוחחה בין השאר עם בני משפחת אלעמי שהעניקו לילדיהם שמות מיוחדים. הבת הבכורה, ששמה הפרטי הוא ניצת הדס, רואיינה על ידי הכתבת בנוגע לשמה המיוחד ולשמה של אחותה הצעירה, שִלְהָב. במהלך השיחה עם הכתבת סיפרה אמן של הבנות, ככל הנראה בבדיחות הדעת, שבת נוספת שלה קרויה, או ששקלו לקרוא לה "אוחזת ענף עץ השקד" וכשם חיבה היא נקראת צמרת. כשהתפרסמה הכתבה ב"מעריב לנוער" הופיעה במסגרתה תמונה של ניצת הדס ואוזכר בה השם "אוחזת ענף עץ השקד" כשם של ילדה אחרת במשפחה.

מקור השם

מקור השם עצמו בשם שירו של יצחק שלו "אוחזת ענף שקד", שלימים היה גם השם שבחר לקובץ שיריו הראשון (תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשי"ב-1951), שזכה להערכה רבה וזיכה אותו בפרס אוסישקין.

השיר נפתח במילים: 
אחזה בענף של שקד

מרֻקם בציצים לבנים

ומסֻכסך בטרפים ראשונים

ועקֻמה שדרתו בכפה.

אמיתות הסיפור

הסיפור נבדק מספר פעמים על ידי עיתונאים שחיפשו את מקורו וביקשו לשפוך אור על היקף תפוצתו. כתבה בנושא פורסמה בין היתר בשבועון "לאשה". בשנת 2009 יצרו אירית דולב ואלון מרום סדרה דוקומנטרית על אודות אגדות אורבניות בישראל ששודרה בערוץ 8. באחד מפרקי התוכנית מאשרת האחות הצעירה במשפחת אלעמי, צמרת, שאכן מדובר באגדה ותו לא. השם אוחזת ענף עץ השקד "הסתובב" לדבריה במשפחה אך לא הייתה ילדה שנקראה כך. אביהן של הבנות אישר אף הוא גרסה זו של הסיפור.
שאר הפרטים והגרסאות השונות בנוגע לשם הם מקור להשערות ובדיות בלבד. מרישומי משרד הפנים, שנבדקו מספר פעמים על ידי עיתונאים שחקרו את הנושא, נעדר תיעוד המוכיח כי קיים בישראל אדם בעל שם זה.
עם התפתחותה של מדיית האינטרנט ונגישותה, ניתן לעקוב מקרוב אחר תהליך ההיווצרות של אגדות אורבניות מסוג זה. פוסטים בבלוגים ובטוקבקים בנוגע להיכרות אישית עם אוחזת ענף עץ השקד מופיעים באינטרנט חדשות לבקרים וניתן למצוא דיווחים שונים בדבר מקום מגוריה של הנערה, גילה, תקופת שירותה הצבאי, שמות בני משפחתה ועוד. חיפוש במנועי החיפוש באינטרנט מגלה עשרות עדויות אישיות על אנשים שפגשו כביכול את אוחזת ענף עץ השקד (הקרויה גם "אוחי" בפי חבריה הקרובים), סיימו עמה קורסים צבאיים שונים, שירתו עמה בבסיס חיל הים בעתלית ועוד.
אנדרי קודרסקו

קורות חיים

נולד בשנת 1946 בשם אנדרי פרלמוטר בעיר סיביו, רומניה. אמו וסבתו נמלטו אל השטח הרומני של טרנסילבניה בשנת 1940, ביום שבו הוכרז אזור מגוריהן בטרנסילבניה כשטח הונגרי. משפחתה של האם שנותרה בצד ההונגרי הושמדה כליל בשואה.
במהלך סדנה לכתיבה בעיר הולדתו, שוכנע קודרסקו הצעיר לשנות את שם משפחתו ל- Steiu - "סטֶיוּ", הרומני. קודרסקו מציין ששינוי השם היה מקובל בקרב משוררים, אך ביטא גם אנטישמיות סמויה, שכן פרסום תחת שם יהודי היה קשה עד בלתי אפשרי ברומניה של אותה התקופה.
בשנת 1966, היגר קודרסקו יחד עם אמו לישראל ומשם לארצות הברית. הוא המשיך לפרסם מיצירותיו בכתבי עת רומניים, תחת שם חדש, Codrescu, משום קרבתו של Steiu ל- Stein והחשש שיפגע בפרסומיו. רק מאוחר יותר הבחין בקרבה שבין השם שאימץ לבין Codreanu, שמו של מנהיג רומני אנטישמי, מייסדו של משמר הברזל. "וכך באופן מצחיק, מוזר ובלתי מודע, כיניתי את עצמי על שמו של שונא יהודים... למרות זאת החלטתי לשמור על השם. רציתי ששמי יהפוך למפורסם משלו והייתה בכך מעין שאיפת נקם".
בתוך זמן קצר השתלב בסצנה הספרותית בניו יורק, לצד אלן גינסברג ו-אן ולדמן. ב-1970 פרסם את ספר שיריו הראשון באנגלית, "license to carry a gun", עבורו זכה בפרס ספרותי.
במהלך השנים נדד ברחבי ארצות הברית, הוציא לאור ספרים רבים ופרסם שירים, סיפורים, מאמרים וביקורות, בעיתונים בולטים, ביניהם ה"ניו יורק טיימס", ה"שיקגו טריביון" וה"לוס אנג'לס טיימס", ובמגזינים ספרותיים כמו ה-Paris Review. הניו יורק טיימס כינה אותו "אחד מסופרינו הקסומים ביותר". בשנת 1981 הפך לאזרח אמריקאי.
ב-1989 שב לרומניה כדי לדווח בזמן אמת אודות המהפכה הרומנית עבור תוכנית החדשות Nightline של רשת ABC. שובו לרומניה עורר אצלו עניין מחודש בשפה הרומנית ובעקבותיו כתב כמה ספרים ברומנית.
את התנסויותיו מתקופת המהפכה הרומנית תיאר בספר "החור בדגל" "The Hole in the Flag", שתואר על ידי המוסף הספרותי של הניו יורק טיימס כספר הראוי לציון של השנה. הרומן הראשון שכתב, "רוזנת הדמים" (The Blood Countess), הפך לרב-מכר בצפון אמריקה וכך גם הרומן השני "משיח" (Messiah).
משנת 1984 ועד לפרישתו ב-2009 שימש כפרופסור לאנגלית באוניברסיטת לואיזיאנה.
ב-2005 זכה בפרס אובידיוס. על הזוכים הקודמים בפרס נמנים עמוס עוז, מריו ורגס יוסה ו-אורחן פאמוק.
קודרסקו עורך את כתב העת האוונגרדי Exquisite Corpse: A Journal of Letters and Life ומשמש כפרשן ברשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית. הוא מתגורר בניו אורלינס, נשוי ואב לשני ילדים.
סמל פולין

מקור הסמל

מקורו של הסמל באגדה, לפיה מייסד פולין לך ראה קן של עיט לבן על רקע שמש אדומה שוקעת, שגרמה לו לראות את פלומת הראש של העיט בצורת כתר מוזהב.
היסטוריונים משייכים את הסמל לנס הלגיון הרומאי וכן לסמל האימפריה הרומית הקדושה, שהיה מבוסס על עיט שחור (עיט הרייך).

היסטוריה

סמל העיט הלבן, המופיע כבר על מטבעות מתקופת מלכותו של המלך בולסלאב הראשון, היה סמל שלט האצולה של משפחת המלוכה.
המלך פשמישל השני הפך את הסמל לסמלה של ממלכת פולין.
הסמל הנוכחי מקורו בתיקון של החוקה שנערך בשנת 1927. בשנת 1945 הוריד השלטון הקומוניסטי את הכתר מראשו של העיט, והחליף את הרוזטות על כנפי העיט בכוכבים (המזכירים את הסמל הקומוניסטי). בשנת 1990 הושב הסמל לצורתו המקורית משנת 1927.
יששכר מירון

יששכר מירון (מיכְרוֹבסקי) (באנגלית: Issachar Miron;‏ 5 ביולי 1920 – 29 בינואר 2015) היה מלחין ישראלי אמריקאי.

ביוגרפיה

מירון נולד כסטפן מיכְרוֹבסקי בעיירה קוטנו בפולין. אביו, שהיה רב וכנר, עודד אותו לקבל חינוך מוזיקלי. ב-1939 עלה לארץ ישראל, וזמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, שבה נספתה כל משפחתו. בראשית שנות ה-40 נישא לצפורה (ילידת קייב 1923, שעלתה לארץ ישראל ב-1925).
הוא התגייס לצבא הבריטי בתחילה לבאפס ואחר כך לבריגדה היהודית. בצבא נפגש עם יחיאל חגיז, שמסר לו להלחנה את השיר "צאנה צאנה" (שנקרא בהתחלה "החיילים באים"). השיר זכה לתהילה עולמים בביצוע של להקת האורגים בהשתתפות פיט סיגר והוא אחד מהשירים העבריים הידועים בעולם, ביחד עם "הבה נגילה", "הבאנו שלום עליכם ו"ערב של שושנים". ב-שנות ה-50 ניהל משפטים בארץ ובארצות הברית בקשר לזכויות יוצרים על שיר זה.
עם קום המדינה התגייס לצה"ל בתפקיד קצין ראשי להווי ואמנויות. לאחר מכן מונה להיות סגנו של פרנק פלג, מנהל החינוך המוזיקלי במשרד החינוך.
בשנת 1959 זכה בפרס אנגל.
עם שיריו המפורסמים נמנים "אוּרי", שנכתב על ידי רפאל קלצ'קין לזכר יוסי גוסטין, בעלה הראשון של יפה ירקוני, שנפל כלוחם בבריגדה היהודית במערכה על הנהר סניו; והשיר "עופי רוח", למילותיו של אהרון אשמן, שהיה השיר הישראלי הראשון ששודר ברדיו המצרי בעקבות שיחות השלום ב-1977.
ב-1963 עזב את ישראל והיגר לארצות הברית, שם השתקע בניו יורק. הוא המשיך לכתוב יצירות מוזיקליות בצורת פזמונים, קנטטות, אורטוריות, מוזיקה לסרטים, קטעי חזנות ועוד. הוא הפיק כ-200 תקליטים והלחין ועיבד מאות שירים לזמרים ולמקהלות.
ב-2008 קיבל תעודת הוקרה מה"גראמי" על השתתפותו באלבומו של פיט סיגר "At 89", שזכה בפרס הגראמי בקטגוריית אלבום המוזיקה העממית הטוב ביותר. באלבום זה מושמע השיר "צאנה צאנה" בעברית, ערבית ואנגלית.
מירון נפטר בניו יורק ב-29 בינואר 2015, כחצי שנה לאחר מותה של אשתו מזה 71 שנה, צפורה. הותיר שלוש בנות, נכדים ונינים.
ארנב (פו הדב)

אישיות

לארנב פרווה צהבהבה ושאר גופו לבן.
ארנב הוא אחד מחבריו הטובים ביותר של פו הדב אשר לעיתים חולק איתו בדברים ובתמורה הם מחזירים אחד לשני. ארנב הוא רגיש מאוד אבל מבחוץ מביע אחריות, למשל כשהוא תמיד שומר על מעשי חבריו אם כי לפעמים הם מעלים חמתם לא בכוונה אבל הוא מאוד אוהב לעזור.
ארנסט הרמון

ראשית חייו

הרמון נולד ב-26 בפברואר 1894 בלוול, מסצ'וסטס, לארנסט וג'וניאטה הרמון. בגיל 10 התייתם הרמון מהוריו, וגודל על ידי קרובי משפחה מוורמונט. בשנת 1913 החל הרמון את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1917 הוסמך כלוטננט משנה זמן קצר לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. בין חבריו שסיימו עמו היו מת'יו רידג'וויי, מארק קלארק, ג'וזף לוטון קולינס, צ'ארלס גרהארט, נורמן קוטה, לורנס קייזר, פרדריק אוגוסטוס אירווינג, ברייאנט מור, וויליאם קלי הריסון, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
באוגוסט 1917 התחתן הרמון עם לאונה טוקסברי, ממנה היו לו שתי בנות, ברברה רול וג'אן אוליבר, ושלושה בנים, האלסי, רוברט וארנסט ג'וניור.

מלחמת העולם הראשונה

במרץ 1918 נשלח הרמון לצרפת עם רגימנט הפרשים ה-2, שהיה רגימנט הפרשים היחיד שנשלח לאירופה, ויחידת הפרשים האחרונה שהשתתפה בקרב. הרמון לחם עם יחידתו בחזית המערבית, ובין השאר השתתף בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון. לאחר המלחמה שהה הרמון למשך תקופה בצרפת ובבלגיה, וביוני 1919 חזר לארצות הברית.

בין המלחמות

באוגוסט 1921 מונה הרמון כמדריך בווסט פוינט, ובנוסף מונה למאמן קבוצת הפוטבול של בית הספר. בקיץ 1924 נסע הרמון לצרפת יחד עם עוד 3 קצינים להשתתף באולימפיאדת פריז (1924) כמתחרה בקרב חמש מודרני, אולם לא זכה בתוצאות מרשימות. לאחר מכן מילא הרמון תפקידים ברגימנט הפרשים ה-6, והיה מפקד הצוערים באוניברסיטת נוריץ' 4 שנים.
בשנת 1933 סיים הרמון את לימודיו במכללה הגבוהה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, ובשנת 1934 סיים את לימודיו בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית. לאחר מכן פיקד הרמון על גדוד ברגימנט הפרשים ה-8 בפורט בליס, ולאחר מכן שימש ארבע שנים כקצין הלוגיסטיקה במטה הכללי של מחלקת המלחמה. בהמשך היה הרמון זמן קצר עוזר ראש המטה של קורפוס השריון ה-1 בפורט נוקס, קנטקי, ולאחר מכן מונה כראש המטה של אדנה צ'אפי, שמונה למפקד חיל השריון בצבא.

מלחמת העולם השנייה

ביולי 1942 מונה הרמון למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-2, ואימן אותה לקראת הקרבות הצפויים. בנובמבר אותה שנה נשלחו חלק מיחידות הדיוויזיה לאלג'יריה במסגרת מבצע לפיד, ובפברואר 1943 סייע הרמון לייצב את הקו בתוניסיה לאחר הכישלון בקרב מעבר קסרין. הרמון מתח ביקורת על תפקודם של לויד פרדנדאל מפקד הקורפוס האמריקני ה-2 וקנת' אנדרסון מפקד הארמייה הבריטית הראשונה, והיה לו חלק בהחלפתו של פרדנדאל בג'ורג' פטון. באפריל 1943 מונה הרמון למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1, והוא הוביל אותה בשלבי הסיום של המערכה בתוניסיה. לאחר מכן לחם הרמון עם הדיוויזיה בחזית האיטלקית בשטחים שאינם מיועדים לשריון, ואף הוביל אותה בקרב אנציו. ביולי 1944 חזר הרמון לארצות הברית, ובספטמבר אותה שנה מונה שוב למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-2. הרמון פיקד על הדיוויזיה בלחימה בחזית המערבית, ואף מילא תפקיד חשוב במהלך הקרב על הבליטה. ב-23 בינואר 1945 מונה הרמון למפקד הקורפוס ה-22, ולחם עמו בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נשאר הרמון בתפקידו עד לפירוק הקורפוס בינואר 1946, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-6 ששימש כחיל מצב באזור הכיבוש האמריקני. בינואר 1947 מונה הרמון למפקד הארמייה השלישית, ובמרץ אותה שנה מונה לסגן מפקד כוחות היבשה, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו במרץ 1948.
בשנת 1950 מונה הרמון לנשיא אוניברסיטת נוריץ', תפקיד אותו מילא עד לשנת 1965, וב-13 בנובמבר 1979 מת הרמון בביתו בצומת הנהר הלבן, ורמונט.
קיני (עם)

הקיני הוא עם המוזכר בתנ"ך כאחד מעשרת העמים שארצם הובטחה לאברהם בברית בין הבתרים. הקיני היה בעל אופי נטרלי במאבקים הפנימיים באזור ארץ כנען בתקופות השונות, ומתואר במקרא שהיו לו קשרים טובים עם ישראל מחד ועם אויביו מאידך.
הקיני הוא שבט קדום נודד מעמי כנען. השם קיני נגזר מהשם קין, ועל פי פרשנויות המקרא הוא קרוי כך על שם קין בנו של אדם הראשון.
הקינים היו קרובים למדיינים: על יתרו נאמר שהיה כהן מדיין ומשפחתו נקראת גם 'קיני'. על פי המקרא התפשטו הקינים באזורי שבתם של העמים והשבטים: מדיין, אדום ועמלק, בסיני, בנגב ואף באזור עמק יזרעאל. עיסוקם כשבט היה בייצור נחושת ועיבודה.]
בימי השופטים חלק מסוים מהשבט הקיני נפרד מעיקר השבט ונדד לאזור עמק יזרעאל, שם ישבה יעל אשת חבר הקיני שהרגה את סיסרא כאשר נלחם בישראל. מאוחר יותר, בעת מלחמת שאול המלך באגג מלך עמלק, שהעיר המרכזית שלו חנתה באותה העת באזור צפון הנגב, שלח שאול שליחים לקיני, מתוך דאגה לשלומם כהכרת הטוב על עזרת חובב אביהם לעם ישראל בעת נדודיו במדבר, להזהירם ולבקשם לעזוב את מקומם שבתוככי שטחו של עמלק על מנת למנוע את היפגעותם בשגגה תוך כדי הלחימה.
יחסי מולדובה–רוסיה

היסטוריה

בעקבות הניצחון הרוסי במלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), האימפריה הרוסית סיפחה את בסרביה מהאימפריה העות'מאנית. האזור, אשר במקור היה חלק מנסיכות מולדובה, מהווה את רוב שטחה של מולדובה המודרנית.

בתחילת המאה ה-20, בסרביה השיגה עצמאות קצרה מרוסיה כמו הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית, אולם עד מהרה היא סופחה לממלכת רומניה, עמה היא חולקת את אותה שפה, ומוצא אתני. בשנת 1940 סיפחה ברית המועצות את השטח מחדש, מה שהוביל להקמתה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית.
ב-27 באוגוסט 1991 הכריזה מולדובה על עצמאותה וקיבלה הכרה מרוסיה.
לאחר פירוק ברית המועצות, במרץ 1992, שלחה ממשלת מולדובה את צבאה להשתלט על החבל, ובין הצדדים פרצה מלחמת טרנסניסטריה. הכוחות המזוינים של טרנסניסטריה נעזרו במתנדבים אוקראינים ורוסיים אך נשענו בעיקר על יחידות צבא מתוך הארמייה ה-14 הסובייטית (בראשות המפקד הצבאי הרוסי אלכסנדר לבד (Alexander Lebed), שפעל על דעת עצמו) שהוצבה בטרנסניסטריה והורכבה ברובה מחיילים מקומיים. מולדובה לא הצליחה להשתלט על "המחוזות המורדים" והיא פנתה לעזרת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בבקשה להצבת כוח צבאי לפיקוח על האזור. ניסיון זה נכשל והמלחמה הסתיימה ביולי 1992, בהסכם הפסקת אש בתיווך נשיא רוסיה בוריס ילצין. בהסכם שהביא לסוף העימות הכירה רוסיה בשלמותה הטריטוריאלית של מולדובה, כולל חבל טרנסניסטריה, והחבל קיבל אוטונומיה מורחבת משלטונות מולדובה. כמו כן הוענקה לטרנסניסטריה הזכות לקבוע את מעמדה במקרה שמולדובה תחליט על איחודה מחדש עם רומניה. באוקטובר 1994 הצבא הרוסי נסוג מטרנסניסטריה עד 1997.
מאז הסכם הפסקת האש נשמר. אך מעמדה הפוליטי של טרנסניסטריה לא נקבע ולמעשה טרנסניסטריה מאז היא מדינה עצמאית, המתפקדת כרפובליקה נשיאותית, בעלת ממשלה ופרלמנט.
בשנת 2003 גובשה טיוטת הסכם בין מולדובה לטרנסניסטריה בתיווך רוסי, שעל פיו תהיה פדרציה בין טרנסניסטריה למולדובה, כאשר מולדובה תהיה בעלת זכויות-רוב בפדרציה אולם לטרנסניסטריה תהיה זכות וטו. בנוסף כלל ההסכם הצבת כוחות רוסיים בשטח טרנסניסטריה. ההסכם נדחה על ידי המולדבים בגלל הפגנות חריפות נגדו מבית, ובעקבות זאת התקררו היחסים בין מולדובה לרוסיה. מאז נסוגו גם שלטונות טרנסניסטריה מטיוטת ההסכם והם דורשים פדרציה על בססי שוויוני.
מאוויס צ'יבוטה

קריירה

בגיל 15 וחצי הגיע צ'יבוטה לראשונה לישראל כדי להיבחן בקבוצת נערים ב' של מכבי תל אביב, אך בשל גילו לא ניתנו האישורים להעברתו והוא חזר למולדתו. בגיל 16 הוא חזר פעם נוספת לישראל ונאלץ לשחק במשחקים לא רשמיים בלבד, עד שכאשר מלאו לו 18 שנים ניתנו האישורים והוא הצטרף למועדון באופן רשמי. בעונת 2014/2015 כבש 12 שערים במדי קבוצת הנוער של מכבי תל אביב וזכה עמה באליפות ליגת העל לנוער.
ב-12 ביולי 2015 הושאל צ'יבוטה להפועל כפר סבא מליגת העל הישראלית. ב-8 באוגוסט ערך צ'יבוטה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לבית"ר ירושלים במסגרת המחזור השלישי בשלב הבתים של גביע הטוטו. ב-22 באוגוסט ערך צ'יבוטה את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 73 דקות בתיקו 2–2 נגד הפועל רעננה במסגרת המחזור הראשון של עונת 2015/2016. ב-29 באוגוסט הבקיע צ'יבוטה את שער הבכורה שלו במועדון, בדקה ה-72 בניצחון 1–0 על מכבי חיפה במסגרת המחזור השני. בעונתו הראשונה במועדון ערך צ'יבוטה 29 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, ובתום העונה הוארכה השאלתו בעונה נוספת. בעונת 2016/2017 כבש חמישה שערים ב-29 הופעות, אך בסופה ירדה הפועל כפר סבא לליגה הלאומית.
ב-5 ביולי 2017 הושאל צ'יבוטה לבני יהודה תל אביב, ובישל את שער הניצחון לאלמוג בוזגלו בניצחון 1–0 על זניט סנקט פטרבורג במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. בליגה כבש צ'יבוטה שמונה שערים בעונת 2017/2018, והיה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון. ב-29 ביולי 2018 חתם על חוזה חדש לשלוש שנים בבני יהודה, במסגרת עסקת העברתו של מאור קנדיל למכבי תל אביב.
ב 19 בפברואר 2019 חתם צ'יבוטה בלודוגורץ רזגארד מליגת העל הבולגרית בחוזה ל-4 שנים החל מעונת 2019/2020.

קריירה בינלאומית

ב-5 בספטמבר 2017 ערך צ'יבוטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קונגו, בהפסד 1–5 לגאנה.

חיים אישיים

צ'יבוטה נשוי לקרולינה, ישראלית ממוצא ברזילאי. ב-2016 הגיש צ'יבוטה בקשה לאזרחות ישראלית. ב-15 בינואר 2018 קיבל מעמד של תושב ארעי בישראל, ומאז הוא נרשם כשחקן ישראלי.
ויליאם שוקלי

תחילת דרכו

שוקלי נולד בלונדון להורים אמריקאיים, וגדל בקליפורניה. את התואר הראשון קיבל ב-1932, בתום לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא נישא ב-1933, ועבר ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם קיבל תואר דוקטור ב-1936.
לאחר מכן החל לעבוד בצוות שבראשו עמד הפיזיקאי קלינטון דייוויסון, במעבדות בל שבניו ג'רזי. ב-1938 המציא את הפטנט הראשון שלו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס שוקלי למאמץ המלחמתי. בתחילה היה מעורב במחקר ופיתוח בתחום המכ"ם, ולאחר מכן בפיתוח אמצעי לחימה נגד צוללות, בין היתר בשיפור פצצות עומק. ב-1944 היה מעורב בפיתוח של מערכות להנחיית פצצות באמצעות מכ"ם עבור המפציצים האמריקאיים. באוקטובר 1946 עוטר שוקלי במדליה להוקרת תרומתו למאמץ המלחמתי.
פעילותו בעת מלחמה הייתה כרוכה בפגישות רבות עם גורמים רמי-דרג בפנטגון. ביולי 1945 נתבקש שוקלי להעריך את מספר הקורבנות מפלישה אמריקאית לאיי יפן, במטרה להכניע את היפנים ולסיים את המלחמה. הוא העריך כי כדי להכניע את היפנים "נצטרך להרוג בין 5 ל-10 מיליון. זה יעלה לנו בין 1.7 ל-4 מיליון נפגעים, ובהם 400 עד 800 אלפי הרוגים".
תחזיתו של שוקלי הייתה בין הגורמים שהשפיעו על ממשלת ארצות הברית להטיל את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.

המצאת הטרנזיסטור

לאחר המלחמה חזר שוקלי למעבדות בל והצטרף לצוות שעסק בפיזיקה של מצב מוצק, ובפרט במציאת תחליף הולם לשפופרת הריק, בהשתתפותם של ג'ון ברדין ווולטר בראטיין. שוקלי הגה רעיון לפיו ניתן להשפיע על מוליכותם של מוליכים למחצה באמצעות השראה של שדה חשמלי חיצוני. ברדין מצא פתרון לחדירות של המוליכים למחצה לשדה החשמלי, וב-1946 סיכמו השלושה את ניסוייהם בשורה של מאמרים במגזינים מקצועיים. 
בנובמבר 1947 הגיעו השלושה לתפנית של ממש, כשהצליחו להביא להגברה של זרם חשמלי במוליך למחצה עשוי גרמניום, וב-23 בדצמבר 1947 הציגו טרנזיסטור עובד בפני בכירים בחברה. בסוף 1947 החלו מעבדות בל בהליך של רישום פטנט על ההמצאה החדשה.
בעקבות הניסוי המוצלח, פיתח שוקלי תכנון משופר של הטרנזיסטור - טרנזיסטור ביפולרי. על המצאת הטרנזיסטור הוענק לשוקלי ועמיתיו פרס נובל בפיזיקה לשנת 1956.
בשלב מאוחר יותר של הקריירה שלו, החל שוקלי לחקור את תחום האיאוגניקה והביע תמיכה בסירוס מרצון של אנשים בעלי "נחיתות גנטית".

המשך דרכו

ב-1954 התגרש שוקלי מאשתו הראשונה ונשא לאישה את איימי לאנינג, נישואים שנמשכו עד מותו ב-1989. 
ב-1956 הקים במאונטיין ויו שבקליפורניה את "מעבדות שוקלי למוליכים למחצה". הוא העסיק במעבדות חוקרים במחקר ופיתוח ביישומים של מוליכים למחצה מבוססי סיליקון. שמונה מאותם חוקרים נאלצו לפרוש ב-1957, בעקבות ויכוחים מקצועיים ואישיים עם שוקלי. הם הקימו את פיירצ'יילד סמיקונדקטור (Fairchild Semiconductor), בצעד שרבים רואים בו למעשה את הקמת עמק הסיליקון. השמונה כונו "שמיניית הבוגדים", "שמיניית פיירצ'יילד" או "שמיניית שוקלי". שניים מהפורשים היו גורדון מור ורוברט נויס, לימים מייסדי אינטל.
ב-1961 נפצעו שוקלי ובני משפחתו בתאונת דרכים. לאחר תקופת החלמה ארוכה, הצטרף שוקלי כמרצה לאוניברסיטת סטנפורד. 
ויליאם שוקלי מת ב-1989 מסרטן הערמונית.
אורלוגין

אורלוגין הוא כתב עת ספרותי עברי שראה אור בשנות החמישים. מייסדו, עורכו והכותב העיקרי בו היה אברהם שלונסקי. גיליון ראשון של "אורלוגין" יצא לאור בדצמבר 1950. גיליון אחרון נדפס בפברואר 1957. במהלך שנים אלה יצאו לאור 13 חוברות.
השם "אורלוגין", שעון, בא להעיד על כוונותיו של שלונסקי: שכתב העת יהיה מעין שעון מעורר לסופרים ולקוראים, וכן שיעיד על ממד הזמן, כלומר שיהיה שופר למודרניזם בספרות העברית והעולמית. "אורלוגין" היה בעל זיקה חזקה לשמאל הישראלי של אז, ובעיקר למפלגת הפועלים המאוחדת ולמועדוני "התרבות המתקדמת" שלה. וכן היה בעל זיקה חזקה לזרם הספרותי המכונה "ריאליזם סוציאליסטי", ובעיקר לספרות הסובייטית והמזרח אירופית.
ב"אורלוגין" השתתפו סופרים ומשוררים שמאליים מדורו של שלונסקי אבל גם יוצרים צעירים רבים מדור הפלמ"ח וגם דליה רביקוביץ, וכן השתתפו סופרים משוררים ומבקרים שלא השתייכו למחנה הפוליטי המוגדר שהוציא את כתב העת. "אורלוגין" יצא לאור בהוצאת הספרים של מפ"ם, "ספרית פועלים", שגם עסקה בהפצתו.
תרומתו העיקרית של "אורלוגין" הייתה בהבאת תרגומי מופת מספרות העולם, שתורגמו בידי שלונסקי, לאה גולדברג, רפאל אליעז ויצחק שנהר.
כתב העת מופתח במלואו על ידי אוניברסיטת בר-אילן במסגרת המפתח למאמרים בעברית.
צבי דקל

ביוגרפיה

דקל נולד בשם צבי דלבקוביץ' בתל אביב וגדל בה. היה חבר בתנועת "השומר הצעיר", ובמסגרתה היה ממייסדי קיבוץ הראל (1949). ב-1950 נשא לאשה את חיה לוסקי ולהם בת וארבעה נכדים.
שימש כמזכיר הקיבוץ הראל מ-1953 עד פירוק הקיבוץ ב-1955. עם הקמת מועצה אזורית גיזו באפריל 1954 מונה לראש המועצה.
ב-1956 נסע לברזיל שם למד אצל אדריכל הנוף בורלא מרקס (Roberto Burle Marx). ב-1960 חזר ארצה וחבר לאדריכל הנוף יוסף סגל ופתח איתו את משרד "סגל-דקל".
ב-1966 נפרדו דרכיהם ודקל עבד לבדו עד שבשנת 1972 חבר שנית ליוסף סגל והקים את משרד "תכנון נוף". בהמשך הצטרף אליו אדריכל הנוף שלמה זאבי עמו הוא עובד כיום.
הלן בורז'ה

הלן בורז'ה (בצרפתית: Hélène Burger,‏ 1900, מילוז - 1987) הייתה אחות מתנדבת בצלב האדום, חברה ב"רזיסטנס" וחסידת אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

בורז'ה נולדה בשם גוצלר (Gutzler). היא נישאה למר בורז'ה ולזוג נולדו בן ושתי בנות.

פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה

לאחר שסיפחו הגרמנים את חבל אלזס בשנת 1940, נמלטה בורז'ה בעקבות בנה, שהיה פעיל ברזיסטנס, ממילוז לאז'ן. היא התנדבה בצלב האדום ושובצה למשימה של העברת ילדים פליטים מאזור צרפת שנכבש בידי הגרמנים לאזור משטר וישי כדי לאחדם עם בני משפחותיהם. באחת ממשימות ההעברה, במאי 1942, נחקרה על ידי קצין גרמני אך סיפרה לו, בתור דוברת גרמנית שוטפת, שהיא מלווה ילדים לאיחוד עם הוריהם בדרום צרפת ובמזרחה, וכן הצליחה להסתיר את העובדה שחלק מהילדים היו יהודים. הגרמני נתן לה אישור שסייע לה במעברה. 
בתקופת גירוש היהודים מפריז ביולי 1942 הוסתרו ילדים יהודיים רבים אצל שכנים או מכרים. בורז'ה לקחה על עצמה את המשימה לסייע בהחבאתם וכן בהעברתם של רבים מילדים אלה לבריב-לה-גאייארד (צר') שבדרום צרפת, שם ארגוני סיוע יהודיים הסתירו את הילדים. עקב קשיים לוגיסטיים התאפשר לבורז'ה להעביר רק עד שמונה ילדים בכל פעם, ועל כן נסעה הלוך ושוב מספר פעמים.
בינואר 1943 סייעה בורז'ה למספר יהודים לחצות את הגבול לשווייץ. חלק מפעולות ההצלה של בורז'ה ומפעולותיה לאיחוד משפחות יהודיות נבעו מפניה ישירה של יהודים אליה, וחלקן - כתוצאה ממידע שהגיע לידיה במסגרת התנדבותה בצלב האדום.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הייתה בורז'ה עובדת סוציאלית בפרוידנשטט (Freudenstadt) שבגרמניה.

הכרה

ב-1980 הכיר יד ושם בהלן בורז'ה בתור חסידת אומות העולם.
בני הנפילים

דמויות

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו.

משפחת גריימארק

לוסיאן גריימארק (לוק גארוויי) - בעבר היה צייד צללים וחבר במעגל של וולנטיין. חברה הטוב ביותר של ג'וסלין. לוק הפך לאדם-זאב והחל בהנהגת להקה משלו. הוא כמו אב לקליירי ומאוהב בג'וסלין עוד מצעירותו. במהלך הספר הרביעי תכנן להתחתן עם ג'וסלין אבל החתונה נדחתה כשסבסטיאן דקר אותו. השניים מתחתנים בספר השישי.
אמטיס הרונדייל (לשעבר גריימארק) - ציידת צללים. אחותו הגדולה של לוק. לאחר שלוק הפך לאיש זאב היא ניתקה איתו קשר, דבר אשר הצטערה עליו מאוד. הייתה נשואה בעברה לסטיבן הרונדייל, אביו האמיתי של ג'ייס. היא מתוארת כדומה ללוק, בעלת עיניים כחולות ושיער חום מאפיר אסוף לצמות. מאוחר יותר, בספר החמישי, תוכניתו של סבסטיאן (ג'ונתן כריסטופר מורגנשטרן) מצליחה והיא נאלצת לשתות מהגביע השחור, בו נמצא הדם של לילית. היא הופכת לציידת צללים חזקה ואפלה בלי רצון משלה, אחת מתוך רבים ששונו, נשלטת על ידי סבסטיאן.
טובי טיילר

תקציר העלילה

הסרט מספר את סיפורו של טובי טיילר (קווין קורקורן), נער יתום בן 11, המתגורר בעיירה אצל דודו העני, טובי מרגיש שאיו הוא רצוי בבית, הוא הולך לצפות בהופעות הקרקס שהגיע אל עיירתם ושם הוא מוצא עבודה כמוכר בוטנים, פופקורן ותפוחים, הוא מצטרף אל הקרקס במסעה ברחבי ארצות הברית ושם מגלה טובי את העולם של אקרובטיקה והפעלולים השונים בקרקס, הוא מתיידד עם בן (הנרי קלווין), האחראי על הקוף-ליצן המאולף מר סטאבס, באחד האימונים על רכיבת סוסים לקראת אחת הופעות נפצע אחד הנערים המופיעים בקרקס, טובי מחליף אותו ובעזרתו של בן וחברים נוספים ובעזרת ידידו הקוף מר סטאבס הופך טובי במהירות לכוכב רכיבה ומלהיב את הקהל בהופעותיו. 
בשנת 1964 שודרה בטלוויזיה בארצות הברית כהצגה בשני פרקים.
סיכות צה"ל

כללי ענידת הסיכות

כללי ענף המשטר והמשמעת בצה"ל קובעים כי "הסמל ייענד במרכז חפי כיס שמאל, אלא אם זכאי החייל לסמל נוסף, כמפורט להלן:
אם זכאי החייל לסמל מערך הלחימה ואף לסמל המערך המסייע, יענוד את סמל מערך הלחימה על חפי כיס שמאל ויבחר לענידה על חפי כיס ימין בין סמל המערך המסייע לסמל ההכשרה והקורסים. 
בכל מקרה, לא יענוד חייל על חפי כיס ימין את סמל 
המערך המסייע וסמל ההכשרה והקורסים יחדיו".

סיכות קורסים פיקודיים

סיכת קורס פיקודי היא סמל צבאי המוענק למפקד בצה"ל.

סיכות קצונה

סיכת מפקד מחלקה היא סמל צבאי המוענק לבוגרי קורסי הקצינים בצה"ל.
הזכאות לסיכת מ"מ קודמת לרוב לזכאות לדרגת קצונה, אשר ניתנת רק בסיום ההשלמה החילית שבסופו של קורס הקצינים. אם הצוער אינו עובר את קורס ההשלמה החילית הוא זכאי לענוד את הסיכה לצד דרגתו הקודמת. אם דרגתו הקודמת הייתה פחותה מדרגת סמל, סיכת המ"מ מזכה את החייל בדרגת סמל.

היסטוריה של סיכת מ"מ

בתקופת ההגנה התקיימו קורסי מפקדי מחלקות בג'וערה. בשנת 1944 התקיים הקורס הגדול ביותר בו השתתפו כ-200 חניכים בהם הרמטכ"ל לימים – חיים בר-לב, וכן עוזי נרקיס, מאיר עמית, חיים גורי, דני מס ושלוש קצינות ראשונות. בקורס זה הוענק לחניכיו הבוגרים לראשונה אות מיוחד: סיכת מ"מ שאת צורתה הגה מדריך בקורס בשם משה (מונדק) בר-תקווה – חרב שזורה בענף זית. הרעיון לסמל זה בא לבר-תקווה מסמלו של בית הספר לקצינים של הצבא הפולני בו שירת מספר שנים קודם לכן - חרב סיף ארוכה על רקע ענף עץ אלון. רמטכ"ל ההגנה דאז, יעקב דורי, אישר את ההצעה לסמל, ועל ייצורו היה אחראי האדריכל אריה אלחנני. מאז שימשה סיכה זו גם כסמל ארגון ההגנה.
בצה"ל, מוענקת סיכת מ"מ לבוגרי קורס קצינים כללי, החל מהקורס הראשון בפיקודו של חיים לסקוב, שהסתיים ביוני 1948.
סיכת מ"מ משולבת בסמלים צבאיים רבים – בסמל צה"ל, בסמלים של חילות ויחידות רבות בצה"ל ובסמלים המוענקים לבוגרי קורסים פיקודיים בכירים בצה"ל.