גראנדדי

הקלטות מוקדמות

גראנדדי הוקמה בשנת 1992 על ידי הזמר, הגיטריסט והקלידן ג'ייסון ליטל, הבסיסט קווין גרסיה והמתופף אהרון בורץ'. הלהקה הושפעה בתחילה מלהקות פאנק אמריקאיות כגוןSuicidal Tendencies ו- Bad Brains. ליטל היה סקייטר מקצועי, אך פנה למוזיקה אחרי פציעה בברך שאילצה אותו להפסיק לגלוש. הוא עבד בטיפול בשפכים כדי לממן את רכישת הציוד, וכמה מההופעות המוקדמות של הלהקה היו בתחרויות סקייטבורד.
חברי הלהקה בנו אולפן בבית משפחת ליטל והאלבום הראשון שלהם היה הקסטה Complex Party Come Along Theories שיצאה בהוצאה עצמית באפריל 1994. הסינגלים "Could This Be Love" ו "Taster" יצאו מאוחר יותר באותה שנה. בשנת 1995 הצטרפו ללהקה הגיטריסט ג'ים פיירצ'יילד (גם הוא גולש מקצועי לשעבר שהתארח אצל הלהקה לפני), והקלידן טים דריידן. הקסטה השנייה Don't Sock the Tryer נגנזה ובמקומה הם הוציאו את המיני-אלבום A Pretty Mess by This One Band באפריל 1996 בלייבל Will Records שבסיאטל.
ב-1997 הם הוציאו את אלבומם הראשון באורך מלא Under the Western Freeway. בעזרתו של האו גלב מלהקת Giant Sand הם הוחתמו ב-Big Cat Records (שהייתה כבר אז חברת בת של V2), אשר הנפיקה מחדש את האלבום בשנה שלאחר מכן. האלבום כלל את הסינגל "A.M. 180", אשר הושמע בסרט הקולנוע הבריטי 28 יום אחרי, היה לשיר הנושא בתוכנית הטלוויזיה Charlie Brooker's Screenwipe והושמע בפרסומת לתוכנית רדיו בתחנת BBC Radio 1. הסינגל היה בשימוש גם בפרסומות טלוויזיה עבור דודג'. אחד הסינגלים של האלבום "Summer Here Kids" זכה בפרס סינגל השבוע לפי NME. אותו סינגל משמש גם במנגינת הפתיח בתוכנית הרדיו So Wrong It's Right של צ'רלי ברוקר בתחנת BBC Radio 4. האלבום הוביל לעלייה בפופולריות של הלהקה באירופה והם הופיעו בבמה המרכזית בפסטיבל רדינג ב-1998. הלהקה זכתה להצלחה בארצות הברית מאוחר יותר כאשר האלבום הונפק שוב על ידי V2. ב-1999 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות וביוני אותה שנה הוציאה אלבום קאברים בשם The Broken Down Comforter Collection 

חוזה עם חברת V2 

לאחר שלא היו מרוצים מהמאמצים של Will Records, הלהקה חתמה עם חברת V2 של ריצ'רד ברנסון ב-1999. האלבום הראשון שלהם תחת הלייבל היה המיני-אלבום Signal to Snow Ratio בספטמבר של אותה שנה. במאי 2000 הם שיחררו את האלבום השני שלהם, The Sophtware Slump שקיבל ביקורות מעולות. מגזין המוזיקה הבריטי NME שם אותו במקום ה 34 ברשימת "100 האלבומים הגדולים של העשור". העיתון אינדפנדנט תיאר אותו כשווה לאלבום OK Computer. האלבום הגיע למספר 36 במצעד האלבומים הבריטי. קהל המעריצים של הלהקה התרחב וכלל אנשים מפורסים כמו דייוויד בואי, קייט מוס וליב טיילר. עד תחילת 2001 האלבום מכר 80,000 עותקים ברחבי העולם. השיר "The Crystal Lake" לא היה להיט כאשר האלבום יצא אך זכה להיכנס לרשימת 40 השירים הטובים בבריטניה ב-2001.
בסביבות הזמן שיצא The Sophtware Slump הלהקה הוזמנה להיות להקת חימום בסיבוב ההופעות של אליוט סמית'. גרנדדי גם הופיעו כלהקת חימום של קולדפליי בסיבוב ההופעות שלהם בארצות הברית באמצע 2001. באותה שנה הגרסה של גראנדדי ל "Revolution" של הביטלס הושמעה בסרט קוראים לי סם.
האלבום השלישי שלהם, Sumday, יצא ב-2003. הוא הוקלט באולפן הביתי של ליטל. הלהקה קידמה אותו בסיבוב הופעות בארצות הברית, סיבוב הופעות של שלושה שבועות באירופה וסיבוב הופעות גדול יותר בארצות הברית. ליטל תיאר את האלבום "גראנדדי מושפעים מגראנדדי - האלבום האולטימטיבי של גראנדדי".
בשנים 2004 ו-2005, ליטל הקליט את אלבומה האחרון של גראנדדי Just Like the Fambly Cat למרות שבזמן שהוא שוחרר הלהקה החליטה להתפרק. שם האלבום הוא רפרנס לרצון של ליטל לעזוב את מודסטו, עיירה אשר הוא מתאר כ"שואבת נשמות של אנשים". האלבום היה בעיקר עבודתו של ליטל, אשר יצר את האלבום במשך שנה וחצי באולפן שבביתו במודסטו, תוך כדי צריכה של אלכוהול, משככי כאבים, וסמים פסיכואקטיבים, כאשר בורץ' ניגן באלבום בתופים. האלבום יצא במאי 2006 ולפניו בספטמבר 2005 יצא המיני-אלבום Excerpts From the Diary of Todd Zilla שהיה האלבום האחרון של הלהקה בזמן שהיו יחד.

הפירוק והתקופה שאחרי (2006–2012)

בינואר 2006, ליטל הודיע כי הלהקה החליטה להתפרק, הוא טען שחוסר הכנסות כספיות הוא הגורם לפירוק. האלבום Just Like the Fambly Cat יצא בתור אלבום פרידה. ליטל אמר ל-NME:
"זה היה בלתי נמנע... מצד אחד העקשנות שלנו השתלמה, אבל מצד שני הסירוב להתחייב כמו שלרוב מתחייבים הרע לנו... האמת היא שזה לא שיפר את המצב הכלכלי של רוב חברי הלהקה.". ליטל קבע פגישה במלון במודסטו, וזו הייתה הפעם הראשונה שחברי הלהקה היו בחדר ביחד מזה שנתיים. האווירה בפגישה תוארה על ידי ליטל כתסכול שנבע כתוצאה מנתק תקשורתי בין חברי הלהקה.
ליטל גם הצהיר כי הוא "נשרף מרוב סיבובי הופעות" וציין את חששותיו לגבי בעיות הסמים והאלכוהול שלו כגורם בפירוק הלהקה, ובשנת 2009 הוא הביע את העדפתו להיות אמן סולו.
הלהקה לא עשתה סיבוב הופעות אחרי יציאת Just Like the Fambly Cat אך ליטל המשיך לעשות מוזיקה.

איחוד ואלבום חדש (2012-היום)

ב 2012 הלהקה התאחדה והופיעה בכמה פסטיבלים באירופה וארצות הברית. ב 2016 הלהקה יצאה לסיבוב הופעות שני ובמרץ 2017 הם הוציאו את האלבום Last Place וליטל אמר שהוא יכול להבטיח לפחות עוד אלבום אחד נוסף בעתיד.
ב 2 במאי 2017 נפטר קווין גרסיה, בסיסט הלהקה.

סגנון מוזיקלי והשפעות

רוב הסאונד של הלהקה מאופיין על ידי הסינתיסייזר האנלוגי של ליטל, גיטרת הפאז, הבס והתופים של שאר הלהקה. הלהקה תוארה כ"אינדי-רוק חללי מתוק-מריר", "נאו-פסיכדליה חלומית", וגם "שילוב לא פשוט של צלילי גיטרות חמים ומוחשיים וצלילים אלקטרונים נטולי מניירות".
בעוד שלעיתים תיארו את הלהקה בתור "קאנטרי אלטרנטיבי", לדעתו של ליטל ללהקה יש יותר רגש של מוזיקת קאנטרי מאשר סגנון קאנטרי. בתחילת דרכם, סאונד הלו-פיי של הלהקה הושווה ללהקת פייבמנט. הלהקה גם הושוותה לרדיוהד (ואפילו תיארו אותה בתור "הרדיוהד הבאים" ב-2001), ויזר, פליימינג ליפס ואליוט סמית'.
ליטל ציין את הביטלס ואת Electric Light Orchestra בתור להקות משפיעות. ב-2013 טען "אני לגמרי בתיאום עם Electric Light Orchestra ועם ג'ף לין - אני מכיר את הבחור הזה כמו את כף ידי". הוא אמר ב-2009: "אני חושב שרוב ההשפעות המוזיקליות שלי התגבשו כשהייתי בן חמש או שש." היו שהשוו את השירה של ליטל לניל יאנג.

ליריקה

רבים מהשירים שלהם הם על טכנולוגיה והתנגדות לשינוי. ליטל אמר ב-2003 "קל לי להתמודד עם דברים מסוימים כאשר אני חי דרך עצמים דוממים".

טכניקות הקלטה 

הלהקה הקליטה ועיבדה בעיקר באולפנים ביתיים מאולתרים, מוסכים ומחסנים. למרות ששני האלבומים האחרונים עובדו במכשור ייעודי. הרבה מההקלטות נעשו על ידי ליטל לבדו באמצעות מקליט אנלוגי ו-Pro Tools.