google/wiki40b huggingface dataset:
גדוד הפורצים

גדוד הפורצים הוא כינויו של הגדוד הרביעי של חטיבת הראל של הפלמ"ח על פעולותיהם הנועזות במלחמת העצמאות, בפריצת הדרך לירושלים, סיוע לתושבים הנצורים, ועזרה ללוחמים על הגנת העיר. מפקדיו במלחמת העצמאות היו יוסף טבנקין ודוד אלעזר.
הגדוד הוקם בשנת 1944 והורכב משלוש היחידות המובחרות של הפלמ"ח. הוא השתתף במספר רב של קרבות, אשר שינו באופן משמעותי את פני המלחמה. בין היתר לחם במבצע נחשון, מבצע "מכבי א'" ו"מכבי ב'", מבצע ההר, ובמבצע חורב.
היה זה הגדוד העיקרי מטעם ההגנה שפרץ את הדרך לירושלים, בפעולה שהוגדרה כנקודת מפנה במלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה
רבים מלוחמי הגדוד ומפקדיו התקדמו בסולם הדרגות ומילאו תפקידים חשובים בצה"ל. ביניהם, דוד אלעזר, הרמטכ"ל התשיעי של צה"ל, רפאל איתן הרמטכ"ל ה-11 של צה"ל, אלוף עוזי נרקיס ותת-אלוף אורי בן ארי.
הגדוד הונצח על ידי ועדת השמות של מועצת עיריית ירושלים בקריאת שם רחוב 'הפורצים' על שמו, בדרך המובילה אל אזור לחימתם במערב העיר, כן נקרא על שם הגדוד, רחוב 'פורצי הדרך' באשדוד. בשער ציון, דרכו פרצו לוחמי הגדוד אל העיר העתיקה, נקבע לוח זיכרון לזכר הפורצים.
הגדוד פועל גם כיום במסגרת מבצעית. מפקד הגדוד הוא ערן שכטמן.
קרייג טי. נלסון

ביוגרפיה

נלסון נולד בעיר ספוקיין שבוושינגטון. בנם של ורה מרגרט, רקדנית ואיש העסקים ארמנד גילברט נלסון. נלסון נשר מלימודיו באוניברסיטת מרכז וושינגטון אך סיים את לימודיו האקדמיים עם תואר בדרמה במסגרת לימודיו אוניברסיטת אריזונה.
לנלסון חגורה חומה בקארטה.

קריירת משחק

נלסון החל את הקריירה שלו כקומיקאי בהרכב "The Groundlings". ביחד עם הקולנוען ההוליוודי בארי לוינסון והתסריטאי רודי דה לוקה הקים נלסון הרכב קומי והופיע עמו רבות במועדון "The Comedy Store" הפופולרי שבלוס אנג'לס.
את קריירת המשחק החל כשחקן קולנוע, הוא התגלה לראשונה בשנת 1980 בקומדיה של סידני פואטייה "שגעון על תנאי" בתפקיד הסוהר וילסון.
נלסון הוכר כבעל יכולות קומיות בתחילת דרכו, אך בשנות ה-80 הוא הוכיח את יכולות המשחק שלו גם בז'אנרים אחרים. נלסון שיחק במותחן הקלאסי "פולטרגייסט" בהפקת סטיבן ספילברג בתפקיד הראשי של סטיבן אב משפחת פרלינג, אותו גילם גם בסרט ההמשך "פולטרגייסט 2". הוא הופיע בדרמות "דמעות של שתיקה" של רולנד ג'ופה בתפקיד הנספח הצבאי, "סילקווד" של מייק ניקולס בתפקיד עובד המפעל וינסטון ו"כל הצעדים הנכונים" בתפקיד ניקרסון מאמנו של שחקן הפוטבול סטפן דג'ורג'ביץ' (טום קרוז). השתתף גם כן במותחן "תעלומת אומגה", סרטו האחרון של סם פקינפה ובסרט הפעולה "אקשן ג'קסון" בתפקיד איש העסקים פיטר דלפליין.
למירב הסופרלטיבים בקריירה שלו זכה נלסון בזכות משחקו הקומי בסיטקום "המאמן" של רשת ABC. נלסון גילם במשך כעשור את מאמן הפוטבול היידן פוקס, זכה בפרס אמי לשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרה קומית והועמד ל-4 פרסי גלובוס זהב.
במהלך שנות ה-90 השתתף במספר סרטים: בקומדיה של רוג'ר ספוטיסווד "טרנר והוץ'" בתור מפקד המשטרה הווארד הייד, בדרמה של רוב ריינר "פסק דין" בתפקיד אד פיטרס ובמותחן "מלכודת לפרקליט" של טיילור הקפורד בתפקיד איל ההון אלכסנדר קאלן אותו מייצג הפרקליט קווין לומקס (קיאנו ריבס). נלסון גילם גם את העיתונאי היהודי אמריקאי וולטר וינצ'ל בהפקת ה-HBO המוערכת "סיפורה של ג'וזפין בייקר".
בשנת 2000 השתתף נלסון בהפקת הטלוויזיה "תמונות מלוכלכות" המצליחה בתור השריף סיימון לייס ובמותחן הקולנועי "מועדון הגולגולות" בתפקיד השופט ליטן אביו של חבר הכנופיה הצעיר קאלב מדקרייק (פול ווקר) . מאותה שנה הוביל נלסון גם את צוות שחקני הסדרה הפוליטית "המחוז" במשך כ-4 עונות.
בשנת 2004 דיבב נלסון בסרט האנימציה שובר הקופות וזוכה שני פרסי האוסקר "משפחת סופר-על" את הדמות הראשית - "מר סופר-על". ב-2005 זכה נלסון לביקורות אוהדות כל הופעתו בדרמה הקומית הקולנועית "עד שהמשפחה תפריד בינינו" בתור הפרופסור קלי סטון.
ב-2007 השתתף בהפקה הקומית של בן סטילר "להבי התהילה" בתפקיד מאמן הריקוד רוברט. ב-2009 שיחק בקומדיה "ההצעה" בתפקיד ג'ו אביו של אנדרו פקסטון (ראיין ריינולדס).
בשנת 2010 הופיע בסרט "קומפני מן" והחל לשחקן בסדרת הדרמה "הורים במשרה מלאה" בתפקיד זיק ברוורמן אבי המשפחה המורחבת, תפקיד אותו מילא נלסון במשך 6 עונות.
ב-2015 השתתף בקומדיה "נראה אותך אסיר" בהפקת ויל פארל בתפקיד מרטין אביה של אליסה בארו (אליסון ברי) והבוס של ג'יימס קינג.

חיים אישיים

לנלסון שלושה ילדים: טיפאני, הסופר כריס נלסון והתסריטאי נוח נלסון מנישואיו הראשונים לרובין מקארתי. אשתו השנייה היא השחקנית לשעבר דוריה קוק נלסון.
אקארד פון גבלנץ

קריירה מוקדמת

פון גבלנץ נולד ב-26 בינואר 1891 בקניגסברג, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1910 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 (אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה). במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם עם יחידתו בקרבות השונים, ואף נפצע כמה פעמים. ב-18 באוגוסט 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובסוף 1916 הועבר לדיוויזיית המשמר ה-2. בקיץ 1918 הוא צורף למטה הכללי הגרמני, וב-18 באוגוסט אותה שנה הוא הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון גבלנץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-31 במרץ 1928 הוא נסע לרוסיה למשך שנה, וב-1 בפברואר 1930 הוא הועלה לדרגת מיור. בתחילת 1932 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-9, וב-1 באפריל 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-29, וב-1 באפריל 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 בדצמבר 1935 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-18, ובמרץ 1937 נולד בו. ב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובאותו החודש נולדה בתו. בסוף נובמבר אותה שנה הוא מונה למפקד אגד הרגלים ה-5, וב-1 במאי 1939 הוא מונה למפקד אגד הרגלים ה-4, לאחר שאף כיהן תקופה מפקד העיר פראג.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה פון גבלנץ מפקד "חטיבת נצה", אשר הפכה לאחר מכן לדיוויזיה ה-301, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה הרביעית, אולם כעבור כמה ימים מונה למפקד העיר ברומברג. ב-1 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-32, אולם כעבור חודשיים הוא מונה ב-1 בדצמבר למפקד הדיוויזיה ה-7, שאותה הוביל באביב 1940 במהלך המערכה על צרפת, כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון גבלנץ לדרגת גנרל לוטננט, וב-15 באוגוסט הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה הרביעית, ואף לחם עמה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק ובמהלך הקרב על מוסקבה. ב-24 בדצמבר 1941 הוא מונה לפקד זמני של הקורפוס ה-27, ופיקד עליו עד ה-3 בינואר 1942. ב-10 בפברואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-384, ולחם עמה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה ה-17 וארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן לחם עמה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוסים ה-8 וה-11 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית. ב-16 בינואר 1943 הועבר פון גבלנץ לעתודת המילואים, ובאמצע מרץ 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-404. ב-1 ביולי 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-232, ולחם עמה בחזית האיטלקית עד סוף המלחמה.

לאחר המלחמה

בשנת 1947 שוחרר פון גבלנץ מהשבי והוא התגורר בריינבאך, שם חי עד מותו ב-17 בדצמבר 1978.
דסטורויה

היסטוריה

מקורו של דסטורויה הוא מושבה שלמה של סרטנאים פרקמבריאליים מיקרוסקופיים ששוחזרו ועברו מוטציה על ידי פצצת משמיד החמצן שהופעלה כדי להרוג את הגודזילה המקורי של אותו יקום בשנת 1954, כפי שהוסבר בהייסי.
בשנת 1996, הסרטנאים המיקרוסקופיים מתפתחים קדימה אבולוציונית וגודלים לגודל אדם ואף מצליחים להדוף את כוחות ההגנה של יפן. מאוחר יותר, הסרטנאים הגדולים מתפתחים ליצור ענק אחד מעופף אשר מקבל את שמו המפורסם ״דסטורויה״ ונלחם מול גודזילה ג'וניור. לאחר שגודזילה וגודזילה ג'וניור הביסו את צורתו המעופפת של דסטורויה, דסטורויה מתפתח קדימה אבולוציונית ומתפתח לצורתו הסופית. הוא מצליח להרוג את גודזילה ג'וניור ופונה להילחם בגודזילה. גודזילה וכוחות ההגנה של יפן מצליחים להביסו, אך גודזילה כבר גוסס ומת, בדומה לגודזילה המקורי מ-1954.

עיצוב

לקראת סוף סדרת סרטי הייסי, התסריטאי קאזוקי אומורי הציע תחילה שגודזילה יילחם מול רוח הרפאים של גודזילה המקורי מ-1954, אך רעיון זה בוטל עקב כך שגודזילה נלחם כבר במספר אנטגוניסטיים של אותו יקום (בהם ביולאנטה, מכה-גודזילה וספייס-גודזילה). עם זאת, הוחלט לשמור על האזכורים של הסרט המקורי על ידי החזרתה של פצצת המימן ״משמיד החמצן״, הנשק שהרג את גודזילה המקורי. הדמות שנוצרה תחילה נקראה ״ברובארוי״, אם כי הרעיון לדמות זו בוטל עקב שהשם דמה מדי למילה ״ברברי״, ולכן שם זה יכול היה להיחשב כגזעני. שמו של ברובארוי שונה אחר כך ל״דסטורויה״.
עיצוביו של ברובארוי דמו יותר לדיונון, אם כי הרעיון היה שדסטורויה יתעלה על גודזילה בגובה. כל צורותיו של דסטורויה עוצבו על ידי מינורו יושידה, שהונחה להפוך את היצור לסרטן מפלצתי. עיצובו הסופי של דסטורויה עוצב על ידי המאייר נוריושי אוראיי, ששילב זאת בכרזת הסרט. תיאורו של אוראיי שימש מאוחר יותר כבסיס למודל תלת-ממדי ששימש לבניית חליפתו של דסטורויה.
חיים אידיסיס

ביוגרפיה

אידיסיס נולד בתל אביב ובין השנים 1984–1988 למד במגמת בימוי והפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1993–1999 לימד בקמרה אובסקורה ובין השנים 1995–2008 הרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב. כמו כן הרצה בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה על שם סם שפיגל בירושלים בין השנים 2001–2006, וכיום מלמד בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי ובבית הספר "במעלה".
אידיסיס כתב, יצר וערך תסריטים למספר רב של יצירות טלוויזיוניות. בהן: "זהו זה!" (בין השנים 1989–1996), "מוצ"ש", "עניין של זמן", "בקצה המכחול", "פלאי קלעים", קריאת כיוון, "אחי אחי", "סיפורי גן-חיות", "שוקו טלעד", "הביגבגים", "החברה הטובים", "סיפורי סומסום", "רחוב סומסום", "המופע של אבי קושניר", "כאן ועכשיו", "שערוריה", "החיים זה לא הכל", "לילה גוב", "יצפאן", "הערב עם אלי יצפאן", "חלומות מתוקים", "כל העולם במה", "הכבש ה-16", ו"הצלצול הוא בשבילי".
אידיסיס היה בעל הרעיון לתסריט המסגרת בסרט "כבלים" בכיכובם של אריק איינשטיין ומוני מושונוב, וכתב את התסריט ל"להיות כוכב" בבימויו של ארנון צדוק.
אידיסיס כתב מחזות שהוצגו על הבמות, בהם: "שבועת האדרה"( תיאטרון אורנה פורת, 1993), "צבע הפנינה" (תיאטרון אורנה פורת, 1994), "שבי אמא" (תיאטרונטו, 1996), היה אחד מהכותבים הראשיים באירוע "פעמוני היובל" ליובל שנים למדינת ישראל. כתב את "יש לי כנרת" (תיאטרון באר שבע), וטרילוגיית מחזות זמר "שלמה המלך ומלכת שבא", "יעקב ועשיו" ו"דוד וגולית" עבור להקת המחול ענבל. כתב את "הם יורים גם ביונים" עבור יום הזיכרון ליצחק רבין (תיאטרון הבימה, 2001), "גולגתא" (עיבוד למחזה שכתב שמואל רפאל) (צוותא), "מעשה בקערה ומצקת" (תיאטרון אורנה פורת, 2004), ו"הנער מסיביליה" (תיאטרון המדיטק, 2010).
אידיסיס כתב את השיר "המסע לארץ ישראל" שהלחין שלמה גרוניך. השיר נכתב בעקבות העלאת קהילת ביתא ישראל לישראל והפך לשיר מזוהה עם המסע בביצוע של שלמה גרוניך ומקהלת שבא.
אידיסיס הוא אביה של השחקנית והתסריטאית סתיו אידיסיס ואחיו הצעיר של התסריטאי בנצי אידיסיס (שחיבר את המונודרמה "נבלות", ע"פי יורם קניוק, בכיכובו של אלכס אנסקי)
לארה פלין בויל

קורות חייה

בויל נולדה בדבנפורט, איווה למשפחה שרובה ממוצא אירי. שמה ניתן לה על שם אחת הדמויות ברומן "ד"ר ז'יוואגו" של בוריס פסטרנק. ילדותה עברה עליה בשיקגו ובמדינת ויסקונסין. היא למדה באקדמיה לאמניות של שיקגו.

קריירה

תפקידה הראשון בקולנוע היה תפקיד קטן בסרט "שמתי ברז למורה" (1986), בזכותו הצטרפה לאיגוד שחקני המסך למרות שהסצנה שלה נחתכה לבסוף בעריכה. לאחר מכן שחקה ב-1987 במיני-סדרה Amerika, ב-1988 בסרט "פולטרגייסט 3" וב-1989 בסרט "ללכת שבי אחריו".
תפקידה המשמעותי הראשון היה גילום דמותה של דונה הייוורד, אחת הדמויות המרכזיות בסדרה "טווין פיקס" שזכתה לביקורות מהללות. לאחר סיום הסדרה ב-1991, הפיק דייוויד לינץ' סרט בשם "טווין פיקס - אש הולכת עמי" אך בו סרבה בויל להשתתף בשל הצעות טובות יותר שעמדו בפניה. את תפקיד דונה בסרט גילמה מוירה קלי.
במהלך שנות התשעים שיחקה בויל במספר סרטים, בהם סרטים שזכו להצלחה ואחרים שכשלו בקופות. ב-1992 שיחקה בדרמת הפשע "תאומים ובנים" (Equinox), שביים אלן רודולף. באותה שנה שיחקה בדרמת הנעורים "איפה הימים לוקחים אותך" לצד ויל סמית'. ב-1994 הופיעה בסרט "שלושה במיטה אחת. ב-1997 היא ניגשה למבחני בד לתפקיד הראשי בסדרה "אלי מקביל" אך זה ניתן לבסוף לקליסטה פלוקהארט. עם זאת, בויל הותירה רושם עז על יוצר הסדרה, דייוויד אי קלי, וזה יצר עבורה את תפקיד המשנה לפרקליט המחוז, הלן גמבל, בסדרה אחרת, הפרקליטים.
בויל כיכבה בסדרה זו עד 2003, אז חלו שינויים בצוות השחקנים במטרה להעלות את פופולריות הסדרה ותפקידה בה נסתיים. על גילום תפקידה של הלן הייתה בויל מועמדת לפרס אמי וכן למספר פרסי איגוד שחקני המסך.
שיחקה גם בעונה השלישית של התוכנית לאס ווגאס כמוניקה מנקוזו הבעלים החדשים של בית המלון מונטסינו.
בשנת 1998 גילמה תפקיד מרכזי בסרט אושר. בשנת 2002 גילמה בויל תפקיד ראשי בסרט המצליח "גברים בשחור 2", בו שיחקה את תפקידה של החייזרית המרושעת סרלינה. היא גם התארחה במספר פרקים של אלי מקביל, בסדרה "חוק וסדר" ובסדרות נוספות.
בשנת 2009 שיחקה בדרמת הפשע "החיים הלוהטים בקראקטאון" בתפקיד: הזונה בטי מקביין, בכיכובה של שאנין סוסאמון.

חיים אישיים

בויל נשואה בפעם השנייה. לבעלה הראשון נישאה באוגוסט 1996 והתגרשה ממנו שנתיים לאחר מכן. כיום היא נשואה לדונלד ריי תומאס השני, משקיע נדל"ן לו נישאה בדצמבר 2006. היא מתגוררת עמו בבוורלי הילס בבית שנבנה במקור כמעון המשרתים של השחקנית מרי פיקפורד.
היאס

היאס (באנגלית: HIAS, ראשי תיבות: Hebrew Immigrants Aid Society, "החברה לסיוע למהגרים עבריים") הוא ארגון יהודי-אמריקאי שהוקם במטרה לסייע ליהודים נתיני ארצות הברית להשיג רישיונות כניסה עבור קרוביהם שבאירופה, לעזור להם בצעדיהם הראשונים בארץ החדשה ולהילחם בחוקים המגבילים את אפשרות ההגירה של יהודים מארץ לארץ. מטרת ארגון היאס היום היא לסייע לפליטים (לאו דווקא יהודים) שמצוקתם היא הקשה ביותר, לסייע להם לאיחוד משפחות ולפעול למען ביטחונם.
החל משנות ה-70 של המאה ה-19 קמו בארצות הברית ארגונים שונים שמטרתם הייתה לסייע למהגרים היהודים מאירופה. מהגרים שהגיעו בגלים גדולים בעיקר החל משנות ה-80 של המאה ה-19 בעקבות הפוגרומים והאנטישמיות ברוסיה. אחד מאותם ארגונים היה "בית המקלט העברי" (The Hebrew Sheltering House) שנודע גם בשמו העברי "הכנסת אורחים", שהוקם בשנת 1889 על ידי יהודים ממזרח אירופה ונועד לדאוג למקלט לפליטים חסרי בית. ארגון אחר היה ה"אגודה לעזרה למהגרים עבריים" (Hebrew Immigrant Aid Society) שהוקם בשנת 1902. שני ארגונים אלה התאחדו בשנת 1909 ויצרו את הארגון "האגודה למקלטים ועזרה עבור מהגרים עבריים" (Hebrew Sheltering and Immigrant Aid Society), הידוע כיום כ-HIAS.
הארגון, שחבריו היו בעיקר מהגרים שהתבססו, חילק את פעילותו לשניים: הנשים עסקו יותר בחיי היום-יום וסייעו למהגרים החדשים יותר במזון, בלבוש ומקום לינה בעוד הגברים התמקדו יותר בשתדלנות ופעילות ארגונית במטרה לסייע בהשגת רישיונות הגירה, בהליך ההתאזרחות בארצות הברית ובמציאת מקורות תעסוקה.
הארגון היה מעורב בסיוע לפליטים לא יהודים כדוגמת פליטי מלחמת וייטנאם קמבודיה ולאוס.  מתחילת המאה ה-21 היאס כולל בפעילותו עזרה ליישוב מחדש עזרה לפליטים לא-יהודים.
רוברט באוורס, הלאומן האנטישמי שביצע את הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג, טען שפעל כנגד היהודים בשל פעילות ארגון היאס בארצות הברית.
מנחם נחום פרידמן (בויאן)

רבי מנחם נחום פרידמן (כ"א בכסלו תרכ"ט, 5 בדצמבר 1868 - י"ט באב תרצ"ו, 7 באוגוסט 1936) היה האדמו"ר השני של חסידות בויאן, בנו הבכור של ה"פחד יצחק" מבויאן.

ביוגרפיה

נולד בסדיגורה למלכה בת רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא ולרבי יצחק, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין. בשנת תרמ"ד נישא לחוה, בת דודו זקנו רבי מרדכי שרגא פרידמן מהוסיאטין. לאחר נישואיו התגורר שלוש שנים סמוך לחמיו. 
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט יחד עם אביו ואחיו לווינה. לאחר פטירת אביו בשנת תרע"ז (1917), הוכתר לממלא מקומו, ומרבית חסידי בויאן פנו אליו. שלושת אחיו החלו לכהן אף הם. לאחר מספר שנים עבר מווינה לצ'רנוביץ בבוקובינה שם גרו חסידים רבים. 
ביקר בארץ ישראל בתרפ"ז, בתחילת הקיץ. בביקורו שהה בירושלים ועלה לגליל להשתטח על קברי צדיקים ולבקר את קהילות החסידים בטבריה ובצפת. כמו כן, הדליק את ההדלקה על גג ציון קבר הרשב"י במירון בל"ג בעומר, אשר עברה אליו בירושה מאת זקנו, רבי ישראל מרוז'ין שקנה זכות זו מידי זקני צפת. 
נפטר בי"ט באב תרצ"ו (1936), ונקבר באוהל אביו בווינה. דברי תורתו כונסו בספרים "תפארת מנחם" ו"דברים ניחומים", ביידיש ובעברית. 
אחריו שימשו באדמו"רות בניו רבי אהרן ורבי מרדכי שרגא, שסירבו באופן רשמי ליטול את כתר האדמו"רות, אך למעשה ערכו שולחנות יחד ואמרו דברי תורה. לצידם הוכתר חתנו רבי משה פרידמן (בעל בתו מרים), חבר מועצת גדולי התורה ורב מפורסם. החסידים במזרח אירופה פנו בעיקר לבנו רבי אהרן ואילו החסידים בארץ ישראל פנו לחתנו רבי משה.
על שמו בתי כנסת של החסידות "תפארת מנחם נחום" בבתי הורנשטיין בירושלים ו"תפארת מנחם" בשכונת הגפן בביתר עילית.
סמבה (ארגנטינה)

הסמבה Zamba היא סגנון מוזיקלי וריקוד הרווח בארגנטינה - בעיקר בפרובינציות הצפון מערביות: סלטה, טוקומן, סנטיאגו דל אסטרו, קורדובה ואחרות.
אין שום קשר בין הסמבה (Zamba) הארגנטינאית לסמבה (Samba) הברזילאית, והמונח סמבה יתייחס בערך זה לזו הארגנטינאית.

מקורה של הסמבה

מקורה של הסמבה בפרו באמצע המאה ה-19, סמוך לקבלת בעצמאות, בסגנון בשם Zamacueca שהתפצל מאוחר יותר לשני סגנונות שונים: הסמבה והקואקה (Cueca); כשהראשון איטי ומלנכולי יותר באופיו והשני מהיר ועליז יותר, אך לשניהם מבנה דומה.
המילה סמבה מקורה ככל הנראה במונח zambo שהתייחס לתערובת של אפריקאים ואינדיאנים.
מקובל לזהות את Zamba de Vargas בתור "אם כל הסמבות", והסמבה המוכרת הוותיקה ביותר.

מבנה מוזיקלי

השיר כתוב במקצב של 3/4 או 6/8, ונעשה בו שימוש בסינקופות ש"שוברות" את הקצב.
הוא מחולק לשני חלקים - הראשון והשני (La primera, La segunda), כשבכל חלק יש שני בתים ופזמון חוזר. בכל בית וכן גם בפזמון - יש ארבע שורות, ושתי האחרונות מושרות פעמיים.
במקרים נדירים לסמבה לא יהיה פזמון (La Lopez Pereyra, Zamba de Vargas).
השיר נפתח לרוב בהקדמה מוזיקלית, שחוזרת שוב לפני החלק השני; והוא מסתיים עם סיום הפזמון בחלק השני (לא מקובל שימוש בפייד אאוט למשל).
ההקדמה היא באורך של כ-20 שניות, והיא מהווה לא פעם תת-יצירה בפני עצמה.

אופי הסמבה והתוכן שלה

לסמבה יש נטייה כללית להיות איטית, נוסטלגית ומלנכולית, ולעיתים אף דרמטית; בניגוד לקואקה שהיא גרסתה הקצבית יותר; אך יש גם סמבות יותר עליזות, למשל - הסגנון המקובל בטוקומן (La tucumanita, El jardin de la republica).
מילות השירים מתייחסות רבות לנופים המקומיים, שמות של מקומות, מנהגים מקומיים וכו'; ונעשה בה לא פעם שימוש בקצ'ואה ובדיאלקטים מקומיים (La tucumanita, Paisajes de Catamarca).
בנוסף- יש לסמבה נטייה להיות רטרוספקטיבית ולהתייחס לעצמה (Zamba de mi esperanza, La Candelaria).
במהלך הסמבה נבנה מתח שמצטבר לאורך שני הבתים והפזמון, ומגיע לידי קתרזיס בחזרה על שתי השורות האחרונות בפזמון.
בסמבות המתייחסות לקרנבל ולחגיגות הכפריות מקובל לשלב בשיר צהלות של חוגגים שתויים (בפועל מדובר כמובן בחיקויים שמבצעים הזמרים עצמם).

הריקוד

הריקוד הוא ריקוד זוגות בעל מבנה קבוע פחות או יותר, הוא נרקד בתלבושות כפריות טיפוסיות, הרקדנים מחזיקים מטפחת לבנה ומנפנפים בה מעל ראשם והיא אמורה לבטא את רגשותיהם.
הרקדנים אינם נוגעים זה בזה אלא נעים בתנועות סיבוביות תוך החלפת מקומות; והריקוד מייצג חיזור של הגבר אחר האישה, בו הוא כובש את ליבה בסוף.
הרקדנים רוקדים במהלך השירה, ונחים במהלך ההקדמה לפני כל אחד מהחלקים.
חלק בלתי נפרד מהסמבות הן ההוראות לרקדנים: ההכרזה לפני כל הקדמה איזה חלק מתחיל, הוראה להתחיל לרקוד עם סיום ההקדמה, הודעת סיום לפני החזרה על שתי השורות האחרונות בפזמון ועוד.

כלים מוזיקליים

כלי הנגינה המקובלים בסמבה הם הגיטרות - גיטרה מובילה וגיטרות מלוות, ותוף בומבו לגוארו שמתבלט בתפקידו המינימליסטי (לא מקובל לעשות בו שימוש רב בסמבה, וכשכן נעשה שימוש - הוא בולט יותר).
יחד עם זאת ניתן לפגוש בביצועים שנעשה בהם שימוש בחלילית קֶנָה (האופיינית למוזיקה האנדית), בנדוניאון (שמקובל בטנגו העירוני), בכינור וכו'; ובביצועים מודרניים - גם בכלים אלקטרוניים.
אליעזר גולדמן

קורות חיים

אליעזר גולדמן נולד בניו יורק, למד בבית הספר התיכוני של "ישיבה קולג'" ולאחר אישורה כאוניברסיטה בישיבה אוניברסיטה. במקביל למד בבית המדרש הרבני ע"ש ר' יצחק אלחנן.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה העברית.
בשנת 1941 הצטרף לקיבוץ הדתי שדה אליהו, אחד מיישובי "חומה ומגדל", שם התגורר עד לפטירתו. גולדמן עבד שנים בגן הירק ואף היה מרכז המשק. הוא לימד בבית הספר המשותף של משקי הקיבוץ הדתי בעמק בית שאן. היה מן האידאולוגים הבולטים של תנועת הקיבוץ הדתי.
למד ולימד במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בתורת הפרגמטיזם.
עסק במחקר ובפרשנות על הרמב"ם, רב סעדיה גאון, הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
גולדמן הושפע מהגותו של ישעיהו ליבוביץ, ופיתח הגות דתית פלורליסטית המכירה במורכבות זהותו של האדם מכל המדורים השונים שבהם הוא חי (הלכתי, מודרני, פוליטי, חברתי וכו') והדוחה תביעה לבלעדיות של אחד מהם. בין חידושיו הבולטים הוא המושג מטא-הלכה. מושג המדגיש את המטען הערכי והאידיאולגי של הפוסק בבואו לפסוק הלכה.
ב-1988 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
הקבינט של ארצות הברית בממשל דווייט אייזנהאואר

הקבינט של ארצות הברית בממשל דווייט אייזנהאואר כיהן במשך שמונה שנים - ממועד השבעת הנשיא דווייט אייזנהאואר ב-20 בינואר 1953 ועד לסיום כהונתו השנייה ב-20 בינואר 1961.

הרכב הקבינט

במרץ 1953, בראשית כהונתו של אייזנהאואר כנשיא, הוקמה מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה והנשיא צירף את העומדת בראשה לקבינט.
הקבינט כלל 11 בעלי תפקידים. כיהנו בו 21 גברים ואשה אחת. שלושה מהם - סגן הנשיא ניקסון, שר הדואר ארתור סאמרפילד ומזכיר החקלאות עזרא טאפט בנסון - כיהנו בתפקידיהם במשך כל תקופת כהונתו של אייזנהאואר.
לודוויג לוין יעקובסון

לודוויג לוין יעקובסון (בדנית: Ludvig Levin Jacobson;‏ 10 בינואר 1783 - 29 באוגוסט 1843) היה כירורג יהודי-דני. הוא ידוע בשל גילוי "איבר יעקובסון" הקרוי על שמו.

תחילת הקריירה

יעקובסון נולד בקופנהגן למשפחה יהודית והתחנך בליציאון גרמני בסטוקהולם שבשוודיה, אך משגמר אומר ללמוד רפואה שב לקופנהגן ונכנס בשערי האקדמיה הכירורגית. בשנת 1804 קיבל תוארי C.B ו-M.D. בשנת 1806 נתמנה שם לעוזר מנתח, וב-1807 למרצה לכימיה. מ-1807 עד 1810 עבד כחונך בבית הספר הגבוה המלכותי לווטרינריה וחקלאות (Den Kongelige Veterinær og Landbohøjskole) בקופנהגן.

התפתחות מקצועית

בזמן ההפצצה של קופנהגן על ידי הבריטים ב-1807, שירת יעקובסון כרופא צבאי. לאחר הכניעה הוא הפגין התלהבות לבצע מחקר רפואי וביקש רשות לבקר בבתי החולים בשדה של הבריטים. ב-1809 הוא תיאר את ביקוריו בפרסום Bibliothek for Læger (ספרייה עבור רופאים).
יעקובסון התפרסם לראשונה בתחום האנטומיה ההשוואתית, מדע ששימש באותה עת כבסיס העיקרי ללימודי הביולוגיה ואומץ בהתלהבות על ידי מרבית המלומדים של התקופה. בשנת 1809הודיע יעקובסון לאגודה הדנית למדעים על גילוי ומחקרים שערך בנושא איבר הרחה נוסף ביונקים (שמאוחר יותר נקרא "איבר יעקובסון". ראו ערך מורחב בנושא), המאפשר להריח פרומונים, ותרכובות כימיות נוספות. תגלית זו הציבה בן לילה את יעקובסון בשורה הראשונה של הביולוגים באותה תקופה. האגודה הדנית למדעים העניקה לו מדליית הוקרה מכסף ובנוסף זכה בדרגה צבאית של רופא גדודי ובמלגה מלכותית שאיפשרה לו לערוך מסעות בגרמניה וצרפת.
בעת שהותו בפריז הקדיש יעקובסון זמן רב ללימודי רפואה מעשית וכירורגיה, והצלחתו בנושא הניעה את הממשלה הדנית להסדיר לו קבלה לצבא הצרפתי כדי שיחקור את ההליכים הרפואיים הנהוגים בו. ב-1814 עבד יעקובסון בבית חולים שדה ליד לייפציג ולקה בחום גבוה מאוד כאשר המקום הותקף בידי קוזאקים. הוא שב לדנמרק באותה שנה וקיבל תואר כבוד של דוקטור לרפואה ולכירורגיה מאוניברסיטת קיל. ב-1816 העניקה לו אותה אוניברסיטה תואר פרופסור.

המצאת מכשירים כירורגיים

יעקובסון המציא כמה וכמה מכשירים שהועילו מאוד למדע הכירורגיה, ובהם מכשיר לעצירת דימום עורקי ומכשיר בשם lithoclast לריסוק אבנים בשלפוחית השתן. ה-lithoclast של יעקובסון שופר מאוחר יותר בידי הכירורג הצרפתי הידוע גיום דופיטרן.

פרסים ותוארי כבוד

ב-1833 העניקה האקדמיה הצרפתית למדעים ליעקובסון מדליית זהב ו-4,000 פרנקים על מחקריו החשובים בנושא מערכות הכליות של ציפורים וזוחלים. יעקובסון גם התמנה לחבר באקדמיה הצרפתית למדעים עם מותו של חוקר האנטומיה האנגלי סר אוורארד הום. ב-1836 הוא נבחר לחבר של כבוד באגודה הרפואית המלכותית של דנמרק. בנוסף, הוכתר יעקובסון ב-1829 כ"אביר הדגל הדני" (knight of the Danebroge) וב-1836 קיבל את צלב הכסף של אותו מסדר. הוא גם זכה בתוארי כבוד נוספים מכמה שליטים זרים. ב-1840 הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.

יהדותו

למרות ההוקרה והחנופה שהורעפו עליו, חש יעקובסון עצב משום שכיהודי נחסמה בפניו ההעסקה באוניברסיטת קופנהגן. הוצעה לו משרת פרופסור באוניברסיטה זו בתנאי שיתנצר, אולם הוא סירב לנטוש את דת אבותיו. יהדותו גם מנעה ממנו לקבל להזמנה רשמית להשתתף בכנס הראשון של מדעי הטבע בכריסטיאניה (אוסלו) ב-1822 משום שבאותה עת נאסר עדיין על יהודים לשהות בנורווגיה.
יעקובסון נפטר בקופנהגן בשנת 1843.
קורפבול

קורפבול הוא משחק כדור קבוצתי. הוא נחשב (ביחד עם משחק הנט-בול) כהסתעפות של משחק הכדורסל. המשחק פותח בתחילת המאה ה-20 בהולנד, וזוכה עד היום לפופולריות רבה במדינות בנלוקס. בשנים האחרונות המשחק זוכה לפופולריות הולכת וגדלה גם בשאר העולם.
המשחק נבדל משאר ענפי הספורט הקבוצתיים היות שהוא ענף ספורט מעורב לגברים ונשים.

מהלך המשחק

משחק קורפבול יכול להיערך גם במגרש פתוח או סגור. מגרש הקורפבול מחולק לשני חצאים הנקראים "אזורים", שבכל אחד מהם יש עמוד בגובה 3.5 מטר עם סל, הנקרא קורף (סל בהולנדית, מכאן שם המשחק) בקצהו. הסל ממוקם בשליש האזור היותר קרוב לקצה המגרש. כדור המשחק דומה בצורתו ובמשקלו לכדורגל.
במהלך המשחק שתי קבוצות, אשר מורכבות מ 4 גברים ו 4 נשים כל אחת, מנסות לקלוע לסל היריבה, וזאת רק על ידי מסירות באוויר. אסורה ההקפצה של הכדור, ריצה עם הכדור, ומגע בין שחקנים/ות. כל קבוצה מתחלקת ל 2 תת-קבוצות, אחת לכל אזור - התקפה והגנה, כשקבוצת הגנה אחת משחקת באותו אזור מול קבוצת ההתקפה של היריבה, ולהפך. כל תת-קבוצה כוללת 2 שחקנים ושתי שחקניות. אחרי 2 סלים, תת-הקבוצות מתחלפות בתפקידים, ובמחצית שתי הקבוצות מחליפות צדדים במגרש.

היסטוריה

על פי מרבית העדויות, מורה ההתעמלות ההולנדי ניקו ברקהויסן נחשב לממציא המשחק. מסופר שבשנת 1902, במהלך ביקור בשוודיה, הוא נחשף למשחק הרינגבול, ובשובו להולנד הגה את עקרונות המשחק, כשהעקרון המנחה אותו הוא שילובם של בנים ובנות באותו המגרש.

קורפבול בעולם

בראשיתו משחק הקורפבול שוחק בהולנד ובלגיה, ונערכו משחקי הדגמה במסגרת אולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואמסטרדם (1928).
התאחדות הקורפבול הבינ"ל נוסדה בשנת 1933, וחברות בה (נכון לפברואר 2018) 67 התאחדויות קורפבול לאומיות.

אליפות העולם נערכת משנת 1978, כשנבחרת הולנד זוכה במרבית התארים, כולל האחרון שנערך בבלגיה בשנת 2015.

אליפות אירופה האחרונה נערכה בשנת 2015 בהולנד בזכייתה של הולנד.

הקורפבול מוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, אך עוד לא נכלל במסגרת המשחקים האולימפיים. עם זאת, נכלל הקורפבול במסגרת המשחקים העולמיים (World Games) תחרות המתקיימת בחסות הוועד האולימפי הבינ"ל כל 4 שנים וכוללת ענפי ספורט לא-אולימפיים.

הקורפבול בישראל

בישראל נכון להיום הענף מתקיים בעיקר במסגרות שיעורי ספורט בבתי ספר יסודיים ואין לענף גוף ארגוני.