google/wiki40b huggingface dataset:
ערש הציוויליזציה

המונח ערש הציוויליזציה (באנגלית: Cradle of civilization) מתייחס למקום/ות בו החלה הציוויליזציה האנושית. התפיסה הנפוצה כיום היא, שלא היה מקום אחד שהוא ערש הציוויליזציה האנושית, אלא היו כמה תרבויות שהתפתחו במקביל באופן עצמאי, כאשר האזורים בהם התפתחו לראשונה ציוויליזציות היו אזור הסהר הפורה (במצרים העתיקה, הלבנט, ובמסופוטמיה), הודו העתיקה וסין הקדומה. מידת ההשפעה ההדדית של התרבויות הקדומות הללו זו על זו שנוי במחלוקת. כמו כן, התפיסה המקובלת כיום היא שהתרבויות הפרה-קולומביאניות של מסו-אמריקה, בעיקר אלו אשר נמצא באזור בו נמצאת כיום מקסיקו, ואלו שנמצאו באזור בו נמצאת כיום פרו, התפתחו באופן מבודד ועצמאי מהציוויליזציות של אסיה, אירופה, ואפריקה.
ההיסטוריונים נוהגים להגדיר קיומן של ציוויליזציות על פי קריטריונים שונים, כגון שימוש בכתב, וקיומן של ערים, מעמדות חברתיים, חקלאות, בעלי חיים, מבני ציבור, מטלורגיה, וארכיטקטורה מונומנטלית.
העדויות הקדומות ביותר ליישובים קבע נמצאו באזור הלבנט ומתוארכים לסביבות תחילת המאה ה-12 לפנה"ס.
הארמייה ה-27 (ברית המועצות)

היסטוריה

היחידה הוקמה במאי 1941 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור אסטוניה הסובייטית ולטביה הסובייטית. בין מטרות הארמייה היה הגנה על החופים הבלטיים ואיים בים הבלטי. מטה הארמייה היה ממוקם בריגה.
לאחר פלישת וורמאכט הארמייה ה-27 קיבלה פקודה להתמקם על קוו ההגנה לאורך הגדה הצפונית של דבינה המערבית. אומנם, יחידות הארמייה לא הצליחו לעמוד ביעד זה. תוך זמן קצר הם נסוגו צפון-מזרחה למחוז פסקוב. ביולי 1941 הם המשיכו לסגת מזרחה. בסוף אוגוסט 1941 ורמאכט התחיל במתקפה לאורך כל הגזרה של החזית הצפון-מערבית. יחידות הארמייה ה-27 לא עמדו במתקפה והתחילו לשגת מזרחה. בסוף אוקטובר 1941 החזית התייצבה. בדצמבר 1941 הארמייה אורגנה מחדש וקיבלה שם ארמיית ההלם הרביעית.
ביוני 1942 הארמייה ה-27 הוקמה בפעם השנייה על בסיס יחידות של הארמייה ה-11. ביוני 1942 היא הועברה לחזית. היא השתתפה בלחימה במחוז נובגורוד ואביב 1943 הועברה לעתודה. בקיץ 1943 היא העוברה לאזור קורסק והשתתפה במתקת נגד סובייטית באזור. בספטמבר 1943 היא הועברה למובלעת סובייטית בגדה המערבית של הדנייפר ובהמשך לחמה דרומית לקייב. בשנת 1944 היא השתתפה בקרב קורסון-צ'רקאסי ובהמשך נכנסה לשטח רומניה במהלך מבצע יאשי-קישינב. מאזור זה היא הועברה צפונה ולקחה חלק במצור על בודפשט, מתקפת אגם בלטון ומתקפת וינה. בסופו של דבר, עד גדות מורה יחידות הארמייה ה-27 התחברו לכוחות אמריקאים באזור.
לאחר המלחמה היא פורקה בשנת 1946.
רשטרפטי בהוון

היסטוריה

ההחלטה לבנות מעון בניו דלהי עבור המושל הכללי של הודו נתקבלה במהלך הדורבר דלהי בדצמבר 1911, שהבירה של הודו תעבור מכלכותה לדלהי. כאשר פותחה התוכנית לעיר החדשה, ניו דלהי, שהוקמה קרוב לקצה הדרומי של דלהי הישנה, הוקצה שטח ענק למושל הכללי של הודו ומיקום מרכזי. כ-4,000 אקרים של אדמה נרכשו על מנת להתחיל לבנות את ארמון ויקרוי, כפי שנקרא במקור, ואת בניין המזכירות) בין 1911 ל-1916 על ידי פינוי הכפרים ראיסינה (Raisina) ומלחה (Malcha) שעמדו שם על 300 משפחותיהם.
האדריכל אדווין לאנדסיר לוטיינס קיבל את האחריות העיקרית לתכנון האדריכלי. התכנון שלו היה בעיקרו קלאסי עם צבעים ומאפיינים של האדריכלות הודית. לוטיינס נסע מהודו לאנגליה כמעט כל שנה במשך 20 שנה. כאשר צ'קרווטי ראג'גופאלחארי נתמנה לתפקיד המושל הכללי של הודו ועבר למשכן, הוא העדיף להתגורר במספר חדרים במה שהיום אגף המשפחה של הנשיא. ב-26 בינואר 1950 כאשר ראג'נדרה פראסאד נתמנה לנשיא הודו הראשון ועבר להתגורר במשכן, שונה שמו לרשטרפטי בהוון שפירושו המעון הנשיאותי.

אדריכלות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יחסי לסוטו–צרפת

היסטוריה

היחסית בין לסוטו וצרפת החלו במשלחות המיסיונריות של צרפת לאזור בשנת 1820. בשנת 1868 ייעצו המיסיונרים הצרפתים למלך מושואשואה הראשון שממלכתו הייתה מאוימת על ידי האפריקאנרים ההולנדים לקרוא לממלכה המאוחדת להשתלט על לסוטו ולהפוך אותה לפרוטוקרט שלה. בכך, לסוטו עברה את המאה העשרים ללא שלטון אפרטהייד.
היחסים הפוליטיים של לסוטו עם צרפת הם יחסים מוגבלים יחסית. בניין האליאנס פרנסייז במסרו מאכלס שתי קונסוליות כבוד - הגרמנית והצרפתית. ללסוטו אין שגרירות או שגריר המיועד במיוחד לצרפת. היחסים בין שתי המדינות מתמקדים בעזרה ובתמיכה בארגונים בינלאומיים. צרפת תרמה ללסוטו מיליוני אירו דרך הקרן האירופית לפיתוח.
ב-11 בספטמבר 2007 ביקרה שרת שיתוף הפעולה והפרנקופוני ז'אן-מרי בוקל בלסוטו. ביקור זה היה הביקור הרשמי הצרפתי הראשון מאז שלסוטו קיבלה את עצמאותה והראשון ביחסים הבילטרליים.
ענת זלצר

ביוגרפיה

זלצר נולדה בתל אביב, אמה הייתה מבקרת התיאטרון שוש וייץ.
בין השנים 1998-2000 יצרה בשיתוף עם מודי בר-און את סדרת התוכניות הכל אנשים– סדרה בת 20 פרקים, שהוקדשה לאישים מרכזיים בתולדות ארץ- ישראל כמו דוד בן-גוריון, שייקה אופיר, אברהם (יאיר) שטרן, דוד בן הרוש, לוי אשכול, החזון איש, אריה שרון, הרב קוק, עזריאל קרליבך ועוד. 
זלצר יצרה (בשיתוף עם מודי בר-און) את הסדרה התיעודית  במדינת היהודים בת 11 פרקים, המתעדת את תולדות הבידור וההומור הישראלי, ואשר שודרה במהלך שנת  2004 בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בתחום התיעוד.
החל משנת 2007 זלצר יצרה וערכה את 3 עונות של הסדרה "גיבורי תרבות" ששודרה בערוץ 8 של הכבלים. הסדרה משלבת את מיטב הבמאים הדוקומנטרים בארץ שיצאו לתעד יוצרים מרכזיים בתרבות המקומית כמו: חוה אלברשטיין, עלי מוהר, יורם קניוק, אלונה פרנקל, אוהד נהרין, זובין מהטה, מאיר ויזילטר, יהודית רביץ, ועוד. 
בשנת 2008 זלצר יצרה וביימה את "שישים" סדרת תעודה בת שישה פרקים. "שישים" מציגה את תמונתו הקבוצתית של דור המדינה באמצעות דיוקנם של שישה גיבורים מכל שכבות החברה. הסדרה הלכה עם הגיבורים מילדותם ועד לגיל שישים.
בשנת 2009 יצרה את הסדרה תל אביב-יפו יחד עם מודי בר-און וגבריאל ביבליוביץ. הסדרה מביאה את תולדותיה של העיר תל אביב מרגע הקמתה כשכונה צנועה בפאתי יפו העות'מאנית ועד ימינו בשילוב קטעי ארכיון נדירים. הסדרה שודרה בערוץ 10 ובערוץ 8 של הוט.
בשנת 2011 זלצר בשיתוף מודי בר און, יצרה וביימה את הסדרה "הקיבוץ" המספרת על התנועה הקיבוצית, הסדרה שודרה בערוץ הראשון ובערוץ 8.
זלצר מלמדת במכללת ספיר במגמת קולנוע וטלוויזיה וכן מרצה להוראת היסטוריה בסמינר הקיבוצים.
סביונטה

מורשת יהודית

עיריית סביונטה החליטה להקדיש תשומת לב לשימור המורשת היהודית של העיר, על מנת להגביר את התיירות אליה. כך נותר בה אזכור לדפוס העברי, הדפוס של טוביה בן אליעזר ממשפחת פואה. הדפוס החל לפעול בשנת 1551 בהדפסת ספרו של יוסף שלוש "מרכבת המשנה" וסיים את פעולתו בשנת 1559 בהדפסת חושן משפט של יעקב בן הרא"ש. הודפסו בו ספרים נוספים כגון משנה תורה לרמב"ם וסידור לבני רומי. על כל ההדפסות הוטבע סמל המשפחה ובתוכו מגן דוד. בעיר היה גם בית דפוס נוסף של סלומון פורטי (Salomone Forti).
לאחר האשמות כי בית הדפוס מדפיס ספרים העלולים לפגוע בנצרות, הוא עבר לבעלות נוצרית. הספרים שהיו בתהליך הדפסה הושלמו בבתי הדפוס העבריים בערים השכנות.
היהודים, שהיו בעלי אחוזות באזור פורה זה של המדינה, גרו במקום החל משנת 1446, עוד לפני הקמת העיר. בשנת 1773 היו בה 63 יהודים ובשנת 1821 - 113. הכיבוש האוסטרי הביא לעזיבת היהודים לעיר מנטובה השכנה.
כיום אין בעיר קהילה יהודית. בית הכנסת המקומי שוחזר והיה למוזיאון ליהדות. מתקיימות בו תערוכות קבע בנושאי יהדות ומדינת ישראל. הנהגת יהדות מנטובה מנהלת את האינטרסים היהודים בעיר, כולל החזקת בית הקברות העתיק. בית הכנסת נסגר עקב מצבו הרעוע.
מחמוד טואלבה

מחמוד טואלבה (או מחמוד טוואלבה, ערבית: محمود طوالبة, לעיתים נקרא בעברית באופן שגוי מוחמד טוואלבה; 1980–2002), שנודע בכינויו "נורסי", היה מפקד הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי בג'נין. שני סגניו היו עלי ספורי ותאבת מרדאווי. טואלבה היה אחראי לפיגועים ומעשי רצח רבים וחוסל על ידי צה"ל במהלך מבצע חומת מגן בג'נין.
טואלבה הפך לראש הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי בג'נין לאחר שישראל חיסלה את קודמו בתפקיד איאד חרדאן בסוף 2001 על ידי פיצוץ תא טלפון.

הפיגועים שהוציא

טואלבה תכנן וביצע ביחד עם שני סגניו פיגועים בהיקף ובתדירות שלא היו מוכרים קודם לכן בסכסוך הישראלי-פלסטיני:

מבצע חומת מגן ומותו

במהלך אפריל 2002, במבצע חומת מגן, נכנסו כוחות צה"ל לג'נין, במחנה הפליטים ג'נין התבצרו כל ראשי הג'יהאד האסלאמי, לאחר קרב קשה שבו נהרגו 13 חיילי צה"ל הוכרעו הטרוריסטים. טואלבה נהרג בג'נין במהלך הפעולה. נסיבות מותו חלוקות: יש הטוענים  שטואלבה נהרג מאש חבריו במחנה הפליטים ג'נין, לאחר שסברו בטעות כי הוא חייל ישראלי, בשל הקסדה שחבש על ראשו. לעומת זאת, המגזין טיים דיווח שטואלבה נהרג אחרי שדחפור די-9 משוריין של צה"ל מוטט עליו קיר כאשר האחרון ניסה להטמין עליו פצצה.
סגניו של טואלבה, תאבת מרדאווי והשייח' עלי ספורי, נעצרו והועמדו לדין בישראל.
לאחר מותו של טואלבה תפס את מקומו איאד סוואלחה.
קטלין סוקה

ביוגרפיה

סוקה נולדה בבודפשט. היא התאמנה בתחילת דרכה אצל אימרה סרוסי מהיותה בת 9 ועד גיל 11. בהמשך היא התאמנה אצל סטפן הוניאדפי.

אלופה אוליפית

באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה סוקה בשתי מדליות זהב. הראשונה במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.8 דקות והשנייה במשחה השליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם האחיות אילונה נובק ואווה נובק ג'ררד וכן יהודית תמש בשיא עולם חדש 4:24.4 דקות, לפני נבחרת הולנד (4:29.0 דקות) וארצות הברית (4:30.1 דקות).

אלופת אירופה

באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכתה סוקה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.8 דקות, לפני בת ארצה תמש (1:06.7 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.6 דקות.
לאולימפיאדת מלבורן (1956) הגיעה סוקה בכושר לא טוב והיא לא הצליחה לשחזר את הישגיה מהמשחקים האולימפיים הקודמים. בשלב המוקדמות היא שחתה 100 מטר חופשי בתוצאה יחסית חלשה עבורה 1:08.0 דקות ולא הצליחה להתברג אפילו לשלב חצי הגמר. היא סיימה במקום ה-17 הכללי. במשחה השליחות 4x100 מטר חופשי היא וחברותיה (מריה ליטומריצקי, יהודית תמש וולריה גינג) סיימו במקום השביעי הכללי בתוצאה של 4:31.1 דקות.

חייה האישיים

סוקה התחתנה עם קלמן מרקוביץ' שחקן כדורמים בעל שתי מדליות זהב אולימפיות מהלסינקי ומלבורן. לאחר המשחקים האולימפיים במלבורן היא הצטרפה למשלחת האתלטים מהונגריה שהוזמנו על ידי נשיא ארצות הברית אייזנהאואר לביקור של שלושה חודשים עקב המשבר בהונגריה לאחר המרד ההונגרי. בסופה של השהות הקצרה היא החליטה להגר לארצות הברית יחד עם בעלה השני, שחקן הכדורמים ארפד דומיון בעל מדליית זהב אולימפית ממלבורן. הם עברו להתגורר בקליפורניה.
אוניוואבאנשו

מטרות

יושימונה הקים את האוניוואבאנשו לצורכי ריגול, איסוף מידע ואבטחה. רווחת כיום האמונה כי במהלך מהפכת הבאקומאטסו נשלחו האוניוואבאנשו לאמריקה לרגל לא רק אחרי מתנגדי השוגון, אלא גם אחר אמריקאים.
במקור שירתו כשכירי חרב של מספר שרי מלחמה, במהלך תקופת אדו, והם עמדו לשירות הממשלה המרכזית. האוניוואבאנשו שירתו כסוכנים חשאים, אספו מידע והגנו על השוגון, ובין תפקידיהם נמנית גם הגנה על גנרלים ופקידי ממשל בדרג בכיר. הם שמרו על רמת רגולציה קפדנית, אשר אסרה עליהם בין היתר להתערות עם החברה הכללית. המפורסמים ביותר היו הנינג'ות של איגה וקוגה, מצפון לקיוטו.
האוניוואבאנשו היו, במקור, נינג'ות נגורורו מקי. מאוחר יותר נחשבו כשייכים למעמד הסמוראים. על אף הדעה הרווחת, תפקידי האוניוואבאנשו כמעט ולא כללו התנקשויות, ומרבית משימותיהם היו איסוף מידע ולכידת פושעים.

חברות

חברי האוניוואבאנשו נבחרו מתוך שבט הקי. תפקידי הקבוצה היו תורשתיים, ועברו מדור לדור במשפחה. הסיבה לכך היא ככל הנראה העובדה שיושימונה היה ראש שבט הקי.

בתרבות המודרנית

האוניוואבאנשו הוצגו רבות בג'ידאגקי ובסדרות אנימה ומאנגה, לרבות רורואוני קנשין, גינטאמה ועוד. בדרך כלל מוצגים חברי הקבוצה כנינג'ות לוחמות, שאינן בוחלות בכלי נשק והריגה.
יחסי גרמניה–לבנון

יחסים פוליטיים

ביקורו של נשיא גרמניה פרנק ולטר שטיינמאייר בלבנון בשנת 2018, היה הביקור הראשון של ראש המדינה הגרמנית בלבנון מזה 120 שנה, מאז שביקר הקיסר הגרמני וילהלם השני בהר הלבנון בשנת 1898. גרמניה תומכת בעצמאות לבנון, וכן תומכת בבית הדין המיוחד ללבנון, שהוקם בקשר להתנקשות בחייו של ראש ממשלת לבנון, רפיק חרירי. עמדתה של גרמניה בחוות שבעא תומכת בעמדה הלבנונית, אולם יישום ההחלטה ושחזורה קשורים ליישום החלטה 242 על נסיגת ישראל משטחי מדינות ערב שנכבשו בשנת 1967.

יחסים כלכליים

לבנון היא שוק פופולרי למוצרים גרמניים, לעומת זאת, היצוא הלבנוני נמוך מאוד לגרמניה. גרמניה היא אחת השותפות הכלכליות הגדולות בלבנון ומדורגת במקום החמישי. מספר חברות גרמניות תרמו למאמץ השיקום לאחר מלחמת לבנון השנייה. ישנם גם הסכמים בנוגע לקידום השקעות וחילופי סחר בין המדינות.

הגירה

הקהילה הלבנונית בגרמניה מונה כ-120,000 תושבים. מספר הפלסטינים המחזיקים באזרחות לבנונית הוא כ-30,000. הקהילה הלבנונית בגרמניה היא אחת הקהילות הגדולות בעולם הערבי.

יחסים דיפלומטיים

גרמניה מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות בלבד, ואילו לבנון מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
זהרא נעמתי

חייה האישיים

נעמתי נולדה בכרמאן, איראן. בשנת 2003 נפצעה בתאונת דרכים אשר הותירה אותה עם פגיעות בעמוד השדרה ושיתוק של שתי הרגליים.

קריירת הספורט

לפני פציעתה הייתה נעמתי בדרגת חגורה שחורה בטאקוונדו. היא "תפסה חץ וקשת" בשנת 2006 ובתוך שישה חודשים סיימה במקום השלישי באליפות לאומית, נגד ספורטאים שאינם נכים, באירועי para-archery כאשר היא מתחרה בסיווג W2.

לונדון 2012

נעמתי נבחרה לייצג את איראן במשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2012, שנערכו בלונדון, בריטניה, שם זכתה בשתי מדליות והפכה לאישה האיראנית הראשונה שזכתה במדליית זהב במשחקים האולימפיים או במשחקים הפאראלימפיים. במקצה הקשתות על כיסא הגלגלים  ליחידים (W1 / W2) היא הציבה ניקוד של 613 בסיבוב והשיגה עלייה אוטומטית לסיבוב 16 שבו היא ניצחה את מריאנגלה פרנה מאיטליה 6-0. ברבע הגמר היא הביסה את גיזם גיריסמן מטורקיה, שוב בתוצאה 6-0 והתקדמה למשחק על מדליית הזהב בעקבות זכייתה בחצי הגמר נגד האיטלקיה ורוניקה פלורנו בתוצאה 6-0. נעמתי התמודדה מול אליסבטה מיז'אנו מאיטליה בגמר והשיגה את מדליית הזהב עם ניצחון 7-3.
היא הקדישה את מדליית הזהב שלה ל"כל האנשים שהתפללו עבורי כדי להשיג הצלחה זו".
במקצה הנשים לקבוצות , נעמתי הייתה חלק מהקבוצה האיראנית לצד ראזיה שיר מחאמי וזאהרה ג'אוואנמרד. הם ניצבו במקום השני עם 1646 נקודות וניצחו את צ'כיה ברבע הגמר. בחצי הגמר הקבוצה האיראנית הפסידה לדרום קוריאה על ידי ציון 192-186, אך המשיכה להביס את איטליה 188-184 בקרב על מדליית הארד וכך נעמתי השיגה את המדליה השנייה שלה במשחקים.

אליפות העולם בקשתות-נכים (בנגקוק 2013)

באליפות העולם לקשתות-נכים  לשנת 2013, שהתקיימה בבנגקוק, תאילנד, היא זכתה במדליית הזהב במקצה הנשים ליחידות W2, ובמדליית ארד במקצה הנשים לנבחרות W1.

ריו 2016

בשנת 2015 נעמתי עשתה היסטוריה על ידי הבטחת השתתפותה גם במשחקים האולימפיים וגם במשחקים הפראלימפיים בקיץ 2016 בריו דה ז'ניירו, ברזיל. היא העפילה אל המשחקים האולימפיים על ידי זכייה במדליית כסף באליפות אסיה 2015 (archery) ולמשחקים הפראלימפיים על ידי הזכייה במדליית זהב באליפות אסיה 2015 (Para-Archery). היא הקשתית הראשונה אשר זכתה להשתתף בשתי התחרויות הללו באותה שנה מאז שנת 1996, אז עשתה זאת האיטלקיה פאולה פאנטאו. בינואר 2016 היא נבחרה לשאת את הדגל של הקבוצה האיראנית במהלך מצעד האומות בטקס פתיחת האולימפיאדה בקיץ 2016.
במשחקים האולימפיים נעמתי השתתפה במקצה הנשים ליחידות והודחה בסיבוב הראשון. זאת לאחר שסיימה בדירוג ה-49 עם ציון של 609 כשהובסה על ידי הרוסיה אינה סטפאנובה בסיבוב 32. לעומת זאת במשחקים הפאראלימפיים זכתה נמאטי במדליית זהב במקצה ליחידות ובמדליית כסף במקצה לצוותים.
מטריצה מצורפת

באלגברה ליניארית, המטריצה המצורפת או המטריצה הצמודה הקלאסית (להבדיל ממטריצה צמודה הרמיטית), של מטריצה ריבועית היא מטריצה הדומה במידה מסוימת למטריצה ההופכית, אולם ניתן לחשב אותה לכל מטריצה ריבועית, גם עבור מטריצות שאינן בהכרח הפיכות.
המטריצה המצורפת של  מסומנת ב- (מן המילה adjoint או adjugate) וכל איבר בה מוגדר באופן הבא:

כאשר  הוא המינור של האיבר במקום ה- במטריצה , כלומר המטריצה המתקבלת כאשר מוחקים את שורה  ועמודה  במטריצה .
כמו כן, מתכונות הדטרמיננטה, אפשר לחשב את המטריצה המצורפת בעזרת המינור של המטריצה המשוחלפת מהנוסחה:
אקוטגאווה ריונוסוקה

ביוגרפיה

זמן קצר לאחר לידתו אמו לקתה במחלת נפש והתאבדה. אביו, שהתקשה לגדלו, העביר את הילד לטיפולו של גיסו. אקוטגווה התחנך על ברכי התרבות היפנית בבית דודו, שמשפחתו עסקה באמנות טקס התה. בבית הספר למד לימודי סינית קלאסית כמו גם קלאסיקות יפניות. באוניברסיטה למד ספרות אנגלית.

כתיבתו

אקוטוגאווה, אשר הושפע רבות מאדגר אלן פו, ביקש לחקור את החריג והמסתורי. הוא כתב, בניגוד למקובל באותה תקופה, על החיים הפנימיים של האדם, ולא את הסיפורים האוטוביוגרפים שהיו פופולריים. הוא האמין שספרות צריכה להיות אוניברסלית, ורצה לקרב דרך עבודותיו בין תרבויות המערב ויפן. הוא ביסס את סיפוריו על סיפורים עתיקים מסין ומיפן, אך בסגנון שהושפע מעבודתו כמתרגם מאנגלית ליפנית. תמה מרכזית בכתיבתו הייתה זהות תרבותית ודרכי היווצרותה. גיבורי סיפוריו היו נזירים בודהיסטים, סמוראים, וגם נוצרים מיסיונרים מתקופות היסטוריות ביפן.
ב-1915 כתב את סיפורו המפורסם ביותר, "ראשומון", ואחריו את "ביער", שעל פיהם יצר הבמאי אקירה קורוסאווה את סרטו הידוע.

סוף חייו

בריאותו הכושלת, מצבו הנפשי ההולך ומדרדר, ודרישות העולם הספרותי גרמו לו ללחצים. הוא התחיל לכתוב סיפורים המבוססים על חייו, שלא זכו להצלחה רבה. אקוטגאווה הגדיר את העולם כאולימפיאדה של משוגעים. ב-1927, כאשר חש כי הוא עצמו עומד להשתגע, התאבד בנטילת מנת יתר של כדורי הרגעה כשהוא בן 35, והותיר אחריו יותר ממאה וחמישים סיפורים קצרים.
במכתב שהותיר כתב כי שם קץ לחייו בגלל "חרדה סתומה": "נשים שונות היו מוכנות למות אתי, אך לא הצלחתי להגיע אתן להסכמה לגבי הפרטים. לבסוף החלטתי למות לבד. היה עלי גם להתחשב באשתי... את הלילה האחרון ביליתי עם זונה ושוחחנו על שכרה הזעום. השיחה אתה המחישה לי בפעם נוספת את עליבותם של בני האדם הנאבקים אך ורק כדי לשרוד".

מורשתו

ב-1934 נוסד פרס אקוטגווה, הפרס הספרותי החשוב ביפן לספרי ביכורים של כותבים יפנים. 
"ראשומון", כשם סיפורו הראשון, הפך למושג המציין סיפורים של אותו אירוע מנקודות מבט שונות, ובו האמת היא יחסית ומשתנה ממספר למספר.
Komm, du süße Todesstunde, רי"ב 161

Komm, du süße Todesstunde (בעברית: בואי, שעת המוות המתוקה), רי"ב 161, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר. הוא ביצע אותה לראשונה כנראה ב-27 בספטמבר 1716, לכבוד יום ראשון ה-16 שלאחר חג השילוש הקדוש.

היסטוריה ומילים

באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708, ובמרץ 1714 קודם לתפקיד הממונה על המוזיקה. בתפקיד זה היה אחראי להלחנה של יצירה חדשה מדי חודש, בעיקר של קנטטות, כשמטרתו הייתה להלחין תוך כמה שנים קנטטה עבור כל מועד בשנה. אין ודאות לשנה המדויקת בה ביצע אותה באך. הטקסט פורסם על ידי סלומון פרנק ב-1715 ומקובל שבאך השתמש בו ליום ראשון ה-16 שלאחר חג השילוש הקדוש. עם זאת ידוע שב-1715 שרר במועד זה אבל בחצר הדוכס בגלל מות בן אחיו של הדוכס וכל מוזיקה לא נוגנה. לכן, מעריכים בדרך כלל שבאך אמנם הלחין אותה אז, אך ביצועה היה באותו מועד בשנה שלאחריה. כך, שיטת זוואנג שממספרת את הקנטטות על פי סדר הלחנתן, ממקמת את הקנטטה לאחר רי"ב 185 שהולחנה ובוצעה ביולי 1715. אלפרד דירר סבור שקנטטה זו הייתה השנייה שביצע ב-1716 לאחר רי"ב 155.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל האפסים ואת סיפור החייאת בן האלמנה המת מהבשורה על פי לוקס. הלברית נכתבה כאמור על ידי סלומון פרנק (Salomon Franck), משורר החצר שכתב את הלברית לרוב הקנטטות של באך בתקופה זו. הטקסט מתייחס בציפייה אל המוות, מכיוון שלאחריו תיפגש הנשמה עם ישו. הקטע האחרון בקנטטה לקוח ממזמור לותרני שכתב כריסטוף קנול (Christoph Knoll), משורר גרמני בן המאה ה-16.
בדומה לחלק מהקנטטות שלו מתקופה זו, באך ביצע אותה שוב בעת שעבד בלייפציג, כנראה ב-1735 או מאוחר יותר, גם לחג הקנדלמאס.
הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1887 בכרך 33 של "חברת באך", שפרסמה את כל יצירותיו בין השנים 1850-1900.

הקלטות

היצירה הוקלטה כ-29 פעמים, בהן על ידי מנצחים ידועים כגון ניקולאוס הרנונקור (ב-1981), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
בירה (רוסיה)

סקירה כללית

תחנת הרכבת בבירה נבנתה בשנת 1908. בשנת 1937 פורקה התחנה הישנה והוקמה במקומה תחנה גדולה יותר ומודרנית יותר. בשנת 2006 ביקר הרב של המחוז היהודי האוטונומי מרדכי שיינר בבירה כדי לברך את היהודים הקבורים בה שנפלו במלחמת העולם השנייה ואת משפחותיהם.
האקלים בבירה הוא אקלים יבשתי-לח. הוא מאופיין בקיצים חמימים וגשומים ובחורפים קרים מאוד ויבשים שבטמפרטורות שיכולות להגיע ל-35 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. הטמפרטורה הממוצעת באזור בחודש ינואר היא 25 מעלות מתחת לאפס כאשר בחודש יולי הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות. ממוצע הטמפרטורות השנתי בבירה עומד על מינוס עשירית מעלה מתחת לאפס (-0.1).
שכונת עזרא

היסטוריה

השכונה הוקמה על ידי יהודים יוצאי ארצות ערב לפני קום המדינה, כתוצאה מהתפשטות שכונת התקווה הסמוכה דרומה. סמוך לשכונה נמצא גשר קיבוץ גלויות ששימש את ההולכים בשביל עפר שהוביל מאבו כביר במערב לכפר סלמה ממזרח לה. במלחמת העצמאות הוצבו בשכונה כוחות מחטיבת גבעתי של ההגנה אשר גוננו עליה ועל שכונת התקווה מפני התקפות הערבים מאבו כביר ומסלמה.
השכונה גדלה בשנות ה-50 ובשנות ה-60 כתוצאה מהתיישבות של עולים שעברו אליה מהמעברות. מדי חורף, כשנחל איילון עלה על גדותיו, סבלה השכונה מהצפות. הנחל הגואה הציף תדיר שטחים וניתק אותה מתל אביב.

ב-18 בינואר 1991, הלילה הראשון של מלחמת המפרץ, בסמוך לשעה 02:00 בלילה, נפל טיל הסקאד הראשון שפגע במדינת ישראל, בשכונת עזרא. הטיל גרם להרס מספר בתים ולמספר פצועים קל, אך לא היו נפגעים בנפש. בשכונה לא היו מקלטים, וחלק מהתושבים נפצעו בעת מנוסתם אל המקלט הציבורי. רבים מתושבי השכונה פונו באותו לילה למלונות בתל אביב וחלקם נשארו שם במשך חודשים ואף נדדו ממלון למלון במשך שנים, עד שנבנה ביתם מחדש.
יוסף בן-גוריון

יוסף בן-גוריון היה מראשי "ממשלת החירות" המתונה, שהנהיגה את היהודים בארץ ישראל בחלקו הראשון של המרד הגדול ברומאים.
לאחר פרוץ המרד הגדול ולאחר מפלתו הצבאית של קסטיוס גלוס, אשר ניסה לדכא את המרד, הוקמה בשנת 66 "ממשלת חירות" בירושלים. בין בעלי התפקידים בממשלה היה יוסף בן-גוריון, אשר יחד עם חנן בן חנן מונה למפקדה הצבאי של ירושלים, ופעל לחיזוק חומותיה. הממשלה כללה את נציגי המעמדות העשירים, הצדוקים, הכוהנים, האצילים והעשירים, ונראה שיוסף בן-גוריון בא מתוכם, מאחר שיוסף בן מתתיהו מזכיר לפני כן את גוריון בן יוסף כאחד מ"האנשים נשואי הפנים בקרב העם".
בחורף של שנת 67 נרצח חנן בן חנן על ידי האדומים שהזמין יוחנן מגוש חלב לסייע לו במלחמות הפנימיות שבין הקנאים שבראשותו, ובין ממשלת המתונים. במעשי רצח אלו, בהם נספו אלפי אנשים, ובהם ראשי "ממשלת החירות", חנן בן חנן ויהושע בן גמלא. לאחר עזיבת האדומים, המשיכו הקנאים במסע חיסול שכבת ההנהגה הלאומית (שנת 68). הם רצחו את נכבדי העיר וגם את גיבורי המלחמה, מתוך חשש שאלה יתעמתו איתם ויענישו אותם. בין הנרצחים היה גם גוריון, שיוסף בן מתתיהו אומר עליו שהיה "איש רם המעלה והיחש, חובב שלטון-עם ומלא רוח אהבת הדרור מכל יתר היהודים, כי ישרת לבו ויתר מעלות רוחו הכריעו אותו לטבח".
לא נתברר הקשר בין "גוריון בן יוסף" ל"יוסף בן-גוריון", ואם מדובר באותו אדם.
במאה העשירית הופיע באיטליה ספר היסטוריה יהודית בשם "ספר יוסיפון", המבוסס על חיבורו של יוסף בן מתתיהו, ואשר מחברו כינה עצמו "יוסף בן-גוריון". ככל הנראה מדובר בשיבוש שמו של בן-מתתיהו בעקבות חלק מהתרגומים הלטיניים.
במאה העשרים החליט המנהיג הצעיר דאז דוד גרין לעברת את שמו, ובחר בשם "דוד בן-גוריון" על שם מנהיג זה.
הספרייה הלאומית לחקלאות של ארצות הברית

הספרייה הלאומית לחקלאות של ארצות הברית היא ספרייה לאומית המוקדשת לחקלאות ואחת מספריות המחקר הגדולות בעולם. הספרייה היא אחת מחמש הספריות הלאומיות של ארצות הברית. היא ממוקמת בבלטסוויל, במדינת מרילנד על יד וושינגטון הבירה. הספרייה נוסדה בשנת 1862 על ידי הנשיא אברהם לינקולן ויש בה למעלה מ-4 מיליון ספרים. בנוסף, הספרייה משמשת גם בתור מרכז מידע לאומי לחקלאות וגינון. 
בשנת 1962 עברה הספרייה אל המכון למחקר חקלאי של ארצות הברית במרילנד והוגדרה בתור "ספרייה לאומית" על ידי שר החקלאות דאז אורוויל פרימן. בשנת 2000 הוחלט לקרוא לספרייה על שם הנשיא לינקולן, מייסדה.
רובוט ומפלצת

עלילה

רובוט ומפלצת הם חברים טובים והם חיים בדירה משותפת בעולם עתידי, בעיר שבה גרים יחדיו רובוטים ומפלצות. שניהם עובדים במפעל האורות המהבהבים "תעשיות דיפולט" בניהולו של גארט, אחיו הרשע של רובוט. מרבים ללכת למסעדת פסטרמה, ולקנות מהאל שווה-טון דברים. רובוט ממציא עוד מימי ילדותו ולעיתים קרובות מתרגז כי המצאותיו לא עובדות כראוי, ומפלצת ילדותי ותמיד שמח. הם מגדלים יחד חיית מחמד בשם מארף, אשר מנסה להתנקם בהם כי הם מתייחסים אליו כאל חיה טיפשה ולא לוקחים אותו ברצינות. בעל הדירה שהם גרים בה הוא מר ווילי והוא אינו מרשה לגדל חיית מחמד, לכן הם מסתירים אותו.
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר

פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (באנגלית: Golden Globe Award for Best Screenplay) הוא פרס הניתן מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד (HFPA).
ג'בע (נפת אל-קודס)

גאוגרפיה

הכפר ממוקם על כביש 60, בצומת שבו הוא מתחבר לכביש 437 (המוכר כ"כיכר אדם" ע"ש ההתנחלות הסמוכה). בסמוך לכפר שוכן הכפר א-ראם. מתחת למסגד הכפר, מצוי אתר "נבי יעקב", ובו מערה אשר בה נקבר יעקב, ע"פ המסורת המוסלמית. המסורת מספרת כי המערה מגיעה עד לירושלים.
חלק מאדמות הכפר מצויות בתוך שטח ההתנחלות הסמוכה גבע בנימין, ולכן שטחים אלו אינם בנויים.
ישן אל תרדם

מבנה הפיוט

הסליחה בנויה באקרוסטיכון של שם מחברה, יהודה (הלוי), גם בראשי השורות שבבית הראשון וגם בראשי הבתים.
הבתים בנויים בחריזה פנימית בכל בית.

הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא קריאתו של רב החובל ליונה בן אמיתי שירד לירכתי הספינה ונרדם: 
וַיִּקְרַב אֵלָיו רַב הַחֹבֵל וַיֹּאמֶר לוֹ מַה לְּךָ נִרְדָּם קוּם קְרָא אֶל אֱלֹהֶיךָ
— ספר יונה, פרק א', פסוק ו'
שורה זו כמו דופקת ומעירה את האדם לבל ירדם כדי שיתקן את מעשיו.
ד"ר טליה הורוביץ כותבת כי: "הפיוט בנוי על פי אחת המידות שתורה נדרשת בהן: כלל ופרט וכלל. יש בו שש סטרופות, הראשונה והאחרונה מהוות מסגרת לארבע שבתווך." וכן כי "מצויים בה שיבוצים וצימודים".