יצחק ברויאר

קורות חייו

נולד בפאפא שבממלכת הונגריה בספטמבר 1883. אביו, הרב שלמה זלמן ברויאר, היה חתנו של הרב שמשון רפאל הירש, שהיה רבה של הקהילה האורתודוקסית "עדת ישורון" בפרנקפורט. עם פטירתו של הירש נתמנה שלמה ברויאר כרבה של קהילת "עדת ישורון". יצחק ברויאר למד בבית הספר "קהל עדת ישורון" בפרנקפורט שאותו ייסד סבו, ולאחר מכן בישיבה שאותה ייסד אביו בפרנקפורט, שם הוסמך לרבנות. במקביל ובהמשך ללימודיו בישיבה החל ברויאר בלימודים אקדמיים באוניברסיטאות שונות. בתחילה למד היסטוריה ופילוסופיה, בעיקר זו של עמנואל קאנט; ברויאר ראה בו שליח של ההשגחה, והושפע מאוד מהגותו. ברויאר פרסם חיבורים שעסקו בתורת ההכרה, ודנו בשיטתם של קאנט, שופנהאואר ולייבניץ.
ברויאר למד משפטים, ועסק בעיקר בצד הפילוסופי של המקצוע. הוא הוסמך כעורך דין וכדוקטור למשפטים, והחל מ-1913 עסק במקצוע בפרנקפורט, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1936.

ברויאר ואגודת ישראל

כמו צעירים אינטלקטואלים רבים בני דורו, לד"ר ברויאר הייתה ביקורת חריפה על יהדות גרמניה (ובמקרה שלו, הנאו-אורתודוקסיה) שבה גדל. הוא ראה אותה כבורגנית, ריקנית ושטחית. בניגוד למקובל בקהילתו, שאנשיה ראו עצמם כגרמנים פטריוטים לכל דבר, ברויאר חש זרות וניכור מתרבות זו. התגברות האנטישמיות והתחושה שהאמנציפציה הייתה פורמלית בלבד הובילו אותו לכיווני חשיבה שלא עלו כלל על דעת המבוגרים, כמו אפשרות קיומה של לאומיות יהודית.
במאי 1912 השתתף ברויאר בוועידת היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ, והיה אחד ממנהיגיה עד יום מותו. עם זאת, ברויאר תקף בחריפות את גישתה של אגודת ישראל, ששיקפה לדעתו גישה שמרנית שאינה מסוגלת להתמודד עם המציאות ההיסטורית המשתנה ועם התמורות והשינויים שסביבה.
כמשפטן וכפובליציסט סייע ברויאר לקהילה החרדית בארץ ישראל; בשנים 1922 – 1923 ניסה לסייע לקבוצה שהתאגדה במסגרת העדה החרדית (ובמיוחד למנהיגה, הרב יוסף חיים זוננפלד) במאבקם מול הועד הלאומי, בדרישתם להכיר בהם כקהילה נפרדת לגמרי, ואף בא לארץ ישראל ב-1926 בעצמו כדי להתדיין עם היועץ המשפטי של הנציב העליון, נורמן בנטויץ'. ברויאר קיווה לראות בקרב אנשי העדה תודעה אידאולוגית מפותחת ושאיפה להשפיע על עם ישראל, ונדהם והתאכזב כשמצא שבני ירושלים רצו בפילוג לשמו ובשימור אורח חייהם המסוגר, ללא עניין בעולם החיצוני או רמז ללבטים הרוחניים והפילוסופיים שלו.
במרץ 1936 עלה ברויאר עם משפחתו לארץ ישראל. היה חבר נשיאות הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל, נשיא הסתדרות פועלי אגודת ישראל, והמנהל הכללי של "קרן היישוב" של אגודת ישראל, שמטרתה הייתה קידום נושא ההתיישבות מטעם אגודת ישראל. ואולם, הסכסוכים הפנים תנועתיים הרבים הביאו אותו לפרוש מחלק מתפקידיו הציבוריים בשנת 1940, והוא חזר למקצוע עריכת הדין. במקביל המשיך בפעילותו בנשיאות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל, והמשיך לפרסם מאמרים אקטואליים וספרי הגות.

תפישתו לגבי מהות עם ישראל

אחד העקרונות המייחדים את משנתו של ברויאר הוא שמשנתו אינה נשענת על שלילת הציונות בלבד, כמו משנתם של מתנגדים אחרים לה. מעבר לכך, שלילה זו אינה שלילה דתית בלבד, כמו אצל מתנגדים חרדיים אחרים, אלא באה מתוך משנה סדורה.
ברויאר הגדיר את העם היהודי "עם התורה", כמונח משפטי-פורמלי. עם, לשיטתו של ברויאר, נוצר מכוח נתונים אובייקטיביים (גזע, שפה, היסטוריה, מולדת), היוצרים תודעה לאומית סובייקטיבית. התודעה הופכת את היחידים לעם, ומחייבת את היחידים להיות שייכים למסגרתה. מרגע שבו קיימת האומה, היא אינה תלויה ברצונם או אי רצונם של הקשורים אליה: תחילתה של האומה תלויה בנתון סובייקטיבי, אך לאחר שקמה שייכים אליה כל בניה באופן אובייקטיבי. במשנתו של ברויאר, עם ישראל שייך לאותה מסגרת התייחסות, אלא שהבסיס לקיומה של האומה הישראלית אינו שותפות גזע, שפה, גורל ומולדת אלא התורה; היא זו היוצרת את התודעה הלאומית של עם ישראל, וזהו בסיס קיום על טבעי, שונה לגמרי מזה של כל עם אחר. כל יהודי, באשר הוא שייך ללאום היהודי, כפוף למשפט התורה, ברצונו או שלא ברצונו.

יחסו לציונות

תפישה לאומית זו מחייבת במהותה את שלילת הציונות; שהרי הציונות מנסה ליצור עם שבסיס תודעתו הלאומית אינו התורה, אלא המרכיבים ה"רגילים" של כל האומות; כלומר, הציונות מנסה למעשה ליצור כאן עם חדש, שאינו העם היהודי. לתפיסתו של ברויאר, הלאומיות שאותה מציעה הציונות היא שקרית, מכיוון שהיא מנוגדת ללאומיות המקורית היהודית, שגם הציונים החילוניים מחויבים לה בעל כורחם.
ברויאר הודה שהתנועה הציונית מכירה בתוכן התרבותי הייחודי של עם ישראל, אך היא מתעלמת מהתוכן התרבותי העומד ביסוד ההיסטוריה המשותפת, ובשל כך הציונות היא "האויב האיום ביותר שקם אי פעם לאומה היהודית". התפיסה הציונית רואה בעם היהודי עם ככל העמים, המבקש לחזור לארצו כדי לחיות בה חיים מדיניים ככל העמים; לפי תפיסתו של ברויאר, העם היהודי מיועד להיות כפוף לשלטונו של האל, לעבוד אותו ולקיים את משפטיו, כלומר: אין לו משמעות לקיום מדיני רגיל.
ברויאר האמין שדינה של הציונות להיעלם, ככל חזיון תעתועים, שכן לשקר אין רגליים. ואולם, נראה היה שהמאורעות טפחו על פניו של ברויאר: העם היהודי הזדהה, בהמוניו, עם הרעיון הציוני, ואומות העולם הכירו בציונות, בהצהרת בלפור ובהחלטות חבר הלאומים. ברויאר הבין היטב את המציאות שסביבו, מחד, ולא התכחש לה; אך הוא גם לא התכחש להשקפת העולם שלו, מה שגרם לו לסתירה פנימית חריפה.
התנגדותו של ברויאר לציונות עברה שלושה שלבים, שהושפעו מהצלחתה של התנועה: בשלב הראשון ראה בה תופעה חולפת, אם כי התרשם מאוד מהרצל ומאישיותו. בשלב השני קיבל את הרעיון שהיא חלק מסדר עולמי חדש, המחייב היערכות חדשה של היהדות האורתודוקסית. בשלב השלישי שינה ברויאר את תפיסתו עד כדי ראיית הציונות כחלק ממעשי ה' בעולם, ושאף למצוא חיבור בין היהדות החרדית לציונות של הרצל; ברויאר חשש שהיהדות החרדית אינה מתמודדת עם המצב החדש ומחמיצה הזדמנות היסטורית.
ברויאר ניסה ליצור אלטרנטיבה לציונות, מעין "מדינת היהודים" בדגם שמרני, כמעט פונדמנטליסטי. הוא ניסה לארגן את "אגודת ישראל" כארגון אלטרנטיבי להסתדרות הציונית, המייצג את העם היהודי מול חבר הלאומים ומול שלטונות המנדט; "אגודת ישראל", כך טען, היא עם ישראל האמיתי, והאחרים הם הפורשים, המורדים. ואולם, מול ההסתדרות הציונית שהייתה בנויה על הסכמה רחבה מאוד הציג ברויאר גוף מתבדל שלא קיבל כל פשרות; לא היה לגוף כזה סיכוי, מה גם שמפלגתו של ברויאר לא עשתה דבר כדי לקדם את הנושא.
גם ביחסו לרב קוק חל שינוי: לפני שנפגש עמו ראה בו כמי שיש בו מינות בגלל תמיכתו בבניין הארץ הציוני וקירובו את החלוצים הכופרים, אך לאחר פגישתו עמו אמר ש"אין בו כל שמץ של מינות". כן אמר בקשר ליחסים בין הראי"ה קוק לרב זוננפלד שהם תמיד היו בידידות ומעולם לא פסקה הידידות ביניהם בניגוד לטענות של חרדים קיצוניים שלאחר פרסום הספר "אורות" פסק היחס החיובי של הרב זוננפלד לראי"ה.

יחסו למשפט הבינלאומי ולמנדט

ברויאר שלל ריבונות של מדינות באופן כללי, ושאף למדינות הכפופות למשפט צודק ומשרתות את הצדק ואת האנושות כולה. מכיוון שחשד בכל ריבון באשר הוא, הוא התנגד גם למערכת שלטונית גלובלית. משתי עמדותיו אלה נובעת התלהבותו מהמשפט הבינלאומי, כמערכת המגבילה את המדינות והמכפיפה אותן לעקרונות צדק, בה בעת שביקר את מוסדות המשפט הבינלאומי ואת התפתחותו כמשפט של מדינות ולמענן, בימיו. ברויאר ראה בשיטת המנדאט ובהחלתו בפלשתינה על היישוב היהודי פעמי משיח. אוטונומיה ופיתוח משפטי מרביים, יחד עם כפיפות להכרעות בינלאומיות ביחס לסכסוכים עם הפלסטינים וגורם אוכף (הבריטים) - הם בדיוק המקסימום אליו יש לשאוף. התגבשות הרעיון הזה במשפט הבינלאומי במקביל להתפתחות היישוב וצרכי היהודים בתפוצות לאחר מלחמת העולם הם עבורו הוכחה לנכונות הרעיון במעין התגלות היסטורית.

ימיו וחיבוריו האחרונים

ב-1944 יצא לאור ספרו "מוריה", שהוא פרישה רחבה של דעותיו ההיסטוריוסופיות והלאומיות. באותן שנים החל בעבודה על ספרו האחרון, "נחליאל", שהוא יצירה פילוסופית מקיפה, שבה מגדיר ברויאר כמה מעקרונותיו המחשבתיים-פילוסופיים. הספר יצא רק בשנת 1951, לאחר מותו של ברויאר.
לאחר השואה, הבין ברויאר את צורך הקמתה של מדינה יהודית שאינה מדינת התורה, בשל המצב הקשה של פליטי השואה. הוא הציב שאלות בסיסיות ביחסי דת ומדינה, אך לא הציע דרך קונקרטית לפתרון בעיות אלו, כמו גם פתרון הבעיות הקשורות בפעילות מפלגה דתית-חרדית בפרלמנט חילוני. ברויאר הבין שחזונו המדיני עומד בפני מבוי סתום; הוא לא הספיק לגבש את תפיסתו מחדש בטרם נפטר באוגוסט 1946.
ברויאר ידע בסוף ימיו שחזונו נכשל למעשה, אפילו בתוך מפלגתו, אגודת ישראל. התנגדותו העזה לציונות, שהייתה יכולה להיות משותפת לחסידויות סאטמר וחב"ד, גרסה עשיית מעשים שעלו בקנה אחד עמה, הקמת יישובים וכדומה – מעשים היכולים להתאים לתנועת הפועל המזרחי. מן הצד החרדי היה ברויאר בודד, שכן רעיון הלאומיות על פי שלטון התורה היה זר לאגודת ישראל, ולא התקבל בה; אנשי אגודת ישראל לא קיבלו ערכים הנתפסים כחילוניים כערכים דתיים, והרעיון של שלטון ולאומיות לא התקבל אצלם. מאידך, גם המחנה הציוני לא קיבל רעיון כזה, שכן ברויאר כפר בערכים הלאומיים החילוניים, ולא היה מוכן לקבל אהבת מולדת ולאומיות שלא נועדו להקמת מדינת התורה.
ברויאר נותר בודד במערכה עד סוף ימיו; לציונות התנגד בתוקף, אך גם בתוך אגודת ישראל היה מבודד. נראה שהיה קרוב בהרבה לציונות הדתית מאשר לאגודת ישראל, אך בשל התנגדותו העזה לציונות לא יכול היה למצוא בית פוליטי בשום מקום אחר.
בערוב ימיו כתב ברויאר אוטוביוגרפיה, לה קרא "דרכי", ואותה סיים זמן קצר לפני פטירתו. את הספר כתב בתשובה לאחד מידידיו אשר שאל אותו "כיצד קרה שמנהיג באגודת ישראל, אשר לחם כל ימיו למען עצמאות האורתודוקסיה, קהילותיה וארגוניה, סופו שפנה עורף לעדה החרדית המתבדלת בירושלים"? בסיום תשובתו כתב ברויאר את המוטו: "לא המדינה היהודית, כי אם החברה היהודית היא בעייתו האמיתית של הבית הלאומי".

הנצחתו

בסוף שנת 2003 שינתה ישיבת 'שיח' באפרת (שהקים הרב שג"ר) את שמה לישיבת שיח יצחק, עקב תרומתה של בתו אולה מרקין לישיבה. על שמו גם מוסד יצחק ברויאר, והיישוב נחליאל נקרא על שם ספרו.
בתנועת הנוער "עזרא" נקראת שכבת הגיל של כתה ח' "נחליאל", על שם ספרו. על שמו רחוב בשכונת בית וגן בירושלים ובבני ברק.
על שם אשתו הוקם בתל אביב המוסד "בית ג'ני ברויאר", המשמש בית הורים לאוכלוסייה המבוגרת, בעיקר של יוצאי גרמניה.

משפחתו

ברויאר היה נשוי לאסתר (ג'ני) לבית אייזנמן, נכדתו של הרב אליעזר ליפמן פרינץ. בניו היו ההיסטוריון פרופ' מרדכי ברויאר והמשפטן יעקב בר-אור. אחיו היו הרב יוסף ברייער, רב "קהל עדת ישורון" בוושינגטון הייטס, ופרופ' שמשון ברויאר, מתמטיקאי, אביו של איש המקרא וחתן פרס ישראל הרב מרדכי ברויאר.