מבנה הטנק

ניידוּת

רובם המוחלט של הטנקים נעים באמצעות מזקו"ם שנקרא בעגה הצבאית גם "זחלים" או "שרשראות", ונהנים מיתרונותיה: יכולת העבירות המוגברת וחלוקת משקלו של הטנק על שטח פנים רחב (דבר המקטין את סיכויו לשקוע בקרקע בוצית). הזחלים יכולים לעלות על פני מכשולים גבוהים ואף לרמוס אותם, מה שמאפשר לטנק לחצות מישור כמעט בכל תנאי. חסרונו של המזקו"ם הוא תחזוקה יקרה ומורכבת ונטייה להתגברות העומס על המערכת בנסיעות ארוכות, שיכולה ליצור קלקולים מכניים. אחת התקלות הידועות בכל הנוגע לזחלים הן "פריסת זחל": מצב בו חוליות הזחלים ניתקות והזחל משתחרר ממקומו. בגלל שזוהי תקלה נפוצה צוות הטנק מוכשר לתקנה בתנאי קרב.
את המזקו"ם מניעה חטיבת הכוח, שמספקת אנרגיה וחשמל גם לשאר המערכות בטנק. הטנקים הראשונים השתמשו במנועים על בסיס בנזין, ובהמשך הגיעו מנועי הדיזל. ברוב הטנקים כיום המנוע הוא מנוע דיזל בעל יתרונות באמינות ויעילות. הדלק שלו - סולר - אינו ניצת בקלות וכך גוברת שרידותו של הטנק. למרות זאת, ישנם גם טנקים מודרניים בעלי מנוע העובד על מספר חומרי דלק, כולל בנזין, שמן ועוד. ישנם גם טנקים המצוידים במנועי טורבינת גז, דוגמת האברהמס וטנק T-80. 
כדי להתגבר על מכשולים קשים יותר כגון תעלות נגד טנקים, שדות מוקשים וברזלים נגד טנקים (בזנ"ט) - מסתייעות יחידות שריון בליווי צמוד של יחידות הנדסה. לצד הטנקים הרגילים ניתן למצוא גם דחפורים ממוגנים, טנקי גישור (טנק שצריחו הוחלף במערכת גישור הידראולית) ונגמ"שי הנדסה עם מגובים לפריצת שדות מוקשים. הדחפורים משמשים למילוי תעלות נ"ט, להערמת סוללות, לפריצת סוללות, לסלילת דרכים וכן לחפירת עמדות לטנקים. על הטנקים עצמם ניתן להתקין מגובים, בעיקר מגוב מסוג "נוכרי" הכולל 2 גלגלים גדולים שחורשים את הקרקע לפני זחלי הטנק וכך מפנים לו את הדרך ממוקשים.

הטיווח ובקרת האש

אחד מהמרכיבים החשובים בטנק הוא כוח האש. לכוח האש אחראי בעיקר התותח. את עוצמת כוח האש לא קובעים רק טווח התותח ויכולת ההשמדה שלו, אלא גם יכולתו לפגוע במטרות ממרחקים גדולים תוך כדי תנועה. האמצעים שמשמשים לכיוון התותח למטרתו נקראים אמצעי טיווח ובקרת אש. אמצעים אלה השתנו רבות במהלך השנים, מ-1916, אז התגלגל הטנק הראשון אלי קרב בקרב על הסום ועד היום.
במלחמת העולם הראשונה נעדרו מתותחי הטנקים אמצעים לבקרת אש. התותחן כיוון את התותח ידנית, לפי ניסוי וטעייה. אף על פי כן, מכיוון שירי הטנקים כוון לטווח של כמה עשרות מטרים בלבד, קל היה יחסית לפגוע במטרה. ירי בתנועה גם הוא לא היה נושא חשוב שכן הטנקים נעו באיטיות רבה שלא הקשתה על התותחן. במלחמת העולם השנייה המצב היה שונה. הטנקים נעשו מהירים יותר, תותחיהם - ארוכי טווח ומדויקים יותר, והחשוב מכל - השתנה תפקיד הטנק בשדה הקרב. עתה הוא נדרש להשמיד טנקי אויב בקרבות תנועה מהירים. כתוצאה מכך עלתה מאוד חשיבותה של בקרת האש. 
כדי לסייע בזיהוי הטווח שבו נמצאת המטרה ועל ידי כך לאפשר את קביעת זווית ההגבהה הנדרשת לתותח, סומנו בכוונות הטנקים סימנים לטווחים מסוימים. לפי השוואת סימונים אלו לגודל המטרה, כפי שנראתה בכוונת, ידע התותחן את הטווח המשוער. את זוויות הירי ידעו התותחנים בעל פה. טווחי הלחימה לא היו גדולים מאוד, כך שלא נדרשה הגבהה רבה. התותחן היה "שם" את המטרה בכוונת, מגביה את התותח לפי הטווח המשוער, ויורה. במקרה של החטאה, היה מפקד הטנק מורה לתותחן לבצע תיקון, וכך עד השמדת המטרה. במהלך המלחמה החלו להופיע אמצעי ייצוב לתותח, בעיקר הגירוסקופ, שאיפשרו ירי מדויק יחסית גם בתנועה. למרות פיתוחים אלו היה אחוז הפגיעה במטרה נמוך יחסית. 
לאחר סיום המלחמה ועם תחילת השימוש בתותחי טנקים גדולים יותר וארוכי טווח, נעשו מאמצים לאפשר לטנקים ירי מדויק לטווחים ארוכים. הישג משמעותי ראשון נרשם עם פיתוחו של מד-טווח אופטי ששולב בו מחשב בליסטי. השימוש בכלי זה החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. מד הטווח האופטי הורכב משתי עדשות בשני צידי חזית הצריח, שתמונתן רוכזה לעינית אחת. בעזרת מנגנון מכני היה התותחן מפנה את שתי העדשות למטרה, וכאשר הן היו מתמזגות נמדד הטווח אוטומטית בטריאנגולציה. הטווח נשלח אוטומטית למחשב בליסטי, ומנגנון מכני היה מעלה או מוריד את זווית התותח כנדרש (על פי הטווח וסוג הפגז). לתותחן נותר לכוון את צלב הכוונת אל המטרה ולירות. כשהטנק במדרון או כשהמטרה בתנועה, היה נדרש מהתותחן לבצע תיקון ידני קל. אמצעים אלה אפשרו פגיעה כבר בפגז הראשון או השני, דבר שהיווה שינוי מהפכני. 
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע מד טווח לייזר, המחשב את המרחק למטרה באמצעות שליחת קרן לייזר אליה וחישוב הטווח על-פי הזמן שחלף עד חזרתה של הקרן. מד טווח לייזר החליף את המד האופטי ושולב עם מחשבים בליסטיים. בשימוש במחשבים בליסטיים עדיין יש צורך בתיקון ידני אחרי החטאה (שכן חזרה על כל התהליך מחדש אינה פרקטית). בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוחלף המחשב הבליסטי במחשבים אלקטרוניים מתוחכמים, שמחשבים לא רק את הטווח אלא את זווית הטנק (שיפוע הקרקע שעליה הוא נמצא), ובגרסאות חדשות יותר אף את בלאי התותח. המערכות המתוחכמות יותר הן מערכות לומדות, כלומר המחשב לומד מכל פגיעה או החטאה ויוצר לעצמו סטטיסטיקה לקביעת מסלולי ירי בעתיד. בנוסף ישנה אפשרות לירי על מטרה בתנועה, כאשר התותחן עוקב אחר המטרה, המחשב לומד את מהירותה וכיוונה, ומפצה על כך לפני הירי. המערכות החדשות כוללות גם אפשרות לתיקון קבוע מראש, שעל מנת לבצעו די בלחיצת כפתור, זאת כדי לאפשר זמן קצר לבין היריה הראשונה והשנייה כשיש החטאה. הודות למערכות אלה הטנק המודרני מסוגל לפגוע במטרתו מאלפי מטרים, ופגיעות נעשות לעיתים קרובות בפגז הראשון, בניגוד לעבר שבו היה צורך בכמה תיקונים.
מחשבי הירי המודרניים מתחשבים לא רק בסוג הפגז ובטווח אליו הוא נורה, אלא מאפשרים גם התאמות שונות המתחשבות בתנאי מזג האוויר, שיפוע הטנק, וגורמים נוספים. ברוב מחשבי הירי מבצעים תיקון לזווית הירי גם לירי במקלע המקביל, דבר המאפשר לתותחן לבצע ירי מדויק במקלע המקביל.
מערכות בקרת אש מודרניות, כמו ברק זוהר (ב"ז) הישראלית, מאפשרות נעילת תותח על המטרה תוך כדי תנועת הטנק, עקיבה אחר המטרה ואף פגיעה במסוקים מנמיכי טוס.

התקשורת

הטנקים הראשונים לא צוידו באמצעי תקשורת חיצוניים או פנימיים ראויים לשמם. התקשורת בין טנקי מלחמת העולם הראשונה וסביבתם נעשתה בסימני דגלים, ביוני דואר (כאשר הטנק נתקע מאחורי קווי האויב), ובסימני ידיים. רק לקראת סוף המלחמה צויד חלק קטן מהטנקים במכשירי קשר רדיו. בתוך הטנק היה המצב לא פחות קשה, והתקשורת נעשתה בהלמות פטיש על גוף המתכת או בסימני ידיים. במלחמת העולם השנייה השתפר המצב בהרבה. הגרמנים היו הראשונים להכניס קשר רדיו בקנה מידה גדול לטנקים שלהם, ובסופו של דבר כל טנק בצבאות הלוחמים צויד לפחות בקשר חיצוני. חלק ניכר צוידו גם בקשר פנימי. במלחמה הקרה צוידו כל הטנקים בקשר חיצוני המאפשר לתקשר עם הטנקים האחרים, וקשר פנימי המאפשר תקשורת בין חברי הצוות. יש לציין ששימוש בדגלים וסימני ידיים עדיין קיים, כאמצעי גיבוי, ובעיקר על מנת למנוע עומס על רשתות הקשר.
השלב הבא בהתפתחות הקשר בטנקים (במאה ה-21) הוא הכנסת מערכת ניהול קרב דיגיטלית המאפשרת בנוסף לתקשורת בין הטנקים השונים לכוחות אחרים בשטח גם קבלת תמונת קרב כוללת ושיתוף מידע עם כוחות אחרים לרבות כלי טיס, רק"מ וחי"ר. מערכות אלה מציגות מידע שונה כגון מפות, מיקומי כוחות ומטרות, ומצב טכני ולוגיסטי של הכח. ישראל, ארצות הברית ובריטניה מובילות בתחום זה בעולם. בישראל קיימת מערכת מענ"ק דיגיטלית המשתלבת במיזם צי"ד (צבא יבשה דיגיטלי) של זרוע היבשה. המערכת מותקנת ומבצעית בטנקי מרכבה סימן 4, נגמ"שי הנמ"ר ומותקנת בהדרגה בדורות קודמים של המרכבה.