ממלכת הזולו

שלטונו של דינגאנה (1828–1840)

אחת הפעולות הראשונות אשר דינגאנה ביצע כמלך הייתה רצח כל יורשי העצר האחרים אשר עשויים לאיים על מקומו כמלך, זאת פרט לאחיו מפנדה שנראה בעיניו כחלש ובלתי מאיים. בשנים לאחר מכן רצח דינגאנה את כל תומכיו של שאקה על מנת להבטיח את מקומו.
בשנת 1836 הגיעו קבוצות של מתיישבים בורים, אשר יצאו ממושבת הכף אל עבר המזרח על מנת למצוא ארץ חדשה, במטרה להקים עליה מדינה עצמאית וחזקה אשר תגן עליהם מפני הבריטים. אחת הקבוצות, בהנהגת פיאט קטיף, הגיעה לארץ הזולו. לאחר לחימה קצרה עם לוחמי הזולו, פיאט קטיף הוזמן למקום מושבו של דינגאנה כדי לנהל עמו משא ומתן על קרקעות בשביל הבורים. כחלק מהמשא ומתן דינגאנה ביקש מפיאט ופמלייתו להשיב אליו בקר אשר נגנב ממנו על ידי צ'יף מקומי, ובתמורה הוא מתחייב לתת קרקעות לבורים. קטיף נענה להצעה ובפברואר 1838 הוא חזר למלך יחד עם הבקר הגנוב, בתמורה לכך דינגאנה העניק לבורים את הקרקע דרומית לנהר הטוגה ועד לנהר המזימוובו, כמובטח, לכבוד האירוע ערך דינגאנה משתה אשר במהלכו ציווה על חייליו להוציא להורג את פיאט קטיף וכל הבורים הנוכחים. בנוסף, הוא ציווה להרוג את כל הבורים הנמצאים על אדמותיו, בעקבות כך יצא צבאו של דינגאנה למקום מושבם של הבורים וביצע בהם טבח, שבו נרצחו גברים, נשים וילדים כאחד. יש הסבורים שהוצאה זו להורג נערכה גם בגלל שהבורים לקחו לעצמם חלק מהבקר של דינגאנה, אך סביר להניח כי זו הייתה מזימה של דינגאנה במטרה להשתלט על הבורים. הטבח חיזק את הדימוי של הזולו כפראיים ואכזריים בעיניי האירופיים.
מספר חודשים לאחר הטבח, הבורים בחרו לעצמם מנהיג חדש, אנדריס פרטוריוס אשר ארגן גדוד קומנדו במטרה להילחם בממלכת הזולו. בדצמבר 1838, תקפו הבורים את הזולו עם עלות השחר, ואלה אשר לא היו מוכנים כלל למתקפה ספגו תבוסה מוחלטת. קרב זה מכונה "קרב נהר הדם" כי מימיו של הנהר נצבעו בצבא האדום מדמם של הזולו.
בגלל תבוסתו, ברח דינגאנה ממקום מושבו צפונה. התבוסה גרמה לחלוקת תושבי הזולו לשני חלקים, כאשר חלק אחד תמך בדינגאנה ואילו החלק השני בהנהגת מפנדה, אחיו למחצה של דינגאנה, תומכי מפאנדה בחרו לשתף פעולה עם הבורים ולהלחם עם מלך הזולו ותומכיו. דינגאנה הפסיד ונרצח בלחימה זו ומפנדה תפס את מקומו.

שלטונו של מפנדה (1840–1872)

בשנת 1839 בעקבות הניצחון על דינגאנה, הקימו הבורים תחת הנהגתו של פרטוריוס את הרפובליקה הבורית, נטליה שמקומה היה מדרום נהר הטוגה וממערב למושבת הנמל הבריטית נאטל, מפנדה ופרטוריוס שמרו על יחסי שלום. בשנת 1842, פרצה מלחמה בין הבריטים לבין הבורים, ולאור תבוסתם של הבורים, נטליה הסתפחה לשלטון הבריטי. מפנדה מתוך פחד, הבטיח נאמנות לבריטים ונשאר עימם ביחסי שלום. 
בשנת 1843, התחיל מפנדה בטיהור של מתנגדי המשטר בממלכתו. טיהור זה הוביל למוות של רבים, ופליטים רבים נמלטו מהממלכה לאזורים הסמוכים. רבים מהפליטים הללו לקחו יחד איתם גם בקר, כתוצאה מכך הורה מפנדה על פשיטה על האזורים הסמוכים לממלכתו. פשיטה זו הגיעה לשיאה בפלישת סווזילנד בשנת 1852. כתוצאה מכך, הבריטים לחצו על מפנדה לסגת והוא עשה זאת תוך זמן קצר. 
משהגיע מפנדה לעת זקנה פרצה בין שניים מבניו, סטצ'וואיו ומבוזאי, מריבה על ירושת הכתר. המריבה הגיעה לשיאה בשנת 1856 בקרב בו נהרג מבוזאי. מפנדה נפטר בשיבה טובה בשנת 1872 ובנו סטצ'וואיו ירש את מקומו.

שלטונו של דינוזולו ותום ממלכת הזולו (1879–1951)

דינוזולו גייס שכרי חרב בורים והבטיח להם אדמות בתמורה לסיוע שלהם. שכירי חרב אלו, בהנהגתו של לואי בותה, קראו לעצמם "מתנדבי דינוזולו". לאחר שהביסו את זיבהבו, דרשו מתנדביו של דינוזולו את אדמותיהם המובטחות. דינוזולו העניק להם כמחצית מאדמת הזולו, עליה הקימו מתנדיו של דינוזולו רפובליקה עצמאית. הקמתה של רפובליקה זו גרמה לבהלה בקרב הבריטים ולכן הם שבו לספח את אדמת הזולו לשלטונם בשנת 1887. בשנת 1906 דינוזולו הואשם במעורבות במרד נגד הבריטים בעיר מבטה, הוא נעצר והועמד לדין על ידי הבריטים באשמת בגידה ואלימות בציבור. בשנת 1909 דינוזולו נידון לעשר שנות מאסר על האי סנט הלנה. משהוקם האיחוד הדרום אפריקאי, לואי בותה נבחר לראש ממשלתה הראשון, הוא הטיב עם בן בריתו הוותיק ועזר לו לצאת מהמאסר ולעבור לחיות חיי גלות בחווה בטרנסוול, שם נפטר דינוזולו בשנת 1913. 
בנו של דינוזולו, סלמון קאדינוזולו מעולם לא הוכר על ידי הרשויות של דרום אפריקה כמלך הזולו, הוא נחשב רק כצ'יף מקומי. אולם, אנשי הזולו המשיכו לראות בו כיורש העצר של ממלכת הזולו. בשנת 1923 הקים סלמון את ארגון "ינקאה יקזולו", במטרה לקדם את התביעות המלכותיות שלו. בדצמבר 1951 בנו של סלומון, קפריסין בקוזו קאסולומון, הוכר רשמית, על ידי הרשויות של האיחוד הדרום אפריקאי, כמנהיג הראשי של אנשי הזולו, אך בפועל כוח השלטון נשאר בידיים הלבנות השולטות בדרום אפריקה. הם הרבו להשתמש במנהיגים המקומיים על מנת להשליט סדר, אך תפקידם של המנהיגים המקומיים היה בסכנה תמידית, אם אלה לא היו משתפים פעולה עם השלטונות הלבנים הם היו מאבדים את תפקידם. 
לוחמי הזולו זכו להיות דוגמה והשראה של אפריקאים רבים במאבק נגד האפרטהייד הלבן ששלט בדרום אפריקה. הזולו הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בדרום אפריקה אשר הצליחה למרות השנים הרבות של דיכוי האפרטהייד, לשמור על מורשת, גאווה, היסטוריה ותרבות. בשנת 2004 התקיים אירוע לציון 125 שנה לציון הניצחון בקרב האיסנלאוונה, בו השתתפו אלפי אנשי זולו.