google/wiki40b huggingface dataset:
אליעזר יונג

אליעזר יונג (29 בספטמבר 1928 - 1 בינואר 2008) היה שחקן תיאטרון ישראלי.

חייו

יונג נולד ביוגוסלביה בשנת 1928. בזמן מלחמת העולם השנייה לחם כפרטיזן בצבאו של טיטו. לאחר המלחמה סיים את לימודיו באקדמיה לתיאטרון בזאגרב ועלה לישראל בשנת 1949.
בשנים 1953-1951 שיחק בתיאטרון הקאמרי, שם השתתף בין היתר בהצגות "הצל" ו"אהבתה של יובל אור". בשנים 1958-1954 שיחק בתיאטרון "האהל".
יונג היה ממייסדי תיאטרון זירה, שהיה החלוץ בארץ בז'אנר תיאטרון האבסורד. בין ההצגות בהן שיחק בתיאטרון זה נכללות "פרנסואה ראש גזר", "בדלתיים סגורות", "אשת הסנדלר", "הבאר הקדושה", "מחכים לגודו" ו"הזמרת בעלת הקרחת".
בשנים 1961-1958 שיחק בתיאטראות "סדן", "זוטא" ו"תיאטרון פועלי באר שבע". משנת 1962 שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות "בראשית", "ילדי הצל" ובהצגות נוספות. בשנת 1965 עזב את תיאטרון הבימה, וב-1966 חזר לקאמרי ושיחק בהצגות "אלקטרא", "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "פרשת אופנהיימר", "תוציא את השטקר המים רותחים" ועוד. בשנת 1968 עבר יונג לתיאטרון זווית וחזר לתיאטרון "האהל" לשחק  בהצגה "הקמצן".
יונג שב לתיאטרון הבימה בשנת 1969, ובמשך כשלושים שנה השתתף בעשרות הצגות, בהן: "סיפורו של מורה (The Browning Version )", "מלאכת החיים", "הפיזיקאים", "המלך מתיא הראשון", "על עכברים ואנשים", "השדרה", "מעבר לגבולין", "סיפור פשוט", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "כובע הקש האיטלקי", "ריצ'רד השלישי", "המכולת", "סנג'ר", "בחיק המלך", "מארחים את מר סלואן", "המלביש" ו"נמר חברבורות". 
לאחר פרישתו מהבימה בגיל 70 המשיך לשחק בהפקות פרטיות, ובהן "הינקי האחרון", "קערת העץ" ו"סיפורי צ'כוב".
יונג הלך לעולמו בשנת 2008.
חשוב והתעשר

חשוב והתעשר (באנגלית: Think and Grow Rich) הוא ספר לפיתוח אישי ולעזרה עצמית שכתב נפוליאון היל בהשראתו ולפי הצעתו של איש העסקים הסקוטי-אמריקאי אנדרו קרנגי. הספר ראה אור בשנת 1937 במהלך השפל הגדול.    הוא נשאר הספר הנמכר ביותר מבין ספריו של היל, ונטען שמכר 30 מיליון עותקים במהלך 70 השנים הבאות (אם כי אליס פיין האקט כותבת בספרה  "70 שנים של רבי מכר"   שהמספר היה נמוך יותר.)

תוכן הספר

הבסיס לטקסט של "חשוב והתעשר" הושתת כבר בספרו המוקדם יותר של היל "חוק ההצלחה" (The Law of Success), כתוצאה של יותר מעשרים שנות מחקר בהם שהה היל במחיצתם של אנשים רבים שצברו הון רב במהלך חייהם.  
לפי הצעתו של אנדרו קארנגי, למד היל את סגולותיהם של העשירים הללו ופיתח 15 "חוקים" של הצלחה שכל אדם יוכל ליישם אותם על מנת להשיג הצלחה. בספר "חשוב והתעשר" הוא צמצם את החוקים הללו לכדי 13 עקרונות וגיבש אותם לכדי פילוסופיה של הצלחה.

המהדורות הראשונות

המהדורה הראשונה של "חשוב והתעשר" יצאה לאור במרץ 1937. רק 15,000 עותקים הודפסו. אם כי הספר פורסם הרי ששמעו יצא בעיקר מפה לאוזן, והמהדורה הראשונה אזלה בתום שישה שבועות במחיר $1.50 לספר. אחרי כן הודפסו 10,000 עותקים נוספים, כדי לענות על הדרישה,  והם נמכרו בתום שישה שבועות נוספים. המהדורה השלישית הסתכמה ב-20,000 עותקים.

הגרסה המקוצרת של 2004

בשנת 2004 קוצר הטקסט המקורי ויצא כספר בשם: "חשוב והתעשר: מהדורת המאה העשרים ואחת: מתוקנת ומעודכנת (Think and Grow Rich: The 21st-Century Edition: Revised and Updated). המוציא לאור היה High Roads Media. בגרסה זו ביל הרטלי, הסופר שהוא גם עורך הספר, הציג דוגמאות מודרניות לעקרונותיו של היל ביחד עם פרשנות שהוא צירף לאורך הספר. חלק מהקוראים הביעו את אכזבתם מכך באומרם שהדוגמאות המודרניות הן מיותרות, חסרות תועלת, מרגיזות, ושתוספת הפרשנות החיצונית מפריע לשטף הקריאה של הטקסט המקורי של נפוליון היל.

הגרסה המקורית, משוחזרת ומתוקנת

ב-2004 פרסמו  Ross Cornwell את הספר "חשוב והתעשר: הגרסה המקורית, משוחזרת ומתוקנת", זה היה הטקסט המקורי של הספר, עם תוספות מועטות, הערות שוליים המקיפות המקוריות, מפתח ואחרית דבר שהיו בספר במקור. נכון ל-2008 גרסה זו ראתה אור במהדורה השלישית שלה.
המכללה הלאומית לשוטרים

היסטוריה

על מנת לאחד את מערך ההדרכה ולסנכרן את ההכשרות באופן אחיד ומקצועי הוחלט להקים את המכללה הלאומית לשוטרים. עד להקמת המרכז פעלו תחת מערך ההדרכה של המשטרה מעל ל-20 בתי ספר, שהיו פזורים ברחבי הארץ והיוו למעשה מרכזים מחוזיים, אגפיים וארציים ושתי מכללות – המרכז ללימודי משטרה בקריית אתא והמכללה לקצינים בכירים בנעורים. 
התכנון החל בשנת 1992 ואבן הפינה הונחה בשנת 1996. לאחר הקפאת הפרויקט בשנת 2001 המשרד לביטחון הפנים, משטרת ישראל ומשרד האוצר פרסמו ב-2007 את המכרז להקמת והפעלת מרכז הדרכה חדש למשטרת ישראל. בינואר 2011 נבחרה זוכה במכרז: קבוצת 'פוליסיטי' המורכבת מהחברות שיכון ובינוי ו-G4S (חברת השמירה),, שגברה על קבוצת אפריקה ישראל ואלביט מערכות. המרכז כולו תוכנן על ידי משרד פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים בראשות האדריכל שמואל שילה. הזוכה במכרז מימנה חלק ניכר מעלויות הקמתו, בתמורה לחוזה לתפעול המרכז במשך 22 שנים, שבמהלכן תקבל תשלומים של כ-105 מיליון ש"ח לשנה בתוספת כ-30 מיליון ש"ח לשנה לכיסוי עלויות משתנות. 
מרכז ההדרכה שהוקם בבית שמש משרת את כל יחידות משטרת ישראל, משתרע על פני שטח של 230 דונם שבהם כ-42,000 מ"ר בנוי, וכן מתקני אימונים מתקדמים, מטווחים, מתקני ספורט ועוד. עלויות הקמת המתחם, שהוקם על ידי סולל בונה, נאמדות בכ-600 מיליון ש"ח ועלויות הפרויקט כולו בכ-2 מיליארד ש"ח.
במכללה נבנה גם מוזיאון המשטרה החדש בבית מורשת משטרת ישראל על שם רב ניצב יוסף נחמיאס ובו מוצג סיפורה של משטרת ישראל החל בארגוני השמירה ועד לתקופה הנוכחית. לידו הוקמה אנדרטה חדשה להנצחת חללי המשטרה מ-1948 עד ימינו וכן תיאטרון פתוח ובמה לאירועים.
המכללה נפתחה בסוף דצמבר 2014. מפקד המכללה הוא תנ"צ כורש ברנור.
שלב ב' של הפרויקט יכלול הקמת מתחם צמוד בגודל של כ-50 אלף מטר בנוי שישמש את שירות בתי הסוהר ומשמר הגבול. מתחם זה יתופעל גם הוא על ידי חברת פוליסיטי.
חגי מן

חגי מן (נולד ב-1937) שימש כקצין המודיעין של פיקוד הצפון לפני ובמהלך מלחמת יום הכיפורים, ונזכר בוועדת אגרנט כמי שסייע בהעלאת הכוננות בגזרה הצפונית בשבועות ובימים שטרם המערכה. בין תפקידיו שימש כקמ"ן מפקדת קצח"ר בזמן מבצע אביב נעורים וברדס 54-55 ולאחר מלחמת יום הכיפורים כמפקד בה"ד 15 להכשרת מקצועות המודיעין.

קורות חייו

מן נולד גדל ולמד בפתח תקווה. התגייס לצה"ל באוגוסט 1955 ושירת כמש"ק מודיעין בפיקוד הצפון. הוא סיים קורס קצינים כחניך מצטיין באוגוסט 1957, ושירת כקצין מודיעין בפיקוד הדרום עד 1958 ולאחר מכן כקצין מודיעין בפיקוד המרכז עד 1962. שירת במשך כשנתיים כראש לשכת מפקד פיקוד המרכז וב-1964 מונה לקצין המודיעין של חטיבה 16. ב-1966 עבר להדריך בקורס קציני מודיעין ובמהלך מלחמת ששת הימים שירת במינוי חירום כקצין המודיעין של חטיבה 10. לאחר מכן שירת כעוזר קצין המודיעין של פיקוד המרכז עד 1969. יצא ללימודים בפו"ם וב-1971 מונה למפקד קורס קציני מודיעין וקצין מודיעין של מפקדת קצין חיל רגלים וצנחנים ראשי, מילא תפקיד זה במהלך התכנון וההוצאה לפועל של מבצע ברדס 54-55 ומבצע אביב נעורים.
בתחילת שנות ה-80 היה נספח צה"ל בדרום מזרח אסיה. בשנת 1984 פרש מצה"ל ומונה למנהל חברת אמגו, חברת בת של קבוצת עיט שעסקה בייצוא של ציוד ביטחוני.

פועלו טרם מלחמת יום הכיפורים

מן נכנס לתפקידו באוגוסט 1973, מספר חודשים לפני תחילת מלחמת יום הכיפורים, ועמד מקרוב על התעצמות הצבא הסורי בגזרת רמת הגולן. אף שמודר מחומרים מודיעיניים רבים, הצליח מן כקצין המודיעין של הפיקוד להסב את העירנות לאתגר המתפתח. על פעילותו להעלאת הכוננות בפיקוד ננזף על ידי ראש חטיבת המחקר תא"ל אריה שלו מאחר שלא תאמה את הערכת אמ"ן. יחד עם אלוף הפיקוד, האלוף יצחק חופי, הצליחו להביא להעלאת כוחות חטיבה 7 למרחב רמת הגולן ולאחר מכן להעלאת כוננות באחת מחטיבות הגיוס המהיר של השריון, החלטות שהשפיעו באופן מהותי על מהלך הלחימה בגזרה הצפונית. לטענת מן, לאור פעילות זו לא ניתן לדבר על הפתעה בגזרה הצפונית במלחמת יום כיפור. ועדת אגרנט נדרשה למערכת היחסים שבין אמ"ן למודיעין השדה, בין השאר על רקע המתחים שבין חגי מן ובכירי חטיבת המחקר. ביחס למן, כתבה הוועדה כי:
קמ"ן פיקוד הצפון, סא"ל חגי מן, היה יותר עצמאי בהערכותיו, הוא דן עם אלוף הפיקוד שלו במידע המדאיג שהמריץ את האלוף לדרוש את תיגבור המערך ברמת הגולן... וכן חלק על הערכת אמ"ן מחקר בעניין תפיסתה של רצועת ההגנה השנייה ע"י השריון בחזית הסורית
— דו"ח ועדת אגרנט, דין וחשבון חלקי נוסף, כרך א', ירושלים 1974, עמ' 161
בין השאר על רקע המקרה של מודיעין פיקוד צפון, דרשה הוועדה לשנות את מערכת היחסים בין אמ"ן ומחלקות המודיעין בפיקודים, ואכן לאחר המלחמה מחלקות אלו התחזקו הן בכח אדם, הן בחשיפה לחומרים מסווגים והן בהשפעתן במערכת.
אברהם אברהם (שופט)

ביוגרפיה

אברהם נולד בסוריה למשה ודריה אברהם. משפחתו עלתה לישראל בשנת 1965 והתיישבה בחיפה. את לימודיו התיכוניים עשה בבית ספר תיכון עירוני ג' בחיפה שאותם סיים בשנת 1977. בין השנים 1977-1981 שרת כקצין בצה"ל. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ומאז 1988 עסק בעריכת דין, מקצוע ששימש בו עד למאי 1997, אז נבחר לכהן כשופט בבית משפט השלום בטבריה כשבאותו הזמן הוא מסיים לימודי תואר ראשון בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
במרץ 2000 התמנה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת, ובינואר 2001 התמנה בנוסף לכהונת רשם בית המשפט. בחודש יולי 2002 קיבל מינוי של קבע כשופט של בית המשפט המחוזי בנצרת.
בנובמבר 2006 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת חיפה.
ב-1 בינואר 2010 התמנה לכהונת סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בנצרת.
בנובמבר 2011 היה מועמד לכהונת שופט של בית המשפט העליון.
ביולי 2013 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת חיפה.
במרץ 2015 מונה לכהונת נשיא של בית המשפט המחוזי נצרת לתקופה של שנה. בדצמבר 2015 מונה על ידי שרת המשפטים איילת שקד לכהונת נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
באוקטובר 2015, בשיא גל הטרור שהחל בחודש תשרי, אישר אברהם מעצר מנהלי לצעירה ערבייה-ישראלית בת 19 בעקבות מסרונים ששלחה לקרוביה על רצונה להיות "שהידית". את חשיפת המסרונים, ובקשת המעצר, הגיש אביה, וזהו למעשה המעצר המנהלי הראשון שאושר עקב בקשת אזרח.

חיים אישיים

אברהם מתגורר ביישוב שמשית שבגליל התחתון, נשוי לאורית ולהם שלושה ילדים.
ארמון קומסוסאן

היסטוריה

לפני הפיכתו למוזלאום הארמון היה מקום מושבו של קים איל-סונג, לאחר מותו ציווה קים ג'ונג-איל להפוך אותו לאתר קבורה. הארמון נבנה בשנת 1976. לפי אומדנים שונים עלות השיפוצים והפיכתו למוזלאום נעה בין 100 מיליון דולר ל-900 מיליון דולר.
ב-29 בדצמבר 2011 הוכנסה לארמון גופתו של קים ג'ונג-איל.
מורנו (כדורגלן)

קריירה

מורנו נולד וגדל בסרגוסה, ולאחר ששיחק במחלקת הנוער של אתלטיקו סרגוסה, קבוצה קטנה מעירו, הצטרף לווסקה ששיחקה בליגה השנייה. בעונת 1950/1951, עונתה הראשונה של וסקה בליגה השנייה, עזר לה להגיע להישג השיא בתולדותיה - מקום חמישי. במשחקו השלישי לעונת 1951/1952 כבש חמישייה, במשחק בו הביסה וסקה את ז'ימנסטיק טרגונה 7-1 ב-23 בספטמבר 1951. בעונה זו כבש 11 שערים ב-15 משחקים במדיה, לפני שעבר בתחילת 1952 לברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד, אותה אימן פרדיננד דאוצ'יק. בתחילה לא זכה לשחק במדי קבוצתו החדשה, אך בהופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית, ב-16 במרץ, גם כבש שער בכורה, וברצלונה ניצחה 7-1 את ראסינג סנטנדר. עד סוף העונה שותף בשני משחקים נוספים, בהם הבקיע שער נוסף, בניצחון 5-2 על טטואן. ברצלונה זכתה באליפות ספרד ובגביע הספרדי באותה עונה, אך מורנו לא שותף במשחק הגמר, בו ניצחה את ולנסיה 4-2. בקיץ זכתה ברצלונה בגביע הלטיני, אך מורנו לא לקח חלק במשחקי הטורניר.
בעונה הבאה השתלב מורנו באופן מלא בברצלונה והפך לשחקן הרכב, לצד שחקני התקפה כססאר, לאזלו קובאלה, אדוארדו מנצ'ון ואסטניסלאו באזורה. במשחק הראשון של העונה כבש צמד בניצחון 4-3 על דפורטיבו לה קורוניה. בהמשך כבש צמדים נוספים לרשתן של סלטה ויגו ואתלטיק בילבאו, וב-8 בפברואר 1953 כבש רביעייה בניצחון 6-1 על אתלטיקו מדריד. ב-1 במרץ הבקיע שלושער במשחק בו הביסה קבוצתו את ריאל סרגוסה 8-0. ב-5 באפריל, בקלאסיקו מול ריאל מדריד שנערך בלס קורטס, הבקיע מורנו את השער היחיד במשחק, וברצלונה ניצחה 1-0. הוא שותף בכל 30 מחזורי הליגה, ובסך הכול הבקיע 22 שערים, מוביל את שחקני ברצלונה בהבקעת שערים ושני בטבלת מלך השערים של הליגה. ברצלונה זכתה בדאבל שני ברציפות, והפעם מורנו פתח בגמר הגביע, בו ניצחה ברצלונה את אתלטיק בילבאו בתוצאה 2-1.
יכולתו הטובה של מורנו במדי ברצלונה זיכתה אותו בזימון לנבחרת ספרד, והוא ערך את שתי הופעותיו היחידות במדיה במשחקי ידידות במהלך הקיץ - הראשון מול ארגנטינה ב-5 ביולי והשני מול צ'ילה שבוע לאחר מכן. בעונה הבאה דעכה יכולתו של מורנו בפרט ושל ברצלונה בכלל, שלא הצליחה לזכות באליפות או בגביע במהלך העונה. מורנו כבש 9 שערים ב-25 משחקי ליגה, כולל שער שוויון במשחק מול אתלטיקו מדריד ב-27 בדצמבר ושער בניצחון 5-1 על ריאל מדריד ב-21 בפברואר 1954. מורנו עזר לברצלונה לגבור על ריאל מדריד במשחקי חצי גמר הגביע ולהעפיל לגמר, שגם בו פתח, אך ברצלונה הובסה 3-0 על ידי ולנסיה. דאוצ'יק הוחלף בסנדרו פופו, אך גם עמו המשיכה הנסיגה. מורנו כבש 6 שערים, בהם צמד במשחק מול ראסינג סנטנדר, ב-18 משחקי ליגה בהם שותף. בחציה השני של העונה השתתף בשלושה משחקים של אספניה אינדוסטריאל, ששימשה קבוצת מילואים של ברצלונה ושיחקה בליגה השנייה. ברצלונה כשלה בזכייה בתואר גם בעונה זו.
עם הצטרפותו של רמון ויז'וורדה ועלייתו של חוסטו טחדה, איבד מורנו את מקומו בברצלונה באופן מוחלט בעונת 1955/1956 והוא לא שיחק באף משחק. בינואר 1956 הושאל לחודש וחצי לליידה ששיחקה בליגה השנייה, שם הבקיע 3 שערים ב-6 משחקים. לאחר מכן עזב את ברצלונה והצטרף ללאס פאלמס ששיחקה בליגה הראשונה. כבר במשחקו השני במדיה פגש את קבוצתו לשעבר ברצלונה, שניצחה 1-0 את לאס פאלמס. במשחק הבא כבש שער בכורה במדיה, בתיקו 2-2 עם אספניול ב-26 בפברואר. עד סוף העונה הבקיע שער נוסף במספר משחקים בהם לקח חלק. לאחר מכן עבר לריאל סרגוסה, גם היא בליגה הראשונה, אך בשתי עונות מיעט לשחק והופיע 15 פעמים בליגה, בהן הצליח למצוא את הרשת פעם בודדת, והוא פרש מכדורגל מקצועני ב-1958, בהיותו בן 28 בלבד.
פדריקו בורומאו

פדריקו פדריקו בורומאו (באיטלקית: Federico Borromeo;‏ 18 באוגוסט 1564 - 22 בספטמבר 1631) היה מלומד קתולי ישועי, קרדינל וארכיבישוף מילאנו. יזם וייסד את הספרייה האמברוזיאנית במילאנו.

תולדות חייו

נולד לבית בורומאו, משפחה בעלת השפעה הן בחוגים החילוניים והן בחוגים הדתיים במילאנו. בן דודו, קארלו בורומאו, היה חשמן וארכיבישוף העיר, נקבר בקתדרלת מילאנו והוכר כקדוש. בעקבות דוגמה זו היה גם פדריקו פדריקו בורומאו לאיש כמורה הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת פאביה ב-1585 המשיך את לימודיו ברומא ושנתיים לאחר מכן, בגיל 23 היה לקרדינל. ב-24 באפריל 1595 הוכתר לארכיבישוף מילאנו. פעולתו הצטיינה בהטמעת תקנות הקונטרה-רפורמציה של ועידת טרנטו ובשיפור היחסים שבין הכנסייה ושדרות הציבור מתוך תיקון הכנסייה ולוחמה בשחיתות. הסופר אלסנדרו מנצוני, בן המאה ה-19 הנציח אותו בספרו "המאורסים" והעלה על נס את הנהגתו ותרומתו לעיר ואת התמיכה שהגיש לתושבי העיר העניים בימי הרעב והמגפות שפקדו אותה בסוף המאה ה-17.
אחת ממגמות התיקון שהחליט להחיל על הכנסייה הייתה להפנות עורף למדיניות הסתרת הידע ולתרום להרחבת הדעת, במסגרת המסדר הישועי. פועל יוצא מכך היה מיזם הספרייה האמברוזיאנית שהקים כספרייה ציבורית פתוחה הראשונה בעולם הקתולי (שנייה רק לספריה הבודליאנית באוקספורד). פדריקו בורומאו ראה את הספרייה בעיני רוחו כמרכז לאקדמיה קתולית שתחקור ותפיץ את הידע האנושי כחלק מעבודת האל. לפתיחת הספרייה ב-1609 קדמו מספר שנים בהן שלח בורומאו שליחים ללקט ספרים וכתבי יד עתיקים מרחבי העולם. שליחיו יצאו לאיטליה, צרפת, ספרד, גרמניה, יוון, "סוריה הגדולה" (כולל ארץ ישראל) ומצרים והונחו לרכוש ספרים ומגילות בעברית, ערבית, יוונית עתיקה, לטינית, אשורית, געז ועוד. רוב השליחים התמנו לאחר חזרתם משליחותם לדוקטורים בקולג' של הספרייה ועסקו בניהול, מחקר ותיעוד של האוסף שלהם, משרה שכללה גם פרשנות וצנזורה לחלק מהספרים. לצד הקולג' הקים פדריקו בורומאו מכון טיפוגרפי להדפסת מחקרי הדוקטורים והנזירים. 
פדריקו בורומאו עסק גם במפעלי בנייה. הוא יזם את בניית ההר הקדוש של רוסאריו בווארזה, כיום אתר מורשת עולמית ואת הקמת החזית החדשה של קתדרלת מילאנו על ידי פרנצ'סקו מריה ריקיני (Francesco Maria Richini) ופאביו מנגונה (Fabio Mangone).
פדריקו בורומאו נפטר ב-1631 ונקבר בקתדרלת מילאנו. בשנת 1685 הוקם פסל שלו בחזית הספרייה, תרומת אזרחי מילאנו.
רוקה סנטה קרוס

קריירה

סנטה קרוס הצטרף למחלקת הנוער של המועדון המקומי קלוב אולימפיה בגיל 9. הוא היה הכובש המצטיין של הקבוצות הצעירות במשך מספר שנים, עד שמאמן הקבוצה הבוגרת של אולימפיה, לואיס קוביז'ה, זימן אותו להתאמן עם שחקני קבוצת הבוגרים כבר בגיל 15. את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה הבוגרת ערך סנטה קרוס ב-27 ביולי 1998, במשחק הסופר קאפ של פרגוואי נגד קבוצת קרו פורטניו, בגיל 16. סנטה קרוס הפגין יכולת מרשימה במדי אולימפיה, והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות פרגוואי בשנים 1998 ו-1999, ואף זכה בתואר האישי של כדורגלן השנה בפרגוואי.
לאחר שהצליח רבות במדי אולימפיה ונבחרת פרגוואי בכדורגל, קבוצת באיירן מינכן הגרמנית הבחינה בכשרונו של סנטה קרוס, וצירפה אותו לשורותיה בקיץ 1999. סנטה קרוס לא הצליח להתבלט במדי באיירן מינכן - על אף שכבש חמישה שערים בעונתו הראשונה בקבוצה, 1999/2000, הוא סבל בעונות הבאות ממספר פציעות, ונאלץ להתמודד בתחרות קשה על מקומו בהרכב באיירן עם החלוצים הגרמנים הקשוחים, מה שהגביל את תרומתו לקבוצה.
אף על פי כן, סנטה קרוס היה חלק מההצלחה של קבוצת באיירן מינכן, שזכתה בדאבל של אליפות גרמניה והגביע הגרמני, בליגת האלופות ובגביע הביניבשתי.
בעונת 2007/2008 עבר סנטה קרוס לבלקבורן רוברס האנגלית תמורת 3.5 מיליון ליש"ט, וחתם על חוזה לארבע שנים במועדון. הוא הבקיע שער כבר במשחקו הראשון בפרמייר ליג, זמן קצר לאחר שנכנס כמחליף. הוא המשיך את יכולתו הטובה עם שלושער בהפסד קבוצתו לויגאן את'לטיק, ובכך היה לשחקן הראשון באנגליה מזה עשר שנים שמבקיע שלושער עבור קבוצה מפסידה. הוא זכה בתואר אישי של שחקן החודש בפרמייר ליג בדצמבר 2007, וסיים בהצלחה את עונתו הראשונה בבלקבורן, עם 19 שערים. הוא נבחר לשחקן העונה של המועדון.
במהלך העונה שלאחר מכן הציעה קבוצת מנצ'סטר סיטי, בבעלות חברת השקעות מאבו דאבי, לבלקבורן להעביר לשורותיה את סנטה קרוס. לאחר משא ומתן מתמשך, עבר סנטה קרוס למנצ'סטר בקיץ 2009, תמורת סכום גבוה של 17.5 מיליון ליש"ט, אך בינואר 2011 חזר סנטה קרוס לבלקבורן בהשאלה עד סיום העונה.
לאחר שלא הצליח להשתלב בבלקבורן, והסיטי עדיין התעקשו להשאילו, סנטה קרוס הושאל לריאל בטיס, העולה החדשה לליגה הספרדית הראשונה.
ב-22 בדצמבר 2014 חתם בקבוצה המקסיקנית קרוס אסול אלופת צפון ומרכז אמריקה. בשנת 2015 הושאל למלאגה. ב-11 ביוני 2016 חתם בקלוב אולימפיה.

נבחרות פרגוואי

סנטה קרוס נכנס לתודעה העולמית כאשר שיחק עם נבחרת פרגוואי עד גיל 20 בגביע העולם לנוער ב-1999, שבו הרשים מאוד את ראשי הנבחרת הפרגוואינית וכבש שלושה שערים. יכולתו הטובה בנבחרת הצעירה הובילה לזימונו לשורות הנבחרת הבוגרת של פרגוואי כבר בגיל 17.
סנטה קרוס שיחק לראשונה עבור הנבחרת הבוגרת בקופה אמריקה ב-1999, והיה מלך השערים של נבחרתו בטורניר עם שלושה שערים. הוא סייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2002, לאחר שכבש שלושה שערים במשחקי המוקדמות. הוא שיחק עם הנבחרת גם במונדיאל עצמו, וכבש שער אחד שסייע לנבחרתו להעפיל לשמינית הגמר.
השתתפותו של סנטה קרוס במונדיאל 2006 הועמדה בספק בשל פציעה בעונה שקדמה לטורניר, אך הוא הצליח להתאושש במהירות מהפציעה ולהיות מוכן בזמן למשחקי המונדיאל. הוא שיחק בכל שלושת משחקיה של פרגוואי בשלב הבתים, ואף על פי שלא הבקיע אף שער, הוא בישל שער לנלסון קואבס והציג יכולת טובה בניצחון נבחרתו 0-2 על טרינידד וטובגו. למרות הניצחון, פרגוואי לא הצליחה להעפיל לסיבוב השני. סנטה קרוס שיחק גם בקופה אמריקה ב-2007, וכבש שלושער בניצחון נבחרתו 0-5 נגד ונצואלה.
בנובמבר 2016 הודיע סנטה קרוס על פרישה מהנבחרת הלאומית לאחר שערך במדיה 111 הופעות והבקיע 32 שערים, והוא מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים, נכון ל-2019.
שלמה ארוך

ביוגרפיה

ארוך נולד למשפחה בת שני אחים ושלוש אחיות בסלוניקי. אביו עבד בנמל כסבל וטוען משאות, שטיפח את כישרון בנו באיגרוף.

דריכת כוכבו כמתאגרף

שלמה ארוך החל להתאגרף בילדותו. בגיל 14 ניצח את בקרב החובבים הראשון שלו, במועדון הספורט היהודי מכבי סלוניקי. עד הגיעו לגיל 17 ארוך ניצח על 24 קרבות (שהוכרעו כולם בנוקאאוט) בדרך לזכייה בתואר אלוף יוון לשנת 1938 ואלוף הבלקן לשנת 1939 במשקל בינוני. בעת שירותו בצבא היווני, הצטרף לנבחרת האולימפית של יוון. שם העלה את מאזנו ל-27 ניצחונות ונותר בלתי מנוצח. ארוך נהג להילחם בעמידת "Southpaw" המסורתית לשמאליים. לדבריו, בשל סגנון הלחימה הקליל והזריז, כינויו בזירה היה "הבלרינה".

באושוויץ

בשנת 1941 כבשו הגרמנים את יוון, ובשנת 1943 החלו לשלח למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו את רבבות יהודי סלוניקי. ארוך נשלח לאחר הכיבוש הנאצי לעבודות כפייה ביוון, ולאחר מכן לאושוויץ. זמן קצר לאחר הגיעו לאושוויץ גילו מפקדי המחנה את יכולת האיגרוף שלו. הם הכריחו אותו להתאגרף נגד אסירים אחרים, חלקם בעלי ניסיון מקצועי באִגרוף, במטרה לבדר את אנשי האס אס ששהו במחנה. ארוך נדרש להילחם בגברים גדולים ממנו בהרבה. רובם היו אסירים יהודים, אך חלקם אסירים צוענים ומדי עת גם שומרים נאצים. הקצינים הנאצים היו צופים בקרבות ומהמרים עליהם. הקרבות התקיימו פעמיים או שלוש בשבוע ונמשכו עד שקרס אחד המתמודדים או עד שנמאס לצופים. על כל ניצחון היה ארוך מקבל כיכר לחם,  בעוד האסיר המפסיד היה מוצא להורג. את כיכר הלחם שקיבל על ניצחונותיו בקרבות חלק ארוך עם חבריו לצריף.  השומרים הנאצים נתנו לארוך לעבוד במטבח של המחנה כדי שיהיה לו כוח להילחם. בדרך זו הצליח לשרוד במחנה עד לפיזורו בשנת 1945.

המשך חייו

ארוך הועבר למחנה ברגן-בלזן שם עבד בפרך עד לשחרור המחנה. בתום המלחמה פתח ארוך במסע חיפושים בין מחנות הניצולים, בחיפוש אחרי קרובי משפחתו. כל משפחתו של ארוך נספתה במחנה ההשמדה. אביו של ארוך נהרג לאחר שנחלש ולא יכול היה להמשיך בעבודת הפרך. אחיו אברהם הוצא להורג בירייה, לאחר שסירב לעקור שיני זהב מפיותיהם של יהודים שנשרפו. אימו, אחיותיו וכל הילדים לבית משפחתו הוצאו להורג בתאי הגזים באושוויץ.
ארוך פגש את מרתה לבית יחיאל, אף היא ניצולת שואה מסלוניקי. בשנת 1945 העפיל הזוג לארץ ישראל, שם התחתנו. לזוג ארבעה ילדים. לאחר עלייתו לישראל התגייס ארוך לצבא הגנה לישראל ולחם במלחמת השחרור. הוא המשיך להתאגרף מפעם לפעם במסגרת חובבנית, אך לא חזר לפעילות מקצוענית. כפי הנראה, ב-1955 נחל את הפסדו היחיד בקריירה, כשהוכרע בסיבוב הרביעי על ידי מתאגרף איטלקי בקרב שנערך בתל אביב.
ארוך עבד תקופת מה בשיתוף פעולה עם מנטש צרפתי הן בעסקי הובלות והן כסדרן אירועי מפא"י. ב-1948 הקים ארוך את חברת ואייר להובלות. כיום החברה מתמחה במתן שרותי שילוח בינ"ל, אחסנה, מנופים ושינוע, וכן עמילות מכס.

הנצחה

הסרט "ניצחון הרוח" ("Triumph Of The Spirit") שיצא בשנת 1989 מבוסס על סיפורו של ארוך. דמותו של ארוך מגולמת בסרט על ידי השחקן וילם דפו. הסרט מתאר את קורות משפחתו באושוויץ, ומתמקד בהישרדותו של ארוך ושל אשתו מרתה, המופיעה בסרט בשם אלגרה.
ארנוואנדש השני

אַרְנוּוַאנְדַש השני היה בנו של שופילוליומש הראשון ומלך החתים בין השנים 1323 - 1321 לפנה"ס.
עוד בטרם ירש את אביו נלחם עמו במלחמותיו כנגד המצרים באזור צפון סוריה של ימינו. ובהיותו מלך נעזר באחיו הצעיר מורשיליש השני במלחמותיו נגד שבט הקַשְקַש וממלכת אַרְזַוַה במערב אנטוליה שכנראה לא הוכנעה עד הסוף בימי אביו.
יחסיו עם ממלכת אשור היו כנראה מתוחים כמו בסוף ימי אביו, אולם שני הצדדים נמנעו מלתקוף אחד את השני.
ארנוואנדש השני נדבק במחלת הטולרמיה שמקורה בחיידק ב-Francisella tularensis בה נדבק גם אביו, אשר הובאה על ידי שבויים מכנען ונפטר כעבור קצת יותר משנה מרגע הכתרתו. יורשו היה מורשיליש השני אחיו.
סילביה מרקוביץ'

רקע משפחתי, לימודיה ותחילת פעילותה המוזיקלית ברומניה.

סילביה מרקוביץ'-פאגין נולדה בבקאו שברומניה, לאברהם מרקוביץ' ולאנה לבית כץ. אחרי לימודי מוזיקה בעיר הולדתה היא למדה בקונסרבטוריון בוקרשט והייתה תלמידתו של הכנר שטפאן גיורגיו (שהיה מורה עוד מגיל 12 ). בגיל שש-עשרה הופיעה לראשונה מחוץ לארצה, בקונצרט בהאג, הולנד, בניצוח ברונו  מאדרנה.

זכייתה בפרסים יוקרתיים בחו"ל וברומניה

בשנת 1969 זכתה בפרס השני בתחרות מרגריט לונג/ז'אק טיבו בפריז, כשהפרס הראשון לא הוענק לאיש מהמתחרים. אז זכתה גם במונקו בתחרות ע"ש הנסיך רניה שלישי בפרס מיוחד על ביצוע של יצירה מוזיקלית בת זמננו. בשנת 1970 הייתה הזוכה בפרס הראשון בתחרות ג'ורג'ה אנסקו בבוקרשט.

המשך קריירה הבינלאומית מרומניה ואחרי הגירתה

בשנת 1971 אחרי הופעה כסולנית עם התזמורת הסימפונית של לונדון, הוזמנה על ידי קלאודיו אבדו לנגן את הקונצרטו השני לכינור מאת בלה ברטוק עם תזמורת לה סקאלה. 
בשנת 1972 לרגל חגיגת יום הולדתו ה-90, הזמין אותה ליאופולד סטוקובסקי לנגן את הקונצ'רטו לכינור של גלאזונוב עם התזמורת הסימפונית של לונדון ברויאל אלברט הול. חברת דקה הקליטה את הקונצרט.
החל משנת 1976 כשעלתה מרומניה של צ'אושסקו לישראל התאפשר לה לפתח ללא מגבלות פוליטיות קריירה בינלאומית.
מתחילת שנות ה-1980 חיה ופעלה בגרמניה כמורה בבית הספר הגבוה למוזיקה בעיר זארבריקן וכמו כן באקדמיה למוזיקה של טיבור וארגה בסיון בשווייץ. לאחורנה מלמדת בפקולטה למוזיקה של אוניברסיטת גראץ באוסטריה. 
לסילביה מרקוביץ', הנשואה לכנר דייגו פאגין וחיה בשטרסבורג בצרפת, יש שני ילדים - שרה, זמרת סופרן ואימו, פסנתרן.
היא מנגנת על כינור אלבאני מסביבות שנת 1800 ומרבה להופיע בדרום אמריקה, בארצות הברית, ביפן, בישראל וברחבי אירופה. היא פעילה גם כנגנית מוזיקה קאמרית ומופיעה לעיתים קרובות ברסיטלים עם פסנתרנים מפורסמים, ולאחרונה גם עם בנה, איימו פאגין.  
בין הקלטותיה החשובות: סונטות של קלוד דביסי, סזר פרנק, גבריאל פורה וקונצ'רטו לכינור של יאן סיבליוס עם נמה ירווי והתזמורת הסימפונית של גטבורג.
הנמרים

הנמרים הייתה הזרוע הצבאית של המפלגה הליברלית הלאומית בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון.
מיליציית הנמרים הוקמה בסעדיאת בשנת 1968 כ"הבריגדות של הנמרים הלבנונים" תחת מנהיגותו של כמיל שמעון. המיליציה לקחה את שמה משמו האמצעי של שמעון - "נימר". נעים ברדקאן הופקד על אימון היחידה, שבראשה עמד בנו של כמיל, דני שמעון. מאוחר יותר שינו את שמם ל"הנמרים של הליברלים/החופשיים" (ערבית: نمور الأحرار).
עם פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 1975 נלחמו הנמרים, שמנו אז 3,500 איש, בתנועה הלאומית הלבנונית ובבני בריתה הפלסטינים (אשר משנת 1976 כללו גם את אש"ף). המיליציה שיתפה פעולה עם הפלנגות, בריגדת מרדה ושומרי הארזים, ולקחה חלק במעשי הטבח בקרנטינה ותל אל-זעתר בפליטים הפלסטיניים. בשנת 1977 התאחדו המיליציות והקימו את הכוחות הלבנונים, שהיו הזרוע הצבאית של החזית הלבנונית. המיליציה המאוחדת נשלטה עד מהרה על ידי הפלאנגות בראשותו של בשיר ג'ומאייל.
ב-7 ביולי 1980, בשורת מתקפות שזכו לכינוי "יום הסכינים הארוכות" ספגו הנמרים מאות נפגעים והושמדו, למעשה, ככוח לוחם, כשהפלנגות השלימו את השתלטותם על הכוחות הלבנוניים, כחלק ממהלך של ג'ומייל להפוך אותם לכוח הלוחם הנוצרי היחיד במדינה. בריגדת מרדה של סולימאן פרנג'יה נדונה לגורל דומה ב-1978. דני שמעון נמלט לסוריה ומאוחר יותר שב למערב ביירות. רק לאחר זמן שב למזרח ביירות, שם נרצח בשנת 1990.