google/wiki40b huggingface dataset:
Whonix

מבנה המערכת

Whonix מופצת בתור שתי תמונות ISO: אחת כשולחן עבודה והשנייה כיציאת Tor. התמונות מותקנות על מערכת ההפעלה המארחת של המשתמש. כל תמונה מכילה הפצת גנו/לינוקס מותאמת המבוססת על דביאן. העדכונים מופצים באמצעות רשת Tor על ידי מנהל החבילות של דביאן.
תוכנת הוירטואליזציה הנתמכת היא VirtualBox. ניתן להשתמש גם ב-KVM  או Qubes OS.
בהפעלה המערכת מריצה בדיקת עדכונים על מנת לוודא שהתוכנה מעודכנת, והתאריך והשעה מכוונים כראוי.
למכונה הווירטואלית האחראית על יציאת Tor, יש שני ממשקי רשת וירטואליים, אחד מחובר לרשת האינטרנט באמצעות NAT שעל המערכת המארחת, ומשמש כדי לתקשר עם תחנות ברשת Tor. והשני מתחבר לרשת תקשורת מקומית וירטואלית שרצה בתוך המערכת המארחת.
המכונה הווירטואלית המפעילה את שולחן העבודה מריצה את תוכנות המשתמש. היא מחוברת רק לרשת התקשורת המקומית הפנימית, ויכולה לתקשר אך ורק עם המכונה האחראית על יצאת Tor, דבר שמאלץ כל תעבורה של מידע לעבור דרך רשת Tor. המכונה הווירטואלית המריצה את שולחן העבודה יכולה לראות את כתובת ה-IP של רשת התקשורת המקומית הפנימית בלבד. שזהה בכל התקנה של Whonix.
לתוכנות המשתמש אין שום ידע בנוגע לכתובת ה-IP המקורית של המשתמש, אין להן גם שום גישה למידע אודות החומרה הפיזית של המשתמש. למעשה כדי להשיג מידע כזה, התוכנה צריכה למצוא דרך "לצאת החוצה" מהמכונה הווירטואלית, או לעקוף את יציאת Tor (בדרך כלל על ידי פרצת אבטחה בתוכנה או בליבה).
הדפדפן שמותקן בשולחן העבודה הוא גרסה מותאמת של מוזילה פיירפוקס המסופקת על ידי פרויקט Tor ונקראת Tor Browser. דפדפן זה הותאם כדי לשמור על האנונימיות ברשת Tor ולמנוע ממידע מזהה "לדלוף" מהדפדפן.
בשונה מ־Whonix ,Tails לא "חולה בשכחה", גם המכונה הווירטואלית האחראית על היציאה של Tor וגם המכונה הווירטואלית האחראית על שולחן העבודה שומרות את מצבן לאחר כל אתחול. לא להיות "בשכחה" משפר את אבטחת המכונה האחראית על היציאה של Tor, על ידי כך שזה מאפשר למכונה לבחור תחנת כניסה מוכרת ברשת Tor, וכך לצמצם את הסיכויים להיתקל בתחנות זדוניות ברשת.
מצד שני, מערכת שאינה "בשכחה" יכולה לאפשר לתוקפים, במיוחד לבעלי אתרים, לשייך את הפעילות של משתמש Tor מסוים למשתמש Tor אחר, אפילו עם אמצעי ההגנה של דפדפן Tor; עבור חלק מהמשתמשים, זו יכולה להיות פרצת אבטחה משמעותית. זה אפשרי לאלץ את המערכת להיות בשכחה על ידי שימוש בתמונת מערכת  והחזרת מערכת ההפעלה למצבה הקודם באופן ידני בסוף כל שימוש, אך המפתחים של Whonix מציינים שזו דרך לא מספקת. זה גם אפשרי להריץ יותר משולחן עבודה אחד על יציאת Tor אחת.
אפשרות נוספת יכולה להיות על ידי שימוש בשני מחשבים פיזיים (לא וירטואליים) נפרדים זה מזה פיזית, אחד בתור המכונה האחראית על היציאה של רשת Tor, והשני בתור המכונה האחראית על שולחן העבודה, כך אפשר להתגונן מפני מתקפות על תוכנת הווירטואליזציה כגון ניסיונות של תוכנה מסוימת "לצאת החוצה" מהמכונה הווירטואלית אל תוך המערכת המארחת.
שתאי אדום-מקור

תיאור

זוהי ציפור קטנה בגודלה. אורכה רק 11–13 ס"מ ומשקלה 15–20 גרם. בעונת הרבייה האורג הזכר בעל "מסיכה" שחורה ומקור גדול ואדום שנתן לו את שמו, ובשאר הזמן הפנים בהירות יותר עם מקור אפור. הראש כתום, החזה אפור והבטן בהירה עם כנפיים חומות מפוספסות מעט. ראש הזכר בעל נוצות פרועות מעט. הנקבות דומות לזכרים אך בעלי מקור צהוב בעונת הרבייה .

אקולוגיה

השתאי ידוע במעופיו בלהקות ענקיות המונות כ-1.5 מיליארד פרטים ויכול לעבור 5 שעות עד שלהקה תסתיים להופיע. הם מעופפים ברחבי ערבות העשב והסוואנות של אפריקה שמדרום לסהרה, כולל בערים אנושיות, בחיפוש אחר מים וכן זרעים וחרקים שונים לאכול. מין זה ידוע כמזיק גדול ביותר לחקלאים באפריקה ויכול לכלות מיליוני דגנים בשנה באפריקה ולגרום לאנשים רבים לרעוב. מדינות אפריקה מנסות להרוג כמה שיותר ציפורים. כ-150 מיליון ציפורים נקטלות במהלכי התגובה של הממשלות לציפורים, אך זה לא משפיע כלל על מספרם העצום. 
כשכפריים שומעים על מתקפת ציפורים הם חופרים בור ליד עץ עם קיני שתאים, שמים זיקוקי דינמיט וכך הורגים את הציפורים הקטנות שבקן. הנבלות שלהם משמשים אז מאכל לכלבים ולחזירים.
השתאים המתקהלים (קרויות כך עקב מנהגם לשתות מים כל יום), מושכים עליהם מגוון של טורפים, רובם מעופפים, כמו עיטים, בזיים, אנפות, חסידות, לבלרים, דורסי לילה, כחלים, שלדגים, קלאויים, עורבים וחנקנים ועל הקרקע הם נטרפים על ידי נחשים, לטאות ויונקים טורפים כמו חתולים, תנים ואף מכרסמים. בנוסף על ההתקהלות הגדולה שלהם הם גם מקננים בחבורות ענקיות עם קינים די צמודים אחד לשני. לעיתים העצים נופלים לקרקע מרוב השתאים.
יהודית קרפ

חייה

קרפ נולדה בירושלים, בת למשה וחנה פלאי. למדה בבית הספר התיכון הדתי "מעלה" ושירתה בחיל האוויר, שם הכירה את נתן קרפ, שותפה לחיים במשך יובל שנים. למדה משפטים באוניברסיטה העברית והוסמכה כעורכת דין בשנת 1963. 
החלה לעבוד במשרד המשפטים כעוזרת אישית של היועץ המשפטי לממשלה משה בן זאב. בשנות ה-70 נחשבה לאחת מבכירי משרד המשפטים במשפט חוקתי, יחד עם מישאל חשין, יהודית צור ונעמי סלומון. בשנת 1974 השתתפה בצוות משפטנים שערך דו"ח על האחריות המיניסטריאלית במענה לשאלתו של משה דיין האם עליו להתפטר בעקבות מסקנות ועדת אגרנט. בנובמבר 1977 מונתה לראשות ועדה שבחנה את נושא האונס בישראל. ב-1978 מונתה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, תפקיד אותו מילאה עד לפרישתה. 
בשנת 1981 מינה אותה היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, לכתוב דו"ח על חקירת עבירות שביצעו אזרחים ישראלים נגד פלסטינים בגדה המערבית. בשנת 1982 הגיש הצוות דו"ח שממנו עלה כי תושבים פלסטינים נמנעים במקרים רבים מהגשת תלונות, הן מחשש פן יבולע להם והן בשל חוסר אמון במערכת אכיפת החוק. תופעות נוספות שהוזכרו הן אי-מניעת עבירות של ישראלים נגד פלסטינים בידי חיילי צה"ל שהיו עדים להן, ושימוש בנשק שסופק לישראלים על ידי צה"ל לצורך הגנה עצמית במסגרת מה שכונה "נטילת סמכויות שמירה" שלא כדין. בסוף שנת 1983 טענה קרפ במכתב פנימי במשרד המשפטים שמצב אכיפת החוק ביהודה ושומרון הולך ומחמיר.
בסוף 1986 כתבה יחד עם עדנה ארבל דו"ח על פרשת קו 300.
בשנת 1980 מונתה לבחון את שאלת קיום משפט חוזר לעמוס ברנס. מונתה גם על ידי שר המשפטים דוד ליבאי לעמוד בראש ועדה לבחינת חמשת המורשעים ברצח דני כץ. קרפ גילתה ממצאים שלא היו מונחים בפני בתי המשפט שדנו בתיק, לרבות חקירת פוליגרף שבה נמצאו שלושה מהנאשמים דוברים אמת בהכחישם את מעורבותם ברצח. בעקבות הדו"ח הורה נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק בשנת 1999 על קיום משפט חוזר בפרשה.
בשנת 1989 מונתה לעמוד בראשות ועדה לבחינת מדיניות חקירה, תביעות ומשפט בעבירות אלימות בין בני-זוג. בעקבות הדו"ח שהוציאה הוועדה נחקק החוק למניעת אלימות במשפחה. 
בשנת 1990 עמדה בראש משלחת ישראלית לכנס בינלאומי בקובה בנושא "המלחמה בפשע". באירוע זה נפגשה, באורח נדיר עבור אישיות ממשלתית ישראלית רשמית, לשיחה בארבע עיניים עם פידל קסטרו.
לצד התפקידים הרבים שמילאה במשרד המשפטים, ובמיוחד מעורבות רבה בהליכי חקיקה, הייתה קרפ חברה בוועדת האו"ם לזכויות הילד, והיא נחשבת למומחית בנושאי זכויות אדם. 
עם פרישתה לגמלאות בשנת 2003 הצטרפה קרפ להנהלת האגודה לזכויות האזרח, והיא מכהנת כמנהלת האקדמית של התוכנית לאתיקה במשפט במרכז לאתיקה בירושלים. כמו כן משמשת קרפ חברת המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, יושבת ראש ועדת ההיגוי של "תוכנית המשפטנים" של הקרן וחברת המועצה הציבורית של עמותת "יש דין".
ביולי 2009 מסרה קרפ עדות אופי חיובית לטובת עזרא נאווי. היא הגדירה את נאווי "הגואל והמושיע" ו"רובין הוד" של האוכלוסייה הערבית, והשוותה בינו ובין לוחמי זכויות אדם שהפרו את החוק, אולם "היום אנו כותבים אותם על דפי זהב".
במרץ 2018 הצטרפה קרפ לעתירה שהוגשה לבג"ץ כנגד גירוש מהגרי עבודה, תוך שהיא מותחת ביקורת על מדיניות הממשלה בנושא.
ביוני 2019 בראיון בגלי צה"ל התבטאה קרפ ביחס למינוי חבר הכנסת אמיר אוחנה לשר המשפטים ואמרה כי הוא "דיכא" אותה. עוד כינתה את תעמולת מפלגת הליכוד ביחס לשינוי מאזן הכוחות בין הרשות המבצעת והרשות המחוקקת "תעמולת כזב".

משפחתה

לקרפ שני ילדים. ב-2008 נפטר בעלה נתן (נולד ב-1934) שעיצב בין השאר מטבעות, מדליות וכרזות. אחיה איתמר הוא פרופסור בדימוס במחלקה למדעי הגאולוגיה והסביבה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
דב בר מלכין

דב בר מלכין (1901, מינסק – 12 בפברואר 1966, חיפה) היה סופר עברי ויידי, מבקר תיאטרון, עיתונאי ומסאי, מתרגם ועורך.

ביוגרפיה

מלכין נולד בשנת 1901 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה. התחנך חינוך מסורתי יהודי, למד בישיבות, אך הניח את העולם הדתי מאחוריו ויצא ללימודים חילוניים באוניברסיטאות חרקוב וסנט פטרבורג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב למינסק ובסופה יצא לוורשה והיה פעיל בתנועות הנוער של צעירי ציון, פועלי ציון והבונד. הוא החל לכתוב בעיתונות היהודית היידית מגיל צעיר, וכתב בנושאי תרבות ספרות תיאטרון ואמנות. הוא גם החל את הכתיבה בעברית בעודו בפולין, ואף פרסם מדבריו ביומון "דבר" בארץ ישראל.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. בארץ הצטרף דווקא לעיתונאים שפרסמו ביומון "משמר", שהפך בשנת 1943 ל"על המשמר". הוא כתב בעיקר בנושאי תרבות ואמנות אך השתתף גם בפולמוסים מענייני היום. בארץ החל גם לתרגם. עיקר תרגומיו לעברית היה מהיידיש וכן תרגם מעט מגרמנית ורוסית. ענף חשוב בתרגומיו היה תרגומים מעברית ליידיש. כך למשל תרגם את סיפורי יוסף חיים ברנר ליידיש. כתב גם בכתבי העת לאמנות ותרם לביקורת האמנותית.
עוד בפולין יצא שמו כמרצה מעולה והוא היה יוצא למסעות הרצאות ממושכים. גם בארץ יצא לו שם של מרצה מאד מבוקש והוא היה, בין השאר, מרצה נודד בקיבוצים ובמושבים במשך שנים רבות. עשה רבות לקירוב העברית אל היידיש ולקירוב היידיש אל העברית, בעיקר לאחר השואה.
בנו הוא פרופ' יעקב מלכין ונכדו הוא פרופ' עירד מלכין.
מסטיסלב

היסטוריה

האזכור הראשון של העיר מתייחס לשנת 1156 בכרוניקת איפטייב. העיר הייתה חלק מנסיכות סמולנסק וב-1180 הייתה מרכז של נסיכות מסטיסלב.
בשנת 1377 העיר נכבשה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא. עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי הייתה העיר חלק מאיחוד זה. אחרי חלוקת פולין של 1772 עברה העיר לידי האימפריה הרוסית. לפי מפקד האוכלוסין של 1897 חיו בעיר 8,514 תושבים, 5,071 יהודים, 2,833 בלארוסים, 475 רוסים ו-108 פולנים.

יהודי מסטיסלב

יהודי העיירה היו ברובם מתנגדים, וכונתה (יחד עם העיירות חסלביץ' וצ'ריקוב) בפי רבי שלום דובער שניאורסון "הגליל החשוך".
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר כ-5,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בתקופה הסובייטית עזבו את העיר יהודים רבים, והתקיים בה בית ספר יידי.
ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובספטמבר שלאחר מכן רוכזו כל היהודים שנותרו בה בגטו, בו אולצו לענוד טלאי צהוב ולהתייצב לעבודות כפייה יומיות. מעת לעת נרצחו בגטו קבוצות של יהודים.
ב-15 באוקטובר 1941 נערכה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה נורו כ-30 קשישים יהודים, ונאנסו ונרצחו מספר נשים יהודיות. כ-800 היהודים הנותרים נרצחו בסמוך לעיר בידי גרמנים ושוטרים בלארוסים.
משה טבנקין

משה (משה'לה) טבנקין (מאי 1917, ל"ג בעומר ה'תרע"ז – 4 במאי 1979) היה משורר עברי, חוקר ספרות, מחנך ולוחם.

תולדות חייו

טבנקין נולד במושבה כנרת לחוה (לבית סטאשבסקי) ויצחק טבנקין, ממנהיגי הקיבוץ המאוחד. אחיו הם: לוחם הפלמ"ח יוסף (יוספל'ה) טבנקין, חנה טבנקין, אדריכלית במקצועה, ואהוביה טבנקין, שהיה פעיל למען ארץ ישראל השלמה.
כשהיה בן חמש עבר משה עם משפחתו לעין חרוד. היה ילד פלא: כתב שירים ופזמונים בגיל מאוד צעיר, ובהיותו בר מצווה כבר ביים הצגת ילדים בעין חרוד. אחדים משירי ילדותו הפכו לחלק מטקסי החגים בקיבוצו. התנדב לפלמ"ח ושימש כקצין התרבות של חזית הצפון במלחמת הקוממיות. בסיום המלחמה למד באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן גם באוניברסיטת תל אביב. שנים רבות היה מורה בקיבוצו ואף ניהל שם את בית הספר האזורי. הרצה על נושאי חינוך וספרות במסגרות שונות בארץ.
שיריו המוקדמים התחבבו מאוד על קהל הקוראים. רבים מהם כונסו באנתולוגיות, הוקראו בטקסים שונים ואף הולחנו בידי מלחינים שונים כגון צבי סנונית, דני ליטני, שלמה ארצי ומתי כספי. שירתו המבוגרת היא בבחינת אכזבת מה לקוראים. הוא לא הדביק את משוררי דורו הידועים, ושירתו נשארה פשטנית, אדולסצנטית, רומנטית מדי. בשנותיו האחרונות עסק בעיקר בפעילות ציבורית, התמסר לתנועה למען ארץ ישראל השלמה, ונפטר ממש תוך פעילותו האינטנסיבית בתנועה.
ספר שיריו הראשון, "שירים", נדפס בתש"ג (1943). הספר זכה לתהודה רבה ונדפס במהדורות רבות ובעשרות אלפי עותקים. משה טבנקין נתפרסם בשעתו גם כסופר ילדים אהוד, ופרסם שירים סיפורים ומחזות לילדים ובני נוער.
טבנקין נפטר בקיבוצו עין חרוד מאוחד.
גנומיקה

גנומיקה היא תחום בגנטיקה העוסק במכלול החומר התורשתי – הגנום – של יצורים חיים.
המונח "גנומיקה" נגזר מהמילה "גנום". גנומיקה היא תחום חדש יחסית בביולוגיה, וראשיתה בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים, עם התפתחותן המהירה של טכנולוגיות מיפוי גנטי וריצוף DNA ועם ריצוף הגנום בשלמותו של מספר יצורים חיים. בעקבות הולדתו של תחום הגנומיקה התפתחו מדעי משנה דומים העוסקים במכלול של גורמים, תרכובות או מוצרים בתא: הפרוטאומיקה, למשל, חוקרת את מכלול החלבונים המיוצרים בתאיו של יצור מסוים; הטרנסקריפטומיקה חוקרת את מכלול ה-mRNA בתא. מדעים אלו מכונים בעגה הביולוגית "מדעי האוֹמיקה" (באנגלית: omics).
נכון לשנת 2011 רוצף הגנום השלם של 2,719 נגיפים, 1,115 חיידקים וכ-36 יצורים איקריוטיים, כמחצית מהם פטריות. הגנומיקה עוסקת בניתוח חישובי, סטטיסטי ופונקציונלי של רצף ה-DNA בתא, ונעזרת לשם כך לעיתים קרובות בכלים מתחום הביואינפורמטיקה. בעזרת תוכנות מחשב משוכללות ניתן כיום לחזות את התפקיד של גנים רבים עוד לפני שנעשה כל ניסוי מדעי בהם. חוקרי הגנומיקה מחפשים מוטיבים בגנום, מגמות, מאפיינים ייחודיים בגנום של יצורים שונים ואזורים מוגדרים בגנום (אקסונים, אינטרונים, רצפים חוזרים, קדמים).
לגנומיקה מספר תחומי משנה. גנומיקה השוואתית משווה בין גנים אורתולוגיים (בעלי מקור אבולוציוני משותף) ביצורים שונים, מתחקה אחר ההבדלים ביניהם ומנסה להסביר את מקור ההבדלים. גנומיקה פונקציונלית עוסקת בשינוי בהתבטאות הגנים (כלומר: סינתזה של RNA מה-DNA ולאחר מכן סינתזה של חלבון מה-RNA) לאחר חשיפת האורגניזם לתנאים שונים. לשם כך נעשה שימוש נרחב במערכי DNA, מהכלים העיקריים של הגנומיקה. כך חוקרת הגנומיקה הפונקציונלית, לדוגמה, אילו גנים מבוטאים בצורה מוגברת ואילו בצורה פחותה לאחר חשיפתו של יצור מסוים לחום, לאור, לקרינה או לפגיעה מכנית.
שוש עטרי

ביוגרפיה

שוש עטרי נולדה בשכונת שעריים ברחובות בשם שושנה עטרי. בת למשפחה של שבעה ילדים, בהם יונה וגלי עטרי. בתיכון למדה בפנימיית "הדסים" ושם החלה לקריין במסגרת "תחנת השידור" שהוקמה על ידי בן מחזורה, ד"ר שמעון ברק.
בשנות ה-70, הייתה חברתו של שאול ויצמן, בנו של נשיא המדינה עזר ויצמן.
ב-1991 נישאה לשחקן עמי אושפיץ, וב-1992 הם התגרשו. לעטרי לא היו ילדים.
ב-2000 עברה ניתוח להשתלת כליה, לאחר שלקתה במחלת כליות ב-1999.

רדיו

את שירותה הצבאי עשתה עטרי כקריינית בגלי צה"ל. לאחר שחרורה הצטרפה לקול ישראל, שם השתלבה בתחילה כקריינית, ועורכת ומגישת מוזיקה. בשנות השמונים הייתה מכוכבות רשת ג', והגישה במשך שנים את תוכניות המוזיקה "דיסקו", "חדש, חדיש ומחודש" ו"לוהט", בעריכת טוני פיין. בלוח שידורי הקיץ של התחנה, בימי החופש הגדול, שידרה את התוכנית "שלושה בגיגית" יחד עם דודו דותן (סטלה טמפרטורה) ורויטל עמית (בפינות ההומור, סבתא אטה אישטנם ונכדתה צחית).
בנוסף, הגישה עטרי את קטעי המעבר המוזיקליים בתוכנית הספורט "שירים ושערים" ששודרה ברשת ב', והייתה מוכרת גם כתקליטנית הישראלית הראשונה.
בקיץ 1996, לאחר כ-20 שנות עבודה בקול ישראל, עזבה עטרי את רשת ג' ויחד עם גדעון לב ארי הייתה מבין מקימי תחנת הרדיו האזורי "רדיו לב המדינה", שם שימשה כאחראית על השדרים ומנהלת התוכניות. בנוסף, קיבלה לידיה תוכנית יומית בת שעתיים והייתה מגישה בכירה.
ב-2003 חזרה עטרי לשדר ברשת ג' לתקופה קצרה של שנה. היא התפטרה בגלל השכר הנמוך שקיבלה וחזרה לרדיו לב המדינה לשדר תוכנית יומית בשם "עכשיו שוש".

טלוויזיה ומשחק בתיאטרון

במקביל לעבודתה ברדיו, עטרי הנחתה את שעשועון הטלוויזיה הפופולרי "פיצוחים" בטלוויזיה החינוכית.
ב־2007 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "הכל דבש" בערוץ 2 בתפקיד נילי, אם המשפחה ואשתו של פולי, שכיכב בתפקיד עצמו.
ב-2000 השתתפה בהצגה "יש לי כנרת" בתיאטרון באר שבע.

ספרות

ב־2004 יצא לאור ספרה "סודות ושקרים" בהוצאת ידיעות אחרונות.
שלושה שירים פרי עטה מופיעים באלבומים של אחותה, גלי: השיר "בוא היום" מתוך האלבום "נסיך החלומות" (1978), והשירים "פני בובה" ו"למה לך" מתוך "קח אותי הביתה" (1981).

פטירתה

ב־1 באפריל 2008 עטרי לקתה בהתקף לב ונמצאה בדירתה בתל אביב מספר שעות לאחר מכן ללא רוח חיים על ידי אחיותיה, גלי ויונה. היא הובאה למנוחות למחרת, 2 באפריל, בבית העלמין ירקון.
ב-2009, במלאת שנה למותה, נחנך חדר קריינים חדש ב"קול ישראל" על שמה.
ב-11 באוקטובר 2012 נחנך בנתניה רחוב על שמה.
מטרופוליטן אופרה

אגודת מטרופוליטן אופרה של ניו יורק, שנוסדה באפריל 1880 היא מהחשובים במוסדות המעלים אופרות בהפקות גדולות. המטרופוליטן היא הארגון הגדול ביותר באמריקה למוזיקה קלאסית, ומעלה מדי שנה כ-240 הצגות. משכן הלהקה, בית האופרה המטרופוליטנית, הוא אחד מאולמות האופרה הגדולים והאיכותיים בעולם. ה"מט" היא אחת משנים-עשר הארגונים השוכנים במרכז לינקולן לאמנויות הבמה.

הלהקה

המטרופוליטן אופרה נוסדה בשנת 1880 כחלופה לאקדמיה למוזיקה. האקדמיה ייצגה את החוג החברתי הגבוה היותר בחברה הניו יורקית ומועצת המנהלים לא ששה לקבל בני משפחות של מתעשרים חדשים אל צמרת מושבם. הקבוצה הראשונית של בעלי מנויים כללה את משפחות ג'יי. פי. מורגן, תאודור רוזוולט, משפחת אסטור ו-משפחת ואנדרבילט. יצירתם, המטרופוליטן אופרה, מאריכה ימים הרבה מעבר לאקדמיה. מ-1908 עד 1935 ניהל את המטרופוליטן ג'וליו גאטי-קאזאצה.
החל מ-1 באוגוסט 2006 מנהל פיטר גלב את המטרופוליטן אופרה, לאחר 16 שנות ניהול בידי ג'וזף וולפה. גלב החל להתוות את תוכניותיו לגבי עתידו של המוסד כבר באפריל 2006, ובכלל זה קידום מספר גדול יותר של הפקות מדי שנה ורעיונות לקיצוץ בעלויות הבימוי תוך משיכת קהל מאזינים חדש, בלי להרחיק אוהבי אופרה קיימים, שגילם הממוצע במטרופוליטן הוא מעל 60. לסוגיה זו חשיבות מכרעת לארגון שקיומו תלוי, הרבה יותר מכל בית אופרה אחר ברמה עולמית, בתמיכה פרטית. גלב נמצא תחת פיקוח מתמיד לראות, אם ההתלהבות שגילה ב"תקליטי סוני", מקום עבודתו הקודם, ל"הפקות כלאיים" (למשל, יו-יו מה מנגן מוזיקת קאנטרי) עלולה לגלוש אל תוכניות העבודה של המטרופוליטן. הוא מגדיר את עצמו "מפיק מיושן", אבל לא צפה עתיד של ממש להקלטות מוזיקה קלאסית טהורה כאשר עבד בתעשיית ההקלטות.

המטרופוליטן כיום

בית האופרה המטרופוליטנית, המכיל כ-4000 מושבים, כלול בלינקולן סנטר ותוכנן על ידי האדריכל וואלאס ק. הריסון. ה"מט החדשה" נפתחה ב-16 בספטמבר 1966, בהצגת בכורה עולמית של "אנטוני וקלאופטרה" מאת סמיואל בארבר. הבניין מצופה אבן גיר לבנה והחזית המזרחית מעוטרת בחמש קשתות שוות. בלובי מוצגים שני ציורי קיר שיצר בשביל חלל זה מארק שאגאל. הבימה הזהובה היא ברוחב 18 מטרים ובגובה 18 מטרים. המסך הראשי עשוי משי דמשק זהוב, ארוג לפי הזמנה, והוא מסך הבמה הגדול ביותר בעולם.
מעונת 2006 החלו שידורי לוויין של הופעות נבחרות (הצגה אחת של כל אופרה בעונה) בטכנולוגיית HD למאות בתי קולנוע ברחבי העולם, בלמעלה מ-40 מדינות בצפון אמריקה ודרומה, באירופה וכן ברוסיה, יפן ועוד. המיזם "The Met: Live In HD" זכה בפרס אמי ופרס פיבודי. החל משנת 2011 מועברת עונת המטרופוליטן גם לסינמטק ירושלים. כך התווספו לכל עונה של המטרופוליטן למעלה ממיליון צופים.
אדוארד אדוארד

אדוארד אדוארד (באנגלית: Edward) היא בלדה עממית. לבלדה, כמו לשאר הבלדות העממיות, ישנן גרסאות רבות ושם הכותב המקורי של הבלדה אינו ידוע.
תרגם אותה לעברית נתן אלתרמן.

עלילה

הבלדה מסופרת באמצעות דו-שיח בין אם לבנה, ששמו אדוארד. האם שואלת את בנה מדוע חרבו נוטפת דם ומדוע הוא עצוב כל כך. הבן בתגובה אומר לה שהוא הרג את הנץ שאותו גידל.
האם שמה לב שתשובתו של בנה היא שקר, ועונה: "מעולם לא היה דם הנץ כה אדום". לאחר מכן, הבן עובר לטענה אחרת, שלפיה הרג את הסוס שלו: "כי הכיתי סוסי האדמון-ושחום, ההדור והקל- ברגליו, הה!". האם מבינה שבנה עדיין לא דובר אמת, וטוענת שהדם שעל חרבו של אדוארד הוא לא מדמו של הסוס אלא אומרת שהסוס מת כיוון שהיה זקן. לאחר מכן, אדוארד מספר את התשובה האמיתית לשאלת אימו: "את אבי שאהבתי קטלתי היום, אויה לי לעולמי עולמים, הה!".
לאחר שאלות אלו, מתחילה האם לשאול שאלות לגבי עתידו של בנה. תחילה היא שואלת כיצד יכפר על החטא הנורא שעשה: "ובמה תכפר עוונך הכבד". אדוארד אומר שיירד לים: "בסירה שמנגד הימה ארד". האם שואלת אותו מה יקרה לביתו ומגדליו, וכן מה לגבי עתיד האנשים המקורבים אליו, בני משפחתו: "ולבניך ולאשת-חיקך כדת, מה תצו כי תשוט אל לב ים, הה?". אדוארד אומר שיהיה עליהם להסתדר לבד, וכי הוא לעולם לא יראה אותם שוב: "העולם הוא גדול – לא יצאו לפשוט יד, כי פניהם לא אראה עד עולם, הה!". ולמעשה כאן מוכחת ההדרגתיות בבלדה כי בעצם הוא מוותר על עצמו ואז על רכושו ועל משפחתו ובסוף מקלל גם את אימו ככל שהוא מוותר יותר כך עצם הוויתור קשה יותר. 
בסוף הבלדה, האם שואלת על עתידה: "ולאמך הורתך, זו אמך יקירה, מה בפיך, הגידה נא, בני הה?". לפתע, הבן מטיל על אימו קללת גיהנום: "קללת גיהנום לך בפי למארה כי לחשת המזימה על אוזני, הה!"
משורה זאת ניתן להבין כי יש קשר בין האם למעשי הבן. כנראה השפיעה עליו לרצוח את אביו בגלל סכסוך כלשהו שהיה לה עם האב. השיחה ביניהם יכולה להחשב לדיווח שנותן הבן לאימו לאחר המעשה ותוך כדי זה הוא מבין את חומרת מעשיו.  
כל הבלדה היא הדרגתית: בהתחלה אדוארד טוען כי רצח את ניצו ובין נץ לאדם יש יחס אהבה קר ולאחר טוען שרצח את סוסו ובין אדם לסוס יש יחס אהבה יחסית קרוב ובסוף טוען כי רצח את אביו ובן אבא לבן יש יחס קרוב מאוד והכי קרוב מבין שלושתם.
טרוורה

ההתפרצות של 1886

זמן קצר לאחר חצות ב-10 ביוני 1886 הורגשו יותר מ-30 רעידות אדמה שהלכו והתגברו באזור רוטורואה ותצוגה יוצאת דופן של הבזקי ברקים נצפתה בכיוון טרוורה. רעידת אדמה גדולה יותר הורגשה ובעקבותיה היה רעם של התפוצצות. בשעה 02:30 התפרצו שלוש הפסגות של הר טרוורה כשהן פולטות שלושה עמודי עשן ואפר נפרדים לגובה של אלפי מטרים לשמים. סביב 03:30 התרחש השלב הגדול ביותר של ההתפרצות, לועות ברוטומאהנה פלטו נחשול פירוקלסטי שהרס כמה כפרים ברדיוס של שישה קילומטרים והחריב את המדרגות הוורודות והלבנות (Pink and White Terraces), תופעת טבע של מדרגות טבעיות שנוצרו משקיעת סיליקה שמקורה במי גייזרים (בדומה לפמוקלה), שהייתה אתר התיירות החשוב ביותר של ניו זילנד עד אז. ההתפרצות הסתיימה בערך בשעה 06:00.
את ההתפרצות שמעו בבלנהיים שבקצה הצפוני של האי הדרומי ואפר מההתפרצות הגיע עד קרייסטצ'רץ', כ-800 קילומטרים דרומית מטרוורה. באוקלנד חששו תושבים שרעם ההתפוצצות וההבזקים בשמים מעידים על התקפה בידי ספינות מלחמת רוסיות.
הנזק הגדול ביותר בנפש וברכוש אירעה כתוצאה מיצירת הלוע הגעשי מתחת לאגם רוטומאהנה. המים שחלחלו בסדקים שנפערו הפכו מיד לקיטור בעת המגע עם המאגמה וחוללו התפרצות פריאטית שבמהלך הועף באוויר כל הבוץ והמשקעים שבקרקע האגם והוא הומטר על הסביבה. בהתפרצות נקברו תחת הבוץ והאפר כפרי מאורים רבים, כולל טה ואירואה (Te Wairoa), כיום אתר תיירות. מספר ההרוגים כתוצאה מההתפרצות שנוי במחלוקת. ההערכה הרשמית מאותה תקופה נוקבת במספר 153, אבל מחקר מעמיק שבצע הפיזיקאי רון קים (Ron Keam) הצליח לזהות 108 אנשים שנהרגו בהתפרצות (מהם שבעה אירופאים). מרבית הסתירה במספרים מקורה בשמות מאויתים בצורה שגויה וכפילויות אחרות. בהנחה שהיו קורבנות בלתי ידועים או חברי שם העריך קים שמספר ההרוגים האמיתי היה לכל היותר 120. מסורות מאוריות טוענות שמספר הנספים הגיע לאלפים בכפרים שבהם לא ביקרו אירופאים.
ההתפרצות גם גרמה לאובדן תופעת הטבע המכונה "המדרגות הוורודות והלבנות". חלק קטן מהמדרגות הוורודות נתגלה מחדש במימי אגם רוטומאהנה 125 שנים אחר-כך. קרוב לשני קילומטרים מעוקבים של טפרה נפלטו בהתפרצות, כמות גדולה מאשר נפלטה מההתפרצות הגדולה של הר סנט הלנס ב-1980. מרבית האגמים סביב ההר עברו שינויים גדולים בגודל ובצורה, בייחוד ההרחבה הגדולה של אגם רוטומאהנה (פי חמישה) שהיה הלוע הגעשי הגדול ביותר שהתמלא במים. הבקע שנוצר במהלך ההתפרצות השתרע לאורך 17 קילומטרים לרוחב ההר, אגם רוטומאהנה ודרך עמק הבקע הגעשי ואימנגו.

אגדת קאנו הרפאים

אחת האגדות סביב ההתפרצות של 1886 הייתה של "קאנו הרפאים". ב-31 במאי 1886, 11 יום לפני ההתפרצות דיווחו תיירים שחזרו מביקור במדרגות הוורודות והלבנות כי בעת ששטו באגם טרוורה חזרה התקרבה לסירתם מה שנראה כקאנו מלחמתית, ואז נעלמה בערפל כמה מאות מטרים מהם. הדיווח הופיע אחר כך במכתבים שכתבו תיירים שחזו בתופעה. לאיש בין התושבים באגם לא היה קאנו מסוג זה וקאנו מסוג זה לא שט במי האגם שנים רבות קודם לכן.
בעוד שהספקנים טוענים שהיה זה השתקפות יוצאת דופן שנראה בערפל טוענים זקני הכפר טה ואירואה שהיה זה "ואקה ואירואה" (waka wairua"" – קאנו של הרוחות) שבישר על יום הדין המתקרב. ההסברים אחרים שניתנו כללו סברה שהעלייה והירידה בפני האגם שנגרמה על ידי סדקים שקדמו להתפרצות שחררה קאנו של קבורה. באופן מסורתי נהגו לקבור את המנהגים המתים כשהם קשורים קאנו במצב זקוף. הסבר אחר הוא שהקאנו היה בעצם גל פרא שנגרם מפעילות סייסמית מתחת לאגם, אבל המקומיים מאמינים כי להתפרצות עתידית תקדם הופעה מחודשת של הקאנו.
טחנת אבו רבאח

היסטוריה

בסקר הבריטי מוזכר המקום כשרידי סכר ומתקני טחנה בשם "טאחונת אל וסטה" שפירושה הטחנה האמצעית (בין טחנת מיר לטחנת פרוחיה). בשנות ה-80 של המאה התשע עשרה שופצה הטחנה על ידי השייח' אברהים אבו רבאח שהיה מהשייחים התקיפים באזור. הוא אסר את השימוש בירקון להשקיה בטענה שזה יפגע בכוח המים בטחנה. הוא שלח שליחים לחבל בטחנות מיר ופרוחיה הסמוכות.  אבו רבאח אף "דאג" להגנתם של תושבי פתח תקווה תמורת תשלום דמי חסות גבוהים ("פרוטקשן").
בטחנה פעלו 12 זוגות אבני ריחיים. אבו רבאח גבה עמלה 10%-20% מכמות החיטים שטחן. סמוך למלחמת העולם הראשונה ייבא אבו רבאח מגרמניה שתי טורבינות. אחת שמשה להנעת אבני הריחיים והשנייה לשאיבת מים לפרדסו של אבו רבאח. 
עם ריבוי הטחנות המכניות ירד ערכה של טחנת אבו רבאח. לאחר קום המדינה שונה ייעוד הטחנה וכוח המים הופנה להפעלת משאבה להשקיית פרדסי יכין-חק"ל. בשנת 1959 פסקה פעילות הטחנה עם השאיבה מהירקון במפעל ירקון-נגב וירידת ספיקת מי הירקון.

התחנה כיום

בשנת 2004 המבנה שוקם ושוחזר.
במתחם הטחנה מתוכננים לעתיד מיזמים תיירותיים המשלבים שימור המקום, בנוסף הטחנה משמשת כאתר צילומים מועדף לחברות הפקה שונות ופעולות לטובת הסביבה והקהילה של מושב עדנים.

מיקום

הטחנה נמצאת בתחום שטח השיפוט של מועצה אזורית דרום השרון על אדמות אגודת מושב עדנים. למקום ניתן להגיע בדרך כורכר הפונה מערבה מכביש 40 מעט דרומה למחלף ירקון.
אסף בן לולו

ביוגרפיה

אסף נולד גדל והתחנך בלוד, האח הקטן מבין ארבעה אחים: גלית שחר ורינת. למד בבית הספר התיכון "אורט לוד" במגמת תקשורת וקולנוע.
בשנת 2004 התגייס לצבא. לאחר הצבא החל להתעניין בלימודי משחק. למד במספר סדנאות משחק עד שבשנת 2009 החל את לימודיו בבית הספר למשחק "בית צבי", שם סיים את לימודיו, בשנת 2011, בהצטיינות ועל כך הוענק לו פרס צבי קליר.
במסגרת לימודיו שיחק במספר מחזות ורובם בתפקידים ראשיים כמו "אחד משלנו" (בתפקיד יותם), "השחר כאן שקט" (בתפקיד ואסקוב), "רווקים ורווקות" (בתפקיד חראבינו) ועוד.
בשנת 2011, עם סיום לימודיו, נבחר לשחק במחזה "העלמה יוליה" שהועלה ב"תיאטרון הספרייה" בתפקיד הראשי של ז'אן, משרתה הנאמן של ז'ולי.
בשנת 2012 השתתף בפסטיבל "שמאל במה".
בשנת 2013 החל את דרכו בטלוויזיה ושיחק במספר תפקידים בסדרות כמו "בלו נטלי" (יס) בתפקיד מיקי ו"פצועים בראש" (הוט) בתפקיד אורח. באותה שנה שיחק בהצגה "מוטב מאוחר" שהועלתה בתיאטרון הספרייה יחד עם רבקה מיכאלי, אלברט כהן ואלכס אנסקי.
בשנת 2014 השתתף בסדרה "זגורי אימפריה" בתפקיד "דודו", בן זוגה של אבישג זגורי (חן אמסלם).

חיים פרטיים

ביוני 2014 נישא לברקת מופקדי, שחקנית תיאטרון וטלוויזיה אף היא.