מר סמית הולך לוושינגטון

תקציר העלילה

סנאטור סאם פולי נפטר במהלך כהונתו, ומושל מדינתו (שמה לא צוין), יוברט "האפ" הופר (גיא קיבי), נדרש למנות לו מחליף.
זהותו של המחליף חשובה במיוחד לג'ים טיילור (אדוארד ארנולד), אדם תקיף ורב השפעה במפלגה, המבקש להעביר חוק להקמת סכר במדינה במימון פדרלי. טיילור תובע מהמושל הופר למנות לתפקיד את הוראס מילר הצייתן, ולדרישתו מצטרף הסנאטור השני מטעם המדינה, ג'וזף פיין (קלוד ריינס), אשר יחד עם הסנאטור פולי קידם את הצעת החוק עד כה, ועתידו הפוליטי תלוי במידה רבה בהיענותו לטיילור.
מצד שני, מתעוררת תגובה ציבורית נגד מינוי מילר, אשר יהווה חיזוק לשליטתו המשחיתה של טיילור במדינה, ובעד המועמד הרפורמטור הנרי היל.
המושל הופר מצוי בבעיה. אם ימנה את מילר - יעורר כעס ציבורי רב, ואם ימנה את היל - יכעיס את טיילור. כך או כך, יסכן את תפקידו ומעמדו הפוליטי. כשהוא מגיע לביתו, הוא מופתע מתביעת ילדיו למינוי מועמד שלישי - ג'פרסון סמית (ג'יימס סטיוארט), מנהיגה של תנועת נוער בשם "The Boy Rangers". המושל יושב על המדוכה ואין ביכולתו לבחור בין הרפורמטור למוקיון הפוליטי, ולפיכך הוא מחליט להטיל מטבע. ברגע שהמטבע נוחת על השולחן כשהוא ניצב באופן אנכי - נתמך בעיתון שבו מופיעה כתבה על מר סמית - הוא מחליט לבחור בסמית, כשהוא סבור כי תדמיתו הנקייה, מחד, תרצה את הציבור, בעוד שתמימותו, מאידך, תהפוך אותו קל להשפעה מצד המנגנון הפוליטי של טיילור.
סמית נלקח תחת חסותו של הסנאטור ג'וזף פיין (קלוד ריינס) - המוערך ציבורית, אך מושחת לאמתו של דבר. סמית מעריץ אותו כיוון שהוא סבור שהוא אדם ישר, וכן כיוון שהיה חברו הוותיק והטוב ביותר של אביו המנוח. הוא מפתח משיכה מיידית לבתו של הסנטור, סוזן פיין (אסטריד אלווין). העיתונות בוושינגטון משגרת עד מהרה חיצי לעג כלפי סמית בשל היותו תמים וקל דעת, ולאחר שתמונה מביכה שלו מתפרסמת בעמוד הראשי, נטען שאין לו מה לחפש בוושינגטון. פיין, על מנת להעסיק את סמית, מציע לו להגיש הצעת חוק.
הצעת החוק מייפה את כוחו של הממשל הפדרלי להלוות על מנת לרכוש אדמה במדינת הולדתו עבור מחנה נערים לאומי, שאותו ישלמו חזרה לאוצר של ארצות הברית, מהתרומות שיגויסו מצעירים ברחבי אמריקה. התרומות זורמות באופן מיידי. אתר מחנה הנערים המוצע ניצב על אותה חלקת אדמה בקניון טרי, שהוא חלק מתוכנית ההשקיה של טיילור הזוכה בתמיכת סנטור פיין, על מנת לבנות את סכר וילט קריק.
המכונה הפוליטית משתמשת בפיין כבנשק, מאשימה את סמית בניסיון לגרוף רווחים מהצעת החוק שלו על ידי הנפקת הוכחה מזויפת שיש בבעלותו של סמית אדמה באותו שטח, וכי הוא ירוויח הון אישי מהקמת מחנה הנערים. ברגע שניתנת לסמית ההזדמנות להגן על עצמו, הוא מוכה הלם מבגידתו של פיין ובורח מן הוועדה. על כל פנים, העוזרת והמזכירה הצינית שלו, קלאריסה סונדרס (ג'ין ארתור) הגיעה לכלל אמונה בו ומדברת על ליבו שיגיש פיליבסטר בסנאט, רגע לפני שנערכת ההצבעה לגרש אותו. כך פותח סמית, בעידודה ובסיוע של סונדרס מן היציע, בפיליבסטר שנמשך יממה תמימה. ברם דא עקא, שלפי הוראותיו של טיילור, עיתונים ותחנות רדיו במדינת הולדתו של סמית מסרבים לדווח על מה שיש לסמית להגיד, ואף מעוותים את העובדות על מנת להפנות את דעת הקהל נגדו. אפילו מאמץ שעורכים נערי תנועת הנוער שסמית מנהיג על מנת להפיץ את החדשות נבלם באמצעות התקפות בריוניות שנערכות על ידי עושי דברו של טיילור.
על אף שנדמה כי אפסה כל תקווה בעיר מולדתו, מתחילים הסנאטורים לשית לבם אליו, חרף תשישותו המוחלטת של סמית והצרידות שבקולו. בשלב זה שולף פיין את הקלף האחרון בשרוולו: הוא מביא ארגזים של מכתבים ומברקים ממדינת הולדתו של סמית שדורשים את גירושו. שבור לנוכח התפתחות זו, נאחז סמית בקרן אחרונה של תקווה לנוכח חיוך ידידותי הנשלח אליו מאת נשיא הסנאט (הארי קרי). במשפטים האחרונים של נאומו הוא פונה באופן אישי לפיין, ולאחר שהוא נודר כי ימשיך בדרכו עד שיימצא מי שיהיה מוכן להקשיב לו הוא מתמוטט באפיסת כוחות. סנאטור פיין עוזב את חדר הסנאט רווי רגשות אשמה ומנסה להתאבד. לאחר שעוצרים בעדו, הוא מתפרץ לתוך אולם הסנאט, מתוודה בקול רם על כל מזימתו הזדונית ומאשש את ניקיון כפיו של סמית.
הפיליבסטר של סמית והעידוד המרומז לו הוא זוכה מנשיא הסנאט, מסמלים שניהם את אמונתו של הבמאי בהבדל שיש באפשרותו של אדם בודד לחולל. נושא זה יידון אפילו בהרחבה רבה יותר בסרטו של קפרה "אלו חיים נפלאים" ויוזכר גם בסרטיו האחרים.

השפעה תרבותית

מיד לאחר שהופץ לראשונה, הותקף הסרט על ידי העתונות הוושינגטונית והפוליטיקאים בקונגרס של ארצות הברית, כסרט אנטי-אמריקאי ופרו-קומוניסטי, בשל תיאורי השחיתות בממשל האמריקאי.
הסרט הוחרם בגרמניה הנאצית, איטליה הפאשיסטית וספרד הפלנגית. קפרה מספר שהסרט דובב בארצות אירופאיות מסוימות על מנת לשנות את המסר שלו, כדי שיתאים יותר לאידאולוגיה הרשמית. בזמן שנאכף חרם על סרטים אמריקאים בצרפת הכבושה על ידי גרמניה ב-1942, בחרו בתי קולנוע אחדים להקרין את "מר סמית הולך לוושינגטון" כסרט האחרון בטרם ייכנס החרם לתוקפו, ונמסר כי בעל בית קולנוע אחד בפריז הקרין את הסרט ללא הפסקה במשך שלושים יום לאחר החרם.