google/wiki40b huggingface dataset:
סברמן

סַבְּרָמן (מלשון "צבר" באנגלית, Sabra) הוא שמו של סיפור קומיקס ישראלי שפורסם בשנת 1978 על ידי אורי פינק, שנושאו היה הרפתקאות גיבור-על ישראלי בשם "סברמן".

היסטוריה

"סברמן" נוצר על ידי אורי פינק ופורסם על ידי המו"ל הישראלי דייוויד הרמן. הגיבור הוא ישראלי בשם "דן בר-און", שנפצע בקרבות החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים, ובגופו הושתל מוט אטומי. הגיבור נלחם בשרות צה"ל והמדינה תחת השם "סברמן". החוברת הראשונה של הקומיקס זכתה להצלחה וצויירה מחדש על ידי פינק לגרסה בשפה האנגלית. חוברת נוספת הופיע תחת השם "סברמן נגד שליחי השאול". חוברת שלישית אותה חיבר פינק על הרפתקאותיו של סברמן לא פורסמה מעולם. 
גיבור הקומיקס הופיע שוב בשנת 1998 בפרסום אחר של פינק בשם "פרופיל 107", שם מאבד דן בר-און את כינויו סברמן וחי במציאות שבה גיבורי-על מוצאים מחוץ לחוק אך הממשלות משתמשות בהם בסתר.
קורין רדגרייב

ביוגרפיה

רדגרייב נולד בשכונת מרילבון שבלונדון, לשחקנים מייקל רדגרייב ורייצ'ל קמפסון. הוא מייצג את הדור השלישי בשושלת שחקנים הנמשכת גם אצל ילדיו.
הוא היה נשוי לדירדרי המילטון היל (1943–1997) וממנה יש לו שני ילדים, הקולנוען לוק רדגרייב והשחקנית ג'מה רדגרייב. אשתו השנייה היא השחקנית קיקה מרקהם ולבני הזוג נולדו שני בנים ארדן והארווי רדגרייב.
רדגרייב שיחק במגוון רחב של תפקידים בקולנוע בטלוויזיה ובתיאטרון. הוא כתב ביוגרפיה על אביו, סר מייקל רדגרייב, ולמעשה - כפי שנודע לאחר מות אביו - היה מחברה של האוטוביוגרפיה של סר מייקל. וכן כתב מחזה "Bluntly Speaking", שהועלה ב"צ'יצ'סטר פסטיבל תיאטר".
על הופעתו במחזה "לא על זמירים" מאת טנסי ויליאמס זכה בפרס התיאטרון על שם לורנס אוליבייה. אחר כך הופיע באותו תפקיד בברודוויי והיה מועמד לפרס טוני על תפקידו זה. רדגרייב הופיע במחזות שייקספיריים כגון "מהומה רבה על לא דבר", "הנרי הרביעי, חלק 1" ו"הסערה". הוא זכה לשבחים ולפופולריות רבה על משחקו ב-"A Song At Twilight" של נואל קווארד כשהוא מככב לצידן של אחותו ונסה רדגרייב ואשתו קיקה מרקהם.
בקולנוע השתתף רדגרייב במגוון גדול של סרטים עטורי שבחים בהם "אדם לכל עת", "אקסקליבר" ו"ארבע חתונות ולוויה אחת".
הוא הרבה להופיע גם בסרטי טלוויזיה וסדרות טלוויזיה שונות. אחד מתפקידיו הבולטים היה בעיבוד המחודש של "ההגדה לבית פורסייט" בתפקיד ג'וליון פורסייט האב.
רדגרייב היה פעיל כל חייו בשמאל הפוליטי בבריטניה. הוא ואחותו הבכורה ונסה היו חברים בולטים במפלגה הבריטית Workers' Revolutionary Party. מאוחר יותר הפך למגן זכויות הצוענים.
יחד עם אשתו, קיקה מרקהם, הביע רדגרייב תמיכה ב"ויוה פלסטינה", ארגון של סיוע הומניטרי בראשותו של חבר בית הנבחרים הבריטי ג'ורג' גאלאווי, ובניסיון לשבור את המצור על רצועת עזה.
ביוני 2005 לקה בהתקף לב חמור, ומצבו הוגדר בבית החולים כ"קשה אך יציב". בנוסף עבר טיפולים נגד מחלת הסרטן שלקה בה.
במרץ 2009 חזר רדגרייב להופיע על במת התיאטרון בלונדון, בתפקיד הראשי במחזה "טרמבו". המחזה מבוסס על חייו של תסריטאי שהיה ברשימה השחורה של הוליווד. בערב הפתיחה הקדיש רדגרייב את הופעתו לזכרה של אחייניתו נטשה ריצ'רדסון שנהרגה באותו שבוע בתאונת סקי.
הוא נפטר ב-6 באפריל 2010 בלונדון.
מארי-קלמנס פייס

ביוגרפיה

בשנת 1988, מארי-קלמנס פייס הקימה עם קיסר פייס (צר') (במאי קולנוע ברזילאי-צרפתי) חברת הפקה עצמאית ליצירת סרטים. היא הפיקה וביימה סרטים תיעודיים רבים, שעוסקים בנושאים חברתיים ונלחמים בקלישאות. בסרטים המעורבים האלה, למוזיקה היה תפקיד חשוב, והשתמשו בה לעיתים קרובות כאלמנט רלוונטי. הסרטים אלה זכו במספר פרסים בפסטיבל "קולנוע אמיתי" .
בשנת 2012, מארי-קלמנס פייס לקחה חלק בבימוי הסרט התיעודי "L'Opéra du bout du monde" (בתרגום חופשי לעברית: אופרה בסוף העולם), סרט תיעודי זה מספר על יצירת אופרה עכשווית, המספרת על בואם של הקצינים של לואי הארבעה עשר באיי האוקיינוס ההודי.
כיום, מארי-קלמנס פייס מתגוררת בפריז, עיר הבירה של צרפת.
אומנות

אומנות (אֻמָּנוּת, להבדיל מאָמָּנוּת) היא מלאכה הנעשית על ידי בעל מקצוע שהגיע לדרגת מומחיות בתחומו (אֻמָּן, להבדיל מאָמָּן).
מבחינה פילוסופית ההבדל בין אמנות לאומנות טמון באופן השימוש בתוצרים שלהן. יצירת אומנות נוצרה על מנת להשתמש בה באופן מעשי. לדוגמה: כוס יכולה להיות יצירת אומנות אך מה שמבדיל אותה מיצירת אמנות היא שהאומן לא ייצר אותה עם חור בתחתית משום שזה יפגע באפשרות השימוש הייעודית של הכוס - שתייה, לעומת אמן שיבחר לייצר כוס עם חור, תוך התעלמות מהשימוש המקורי של הכוס. באמנות - השימוש אינו מהווה שיקול בעת היצירה ובמחשבה על התוצר הסופי. הרחבה בנושא זה ניתן לראות בעבודותיו של מרסל דושאן, ביקורת כוח השיפוט של עמנואל קאנט ועוד הוגים ואמנים רבים.
בימי הביניים התפתחו הגילדות - אגודות של אומנים העוסקים באותו תחום, שמטרתן להגן על האינטרסים המשותפים שלהם ולקיים כללי אתיקה בין חברי האגודה.

אומנות ביהדות

בהתאם להלכה חובה על האב ללמד את בנו אומנות, כלומר תחום התמקצעות (לאו דווקא באופן אישי, ניתן גם באמצעות מורה שהוא שליחו של האב) שישמש מקור לפרנסתו. חובה זו וחשיבותה מפורטים בתלמוד הבבלי (מסכת קידושין, דף כ"ט, עמוד א'):
האב חייב בבנו: למולו, לפדותו וללמדו תורה ולהשיאו אישה וללמדו אומנות. ויש אומרים: אף להשיטו במים. ר' יהודה אומר: כל שאינו מלמד את בנו אומנות, מלמדו ליסטות. "ליסטות" סלקא דעתך? אלא: כאילו מלמדו ליסטות.
כלומר, לשיטת התוספתא המצוטטת בגמרא, האב חייב ללמד את בנו מקצוע. אחרת, אדם חסר מקצוע, וחסר יכולת להרוויח את לחמו בדרכים המקובלות (והלגיטימיות, לשיטת בעל התוספתא), יהפוך לשודד (ליסטים).
בההלך הדורות, התפתחה אומנות יהודית, בתחומים מגוונים, ביניהם יצירת מאכלים, ביגוד, כלים ועוד. הפן היהודי התבטא באופי הפריט שנוצר, ולעיתים בכך שהעיסוק בתחום-ייצור מסוים היה עיסוק יהודי מובהק (למשל, צורפות כסף כאומנות ייחודית יהודית בתימן ).
הנס בייט

הָנס (שמואל) בַּייט (Hans Beyth;‏ 5 באוקטובר 1901, תרס"ב – 26 בדצמבר 1947, י"ג בטבת תש"ח) היה עוזרה של הנרייטה סאלד, ומנהל ארגון עליית הנוער אחריה. בשנת 1943 היה בין היוזמים והמארגנים של עליית ילדי טהראן.

ביוגרפיה

הנס בייט נולד בבלייכרודה שבגרמניה כבן למשפחה מתבוללת. אביו היה סוחר אריגים, ויושב ראש של כמה אגודות מקומיות. בעודו תלמיד נעשה ציוני מתוך הכרה. כעבור זמן קצר מילא תפקידים בראש תנועת הנוער הציונית, ב"תכלת לבן" ובאגודת המשוטטים הצעירים היהודים. הוא רצה ללמוד רפואה, אך בשל קשיים כלכליים בחר מקצוע אחר ונעשה בנקאי בברלין. 
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הקימה "ברית העולים" (תנועת הנוער החלוצית הראשונה בגרמניה) מרכז הכשרה בצפון גרמניה, והנס בייט מונה ל"מנהל הכספים" שלה. כשאזלה הפרוטה מקופת התנועה, השלים את החסר מכיסו הפרטי.
ב-1926 הגיע לראשונה לארץ ישראל, ועבד בכפר תבור. כשחזר לגרמניה תכנן את עתידו הכלכלי בארץ, וביקש להקים מפעל שימורים. הוא התחיל להכשיר את עצמו ולשם כך עבד בבית חרושת בבראונשווייג, ובעזרת ידידים בעלי אמצעים רכש מכונות ייצור ושלח אותן לקיבוץ עין חרוד. אלא שהקיבוץ לא היה מוכן עדיין להקמת מפעל תעשייתי, ותוכניתו של בייט לא יצאה אל הפועל; המכונות היקרות העלו חלודה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלצו יהודי גרמניה להקים מוסדות חינוך נפרדים לילדיהם. אף-על-פי שבייט לא היה איש חינוך בהכשרתו, היה בין הראשונים והמעטים שהכירו בכך שאין ליהודי גרמניה משימה גדולה יותר מהדאגה לעתיד הילדים. כשנוסד המשרד הראשון לסידורם של ילדים במסגרת ה"יוּגֶנְדְהִילְפֶה" (עזרה לנוער יהודי), התנדב לעבודה וכך החל לעסוק בחינוך. לאחר מכן נטל על עצמו את העבודה הארגונית והכספית לטובת המוסד הכספי לילדים יהודים בהרלינגן, מוסד בניהולו של יוסף ישובי, שלימים נעשה מנהלו של כפר ילדים ונוער אהבה.
במאי 1935 עלה לארץ כנציג עליית הנוער בגרמניה. מאז נהפך לעוזרה הנאמן של הנרייטה סאלד, שעמדה אז בראש הארגון. ידו הייתה במפעל בכל ענפיו: הוא ביקר את הילדים במחנות העקורים באירופה ובמחנות בקפריסין, קלט את הילדים עם הגיעם ארצה, דאג לשילובם בקיבוצים ובמושבים בארץ, קיבל אותם לשיחות אישיות במשרדו בירושלים ובביתו, ודאג לקידומם המקצועי והאישי.
עם פטירתה של סאלד, בתחילת 1945, עמד בראש ארגון עליית הנוער וכיהן בתפקיד משך כשלוש שנים. 
ב-26 בדצמבר 1947, יצא בייט, יחד עם חברי הנהלת הסוכנות גולדה מאיר ויצחק גרינבוים, בדרכו מתל אביב לירושלים. באזור לטרון הותקפה השיירה. בקסטל הותקף האוטובוס שוב, ובייט שלף אקדח שהחזיק ברשותו וירה לעבר התוקפים. תוך כדי כך נפגע מכדור בראשו ונהרג במקום. הלווייתו נערכה יחד עם עוד שישה לוחמים שנפלו בקרבות, וגופתו נטמנה בבית הקברות בהר הזיתים. עם מותו היו בעליית הנוער יותר מעשרת אלפים חניכים.

משפחתו

הנס בייט נשא ב-1938 את לוטה לבית מרכס. לשניים היו ארבעה ילדים: הגאולוג ד"ר מיכאל בייט, הגינקולוג פרופ' יורם בייט, מרים (הנרייטה) בייט-כץ, ופרופ' רות בייט-מרום, חוקרת פסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.

הנצחה

על שם הנס בייט נקרא רחוב שמואל הנס בייט בירושלים, בית הנס בייט בבית הספר החקלאי "מקווה ישראל", בית הנס בייט בכפר הנוער רמת הדסה והסמינר למורים מדריכים ע"ש הנס בייט, כמו כן מנהרת בייט בשדרות בגין בירושלים.
ארביד פוסה

ראשית חייו

ארבי דפוסה נולד בטירת רוזנדל, שבהלסינבורג, אז במחוז מאלמהוס (Malmöhus), כבנם של הרוזן פרדריק פוסה ושל הברונית מגדלנה שרלוטה בנט. ב-1835 הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת לונד וב-1840 הוא סיים תואר במשפטים. באותה שנה הוא החל להתלמד בבית המשפט לערעורים של סקונה ובלקינה ובאותה תקופה הוא עבד הן בבתי המשפט של המחוזות ובבית המשפט לערעורים. מאוחר יותר הוא מונה להיות עוזרו של השופט המחוזי וב-1846 הוא מונה להיות פקיד בבית המשפט לערעורים.
ב-1847 הוא מונה לכהונת שופט. ב-1849 עזב פוסה את השירות הציבורי, השתקע מחדש באחוזת שרלוטלונד והקדיש את זמנו לחקלאות, ליזמות ולפוליטיקה מקומית. בשנים 1865 – 1868 הוא שימש כנשיא המועצה של מחוז הולדתו.

קריירה פוליטית

פוסה החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר בבית האצולה (Riddarhuset) של הפרלמנט שכיהן בשנים 1856 – 1858. לאחר מכן הוא כיהן כיושב ראש ועדת הבנקאות. בפרלמנט שכיהן בשנים 1862 – 1863 הוא היה יושב הראש של ועדת ההקצאות, שם הוא היה תומך נלהב של עקרונות הסחר החופשי, עקרון בו הוא יחזיק כל ימי חייו. במהלך מושב פרלמנט זה הוא התנגדת נחרצות לתיקונים שהוצעו בחוק הממשל העצמי המקומי שנגעו למגבלות על הקצאת הקולות של בעלי האחוזות הגדולות. בין שאר הדברים הוא חשש שהתיקונים, אם יאומצו, עלולים להכשיל את הרפורמה שהוצעה בשיטת ההצבעה.
פוסה לא תמך גם ברפורמה בשיטת ההצבעה, והיה אחד המתנגדים המושבעים לה ובפרלמנט של 1865 – 1866, כאשר שימש כיושב הראש של ועדת ענייני הממשל, הוא צפה ששוודיה תחווה עתיד בלתי מאושר עם הרפורמה תיושם. בין שאר הדברים, הוא חשש ששיטת ההצבעה החדשה תיתן כוח רב מדי בידי בעלי האינטרסים החקלאיים, שעד מהרה ישכחו "את הדברים הרבים שעליהם לחיות מעליהם ומצדם". על אף הצהרה זו, בישיבה הראשונה של הריקסדאג של 1867, היה פוסה לדוברו של הלובי החקלאי, ולמעשה הפך למנהיג הבלתי מעורער של בית הנבחרים. מקבוצה זו נוצרה "מפלגת האיכרים" (Lantmannapartiet), כשפוסה משמש כמנהיגה ושהייתה מפלגת האופוזיציה לממשלה. במשך כמה שנים נותר פוסה ללא ספק האישיות הבולטת ורבת העוצמה ביותר בפרלמנט, אף אם לא כריזמטית במיוחד.
בשנים 1867 – 1881 היה פוסה חבר בית הנבחרים. בין השנים 1867 – 1875 הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני הממשלה. ב-19 באפריל 1880 הוא נבחר לתפקיד ראש ממשלת שוודיה בעקבות התפטרותו של לואיס ירד דה יר. בנוסף היה פוסה שר האוצר מה-7 בדצמבר 1880 ועד ה-8 במרץ 1881.

ראש הממשלה

עם תחילת כהונתו כראש הממשלה היה על פוסה לפתור את הסוגיות החשובות שהיו על סדר היום הציבורי מאז הרפורמה הפרלמנטרית. הסוגיות נגעו לביטולם של "מערכת ההקצאה" (indelningsverket, לגיוס חיילים לצבא) ושל מסי הקרקעות (grundskatter) כחלק מארגון מחדש של המערכת הצבאית של שוודיה. נראה היה שיש סיכוי טוב לביצוע המהלכים הללו מאחר שהייתה אמונה שניתן יהיה לסמוך על תמיכה מוותיקי המפלגה ממתנגדי הממשלה הקודמת. מונתה וועדה גדולה לטיפול בסוגיות אלו. בפרלמנט של 1883 הגישה ממשלתו של פוסה את הצעותיה בנושא. הם הבטיחו ביטול הדרגתי של מיסי הקרקעות ושל ההקצאות לצבא. בתמורה ביקש פוסה שהפרלמנט יאשר את הצעת הממשלה להקמת צבא המבוסס בחלקו על חיילי קבע שגיוסם יהיה על בסיס התנדבותי וישולם להם שכר מהמדינה ובחלקו יהיה מבוסס על גיוס חובה. אף על פי כן, התעקשותו של הבית העליון על שימורה של מערכת ההקצאות, ואולי חשוב יותר מכך, הקיצוצים התקציביים שהוצעו על ידי מפלגת האיכרים, הובילו לסדרה של סערות פוליטיות ולתבוסתו של פוסה שבעקבותיה הוא התפטר ב-13 ביוני 1883 מתפקידו כראש הממשלה. לאחר מכן הוא מונה להיות נשיא בית המשפט המנהלי לערעורים, תפקיד שאותו מילא עד 1889.
פאראד (הונגריה)

יהודי פאראד

המצבות היהודיות העתיקות בבית העלמין של הכפר מעידות על כך שיהודים התגוררו במקום כבר במאה ה-17. בשנת 1831 ישבו בפאראד 146 יהודים.
הקהילה היהודית הוקמה לקראת המחצית השנייה של המאה ה-19 אז הוקם גם בית כנסת. ב-1869 הצטרפו לזרם האורתודוקסי.
בשנת 1930 חיו בקהילה רק 34 יהודים.
במאי 1944 כחודשיים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי פאראד בבית הכנסת ומשם הובלו לגטו שהוקם בעיירה הסמוכה צ'ורנה. מיד לאחר גירוש היהודים מהכפר, הרסו הגרמנים את בית הכנסת, ותושבי הכפר בזזו את רכוש היהודים. ב-18 ביוני הועברו כל יושבי גטו צ'ורנה לגטו שופרון, וב-5 ביולי 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
מכבי אשדוד (בדמינטון)

היסטוריה

בזמן המנדט הבריטי, המשחק היה מקובל אצל חיילים מהצבא הבריטי. אחרי קום המדינה שחקו בדמינטון בחיפה וכן בבאר-שבע בשנות ה-60 – יוזמת עולים מהודו. 
ב-1967 הוקם מועדון באשדוד ביוזמת יוסף גפן שהתחיל את דרכו כמפגש שכנים על הדשא של בית משותף, ולאחר כמה חודשים מצא קורת גג בבית מכבי שרק נבנה. 
באותם ימים הוקם מועדון בכפר שמריהו וכתוצאה ממכתב של מכבי אשדוד לעיתונות נקשר קשר בין שלושה מועדונים שהיו קיימים אז בישראל: באשדוד, חיפה וכפר שמריהו.
ב-3 בדצמבר 1968 התקיים המפגש הראשון בין מועדוני בדמינטון בישראל כאשר קבוצת מכבי אשדוד נסעה לכפר שמריהו. אז התחילה פעילות בין שלושת המועדונים והוחלט לארגן אליפות ליגה. 
המועדונים בכפר שמריהו ובחיפה הפסיקו לפעול במשך השנה. וכך מכבי אשדוד נשארה בודדה בישראל. בשנת 1968 הוגשה בקשה לאיגוד הבינלאומי לקבל את מכבי אשדוד כחברת משנה (במקום גוף לאומי שאז לא קיים). הבקשה התקבלה ובין היתרונות היו קבלת מידע על ענף הבדמינטון בעולם ועדכונים לחוקה. 
במשך חמש שנים מכבי אשדוד המשיכה לפעול כמועדון הבדמינטון היחידי בישראל עד להקמת מועדון הבדמינטון של הפועל פרדס חנה. באותה שנה (1975) מכבי אשדוד ארגנה אליפות פתוחה בהשתתפות 11 שחקנים כולל שניים מחו"ל (הודו ותאילנד) שהיו סטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים.

הקמת האגודה והליגה

בשנת 1975 הוקמו מועדוני בדמינטון באשקלון, גבעתיים וראשון לציון וב-1976 לאחר תקופה של מפגשים ידידותיים בין מועדונים הוחלט על הקמת האגודה הישראלית לבדמינטון ונבחרו כמנהיגי הענף הראשונים בישראל: יוסף גפן (נשיא) ומיכאל שניידמן (סגן נשיא). 
מיד התחילה פעילות מוגברת ובין היתר תוכננו משחקי ליגה, אליפויות לבוגרים, נוער וילדים וגם קורס למדריכים במסגרת מכון וינגייט. 
באותה שנה הוגשה בקשה להתקבל לאיגוד הבינלאומי, אך הבקשה נדחתה עקב התנגדותן של שתי מדינות - איראן ושוודיה, כתוצאה מפעילות נמרצת על ידי יואל האסקל, יו"ר מכבי אירופה ויליד שוודיה, האחרונה חזרה מהתנגדותה. האסקל גם הדגיש כי השתתפות שחקני ישראל באליפות העולם בשוודיה (ב-1977) תעזור כדי להשפיע בצורה חיובית על קבלת ישראל כחברת האיגוד הבינלאומי. 
כיוון שמכבי אשדוד הייתה חברת האיגוד הבינלאומי הוחלט לשלוח משלחת לאליפות העולם בשם "מכבי אשדוד". שני שחקנים ויקטור יוסים ודוד זכריה וראש משלחת יוסף גפן נסעו על חשבונם. להפתעת השלושה דגל ישראל הונף באולם לצד דגלי 26 מדינות נוספות, עובדה שהייתה שנויה במחלוקת בשנים אלו. באספה הכללית של האיגוד הבינלאומי ישראל התקבלה כחברה, והחברות של מכבי אשדוד בוטלה. ב-1977 הוחלט לצרף את ענף הבדמינטון למשחקי המכביה, ולכינוס הפועל ב-1979. הענף נכלל לאגודות הספורט של הפועל, מכבי ואליצור. 
בשנת 1979 נבחרת ישראל בבדמינטון השתתפה לראשונה בתחרות בינלאומית בחו"ל כאשר הופיעה כקבוצה אורחת בתחרות La Plume D'or שהתקיימה בפורטוגל. מאז נבחרות ישראל ושחקני ישראל משתתפים בתחרויות שונות באירופה. 
בדמינטון התקבל כענף בהתאחדות לספורט בישראל, דבר המאפשר יותר פעילות הן מבחינה לאומית והן מבחינה בינלאומית ולבוגרים ולנוער, והרבה מכך הודות להקמת ותחזוק המועדון מכבי אשדוד שייצא שחקנים, ארגן תחרויות והשתתף בייסוד ספורט זה בישראל.
כיום המועדון מקיים קבוצות ליגה מקצועיות, קבוצות חובבים וקבוצת ילדים ונוער.

סמל המועדון

בשנת 2007 התווסף לסמל המספר 40. שמציין 40 שנות פעילות למועדון.
ארמיית המשמר הראשונה

היסטוריה

הארמייה הוקמה לראשונה באוגוסט 1942 על בסיס ארמיית העתודה השנייה, וכללה עם הקמתה 5 דיוויזיות רגלים של המשמר. הארמייה הוצבה תחת פיקוד חזית סטלינגרד מצפון לעיר סטלינגרד, ובמחצית הראשונה של ספטמבר נטלה חלק במתקפה כושלת של כוחות החזית על האגף הצפוני של הארמייה השישית הגרמנית, שתקפה את סטלינגרד. מאוחר יותר הועברה הארמייה מערבה, ותפסה את קו החזית באזור הדון העליון, מול הארמייה האיטלקית השמינית. בנובמבר 1942 על בסיס יחידות של הארמייה הוקמה ארמיית המשמר השלישית. הסיבה למהלך זה לא ברורה וככל הנראה קשורה לאבידות הקשות שארייה ספגה.
בראשית דצמבר 1942 הוקמה הארמייה מחדש על בסיס הארמייה ה-63. ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד סופחה ארמיית המשמר הראשונה לכוחות החזית הדרום-מערבית. היא כללה 6 דוויזיות חי"ר וקורפוס ממוכן תחת פיקוד גנרל דימיטרי ליליושנקו. במהלך מבצע אורנוס נותרה הארמייה בעמדותיה, ולא השתתפה במתקפה שניהלו כוחות החזית נגד עמדות הארמייה הרומנית השלישית, מתקפה שהסתיימה בכיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד. במחצית השנייה של דצמבר 1942 השתתפה הארמייה במבצע סטורן קטן, המתקפה הסובייטית על כוחות הציר שהחזיקו באזור הדון העליון ממערב לנהר צ'יר, ביחד עם הארמייה הסובייטית ה-6 וארמיית המשמר ה-3. במהלך המתקפה הביסו כוחות הארמייה את הארמייה האיטלקית השמינית והכוחות הגרמניים שסייעו לה, גרמו להם אבידות כבדות, והתקדמו מאות ק"מ דרומה עד לאזור מילארובו.
בחודשים הראשונים של שנת 1943 השתתפה הארמייה במתקפת החורף הסובייטית, שהדפה את כוחות הציר מערבה, ושחררה את אגן הדונייץ. לאחר מכן השתתפה הארמייה בשורת המתקפות הסובייטיות ששיחררו את שטח אוקראינה, והביאו לתבוסה הסופית של גרמניה הנאצית. היא הייתה היחידה הראשונה של הצבא הסובייטי, שהפעילה את הטנקים החדשים מדגם T-34/85. את מלחמת העולם השנייה היחידה סיימה בעיר פראג. לאחר המלחמה היחידה פורקה, והיחידות שלה הוצבו במחוז הצבאי של קייב, ומפקדתה הייתה בעיר צ'רניגוב.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הארמייה הייתה חלק של הכוחות המזוינים של אוקראינה.
אורבניקה

רקע

אורבניקה היא רשת אופנה ישראלית אשר מיועדת לכלל האוכלוסייה. הרשת מבוססת על הקונספט של One Stop Shop , כלומר חנות גדולה במיוחד המציעה מגוון רחב של פרטי לבוש. הרשת משווקת מוצרי אופנה במחירים הנחשבים לנוחים. הרשת מציעה קולקציית פריטי אופנה לכל המשפחה: נשים, גברים, ילדים, קז'ואל, בגדי ערב, בגדי ספורט, הלבשה תחתונה, נעליים, אביזרי אופנה וקוסמטיקה. עיצוב חנויות הרשת הוא צבעוני וכולל שימוש במסכי לד בגודל 30 מ"ר, לצד מסכי לד נוספים הפזורים ברחבי הסניף, בהם מוקרנים קטעי וידאו ארט שבוימו עבור הרשת על ידי סטודיו אינסייט.
הפרזנטורית של החברה היא בר רפאלי, והיא גם שותפה בחברה. רפאלי אף השתתפה בהשקת החנות הראשונה של הרשת בקניון G סינמה סיטי בראשון לציון, ובזכות כך כ-10,000 אנשים הגיעו לאירוע. סניף זה, המשתרע על פני 2,400 מ"ר, היה למעשה חנות האופנה הגדולה בישראל. בשנת 2017 פתחה הרשת סניף בבילו סנטר אשר שטחו אף גדול יותר ועומד על 2,700 מ"ר.
לרשת סניפים בכרמיאל, בירושלים, בקריית עקרון, בחיפה, באילת, בתל אביב, בבאר שבע, באשדוד בחדרה, בראשון לציון, בנתניה, באשקלון, בכפר סבא בנצרת וברמלה.
ישראל איסר שפירא (תל אביב)

הרב ישראל איסר שפירא (ה'תרמ"ו, 1886 - ט' בטבת ה'תשל"א, 6 בינואר 1971) היה רב ליטאי-ישראלי. רבה של לאפיטש (רו') וראש ישיבת "שערי תורה" ו"כולל הנצי"ב" ביפו. מחבר הספר "עין ישראל" וספרים נוספים.

ביוגרפיה

נולד בבוברויסק, בן זקונים לרבה של העיר הרב רפאל שפירא ראש ישיבת וולוז'ין שהייתה סגורה באותה תקופה, ולשרה רשא בתו של הנצי"ב מוולוז'ין.
נישא לטויבא זלדה בת הרב אביגדור מנקביץ מקובנה. בשנת ה'תרע"ז, 1917, התמנה כרבה של לאפיטש שבפלך מינסק וכיהן במשרתו זו שלוש עשרה שנים.
בשנת ה'תר"ץ (1930) עלה עם משפחתו לארץ ישראל, תחילה התיישב בירושלים ושימש כרב בית הכנסת "תפארת בחורים" בשכונת מזכרת משה ואחר כך עבר לתל אביב שבה ישב עד פטירתו בט' בטבת ה'תשל"א, 6 בינואר 1971. הוא נקבר באותו יום בבית הקברות היהודי בהר הזיתים שבירושלים.
ז'אן ויקטור מארי מורו

ביוגרפיה

מורו נולד במורלה (Morlaix) שבחבל ברטאן. אביו היה עורך דין מצליח והתעקש שבנו ילך בעקבותיו. מורו הצעיר התקבל לאוניברסיטת רן. הוא לא חש כל חיבה למשפטים אך נהנה מהחיים הסטודנטיאלים החופשיים רחוק מעינו הפקוחה של אביו. במקום ללמוד, התבלט בין חבריו וקיבץ אותם לצבא מאולתר שעליו פיקד. 
עם פרוץ המהפכה בשנת 1789, פיקד על הסטודנטים במהומות שהתרחשו בעיר. כעבור שנתיים נבחר לדרגת סגן-אלוף, קיבל פיקוד על גדוד מתנדבים מאיל-א-וילאן ושירת עם יחידתו תחת פיקודו של הגנרל שארל פרנסואה דומוריה. בשנת 1793 בעקבות הצלחותיו בפיקוד על הגדוד קודם לדרגת בריגדיר וקיבל חטיבה שלמה תחת פיקודו. לזאר קרנו קלט את הקצין הצעיר וקידם אותו לדרגת גנרל דיוויזיה בתחילת 1794. עם קבלת הדרגה הועבר מורו לשרת תחת גנרל שארל פישגרו בפלנדריה.
מורו ביסס את שמו בקרב טורקון (1794) ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצבא הצרפתי בחבל הריין. עם צבא זה פלש לגרמניה וזכה לניצחונות אחדים, אך ניגף לפני ארכידוכס קארל מאוסטריה. אף על פי שהמערכה בגרמניה לא הסתיימה בניצחון מוחלט, ניצחונותיו בזירה זו הביאו לו תהילה בצרפת. 
מורו חזר ופלש לגרמניה בשנת 1797, אחרי עיכובים רבים שנגרמו מהיעדר מימון וציוד, אך נאלץ לקטוע את מסע המלחמה בעקבות חתימה על הסכם לובן שהשכין שלום בין אוסטריה לצרפת. בתקופה זו גילה התכתבות בוגדנית בין חברו הוותיק, שארל פישגרו, לחבר במשפחת המלוכה הצרפתית הגולה, הנסיך דה קונדה. מורו הגן בעבר על פישגרו וכעת הסתיר את תגליותיו, מה שהטיל צל של חשד על מורו עצמו. בסופו של דבר, שלח את המכתבים לפריז והוקיע את פישגרו כבוגד.
מורו שוחרר מהצבא, אך גויס שוב בשנת 1799 עם חידוש מעשי האיבה נגד האוסטרים שכרתו ברית עם הרוסים ועם מספר מדינות נוספות. נפוליאון שהה במצרים ומורו היה אחד הגנרלים המוערכים ביותר שהיו זמינים לממשלה. הוא קיבל את הפיקוד על הצבא הצרפתי באיטליה, אך לא הצליח לבלום את אלכסנדר סובורוב. אחרי שספג הפסד בקרב נובי נסוג עם צבאו לג'נובה והעביר את הפיקוד לז'אן אטיין שמפיונה. בשובו ממצרים מצא נפוליאון את מורו בפריז, מדוכדך ומאוכזב מהתנהלותו של הדירקטורט והבטיח את תמיכתו בהפיכת 18 בברימר. בתמורה החזיר לו נפוליאון את הפיקוד על הצבא באזור הריין, שם זכה מורו בניצחונו הגדול ביותר בקרב נוהנלינדן.
בשובו לפריז, התחתן מורו עם העלמה הילו ד'אוזרי הקריאולית, מחוג ידידיה של ז'וזפין, אשתו של נפוליאון. אשתו הפעלתנית של מורו אספה סביבה מאוכזבים רבים משלטונו של נפוליאון, אך מורו, שהאמין בערכים רפובליקניים, לא רצה לשתף פעולה עם קשר שתכליתו חזרתם של הבורבונים לשלטון. נפוליאון שידע על המתרחש, הורה לעצור את הקושרים.
מורו הואשם יחד עם היתר ואף שלא לקח חלק בקשר - הורשע והוגלה לארצות הברית. בעת מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה שקלו השלטונות האמריקנים להעניק לו את הפיקוד על הצבא, אך באותו הזמן הגיעו חדשות אודות השמדתו של הגרנד ארמה ברוסיה ומורו יצא לאירופה. בהגיעו לאירופה חבר לקואליציה האנטי צרפתית ושימש שם בתפקיד של יועץ.
מורו נהרג בקרב דרזדן בעת שעמד על הגבעה יחד עם הפיקוד העליון של בעלות הברית והשקיף על הקרב. נפוליאון שעבר ליד אחת הסוללות ראה קבוצת קצינים על הגבעה והורה לתותחנים להפגיז את המקום. מורו ספג פגיעה ישירה ומת כמה ימים לאחר מכן מפצעיו.
סרטן השד (להקה)

תחילת הדרך

הלהקה הוקמה ב-1990 בירושלים על ידי זיו עדיקא (שבעבר עבד בטלעד) ויוני אלוש, שני פאנקיסטים ירושלמים צעירים שהחליטו להקים להקה למרות שלא ידעו לנגן. לשם כך הם צירפו את אשר סויסה (בהמשך חבר בלהקת סקאזי, הנושאת את שם הבמה שלו) כגיטריסט אף על פי שלא היה פאנקיסט, ושיכנעו את הפאנקיסט שי הלוי שיצטרף כסולן. ההופעה הראשונה של הלהקה הייתה בג'ם-סשן של ימי שישי בתיאטרון פרגוד, שבו כל מוזיקאי יכל לעלות לבמה להופיע. ההופעה הסתיימה במהירות בגלל הרפרטואר המצומצם אך עורר התלהבות במקומונים ירושלמיים ובעיקר בטוריו של יורם בר במקומון "כל העיר". לאחר מכן החלה הלהקה גם להופיע במועדונים כגון רוקסן ובבל בתל אביב והחלו להקליט את שיריהם.

שנות התשעים

ב-1993 הוציא ההרכב קלטת בכורה שסיכמה מחזור של שירים שהוקלטו בין השנים, ביניהם "נערה אבודה", "מסיבת סמים" (שלווה בקליפ בערוץ 2), "הקומבינה" ו"קר לה בראש", שנכתב בהשראת "התפוז המכני" על ידידתם של חברי הלהקה שהייתה קורבן להתעללות) והיה אחד משיריהם השקטים יותר. בערוץ 2 שודר קליפ לשיר, שבוים על ידי סטודנט ממכללת הדסה.
ב-1994 פרש הלוי מהלהקה והוחלף על ידי אילן חיימוביץ', שכתב את רוב שירי הלהקה יחד עם עדיקא וניגן בגיטרה. בשנת 1995 עזב גם סויסה את הלהקה והתפרסם תחת השם "סקאזי". את מקומו תפס מיקי מויאל.
ב-1996 הקליטה הלהקה ב"צוללת הצהובה" קלטת שנייה ובה השירים "מלך" (הנקרא גם "...לא יחזור" ו"המלך לא יחזור"), "קמצן", "סקס סמים ו... (רוק'נרול)" ו"אין סיבה".
ב-1998 הוציאה הלהקה באופן עצמאי דיסק דמו ראשון ובו השירים "מותק", "חדשות של שמונה", "אין עניין" ו"כמה רחוק".

שנות האלפיים

ב-2000 הצטרף ללהקה אהרון קול כמתופף והיא החלה להקליט אלבום בכורה בניהולו של בן היפלר. האלבום "אל תשימי לב לשטויות" יצא בלייבל העצמאי "9 רקורדז" והופץ על ידי הלייבל פאקט (שהפיץ באותה תקופה אלבומים של להקות המנגנות מוזיקה רועשת, כמו די-סמייל, קומה ולנזס). בהמשך הצטרף ללהקה הזמר והיסטוריון הרוק מוריס.
בשנת 2002 הקליטה הלהקה את המיני אלבום "סיבה למות", יחד עם הראפר סגול 59. לשיר "סיבה למות" צולם קליפ. בשנת 2003 יצאו במופע מחווה לקלאש לזכרו של ג'ו סטראמר.

פעילות תחת שמות אחרים

החל מ-2006 הלהקה פעלה תחת שם חדש - "ההם", בו היו שותפים עדיקא וחיימוביץ'. "ההם" הקליטו שיר חדש עם המתופף המקורי יוני אלוש באותה שנה, וב-2009 השתתפו בערב לזכרו של עיתוני הרוק יורם בר, שנתן ללהקה את החשיפה הראשונה בכתבות בעיתון כל העיר.
ב-2018 חזרו לשתף פעולה עם הסולן המקורי, שי הלוי, תחת השם "מלאכים כופים".

השם "סרטן השד"

"סרטן השד" היא אחת הלהקות הבודדות בישראל שנושאות שם של מחלה, ולגבי נושא זה ישנן דעות חלוקות אם השם הוא טוב (ואולי גם יכול להעלות את המודעות למחלה) או רע ומטרתו להפחיד ולזעזע. ב-2004 עמותת אחד מתשע, המעניקה שירותי תמיכה לנשים נפגעות המחלה ופועלת להפצת המודעות אליה, פנתה לאקו"ם בדרישה לבטל את חברותה באיגוד בטענה שהשם פוגע במטרותיה וברגשותיהן של חולות סרטן השד, אולם ללא הצלחה.
אלכסה

היסטוריה

אלכסה הוקמה בשנת 1996 על ידי ברוסטר קייל וברוס ג'יליאט. שם החברה, אלכסה, נבחר כמחווה וכדמיון לספרייה של אלכסנדריה, בה נאצר הידע של העולם העתיק. ב-1999 נרכשה אלכסה על ידי חברת האינטרנט "אמזון" תמורת 250 מיליון דולר.
אלכסה ידועה בזכות סרגל הכלים ואתר האינטרנט שלה. סרגל הכלים אוסף מידע על הרגלי הגלישה של המשתמש ומעביר אותו לאתר החברה, שם הוא נשמר ונבחן על מנת להוות בסיס למדד תעבורת הרשת שמפרסמת החברה.
סרגל הכלים המוצע על ידי החברה מעניק למשתמשים המלצות לגלישה על פי ניתוח אופי גלישתם והשוואה לגולשים אחרים בעלי אפיוני גלישה דומים. אלכסה מציעה גם מידע על האתרים השונים: מספר דפי האתר, האתרים המקושרים אליו, תדירות העדכון שלו ושייכותו.