google/wiki40b huggingface dataset:
ברי ושמא

בָּרִי וְשֶׁמָּא (בארמית: "וודאי וייתכן") מתייחס למצב הנדון במשפט העברי בו צד אחד בדיני ממונות טוען טענה ודאית והצד השני טוען טענה מסופקת. 
טענת 'ברי' היא טענה שהתובע מציג ללא שיש לו ספק בהּ (ראובן לווה ממני 100 שקלים ולא החזירם). טענת 'שמא' היא טענה של הנתבע והיא מעלה ספק בטענת התובע (אני לא זוכר אם לוויתי משמעון).

ברי ושמא מול המוציא מחבירו עליו הראיה

בכמה מקומות בתלמוד מובאת מחלוקת בין רב יהודה ורב הונא לרב נחמן ורבי יוחנן, האם טענה של ברי מול טענת שמא מספיקה כדי להוציא ממון מאדם אחר, בניגוד לכלל המפורסם המוציא מחברו עליו הראיה. רב יהודה ורב הונא מחייבים, בעוד רב נחמן ורבי יוחנן פוטרים. 
להלכה, מבדילים בין מקרה בו הנתבע מסופק אם החיוב הכספי היה קיים אי־פעם לבין מקרה בו הנתבע מודה בחיוב אך מסופק אם כבר שילם. במקרה הראשון, נפסק בגמרא ש"ברי ושמא לאו ברי עדיף", כלומר - אי אפשר להוציא כסף מאדם שאינו בטוח באשמתו רק על סמך העובדה שהתובע בטוח שכך היו הדברים. לדוגמה, כאשר אדם תובע מחברו סכום כסף וחברו אומר שאינו יודע אם חייב, על פי הכלל "ברי ושמא לאו ברי עדיף" הדין הוא שהנתבע פטור מלשלם עד שיביא התובע הוכחה לדבריו. במקרה השני, לעומת זאת, המשפט העברי קובע ש"ברי ושמא - ברי עדיף" והנתבע חייב לשלם. לדוגמה, כאשר שמעון מודה שהוא אכן היה חייב לראובן פיצויים, אך אינו בטוח אם שילם אותם.
ישנם המבינים דין זה בכך שעצם טענת הברי מהווה בירור שאכן כך היא האמת, על פי הנאמנות הבסיסית של אנשים, שכן אנו מניחים שקיימת חזקת כשרות ושאין אדם תובע אם לא חייבים לו. התוספות טוענים שברי עדיף רק כאשר הברי טוב והשמא מעורר חשד. דהיינו אם הנתבע אמור היה לדעת אם הוא חייב או לא, סביר שהתובע לא היה תובע סתם בדבר שחברו מכיר בשקרו, וטענת השמא מעוררת חשד, כיוון שאדם סביר אמור לדעת האם אכן חייב. 
במאה האחרונה ראשי הישיבות נתנו הסבר אחר, על פיו קיים חיוב משפטי על הנתבע לענות לתביעה. מכיוון שטענת שמא אינה מהווה תשובה ראויה לתביעה, הנתבע חייב לשלם. מושג זה, חיוב על הנתבע לענות, ואם לא יענה יתחייב ממון, לא היה נפוץ כלל וכלל בספרות לפני המאה האחרונה, ואילו כיום קשה למצוא מאמר תורני שלא יזכיר הבנה זו. על פי הסבר זה, ייתכן שגם אדם אשר לא היה אמור לדעת כלל האם הוא חייב או לא, יתחייב לשלם כאשר הוא טוען טענת שמא, מכיוון שהוא אינו עונה לתביעה.

ברי ושמא יחד עם חזקת הגוף

לפי שיטת רבן גמליאל, כאשר טענת ברי ושמא מצטרפת עם חזקת הגוף, יש לה עדיפות גם מול חזקת ממון. אם כי לפי שיטת התוספות רי"ד, דין זה הוא דווקא כאשר הבעל רוצה לפטור את עצמו משטר הכתובה העומד נגדו, ואז אף על פי שחזקת ממון אומרת שהממון שלו, ניתן להוציא ממנו את שטר הכתובה כאשר חזקת הגוף אומרת שאשתו הייתה בתולה בשעת האירוסין, מכיוון שיש כבר נגדו שטר כתובה התלוי ועומד. יש שפירשו זאת בכך, שמכיוון שיש נגד הבעל כבר שטר כתובה, לא תקף הכלל המוציא מחבירו עליו הראיה, שכן האשה אינה רוצה לחדש חיוב חדש נגד הבעל, אלא רק להחזיר את חיוב שטר הכתובה התלוי ועומד, ודין המוציא מחבירו עליו הראיה הוא רק כאשר אדם רוצה לחדש חיוב חדש נגד חבירו.
אבו עפכ

אַבּוּ עַפַכּ (בערבית: أبو عفك; נפטר בשנת 624) היה משורר יהודי בחבל חג'אז. בהיסטוריוגרפיה האסלאמית מסופר שחיבר סאטירה בגנותו של הנביא מוחמד, ועל כן נרצח בשנתו על ידי מקורבו של הנביא.

על חייו

אבו עפכ התגורר באל-מדינה והיה שייך לשבט עמר בן עוף. על פי המסופר הוא היה זקן ושׂבע ימים והגיע לגיל מאה ועשרים. הוא חי בתקופת בואו של מוחמד לאל-מדינה, סירב להתאסלם וכפר בחוקיותו של מוחמד כנביא. התנגדותו למוחמד גדלה כאשר נודע לו שאדם בשם אל-חארת' בן סויד בן א-צאמת נהרג בפקודתו של מוחמד. מעשה זה גרם לאבו עפכ כעס רב, והוא כתב כמה שירים סאטיריים בגנותו של מוחמד. בשירים אלו נכללה קריאה לאנשי שבטו שלו להתנגד למוחמד. אירוע זה מתואר בספרו של אבן אסחאק, "חיי שליח האלוהים" (سيرة رسول الله - "סירת רסול אללה"), שנחשב לביוגרפיה הראשונה של מוחמד.
בשירתו משבח אבו עפכ את גבורתם ונאמנותם של אנשי שבטו:
שנים רבות חייתי ומעולם לא ראיתי אוסף של אנשים יותר נאמנים למשימתם ובעלי בריתם מאשר צאצאי קילה [قــيلة], אנשים שעברו הרים מבלי להיכנע. והנה, בא בקרבם רוכב זר ומכתיב לכם חוקים: מה נכון ומה לא נכון. אם אתם רוצים במלך, הוא פונה לבני עמו, הייתם צריכים להישאר הנתינים של תובע [تبع].
השיר ביחד עם שירים נוספים, מופיע בתרגום אנגלי.
חרוזים אלה הכעיסו מאוד את מוחמד ששאל: "מי יטפל באדם המנוול הזה בשבילי?". מאורע זה התרחש, על פי המסופר, בשוואל, בתחילת החודש השנים-עשר מההג'רה של מוחמד. סאלם בן עומייר אל-עמרי (سالم بن عمير العمري), אחד מאלצחאבה, שהיה מקונן מפורסם וכן לחם בצבאו של מוחמד בקרב בדר, קם ונשבע להרוג את אבו עפכ. הזדמנות נאותה נקרתה לפניו, כאשר בלילה חם אחד ישן אבו עפכ בחצר ביתו. סאלם בן עומייר, שידע על כך מבעוד מועד, נכנס לחצר ודקר אותו בחרבו בחזהו עד שהחרב נגעה במיטתו של אבו עפכ. לקול צעקות הקרבן, רצו בני ביתו לעברו והכניסו אותו לתוך הבניין. לאחר שנקבע מותו הוא נקבר.
לאחר הניצחון בקרב בדר עלה כוחו של מוחמד באל-מדינה באופן ניכר, והוא יכול היה להרשות לעצמו לפעול נגד מתנגדיו. שניים מהם היו המשוררים שכתבו כנגדו חרוזים לגלגניים – המשוררת עסמאא בינת מרואן (عصماء بنت مروان) והמשורר אבו עפכ, שניהם ממוצא יהודי. שניהם נהרגו על ידי אנשים שהיו שייכים או מקורבים לשבטיהם, אולם מותם לא זכה לתשומת לב רבה וכן לא נעשתה כל פעולה של נקמת דם מצד קרובי ההרוגים.
על התקרית שבין מוחמד לאבו עפכ דיווח אבן אסחאק בספרו, כשהוא מונה שלשלת של מוסרים. כך גם אצל אבן הישאם (ابن هشام), שערך מאוחר יותר את ספרו של אבן אסחאק (4/376-377), וכן אצל אבן חג'ר אל-עסקלאני בספר הביוגרפיות שכתב בשם "אלאיסאבה פי תמייז אלצחאבה (الإصابة في تمييز الصحابة; 4/238), אצל אל-ואקדי (1/174-175) ואצל אבן סעד אל-בגדאדי (ابن سعد البغدادي), אולם זה האחרון ללא שלשלת מוסרים (2/28).
אורח חייו של מוחמד נחשב באסלאם כדגם לאורח החיים הראוי למוסלמי מאמין, וחכמי ההלכה המוסלמים עשו מאמץ רב לקבץ מסורות על אורח חייו של מוחמד ולבדוק את אמינותן. תיאור אירוע זה, שאינו מעמיד את מוחמד באור חיובי, מעורר באופן טבעי התנגדות בקרב המוסלמים. לטענתם החדית' הוא חלש ושלשלת המוסרים (אִסְנַאד, إسناد) אינה מדויקת. כך למשל, אל-ואקדי מוסר רק שני מקורות (עמ' 86 שם), בעוד שהמקור השלישי אינו מדויק ולכן אמינות הסיפור מוטלת בספק לדעת מקורות אלה.
מטאור

מטאור (מיוונית: דבר מה שמימי) הוא כינוי לפס האור הנראה כאשר מטאורואיד חודר לאטמוספירה של כדור הארץ (או כל גוף אחר).

תכונות

בשפה העממית המטאור מכונה לעיתים "כוכב נופל", אך מטאורים אינם כוכבים אלא גרגרי-חול וסלעים קטנים המתאדים בדרך כלל בהתקלותם במולקולות האוויר של האטמוספירה. לעיתים נדירות חודר לאטמוספירה מטאורואיד גדול במיוחד, הנצפה כ"כדור-אש", שבהירותו עולה על זו של נוגה או אף נראית לעין באור יום. המטאורים שאנו רואים הם בגובה של 100 עד 150 קילומטרים ומהירותם בין 11 ל-74 קילומטר בשנייה. מהירות המטאורים תלויה בעיקר בכיוון הפגיעה שלהם בכדור הארץ. במקרים של התנגשות חזיתית המהירות תהיה גבוהה (מהירות כדור הארץ ועוד מהירות המטאור) ובמקרים בהם כדור הארץ משיג את המטאורים ומתנגש בהם, מהירותם תהיה נמוכה (ההפרש בין המהירות העצמית למהירות כדור הארץ). מטאורים איטיים נוחים יותר לצפייה ולמעקב. 
אם חלק ממטאורואיד שורד את המעבר באטמוספירה ומגיע לקרקע, השריד נקרא מטאוריט. כאשר פוגע מטאוריט גדול וכבד בכדור הארץ, הוא גורם להיוצרות מכתש בעל צורה מעוגלת אופיינית ושוליים המתרוממים כלפי מעלה.

מקור המטאורים

מקור המטאורים הוא בחלקיקים המגיעים לכדור הארץ מירחים, כוכבי לכת ושביטים או מאסטרואידים המצויים במערכת השמש. סביב השמש נעים גופים העשויים תערובת של קרח ואבק, כאשר גוף מסוים נכנס לאזור כבידה של אחר, נוצרת התנגשות אשר בעקבותיה נזרקים מפני השטח אל החלל חלקיקים. הרסיסים משייטים בחלל עד אשר הם נלכדים בכבידת הארץ והופכים למטאורים. על פני כדור הארץ נמצאו מטאוריטים שמקורם בירח, במאדים ואף בנוגה.

צפייה במטאורים

ישנם ימים מסוימים בשנה בהם ניתן לראות מטאורים רבים בלילה אחד. תופעה זו מכונה מטר מטאורים. בדרך-כלל ייראו יותר מטאורים לאחר חצות הלילה, כאשר הצופה פונה לכיוון התנועה של כדור הארץ סביב השמש. צד זה "מתנגש" עם ענן האבק שיוצר את מטר המטאורים "חזיתית", ולכן קצב הפגיעות הנצפות הוא גדול מאשר אם הצופה נמצא בצד ה"אחורי" של כדור-הארץ יחסית לתנועתו סביב השמש. ישנם גורמים נוספים המשפיעים על הצפייה כמו זיהום אור ממקורות כמו תאורה עירונית או אור השמש.

שבלים

לאורך כניסת המטאוריד לאטמוספירה העליונה, נוצר שובל אוויר מיונן. שובל שכזה, יכול להשאר 45 דקות. מטאורידים בגודל של גרגר חול, נכנסים לאטמוספירה לעיתים קרובות, לערך כל כמה שניות באזור נתון, וכך שובלי היונים שלהם יכולים להמצא באטמוספירה העליונה בצורה רציפה.
ליה ון ליר

ביוגרפיה

נולדה לסימון ואולגה גרינברג בבלץ שבבסרביה (באותה עת, חלק מרומניה).
אביה היה סוחר תבואה ואמה עסקה בפעילות ציבורית ב"ויצו". היא גדלה בבית שוחר תרבות. 
בקיץ 1940 שלחו אותה הוריה לארץ ישראל לבקר את אחותה, שעלתה קודם לכן, ומאז התגוררה בישראל. ההורים נשארו ברומניה ונספו בשואה.
עד 1946 למדה ליה באוניברסיטה העברית בירושלים, בפקולטה למדעי הרוח. בתל אביב פגשה את וים ון ליר, אז טייס מתנדב במח"ל, שהקים את חברת "כימאוויר" וחובב קולנוע. הם נישאו ב-1952 ועברו לחיפה, ושם נולד לראשונה הרעיון להקים בארץ מועדוני סרט. הזוג רכש עותקים של סרטי איכות בפילם 16 מ"מ והחל להקרינם בפני חברים בביתם, על הכרמל. ב-1955 ייסדו בחיפה את "מועדון הסרט הטוב", שמנה 250 חברים והציע הקרנת סרטי איכות. ב-1956 ייסדה מועדוני סרטים נוספים בתל אביב ובירושלים.
במשך השנים המשיכה ון ליר לרכוש סרטים, וב-1960 ייסדה את "ארכיון הסרטים הישראלי" שהוכר בשנת 1963 כחבר ב"פיאפ" – הפדרציה הבינלאומית לארכיוני סרטים. ב-1973 הקימה את סינמטק חיפה, ומאוחר יותר באותה שנה הקימה את הסינמטק בבית אגרון בירושלים, ועברה לגור בעיר. 
בשנת 1981 עברו הסינמטק והארכיון לבניין חדש בגיא בן הינום בירושלים. ב-1984 ייסדה ון-ליר בסינמטק את פסטיבל הקולנוע ירושלים, שהפך מאז לאירוע חשוב ויוקרתי ביותר בחיי הקולנוע הישראלי. הפסטיבל פותח לצופים חלון אל הקולנוע העולמי של השנה האחרונה ומציג את מיטבו. מוקרנים בו סרטים שאינם נמנים עם הזרם המרכזי בקולנוע העכשווי, ובהם אוונגרד, תעודה, קלאסיקה משוחזרת, אנימציה ורטרוספקטיבות רחבות-יריעה של יוצרים גדולים.
אביו של וים ון ליר, בעלה של ליה, הוא ברנרד ון ליר, התעשיין שהוריש את הכסף שאיפשר את הקמת "קרן ון ליר" וכל שאר מפעלות המשפחה. בין השאר, גם את מכון ון ליר בירושלים.
טד מרטין

ביוגרפיה

מרטין הוא בנם של ג'ואן ואפרים ולו שלושה אחים שאף הם שירותו בצבא. אביו היה קצין בדרגת לוטננט-קולונל וטייס מסוקים שהשתתף במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם. הוא פרש לאחר שחלה כתוצאה מאייג'נט אורנג'. 
למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ושימש קפטן נבחרת השחייה. בסיום לימודיו ב-1983 התגייס לצבא. 
שירת כקצין שריון וסיים קורס קציני חי"ר מתקדם. פיקד על פלוגה ושימש קצין מבצעים בגדוד השני של רגימנט השריון ה-64 בדיוויזיית חיל הרגלים השלישית שהוצבה במערב גרמניה. שימש קצין מטה במרכז האימונים המשולבים שבפורט לוונוורת'. במשך שנתיים שימש מדריך צבאי בכיר לשני גדודים של הצבא הערבי הסעודי. שימש קצין מבצעים של דיוויזיית החי"ר הרביעית ופיקד על הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים העשירי ("לוחמי הבאפלו") של דיוויזיית החי"ר הרביעית בתקופת מלחמת עיראק. שימש ראש צוות השטח בעיראק של כוח המשימה למציאת פתרון לבעיית מטעני הצד (IED). בנוסף שימש ראש מחלקת שריון וראש מחלקת לוחמה בפיקוד כוח האדם של הצבא. הוא פיקד על החטיבה הראשונה בדיוויזיית החי"ר הרביעית במלחמת עיראק. 
בפברואר 2011 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לקצין שריון ראשי בבסיס פורט בנינג. באוגוסט 2011 מונה למפקד הצוערים בווסט פוינט. בינואר 2013 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד מרכז האימונים הלאומי, ולמפקד המרכז המשולב למצוינות בפורט אירווין שבקליפורניה. במקביל שימש סגן לנושא אימונים בארגון של מחלקת ההגנה למאבק במטעני הצד. באפריל 2015 מונה למפקד דיוויזיית חיל הרגלים השנייה בקוריאה הדרומית. שירת בתפקיד עד יולי 2017 והוצב בפנטגון. במרץ 2018 מונה לסגן מפקד וראש מטה פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
מרטין בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי, בעל תיאר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ובסטר.
Casey at the Bat

התור של קייסי לחבוט (Casey at the Bat), היא בלדת ספורט אשר נכתבה על ידי ארנסט ת'אייר (Ernest Thayer) בשנת 1888. הבלדה מספרת על משחק בייסבול של קבוצה בשם "מדוויל ביי בום", ועל הכוכב שלה - קייסי. בשנת 2014 הוחלט להכניס את השיר להיכל התהילה של הבייסבול (List of members of the Baseball Hall of Fame) האמריקאי.

תיאור הבלדה

הבלדה מספרת על קבוצת הבייסבול "מדוויל בום", אותה המציא מחבר השיר ארנסט ת'אייר, ועל כוכב הקבוצה "קייסי", גם הוא פרי דמיונו של ת'אייר.
לאחר שהקבוצה ממדוויל בום נקלעה לפיגור של 2 נקודות, אוהדיה חשבו שהסיכויים לניצחון קלושים מפאת חוסר היכולת של השחקנים הבאים לחבוט לפני קייסי. האוהדים חששו שאין ביכולתם של שני אלו לחבוט בכדור ולא להפסל. אבל, קרה נס ושני ה"אפסים" הצליחו לחבוט ולהתקדם בתחנות, במצב כזה כל שנותר לקייסי היה לחבוט מספיק חזק, ובכך יוכלו קייסי ושני השחקנים לפניו לרוץ את כל התחנות. אך קייסי, הנחשב לאגדה בקרב אוהדי "מדוויל בום", אכזב בחבטה הראשונה, בשנייה ובשלישית, וכך גרם להפסד הקבוצה.

הבלדה בתרבות האמריקאית

בשנת 1988, נכתבה הצגה על הבלדה בבימויו של דה-וולף הופר (DeWolf Hopper). ההצגה הועלתה בניו יורק ובשיקגו.
מאז כתיבתה ההצגה הפכה לקאלט בבתי ספר רבים בארצות הברית.
בשנת 2014, לכבוד פרישתו של באד זליג, ולציון 130 שנה לכתיבת הבלדה. הוחלט להכניס את השיר להיכל התהילה של הבייסבול האמריקאי.
טאבלה

מבנה הטאבלה וחלקיה

מערכת הטבלה מורכבת משני תופים בגדלים שונים, העשויים מסוגי עץ שונים. על הכלי מתוח עור שבערך במרכזו מודבק טלאי עור עבה ושחור. התוף הימני, הקטן, נקרא "דיין" (Dayan) והגדול, השמאלי, נקרא "ביאן" (Bayan). חיבור העור לגוף התוף נקרא "קינר", העור הבהיר נקרא "סוּר", וטלאי העור העבה, השחור, נקרא "גאב".

הנגינה בטאבלה

הנגינה בטאבלה נעשית על ידי תיפוף עם האצבעות, האגודל וכרית כף היד על גבי עור התוף ודפנותיו. הקשה במקומות שונים על פני התוף משנה את גובה הצליל. כמו כן קיימת שיטת נגינה על ידי החלקה של כרית כף היד והאגודל מדפנות הכלי אל כיוון מרכז העור (ה"גאב"), היוצרת צליל ייחודי. 
הנגן יושב בדרך כלל על הרצפה או על שרפרף נמוך ומחזיק את התופים לפניו, מונחים על כריות מיוחדות. מתיחת העור נעשית על ידי מכשיר מיוחד המותח את הרצועות בהן הוא מחוזק אל גוף הכלי.
נגן הטאבלה המוכר ביותר בעולם המערבי הוא זקיר חוסיין.
בית היתומים שנלר

בית היתומים שְׁנֶלֶר (בגרמנית: Syrisches Waisenhaus, בית היתומים הסורי) היה בית יתומים נוצרי שפעל בירושלים משנת 1861 ועד מלחמת העולם השנייה. המקום נחשב לאחד האתרים ההיסטוריים החשובים והיפים בירושלים. מתחם שנלר השוכן ברחוב מלכי ישראל שימש כמחנה צבאי של הצבא הבריטי, ולאחר מכן עבר לידי ההגנה ובהמשך לצה"ל, עד אשר בסוף נובמבר 2008 חדל מפעילות ונסגר. במקומו נבנתה שכונה חרדית.

היסטוריה

בית היתומים הוקם בשנת 1861 על ידי המיסיונר השוואבי (גרמני) יוהאן לודוויג שנלר (Johann Ludwig Schneller;‏ 1820–1896), שהתגורר בירושלים. ההחלטה להקים את בית היתומים באה בעקבות  המרד בלבנון ב-1860, אז נטבחו נוצרים רבים על ידי המוסלמים והדרוזים במדינה וכתוצאה מכך נותרו יתומים נוצרים רבים. בעידוד ממשלתו ייסד שנלר את "בית היתומים הסורי", ששמו השגור בפי כל היה "בית היתומים שנלר". האדמות במערב העיר שעליהן הוקם המתחם נרכשו מערביי ליפתא. עם בניית המבנים במקום התגלה בית קברות מתקופת בית שני ומערות קבורה נוספות.
עד מהרה צבר לו בית היתומים, שהקנה לחניכיו חינוך גרמני, מוניטין רב בקרב הקהילות הנוצריות במזרח התיכון ובארץ ישראל. המתחם התפרש על פני כ-70 דונם, כלל בתי מגורים, חצרות, כנסייה, בתי מלאכה ועוד. בנוסף, נבנו לבוגרי בית היתומים בתים מסביב למתחם שנודעו אחר כך כ"שכונת שנלר". 
שנלר הקים גם חווה חקלאית לימודית בשפלה (כ-2 קילומטרים מזרחית לקיבוץ רבדים כיום). החווה נפרסה על פני שטח ריבועי של 140 מטרים וכללה בית בן שתי קומות. החווה ננטשה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעקבות גירושם של הגרמנים מארץ ישראל. בית החווה פוצץ במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 בידי שני חבלנים של גבעתי.
באפריל 1934 הופיעה בשירה מקהלה מילדי המוסד בחגיגה לרגל יום הולדתו של אדולף היטלר. בין השנים 1936–1939 ניסה בית היתומים לייבא ארצה נשק ותחמושת מגרמניה, כדי לאמן את חניכיו למלחמה עתידית נגד היהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סילקו הבריטים את תושביה הגרמנים של ארץ ישראל, ובכללם את תושבי בית היתומים שנלר. בית היתומים הפך למחנה הצבא הבריטי המרכזי בירושלים. מעת לעת הותקף המחנה הצבאי על ידי האצ"ל והלח"י.
ביום 17 במרץ 1948 פינו הבריטים את המחנה והעבירו את הפיקוד בו לחטיבת עציוני, כוח ההגנה של מחוז ירושלים, ומאז שימש המתחם כבסיס צבאי במשך 60 שנה. במחנה שכן בסיס מרכז של יחידה 8200. ל"שכונת שנלר" עברו תושבי שכונת נחלת יצחק שהייתה ממוקמת בין שכונת בית ישראל לשכונת שייח' ג'ראח ונאלצו לעזוב את שכונתם במהלך  המלחמה.

במאה ה-21

עד לסוף חודש נובמבר בשנת 2008 פעל במתחם מחנה צבאי של פיקוד העורף, חיל הרפואה (המחנה הצבאי הועבר למחנה עופרית שבאזור הר הצופים) ומרכז קישור ירדן של החטיבה לקשרי חוץ. כמו כן פעל שם גם המכון הגיאולוגי לישראל. שני אלה נסגרו ובמקומם הוקמה שכונה חרדית בת כ-600 יחידות דיור, תוך שימור המבנים ההיסטוריים במקום וייעודם כמבני ציבור ואתרי מורשת, כיוון שלמתחם יש חשיבות ארכיטקטונית רבה בשל המבנים האירופיים שנשתמרו בו. כיום פועלים גופים ירוקים כדי להבטיח את שימור המבנים הללו על ידי העירייה.

ארכאולוגיה

ב-2016, במסגרת חפירות ארכאולוגיות לקראת הקמת שכונת המגורים החרדית, נמצאו במתחם בית גתות גדול להכנת יין, עקבות של בית מרחץ רומי ולבנים של הלגיון העשירי פרטנסיס (שככל הנראה שהה באותה עת בבנייני האומה הנמצא בסמיכות למקום במרחק של כ-800 מטרים) עם ממצאים נוספים המכוונים לקיומו של בית אחוזה שהיה במקום.
מיגל פאילדה

ילדות וצעירות

מיגל פאילדה אי פרס נולד בשנת 1852 בכפר הקטן קאובס, בנפת גוואמאקארו (כיום לימונאר) במחוז מטאנסס שבקובה. אביו, קנדידו פאילדה היה מהגר מגליסיה ואמו, חוסטה פרס הייתה מולטית קהת עור ("פארדה"), ילידת מטאנסה.
את החינוך המוזיקלי הראשון בילדותו קיבל פאילדה מאביו שהיה נגן טרומבון והבחין בכישוריו.  בגיל 10 שלט היטב בנגינה בקורנית . אחרי מות אביו הודות לאחיו הבכור, למד אצל מיגל חימנס סלאסאר וקיבל שיעורי הרמוניה והלחנה אצל  מורה ממוצא צרפתי בשם פדריקו פקלייה.  
כבר בגיל 12 הצטרף מיגליטו פאילדה כנגן קורנית לתזמורת העירונית של כבאיי מטאנסס (Banda Municipal de Bomberos de Matanzas), בניהול דמטריו לופס, בהמשך לתזמורתו של בקלרניתן פאוסטינו ואליינטה ומאוחר יותר, ב-1871 לתזמורת אחיו  Orquesta de los Hermanos Failde.
כחבר בתזמורת "המכון הפילהרמוני של מטאנסס"  (Instituto Filarmónico de Matanzas) שבה ניגן גם אביו ביצע מיגל פאילדה כוויולן ונגן קונטרבס  מוזיקה קאמרית , לרבות יצירות מאת בטהובן והיידן.

המשך פעילותו

פאילדה נמנה עם המוזיקאים שהצטרפו למאבק לשחרור קובה מהשלטון הקולוניאלי הספרדי.
ניצח בצעירותו על תזמורת הכבאים בעירו מטאנסס. מאוחר יותר ב-1871 הקים תזמורת משלו - La Orquesta de Miguel Faílde. בראשה עמד כ-50 שנה שנה והיא זכתה לפופולריות רבה. פאילדה ניגן בעיקר בקונטרבס ובוויולה  ולעיתים בפסנתר. כמן כן לימד ב"אקדמיה למוזיקה של הכבאים" (כיום בית הספר למוזיקה על שם מיגל פאילדה) במטאנסס  והעניק שיעורים פרטיים בביתו.  היה מעורה בחיים האינטלקטואליים המקומיים ויחד עם ידיד הוציא לאור שבועון ספרותי בשם "Ideas Nuevas" (רעיונות חדשים).

הדאנסון

פאילדה נחשב  ליוצר הריקוד הלאומי הקובני המכונה "דאנסון" , נגזרת של הקונטרדאנסה.  אמנם מומחים סבורים כי הושפע על ידי יצירותיו של המלחין מנואל סאומל. עם זאת השלטון המהפכני הקובני הכריז עליו באופן חד משמעי בשנת 1960 כ"יוצר הדאנסון".
היצירה הראשונה  שלו בסוגה זו היה הקטע "Las alturas de Simpson " הקרוי כך לפי שם השכונה סימפסון של העיר מטאנסס,  ושנוגנה לראשונה ב-1 בינואר 1879 בתיכון מטאנסרו והתקבל בחום על ידי הקהל. אמנם עוד לפני כן ביצעה פאילדה את היצירה בבניין קינטה לונה בעיר.
הדואסון שהמציא היה בעל מקצב חדשני מיוחד, והמלחין שילב בו את הקונטרדאנס הצרפתית ומקצבים אפריקאיים.
פאילדה ניגן את ריקודו האחרון בשנת 1920 עם התזמורת פדרו רוחאס.
רין (כפר)

השם

שם הכפר תועד לראשונה ב"רונה" (Runne). ייתכן כי השם קשור למילה הרוטרומנית Run שמשמעותה "מקום שבו נכרת יער". משמעות אפשרית אחרת היא "מוביל מים".

גאוגרפיה

רין נמצא בגובה 918 מ' בהרים הנמוכים הדרום-מזרחיים, ממזרח לאינסברוק.

הרכב הכפר

רין כולל שני יישובים כפריים - רין פרופר, השוכן על ה"לנדשטראסה", ויודנשטיין, מצפון לרין, ועוד כמה כפרירים וחוות.

כפרים שכנים

רין גובל בארבעה כפרים: אלדרנס (Aldrans), אמפאס (Ampass), אלבגן (Ellbögen) וטולפס (Tulfes).

אקלים

האקלים מתאפיין בחורף ארוך, קר מאוד, עם ימים בהירים וקצרים, יחסית לא הרבה משקעים בצורת שלג, ולחות נמוכה. לפי הסיווג קפן של האקלים, הוא נחשב אקלים תת-ארקטי יבשתי.

דמוגרפיה

בשנת 1869 אוכלוסיית הספר מנתה 321 תושבים, ב-1934 - 470, ב-1951 - 598, ב-1981 - 937, וב-2011 - 1,655 תושבים.

פוליטיקה

בשנת 2010 התקיימו הבחירות האחרונות. בראש הכפר נבחר פרדריך הופליכר וסגנו - מריו ווגר.

פרשת עלילת דם

בשנת 1670 הוקמה ביישוב כנסיית עולי הרגל יודנשטיין ("אבן היהודים").
החל מן המאה ה-15 התפתח בטירול פולחנו של ילד בשם אנדרל מרין (בשמו המלא אנדרל אוקסנר) שלפי אגדה עממית מקומית נרצח על ידי יהודים. הפולחן התגבר במיוחד במאה ה-17 אחרי שאדם בשם ד"ר היפוליט גוארינוני (1654-1571) סיפר ששמע על רציחתו של הילד שנקבר ברין וחלם כי שנת ביצוע הרצח הייתה 1462. פולחן אנדלר שנחשב לקדוש מעונה של הנצרות נקבע רשמית בשנת 1621 ונפוץ בכל טירול, יחד עם פולחנם של עוד כמה ילדים נוצרים שנחשבו נרצחים על ידי יהודים, ביניהם סימון מטרנטו. בשנת 1641 העלה גוארינוני על הכתב את הפרשה בספר "ניצחון, כתר, מרטיריות ואפיטף של הילד התמים הקדוש".
האגדה על רציחתו על ידי יהודים של הילד אנדרל נאספה מאוחר יותר אף על ידי האחים גרים בתחילת המאה ה-19.
בשנת 1670 נחנכה בכפר רין כנסיית עולי הרגל ביודנשטיין, החל הצפוני של רין, שבו נטען כי נרצח הילד. יודנשטיין הפכה למקום לעליית רגל נוצרי רומי-קתולי, אף על פי שלהאשמות נגד היהודים לא היה בסיס מציאותי.
הילד נכנס לרשימת הקדושים המעונים של הנצרות המקומית כ"מבורך אנדריאס מרין" שחי ככל הנראה בשנים 1462-1459 ויום מותו - 12 ביולי - הפך לחג חשוב בחיי התושבים. היישוב יודנשטיין והכפר רין כולו היו לאתר לעלייה לרגל. למשך שלוש מאות שנים עליית הרגל והפולחן של אנדרל שיחקו מקום מרכזי בחיי הדת, התרבות והכלכלה של הכפר. 
האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר (1758-1740) שחיבר גם את האנציקליקה נגד היהודים A Quo Primum ‏(1751) התיר את המשך הפולחן המקומי, ב-25 בדצמבר 1752 הכריז את הילד כ"מבורך" של הכנסייה, אך ב-22 בפברואר 1755 סירב להעניק לאנדרל מעמד של קדוש הכנסייה.

סיום הפולחן

כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 אסר האפיפיור פאולוס השישי על המשך הפולחן של אנדרל מרין, כמבוסס על "שרידים קדושים" מזויפים. בשנת 1988 שלל הבישוף של אינסברוק, ריינהולד שטכר (2013-1921), את נכונות האשמות נגד היהודים בנוגע למותו של הילד אנדרל ובשנת 1994 אסר על העלייה לרגל. לפי דרישתו הוסרו התמונות בכנסייה ביודנשטיין שהציגו את אגדת עלילת הדם, והן הוחלפו בתמונה של ישו מוקף בילדים. כמו כן נתלו על הקיר הסברים על עלילת הדם ועל העוול שנעשה ליהודים על ידי הרדיפות ורציחות באלף האחרון.
בימינו התארגן ביישוב יודנשטיין אתר זיכרון לילדים ולנוער שעבר התעללויות.
לה פוסט

לה פוסט (צרפתית: La Poste) הוא שירות הדואר של צרפת, שגם מפעיל שירותי דואר במושבותיה של צרפת מעבר לים.
שירות דואר זה מתמחה באספקת שרותי דואר ובנקאות. כמו כן, לה פוסט מפעיל את שירותי הדואר של מונקו.
לה פוסט הוא המעסיק השני הגדול ביותר בצרפת לאחר הממשלה.
דן צ'וי

השכלה וקריירה צבאית

דניאל צ'וי הוא בוגר האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט) משנת 2003, עם תואר בערבית ובהנדסת הסביבה.
הוא היה אחד מהמייסדים והדובר של קבוצת הלהט"ב "Knights Out".‏ צ'וי שירת כקצין חיל רגלים בעיראק בשנים 2006–2007. ביוני 2008 הוא הועבר למשמר הלאומי בניו יורק (NYANG).

יציאתו מהארון ופעילותו הציבורית

בעקבות יציאתו מהארון במרץ 2009, קיבל דניאל צ'וי מהצבא מכתב שחרור והודח מהצבא. בתגובה, כתב צ'וי מכתב גלוי לקונגרס ארצות הברית ולנשיא ארצות הברית ברק אובמה. במכתב ביקר צ'וי את מדיניות "אל תשאל, אל תספר" של צבא ארצות הברית בטענתו שהיא איננה מוסרית, וכתב: "זו סטירת לחי עבורי, עבור החיילים שלי ועבור עמיתי".
יציאתו מהארון של צ'וי במהלך שירותו הצבאי הביאה עשרות לפעול כמותו, ובהמשך - להקמתה של "Knights Out" - ארגון של בוגרי האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית אשר שימש כדוברו וכאחד ממייסדיו. הארגון שם לו למטרה "לתמוך בהומואים ולסביות אשר לומדים באקדמיה ולהילחם למען זכותם לשרת בצבא ללא צורך להסתיר את נטיותיהם המיניות, וכן לסייע לבוגרי האקדמיה ללמד את הדור הבא של מפקדי הצבא אודות הקושי וההקרבות שנאלצים לעשות חיילים הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים".
צ'וי הוא נואם קבוע באירועי להט"ב רבים, כמו באירועי חודש הגאווה בניו יורק ובקליפורניה. הוא היה הנואם המרכזי בצעדה שנערכה בקליפורניה לאחר שבית המשפט העליון במדינה אישר את "הצעה 8" (תיקון לחוקת המדינה הפוסל נישואים חד-מיניים). ב-27 במאי הוא נשא דברים בהפגנה שהתקיימה מחוץ למלון בברלי הילטון שבבברלי הילס בעת שהנשיא ברק אובמה נאם באירוע התרמה לוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC).