מחלקת הל"ה

בריטים

בינואר 1948 שלטו בארץ הבריטים. עוד לפני החלטת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר 1947 על הקמת מדינה יהודית, החליטה ממשלת בריטניה על פינוי כוחותיה מארץ ישראל, ולוח הזמנים קבע כי ב-15 במאי יסתיים המנדט. הפינוי החל למעשה כבר באמצע נובמבר 1947. בסתיו 1947 היו בארץ כ-100,000 חיילים בריטיים, ורובם היו מרוכזים בשפלה. חטיבת חיל רגלים אחת הייתה אחראית לאזור המזרחי, ומרכזה היה בירושלים. הבריטים ראו בפינוי כוחותיהם בשלום את המטרה החשובה ביותר. לשם כך התמקדו בהגנת צירי הפינוי, אל נמל חיפה ואל רפיח. זה היה היעד החשוב ביותר מבחינת הבריטים, ויעד משני לו היה שמירת הסדר בארץ. בראיית היהודים נטה הממשל הבריטי לצד הערבים, סירב להתערב כאשר נפגעו היהודים ואף פעל נגדם בחיפוש אחר נשק והחרמתו ובהעלמת עין לטובת הערבים. בגזרת גוש עציון קיימו הבריטים סיורים על כביש ירושלים – חברון (התוואי הישן של כביש 60), והסכימו ללוות שיירות אזרחיות, שלא נשאו נשק ואמצעי לחימה. בנוסף לצבא הבריטי המשיכה משטרת המנדט בפעילותה.

יהודים

בינואר 1948 מנה גוש עציון ארבעה יישובים: כפר עציון, עין צורים, משואות יצחק ורבדים. שלושת היישובים הראשונים היו קיבוצים דתיים של הפועל המזרחי והרביעי קיבוץ של השומר הצעיר. ביישובים חיו כ-450 איש ואשה, בהם כ-60 ילדים. ב-5 בינואר 1948 פונתה מהגוש האוכלוסייה הלא לוחמת.
גוש עציון היה מבודד, ומרוחק מכל נקודה יהודית. הכוחות הצבאיים היהודיים הקרובים היו הגדוד השישי של הפלמ"ח, שהתבסס בקריית ענבים ובמעלה החמישה, וחטיבת עציוני שלחמה בעיר ירושלים עצמה. בעיר הייתה גם מפקדת המחוז של ההגנה. מחלקת הל"ה הורכבה מאנשי כוחות אלה – הגדוד השישי של הפלמ"ח, גדוד מוריה וגדוד מכמש של חטיבת עציוני.

ערבים

האוכלוסייה הערבית באזור חברון ובית לחם, מצפון ומדרום לגוש עציון, מנתה כ-60,000 איש. הכוחות הערביים היו כוחות לא סדירים, שגויסו בדרך כלל בשיטת הפזעה – הזעקת הגברים ביישובים לצורך פעולה מלחמתית. הגברים שנאספו היו מביאים עמם את כלי הנשק שלהם, וחוזרים לביתם בתום הלחימה. אף על פי שלא היו מאורגנים, היה לערבים יתרון בכך שהכירו היטב את השטח ושלטו בדרכים. יחסית הייתה לערבים כמות נשק ותחמושת גדולה, והייתה להם גם מעין מערכת מודיעינית, שאספה מידע מכל רועה צאן. בנוסף נהנו הערבים מהעלמת עין של הבריטים, שבדרך כלל התעלמו או נמנעו מהתערבות. על הכוחות הערביים במרחב ירושלים פיקד עבד אל-קאדר אל-חוסייני. הוא ארגן את הכוחות המקומיים, ייעל את שיטת הפזעה, והקים מחנות אימונים. אחד מהם הוקם בכפר צוריף, ובו היו בין עשרות לכמה מאות לוחמים.

מעמדו האסטרטגי של גוש עציון

חשיבותו של גוש עציון הייתה רבה, בשל מיקומו האסטרטגי על כביש ירושלים-חברון, מיקום שאיפשר לאנשי הגוש לשבש את התנועה הערבית ולפגוע בניסיונות הערבים להעביר תגבורות ואספקה לירושלים הערבית, מחד, ולהעביר כוחות לתקיפת ירושלים העברית, מאידך. בשל כך נעשו ניסיונות רבים של כוחות ערביים לא סדירים מהסביבה לכבוש את היישובים. מתחילת חודש דצמבר 1947 החלו להגיע ידיעות מודיעיניות על כוונתם של ערביי הסביבה לתקוף את יישובי הגוש. ב-11 בדצמבר 1947 הותקפה שיירה שנסעה לגוש ובקרב שהתחולל נהרגו עשרה מאנשיה. שיירה זו נודעה כ"שיירת העשרה". הייתה זו ההתקפה הראשונה על שיירה יהודית במלחמת העצמאות. ידיעות מודיעיניות על תכונה בקרב ערביי האזור המשיכו לזרום, והמתח המשיך לעלות.

ההיערכות לשליחת תגבורת

החשש הכבד של הפיקוד בירושלים לגורלו של הגוש הניע את מפקדת מחוז ירושלים לשגר לגוש בדחיפות תגבורת. מפקדת המחוז החליטה על שליחת המחלקה כבר בערבו של יום ג' שבט, מיד לאחר הקרב. הפיקוד הורה על שליחת מחלקה בת 40 לוחמים, בפיקודו של דני מס. מס היה המועמד הטבעי למשימה, כמפקד מוערך ומנוסה, שהיה בעבר מפקד הגוש וכסייר ותיק הכיר היטב את דרכי ההגעה אליו.
המחלקה נשאה עמה נשק רב, במושגי אותה תקופה: 4 מקלעי ברן עם 800 כדורים לכל אחד מהם; 16 רובים עם חמישים כדורים לכל רובה; 20 תת מקלעים סטן עם ארבע מחסניות לכל תת-מקלע; שני אקדחים; 70 רימוני יד; תחמושת למקלעי שוורצלוזה; סוללות למכשיר הקשר של הגוש וכן חומרי חבישה ופלסמה. המחלקה לא נשאה עמה מכשיר קשר, עובדה שעוררה תמיהות רבות לאחר מכן. על פי בן יעקב, לא היו באותה תקופה במחוז ירושלים מכשירי קשר ניידים, והתקשורת נעשתה באמצעות רצים, תחנות אלחוט נייחות, טלפון, ואף יוני דואר.

היציאה לדרך והחזרה

האפשרות לנסות ולהעביר שוב שיירת כלי רכב דרך הכביש לחברון נדחתה. הצבא הבריטי שלט בכביש ולא היה מאפשר לשיירה הנושאת בגלוי ציוד צבאי ולוחמים לעבור, והבריטים גם לא היו מוכנים לקחת תחת חסותם שיירה כזו. ללא חסות בריטית הייתה שיירה לגוש צפויה לסכנות רבות: לאורך הדרך היו נקודות תורפה רבות, שאיפשרו לערבים לארוב לשיירה ולפגוע בה, כפי שהראה ניסיון שיירת העשרה. בשל כך הועדפה האפשרות להעביר כוח רגלי לגוש.
אחר הצהריים של יום רביעי, 14 בינואר, ניתנה פקודה למפקדי גדוד מוריה וגדוד מכמש של חטיבת עציוני והגדוד השישי של חטיבת הראל להקצות מאנשיהם למשימה. בגדוד השישי הוטלה המשימה על אליהו סלע, "רעננה". לעדותו, היו מי שכעסו עליו על שלא כלל אותם בכוח הנבחר. על פי כמה עדויות היו מתחים בין אנשי החי"ש לאנשי הפלמ"ח, אך אחרים דוחים זאת וטוענים שאנשי החי"ש היו מנוסים מאד ושמתח כזה היה קיים במסגרות אחרות אך לא במשימה זו.
הוצעו כמה מסלולים למסע רגלי אל גוש עציון. אורי גולדשטיין (גביש) הציע מסלול שיעבור דרך הר אורה (מיס קרי), ינוע מערבה לאורך הרכס, היכן שיוקמו לאחר המלחמה היישובים אורה ועמינדב, ירידה לחרבת סעדים ועלייה להר שלמון, ומשם ירידה דרומה לנחל שורק, עלייה דרך עין קובי (סמוך למיקומו של היישוב מבוא ביתר, שהוקם מאוחר יותר), ומשם עלייה לגוש עציון דרך אחד הואדיות היורדים מערבה. יתרונו של מסלול זה היה בעקיפת הכפרים הערביים בתיר וחוסאן, אך ההליכה בו חייבה חציית ערוצים תלולים ומעבר סמוך לכמה כפרים ערביים אחרים – ואלאג'ה, אל קאבו, ועוד. אנשי הפלמ"ח הציעו מסלול אחר: ירידה לנחל שורק סמוך לכפר אל-מאלחה, טיפוס לרכס הר גילה תוך עקיפת מנזר כרמיזן ומשם תנועה בין בית ג'אלא לאל-ח'דר אל דרך ההר, המובילה מצפון אל יישובי הגוש. בחלקו הראשון של מסלול זה היה על לוחמי המחלקה לנוע בדרך קשה מבחינה טופוגרפית וסמוך לכפרים ערביים, אך חלקה האחרון היה על דרך ההר הנוחה להליכה ורחוקה מיישובים ערביים. המסלול שהוצע על ידי הפלמ"ח התעלם ממידע מודיעיני על פעילות רבה של אנשי הכנופיות באזור זה, מידע שאורי גביש תכנן לפיו את מסלול כך שיעקוף את אזור הפעילות. דני מס העדיף את הצעת אנשי הפלמ"ח. אורכו של המסלול המתוכנן היה כ-11 ק"מ.
הכוח המיועד מנה ארבעים לוחמים, שכללו שתי כיתות אנשי פלמ"ח ושתי כיתות אנשי חי"ש. הכוח היה אמור לצאת בשעה 20:00, אך בשל עיכובים שנבעו מהוצאת הנשק ממחסני המחוז והכנתו לפעולה התעכבה היציאה עד 23:00. במהלך ההכנות התברר כי לשניים מהלוחמים, יגאל בוטרימוביץ ויעקב זרחי (שנודע בכינויו "קשואל'ה"), לא נמצא נשק אישי, תת-מקלעים מסוג סטנים. דני מס לא הסכים שהשניים ייצאו ללא נשק, והם נותרו בירושלים. שלושים ושמונה הלוחמים הנותרים יצאו לדרך באוטובוס משוריין של חברת המקשר. הרכב נתקל במחסום אבנים כמה מאות מטרים לפני נקודת הירידה המתוכננת, וכדי לא להסתבך ולעורר רעש בחרו המפקדים לשנות מהמסלול המקורי ולרדת ישירות לערוץ הנחל. הירידה התלולה לנחל התארכה, והחלו ויכוחים בין הלוחמים על הדרך הנכונה. בסביבות השעה שלוש לפנות בוקר נשמעו מספר יריות והיה חשש כי הכוח התגלה. דני מס החליט על חזרת הכוח וכשעה עד שעתיים לאחר מכן שבו הלוחמים לסמינר המורים בבית הכרם.

הניסיון השני: מסע מחלקת הל"ה

עקב מצוקת הגוש ובעיקר בשל החשש הכבד שההתקפה הערבית תחודש, כפי שעלה ממידע מודיעיני שזרם כל העת, החליט הפיקוד על יציאת המחלקה שוב כבר בלילה הבא, שבין יום חמישי, ד' בשבט, 15 בינואר, ליום שישי, ה' בשבט, 16 בינואר.

בחירת המסלול

בשל חוסר האפשרות להעביר שיירת כלי רכב, כאמור, היה ברור שגם הניסיון השני יהיה במסע רגלי. מכיוון שבפלמ"ח היה נהוג שלא לחזור על אותה דרך בעת ביצוע חוזר של משימה, ומכיוון שהיריות על המחלקה בלילה הקודם העלו את החשש שהמחלקה התגלתה ואם תשוב באותה דרך תיתקל במארב, היה צורך למצוא דרך חלופית להגעה לגוש עציון. הועלה רעיון להגיע ממזרח, דרך הרודיון ואזור תקוע של היום. רעיון זה כלל לינה של לילה אחד בשטח, בנחל חריטון. הרעיון נדחה בגלל זמן ההגעה הארוך וגם מחשש להיתקלות בבדואים משבט תעמרה, שהשתתפו בהתקפות על גוש עציון ועל השיירות אליו. נדחו גם הצעות לנסות ולהגיע בכלי רכב מהר-טוב לאל-ח'דר, וכן הצעה להליכה רגלית מקריית ענבים.
לבסוף נבחרה כבסיס היציאה המושבה הנצורה והמבודדת, הר-טוב, היישוב היהודי הקרוב ביותר לגוש עציון מלבד ירושלים. הר-טוב נמצאת בגובה 230 מטר מעל פני הים, ואילו משואות יצחק, היישוב המערבי ביותר בגוש, היה בגובה 880 מטרים מעל פני הים – הפרש גבהים של כ-650 מטרים, ובמרחק של כ-15 ק"מ בקו אווירי. הליכה בקו ישר מהר-טוב לגוש עציון הייתה מחייבת את חציית השלוחות והגאיות שכיוונם באזור זה הוא ממזרח למערב, ולפיכך התוואי היה עלול להיות קשה. במקום זאת בחרו המתכננים מסלול שיוביל את המחלקה תחילה דרומה, לרגלי השלוחות והוואדיות, ואז פנייה מזרחה באחד הוואדיות העולים לכיוון גוש עציון ועלייה ממנו לגוש. ההליכה בתוך הוואדי קלה יותר, וגם מקילה על הניווט. סיירי הפלמ"ח הכירו דרך זו, ועברו בה במסעות שערכו בשנים 1942–1943. עם זאת, המחלקה לא הייתה יכולה לנוע דרומה הישר מהר-טוב. כמה קילומטרים מדרום להר-טוב שכן הכפר הערבי דיר-אבאן (מדרום למושב מחסיה של היום), שתושביו השתתפו בהתקפות על המושבה. מתכנני המסלול חששו מהתגלות, ולכן תחילה היה צורך לנוע מערבה כדי לעקוף את הכפר. התנועה מערבה הייתה צריכה להיות רחבה כדי לעקוף את תחנת המשטרה הבריטית שהייתה סמוך להר-טוב (ערטוף, כיום תחנת המשטרה של בית שמש),31°44′12.6″N 34°59′20.2″E מחשש להתגלות באור הזרקורים שעל גג בניין המשטרה. במושגים של היום, היה עליהם לעקוף ממערב את השטח שבו נמצאת כיום בית שמש, ולהתחיל לשוב מזרחה מדרום לה. אורכו של המסלול היה כ-26 קילומטרים. השאלה האם היה זה הנתיב הנכון עוררה פולמוס שנים רבות לאחר מכן.

הגעה להרטוב, התארגנות ויציאה לחלקו הראשון של המסע

המחלקה, על 40 לוחמיה, יצאה מסמינר בית הכרם במשאית להר-טוב. כלי הנשק היו מוטמנים בסליק ברכב הנוטרים שיצא בנפרד מהלוחמים ונסע גם הוא להר-טוב. הלוחמים הגיעו למושבה בין 19:00 ל-20:00 והתקבלו בשמחה, אך שוב התברר כי שני לוחמים נותרו ללא נשק. דני מס סירב לאפשר לשניים לצאת ללא נשק אישי, ובמצוקתם פנו למפקד המושבה, רפאל בן ארויה (או בן הרויא), שהבהיר להם כי לא יוכל לתת להם נשק ממאגר הנשק של המושבה שהיה דל ביותר. שני הלוחמים נותרו גם הפעם מאחור. אחד מהם, יעקב זרחי (קשאוולה), נהרג שבוע לאחר מכן בקרב הקסטל, ב-25 בינואר. הלוחם השני, יגאל בוטרימוביץ, נפצע באותו קרב.
שעת היציאה המתוכננת הייתה 19:00, כדי להבטיח שהלוחמים יגיעו לגוש עציון בין 2:00 ל-3:00 לפנות בוקר, ויספיקו עוד באותו לילה לפוצץ גשרונים על כביש ירושלים-בית גוברין. אולם עקב טיפול בנשק וארוחת הערב שהתאחרה התעכבה היציאה. רק בשעה 23:00 סיים דני מס את התדריך בחצר בית הספר של המושבה והמחלקה יצאה לדרכה. מפקד המושבה, רפאל בן ארויה, הפציר במס להמתין במקום לילה נוסף משום שחשש כי בהליכה, כשמשא כבד על כתפיהם ובמסלול הררי שאורכו 26 ק"מ, לא יצליחו להגיע ליעדם בשעות הלילה ויתגלו עם בוקר. דני מס העריך שיוכל לעבור את קו הכפרים צוריף – ג'בע בשעות החשיכה ואז להמשיך בהליכה מאומצת של 5 ק"מ במעלה ההר, ואפילו אם יתגלו באור ראשון, הם יהיו קרובים מאוד לגוש, ושם הערבים כבר לא יוכלו לעצור בעדם. היציאה המאוחרת והאפשרות להשלים את המסע בלילה אחד עלו גם הן בוויכוח על מחלקת הל"ה.
המחלקה בת 38 הלוחמים יצאה לדרך. היא נעה מערבה, איגפה מצפון את בניין המשטרה הבריטית, והמשיכה לכיוון תל בית שמש אותו הקיפה ממערב. הלוחמים עברו סמוך למקום בו נמצא כיום קיבוץ צרעה, ולאחר מכן עברו דרך המקום בו נמצא המושב ישעי. הם חצו את כביש שער הגיא – בית גוברין (כיום כביש 38), סמוך למקום בו נמצא כיום חניון עינות דקלים, כקילומטר וחצי מדרום למחלף בית שמש דרום. בנקודה זו הסתבר כי אחד הלוחמים, ישראל גפני, נקע את רגלו. הכוח פנה חזרה מזרחה, והגיע בשעה 1:00 בלילה לערך למקום בו נמצא כיום המושב זנוח. גפני הפצוע התקשה מאוד בהליכה והסתבר שהוא מעכב את התקדמות המחלקה, ולפיכך הורה דני מס לשני לוחמים נוספים, אורי גביש ומשה חזן, לחזור עם הפצוע להר-טוב. מפקד המחלקה חשש שמא השלושה לא יצליחו לחזור להר-טוב בשלום, ובאותה עת לא עלה כל חשש לגורל המחלקה כולה. השלושה חזרו צפונה ישירות להר-טוב מבלי לחזור על העיקוף. שאר 35 הלוחמים המשיכו בדרכם. לפניהם היו עוד 18–20 ק"מ במסלול קשה, ופחות מחמש שעות עד עלות השחר.

חלקו השני של המסע

מכיוון שאיש מן הל"ה לא נותר בחיים, תיאור החלק השני של המסע, מן הנקודה שבה נפרדה המחלקה משלושת הלוחמים שחזרו להרטוב ועד שהמחלקה התגלתה באזור הכפר צוריף, נותר לוט בערפל. ניתן לשער, על סמך תוכנית המסע שאושרה על ידי מפקד המחוז ומפקדי החי"ש והפלמ"ח באזור, ולאור העובדה שהמסלול לגוש עציון היה מסלול שהיה מוכר לסיירי הפלמ"ח, כי לאחר חזרתם של שלושת הלוחמים המשיכה המחלקה בנחל זנוח לכיוון דרום ועברה למרגלות הכפר הערבי בית נטיף, לאורך מסלולו של כביש 3855 כיום. ליד רוגלית של ימינו פנתה המחלקה מזרחה, נכנסה לנחל גדור (ואדי ג'אדור) והחלה בטיפוס לכיוון הגוש, מעט מדרום לכביש 367.
בראש המחלקה הלכו שני סיירים שתפקידם העיקרי היה לזהות את מסעף הוואדיות בנחל שבו הערוץ הימני מוביל ישירות לכפר האויב צוריף. המחלקה הייתה אמורה לפנות שמאלה ולעבור בין צוריף לבין ג'בע. לאחר המעבר בין שני הכפרים הללו היה המרחק למשואות יצחק כ-5 קילומטרים, בקו אווירי. על פי העדויות השונות הגיעו הסיירים לאזור צוריף בסביבות השעה 6:00 בבוקר. על פי ההערכות, הלוחמים היו יכולים להגיע לגוש עצמו עוד בשעות החשיכה, לפני עלות השחר, והעיכוב אינו ברור. הכוח כנראה לא טעה בניווט, שכן עלה כמתוכנן דרך נחל גדור. ייתכן שהיה עיכוב נוסף במהלך הלילה מסיבה לא ידועה.

ההתגלות והקרב

תיאור ההתגלות והקרב נסמך על כמה מקורות. אחד החשובים בהם היא עדותו של מפקד משטרת חברון באותה תקופה, היימיש דוגן (Hamish Dougan). דוגן ביקר בארץ ב-1965 ושב וביקר לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1970. הוא סייר באזור הקרב והפגין זיכרון והתמצאות מדהימה בשטח. עדויות נוספות נאספו לאחר מלחמת ששת הימים בתחקירים של ערביי הכפרים שבאזור, במיוחד תחקיר של אבו אברהים, שהיה מוכתר ג'בע ב-1948. חומר נוסף נמצא בידיעות מודיעיניות שנאספו על ידי הש"י, שירות המודיעין של ה"הגנה", במהלך הקרב ולאחריו, וכן מעדויות של טייסי שירות האוויר, שיצאו לחפש את אנשי הל"ה לאחר שלא הגיעו לגוש.
מכל החומר שנאסף עולה התיאור הבא:
בסביבות השעה 6:00 בבוקר התגלו כנראה שני הסיירים. על הדרך שבה התגלו ישנן כמה גרסאות. הגרסה שהתפרסמה ימים ספורים לאחר הקרב מקורה בעזרא דנין איש הש"י, שניסה לאחר הקרב לברר את השתלשלות האירועים. הוא נפגש עם נציגו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן, וממנו שמע כי המחלקה פגשה רועה צאן ערבי, או זקן. על פי תיאור זה חסו אנשי הל"ה על הזקן ושחררו אותו, וזה נמלט והודיע לערבים על נוכחותם. סיפור זה נמסר על ידי דנין לדוד בן-גוריון, והוא פרסם אותם ברבים כמה ימים לאחר הקרב. הסיפור הפך לאחד המרכיבים המרכזיים של המיתוס שהתהווה סביב הל"ה. מעדויות שנגבו מערביי צוריף לאחר מלחמת ששת הימים עלה תיאור מעט שונה, ועל פיו נתגלו הל"ה על ידי שתי נשים מצוריף שיצאו לקושש זרדים. על פי תיאור זה קראו הסיירים לעברן בערבית "אנחנו מההגנה הערבית". הנשים ברחו, והסיירים לא פתחו עליהם באש. ייתכן ששני האירועים התרחשו, וייתכן שהנשים הודיעו על הגילוי לרועה צאן או לאדם אחר, והוא זה שהעביר את ההודעה. יש רואים בסיפור הרועה מיתוס, שלא אירע במציאות.
הסיירים המתינו למחלקה ודיווחו לדני מס על האירוע. הוא החליט להמשיך בתוכנית ולחצות את קו צוריף–ג'בע לפני שתתחיל הפזעה (גיוס המוני מהכפרים באזור) שמס העריך שתתרחש בעקבות ההודעה, כפי שהיה מקובל. המרחק בקו אווירי מהגוש היה כ-6 ק"מ, אך מס העריך כנראה, שאם יצליחו להתחיל את השלב האחרון של הטיפוס אל הגוש יהיה לו את יתרון הגובה והמחלקה תוכל להתמודד עם ההתקפה הערבית הצפויה. ייתכן שקיווה גם לתגבורת מהגוש, שתסייע לו בשלב זה.
שתי הנשים הגיעו במהירות למחנה האימונים בצוריף והודיעו על האירוע לאיברהים אבו דאיה, מפקד המיליציה הפלסטינית אל-ג'יהאד אל-מוקדס ("הג'יהאד הקדוש"). אבו דאיה שלח שני לוחמים שזיהו את המחלקה ופתחו עליה באש דלילה, בסביבות השעה 7:00 בבוקר. אבו דאיה אסף את כל לוחמיו ובין השעות 08.00–11:00 התפתח קרב מול מחלקת הל"ה. הל"ה עלו כנראה לגבעת חפורית, הנמצאת סמוך למחסום ג'בע כיום (2015) 31°40′24.0″N 35°02′47.8″E ומשם ירדו צפונה ומזרחה, לנחל עציונה. בסביבות השעה 11:00 הצליחו לוחמי הל"ה כנראה לנתק מגע ולהסתתר במערות או באפיק הנחל, והקרב שכך לכמה שעות.
במקביל לקרב הפעילו הערבים גיוס המוני בעשרות כפרים ערביים – פזעה. מקורות ערבים העריכו שמספר הלוחמים הכפריים שהתאספו הגיע ל-2,000. הערבים העריכו שהמחלקה תנסה לסגת צפונה, ותפסו את חירבת סנסן 31°41′45″N 35°04′04.2″E ואת גבעה 603 31°40′53.7″N 35°03′26.3″E. הערבים לא הסתערו בשלב זה וייתכן שהל"ה לא ידעו שהם מוקפים. השיקול ההגיוני היה להסתתר במקום, ואולי אף להתפצל לכוחות קטנים יותר ובחסות הלילה לסגת לעמק האלה ולהרטוב, אך דני מס כנראה חש שמעשה כזה הוא בבחינת בגידה באנשי גוש עציון המשוועים לעזרה.

גבעת הקרב

בסביבות 14:30 החליט דני מס לעלות לגבעה 573, שכונתה על ידי הערבים ד'האר אל חאג'א (גב הגברת) 31°40′49.6″N 35°03′22.6″E. לא ברור המניע לכך. ייתכן שמפקדי המחלקה קיוו ששלוחת סנסן פנויה או שבקשו לשפר עמדות לקראת המשך מסעם לגוש בלילה דרך חורבת סנסן. כאשר החלו לעלות על הגבעה התגלו על ידי הערבים, וחלק מהלוחמים נורו בגבם בעת העלייה. כשהגיעו לראש הגבעה (שנקראה אחר כך "גבעת הקרב") הסתבר לל"ה כי הם מוקפים. הערבים החלו צולפים עליהם, בעיקר מגבעה 603 שחלשה על גבעת הקרב מצפון. גבעת הקרב הייתה חשופה והלוחמים הסתתרו מאחורי הסלעים, אך על פי המקומות בהן נמצאו הגופות מאוחר יותר נראה כי התארגנו להגנה היקפית. בנקודה אחת על הגבעה, שבה היה מחסה טוב יותר, רוכזו כנראה הפצועים; הגופות שנמצאו באותה נקודה היו חבושות. למרות מצבם הנחות הצליחו הלוחמים להדוף כמה הסתערויות על הגבעה, עד שנגמרה תחמושתם. ערביי האזור שהשתתפו בקרב העידו כי לקראת סוף הקרב, בסביבות 16:30, ניסו כמה מן הלוחמים לרדת לנחל עציונה, אך נהרגו. דוגן העיד שמצא שבע גופות של הלוחמים סביב הגבעה: גופה אחת נמצאה כ-500 מטרים ממערב לגבעה, בערוץ נחל עציונה; ארבע גופות לוחמים נמצאו במדרון המערבי של הגבעה, במרחק כמה עשרות מטרים זו מזו; ושתי גופות נוספות נמצאו בערוץ נחל עציונה, למרגלות הגבעה, מדרום. על פי העדויות, הלוחם האחרון נהרג בסביבות 17:00, כאשר השליך את הרימון האחרון שהיה ברשותו. לעדות הלוחמים הערבים, "מי שנגזר עליו למות – לו לפחות יזכה למות כשם שמתו גיבורי חיל אלו".

מציאת החללים

אנשי גוש עציון ידעו על יציאת הל"ה בדרך אליהם, והמתינו להם, ואולם עד שעות הבוקר של יום שישי, 16 בינואר, לא הגיעה המחלקה למשואות יצחק, היישוב המערבי ביותר בגוש. הל"ה לא נשאו עמם מכשיר קשר ולכן לא הייתה לאנשי ה"הגנה" בירושלים או למגיני גוש עציון כל ידיעה על המתרחש. עם זאת, היו ידיעות על התרחשות כלשהי באזור. בשעות אחר הצהריים שמעו אנשי משואות יצחק ועין צורים יריות מכיוון צוריף, אך לא היו יכולים להבחין בהתרחשות ושיערו שהמדובר באימונים של הערבים. חוליות סיור יצאו לשטח, ובמהלך היום הופעלו גם מטוסים קלים ("פרימוסים") של שירות האוויר לסיור בשטח (אחד מהטייסים היה עזר ויצמן). הטייסים לא הבחינו במחלקת הל"ה אך הבחינו בריכוזי ערבים וכלי רכב במספר כפרים ערביים; נראה שעברו מעל האזור בשעות שבהן הסתתרו אנשי המחלקה בנחל עציונה. גם למחרת נעשו ניסיונות למצוא את הלוחמים, כולל סיורים אוויריים. נעשו ניסיונות למצוא את המחלקה גם מכיוון הר-טוב: כוח גדול של חי"ש ופלמ"ח יצא בבוקר 17 בינואר לחפש את הל"ה לאורך מסלולם המשוער. ליד בית ג'מאל נתקל הכוח בערבים ובקרב שהתפתח נהרג אחד מאנשי החי"ש, משה לוי, ושניים נפצעו. מיד כשהגיעו הידיעות על גורל הל"ה נסוג הכוח להרטוב.
בצהרי יום שישי, 16 בינואר, החלו להגיע גם לתחנת המשטרה בחברון ידיעות על "צרות" באזור צוריף. מפקד המשטרה, היימיש דוגן, יצא לאזור צוריף אך לא ראה דבר. בערב קיבל דוגן ידיעות מרופא שהביא לחברון פצועים ערבים רבים. דוגן פגש את הפצועים אך לא הצליח לקבל מהם מידע מלא. למחרת, שבת 17 בינואר, יצא דוגן בלוויית קצין משטרה ערבי לשטח. בסיוע עדויות של תושבים מקומיים ובליווי כמה רועי צאן הגיע דוגן בצהריים לאתר הקרב ("גבעת הקרב") ושם מצא את גופות הלוחמים. ליד חלק מן הגופות מצא דוגן פיסות נייר ופתקים, כ-15–18 מהן. דוגן מסר את הפתקים מאוחר יותר לקצין הבריטי שהיה אחראי בירושלים לקשר עם הסוכנות היהודית, אך הפתקים נעלמו ולא התגלו עד היום, ולא נודע מה נכתב בהם. בשעות אחר הצהרים של יום השבת הועברה הידיעה על מציאת החללים למטה ההגנה בירושלים.
דוגן החל לאסוף את הגופות ועסק בכך במשך כמה שעות, עד הערב. לעדותו, שכנע את הערבים שלא לפגוע בגופות ולהביאן למחרת לנקודה ממנה יוכלו לאסוף אותן במשאית. לדבריו, הגופות היו שלמות ולא פגועות. דוגן הפציר באנשי צוריף לשאת את הגופות לכפר הסמוך, משם יוכל להובילן ברכב לירושלים. רק לאחר שהבהיר להם כי הגופות שייכות לאלוהים, ולאחר שהסכים לשלם להם 500 מיל לגופה, הסכימו.
למחרת, יום ראשון 18 בינואר, חזר דוגן לאזור. בדרך שמע על התקפה של היהודים על הכפר צוריף. כשהגיע למקום גילה שהמדובר בשני חיילים בריטיים שעברו במקום בטעות, ונחשבו על ידי הערבים בטעות כיהודים. הערבים עמדו להוציאם להורג, ורק התערבותו של דוגן ברגע האחרון מנעה זאת. השמועה על ההתקפה כביכול עברה במהירות באזור, והערבים שאספו את הגופות נמלאו זעם, השליכו את גופות לוחמי הל"ה לוואדי, התעללו והשחיתו אותן. דוגן סילק מהגבעה את הערבים ובעצמו, בסיוע חיילים בריטיים הביא את הגופות אל הרכב הבריטי.
הפיקוד הבריטי הנחה את דוגן להביא את הגופות לירושלים, אך הוא סבר שנכון יותר יהיה להביאן לכפר עציון, וכך אכן נעשה. ביום ראשון בערב, יומיים וחצי לאחר הקרב, הביאו הבריטים את הגופות לכפר עציון. בלילה עסקו לוחמי הפלמ"ח והחי"ש בזיהוי חבריהם שנהרגו בקרב. למחרת הגיעו חלק מהורי הנופלים וקרוביהם, שהוסעו במשוריינים בריטים, לכפר עציון. עמם הגיעו גם אנשי חברא קדישא, ובראשם הרב אריה לוין. הם הכינו את הגופות לקבורה, וזו נעשתה בבית הקברות של כפר עציון. את הקבורה אבטח הצבא הבריטי, ומכיוון מערב, לכיוון צוריף, אבטחו מגיני הגוש, בנשק "לא ליגלי".

התעלומה

במשך שנים רבות אפפה תעלומה את גורל הל"ה. לא היה ידוע כיצד התגלו, היכן התחולל הקרב, ומה אירע בו. רק במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, ובמיוחד לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר אזור גוש עציון שב לשליטת ישראל, נעשה מחקר יסודי לבירור שאלות אלה.
הראשון שהגיע לחקר התעלומה היה ההיסטוריון הצבאי אריה יצחקי. בינואר 1967, לאחר קריאת מחקרו המסווג של רס"ן יצחק יעקובסון (יצה) וחומר של הש"י הערבי, הוא פנה לרע"ן היסטוריה במטכ"ל סא"ל אברהם אילון ופרס לפניו את העובדות החדשות, כולל הידיעה שהקרב נערך מצפון לצוריף בדהרת אל חג'ה (נ"ג 573). הוא יצא עם סא"ל אילון ושוטרי מג"ב לשטח, ואכן הוכח כי מקום הקרב האחרון נמצא בתחום מדינת ישראל, בתוך הקו הירוק. בקשתו להקים במקום אנדרטה ולקיים טקס זיכרון נדחתה בשל בעיות ביטחון.]
לאחר מלחמת ששת הימים החלו אנשי כפר עציון המתחדשת, ובמיוחד אנשי בית ספר שדה כפר עציון בהובלת יהושע כהן, איש שדה בוקר וממייסדי בי"ס שדה כפר עציון, במחקר מחודש של הפרשה. עם זאת, מחקרים הראו שכבר כמה ימים לאחר הקרב היו בידי הפיקוד העליון של ה"הגנה" ידיעות ברורות על מיקומה של גבעת הקרב, וכן פרטים שונים על יומם האחרון של הלוחמים.

המיתוס

נפילת המחלקה כולה הייתה אסון כבד. במונחי 1948 מחלקה הייתה כוח גדול, למעשה הכוח המעשי הגדול ביותר שיכול היה לפעול בשטח. אובדנה של מחלקה שלמה היה מכה קשה ליישוב, כמעט לא נתפס. מכיוון שאיש מאנשי המחלקה לא נותר בחיים כדי לספר את סיפורה, היו התיאורים בעיתונות של אותם ימים מורכבים מהשערות וממידע חלקי. ואולם, בתוך ימים ספורים החל תהליך הפיכתם של הל"ה למיתוס לאומי, אולי המיתוס הידוע ביותר והמשפיע ביותר במלחמת השחרור.

המיתוס של מלחמת השחרור

המיתוס של מלחמת השחרור באופן כללי, סובב סביב כמה אמונות בסיסיות. על פי הראשונה שבהן, במלחמה לחמו בעיקר צברים, שגם אם לא נולדו בהכרח בארץ, הרי שגדלו וחונכו בה בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20 וספגו את האתוס הציוני. עמנואל סיון מוצא שאמונה זו נכונה, ושעל פי הגדרה רחבה זו אכן היו רוב הנופלים במלחמה צברים. מיתוס תש"ח מדגיש גם את גילם הצעיר של הנופלים; סיון מוצא במחקרו שגם אמונה זו נכונה.
מרכיב משמעותי נוסף במיתוס שנוצר סביב הל"ה קשור במיתוס כולל יותר של מלחמת השחרור, שעל פיו נפגעו במלחמה במיוחד בני האליטות של היישוב: מרכיב זה מכונה "קטל האליטות", והכוונה לאליטות האינטלקטואליות באקדמיה, בעולם הרוח, וגם באליטה הצבאית. סיון מראה כי במלחמה נפלו קרוב ל-9% מן הסטודנטים, אחוז גבוה יחסית לממוצע אחוז הנופלים בקבוצת הגיל הרלוונטית. על פי סיון, מיתוס קטל האליטות נכון ביסודו, אך קשה להעריך אותו במלואו. עם זאת, גם אם המיתוס אינו ניתן להערכה אובייקטיבית, האמונה בכך שהנופלים היו הטובים שבחבורה הייתה חלק מרכזי במיתוס תש"ח.

התהוות המיתוס

המיתוס התהווה בתוך ימים ספורים. חמישה ימים לאחר הקרב, ביום רביעי 21 בינואר, הזכיר דוד בן-גוריון בנאום שנשא כמה מן המרכיבים האלה. בדבריו אמר: 
איני יודע בתולדות עמנו שיאי גבורה ותפארת נישאים מאלה שנתגלו בחייהם ובמותם של הבנים שנפלו... פרקי חייהם הקצרים והמפליאים בעבודה, בלימוד, במשחקים ובקרבות – כאילו נחצבו באגדת פלאים, בדמיון חוזים ומשוררים מני קדם. וקשה להאמין שכל אלה ילדי המציאות, חיה וקרובה וכשכאן על ידנו, בתוכנו, בימינו – חיו, השתובבו ופעלו הבנים והבנות היקרים שהכרנו אותם מראשית ילדותם ושהעפילו על מרום פסגת הגבורה של אדם עלי אדמות. מה קדושה האדמה שרגלי לוחמי ישראל אלה דרכו עליה!
בדברים אלה הדגיש בן-גוריון שניים ממרכיבי המיתוס: קידוש האדמה בדם הנופלים, והעובדה שהמדובר בלוחמים מן האליטה הרוחנית, התרבותית והצבאית, כאמור לעיל. בהמשך נאומו הדגיש בן-גוריון את סיפור הפגישה עם הרועה הזקן, עליו ריחמו הל"ה (מידע שהגיע לבן-גוריון, כאמור, מאיש הש"י, עזרא דנין), ובכך הדגיש מרכיב שלישי – את ההומניות והמוסריות של הלוחמים, לעומת חוסר ההומניות של הצד השני. מרכיב נוסף של המיתוס אותו הזכיר בן-גוריון בנאומו היה תיאור אחרון הלוחמים, שהשליך אבן על התוקפים לאחר שתחמושתו אזלה.
נפילת המחלקה הייתה עלולה להוות נקודת שבר ביישוב, ועלולה הייתה להביא לביקורת פוליטית על ההנהגה, לקריאה לפינוי יישובים בודדים ולרוח נכאים; הדגשת גבורתם ועוז רוחם של הל"ה על ידי בן-גוריון הפכה את האסון לסמל מעורר השראה, שיוביל להמשך המאבק ולהתלכדות מחדש. בפקודת יום של הפלמ"ח שהתפרסמה למחרת נאומו של בן-גוריון, ב-22 בינואר, הודגשו ערכי היסוד של הלחימה, שעל פיהם חונכו אנשי החטיבה: "ננצור את זכר הגיבורים אשר ידעו ללחום כאריות וליפול בכבוד" – אומץ לב ודבקות במשימה, ולצידם גם ערכי הרֵעות והאחווה, והלחימה הלא מתפשרת מול כוחות עדיפים בהרבה, בלי להיכנע.
גם יצחק שדה, מפקדו הראשון של הפלמ"ח, הדגיש פן דומה של ערכי הפלמ"ח, בדברים שכתב לזכר הל"ה באותו שבוע בבטאון "במחנה" (אז בטאון ההגנה) אמר: "כי מלחמתם – מלחמה היא בעד החיים ונגד המוות. וכמוהם נוסיף ונילחם: בעוז רוח ובאהבה לאדם. רבים מאתנו יפלו עוד במלחמה זו, יקרים וקרובים עוד נשכל, אך הדרך מובילה לניצחון, לחיים, ליצירה, לעתיד..." שדה הדגיש את המוסריות שבלחימת הפלמ"ח, את ערכי טוהר נשק עליהם התחנכו הלוחמים ואת אנושיותם. כל אלו באו לידי ביטוי במיוחד במפגש עם הרועה הערבי עליו חסו.
בגיליון 23 בינואר, שבוע לאחר הקרב, הדגיש העיתון דבר במוסף דבר השבוע מרכיב חשוב נוסף של המיתוס: "שלושים וחמשת הצעירים האלה, כולם ממיטב הנוער היהודי, קידשו בדמם את שם האומה וחידשו את ברית הנצח שבין העם היהודי ואדמתו השדודה". זעירא רואה בדברים אלו את מוטיב הקשר עם האדמה הנקנית בדם, מוטיב שהודגש כבר במיתוסים אחרים של הציונות, ובעיקר מיתוס תל חי. הוא מזהה את הקשר לא רק במוטיב אלא גם במילים הטעונות החוזרות על עצמן: "גאולה", "קדושה", "גבורה", והצירוף "אדמתו השדודה", שלדעת זעירא לקוח ישירות מנוסח ה"יזכור" אותו חיבר ברל כצנלסון לזכר הרוגי תל חי. החיבור למיתוס המוכר, שהיה אחד המרכזיים בתולדות היישוב עד אז, הקנה לסיפור הל"ה מקום מרכזי משלו באתוס הנבנה, וחיבר את נפילת הל"ה לערכים המרכזיים של תל חי: מסירות עילאית ונכונות להקרבת היקר מכול; קניית הארץ בלחימה ובמחיר כבד; לוחמים המשלבים ערכי מוסר, עבודה והגנה; מנהיג נערץ המשלב באישיותו את כל הערכים האלה. וכשם שתל חי הפכה למוקד עלייה לרגל, כך גם המאמר בעיתון "דבר" מנבא שקברי הל"ה "לקבר האחים של הגיבורים הקדושים האלה, שנכרה בכפר עציון, יעלו אלפים ורבבות – ורוחם תלהיב לתקומת העם ולגאולת המולדת." גם הספדים דומים שנכתבו באותם ימים ספוגים בסמליות רבה, באידיאלים וברגש עז, וכל זאת בתוך שבוע מיום הקרב: תוך ימים ספורים הפכה מחלקת הל"ה לחלק מהותי במיתוס הציוני.
חלק נוסף של המיתוס שהתפתח בשבועות שלאחר מכן נוגע לתפקודם של ההורים, בכך שקיבלו את הידיעה המרה מתוך איפוק, השלמה והקרבה. היו גם מי שהשוו את התנהגותם של הורים אלה לעקדת יצחק, ובכך הפכו את סיפור הל"ה לחלק מרצף ההיסטוריה היהודית מימי קדם עד ימינו, ובעיקר למטען המיתי שבו.
המסתורין שאפף את הקרב תרם אף הוא למיתוס. איש מאנשי המחלקה לא שרד כדי לספר על הקרב, ונסיבות הקרב לא נודעו. על פי השמועות גם מקום הקרב לא היה ברור (אם כי הפיקוד ידע את הפרטים בתוך כמה ימים לאחר הקרב, כאמור לעיל).

טוהר הנשק

אחד המרכיבים המפורסמים של מיתוס הל"ה היה המפגש עם הרועה הערבי, שעליו בחרו לרחם. כפי שתואר לעיל, סיפור זה הפך למיתוס בפני עצמו, המייצג את ערכי טוהר הנשק והמוסריות עליהם שמרו לוחמי הפלמ"ח, ומנגיד אותם עם התנהגותם של הערבים. שמעון קושניר, אביו של טוביה קושניר, מחללי הל"ה, תמך בגרסת הרועה הערבי וראה בה, כאמור, סמל למוסריות של אנשי הפלמ"ח. לעומת זאת, מאיר פעיל סבר כי הסיפור אינו נכון, וכי מטרתו היא למעשה להפריך את העיקרון של טוהר הנשק, שהרי הל"ה שמרו עליו ובשל כך שילמו בחייהם.

הנצחה

כאמור, בתוך ימים ספורים הפכו הל"ה למיתוס לאומי. לטענת יוסי שפנייר זהו הקרב שזכה להנצחה רבה יותר מכל אירוע אחר בתולדות מלחמותיה של מדינת ישראל.
אחד מהאירועים הראשונים שבהם הונצח שמם של הל"ה היה בשמה של ספינת מעפילים שיצאה מאיטליה בסוף ינואר 1948, ונקראה ל"ה גיבורי גוש עציון. על סיפונה היו 273 איש ואשה. האונייה הגיעה סמוך לחופי הארץ, שם נעצרה בידי הבריטים והמעפילים שעל סיפונה גורשו לקפריסין.
לאחר קרב הל"ה החליט ראש אגף המבצעים, יגאל ידין, על ביצוע שלושים וחמש פשיטות על יעדים ערביים בעומק השטח הערבי, כדי להעלות מחדש את המורל בצד היהודי ולהשיב את ההרתעה מול הצד הערבי. לא כל הפשיטות בוצעו בסופו של דבר, אך כמה מאלה שבוצעו זכו להצלחה משמעותית, ובהן פשיטה על הכפר הערבי סעסע ב-14 בפברואר, בה נהרגו כשישים ערבים, לעומת שני פצועים של הפלמ"ח. כדי להגיע אל היעד ובחזרה צעדו הלוחמים קרוב ל-30 ק"מ – מרחק רב יותר מזה שצעדו הל"ה במסעם האחרון. מבצע דני לשחרור לוד ורמלה, שנערך בין 10 ל-18 ביולי 1948 כחלק מקרבות עשרת הימים, נקרא על שם דני מס, מפקד המחלקה.
קיבוץ נתיב הל"ה נקרא על שם אנשי מחלקת הל"ה. הקיבוץ הוקם בידי משוחררי פלמ"ח בשנת 1949 על אדמות הכפר הנטוש בית נטיף בעמק האלה (כביש 375), בסמוך למסלול מסעם של הל"ה. בקיבוץ נמצאת אנדרטה לזכר אנשי המחלקה בתכנונו של האדריכל יעקב פינקרפלד, שנחנכה ב-1955. ב-2003 הוקמה באותו מקום אנדרטה גדולה מעשה ידיו של הפסל יוסי בראל. ליד האנדרטה יש מתקן המספר את פרשת הל"ה בעברית ובאנגלית. על שם הל"ה נקראו רחובות ושדרות בערים רבות בארץ, ובהן ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, פתח תקווה, גבעתיים, רעננה, כפר סבא, אור יהודה, כפר יונה, נהריה, באר שבע, שדרות, דימונה ועכו. גם ביישובים שהוקמו בגוש עציון לאחר מלחמת ששת הימים נקראו רחובות על שם הל"ה, בין השאר באפרת ובאלון שבות.
במלחמת ששת הימים, בשנת 1967, חזרה ישראל לשלוט גם בגוש עציון. כפר עציון הוקם מחדש, ולאחריו יישובים נוספים. בינואר 1970 נחנך כביש הל"ה, כביש 367, מעמק האלה אל גוש עציון, המקביל למסלול שאותו לא הצליחה להשלים מחלקת הל"ה. מול גבעת הקרב, על כביש 367 וליד מחסום הל"ה, נמצאת נקודת תצפית ובה לוח הסבר ועמדת הסבר קולי, "מסבירן".
אוריאל אופק, שלחם בגוש עציון ונפל בשבי הירדני, מציין כי על סיפור מחלקת הל"ה נכתבו יצירות רבות יותר מכל פרשה אחרת במלחמת העצמאות, למעט סיפורה של ירושלים באותה מלחמה. בין היצירות הללו יש למנות את השיר הנה מוטלות גופותינו, של חיים גורי, שהוזכר לעיל, ויצירות רבות נוספות: הבלדה "בלדה על ל"ה" מאת שאול רז; הבלדה "בלדה על שלושים וחמישה", מאת אלכסנדר פן; הפואמה "חמישה ושלושים", מאת אהרן ראובני; השיר "אגדת הל"ה", מאת דוד כהן; ושיר באותו שם, "אגדת הל"ה", מאת יורם טהרלב. שיר זה הולחן על ידי יוסף הדר ובוצע במקור על ידי צמד העמרנים. שירים נוספים נכתבו על ידי יצחק שלו, מרדכי ברתנא (ב. מרדכי), ואנדה עמיר-פינקרפלד. גם בפרוזה נכתבו כמה וכמה יצירות ספרותיות העוסקות בל"ה, ובהן יצירות מאת יעקב אבן חן, ברוך אורן, ויוסף ויץ. שמעון קושניר, אביו של טוביה שהיה אחד מנופלי הל"ה, תיאר את קורות יומם האחרון של הל"ה בספרו "האיריסים עודם פורחים", ומתי מגד כתב את הרומן "יומו האחרון של דני", שגם הוא מנסה לשחזר בדרך דמיונית וריאלית גם יחד את מסעם האחרון של הל"ה.
כיום (2015) מתקיימות צעדות במסלול הליכתם של הל"ה. בצעדות משתתפים צעירים רבים, תלמידי מכינות קדם צבאיות, חיילי צה"ל וחניכי תנועות נוער. הפעילויות מאורגנות במסגרות שונות, בין השאר על ידי בית ספר שדה כפר עציון, מחלקת התיירות של המועצה האזורית גוש עציון, מחלקת של"ח באגף חינוך וחברה במשרד החינוך, האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, תנועות הנוער השונות, ועד משפחות הל"ה, "חוות משואות" במשואות יצחק, קצין חינוך ראשי, נוער יהודי מחוץ לישראל ועוד.
בכל שנה מקיימת תנועת בני עקיבא מסע לחברי "השבט החדש" (כיתות ט) בחלק מהמסלול שעברה שיירת הל"ה.