וידוי (נצרות)

בכנסייה הקתולית

בנצרות הקתולית מושמע הווידוי באוזני הכומר, המוסמך להעניק מחילה, אף אם החטא הוא כלפי האל. מנהג הווידוי בנצרות הוא עתיק-יומין, ולדעת הנוצרים הסימוכין שלו נמצאים בברית החדשה – בבשורה על פי מתי ט' 2–8, ובאל הקורינתיים א' י"א 27. הליך הווידוי לא השתנה מזה מאות שנים (אם כי בתקופות מסוימות הווידוי היה פומבי). על המתוודה להתוודות על כל חטאי המוות (Mortal Sins) שביצע על-מנת שהווידוי יהיה תקף ושנשמתו תינצל מהגיהנום, והוא יכול להוסיף על אלה וידוי גם על חטאים פחותים בחומרתם. הנוצרים מאמינים שהווידוי הוא האמצעי הרגיל היחיד שבעזרתו אדם יכול לזכות במחילה על חטאים חמורים שביצע לאחר שהוטבל לנצרות. 
עד המאה ה-6 היה מקובל ביבשת אירופה כי נוצרי מתוודה רק פעם אחת במהלך חייו ובפומבי, לכן אנשים המתינו עם הווידוי עד קרוב למותם. לעומת זאת באירלנד לא הייתה מגבלה בכמות הווידויים ואדם היה יכול להתוודות ככל שרצה, בדיסקרטיות. כאשר הגיעו קולמבנוס ונזירים אירים נוספים לאירופה הם הביאו איתם את מנהג הווידוי התקופתי והוא אומץ על ידי הכנסייה.
דיני הכנסייה הקתולית מחייבים את כל המאמינים להתוודות אחת לשנה, אם כי הכנסייה ממליצה על תכיפות רבה יותר בביצוע הסקרמנט. 
על-פי האמונה הנוצרית, לכומר כשלעצמו אין סמכות לבטל את חטאיו של אדם וסמכות זו שמורה לאל בלבד; ברם, במהלך סקרמנט הווידוי מגלם הכומר את ישו (in persona Christi), והמוחל על החטאים הוא למעשה האל ולא הכומר (המשמש מעין מתווך או מדיום). הכומר גם גוזר על המתוודה עונש סמלי מסוים, כגון אמירת מספר תפילות או צום, שהם תנאי לקבלת המחילה מהאל. 
על-פי חוקי הכנסייה הקתולית, על הכומר לשמור בסודיות מלאה על כל מה שנאמר לו בווידוי, ונאסר עליו להפר סודיות זו גם אם חייו שלו או חיי אחרים נתונים בסכנה בשל כך. כומר המפר שבועת סודיות זו מנודה באופן אוטומטי מהכנסייה. לכל היותר מותר לכומר להפציר במתוודה כי ידווח גם לאחרים (למשל לרשויות החוק) על שסיפר לו בוידוי.
במקרים מסוימים מותר לכומר לדווח לבכירים ממנו בכנסייה על תוכן הווידוי, אולם רק ברשותו של המתוודה וללא זיהויו. הדבר נדרש במקרים של עבירות חמורות במיוחד, בהם נדרש אישורו של הגמון, או אף של האפיפיור, כדי למחול על החטא.
בעקבות מקרה במדינת אורגון שבו הוקלט וידוי ללא ידיעת הכומר או המתוודה על ידי עורך דין קבע בית-משפט פדרלי בארצות הברית כי הקלטה כזו היא הפרה של התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית, והוציא צו מניעה האוסר על הקלטות כאלה בעתיד.
הווידוי מתבצע בתא וידוי, מתקן ייעודי בכנסייה, המאפשר לכומר להאזין למתוודה באופן אנונימי.

בכנסייה האורתודוקסית

טקס הווידוי (או טקס החרטה) בכנסייה האורתודוקסית מורכב מתפילה לאל, הודאה על חטאים כלפיו ובקשת סליחתו. הטקס מתקיים בדרך-כלל מול איקונין ובנוכחות כומר. מקובל כי הכומר מוסיף דברי תפילה משלו, והוא עשוי לייעץ למתוודה, או להנחות אותו בדבר סיגופים או הענשה עצמית, ולבסוף הוא מכריז על מחילתו של האל.
בתפישה הנוצרית אורתודוקסית, הכומר לא משמש במתווך בין המתוודה לבין האל. הווידוי הוא כלפי האל, בנוכחות הכומר (ולא כלפי הכומר בנוכחות האל כבכנסייה הקתולית). בנוסף, ה"עונש" לא ניתן במטרה לזכות במחילה, משום שהמחילה מוענקת בתום וידוי כן; ה"עונש" נועד לשמש כ"התעמלות רוחנית" כדי למנוע חטאים דומים בעתיד. 
הווידוי בכנסייה האורתודוקסית הוא הכרחי לפני ביצוע סקרמנט האוכריסטיה, שהוא החלק המרכזי בתפילה הנוצרית. כאשר אדם מבוגר נטבל לנצרות האורתודוקסית, הוא מתוודה על כל החטאים שביצע מספר ימים לפני טקס הטבילה והאישוש. כמו כן רשאי כל נוצרי אורתודוקסי להתוודות, כל אימת שיחפוץ, "וידוי חיים", שבו הוא גם כן מתוודה על כל החטאים שביצע (כולל כאלה שכבר נמחלו בעקבות וידויים קודמים).

בכנסייה הפרוטסטנטית

הנצרות הפרוטסטנטית מאמינה כי אין צורך במתווך בין האדם לאלוהיו. לפיכך הווידוי בדת זו נעשה בדרך-כלל בפרטיות, בתפילה לפני האל. עם זאת, במקרה של עוול שעושה אדם לחברו, מעודדת הנצרות הפרוטסטנטית וידוי בפני אותו אדם כצעד הכרחי לשם קבלת מחילה מהאל. אם חטא כלשהו הביא להרחקתו של אדם מהכנסייה, לעיתים קרובות נדרש וידוי פומבי לפני שיוכל אותו אדם לשוב לכנסייה.
בכל המקרים אין צורה אחידה ומקובלת לווידוי.
בכנסייה האנגליקנית קיים מוסד של וידוי בפני הכומר, הדומה מאוד לווידוי בנצרות הקתולית, אולם וידוי זה לא נחשב להכרחי.
ישנן כנסיות לותרניות המעודדות וידוי אישי בפני הכומר, אולם מאז המאה ה-18 כמעט ולא נעשה שימוש במוסד זה. מנהג נפוץ יותר הוא הודאה משותפת בחטאים בתחילתה של תפילה ציבורית.
בשנת 1529 שיבח מרטין לותר את הווידוי הפרטי בפני כומר או בפני נוצרי אחר לצורך קבלת הסליחה. הרפורמטורים הלותרנים האמינו כי מניית כל חטאיו של אדם אינה אפשרית (על-סמך ספר תהילים, פרק י"ט, פסוק י"ב: "שְׁגִיאוֹת מִי-יָבִין"), ולפיכך המחילה לא ניתנת בשל הודאה בחטאים, אפילו היא הודאה כנה, אלא על בסיס אמונה שלמה באל ובישו.