google/wiki40b huggingface dataset:
מרכז רפואי רבין

בית חולים בילינסון

בית החולים בילינסון הוא בית חולים בצפון מערב פתח תקווה, המהווה חלק מהמרכז הרפואי רבין.
בית החולים הוקם בין פתח תקווה לתל אביב ונחנך ב-27 באוקטובר 1936 . מטרתו הייתה להעניק שירות רפואי לבני היישוב המתגוררים במושבות יהודה והשרון. התכנון הראשוני היה ל 60 מיטות אשפוז. חלק מסוים מתקציב ההקמה היה סכום כסף שנאסף מתרומה של פועלי ארץ ישראל שהקדישו שני ימי עבודה כל אחד למטרה זו. בית החולים תוכנן על ידי האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון, ובתחילה נקרא "בית החולים למושבות יהודה והשרון" וכלל עם הקמתו רק כ-70 מיטות. כשלושה שבועות לאחר הקמתו נפטר ד"ר משה בילינסון, היוזם של הקמת בית החולים ויו"ר הוועד המפקח של קופת חולים, ובית החולים הוסב על שמו. בית החולים הוקם על ידי שלושה רופאים שהגיעו מגרמניה אחרי עליית היטלר לשלטון ב-1933 - פרופ' הרי הלר שעמד בראש בית החולים וכן ניהל את המחלקה לרפואה פנימית, פרופ' ארוין רבאו שעמד בראש המחלקה הגינקולוגית ופרופ' פאול נתן שעמד בראש המחלקה לכירורגיה. 
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים נפתח הבניין המרכזי של בית החולים.
ב-1957 הוקמה המחלקה למחלות עור ומין על ידי פרופ' יצחק קצנלבוגן.
ב-1964 הוקמה המחלקה לכירורגיית חזה ולב על ידי פרופ' מוריס לוי.
ב-1991 פוצלה מחלקת הילדים מבית החולים, ובסמוך אליו נבנה בית חולים שניידר לרפואת ילדים. ב-1996 אוחד בית החולים עם בית חולים גולדה השרון, וביחד הם קרויים "המרכז הרפואי רבין".
בנוסף למגדל האשפוז על שם גור שאשא, שנחנך בשנת 2002, מכיל בית החולים את המרכז לרפואת נשים על שם הלן שניידר, את מרכז דוידוף לחקר מחלת הסרטן ואת המרכז על שם רפאל רקאנטי לחקר הגנטיקה.
במרץ 2014 נחנך בבית החולים חדר מיון ממוגן בשטח של כ-5,000 מ"ר, הגדול מסוגו בישראל. מעליו מתוכננת בנייתו של מגדל אשפוז שאליו יעברו מכון הלב ומחלקות האשפוז של בית חולים השרון. ב-6 באוגוסט 2014 נפתח חדר המיון לקליטת חולים.
במבואה של מגדל האשפוז על שם גור שאשא נמצא "מוזיאון תולדות האמנות על שם שמואל פלאטו-שרון" - תערוכה קבועה של עשרות העתקי ציורים מפורסמים שנתרמה על ידי שמואל פלאטו-שרון. הוא גם תרם פסלים רבים לגן הפסלים במקום.

בית חולים גולדה השרון

בית החולים גולדה השרון הוא בית חולים במרכז פתח תקווה המהווה חלק מהמרכז הרפואי רבין.
בית החולים הוקם בשנת 1942 על ידי הוועד המפקח של קופת חולים כללית כדי להוריד את העומס מבית חולים בילינסון ונקרא "בילינסון ב'". מאוחר יותר (בשנות ה-50) הוחלף שמו של בית החולים ל"השרון" וב-1982 הוא נקרא ע"ש של ראש הממשלה ויו"ר הוועד של קופת החולים לשעבר גולדה מאיר. ב-1996 אוחד בית החולים עם בית החולים בילינסון והוא כיום מהווה חלק מהמרכז הרפואי רבין.
בשנת 2004 החליט הוועד המנהל של קופת החולים לסגור את בית החולים ולהעבירו כליל למתחם של בית החולים בלינסון וזאת בגלל מיקומו של בית החולים במרכז העיר ומחירה היקר של הקרקע. התוכנית הספציפית נמנעה אבל החל מהאיחוד נסגרו מחלקות אחדות בבית החולים שהיום כולל בעיקר מחלקות פנימיות כרורגיות, מכון גדול לדיאליזה, מרפאות חוץ ומכון מחקר, מחלקה אורולוגית, מחלקה נפרולוגית ועוד הרבה.
בית החולים ממוקם בכפר גנים א' בפינת הרחובות קרן קיימת לישראל וכץ.
ג'קי מקייטן

קורות חייו

זכריה מקייטן נולד כבן הזקונים לשלום ומזל מקייטן, שעלו מתימן. בהיותו תינוק חלה במחלת הפוליו שגרמה תחילה לצליעה, וכעבור זמן, בעקבות שבירת רגלו, הוא נאלץ להתנייד באמצעות כיסא גלגלים, בו השתמש למשך שנות חייו. הוא גדל בנתניה באותה שכונה עם מרגלית צנעני והחל להופיע עוד בהיותו נער.
ב-1979 נתן הזדמנות לזוהר ארגוב, ששימש כנהגו, והעלה אותו לבמה יחד עם יהודה קיסר באחד האירועים בהם הופיע. באותה הופעה בבאר שבע שר ארגוב את השיר "ברצלונה".
מקייטן כתב גרסה עברית לשיר היווני "אִיפַּרְכוֹ" של סטליוס קזנג'ידיס; התוצאה, השיר "אלינור", הופיעה ב-1980 באלבומו הראשון של זוהר ארגוב, וזכתה להצלחה עצומה.
ב-1981 הוציא את אלבומו הראשון - "במיטב שירי החפלה עם הלהיט סיגלית". 
ב-1982 יצא אלבומו השני של מקייטן - "הקסם השחור", מתוכו בלטו שיר הנושא (שהיה ביצוע מחודש לשיר ספרדי במקור, שהוקלט לראשונה בעברית בשנות ה-50 על ידי ניסו דריה מתיתיה) "בואי נערה" (מילים: ג'קי מקייטן, לחן: הודי), וביצוע לשיר הילדים של מרים ילן שטקליס - "דני גיבור" (אמא אמרה לדני'). "הקסם השחור" ו"בואי נערה" זכו להצלחה ולאינספור גרסאות כיסוי של זמרי המוזיקה המזרחית.
בספטמבר 1984 הוציא מקייטן את אלבומו הרביעי "בלב שמח". רוב האלבום כלל חידושים ללהיטים חדשים וישנים דוגמת: "כמו שיכור" של זוהר ארגוב, "פסוליה" של האסיר המזמר דוד שושי, "הלוואי הלוואי" ו"פרח הלימון" של ג'ו עמר, וביצוע לשחרחורת". עוד באותה שנה הופיע מקייטן עם הלהיט "המענטזת" בסרט הקולנוע "כאסח" שביים חיים גיל.
ב-1985 ערך עם חנה לסלאו מסע הופעות, שכלל  להיט משותף שהצליח מאוד - "מריומה יומה" (מילים: אלון אבידר, לחן ועיבוד: דויד קריבשי).
להיטים נוספים שלו היו "לא חשוב לאן אלך" ו"אני מראש העין".
ב-1986 הוציא בחברת התקליטים של "האחים בן-מוש" את האלבום "ג'קי מקייטן לילדים", שכשמו כלל ביצועים לשירי ילדים. עוזי חיטמן עיבד את שירי האלבום ואף השתתף בו בדואט עם מקייטן. האלבום נכשל מבחינה מסחרית, נמכר בכפחות מ-1,000 עותקים, והפך לנדיר מבין אלבומיו של מקייטן. 
ב-1988 הוציא את אלבומו השמיני "התגשמות", בו בלטו השירים: "החיים בזבל" (מילים: ארלט ספדיה), "עוד שנה" (מילים: חיה אבי) וחידוש לשירו של אבנר גדסי - "לוליטה". ננסי ברנדס הפיק מוזיקלית ועיבד את שירי האלבום ואיתו השתתפו בהקלטות גם שמוליק בודגוב, באלדי אולייר ודני רובס בגיטרות. 
בסוף שנות ה-80 חזר מקייטן בתשובה ושב להיקרא בשמו המקורי, זכריה. מאז, סירב להופיע בפני קהל המעורב בנשים וגברים ומיעט להופיע. הוא הוציא מספר קלטות, בעלות אופי דתי, כדוגמת "עיניים זוהרות" ו"בן פורת יוסף", אך אלו לא זכו לאותה ההצלחה לה זכו שיריו הראשונים. בינתיים, התגרש מקייטן פעמיים ומצבו הכלכלי הלך והתדרדר. בשנת 2005 נפטרה שרית בתו היחידה, כשהיא בת 15‏.
בסביבות 2006 ניסה לשוב ולהופיע וביצע עם סגיב כהן את הדואט "סופרים את הקופה". 
מקייטן הפיק קליפ לתחרות "פרסומאי נולד" - "ג'קי מקייטן בשיר הדוריטוס" וזכה בחצי הגמר. בשנתו האחרונה הקליט ג'קי מקייטן מספר שירים חדשים ביניהם "לא על הלחם" שכתב והלחין קובי אוז, והשיר "נשמה שלי" שכתב והלחין בעצמו.
מקייטן נפטר בבית החולים לניאדו, בגיל 56, כתוצאה מעישון חמור, ולא כתוצאה ממחלת כבד כפי שפורסם בתחילה בתקשורת. מניתוח לאחר המוות שבוצע במכון הפתולוגי באבו כביר, נמצא כי ריאותיו של מקייטן סבלו מאי-ספיקה ריאתית (pulmonary insufficiency), כתוצאה מעישון.] נטמן בבית העלמין בנתניה.
הר ביהייב (רכס בואו)

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1890 על ידי ג'י וילובי אסטלי (J. Willoughby Astley), בשל הדמיון בין צורת ההר לכוורת.

הטיפוס על ההר

הראשון שטיפס על ההר היה סמיואל אלן (Samuel Allen) בשנת 1891.
גוסטב וגנר

ביוגרפיה

וגנר נולד וגדל בווינה שבאוסטריה. בשנת 1931 נאסר על היותו חבר המפלגה הנאצית בווינה ועל מנת להתחמק ממאסר נוסף עבור ציור גרפיטי של צלב קרס, עבר בשנת 1934 לגרמניה. בגרמניה היה חבר האס אה ולאחר מכן הוא הצטרף לאס אס. בשנת 1940 פעל במרכז ההרג הנאצי בטירת הרטהיים (NS-Tötungsanstalt Hartheim)
 סמוך ללינץ, שם נרצחו אנשים בעלי מוגבלויות במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
בשל ניסיונו בטירת הרטהיים, מונה וגנר בשנת 1942 לסגנו של פרנץ שטנגל במחנה ההשמדה סוביבור. במסגרת תפקידו הוא עמד על הרמפה ברציף הרכבת וקבע מי מהבאים דינו לעבודה ומי למוות. בין האסירים הוא נחשב סדיסט ונהג להכות אסירים יהודים עד שנפחו את נשמתם. היה ידוע גם תחת השמות "החיה" "התליין של סוביבור", "הקצב" ו"חיוך של מלאך המוות".
אחד האסירים תיאר אותו כך:
הוא היה גבר נאה, גבוה ובלונדיני - ארי טהור. בחיים האזרחיים הוא היה ללא ספק איש אדיב, בסוביבור הוא היה חיה רעה. תאוותו להרוג לא ידעה גבולות. הוא היה חוטף תינוקות מזרועות האמהות וקורע אותם לגזרים בידיו. ראיתי אותו מכה שני גברים למוות עם רובה ביד, כי הם לא ביצעו את הוראותיו כראוי, מכיוון שלא הבינו גרמנית. אני זוכר שלילה אחד חבורה של צעירים בגילאי 15 או 16 הגיעה למחנה. ראש הקבוצה היה אחד בשם אברהם. אחרי יום עבודה ארוך ומפרך, הצעיר הזה התמוטט על המזרן שלו ונרדם. לפתע נכנס לצריף וגנר, ואברהם לא שמע אותו קורא לעמוד מייד לפניו. עצבני, הוא משך את אברהם עירום מהמיטה והחל להכותו בכל חלקי גופו. כאשר וגנר התעייף מהמכות, הוא הוציא את האקדח והרג אותו במקום. המחזה המחריד הזה בוצע לפני כולנו.
— משה בהיר
בסוביבור הומתו בגז מעל ל-250,000 איש. עבור עבודתו זו, העניק לו היינריך הימלר את צלב הברזל ותיאר אותו כאחד מהראויים ביותר בקרב אנשי הביצוע של מבצע ריינהארד. לאחר המרד בסוביבור באוקטובר 1943 הורה לסגור את המחנה ווגנר נשלח לאיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נידון וגנר למוות שלא בפניו במשפטי נירנברג. הוא חי בשם בדוי בעיר גראץ ועבד כפועל בניין. בעזרת הגמון מהוותיקן בשם אלויס הודאל, הצליחו וגנר ושטנגל לברוח יחד לברזיל, שם קיבל ב-1950 אישור לישיבת קבע וחי באין מפריע תחת השם גינתר מנדל.
וגנר נתגלה לבסוף בברזיל ב-30 במאי 1978 הודות למאמציו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל. לאחר שהביא לתפיסתו של שטנגל, ראה ויזנטל ראיון שהעניק שטנגל ממקום כלאו, בו אמר שסגנו וגנר מתגורר בברזיל. על מנת למצוא אותו הפיץ ויזנטל לעיתונים תמונה מפוברקת של וגנר וטען שזוהי תמונה מעודכנת מסאן פאולו שם הוא מסתתר, על מנת שהוא ייבהל ויסגיר את עצמו וכך באמת קרה. וגנר הסגיר את עצמו, ובקשות להסגרתו הוגשו על ידי ישראל, מערב גרמניה, אוסטריה ופולין. ישראל שלחה לברזיל את פרקליט המדינה, גבריאל בך, לקראת הדיון בהסגרה ושלטונות ברזיל העניקו לו מעמד של משקיף בדיון בהסגרה. התובע הכללי של ברזיל תמך בהסגרה למערב גרמניה והתנגד להסגרה לאוסטריה, מכיוון שוגנר איבד את אזרחותו האוסטרית ולישראל, מכיוון שלא הייתה קיימת בעת ביצוע הפשעים. ביוני 1979 דחה בית המשפט העליון בברזיל את בקשת ההסגרה של גרמניה המערבית בנימוק טכני והוא שוחרר לביתו.
בראיון ל-BBC בשנת 1979, לא הביע וגנר חרטה על פשעיו ואמר "לא הייתה לי שום תחושה לגבי זה... זה היה סתם עוד עבודה בשבילי. לאחר שעות העבודה, אף פעם לא דיברנו על העבודה שלנו אלא שתינו ושיחקנו קלפים".
באוקטובר 1980 נמצא וגנר מת בסאו פאולו כשסכין תקועה בחזהו. לדברי עורך דינו, מדובר היה בהתאבדות (הוא גם ניסה להתאבד פעמיים בהיותו במעצר), אך יש הטוענים כי נדקר למוות, בעיקר בגלל הקושי בביצוע התאבדות בדרך זו. מותו נרשם תחת סעיף התאבדות.
אהרן לוין

ביוגרפיה

נולד בפשמישל שבגליציה בעת שזו הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, לרב נתן לוין, רבהּ של ריישא. למד בגימנסיה וכן למד תורה אצל אביו ואצל סבו מצד אמו, הרב יצחק יהודה שמלקיש, שהיה מגדולי הפוסקים בדורו. שלט ביידיש, גרמנית, פולנית ועברית. נישא בתרס"א (1901) והיה סמוך על שולחן חותנו בויאליצ'קה.
הרב אהרן לוין היה ממנהיגי היהודים בפולין, בתרס"ד (1904) נתמנה כרבה של קהילת סמבור שבגליציה. נחשב לנואם ולמנהיג, והשפעתו הציבורית חרגה הרבה מעבר לאגודת ישראל וקהילות החרדים שבפולין, שלהן השתייך באופן טבעי. בתרע"ג, כשנה לפני מלחמת העולם הראשונה, הוכתר בידי קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון בתואר הכבוד של יועץ הקיסר. בימי המלחמה ניצל מעמד זה לשם עזרה לפליטים היהודים בווינה ובגליציה, ומונה על ידי ממשלת אוסטריה לפקח על מחנות הפליטים בניקולסבורג, בברוק, בפוהרליץ ובגייאה.
בבחירות לסיים הפולני בשנת תרפ"ב (1922) הועמד הרב מסמבור בראש רשימת המועמדים של "הבלוק היהודי", שהיה חלק מברית המיעוטים שיזם יצחק גרינבוים במטרה להגדיל את ייצוג המיעוטים בכלל ואת ייצוג היהודים בפרט בבתי הפרלמנט של פולין. נבחר כמועמד ללא צביון מפלגתי כציר הסיים, אך השתייך לקבוצת צירי הסיים אשר נמנו עם שורות אגודת ישראל.
היה נציג "הבלוק היהודי" בוועדות התרבות, הדת והחינוך של הסיים, ונודע במאבקו התקיף בעד ביטול עונש המוות והוצאתו מחוקת פולין החדשה. בשנת תרפ"ג נבחר על ידי צירי הכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל שהתקיימה בווינה, "'נשיא המועצה המרכזית העולמית של אגודת ישראל" (כיום: הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל).
בבחירות לסיים בשנת תרפ"ז (1927) לא נבחר לכהונה נוספת, עקב הווטו אשר הטיל יצחק גרינבוים על שיתוף מועמדים מטעם אגודת ישראל במסגרת ברית המיעוטים שייסד. בתגובה למעשה זה, העמידה אגודת ישראל בבחירות של שנת תר"צ (1930) את הרב לוין הפופולרי כמועמד במחוז הבחירה של גרינבוים בוורשה; ואכן, הרב לוין הביס בבחירות אלו את גרינבוים ונטל את מושבו בסיים. כיהן כחבר בסיים עד לבחירות בשנת תרצ"ה (1935). 
בשנת תרפ"ז, לאחר פטירת אביו, התמנה כרבה של קהילת ריישה, ואחר כך גם כחבר במועצת העיר. מאוחר יותר צורף גם כחבר בנשיאות "אגודת הרבנים של ורשה", אשר שימשה גוף מחליף לרב הראשי של ורשה, אשר לא מונה שנים רבות בשל בעיות חוקתיות.
בבחירות לסיים שנערכו בשנת תרצ"ה לא נבחר, היות שנדרש אישורו של "חבר אלקטורים" אשר מונו על ידי הרשות המקומית להגשת מועמדות, והאישור להיות מועמד ברשימת מועמדים כלשהי לקראת בחירות אלו לא ניתן לו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח הרב לוין ללבוב, ושם נתפס על ידי הנאצים והוצא להורג ביום ו' בתמוז תש"א.
בנו, הרב ד"ר יצחק לוין, אשר שרד את השואה, כיהן כנציג "אגודת ישראל" על יד מוסדות האו"ם.
אייכה? איפה אתן מעצמות אירופה ואמריקה? למה אתם שותקים עמי תבל, כששוחטים לעיניכם את העם הקטן שנתן לכם את ספר הספרים, התנ"ך? למה אין אתם מושיטים לנו יד לעזרה? - - - אך דעו! שאם אתם לא תעזרו לנו, יתעורר עמנו בעצמו לבנות החרבות, והיה הדם לכם לאות על הבתים, הדם הנשפך של קדושנו יהיה לאות לנו לבנות את הבתים הנחרבים בארץ ישראל - - -
— מתוך נאום הפתיחה של הכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל 
 וינה תרפ"ט לאחר מאורעות תרפ"ט
יקב אדיר

היסטוריה

היקב הוקם ב-2003 במושב כרם בן זמרה על ידי שתי משפחות, רוזנברג ואשכנזי, ממקימי היישוב. 
משפחת אשכנזי עלתה מטורקיה ומשפחת רוזנברג הגיעה מרומניה, אחרי מלחמת העולם השנייה.
לפני פתיחת היקב נמכרו ענבי היין ליקבי רקנאטי ויקב ססלוב. 
בשנותיו הראשונות מכר היקב אלפים בודדים של  בקבוקים. פריצת הדרך הייתה ב-2008 כאשר זכה היקב במדליית זהב כפולה בתחרות "טרה וינו 2008" בו נבחר היין 'פלטו 2005' כיין הישראלי הטוב ביותר לשנת 2008 והיקב זכה לתואר "היקב הבוטיק הישראלי הקטן הטוב ביותר לשנת 2008".
נכון לשנת 2017 יקב אדיר מייצר כ-150,000 בקבוקים בשנה מתוך 200 טון ענבים שהוא בוצר.
ליקב מרכז מבקרים המאפשר טעימות יין. למשפחות גם מחלבת עזים בשם מחלבת אדיר.
פינגווין מצויץ מערבי

תיאור

זהו המין הקטן ביותר בסוג פינגווין מצויץ. אורכו כ-45 עד 58 ס"מ, ומשקלו נע בין 2 ל-3.4 ק"ג, אם כי נרשמו בעבר פינגווינים ממין זה שמשקלם היה 4.5 ק"ג. הזכר והנקבה זהים במראם ובגודלם. הבטן והחזה לבנים, בעוד הגב, העורף והראש שחורים. על הראש יש ציצת נוצות צהובה. הכנפיים חזקות, דקות יחסית, ודומות במראן ובתפקודן לסנפירים. התאמה נוספת לתפקוד במים היא פלומת הנוצות של הפינגווינים, שחסינה למים.

רבייה

מערכת הרבייה של הפינגווינים ממין זה היא מונוגמיה - הזכר מתרבה עם אותה נקבה כל שנה. במהלך החיזור, הזכר משמיע קריאות ייחודיות. ההזדווגות מתרחשת בדרך כלל באביב המוקדם או בקיץ המאוחר, על מנת לאפשר לגוזלים שפע מזון ביציאות הראשונות שלהם לציד. הקן מוקם על צוקים או בערוצים סלעיים.
הנקבה מטילה בדרך כלל 2 ביצים, אם כי בני הזוג עשויים "לאמץ" ביצה שלישית. אחת מהביצים קטנה יותר מהשנייה, והגוזל שבה עשוי למות מרעב; אם כי לעיתים, הוא שורד ומתפתח לפרט בוגר. הדגירה נמשכת כ-4 שבועות, ובמהלכה אחד מבני הזוג דוגר על הביצה, בעוד השני מביא לו מזון; לאחר זמן-מה, הם מתחלפים. לזכר יש "כיס דגירה" מיוחד, שבו נמצאת הביצה כשהוא דוגר עליה. הזכר שומר על הגוזלים במשך כ-25 ימים לאחר הבקיעה. לאחר תקופה זו, הגוזלים מצטרפים ל"קבוצות" כשההורים יוצאים לציד.
באד אישל

גאוגרפיה

באד אישל שוכנת בגובה 468 מטר ומשתרעת על 162.85 קמ"ר, כאשר 71.9% ממנו מיוער ו 7.9% משמש לחקלאות. האורך של העיר מצפון לדרום הוא 19.6 ק"מ, וממערב למזרח 17.8 ק"מ. העיירה ממוקמת במחוז גמונדן, מדרום לאגם טראונזן ומצפון למערות הקרח בדכשטיין, במרחק 50 ק"מ מהעיר פקלאברוק.

היסטוריה

לפי הממצאים, התגוררו אנשים באזור באד אישל כבר בתקופות הברונזה והברזל. בסביבות השנים 10-15 לפנה"ס נכבש האזור בידי הלגיונות הרומיים, והפך להיות חלק מהפרובינציה הרומית נוריכום.
במאה ה-12 הפך אזור העיר לחלק מנחלתו של היינריך השני, קיסר אוסטריה לבית באבנברג. העיר מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1262 כ"איזלן" (Iselen).
בשנת 1775 בפקודת הקיסרית מריה תרזה כמה מאות מתושבי העיר הועברו מעבר להרי הקרפטים והקימו יישוב גרמני חדש דוייצ'ה מוקרה, שכיום נמצא בשטח אוקראינה.
ב-19 באוגוסט 1853 הציע הקיסר פרנץ יוזף נישואים לקיסרית אליזבת, נסיכת בוואריה בטיילת העיר, במקום שבו מאז 1989 נמצא מוזיאון העיר. ב-1854 העניקה לו אם החתן וילה בעיר, כמתנת נישואים. הוילה הפכה להיות בית מגורי הקיץ של הזוג, שאותו כינה פרנץ יוזף "גן עדן עלי אדמות". באותה וילה קרא הקיסר ב 1914 להכרזת מלחמה על סרביה, אירוע המציין את תחילת מלחמת העולם הראשונה.
עד היום ממשיכה הווילה להיות ירושה של צאצאי זוג הקיסרים, אך חלקים ממנה פתוחים לציבור. 
ב-1948 נפטר בעיר המלחין האוסטרי פרנץ להאר.
וינר נוישטאדט

היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 1194 על ידי הדוכס האוסטרי לאופולד החמישי, שמימן את בנייתה מן הכופר ששולם לו מאנגליה על מנת לשחרר את מלכם ריצ'רד לב הארי, שהוחזק על ידו כבן ערובה בעיירה האוסטרית דורנשטיין. השם "וינר נוישטאדט" שימש לראשונה כשם מבצר שנבנה בעיר על מנת להגן מפני הונגריה הסמוכה. העיר קיבלה זכויות מיוחדות במטרה לאפשר לה לשגשג.
באוגוסט 1487 המלך ההונגרי מתיאס קורבינוס כבש את העיר לאחר מצור של שנתיים. במאה ה-16 איבדה העיר את מעמדה כעיר מגורי הקיסרים וחשיבותה פחתה.
ב-1751 נוסדה במבצר העיר האקדמיה הצבאית הטרזיאנית, האקדמיה הצבאית הראשונה בעולם.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה וינר נוישטאדט מרכז תעשייתי, פעלה בה שלוחה של מפעל "Rax-Werke" אשר ייצרה מכונות וטילי V-2 ובה הועסקו כ-1,000 עובדי כפייה ממחנה הריכוז מאוטהאוזן. בעקבות היותה מרכז תעשייתי, הופצצה העיר קשות, כ-80% ממנה נהרסו והיא איבדה רבים מתושביה.

תחבורה

וינר נוישטאדט היא אחד הצמתים התחבורתיים החשובים באוסטריה. בעיר ישנם שני נמלי תעופה, אחד צבאי, שהוא נמל התעופה הראשון שהוקם באוסטריה, ואחד אזרחי. העיר מחוברת גם למסילת רכבת ולכביש מהיר. בעיר ישנה גם תעלה, "וינר נוישטאדטר קאנאל", שהייתה אמורה להגיע עד טריאסטה, אולם בנייתה מעולם לא הושלמה.

הקהילה היהודית

תיעוד ראשון בכתב לנוכחות קהילה יהודית בעיר מצוי בצו מ-1239 שהוציא פרידריך השני, דוכס אוסטריה ובו מוטלות מגבלות תעסוקה על בני הקהילה. כפי הנראה מדובר היה בקהילה מאורגנת ולה בית כנסת ובית עלמין. מצבות עתיקות שנתגלו בבית העלמין תוארכו החל משלהי המאה ה-13. בעיר פעל הרב ישראל איסרלן (1390–1460), מחשובי פוסקי ההלכה של יהדות אשכנז וכן לתקופה מסוימת הרב משה תקו מחבר הכתב תמים ובה הלך לעולמו ונקבר. עוד בלט בפעילותו הרב שלום מנוישטאדט שהיה מורם של המהרי"ל, יצחק אייזיק מטירנא ודוסא בן משה "היווני" מווידין. ב-1496 גורשו יהודי העיר על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וב-1497 הוסב מבנה בית הכנסת לכנסייה. ב-1848 התחדשה התיישבות קבע של יהודים בעיר, אך רק ב-1889 הותר להם להקים בית עלמין משלהם, ועד למועד זה נאלצו בני הקהילה לקבור את מתיהם בערים סמוכות.

ספורט

מועדון הכדורגל וינר נוישטאדט משחק מאז עונת 2015/2016 בליגה האוסטרית הראשונה.
עיר בלב מדבר

עיר בלב מדבר (השם המקורי: הרפתקאותיה המתמיהות של משלחת ברסאק, צרפתית: L'Étonnante Aventure de la mission Barsac) הוא ספר שמיוחס לז'ול ורן וכתב (על בסיס כתבי יד של ורן) בנו מישל ורן. הספר יצא לאור לראשונה כסיפור בהמשכים בשנת 1914, ויצא כספר בשנת 1919. הספר מספר על משלחת שיצאה לאפריקה, נחטפה והובאה לעיר מסתורית, הנשלטת בידי עריץ המצויד באבזרים משוכללים.
הספר ידוע בשל תיאוריו של ורן על מכשיר הדומה לטלוויזיה של ימינו, וכן מכונות מוטסות שלא היו באותה תקופה.
התרגום העברי נכתב בידי שלמה סקולסקי, בשנת 1961, ויצא בהוצאת עמיחי.
ליז וייט

ביוגרפיה

וייט נולדה ברות'רהם שבדרום יורקשייר. למדה משחק בבית הספר "Liverpool Institute for Performing Arts".
בשנת 2003 השתתפה בסדרה "מורים" וב-2004 הופיעה בסרטו של מייק לי "וירה דרייק". את עיקר פרסומה קיבלה מהופעותיה בסדרות "חיים על מאדים" ו"אפר לאפר" בהם שיחקה בתפקיד שוטרת שחיה בשנות השבעים והשמונים בהתאמה.
תפקידים נוספים בטלוויזיה היו לווייט בעונה הראשונה של הסדרה "The Fixer" של ITV בתפקיד ג'ס מרסר, אחותו של ג'ון מרסר. בפרק "בגדי המלך החדשים", עיבוד מודרני של ה-BBC לסיפורי ילדים קלאסיים, גילמה את שאנון. באפריל 2011 הופיעה וייט בעיבוד של ה-BBC לרומן "The Crimson Petal and the White".
וייט השתתפה בווידאו קליפ של השיר "Inflatable" של להקת בוש. ב-2012 כיכבה בסרט הקולנוע "האישה בשחור עיבוד לרומן באותו שם בהפקת "האמר פילמס". ביולי 2014 השתתפה בתפקיד מליסה בתסכית "Osiris" בהפקת "Everybodyelse Productions". עוד באותה שנה שיחקה בתפקיד ליזי מוטרסהד בסדרת הדרמה "Our Zoo" של BBC One, על אודות האיש שהקים את גן החיות צ'סטר וההשפעה שהייתה לכך על משפחתו.
בשנת 2010 שיחקה בתיאטרון בתפקיד הבנלי קריצ'פילד במחזה "Spring Storm" מאת טנסי ויליאמס בתיאטרון קוטסלו בלונדון. ב-2011 הופיעה במחזה "A Woman Killed with Kindness" מאת תומאס הייווד בתיאטרון לייטלטון שבתיאטרון הלאומי. ב-2013 שיחקה בתפקיד כפול במחזה "Port" מאת סיימון סטיבנס. ב-2014 גילמה את כריסוטמיס במחזה "אלקטרה" מאת סופוקלס, לצדה של קריסטין סקוט תומאס בתיאטרון האולד ויק שבלונדון.
Deeper and Deeper

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מדונה עצמה, שט פטיבון ואנתוני שיקמין והופק על ידי השניים הראשונים. מבחינה מוזיקלית, השיר הוא שיר דאנס אשר משלב בתוכו גיטרות אקוסטיות וקסטנייטות, בשונה משאר שירי האלבום. 
מבחינה לירית השיר מדבר על תשוקה מינית למרות שיש כאלה שטוענים שהשיר מדבר על אדם הומוסקסואל שמתמודד עם נטיותיו המיניות.

ביקורות

השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה שחשבו כי מדובר באחד מהשירים החשובים ביותר שלה והחמיאו על אווירת המועדונים שבשיר ועל הרעננות שלו. הרולינג סטון הפנו כלפי השיר ביקורת חיובית, ואף כינו אותו כ-"שיר דיסקו טהור".

וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי בובי וודס ונעשה כמחווה לאמן אנדי וורהול ולבמאי האיטלקי לוצ'ינו ויסקונטי ובו היא מגלמת דמות המבוססת על השחקנית והדוגמנית אידי סדג'וויק כמי שיוצאת למועדון לפגוש את החברים שלה ואת בן זוגה.
מדונה ביצעה את השיר בשלושת מסיבובי ההופעות שלה, ביניהם סיבוב ההופעות האחרון, "Rebel Heart Tour".
פלשבק (פסיכולוגיה)

פלשבק (מאנגלית: היבט לאחור; גם: מַעְתָּק לֶעָבָר) הוא תופעה פסיכולוגית, אשר במסגרתה אדם חווה באופן פתאומי חוויה מעברו או אלמנטים מסוימים ממנה. הפלשבק כולל לעיתים קרובות רגשות שהאדם חש בזמן החוויה. 
המושג משמש בעיקר לתיאור תופעה זו כאשר היא מתרחשת באופן שאינו נשלט, או כאשר היא כה עזה עד שהאדם מרגיש כאילו הוא "חי מחדש" את אותו הרגע, והוא אינו מסוגל לאבחן אותו כזיכרון, וטועה בו כמשהו המתרחש בהווה. לכן ניתן לתאר פלשבקים כחוויות אישיות הצצות אל תוך המודעות של האדם, באופן שאינו הכרתי. תופעה זו מתרחשת בדרך כלל ללא קשר למצב בו האדם נמצא בעת שהוא חווה אותה. 
אנשים עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית עשויים לחוות פלשבקים מהחוויה הטראומטית שחוו. פלשבקים אלו עלולים להיות כה מטרידים, עד שהם משבשים את שגרת היום-יום.
קבושון

קבושון (מצרפתית cabochon או cabouchon) היא אבן חן שפניה הוחלקו ולוטשו לכדי צורה מעוגלת או סגלגלה, וזאת בניגוד לאבן חן שלוטשה כך ששטח הפנים שלה מורכב מפאות. הצורה המתקבלת היא בדרך כלל דמוית טיפה, החלק העליון קמור והחלק התחתון שטוח. הכינוי נוצר במאה ה-16 ומקורו מצרפתית עתיקה, caboche, כלומר ראש. ההחלטה ללטש את אבן החן "אַנ קבושון" ("en cabochon" כלומר בצורת קבושון) מתקבלת בדרך כלל כאשר אבן החן אטומה. לעומת זאת, את אבני החן השקופות מקובל ללטש כך שנוצרות פאות על פניהן. גם לקשיות האבן יש השפעה על ההחלטה כיצד ללטש את האבן. אבני חן שקשיותן נמוכה מ-7 בסולם מוס נשרטות בקלות, בייחוד מצורן דו-חמצני (סיליקה) המצוי באבק ובפסולת של תהליך הליטוש. עובדה זו תגרום לירידת ערכן של אבני חן שקופות. במקום זאת מלטשים את האבנים כקבושון, צורה שבה שריטות המצויות על פני האבן מיטשטשות.
מקרה יוצא דופן שבו תועדף צורת הקבושון על פני ליטוש פאות גם באבנים שקופות שקשיותן גדולה מ-7 הוא כשהאבן מציגה תופעת אסטריזם (תופעה אופטית דמוית כוכב קורן) באבנים כמו ספיר קורן או כשהאבן מציגה את תופעת עין החתול (מצרפתית שטויאן – תופעת אופטית דמוית עין חתול על פני האבן), כדוגמת סימופאן. באבנים מסוג זה ליטוש בצורת כיפה מדגיש את התופעה האופטית של הכוכב או של העין שלא ייראו אם האבן תלוטש בצורת פאות.
הצורה המקובלת לחיתוך קבושונים היא סגלגלה. הן משום שהעין האנושית אינה רגישה לעיוותים א-סימטריים קלים בצורה הסגלגלה (וזאת בניגוד לצורת הכדור), והן משום שיחד עם צורת הכיפה יש לאבן צורה מושכת.
התהליך המקובל הוא לחתוך לוח של הסלע הגולמי ואז לסמן את הצורה תוך שימוש בתבנית. בדרך כלל, משתמשים בחרט מאלומיניום לשם סימון זה כי הקווים שהוא יוצר לא נמחקים תוך כדי תהליך החיתוך. את לוח הסלע חותכים קרוב לקו המסומן ואז "מכרסמים" אותו עד הקו. מטרת הכרסום היא לזרז את תהליך עיצוב צורת האבן. הסיבה לכך היא שלהב מסור החיתוך מצופה באבקת יהלומים, בעוד שאת הליטוש מבצעים עם דיסק ליטוש עשוי קרביד הצורן. מסור היהלום חותך מהר ונקי יותר, והמסור מתבלה לאט יותר מדיסק הליטוש.
מהרגע שפיסת האבן נחתכה וכורסמה, נוהגים להרכיבה על ידית המסייעת להמשך התהליך על ידי הדבקת האבן בעזרת שעווה על מוט עץ קטן. אז משייפים את האבן עד הקו, את הקצוות משייפים על מנת ליצור את השיפוע ובסוף מלטשים את חלקו העליון של האבן על מנת ליצור כיפה אחידה.
ביארני בנדיקטסון (ראש ממשלת איסלנד ה-13)

קורות חייו

בנדיקטסון למד משפט חוקתי באוניברסיטת איסלנד ומונה לפרופסור בגיל 24 בלבד. בשנת 1934 הוא נבחר כחבר מועצת העיר של הבירה רייקיאוויק מטעם מפלגת העצמאות, ובשנים 1947-1940 כיהן כראש העירייה.
בשנת 1947 בנדיקסטון מונה לשר החוץ של איסלנד. במהלך כהונתו בתפקיד, איסלנד הייתה שותפה ב-1949 להקמת ברית נאט"ו — כאחת המדינות המייסדות של הארגון. בשנת 1953 הוא עזב את התפקיד, אך היה שר במשרדים שונים עד 1956.
כאשר השמאל עלה לשלטון ב-1956, בנדיקטסון פרש זמנית מהחיים הפוליטיים והחל למלא את תפקיד העורך הראשי בעיתון השמרני המוביל במדינה — "מורגונבלאדיד".
בשנת 1959 מפלגת העצמאות חזרה לשלטון ובנדיקטסון כיהן בממשלתו החמישית של אולאפור תורס כשר המשפטים והכנסייה, שר הבריאות ושר התעשייה. בשנת 1961 הוא נבחר למנהיג מפלגת העצמאות, מה שגרם לתורס (מנהיג המפלגה הקודם) להתפטר מתפקידו כראש הממשלה בספטמבר של אותה שנה. בנדיקטסון נבחר על ידי מפלגתו כראש הממשלה במקומו של תורס.
תורס הסכים לשוב לממשלה מתחילת 1962 וחזר לעמוד בראשה, בעוד בנדיקטסון ויתר על התפקיד וקיבל שוב את שלושת התיקים שבהם החזיק קודם. בבחירות שנערכו ביוני 1963, מפגלת העצמאות שוב זכתה במספר החברים הגבוה ביותר באלת'ינגי — הפעם בהובלתו של בנדיקטסון.
בנדיקטסון כיהן כראש ממשלת איסלנד מ-14 בנובמבר 1963 עד יום מותו בשריפה שפרצה ב-10 ביולי 1970 במעון הקיץ הממשלתי בת'ינגווליר. גם אשתו ונכדו נספו באותה שריפה.
בנו של בנדיקטסון, ביורן ביארנאסון, כיהן כשר המשפטים של איסלנד בשנים 2009-2003. בתו, ואלגרדור ביארנאדוטיר, היא פוליטיקאית, שהייתה נשואה לפוליטיקאי הסוציאל-דמוקרט המנוח וילמונדור גילפאסון (בנם הוא שנספה בשריפה בת'ינגווליר עם סבו וסבתו). בנדיקטסון הוא גם אחי-סבו של ביארני בנדיקטסון - שר האוצר והכלכלה של איסלנד בשנים 2013–2017 וראש ממשלת איסלנד שכיהן מינואר ועד נובמבר 2017.
אוסף המסמכים שלו נשמר בהארכיון העירוני של רייקיאוויק.