google/wiki40b huggingface dataset:
אשר כהן (פסיכולוג)

ביוגרפיה

כהן הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית (1979) ותואר שני בפסיכולוגיה באותה אוניברסיטה (1983). הדוקטורט שלו הוא בפסיכולוגיה מאוניברסיטת אורגון (1987). לאחר שנתיים כפוסט-דוקטורט באוניברסיטת אורגון הוא מונה למרצה בכיר לפסיכולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה ושימש בתפקיד זה בשנים 1989–1993. בשנת 1992 מונה לתפקיד מרצה בכיר במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1999 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2005 לפרופסור מן המניין. כהן כיהן כראש החוג לפסיכולוגיה בשנים 2008–2012 ושימש כיושב ראש ארגון הסגל האקדמי הבכיר של האוניברסיטה. בשנת 2012 מונה לתפקיד רקטור האוניברסיטה. ב-1 בספטמבר 2017 החל לכהן כנשיאה ה-14 של האוניברסיטה העברית.
מחקרו עוסק במספר תחומים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ובהם: קשב, ביצוע מטלות, תפיסה-פעולה ולמידה אימפליציטית ובקשרים שבין מערכת התפיסה האנושית למנגנוני התגובה של האדם, במצבים בהם נדרשת תגובה מוטורית מהירה במיוחד. פרופ' כהן פיתח מודל תאורטי המנבא בהצלחה באילו מצבים ביצוע שתי מטלות במקביל כרוך בירידת יכולת ובאילו לא.
כהן נשוי ואב לשניים.
ויתניה משכרת

מאפיינים

עליו, פירותיו ושורשיו של הצמח רעילים. למרות רעילותו, הצמח משמש ברפואה העממית והאיור ודית מזה 3,000 שנה כצמח מרפא. נחשב על ידי חלק ממרפאי הצמחים כג'ינסנג של הודו. ברפואה העממית מוכר יותר בשם- "אשוואגנדה" שמקורו מהשפה ההודית ופירושו "ריח סוס" (בסנסקריט: אשווא = סוס, גנדה = ריח), וזה משום ששורש הצמח מפיץ ניחוח חזק המזכיר את ריחו של הסוס, ומפה כנראה הדעה באותה רפואה שהצמח נותן כוח ובריאות כמו של סוס.
תמצית הצמח בעלת תרכובות ביואקטיביות רבות, לכן בעלת פעילויות נוגדות חמצון, נוגדות דלקת, והשפעה מווסתת על מערכת החיסון. בתמצית הצמח ומרכיביו הביואקטיביים נעשה שימוש במניעה וטיפול של מחלות רבות כגון: דלקות מפרקים, אין-אונות, אמנזיה, חרדה, סרטן, ניוון נוירולוגי, מחלות לב וכלי דם ועוד.
הצמח הראה תועלת בהתאוששות מפעילות גופנית, כוח שריר וגודל באימוני התנגדות, העלאת מדדי הורמוני המין הזכרי- טסטוסטרון, והפחתה באחוזי השומן.
השם סומניפרה (Somnifera) מקורו מלטינית ומשמעותו "משרה שינה" .

מורפולוגיה

הצמח עשבוני רב שנתי, נמוך בין 35 עד 75 סנטימטר. ענפיו גדלים בצורה רדיאלית מבסיס הגזע. העלים בגוון ירוק עמום, במבנה אליפטי, בדרך כלל באורך של 10–12 ס"מ. פרחיו קטנים בצורת פעמון בצבע ירקרק. הפרי הבשל בצבע כתום עד אדום.

תפוצה

הצמח נפוץ מאוד וגדל בעיקר באזורים יבשים, מאזורים ים תיכוניים דרך אפריקה הטרופית, דרום ומערב אפריקה, עד המזרח התיכון, חצי האי ערב, הודו, סרי לנקה, ודרום סין.
הצמח נמצא כמעט בכל חלקי הארץ ונפוץ מצפון הנגב, מרכז הארץ עד בקעת כנרות והכרמל. נדיר בדרום הנגב, בשומרון ובגליל.
פרס מסך הזהב

היסטוריה

הטקס נערך לראשונה בשנת 1994, שנה לאחר הפיכת הערוץ השני למסחרי, אך לא שודר. לקוראי השבועון ניתנה זכות ההצבעה, למעלה מ-7,000 איש מילאו את שאלון ושלחו אותו בדואר. את מהלך הטקס יכלו לקרוא בעיתון. בשנת 1999 הועבר הטקס לראשונה בשידור ישיר בטלוויזיה, במסגרת שידורי קשת, וזכות ההצבעה על הזוכים נפתחה לכל ציבור הצופים. שיתוף הפעולה הזה, בין "פנאי פלוס" מבית "ידיעות אחרונות" לבין הזכיינית "קשת", נמשך לאורך 6 שנים עד שנת 2005.
בשנת 2006 התגלעו חילוקי דעות בין מארגני הטקס, עיתון "פנאי פלוס", לבין הזכיינית המשדרת, בנוגע לאופי ופורמט הטקס. בעיתון "פנאי פלוס" חפצו במעבר לשידור אינטרנטי, וכן פחת הרצון לשתף פעולה עם גורמי טלוויזיה אותם ראו כמתחרים.
באותה שנה לא התקיים טקס "מסך הזהב" - ומאז לא חודש.
חלי גולדנברג

חייה המוקדמים

גולדנברג נולדה וגדלה בתל אביב, היא האמצעית מבין שלושה ילדים. בשנת 1973 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר. 
לאחר מכן נסעה לניו יורק ולמדה משחק בבית הספר למשחק של סטלה אדלר שבניו יורק ולאחר מכן במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.

דוגמנות

בתחילת שנות השבעים החלה בקריירת דוגמנות והפכה לאחת מדוגמניות הצילום המובילות בישראל בשנות השבעים והשמונים ונחשבה דוגמנית-על. 
במהלך שנות השמונים ושנות התשעים הופיעה בסרטי פרסומות שונים בישראל, בהן סדרת הפרסומות למעדן החלב "מילקי", ל"תלמה", לחברת הסלולר "פלאפון".

משחק

בשנת 1971 בהיותה בת 17, שיחקה בסרט הקולנוע "כץ וקרסו" בבימויו של מנחם גולן. בשנת 1977 השתתפה בסרט "מבצע יונתן" בבימויו של מנחם גולן. את פריצתה כשחקנית קולנוע עשתה בסרט "הלהקה" בשנת 1978. בשנת 1979 שיחקה בסרט "דיזנגוף 99". ובשנת 1981 בסרט "הפחדנים".

בשנות השמונים והתשעים בהיותה אחת הדוגמניות המובילות בארץ הופיעה גם במספר סרטים "השגריר" (1982) בבימויו של לי ריצ'רדס, בסרט "בנות" (1985) בבימויו של נדב לויתן, "מחץ הדלתא" (1986) בבימויו של מנחם גולן, "אבא גנוב 3" (1991) בבימויה של איילת מנחמי ובסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם" (1998) בבימויה של עירית לינור.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 השתתפה במספר סדרות טלוויזיה: "בנות בראון", "אסתי המכוערת", השיר שלנו", "אולי הפעם" (2007) (תפקיד אורח), "עד החתונה" (2008), "חשופים" ו-"האי" (תפקיד אורח). ב-2003 השתתפה בסרט "צעד קטן" בבימויו של שחר סגל. גולדנברג הנחתה תוכנית סגנון-חיים בקשת - "החיים שלנו" (2004).
מינואר 2017 מנחה תוכנית רדיו אישית בשם "גלי חום" ברדיו 103.

כתיבה

גולדנברג הוציאה שני ספרי ילדים - ספרה הראשון "חיוכים", ראה אור באמצע שנות התשעים בהוצאת מעריב. לאחריו הוציאה, בשנת 2004, את ספרה השני, "הנקודות הצבעוניות של פיתי החיפושית" בהוצאת ידיעות אחרונות. כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכמה אנתולוגיות, כגון "פטל", "עכשיו אני כאן" ועוד.
החל משנת 2006 כותבת גולדנברג בלוג באתר "רשימות", כתבה טור אישי ב"ידיעות אחרונות", ומעבירה הרצאות בנושא קשב וריכוז "עדות אישית" "אחת שיודעת".

חיים אישיים

ב-1986 הורשעה בעבירות מס ונידונה למאסר על תנאי בגין אי תשלום דוח על סך 280 ש"ח.
גולדנברג עוסקת בצילום, השתתפה בכמה תערוכות קבוצתיות כמו גם בתערוכת יחיד בשנת 2015 בגלריית "הלובי".
גולדנברג היא חברת הוועד המנהל של ארגון השחקנים בישראל. ביוני 2015 התפטרה מתפקידה, 10 ימים לפני תום הקדנציה, במחאה על התנהלות הוועד המנהל והעומד בראשו כלפי מה שהיא מכנה "הדה-לגיטימציה לתרבות בישראל, שמובילה באגרסיביות פוליטית חסרת תקדים שרת התרבות". היא חברת הנהלת האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
בבחירות לכנסת ה-22 הוצבה במקום ה-95, הלא-ריאלי ברשימת המחנה הדמוקרטי.

משפחתה

גולדנברג הייתה נשואה לאברי גלעד, ולהם בת אחת.
אפל מרטיני

גרסאות דומות

משקה דומה, "ראמפלטיני", הוא העתק של אפל מרטיני, שם במקום הוודקה, מערבבים בו רום.

מקור הקוקטייל

אפל מרטיני הוכן לראשונה בעיירה גלרנד, על ידי ברמן אירי בשם ברי לאוורן בסוף שנות ה-70.

אזכורים בתרבות

בסדרת הקומדיה שני גברים וחצי, מרבה אלן להזמין את הקוקטייל הזה.
טאיתו בטול

מוצאה

משפחתה מצד אביה היו שליטי סמיאן צאצאיו של הקיסר סוסוניוס ששלט במאה ה-17. אביה הראס בטול היילה מרים היה פחות ידוע (למרות שתוארו היה יותר גבוה) מדודה הדג'אזמאץ' וובה היילה מרים שהיה שליט רובה של צפון אתיופיה בשנות ה-40 של המאה ה-19 ויריבו של הקיסר תוודרוס השני.
סבתה מצד אביה הייתה ביתו של ראס גוגסה שהיה חבר בשושלת יג'ו של בני האורומו, שהמירו את דתם מהאסלאם לנצרות וברובה של תקופת השופטים האתיופית היו סגני הקיסרים חסרי-הכח בבירה הקיסרית גונדר. אימה יוובדר הייתה ממשפחת אצולה פשוטה מגונדר. לאחר כישלון ארבעה נישואים קודמים לגנרלים ומושלים, נישאה טאיטו למלך מנליק משוואה בשנת 1883, לימים, מנליק השני, קיסר אתיופיה. לזוג לא היו ילדים מנישואים אלו.

קיסרית אתיופיה

לטאיטו מיוחסת השפעה רבה על בעלה לפני ואחרי הכתרתו לקיסר אתיופיה בשנת 1889. טיטו נחשבת למי שהובילה את הזרם השמרני בחצר הקיסרית, זרם אשר התנגד לעריכת רפורמות והכנסת מודרניזציה למדינה. טיטו הייתה ידועה בחשדנותה כלפי כוונות נציגי מדינות אירופה ביחס לאתיופיה. במיוחד מילאה טיטו תפקיד מפתח סביב משבר הסכם אוצ'ילי. כאשר איטליה פלשה לאתיופיה ממושבת החסות שלה באריתריאה התלוותה הקיסרית טיטו לצבא הקיסרי הכלל אתיופי, שבראשות הקיסר מנליק השני, קיסר אתיופיה לקרב אדווה, קרב אשר הסתיים בתבוסה צורבת לאיטליה הקולוניאליסטית במרץ 1896.
הקיסרית טיטו נודעה באישיותה ההחלטית ובהתערבותה הבוטה בוויכוחים בחצר הקיסרית, דבר שהפך אותה לבלתי אהודה, וזאת בניגוד לבעלה הקיסר שנמנע מלהתערב ולקבל החלטות בוויכוחים שונים. כאשר בריאותו של הקיסר מנליק החלה להידרדר בשנת 1906, החלה טאיטו לצבור כוח פוליטי וחילקה משרות שונות לקרובי משפחתה. מצב זה עורר את זעמם של קבוצות אצילים מגונדר ושוואה, כמו גם את קרובי משפחתו של יורש העצר לכס הקיסרי, ליג' ייאסו, לימים הקיסר ייאסו החמישי.
בשנת 1910 הצליחו הכוחות שהתנגדו לקיסרית טאיטו לסלק אותה מהשפעתה על ידי כך שנוסדה מועצת עוצרים, בראשות הראס טסמה נאדוו, אשר שלטה במקום הקיסר החולה. הקיסרית הורשתה רק לטפל בבעלה הגוסס.
עם מותו של בעלה הקיסר בשנת 1913, ירש את מקומו נכדו ליג' ייאסו. טאיטו נאלצה לעזוב את הארמון הקיסרי באדיס ולגלות לארמון הישן שבהר אינטטו, בקרבת אדיס, ובשכנות לכנסיית מרים הקדושה, כנסייה אותה הקימה שנים קודם, ושם הוכתר בעלה לקיסר אתיופיה.
יש הטוענים שטאיטו נטלה חלק בקשר אשר בסופו הוביל להדחת הקיסר ייאסו החמישי בשנת 1916, ולהכתרת זוודיתו לקיסרית אתיופיה. הקיסרית זוודיתו, אשר בעבר הייתה נשואה לאחיינה של טאיטו הראס וולה בטול, הייתה קרובה אליה מאוד, ואפילו הזמינה אותה לשוב ולהתגורר בארמון הקיסרי באדיס-אבבה. טיטו סירבה להצעה אולם המשיכה לשמש יועצת סתרים לקיסרית החדשה.
טאיטו העבירה את שנותיה האחרונות בארמון שבהר אינטוטו. בשנת 1917 היא ביקשה מהקיסרית זאודיתו רשות לסיים את חייה במחוז גונדר, בקשה שסורבה. 3 חודשים לאחר מכן מתה טאיטו ונקברה לצד בעלה, במנזר ביתא מרים, באדיס-אבבה.
בשנים 1904-1906 הקים הקיסר מנליק השני אכסניה לצליינים אתיופיים בירושלים ברחוב הנביאים. המבנה הוקדש לכבודה של הקיסרית טיטו.
חמשיר

חמשיר הוא שיר קצר והיתולי בחרוזים, שבו חמש שורות (מכאן הָהֶלְחֵם חמש-שיר). השורה הראשונה, השנייה והחמישית חייבות להיות מורכבות משלוש רגליים תלת-הברתיות בעלות אותו משקל, בדרך כלל אנאפסט, והשלישית והרביעית חייבות להיות מורכבות משתי רגליים תלת-הברתיות, גם הן באותו משקל. השורה הראשונה והשנייה מתחרזות זו עם זו, כך השלישית והרביעית, והחמישית עם הראשונה והשנייה, כך שסכמת החריזה היא א,א,ב,ב,א. 
יש הטוענים שמקור הצורה בעיר לימריק שבאירלנד, ומכאן שמו האנגלי של החמשיר, limerick; הסבר אחר לשם הוא שמקורו בצורה שירית דומה ובה פזמון חוזר המסתיים במילה "לימריק".
אופיו של החמשיר הוא היתולי, והעיקרון הוא למצות במסגרתו הקצרה רעיון או נושא. על פי רוב מוצגת בשורה הראשונה דמות, לעיתים קרובות בציון אזור גאוגרפי ("הייתה נערה מאוגנדה"). בהמשך מפותחת אנקדוטה קומית על אודות אותה דמות, והשורה החמישית תהיה בדרך כלל זו שתכלול את שורת המחץ. לעיתים קרובות יכלול החמשיר משחק מילים או צלילים. תת-קבוצה גדולה מאוד של חמשירים הם החמשירים הכוללים תכנים גסים ומיניים.
צורת החמשיר מקושרת בראש ובראשונה לשפה האנגלית. המשורר הבריטי אדוארד ליר מפורסם בחמשירים שכתב במסגרת שירי איגיון שחיבר לרוב. 
העברית אינה מתמסרת בקלות למקצב של החמשיר הקלאסי. את החמשיר הביא לשפה העברית אורי סלע. ספר החמשירים הראשון שלו הופיע אמנם רק ב-1967 ודידי מנוסי הקדים אותו בהוצאת הספר "101 חמשירים" בשנת 1958, אך ההיסטוריה של החמשירים העבריים מתחילה בשנות החמישים בשבועון "העולם הזה". סלע המציא את המילה "חמשיר" והנהיג סוגה ספרותית זו בעברית. הוא החל בפרסום חמשירים באותן שנים ואף ערך מדור שבו כתב חמשיר ללא השורה האחרונה והקוראים התבקשו להשלים אותו. לאחר מכן פרסם בקביעות חמשיר יומי ב"ידיעות אחרונות" וב"מעריב", שבו הגיב על אירועים פוליטיים.
רוני בני

ביוגרפיה

התגייס לצה"ל בשנת 1980 לחיל התחזוקה ושובץ בבסיס הקריה. לאחר קורס קצינים שירת כקצין תחזוקה גדודי וכמ"פ מפקדה בגדוד שריון. בשנת 1985 עבר הסבה לחיל השריון ושירת כמ"פ ובהמשך כסגן מפקד גדוד 430 ("סערה"), בחטיבה 500 (עוצבת כפיר). בין השנים 1990-1988 היה חניך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וסיים תואר ראשון. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם חטיבתי ובהמשך למג"ד בשריון.
בשנת 1993 מונה לסגן מפקד חטיבה בשריון וב-1996 עבר קורס פו"ם בצבא אנגליה. כשחזר לישראל מונה למפקד חטיבה 14, חטיבת מילואים של השריון ובמקביל שימש כמפקד המרכז לאימון מפקדות חטיבה (מאמ"ח) של המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. בשנת 1999 מונה לקצין האג"ם של פיקוד הדרום. בשנת 2002 מונה למפקד בית הספר לשריון ובמקביל שימש מפקד עוצבת בני חיל. בשנת 2005 היה חניך במב"ל ובסיום הלימודים החליף את מיקי בראל כקמצ"ר ועלה לדרגת תת-אלוף. 
פיקד על חיל המשטרה הצבאית במלחמת לבנון השנייה. במהלך המלחמה עלו נגדו טענות על מעשים לא ראויים, כגון קבלת לינה בצימר בצפון כטובת הנאה מצד אחד מפקודיו שציפה לקידום, וניתנה לו נזיפה פיקודית. בהמשך, הועמד לדין על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי בעקבות הדלפה לתקשורת.
לאחר פרישתו מן הצבא, מונה בסוף 2013 למנכ"ל מתחם בתי הקולנוע "סינמה סיטי" בראשון לציון  עד לתאריך אוקטובר 2015.
אדמונד פישר

קורות חיים

אדמונד פישר נולד בשנגחאי, סין ב-1920 לאוסקר פישר, יהודי אוסטרי, ולרנה טפרנוקס הצרפתייה. בגיל 7 נשלח פישר יחד עם שני אחיו הגדולים ללימודים בווה שבשווייץ. בתיכון, למד מוזיקה בקונסרבטוריון בז'נבה. בזמן מלחמת העולם השנייה, למד כימיה באוניברסיטת ז'נבה, שם גם השלים תואר דוקטור בכימיה אורגנית.
בשנת 1950 החל פוסט-דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, ויחד עם אדווין ג. קרבס גילה כיצד הוספת זרחה (PO₄) לחלבונים (זירחון הפיך) מאפשרת ויסות תהליכים ביולוגיים. בשנת 1992 זכו השניים במשותף בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
פישר חבר במועצת הנאמנים הבינלאומית של מכון ויצמן. כמו כן, רחוב בראשון לציון קרוי על שמו.

עבודתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
במהלך מחקריהם של פישר וקרבס, הם הראו שקיימות שתי צורות של הפוספורילאז, צורה פעילה ולא פעילה וכי המעבר ביניהם הוא הפיך. כמו כן, הם גילו את תהליך הזרחון וכי מדובר בתהליך הפיך. במהלך זרחון, קינאז מעביר קבוצת זרחה מ-ATP לחלבון. כתוצאה מהוספת הקבוצה הטעונה יש שינוי של קונפורמציה וכך שינוי של תפקוד החלבון. בהמשך, פוספטאז מוריד את קבוצת הזרחה מהחלבון וכך מפסיק את פעילותו. למעגל זה יש חשיבות רבה בתהליכים רבים בביולוגיה, בין היתר במעבר אותות ובמטבוליזם. על הגילוי של תהליך מפתח זה בביולוגיה פישר וקרבס זכו בנובל.
יוסי כץ (גאוגרף היסטורי)

יוסי כץ (נולד ב-1953 בירושלים) הוא גאוגרף היסטורי ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום חקר הגאוגרפיה, חקר הארכאולוגיה וחקר ידע ארץ ישראל, פרופסור מן המניין במחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן. מכהן גם כראש הקתדרה ללימודי תולדות הקרן הקיימת לישראל ומפעליה באוניברסיטה זו. עוסק בחקר ההיסטוריה המודרנית של ארץ ישראל ומדינת ישראל וכן בחקר קומונות ואוכלוסיות ברחבי העולם. הוא משמש כיושב ראש ההוצאה לאור של הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן.
כץ הוא בוגר ישיבת 'נתיב מאיר' ו'מרכז הרב' והוא ומשפחתו היו מהמשפחות הראשונות שהתגוררו באפרת עם הקמתה ב-1983 ואף היה חבר המועצה ומחזיק תיק החינוך שלה. בשנת 2007 הוא עבר להתגורר בכפר תבור.
כץ מוכר בין השאר בשל התהודה הציבורית שעורר ספרו "רכוש שנשכח: גורל רכושם של קורבנות השואה המצוי בישראל", שחשף את קיומו של רכוש נספי שואה בתחומי מדינת ישראל ותרם להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית לאיתור ולהשבת רכוש קורבנות השואה, וכפועל יוצא להקמת החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה. כמו כן ידוע כץ בשל דעותיו בזכות ההתיישבות בארץ והתנגדותו לרפורמה במקרקעי ישראל.

רכוש נספי שואה המצוי בישראל

בשנת 2007, במסגרת אחד ממחקריו גילה כץ כי קיים רכוש רב בתחומי מדינת ישראל אשר נרכש על ידי יהודים ציונים או כהשקעה עתידית, כאשר רבים מיהודים אלו נספו לאחר מכן בשואה. הדבר שונה מרכוש נספי שואה אשר נמצא במדינות זרות כגון שווייץ, כיוון שכאן יש למדינת ישראל יכולת ואחריות לפעול בנושא. עם זאת התעוררו בעיות רבות בנוגע למציאת רכוש זה. כץ פירט אודות הסוגיה בספרו "רכוש שנשכח: לגורל רכושם של קרבנות השואה המצוי בישראל" שיצא לאור בהוצאת יד-ושם בתחילת שנת 2000.
גילוי זה של כץ עורר תהודה ציבורית רבה בעקבותיו הוקמה וועדת חקירה בראשותה של חברת הכנסת לשעבר קולט אביטל. עורך הדין צבי ברק ופרופסור כץ מונו כיועצי הוועדה. ב-2003 נחקק חוק הנכסים המורה על הקמת החברה לאיתור והשבת נכסי נספי השואה.

הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל

בשנת 2009, התבררה כוונת הממשלה לקיים רפורמה במינהל מקרקעי ישראל, הכוללת העברת קרקעות המדינה ממתכונת של החכרה למכירה קבועה. הנושא עורר דיונים רבים ויצר חזית התנגדות בקרב קצוות שונים במפה הפוליטית. כמו כן נרשמה התנגדות בשל הניסיון להעביר את הרפורמה דרך חוק ההסדרים. כץ, התומך במפלגות הימין, תיאר בהתנגדותו לתוכנית תשתית דתית וימנית לכך, בפסוק התנ"כי "והארץ לא תימכר לצמיתות". לטענתו, עם הקמת הקק"ל בקונגרס הציוני החמישי בשנת 1901, אושר עיקרון בעלותה על האדמות שתרכוש כשייכות לעם היהודי בכללותו. הוא ציין שאף שדוד בן-גוריון ומפלגות הימין תמכו במכירת קרקעות לצמיתות, הרי שמפלגות השמאל והדתיים היוו רוב שמנע זאת. בפועל נמכרו בפשרה קרקעות עירוניות בלבד, שלא סתרו את חזונה של מפלגת הפועלים בנוגע לקרקעות החקלאיות. לטענתו אפשר לערוך פשרה בה תורחב מכירת הקרקעות, אך עם זאת, ייעשה שינוי חוקתי שיאסור מכירת קרקע לזרים. כץ כתב לרב עובדיה יוסף מכתב בעניין זה ונתן הסברים אידאולוגיים לחברי כנסת. על אף ההתנגדות המשמעותית, הרפורמה הופעלה לבסוף.

משפחתו

יוסי כץ נשוי לרותי, לו שישה ילדים ו25 נכדים ומתגורר בכפר תבור שבצפון הארץ. רותי היא נינתו של האדמו"ר ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, איתה חקר כץ את תולדות ההוטרים.
מדרון דיפ

מדרון דיפ הוא מבנה גאולוגי הנוצר בשכבות מוטות בעקבות סחיפה. מדרונות דיפ מצויים על רכסים חד-נטייתים שבהם צד אחד תלול ונטול צורה מסודרת (מתלול) והצד השני, מדרון הדיפ, שצורתו מישורית וזווית השיפוע שלו זהה לזווית נטיית המישור (Dip - זווית הנטייה של המישור יחסית למישור האופקי) של השכבות הבונות אותו (כלומר הוא מקביל להן). הכיוון של מדרון הדיפ מכונה כיוון המישור (strike – כיוונו של קו החיתוך האופקי בין מישור השבירה למישור אופקי דמיוני).

היווצרות

סוגי סלעים מסוימים (בדרך כלל סלעים רכים) נסחפים מהר יותר מסוגי סלעים אחרים. לדוגמה, פצלים מתבלים מהר יותר מאבן גיר. במצבים כאלו יכולה להתבלות כל השכבה של סלע הנסחף בקלות, בעוד שהשכבה של הסלע העמיד יותר תישאר פחות או יותר שלמה. תוצאה של תהליך כזה תהיה משטח שטוח כמעט לחלוטין שהוא גג השכבה העמידה יותר. כשתופעה כזו מתרחשת בשכבות שלא הופעלו עליהם כוחות דוגמת פעילות טקטונית, ולכן נשארו אופקיות, נוצרים הרי שולחן. כאשר השכבות מוטות נוצרים מבנים הקרויים רבדות (cuesta) - כאשר זווית הנטייה אינה גדולה, או מצלעות (hogback) - כאשר זווית הנטייה גדולה מ-30°. הרי שולחן מתאפיינים בפסגה שטוחה, בעוד שרבדות ומצלעות יראו כרכסים כשבהם צד אחד הוא מדרון דיפ והצד השני הוא מתלול.
מדרונות דיפ יכולים להיווצר גם במבנים של סלעי יסוד כדוגמת סילים. כל מבנה גאולוגי מישורי יכול ליצור מדרונות דיפ, כאשר כוחות גורמים לו לנטייה מהמישור האופקי.

מפולות

מדרונות דיפ חשופים למדי למפולות, בשל הנטייה של משטח העובר סחיפה. ליריעות סלעים גדולות יש נטייה להחליק במורד מדרונות דיפ.
אדלגונדה, נסיכת בוואריה

ביוגרפיה

אדלגונדה נולדה ב-19 במרץ 1823 בוירצבורג, שהשתייכה לממלכת בוואריה, ללודוויג הראשון מלך בוואריה ולתרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, והייתה אחותם הצעירה של מקסימיליאן השני, מלך בוואריה ואותון, מלך יוון.
ב-30 במרץ 1842 התחתנה אדלגונדה עם פרנץ, ארכידוכס אוסטריה-מודנה, אולם נולדה להם רק בת אחת בשנת 1848 - אנה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, והיא מתה בגיל שנה.
בשנת 1846 מת חמיה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ובעלה פרנץ עלה לשלטון במקומו. בשנת 1847 מתה מארי לואיז, דוכסית פארמה, ופרנץ ירש ממנה את אזור גואסטלה. במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848, נאלצו פרנץ ואדלגונדה לברוח מהדוכסות, והם חזרו אליה רק שנה לאחר מכן בסיוע אוסטרי.
בשנת 1859 פלשו צבאות צרפת וסרדיניה לדוכסות, כחלק ממלחמת אוסטריה-סרדיניה, ופרנץ ואדלגונדה ברחו בעקבות זאת לווינה. ב-18 במרץ 1860 הודיע ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה, על צירוף דוכסות מודנה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה.
לאחר הדחתם מהשלטון חיו הזוג בעיקר באוסטריה, אולם מדי פעם היו שוהים באחוזתם בבוואריה. בשנת 1875 מת פרנץ בווינה, והוריש את תאריו ונחלותיו לדודנו פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה. אדלגונדה המשיכה לחיות שנים רבות לאחר מותו, וב-28 באוקטובר 1914 מתה במינכן בגיל 91.
נשקיית הקרמלין

היסטוריה

מקורה של נשקיית הקרמלין במחסן הנשק הצארי שהוקם בשנת 1508. הנשקייה שימשה לייצור, תיקון ואחזקה של כלי נשק ושריון. השריונות המפוארים שנוצרו בנשקיה ואיכות העבודה הגבוהה הביא לך שהנשקייה ייצרה גם תכשיטים עבור הצאר. 
בנשקייה עבדו יוצרי הנשק האחים ויאקטין, התכשיטן גאברילה אובדוקימוב והצייר סימון אושאקוב. 
בשנת 1640 החלה הנשקייה לייצר איקונות ופתחה בית ספר לציור. 
בשנת 1711, בעת העברת בירת רוסיה לסנקט פטרבורג, נותרה הנשקייה בקרמלין והמשיכה לייצר כלי נשק ותכשיטים, אולם מרבית האמנים עברו לבירה החדשה, והנשקייה הפכה לבית אוצר עבור האוצרות של בית המלוכה במוסקבה. כמו כן אוחדה הנשקייה עם בית אכסון המרכבות המלכותי, ועם ארון הבגדים המלכותי, ונשמרו בה הכרכרות ובגדי השרד המלכותיים.
בשנת 1806 הורה הצאר אלכסנדר הראשון על הפיכת הנשקייה למוזיאון (הראשון שנפתח במוסקבה). המוזיאון נפתח שבע שנים לאחר מכן.
מבנה המוזיאון הנוכחי הוקם בין השנים 1844–1851 בתכנונו של האדריכל הקיסרי קונסטנטין טון.
לאחר המהפכה הבולשביקית הועברו לאוספי הנשקייה אוצרות שנלקחו ממנזרים ואוספים פרטיים ברחבי רוסיה. חלק מהאוספים נמכרו ברחבי העולם ביוזמת סטלין בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1960 הפכה הנשקייה למוזיאון הרשמי של הקרמלין.
מצר ים

מצר ים הוא מעבר ימי טבעי צר יחסית, המחבר בין שני גופי ים גדולים, ובכך שוכן בין שני גופי יבשה גדולים.
מְצרי ים שוכנים לעיתים בנתיבי ספנות חשובים, ובשל כך מהווים מקומות אסטרטגיים, שהשליטה בהם חיונית למעבר כלי שיט. מסיבה זו התחוללו לא אחת מלחמות שליטה על מְצרים. בנוסף, מיקומם האסטרטגי הביא להתפתחות ערים וערי נמל חשובות, כדוגמת סינגפור במצר מלאקה, גיברלטר במצר גיברלטר, ואחרות.
מצרים חשובים בעולם כוללים את תעלת למאנש המפרידה בין צרפת לבין האיים הבריטיים (תעלת למאנש היא מצר, למרות שהיא נקראת תעלה), מצר גיברלטר המחבר את הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי, הוא שוכן בין ספרד למרוקו, הבוספורוס והדרדנלים המחברים את הים התיכון ואת הים השחור, ומצר מלאקה המחבר בין ים סין הדרומי לאוקיינוס ההודי.
על פי החוק הבינלאומי, כמנוסח באמנת האו"ם, מצרי ים הם נתיבי שיט בינלאומיים, והשיט בהם פתוח לכל כלי שיט מכל מדינה. בהקשר זה ידועה חסימתם של מצרי טיראן על ידי מצרים בימים שלפני מלחמת ששת הימים, שהייתה אחת הסיבות המרכזיות לפרוץ המלחמה.
כיסא שבור

כיסא שבור הוא פסל עשוי עץ מעשה ידי הפסל השווייצרי דניאל ברסט, שנבנה על ידי הנגר לואי ז'נבה. הפסל עשוי מ-5.5 טונות עץ, וגובהו 12 מטרים.
לפסל צורת כיסא גדול, שאחת מרגליו שבורה. הפסל ממוקם למול ארמון האומות בז'נבה שבשווייץ. הפסל הוקם כסמל לדרישה לאסור את השימוש במוקשים.

היסטוריה

את הקמת הפסל יזם פול ורמולן, מייסד ומנהל הסניף השווייצרי של ארגון הנכים הבינלאומי (Handicap International Suisse). הפסל הוקם למול הכניסה הראשית של ארמון האומות (בניין האומות המאוחדות), והוצב באוגוסט 1997 מתוך כוונה שהפסל ישאר במקום במשך שלושה חודשים בלבד, עד חתימת אמנת אוטווה (האמנה על איסור השימוש במוקשים נגד בני אדם) בדצמבר באותה שנה. בעקבות חתימת האמנה על ידי ארבעים מדינה, הפכה האמנה לדין בינלאומי מחייב ב-1 במרץ 1999. יחד עם זאת מדינות רבות לא חתמו על האמנה ולכן הוחלט להשאיר את הפסל במקום. הפסל נותר במקומו עד שנת 2005 עת החל שיפוץ של ארמון האומות. לאחר השלמת עבודות השיפוץ הושב הפסל למקומו ב-26 בפברואר 2007.
הפסל נחשב לרכושו של הפסל עד שנת 2004 עת הפסל העביר את הבעלות ביצירה לארגון הנכים.
קאיס נאשף

ביוגרפיה

נאשף נולד בטייבה, לאם גרמנייה-נוצרייה ולאב ערבי-מוסלמי. בוגר לימודי משחק בבית צבי.

פילמוגרפיה

בשנת 2005 הופיע לראשונה בסרט הקולנוע גן עדן עכשיו בבימוי האני אבו אסעד. הסרט זכה בגלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2006, פרס אמנסטי אינטרנשיונל בפסטיבל ברלין ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לתסריט הטוב ביותר. כמו כן, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. בהמשך אותה שנה, השתתף בסרט אלנבי רומאנס בבימוי יוני זיכהולץ.
בשנת 2006 החל לשחק בסדרת הדרמה פרשת השבוע את דמותו של אמיר אל-נאשף, ובמהלך השנים שיחק בעונה השנייה והשלישית של הסדרה.
בשנת 2007 גילם את עמאד בסרט "בשמיים אחרים" לצד מלאני פרס.
בשנת 2008 השתתף בסרט אמריקאי "גוף השקרים" של הבמאי רידלי סקוט, לצד לאונרדו דיקפריו וראסל קרואו.
בשנת 2012 שיחק בסדרה "אננדה" לצד משה אשכנזי ודנה מודן. בשנת 2015 שב לשחק בעונה השנייה.
בשנת 2013 שיחק בסרט האימה של אהרון קשלס ונבות פפושדו מי מפחד מהזאב הרע לצד צחי גראד וליאור אשכנזי. בנוסף שיחק בסרט הדרמה של יוסי ארצי אושר עטוף בשמיכה לצד הילה וידור ומוריס כהן, ובסרטו של מתן גוגנהיים פרדייז קרוז לצד עוז זהבי וגיל דסיאנו ביטון.
בשנת 2018 זכה בפרס השחקן בפסטיבל הסרטים של ונציה במסגרת "אופקים" על תפקידו הראשי בסרט "תל אביב על האש" בבימוי סאמח זועבי.

חיים אישיים

גרושתו של נאשף היא הבמאית לארה שהד זועבי.
רומן ראדב

קורות חייו

רומן ראדב נולד בדימיטרובגראד ב-1963. ב-1987 התגייס לשורות חיל האוויר הבולגרי כטייס קרב ומילא שורה ארוכה של תפקידים. בין 2014 ל-2016 כיהן כמפקד חיל האוויר בדרגת גנרל מאיור.
לאחר תום שירותו, התמודד ראדב בבחירות לנשיאות כמועמד עצמאי, בתמיכת המפלגה הסוציאליסטית וגבר בסיבוב השני על צֶצְקָה צָצֶ'בָה אשר התמודדה מטעם מפלגת השלטון: אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה בראשות בויקו בוריסוב. הוא החל את כהונתו ב-22 בינואר 2017 והחליף את הנשיא היוצא רוסן פלבנלייב. ראדב ידוע בעמדותיו הפרו-רוסיות המובהקות ובקשריו עם חוגי משטרו של ולדימיר פוטין.
בעקבות תוצאות הבחירות התפטרה ממשלת בולגריה ובראשה בויקו בוריסוב ובמרץ 2017 נערכו בחירות כלליות במדינה, ובעקבותיהן חזר בויקו בוריסוב לכהן כראש הממשלה בכהונתו השלישית. הוא דובר בולגרית, רוסית ואנגלית.
נחמן חזן

הרב נחמן חזן (ר' נחמן מטולצ'ין; 1813–1884, תקע"ד-תרמ"ד) היה תלמידו הקרוב של רבי נתן מברסלב, ושימש כדמות מרכזית בתהליך צמיחתה של חסידות ברסלב באמצע המאה ה-19.

ביוגרפיה

חזן, שסבו היה חסיד של רבי נחמן מברסלב, נולד שלוש שנים לאחר מותו של הרבי ונקרא על שמו. הוא התייתם בילדותו וגודל על ידי דודו בטולצ'ין. דודו, ראובן יוסף מהעיירה הייסן היה בעל נכסים ורבים מחסידי ברסלב נהגו להתאכסן בביתו בדרכם לאומן. בבית דודו, בשנת 1822, הוא פגש לראשונה את רבי נתן מברסלב שהיה בדרכו לארץ ישראל, פגישה שעשתה עליו רושם רב.
לאחר נישואיו הראשונים התגורר בברסלב, עירו של רבי נתן, אולם אשתו הראשונה נפטרה לאחר זמן קצר והוא נישא בשנית ועבר לטולצ'ין. פעמיים בחודש היה נוהג לנסוע לברסלב כדי לשמוע דברי תורה מפי רבו. רבי נחמן מטולצ'ין פרסם את הכרך הראשון של ליקוטי הלכות, ספרו של רבי נתן, בזמן שרבו היה עדיין בחיים. את שבעת הכרכים הנוספים ערך ופרסם לאחר פטירתו של רבי נתן. 
לאחר פטירת רבי נתן מברסלב, עבר רבי נחמן לעיר ברסלב והתגורר שם במשך 18 שנים. אחר כך עבר לאומן והנהיג את קהילת חסידי ברסלב בעיר במשך 18 שנה נוספות. רבי נחמן שימש כבעל תפילה (חזן) בקיבוץ השנתי של חסידי ברסלב בראש השנה בקבר רבי נחמן מברסלב, ומכאן שם משפחתו, חזן. 
רבי נחמן מטולצ'ין נפטר בכ"ו בניסן תרמ"ד (1884) ונטמן בבית הקברות באומן. בנו, אברהם חזן, היה למנהיג הבא של חסידי ברסלב לאחר מות אביו. חתנו, רבי אלתר טפליקר היה גם הוא מחשובי הסופרים ומעבירי המסורת של חסידות ברסלב.