מאיר אוירבך

בפולין

נולד בעיירה דוברי שבמחוז קאליש, אביו היה הרב יצחק איציק אוירבך, שכיהן אז כרב בעיירה. אמו, הענא, נפטרה בינקותו והוא לא זכה להכירה. בגיל 25 נתמנה לרב בעיירת מולדתו, דוברי. לאחר מכן כיהן שבע שנים כרב בעיר קובל שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בשנת תר"ו (1846) נקרא לכהן כרב בעיר קולו (Koło), בה ישב תשע שנים כאב בית דין.
בשנת תרט"ו 1855 עבר לקהילת קאליש, שם עסק ברבנות וגם במסחר, וצבר נכסים. בדרשותיו אל בני קהילתו לא חדל מלדבר על "יישוב ארץ ישראל, שהיא ראשית הגאולה".
היה בקשר עם המקובל רבי ידידיה רפאל אבולעפיה בירושלים ונחשב אחד מתלמידיו.

בארץ ישראל

בשנת תרי"ט (1859) עלה לארץ ישראל, וקבע את מקום מושבו בירושלים. לדבריו רצה "לפרוק מעלי עבודתי בצורכי ציבור וחשקה נפשי אך לחבק תורתינו הקדושה ולשבוע נפשי בצחצחות אורות התורה ותקעתי אוהלי בקדש לשבת בעיר אשר בחר ה' ללמוד וללמד... הקרבתי על מזבח ציון וירושלים כל מחמדי ... בחרתי לשבת גלמוד בארבע אמות של הלכה בקודש ". כשהרב שמואל סלנט היה צריך לנסוע מארץ ישראל, הוא מינה את הרב אוירבך לעמוד במקומו בראש בבית הדין של הקהילה האשכנזית בירושלים, ולאחר חזרתו של רבי שמואל, השאירו בתפקידו זה. מרץ רב השקיע ביסוד הישיבה "אהל יעקב". הרב מאיר אוירבך היה נשיאו של בית הכנסת בית יעקב שבבית כנסת חורבת רבי יהודה החסיד אשר בו דרש תדיר, וכן היה נשיא מוסדות עץ חיים ובית החולים ביקור חולים שהיה ממייסדיו.
כאשר ביקש למנות שוחטים שינהגו לפי מנהגי הרמ"א, פרצה מחלוקת גדולה עם העדה הספרדית, וכנגדו יצא החכם באשי הרב חיים דוד חזן, והמריבה הגיעה עד לחצר הסולטאן הטורקי.
עם עלותו לארץ ישראל היה עד למחלוקות וסכסוכים בין הכוללים, המוסדות שקיבלו וחילקו את כספי התמיכה מהתפוצות. ליישוב הסכסוכים ייסד בשנת תרכ"ו (1866) את "הוועד הכללי כנסת ישראל" ("ועד כל הכוללים") בירושלים, בהשתתפות הרב שמואל סלנט.
במכתב גלוי ששיגר לנדיב משה מונטיפיורי יצא הרב נגד דברי הדיבה שהופצו על היישוב, כי יושבי הארץ הם "עריקים שברחו מארצות אירופה היות שברחו מעבודת הצבא".
לאחר שבשנת תר"ך (1860) נוסדה "חברת יישוב ארץ ישראל", הצטרף אליה הרב צבי הירש קאלישר. הרב מאיר אוירבך כתב דברי הסכמה לספרו של הרב קאלישר "מאזניים למשפט", והצטרף לקריאה לפעולות יזומות לבניין הארץ, אך הסתייג מחידוש הקורבנות שהוצע על ידי הרב קאלישר.
הרב אוירבך כינס בביתו צעירים ירושלמיים והשפיע עליהם שיצאו לעבודות האדמה. בסיועו נרכשה הקרקע שעליה הוקמה השכונה "מאה שערים", וכן השתתף בבניית "משכנות ישראל" נחלת שבעה ועוד. כמו כן קנה מהערבים מגרש גדול, שלימים היה לשכונת בית דוד. היה גם ממייסדי בית הכנסת ישועות יעקב.
אחת מתוכניותיו הקשורות בגאולת הארץ הייתה "החברה לקניית אדמת יריחו". לאחר שניתנה הרשאה מהשלטונות העות'מאניים והקנייה עמדה לצאת לפועל, הופסק המשא ומתן.
מיוחסת לו תקנה שלא לנגן בכלי נגינה בחתונות בירושלים, כנראה לשם חיזוק גדרי הצניעות. מאוחר יותר הוסיף המהרי"ל דיסקין הסבר נוסף לתקנה זו, בשל האבלות על חורבן בית המקדש שיש להחמיר בה בירושלים שהחורבן ניצב לעיני יהודיה כל העת. תקנה זו תוקנה לאחר התפרצות כולרה ומחלות נוספות בירושלים שבהן נספו רבים מאנשי היישוב ובהם רבנים ודמויות ציבוריות אחרות, בהם: הרב משה יהודה לייב מקוטנא, הרב נחום שאדיקר והרב יוסף זונדל מסלנט, והרבנים אליהו ריבלין ויהוסף שוורץ; הסמיכות הביאה להתפתחות אגדה עממית לפיה אסר הרב אוירבך את השימוש בכלי נגינה בחתונות לאחר שאלת חלום שערך בעקבות המגפה.
הרב אוירבך נפטר בירושלים בה' באייר תרל"ח ונקבר בהר הזיתים.
על שמו נקרא רחוב אמרי בינה בשכונת קריית צאנז בירושלים.
תלמידיו היו ממייסדי פתח תקווה. נכדו היה הרב מנחם נתן נטע אוירבך בעל אורח נאמן מראשי המזרחי בירושלים.