כנופיית יואניד

כנופיית יואניד (ברומנית: Banda Ioanid) הייתה קבוצה של חמישה גברים ואשה אחת, כולם אינטלקטואלים יהודים, נושאי משרות בכירות וחברי המפלגה הקומוניסטית הרומנית (אחד מהם אף היה קצין גבוה במשטרה, וגיסו של שר הפנים). הקבוצה ביצעה ב-28 ביולי 1959 את השוד המזוין הנועז ביותר עד אז בארץ קומוניסטית: הם שדדו מכונית משוריינת להובלת כספים של הבנק הממלכתי הרומני בבוקרשט, עיר הבירה. חברי הכנופיה נחשפו ונעצרו, הכסף נתפס והעצורים שחזרו את השוד לעיני המצלמות.
במשפט בדלתיים סגורות נידונו חמשת הגברים לעונש מוות, בעוד האשה נידונה למאסר עולם עם עבודת פרך, מהיותה אם ל-2. הגברים הוצאו להורג בחשאי, ואילו האשה שוחררה כעבור שנים במסגרת חנינה כללית. היא עזבה את רומניה ועלתה בפעם השנייה לישראל לאחר שכבר חיתה בה כמה שנים בשנות ה-40'.

מהלך השוד

ביום 28 ביולי 1959, בשעה 8.00 בבוקר, קבוצה של חמישה אנשים חמושים, ארבעה גברים ואשה אחת, עוטי מסכות וכפפות על ידיהם, תקפו ושדדו מכונית משוריינת שמספרה 53693-B, השייכת לבנק הממלכתי הרומני. מתוך הרכב נגנב סכום של 1,686,000 לאי שווה ערך באותה תקופה לכרבע מיליון דולר אמריקאים.
השוד בוצע במהירות, כשאחד השודדים נעמד בדלת הכניסה של סניף הבנק בשכונת "ג'וּלשט" Giuleşti כדי למנוע יציאת לקוחות, שודד שני החזיק תחת איום באקדח שלוף את נהג המכונית והמלווה שלו, שודד שלישי נשאר ליד הגה רכב המילוט כשמנועו פועל, ושני השודדים האחרונים העבירו במהירות את שקי הכסף מהרכב המשוריין לרכבם. הפעולה ארכה פחות מ-3 דקות ולאחריה השודדים נסו במכוניתם במהירות רבה.
על גדת הדמבוביצה, בקרבת טחנת הקמח "צ'וּרל" Ciurel, השאירו השודדים 130,000 לאי מפוזרים בשטרות קטנים (לאו אחד, חמישה לאי ועשרה לאי). השודדים נטשו את מכוניתם ברחוב ד"ר אניבל תאוהרי (Dr. Anibal Teohari) בשכונת "פנדור", ובתוכה השאירו עוד 213,000 לאי בשטרות קטנים, קשורים בחבילות בעלות נפח גדול. את היתרה - 1,335,000 לאי - הם לקחו איתם.

חשיפת השודדים, חקירתם ומשפטם

חומרת הפשע, והיעלמות מבצעיו מבלי להשאיר עקבות, הביאו להעברת החקירה מהמשטרה לסקוריטטה ולמרות זאת החקירה נקלעה למבוי סתום.
באותו קיץ הופיעו בבוקרשט כרוזים נגד השלטון שנכתבו בכתב יד ושוכפלו. קולונל זמבטי, מנהל מעבדת הגרפולוגיה במינהלת המיוחדת, חבר טוב של אלכסנדרו יואניד, זיהה את כתב יד חברו וממצאי המעבדה אישרו את הבחנתו. החשדות הובאו לידיעתו של שר הפנים, אלכסנדרו דרגיץ', שהתקשה להאמין, אך ציווה להתקין האזנה לטלפון של אלכסנדרו יואניד.
חוקרי הפרשה, שזמן רב בדקו את כל החשודים הפוטנציאליים ולא הצליחו למצוא שום קצה חוט לפיענוח המקרה, החליטו בייאושם לעבור לפעולה סיזיפית של חיפוש מבית לבית, באותו אזור בו נמצאה המכונית. במהלך החיפושים האלה הגיעו לבנין בו התגורר פאול יואניד וזה, כשהבין שמחפשים מבית לבית, התקשר לאחיו, אלכסנדרו, סיפר לו על כך ושאל אם גם באזורו זה קורה. אלכסנדרו ניסה להרגיע את אחיו הצעיר ואמר לו בטלפון, מבלי לדעת שיש עליו האזנה: "תרגע, תהיה שקט, אני כל הזמן ביניהם ועדיין לא גילו דבר והדברים ההם נמצאים במקום בטוח, בעליית הגג של הרשקוביץ', באנכיטה וקרסקו (שם של רחוב בבוקרשט)". לאחר שהאזינו לשיחה זו מיהרו שירותי הביטחון הרומניים לחפש בכתובת הנקובה, בחושדם שמדובר בקשר עם שירות ביון זר ושימצאו במקום בית דפוס מחתרתי, לכן הופתעו מאוד כשמצאו במקום תיבה ובתוכה 800,000 לאי, המסכות וכלי הנשק ששימשו בשוד.
לאחר תפיסת התיבה יצאו החוקרים אל ביתו של אלכסנדרו יואניד, במשכנו לשעבר של השגריר הצרפתי, שם עצרו אותו. אלכסנדרו יואניד הודה במעשיו ותירץ אותם בכך שהכסף נועד לממן את היהודים שרצו לעלות לישראל. גם יתר חברי הכנופיה נעצרו, נחקרו והודו. אלכסנדרו לקח על עצמו את עיקר האשמה ואפילו סיפר שלקח חלק בשוד קודם של בנק בטימישוארה, בתקופה בה היה קצין פעיל במיליציה.
לאחר מעצרם השודדים שחזרו את השוד, לדרישת השלטונות ולעיני המצלמות. ב-23 בנובמבר נערך להם משפט מהיר בדלתיים סגורות וכל חמשת הגברים, כולל אובדיאנו שלא לקח חלק בשוד עצמו, נידונו לעונש מוות. מוניקה סביאנו נידונה למאסר עולם עם עבודת פרך, עונש שהומתק מאוחר יותר ל-25 שנות מאסר.

אחרית השודדים

ב-18 בפברואר 1960 הוצאו הגברים להורג בירייה, בכלא ז'ילבה. מוניקה סביאנו שוחררה בחנינה, ב-1964 ועלתה לישראל, מקום שבו נפטרה ב-1977.

מניעי השודדים

מקורות שונים מייחסים לשודדים מניעים שונים, החל ממניעים ציוניים של קומוניסטים מתוסכלים - וכלה בתאוות בצע והרפתקנות.

המניע הציוני

בשנת 1959 התחדשה העלייה מרומניה והמוני יהודים נרשמו לעלייה. השלטונות הקומוניסטיים של רומניה, שגבו דמי כופר תמורת היהודים שהיגרו - מיהדות העולם, כפו מערכת של תקנות שתכליתן הייתה לגזול את רכוש היהודים העולים לישראל. בנוסף למגבלות החמורות, הן מבחינת משקל והן תוכן התכולה, שהוטלו על מה שיהודים יכלו לקחת איתם, הם גם נדרשו לשלם היטלים ומיסים שונים ומשונים. משפחות יהודיות שגרו בשכירות נדרשו לשפץ דירתם לפני מסירתה לבעליה (המדינה) והשיפוץ היה צריך לעמוד בסטנדרטים גבוהים, ללא קשר למצב הדירה לפני שהללו החלו להתגורר בה. משפחה יהודית שגרה בדירה משלה הייתה צריכה "לתרום" את דירתה למדינה, אך המדינה הייתה מוכנה לקבל את ה"תרומה" רק לאחר שיפוץ יסודי כנ"ל. מוסרי הדירות וכדומה נדרשו לתשלום של אגרות גבוהות, וכן השגת טפסים ואישורים מיוחדים, שניתן היה להשיגם רק תמורת שלמונים לפקידים הנוגעים בדבר. היהודים שנרשמו לעלייה סולקו מיידית ממקומות עבודתם או מלימודיהם, אם למדו במוסדות להשכלה גבוהה, ואקדמאים בעלי-שם אולצו לעסוק בעבודות שחורות, כדי לקיים את עצמם; היו גם כאלה שממש רעבו ללחם.

הסרטים

במועד לא ידוע, בין מעצר השודדים ובין הוצאתם להורג של הגברים, כיכבו חברי הכנופיה בסרט שחזור שבוים על ידי וירג'יל קלוטסקו (Virgil Calotescu) והסקוריטטה, סרט בשם Reconstituirea (השחזור). הסרט הוצג בפני קהלים סגורים של חברי המפלגה הקומוניסטית הרומנית, כאזהרה וכתעמולה נגד הגורמים החתרניים.
ב-2001 יצא אל האקרנים הסרט התיעודי "שחזור", שבוים על ידי איירין לוסטיג, נכדתם של איגור ומוניקה סביאנו. הסרט הזה, מבוסס על דמות השורדת היחידה, מוניקה סביאנו ועדויות שונות שנאספו בעקבות כתבות עיתונאיות.
ב-2004 נוסף הסרט התיעודי השוד הקומוניסטי הגדול של הבמאי הרומני אלכסנדרו סולומון, סרט שזכה בפרסים רבים.
ב-2013, בהפקה משותפת רומנית-אמריקאית-פולנית-איטלקית, יצא למסכים הסרט העלילתי קרוב יותר לירח בבימויו של נאה קאראנפיל.