google/wiki40b huggingface dataset:
עמנואל אבוהב

קורות חייו

עמנואל אבוהב נולד סביב שנת 1555 בפורטו שבפורטוגל. משפחתו הייתה מהמשפחות המפורסמות בספרד הנוצרית, אשר מבני המשפחה הנודעים היו רבי יצחק אבוהב, מחבר הספר "מנורת המאור", ורבי יצחק אבוהב מקסטיליה (1433-1493). בנעוריו הוא התייתם מהוריו, וגדל אצל סבו אברהם אבוהב בנו של רבי יצחק מטולידו. בשנת 1585 הוא עקר לאיטליה על מנת לשוב ליהדותו בגלוי, שם הוא נדד במשך תקופה ממקום למקום.
תקופה מסוימת הוא התגורר בפיזה, שם בשנת 1597 הוא ניהל ויכוח עם מלומד אנגלי. בהמשך הוא עקר לרג'ו אמיליה, שם הוא התוודע למקובל רבי מנחם עזריה מפאנו. תקופה מסוימת הוא התגורר בקורפו, שם הוא התוודע להורציו דל מונטה (Horazio del Monte)‏, שר צבא הרפובליקה של ונציה, אחיינו של הדוכס מאורבינו ואחיינו של חואן בטיסטה דל מונטה, והוא אף התכתב עמו בלטינית ובאיטלקית בשנת 1607 על פירוש האמרה "Humanum est peccare, diabolicum perseverare, angelicum emendare" [אנושי הוא לחטוא, שטני הוא להקשות עורף, מלאכי הוא להיתקן]. בעת שהותו בפרארה הוא ניהל ויכוח עם מלומד נוצרי על תרגומי המקרא הלועזיים, כאשר הוא טען כי רק הנוסח העברי נאמן למקור, וכי התרגומים הלטיניים והיוונים משובשים. בהמשך הוא עקר לספולטו ולמקומות נוספים באיטליה, ולבסוף הוא התיישב בוונציה, שם הוא הוזמן לשמש כ"חכם" מטעם הקהילה היהודית הספרדית-פורטוגלית. 
בין השנים 1515 עד 1625 הוא שקד על חיבורו "נומולוגיה", ושלוש שנים לאחר מכן הוא עלה לארץ ישראל בעקבות בתו גרסיה, אשר החזיקה שם שתי ישיבות, בצפת ובירושלים.

"נומולוגיה"

במסגרת פעולתו למען השבת האנוסים ליהדותם בגלוי, הוא חיבר את חיבורו Nomologia o Discursos legales (נודע בקיצור בשם נומולוגיה). הספר נכתב בשפה הספרדית, והוא שקד על חיבורו כעשר שנים, משנת 1515 עד שנת 1625. הספר נדפס על ידי יורשיו באמשטרדם בשנת 1629, שנה לאחר מותו.
הספר תורגם לעברית על ידי משה אורפילי בשנת 1997 בהוצאת יד יצחק בן צבי והאוניברסיטה העברית.
אבן טופייל

ביוגרפיה

נולד ב-Guadix  שליד גרנדה והתחנך על ידי הפילוסוף הידוע אבן באג'ה. למד פילוסופיה ורפואה בגרנדה והתיידד עם הפילוסוף הנודע אבן רושד. בבגרותו שימש כמזכירו האישי של שליט גרנדה, ומאוחר יותר כוזיר ורופא החצר של אבו יוסוף יעקוב, המלך של שושלת המווחידון. בשנת 1182 פרש מתפקידו והוחלף על ידי ידידו, אבן רושד עליו הוא עצמו המליץ למלך. כחלק מתפקידו כרופא, פרסם בחייו כמה ספרי רפואה חשובים וכמו כן עסק גם באסטרונומיה ופרסם ספרים אף בתחום זה. מת בעיר מרקש שבמרוקו בשנת 1185. בהלוויתו השתתף גם המלך אבו יוסוף יעקוב.

חי בן מקיץ

חיבורו המפורסם ביותר של אבן טופייל הוא ספרו חי בן מקיץ (במקור: חי אבן יקט'אן; حي ابن يقظان) שהתפרסם גם במערב. זהו רומן פילוסופי המספר את סיפורו של ילד פרא אוטודידקט, שחי לבדו על אי בודד, לשם הובא על ידי איילה שגידלה אותו. על האי, הוא מעסיק את עצמו במחשבות ובחקירות פילוסופיות שבעזרתן הוא מגיע לחקר האמת. בסופו של דבר הוא פוגש על האי אדם בשם "אבסל"- אדם שניצל מספינה טרופה וכך הוא מגיע לידי מגע עם הציויליזציה. לאחר המפגש הוא מרצה לאותו אדם את תורתו בדבר הנהגת החברה והנהגת המדינה הרצויה. הוא טוען כי שליט המדינה הרצוי, צריך להיות איש מעלה שיעמוד בסף דרישות מוסריות ופילוסופיות גבוהות ביותר, כך שכנראה שאיש כזה אינו בנמצא. בהיעדר מנהיג ראוי, כל חברה בהכרח תהיה חברה קלוקלת, ולכן ממליץ חי בן מקיץ לפילוסופים ולמבקשי האמת, לפרוש מן החברה- ולחיות חיי התבודדות, שרק הם יוכלו להביאם אל האמת המוחלטת.
הספר זכה לפרסום רב והייתה לו השפעה עמוקה על הספרות הערבית ועל הספרות האירופאית במשך שנים ארוכות והוא המשיך להיות רב-מכר רב השפעה במערב אירופה, גם במאות ה-17 וה-18.
סן אנדראס (סרט)

עלילה

ריי (דוויין ג'ונסון), הוא איש חילוץ והצלה, שלרשותו נזקפות למעלה מ-600 הצלות רשומות. ריי מנסה לשקם את מערכת היחסים שלו עם פרודתו, אמה (קארלה גוג'ינו). דוקטור לורנס (פול ג'יאמטי) מנסה להזהיר את התושבים על רעידת אדמה אכזרית שהולכת לפגוע בשבר סאן אנדראס, אבל אף אחד לא מקשיב לו.
כשרעידת האדמה מכה, ריי נחפז ומציל את פרודתו. חברה החדש של אשתו, שהיה יחד עם ביתם המשותפת של ריי ואמה, בלייק (אלכסנדרה דדריו), נוטש אותה כשזו נלכדת ברכב בחניון במהלך הרעידה, ונהרג מאוחר יותר.
כשבלייק זועקת לעזרה, באים בן ואולי, שני אחים שנפגשו איתה קודם לכן, ומחלצים אותה. היא מצליחה ליצור קשר עם אביה, וזה מבקש ממנה להגיע לנקודה הגבוהה ביותר בסן פרנסיסקו.
כשרעידת האדמה חוזרת, היא גוררת עימה גל צונאמי אדיר. רעידת האדמה הזו נרשמת כגדולה בהיסטוריה, בעוצמה של 9.5 בסולם ריכטר.
לאחר מסע ארוך ומפרך, ריי מצליח להציל את ביתו בלייק, וכן את בן ואולי.
מדרגות פוטיומקין

מדרגות פוטיומקין (אוקראינית: Потьомкінські східці, רוסית: Потемкинская лестница) הוא גרם מדרגות באורך 142 מטרים באודסה, אוקראינה. המדרגות אשר מהוות למעשה את הכניסה הראשית לעיר מכיוון הנמל, הן הסמל הידוע ביותר של אודסה.
מבנה המדרגות יוצר אשליה אופטית, כך שהעומד למרגלותיהן רואה גרם מדרגות אחיד ללא עשרת הפודסטים אשר ביניהן. העומד במרומי הגרם, רואה לעומת זאת את הפודסטים בלבד, כאשר המדרגות עצמן מחוץ לטווח הראייה. בנוסף, למביט מלמטה נראה כי גרם המדרגות ארוך מאורכו האמיתי ושכל המדרגות בו ברוחב אחיד, אף שבפועל המדרגות התחתונות רחבות יותר מהעליונות.

היסטוריה

עד ראשית המאה ה-19 החיבור היחיד בין העיר אודסה, היושבת על מישור ערבתי מוגבה, לבין המעגן שתחתיה היה באמצעות שביל מתפתל או מדרגות מאולתרות העשויות בולי עץ. גרם המדרגות הראשון, שמנה 200 מדרגות, נבנה בשנת 1825. המדרגות בצורתן הנוכחית נבנו בין השנים 1837 ו-1841 מאבן חול שהועברה דרך הים מנמל טריאסטה באוסטריה (כיום באיטליה).
עם הזמן נשחקו המדרגות עקב תהליך סחיפה וב-1933 שופצו תוך החלפת אבן החול בגרניט בגוון אפור-ורדרד שמקורו באזור נהר הבוג הדרומי, והפודסטים כוסו באספלט. עקב עבודות הרחבת נמל אודסה, כוסו 8 המדרגות התחתונות, וכך מספרן כיום הוא 192.
לצידו של גרם המדרגות הוקם בשנת 1906 מסלול פוניקולר, אשר שינע אנשים בין הנמל לבין העיר, וחסך את העלייה והירידה במדרגות. בשנת 1970 הוחלף הפוניקולר בדרגנוע, אך בשנת 1997 בוטל. בשנת 2005 נחנכה במקום מערכת פוניקולר חדשה.
שמו המקורי של גרם המדרגות היה "פרימורסקי" (ליד הים), עד שבשנת 1955, בתקופת ברית המועצות, הוחלף השם ל"מדרגות פוטיומקין" לציון 50 שנים למרד על אוניית הקרב פוטיומקין.
בתחילת שנות ה-90, לאחר עצמאות אוקראינה, הוחזר למדרגות שמן המקורי, אך השם הסובייטי נותר שגור בפי התושבים עד היום.
במרומי המדרגות ניצב פסל ברונזה בדמותו של ארמן עמנואל דו פלסי, דוכס רישליו, פוליטיקאי צרפתי, אשר בשנות גלותו היה ראש העיר הראשון של אודסה, ובהמשך כיהן פעמיים כראש ממשלת צרפת. הפסל הוא המונומנט הראשון שהוקם באודסה אי פעם.

בתרבות

מדרגות פוטיומקין התפרסמו בזכות סרטו האילם של סרגיי אייזנשטיין מ-1925, אוניית הקרב פוטיומקין. באחד מקטעי הסרט נראים חיילי הצאר יורדים במדרגות בשורות מסודרות תוך כדי שהם טובחים באזרחים, ביניהם נשים וילדים, באמצעות ירי רובים.
רגלי

הרגלי בפתיחות שחמט

הרגלי לוקח חלק בפתיחות שחמט רבות, מהסיבה הפשוטה שרק הוא והפרש יכולים לשחק כבר מהמהלך הראשון. ישנן פתיחות רבות שבהן לרגלים חלק חשוב, במיוחד בהגנות. כמה מהן:

צעד ראשון כפול

בצעדו הראשון, לכל רגלי ישנה האפשרות לפתוח בהתקדמות של שתי ערוגות קדימה במקום אחת. לאחר מהלך אחד של הרגלי, לא משנה אם רגיל או כפול, האפשרות הזו מתבטלת. לא ניתן לעשות מהלך זה כאשר יש כלי החוצץ בין הרגלי לבין ערוגת היעד.
רמת קנאב

רמת קנאב (באנגלית: Kanab Plateau) היא רמה באורך 72 קילומטרים בצפון אריזונה בארצות הברית. הרמה, חלק מרמת קולורדו, שוכנת צפונית לגרנד קניון. הרמה שוכנת מערבית לרמת קאיבאב, חלק מהגדה הצפונית של הגרנד קניון, כשביניהן משתרע אגן המכיל את פרשת המים של ערוץ קנאב (Kanab Creek). חלק משטח האגן הוא אזור טבע בראשיתי מוגן הקרוי "אזור הטבע הבראשיתי ערוץ קנאב" (Kanab Creek Wilderness), כשגבולו הצפוני הוא הקניון המכונה "סנייק גולץ" (Snake Gulch - "נקיק הנחש"), והוא מהווה את הגבול הדרום-מזרחי של רמת קנאב.
ערוץ קנאב הוא ערוץ נחל הזורם דרומה ומהווה את הגבול בין מחוזות אריזונה קוקונינו במזרח ומוהאבי במערב. מחוז קוקונינו משתרע גם דרומה לנהר הקולורדו.

תיאור

רמת קנאב הוא רמה בצורת קשת המקיפה את "סנייק גולץ" (Snake Gulch - "נקיק הנחש"), יובל צפון מזרחי של ערוץ קנאב. כיוונה של הרמה מצפון מזרח לדרום מערב, מקביל לכיוון עמק אנטלופ (Antelope Valley ) באריזונה למערב ולדרום מערב.
הנקודה הגבוהה ביותר ברמה היא בצפון מזרח "סידר נוֹל" (Cedar Knoll - מילולית "גבעת הארזים"). סידר נול שוכנת כ-18 קילומטרים מהעיירה פרדוניה באריזונה על כביש 22.

גישה

הגישה העיקרית לצפון רמת קנאב היא מפרדוניה באריזונה הסמוכה לגבול הצפון-צפון מזרח של הרמה. כביש 89A מהעיירה ג'ייקוב לייק בצפון רמת קאיבאב ממזרח לרמת קנאב חוצה את רמת קנאב בחלקה הצפון מזרחי. הכביש מטפס דרך רכס קופר (Cooper Ridge) לתצפית להפברה (LeFevre Overlook) וממנו המרחק לפרדוניה על פני החלק הצפון מזרחי של הרמה הוא כ-14 קילומטרים.
כביש 389 של מדינת אריזונה יוצא מפרדוניה ומקביל לאורך כ-16 קילומטרים לקטע הצפון מערבי של הרמה. קטע בלתי סלול של כביש עמק אנטלופ (Antelope Valley Road ) מתחיל בכביש 389 לצד המזרחי של עמק אנטלופ בגבול המערבי והדרום מערבי של רמת קנאב. כביש 1023, קטע בלתי סלול נוסף מגיע לעד לתחילת שביל המטיילים של קניון הק (Hack Canyon), כ-8 קילומטרים מערוץ קנאב.
כביש סלול נוסף, כביש 22, חוצה את רמת קנאב בכיוון דרום מזרח בכיוון ג'ייקוב לייק. הוא חוצה את הרמה באלכסון, צפונית מזרחית למרכזה. אורך החלק הסלול בכביש הוא 37 קילומטרים והוא מסתיים בקטע בלתי סלול בן 14 קילומטרים מערבית לג'ייקוב לייק. הנקודה הגבוהה ביותר ברמה, סידר נול, שוכנת בקרבת הקילומטר ה-18 בכביש.
אסא קדמוני

בצעירותו

נולד במרץ 1942 וגדל בתל אביב, כתאום למשפחה בת שלושה ילדים. הוריו, גנא, מורה ומנהלת בית ספר, ואריה, עורך דין בפרקליטות המדינה, עלו לישראל מפולין בשנת 1935. בשנת 1956, כשהיו בני 13, אסא ואחיו איתן עזבו את הבית לתיכון החקלאי עיינות. הוא הסתבך בבעיות משמעת ובכיתה י"א עבר לגור כילד חוץ בקיבוץ גבעת חיים. כנער זכה באליפות נוער של הפועל בריצת 1500 מטר.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר קדמוני מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב קדמוני לגדוד 890 כמפקד מחלקה. מפקד כיתה במחלקתו היה מתן וילנאי ואחד החיילים בה היה אסף חפץ. בגיל 22 מונה למפקד פלוגה בגדוד 890. עקב בעיות וסכסוכים עם הממונים עליו הודח מהתפקיד במרץ 1966 ובסוף שובץ כמדריך בבה"ד 1, אולם היה בתפקיד פחות מחודש. במלחמת ששת הימים הוצב בכוח משימה מוצנח באילת שהיה מיועד לצנוח בשארם אל שייח ולתקוף את מוצב התותחים ששלט על המיצר האסטרטגי, ושבגינו החל משבר המלחמה. מטס מטוסי ההצנחה הגיע לשארם אל שייח מיד לאחר שכוח חיל הים בספינות טורפדו נחת בחוף וטהר את המוצב. מפקד הכוח המוצנח אל"ם אהרון דוידי, החליט שאין טעם להצניח את הכוח, שנחת על מסלול שדה התעופה הצבאי של המקום, והשלים את טיהור השטח.
במרץ 1968 השתתף כמ"פ פלוגה ד' של גדוד 71 בקרב כראמה ונפגע בכתפו מרסיסים של הפגזה ירדנית. הוא חזר לצבא אחרי שיקום בבית חולים ומונה למפקד פלוגה בסיירת חרוב והיה שותף במרדפים אחרי מסתננים בבקעת הירדן. בשנת 1970 עזב את הצבא, שוב עקב בעיות ביחסים עם הממונים עליו. קדמוני שירת בצי הסוחר ואחר כך עבד בעוד מספר עבודות מזדמנות. באותה תקופה פגש בעדנה כנעני (זיידמן), שהייתה לחברתו וביוני 1973 החליטו להתארס ונרשמו ברבנות.

לאחר המלחמה

בפברואר 1974 הוא הצטרף למחאה של מוטי אשכנזי נגד הנהגת המדינה בעקבות מחדלי מלחמת יום הכיפורים ובעיקר נגד חיים בר-לב אותו האשים בהזנחת המערך המוצנח של צה"ל, בהקמת קו המעוזים ובשיטת מינויים פסולה של קצינים. בניגוד לחברים אחרים בתנועת המחאה שבקשו את התפטרות הממשלה, קדמוני דרש את התפטרות כל מנהיגי המפלגות. אולם באוקטובר, בעקבות חיכוכים בתוך תנועת המחאה, ותום חסכונותיו עליהם חי בתקופת המחאה, חדל מפעילות מחאה ושב לשירות בצבא הקבע. באוגוסט 1975 שב קדמוני להפגין נגד הממשלה וכנגד הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 והחזיר כמחאה את אות הגבורה שקיבל. בעקבות זאת הותר חוזהו עם צה"ל.
בשנת 1974 עזבה עדנה את קדמוני. בשנת 1975 אושפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שעבר התמוטטות נפשית. הוא אושפז 20 פעמים נוספות במהלך חייו. ברוב שנותיו חי לבד מנותק מחברים וממשפחה. בשנת 1977, בהתערבות שר הביטחון עזר ויצמן, התקבל לעבודה משרדית במשרד הביטחון. בשנת 1998 נפצע קשה בתאונת דרכים. לאחר התאונה מצבו הנפשי השתפר, אך בינואר 1999 התגלה אצלו סרטן גרון וב-7 בפברואר 1999 נפטר. 
בשנת 2006 יצא לאור ספרם של פרופ' ברוך נבו ושל נורית אשכנזי "השיבה מסרפיאום" (הוצאת מעריב), בו מגוללים המחברים את קורות חייו של קדמוני.
ב-27 במרץ 2003 נקרא על שמו רחוב בשכונת כפר שלם בתל אביב.
גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה

ראשית חייו

גוסטב השישי נולד בארמון סטוקהולם. בלידתו הוענק לו התואר דוכס סקונה. הוא היה צאצא של בית המלוכה של משפחת ברנדוט מצד אביו וצאצא של בית ואסה מצד אמו. דרך אמו הוא היה גם צאצא של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
ב-8 בדצמבר 1907, לאחר מות סבו, אוסקר השני, הפך גוסטב אדולף לנסיך הכתר.

מלך

ב-29 באוקטובר 1950, עם מות אביו, גוסטב החמישי, בהיותו בן 67, הפך גוסטב גוסטב השישי למלך שוודיה. באותה עת הוא היה יורש העצר המבוגר ביותר בעולם. המוטו האישי שלו היה "החובה לפני הכל" (בשוודית: Plikten framför allt).
במהלך תקופת מלוכתו, התקיים תהליך של יצירת חוקה חדשה שתחליף את החוקה הקודמת שכוננה ב-1809, שינוי שנכנס לתוקף רק לאחר מותו של המלך. בין הרפורמות שהיו אמורות להיות במסגרת שינויים אלה היה הרעיון של ביטול המלוכה, או לכל הפחות מיתונו של הסעיף בחוקה שאמר "המלך לבדו מושל בממלכה".
איכויותיו האישיות של גוסטב השישי עשו אותו דמות אהודה בקרב עמו ובתמורה אהדה ציבורית זו הובילה לדעת קהל חזקה לטובתה של השארת המלוכה על כנה. מומחיותו והתעניינותו של המלך במגוון רחב של תחומי ידע (אדריכלות ובוטניקה היו רק שניים מתוכם), גרמו לציבור לרחוש לו כבוד, בנוסף לטבעו הצנוע והבלתי פורמלי ולהימנעותו המכוונת מגינוניי פאר והדר. עם זאת, הוכפפה המלוכה למוסדות הדמוקרטים של המדינה. סמכויות נוספות של המלך בוטלו כאשר הושלם תהליך כינונה של החוקה ב-1975.
גוסטב השישי מת ב-1973, עשרה שבועות לפני יום הולדתו ה-91, בבית החולים הישן בהלסינבורג, בקרבת מקום למעון הקיץ שלו בטירת סופירו, לאחר התדרדרות במצב בריאותו שהגיעה לשיאה בדלקת ריאות. את כסאו ירש נכדו בן ה-27, קרל השישה עשר גוסטב, בנו של הנסיך המנוח גוסטב אדולף. מותו של המלך אירע ימים ספורים לפני הבחירות הכלליות. בניגוד למסורת, המלך לא נטמן בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם, אלא בבית הקברות המלכותי שבהאגה, לצד שתי נשותיו המנוחות.

תחומי עניין

למלך יצא מוניטין ברמה לאומית, ברמה בינלאומית ובחוגי משפחתו של "פרופסור מקצועי חובב". גוסטב השישי אדולף היה ארכאולוג מסור ובמסגרת המחקר שניהל ב-1958 בבוטניקה, הוא שהה באקדמיה הבריטית. גוסטב השישי אדולף השתתף במשלחות ארכאולוגיות בסין, ביוון, בקוריאה ובאיטליה והוא הקים את מכון המחקר השוודי ברומא. בדצמבר 1934 ביקר, כנסיך הכתר, בארץ ישראל ובעבר הירדן וסייר באתרים ארכאולוגיים בירושלים, ביריחו, בפטרה ובעמאן. הוא גם סקר את המפעל הציוני וביקר בתיאטרון הבימה בתל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
ברשותו של המלך הייתה ספרייה שהכילה כ-80,000 ספרים ובאופן יותר מרשים, הוא קרא את רובם. הוא גילה עניין בספרות מקצועית על ההיסטוריה של סין ושל מזרח אסיה. לכל אורך חייו הוא התעניין במיוחד בהיסטוריה של התרבות האנושית. תחום העניין הנוסף שלו היה בוטניקה והוא התרכז בפרחים ובגינון. הוא נחשב למומחה בפרח הרודודנדרון. במעון הקיץ שלו בטירת סופירו, הוא יצר את אחד מאוספי פרח הרודודנדרון הנאים ביותר.
כמו בנו, הנסיך בריטל, גילה המלך עניין רב בספורט. הוא נהנה לעסוק בטניס, בגולף ובדייג.
ממלכת גרנדה

ממלכת גרנדה הנוצרית

לאחר הכיבוש הקסטיליאני ב-2 בינואר 1492, הפכה ממלכת גרנדה להיות חלק מכתר קסטיליה. משהפכה ממלכת גרנדה לחלק מכתר קסטיליה שינו המלכים הקתולים את סמלם ואת סמל הממלכה וקבעו במקום הסמל המוסלמי את סמל הרימון - כתרגום שמה של הממלכה בספרדית. סמל זה שולב בסמלם של המלכים הקתולים, והוא קיים כחלק מסמל ספרד עד היום.
העיר גרנדה, לאחר הכיבוש הנוצרי, נכנסה לשלב של התנוונות בשל אובדן המעמד הפוליטי לאחר הכיבוש, התנוונות שלוותה בירידת החשיבות הכלכלית של העיר. גילוי אמריקה הפך עוד יותר את גרנדה לאזור משני בחשיבותו, ואת מקומה לקחה העיר סביליה שהפכה לעיר החשובה לא רק באנדלוסיה אלא בכל ספרד. עם זאת, תפקידה המנהלתי של גרנדה היה מצוין כיוון שהיא קיבלה ייצוג בקורטס (פריבילגיה שלה זכו רק עוד 17 ערים), לקתדרלה שלה ניתן מעמד של מושב הארכיבישוף, ומיקומה בהיררכיה המשפטית במדינה היה ניתן להשוואה רק עם זה של ואיאדוליד עם הקמת הנציגות המלכותית של גרנדה (סוג של בית משפט עליון בכתר קסטיליה) עם סמכות שיפוטית על חצי מכל שטחה של כתר קסטיליה.
בעיות האינטגרציה הדתיות והאתניות של המוריסקוס עם האוכלוסייה הנוצרית הוותיקה (שהפכה להיות האוכלוסייה הדומיננטית) הביאו בשנת 1568 לפריצת מרד המוריסקוס. מרד זה דוכא באכזריות והביא לתפוצתם של המוריסקוס לשאר חלקי קסטיליה וכן למושבות מעבר לים. הסוף לנוכחותם של המוריסקוס בספרד הגיע בצורת גירוש המוריסקוס מספרד בשנת 1609.

היישוב העירוני

עיר הבירה, גרנדה, הפכה במאות ה-14 וה-15 לאחת הערים המשגשגות ביותר באירופה לאור משבר ימי הביניים המאוחרים. היא הייתה מרכז מסחרי ותרבותי מהשורה הראשונה והגיעה למספר 165,000 תושבים. באזור אלבאיסין חיו האמנים ושאר האוכלוסייה שכנה בדרום העיר, שם היו תעשיות, בית המכס והמדראסה שנבנתה על ידי יוסוף הראשון בשנת 1349. כיום נשארו מספר שרידים כגון, האלקאיסריה, חצר הפחם, והדרכים הישנות אשר קיימות עד לשער העתיק של ביראמבולה.
ערים אחרות בעלות חשיבות היו אלמריה, אם כי תקופת הזוהר שלה הייתה במאות ה-11 וה-12, בתקופתם של הטאיפות מאלגה, גואדיקס ובאסה (Baza). מחוז אלפוחראס, אשר אומנם לא היה עיר בעלת חשיבות, היה אזור מאוד מאוכלס ובעל חשיבות כלכלית גבוהה לממלכה, חשיבות שנשארה עד לפרוץ מרד המוריסקוס ב-1568, ושלאחריו רוב האוכלוסייה המוסלמית באזור גורשה ממנו.

הנצחה לכבוד המילניום

בשנת 2013 מלאו אלף שנים לייסוד ממלכת גרנדה, נשיא הקהילה האוטונומית של אנדלוסיה, מנואל צ'אבס, יזם את ציון התאריך כהפגנה של העושר התרבותי שגרנדה פיתחה במהלך השנים.
סיטוס אינברסוס

השפעה על האנטומיה

ההפרעה משפיעה על כל האיברים בתוך בית החזה והבטן. ברוב המקרים האיברים ממוקמים באופן הפוך במישור הסגיטלי (החיצי) של גוף האדם (מישור דמיוני החוצה את גוף האדם לשניים). הלב ממוקם בצד ימין של בית החזה, הקיבה והטחול נמצאים בצד ימין של הבטן, ובעוד שהכבד וכיס המרה נמצאים בצד שמאל. הריאה השמאלית מחולקת לשלוש אונות והריאה הימנית מחולקת לשתי אונות (בניגוד למצב הרגיל). כלי הדם, העצבים, נימי הלימפה והמעיים הפוכים אף הם.

משמעויות נוספות

סיטוס אינברסוס היא לרוב הפרעה תורשתית רצסיבית, אולם היא יכולה לעבור באופן רצסיבי בתאחיזה לכרומוזום X או להיווצר אצל תאומי ראי.
לרוב אנשים בעלי סיטוס אינברסוס יכולים לחיות חיים שגרתיים ובריאים, ללא סיבוכים רפואיים עקב מצבם הייחודי. אולם, אצל 5 עד 10 אחוזים מבעלי ההפרעה, מתלווה אל סיטוס אינברסוס גם מום לב מולד.
אוון סמית

אוון סמית (באנגלית: Owen Smith; נולד ב-2 במאי 1970) הוא פוליטיקאי בריטי חבר מפלגת הלייבור. הוא מייצג בפרלמנט של הממלכה המאוחדת את מחוז פונטפריד' בדרום ויילס. התמודד בבחירות שנערכו ב-21 בספטמבר 2016 על מנהיגות מפלגת הלייבור נגד היו"ר המכהן, ג'רמי קורבין, והפסיד בהן.
ראובן דינאל

ראובן דינְאֵל (22 באוקטובר 1956 - 26 בפברואר 2016) היה איש המוסד ודיפלומט ישראלי. כיהן כשגריר ישראל באוקראינה.

ביוגרפיה

דינאל נולד ב-22 באוקטובר 1956 בווילנה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית (כעת בליטא) להורים שהגיעו לעיר לאחר אווקואציה במהלך מלחמת העולם השנייה מאודסה ומקומארנו. בשנת 1969 עלה עם הוריו לישראל והמשפחה התיישבה בחיפה. בסיום שירותו הצבאי, שאותו עשה באמ"ן, למד מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, ולאחר מכן שירת במוסד.
בתחילת שנות ה-90 הצטרף למשרד החוץ ונשלח לרוסיה, שם היה יועץ בשגרירות הישראלית וראש שלוחת המוסד במוסקבה. בשנת 1996 הוכרז כאישיות בלתי רצויה ברוסיה וגורש ממנה לאחר שנחשף כי קיבל תצלומי לוויין מסווגים של המזרח התיכון מקצינים רוסים. עם שובו לארץ שירת ב"נתיב", שהייתה אחראית על העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר כראשה האחרון.
בשנת 2003 מונה על ידי שר התחבורה אביגדור ליברמן לממונה על הקמת מסוף הכרמל בנמל חיפה, ולאחר מכן לסמנכ"ל חברת נמלי ישראל. בשנת 2009 אישרה הממשלה מינויו לשגריר הישראלי הראשון בטורקמניסטן, אולם טורקמניסטן העבירה מסרים לישראל כי היא אינה מוכנה לקבל אותו בשל שירותו במוסד. בין השנים 2014-2011 היה שגריר ישראל באוקראינה.
נפטר ב-26 בפברואר 2016 אחרי מאבק במחלת הסרטן. ראובן השאיר אחריו אישה - אלונה ושלושה ילדים.
קארלו רוציני

קארלו רוציני (באיטלקית: Carlo Ruzzini; ‏ 11 בנובמבר 1653 - 5 בינואר 1735) היה הדוכס ה-113 של ונציה. רוציני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בשנת 1732 ועד פטירתו.

קורות חיים

רוציני נולד בוונציה למרקו רוצינו וקתרינה צנו. רוציני היה בכור הבנים במשפחתו - שהייתה משפחת אצולה ותיקה ועשירה.
רוציני שירת את לה סרניסימה כדיפלומט בתקופה קשה בה איבדה הרפובליקה שטחים רבים לטובת האימפריה העות'מאנית. הוא החל את הקריירה הציבורית שלו בגיל 26, עת התמנה לנהל את הארסנאלה של ונציה (המספנות של העיר). החל משנת 1691 כיהן כשגריר הרפובליקה במדריד, ולאחר תום כהונתו, בשנת 1698 עבר לווינה לכהן בה כשגריר. רוציני ייצג את ונציה במהלך המשא ומתן בעת חתימה על הסכם קרלוביץ בין השנים 1698–1699. בשנת 1706 התמנה לשגריר הראשון של ונציה בהאג, וב-1707 עבר לאיסטנבול לכהן כשגריר הרפוליקה בחצר הסולטאן. בשנת 1712 השתתף כנציג ונציה בדיונים על הסכם אוטרכט. בסיום הלוחמה בין ונציה והאימפריה העות'מאנית בין השנים 1714–1718 השתתף רוציני בדיונים על שלום פוז'ארוואץ ביולי 1718 אשר הביא לסיום הלוחמה. לאחר החתימה על הסכם השלום (בו נאלצה ונציה, המפסידה בלוחמה, לוותר על שטחים רבים), נותר רוציני כשגריר באיסטנבול, אולם חלה ונאלץ לשוב לוונציה. 
רוציני היה מועמד לבחירה לתפקיד הדוג'ה בשנת 1722 אולם הובס על ידי סבאסטיאנו מוצ'ניגו. לאחר מותו של מוצ'ניגו, בשנת 1732 נבחר רוציני לתפקיד ברוב של 40 מתוך 41 קולות הבוחרים.
במהלך כהונתו שמרה ונציה על נייטרליות ונמנעה מלהצטרף לסכסוכים צבאיים באירופה.
מארי-פראנס בה

מארי-פראנס בה (בצרפתית: Marie-France Banc; ‏1876, פלה (צר')‏ - 1965, סן-פליסיין (צר')) הייתה נזירה נוצריה קתולית וחסידת אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

בה נולדה בפלה שבמחוז ארדש בדרום-מזרח צרפת. ב-1893 החלה חניכות דתית וקיבלה את השם "האחות מארי של המלאכים" (Sœur Marie des Anges). לאחר לימוד במספר מוסדות לימוד קיבלה תעודת הוראה. בין השנים 1927–1945 פיקחה על קהילה דתית במחוז ארדש. היא הייתה מורה בבית ספר שבמנזר סן-ז'וזף בסן-פליסיין ובשנת 1942 קיבלה לידיה את ניהול בית הספר שבמנזר.

פעילותה בתקופת השואה

בדצמבר 1942, כחודש לאחר כיבוש האזור על ידי גרמניה, קיבלה בה למנזר שני ילדים יהודים, הנרי (בן 10) ודניס (בן 6) אמזל, והסתירה אותם מפני הגרמנים ומפני הז'נדרמים הצרפתיים ששיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש הגרמניים במצוד אחר יהודים. היא העניקה להם טיפול מסור וחינוך, מימנה את שהותם במנזר והגנה עליהם עד השחרור. הוריהם של הילדים, מהגרים יהודיים ממזרח אירופה שחיו בפריז עד הכיבוש הנאצי ואחריו עברו למרסיי, מצאו מקלט בכפר אף הם, והילדים היו מבקרים אותם בימי א'. תודות לפועלה של בה, שרדו שני הילדים את השואה ובסיומה התאחדו עם הוריהם.

הנצחה

בשנת 2001 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. 
בשנת 2009 נחנך לוח זיכרון לבה על קיר הבית בו נולדה בפלה, בטקס בהשתתפות ראש העירייה.
קדמה (סרט)

עלילה

אנקה, מנדל ואלכס הם ניצולי שואה ממזרח אירופה שנפגשים באניית המעפילים "קדמה", שהגיעה לחופי ארץ ישראל בשנת 1948. יחידת פלמ"ח נאבקת בשלטונות הבריטים, שמנסים לגרש את האנייה, ומספר ניצולים מצליחים להגיע לחוף. הקבוצה עוברת מסע אל המחנה שממנו יצאו לאחד הקרבות, במהלכו הם עוברים דרך כפר ערבי שתושביו ברחו. אנשי הפלמ"ח לומדים להכיר, באמצעות אנקה, מנדל ואלכס שמצטרפים אליהם למסע, את התלאות שעברו המעפילים, למרות שאינם דוברים את שפתם. במהלך המסע הקשה נוצרת קרבה ביניהם, וביחד הם מגיעים אל קרב קטלני בדרך לירושלים.

ביקורות ופרסים

בסרט מוצגת מלחמת העצמאות באופן ביקורתי, וגיתאי מספר בו מחדש את המיתוסים הסובבים את הקמתה של מדינת ישראל. מתואר מסעם הקשה של פליטי השואה, שמגיעים לישראל ומוכנסים מיד לתוך הקרבות להקמת המדינה. הסרט התקבל יחסית בקרירות בישראל, אך השתתף בהצלחה בפסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם פסטיבל סאו פאולו בברזיל, ופסטיבל קאן בצרפת.
הסרט היה מועמד למספר פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע לשנת 2002: מועמדות לשחקן המשנה הטוב ביותר ליוסוף אבו ורדה; העיצוב האמנותי לאיתן לוי; הפסקול לאלכס קלוד וישראל דוד; ועיצוב התלבושות ללאורה שיים-דינולסקו, שגם זכתה בפרס.
אליעזר רובינשטיין

חייו

אליעזר רובינשטיין נולד בליטא ב-1926, ובגיל שבע עלה לארץ ישראל עם הוריו. למד בישיבה ואחר כך בגימנסיה אוהל שם ברמת גן. למד לימודי תעודת הוראה במכללת לוינסקי לחינוך. החל ללמד בבנימינה, לחם במלחמת העצמאות ואחריה לימד בבית הספר יהלום שברמת גן, שם הורה עשר שנים.
ב-1958 החל אליעזר רובינשטיין ללמוד בחוג החדש ללשון עברית של אוניברסיטת תל אביב, ששכנה באותם ימים באבו כביר. ב-1962 סיים את התואר הראשון. ב-1965 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים.

פועלו ומחקרו

בשנת 1968 קיבל רובינשטיין תואר דוקטור. הדיסרטציה, "המשפט השמני בעברית של ימינו", ראתה אור בשנת תשכ"ט כספר, שנהפך לנכס צאן ברזל להכרת התחביר בעברית המודרנית.
לימד באוניברסיטת תל אביב מ-1968. ב-1985 היה לפרופסור מן המניין. כיהן כראש החוג ללשון עברית בשנים 1979-1975, 1985-1983 וב-1989.
אליעזר רובינשטיין היה הראשון שניתח סמנטית ותחבירית בעזרת טכניקות עבודה מודרניות את שפת המקרא. הוא הצביע על התמורות שחלו בה וגלגולה לעברית בת ימינו. מאמריו בנושא הם מסד לבלשנות המקראית. את רעיונותיו העלה על הכתב במאמרים רבים בכתבי עת שונים ובספרו משנת 1980: "העברית שלנו והעברית הקדומה".