google/wiki40b huggingface dataset:
אונונניום

רקע

עד לשנת 2016, הוכנו במעבדה בוודאות כל היסודות עד אוגאנסון, היסוד 118, המסיים את השורה השביעית בטבלה המחזורית. מאמצי הכימאים החל משלב זה הוא לייצר את היסוד המתחיל את השורה השמינית - היסוד ה-119.

תכונות משוערות

המדענים משערים שאי שם בתחילת השורה השמינית של הטבלה המחזורית נמצא אי של יציבות - דהיינו יסודות יציבים בעלי מחצית חיים ארוכה יחסית. (וזאת בניגוד לכל שאר היסודות הכבדים המוכרים כיום).
כמו כן סביר שהאונוניום יהיה מתכת אלקלית, לאור מיקומו בטור הראשון של טבלת היסודות. יסוד זה משוער כיסוד רדיואקטיבי, המיוצר רק על ידי היתוך גרעיני.
לזאת שניצחה

סינגלים וקליפים

לפני שיצא האלבום לאור, יצאו ממנו שלושה סינגלים. לכל סינגל יצא ווידאו קליפ מלא, וב-6 בספטמבר 2017, העלתה בן זקן את כל שירי האלבום לערוץ היוטיוב שלה.

לזאת שניצחה

הסינגל יצא לאור ב-12 בפברואר 2017, כסינגל הראשון והפותח מן האלבום. בן זקן הודיעה כי הוא יפתח את האלבום החדש שעתיד לצאת בהמשך השנה. הווידאו קליפ הנלווה שיצא לסינגל זכה להצלחה רבה, ונכון למרץ 2019, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה כ-24.3 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לווידאו קליפ השלישי הנצפה ביותר של בן זקן. בווידאו קליפ ניתן לראות את בן זקן קמה לצלצול הטלפון, נוסעת מהבית ולבסוף חוזרת ומגלה שהחבר שלה בגד בה עם מישהי אחרת. השיר הגיע למקום ה-16 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז.

רציתי

לאחר שהוציאה את "לזאת שניצחה", הודיעה בן זקן כי הסינגל השני מהאלבום יקרא בשם "רציתי". לאחר מכן, ב-13 ביוני 2017, יצא הסינגל לאור. באותו תאריך יצא לאור גם הווידאו קליפ אשר צולם בבר עם קאובויים, בסגנון של המערב הפרוע. הווידאו קליפ צבר למעלה כ-20.6 מיליון צפיות נכון למרץ 2019 והפך לאחד מהנצפים ביותר של בן זקן. יומיים לפני שהוציאה את הווידאו קליפ התבשרה בן זקן כי היא הערוץ הנשי הנצפה ביותר בישראל. השיר הגיע למקום ה-9 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז, במצעד של כאן גימל הגיע השיר למקום ה-2.

כולם באילת

כשהוציאה בן זקן את שני הסינגלים "לזאת שניצחה", ו-"רציתי", הודיעה כי הסינגל השלישי מן האלבום עתיד לצאת. לאחר מכן פירסמה בן זקן בפייסבוק את הווידאו קליפ, ואז הוא הועלה לערוץ היוטיוב שלה. רבים השוו את הווידאו קליפ של השיר לווידאו קליפ של שרית חדד, עם שירה "לא תודה". שניהם צולמו בבית מלון, ובשניהם ניתן לראות אנשים אשר מכניסים פתקים ודברים מתחת לדלתות המלון.

צועקת

ב-12 בספטמבר 2017, הוציאה עדן בן זקן את הסינגל הרביעי והאחרון "צועקת", מתוך האלבום. השיר הגיע אל המקום ה-3 במצעד של רדיו אמצע הדרך, וה-10 במצעד השבועי של גלגלצ. במצעד סוף השנה של גלגלצ, הגיע השיר אל המקום ה-25. האודיו של השיר ביוטיוב זכה להצלחה נאה, כאשר צבר למעלה מ-2.4 מיליון צפיות.
גורגו, מלכת ספרטה

ביוגרפיה

גורגו הייתה בתו של קלאומנס הראשון מלך ספרטה, ושל אשה לא ידועה. על ילדותה לא ידוע דבר.
רוב מה שידוע עליה הוא אגדות שאמינותן ההיסטורית שנויה במחלוקת. האזכור הראשון שלה הוא כאשר אריסטגורס ממילטוס הגיע אל ספרטה בבקשה לתמוך במרד האיוני. קלאומנס סירב בנימוק שהמרחק גדול מדי. הרודוטוס מספר שאריסטגורס לא התייאש, והתגנב אל ביתו של קלאומנס ובנוכחות גורגו שהייתה בת תשע שנים ניסה לשחד את קלאומנס. הוא העלה את הסכומים עד שקלאומנס שקל להיענות להצעה. אולם גורגו פנתה אל אביה ואמרה: "אבא האורח יכשיל אותך אם לא תלך מזה." קלאומנס נהנה מפקחותה של בתו ודחה את ההצעה. פלוטרכוס מוסר סיפור אחר על פי אשה זרה הצהירה פעם בפניה של גורגו שנשות ספרטה הן היחידות ששולטות בגברים שלהן. גורגו השיבה לה "כן, אנחנו היחידות שיולדות גברים."
קלאומנס הודח לבסוף בידי אחיו לאונידס, וקלאומברוטוס. הוא התאבד בכלאו, ולאונידס הפך למלך. הוא נשא לאשה את גורגו שהייתה אחייניתו למחצה, והיא ילדה לו את פליסטרכוס. הרודוטוס מוסר אגדה על פיה כאשר דמרטוס רצה לדווח לספרטנים על פלישתו הקרבה של חשיארש הראשון מלך פרס, הוא כתב את הדברים על לוח וכיסה אותו בשעווה כדי שהשומרים הפרסיים לא יגלו את מה שכתוב עליו. הספרטנים לא הצליחו לפענח דבר, עד שגורגו יעצה להם לגרד את השעווה, וכך העבירו הספרטנים את הבשורה ברחבי יוון.
מבחן טיורינג

מבחן טיורינג הוא כינוי למבחן שהציע אלן טיורינג בשנת 1950, במאמר שפרסם בכתב העת Mind, כמדד אפשרי למידה שבה יש למכונה כלשהי אינטליגנציה. במקור טיורינג כינה מבחן זה "משחק החיקוי" (The Imitation Game). המבחן נעשה בדרך הבאה: חוקר מקיים דיאלוג בשפה טבעית עם שני גורמים סמויים מעיניו, האחד אדם והשני מכונה. אם החוקר אינו מסוגל לקבוע בביטחון מי האדם ומי המכונה, אזי המכונה עברה בהצלחה את המבחן. כדי לפשט את המבחן, הוא נערך בערוץ תקשורת טקסטואלי בלבד.
טיורינג הציע מבחן זה כתחליף לשאלה הטעונה רגשית והעמומה במקצת, "האם מכונות מסוגלות לחשוב?" (שאלה שאליה התייחס מאוחר יותר מדען המחשב אדסחר דייקסטרה, ואמר "השאלה האם מחשב יודע לחשוב דומה לשאלה האם צוללת יודעת לשחות", וגם טיורינג עצמו ציין שהיא "כה חסרת משמעות שאין טעם לדון בה").
קשה לצפות מתי תהיה מכונה שתעבור את "מבחן טיורינג", אך בגרסה מוגבלת של מבחן זה, שבה השאלות מוגבלות לתחום צר מסוים, ניתן להצביע כבר היום על תחומים שבהם יכולתו של המחשב אינה נופלת מזו של האדם (אם כי ניתן לטעון שגם מצב זה אינו מהווה הצלחה במבחן טיורינג). דוגמה לתחום כזה היא משחק השחמט, שבו תוכנת השחמט כחול עמוק של IBM ניצחה את גארי קספרוב בשנת 1996, גדול השחמטאים אז. דוגמה עם תחום מעט יותר רחב היא הצלחתו של המחשב ווטסון (Watson) בשעשועון הטריוויה ג'פרדי! (!Jeopardy) (הגרסה המקורית האמריקאית ל"מלך הטריוויה" ששודרה בישראל).
הפילוסוף ג'ון סרל מתח ביקורת על "מבחן טיורינג", בטענה שאינו מלמד דבר על יכולתה של המכונה להבין. להמחשת ביקורתו הביא סירל את דוגמת "החדר הסיני": אדם הדובר אנגלית בלבד יושב בחדר נעול, ובידו ספר המכיל הוראות באנגלית ובהן תשובה בסינית לכל שאלה בסינית. האדם מקבל שאלה בסינית דרך חריץ בדלת החדר, ובאמצעות הספר שברשותו מחזיר תשובה בסינית. לצופה מבחוץ ייראה אדם זה כמבין סינית (כלומר הוא עובר גרסה מוגבלת של מבחן טיורינג), אך לטענתו של סירל, ברור לנו שהאדם כלל אינו מבין סינית, ואין לו שמץ של מושג על משמעות השאלות ומשמעות התשובות. הוא פועל בצורה טכנית בלבד, על פי ההוראות שבספר.
פרס לובנר ניתן מדי שנה למפתח של תוכנית שיחה, ובו זוכה התוכנית שנחשבת לאנושית ביותר (בהתאם למבחן טיורינג) באותה שנה. בשנת 2008 התוכנית הזוכה הצליחה לשטות ברבע מהשופטים. הפרס שנוי במחלוקת בקהילת חוקרי האינטליגנציה המלאכותית, ומרווין מינסקי- מאבות תחום הבינה המלאכותית - קרא לבטלו בטענה שאינו תורם להתפתחות התחום. 
אחת התוכנות שהשתתפה במספר תחרויות היא "יוג'ין גוסטמן" (Eugene Goostman) המדמה ילד בן 13 מאוקראינה (שאינו דובר אנגלית כשפת אם). בתחרות ב-2014 טען מארגן התחרות קווין ווריק כי היא ראויה לתואר התוכנה הראשונה שעברה את מבחן טיורינג, שכן שיטתה ב-33% מהשופטים (10 מתוך 30) ששוחחו עימה 5 דקות. טענה זו זכתה לביקורת רבה בקהילת החוקרים.

שימוש מעשי במבחן טיורינג

אתרי אינטרנט המעוניינים לוודא שהמשתמש שמולם הוא אדם ולא בוט, נותנים למשתמש מעין מבחן טיורינג, שאדם יעבור אותו בקלות, אך בוט יתקשה בכך. טכניקה נפוצה לכך היא הצגת טקסט קצר בגופן משובש, תוך דרישה להקליד את הטקסט בשדה המתאים. מבחן כזה מכונה CAPTCHA (ראשי תיבות של Completely Automated Public Turing test to tell Computers and Humans Apart).
שחר (גשושית)

תצלומים מווסטה

לפני הכניסה למסלול
במסלול
פינק פלויד - החומה

עלילת הסרט

הסרט מציג את הבנייה ההדרגתית וההריסה האולטימטיבית של קיר מטאפורי, אשר משקף את תחושת הבדידות והניכור בחייו של הגיבור הטרגי של הסרט, אשר מובילה אותו במהלך הסרט לסף הטירוף.
לאורך הסרט מוצגים שלבים שונים בהתפתחות הפיזית והנפשית בחייו של הגיבור הראשי של הסרט - פינק פלויד (מגולם על ידי בוב גלדוף). תחילת הסרט מתרחשת בתקופת ילדותו של פינק, במהלך שנות החמישים המוקדמות בבריטניה. פינק הצעיר מושפע באופן ניכר ממותו של אביו במלחמת העולם השנייה וכתוצאה מכך לאורך ילדותו אימו מגוננת עליו יתר על המידה. בהמשך חייו, כאשר פינק הופך לכוכב רוק מצליח, הוא נותר עדיין בתחושת תסכול ואכזבה.
בסוף שנות השישים פינק מתחתן עם אישה יפה. אף על פי כן, חייו ריקניים, ולאחר שאשתו בוגדת בו ועוזבת אותו, פינק מתמוטט נפשית ומתמכר לסמים. לאחר שהאמרגן של פינק (מגולם על ידי בוב הוסקינס) מוצא אותו במצב של קהות חושים, הוא מחליט שההופעות חייבות להתקיים בכל מחיר ושולח רופאים אשר נותנים לפינק משככי כאבים שונים ותרופות נוגדות דיכאון. פינק חוזר לקיים הופעות, אך בשל המצב הנפשי בו הוא שרוי, הוא חווה הזיות שונות במהלך ההופעות, אשר גורמות לו להאמין שהוא מנהיג של קבוצה פשיסטית, בעלת דמיון רב לתנועות הנאו-נאציות המודרניות, וכי המופעים הם למעשה המפגנים של הקבוצה.
פינק מנסה להתמודד עם הזיותיו ולהילחם בהן. בחלק האחרון של הסרט, אשר מוצג כולו באנימציה, פינק ניצב בפני בית משפט. שלב זה בחייו של פינק מייצג את המצב הנפשי בו פינק מצוי. לאחר שמוצגים במשפט עדויותיהם של אימו של פינק, המורה הסאדיסט של פינק ואשתו, השופט מורה לפינק "למוטט את החומה!".

פיתוח

בשנת 1980 ,כשנה אחרי יציאת האלבום "The Wall" של להקת פינק פלויד ,הקולנוען אלן פארקר נפגש עם המאייר הפוליטי ג'רלד סקארף בכדי לדון בפיתוח סרט קולנוע באורך מלא המתאר את סיפור האלבום המפורסם. המפיק אלן מארשל אהב את הרעיון ופנה לרוג'ר ווטרס והודיע לו על יצירת הסרט. MGM אהבו את הרעיון ,ולקחו על עצמם לממן ,להפיץ ולהפיק את הסרט המיועד ,והעניקו לפרויקט תקציב של 12 מיליון דולר בלבד.
אולם ,אפילו לפני שהאלבום יצא ,הוכרז כי סרט ייעשה.

כתיבה ועיצוב

ג'רלד סקארף השתמש בכישורי האיור והאנימציה שלו ובחברת אפקטים ויזואליים בכדי ליצור ,לעצב ולאייר את הסגנון והאנימציה של הסרט בעוד רוג'ר ווטרס החל בכתיבת "תסריט" המבוסס על האלבום של הלהקה. בסופו של דבר ,בשנת 1981 ,ההפקה הושלמה מהר מאוד.

צילומים

הצילומים לסרט נערכו בבריטניה ובארצות הברית והחלו בסוף ינואר 1981 ותמו בדצמבר 1981.
גיורא בכר

גיורא בכר (נולד בשנת 1950) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי ושגריר ישראל לשעבר בברזיל. בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בפסיכולוגיה ומדעי המדינה ותואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. בוגר מחזור 1995 של המכללה לביטחון לאומי. עבודת הגמר שלו במכללה עסקה בנושא "השתתפות ישראלית בכוחות שלום של האו"ם".

ביוגרפיה

בכר נולד בקיבוץ משגב עם משם עבר לנתניה שבה סיים (1968) את לימודי התיכון בבית הספר ע"ש טשרניחובסקי. 
בשנת 1978 התקבל בכר לקורס הצוערים והצטרף למשרד החוץ. שירת בנציגויות ישראל ברפובליקה הדומיניקנית (בשנים 1982–1984) ובארגנטינה (בשנים 1984–1987) שם היה אחראי לנושאי הסברה, עיתונות ותרבות. 
בשנת 1989 מונה בכר לעמוד בראש הקונסוליה הישראלית במומבאי שבהודו, שבאותה עת טרם כוננה עם ישראל יחסים דיפלומטיים מלאים. בתקופת כהונתו חלה האצה בפיתוח הקשרים המדיניים בין המדינות, בין היתר עקב היחלשות הגוש המזרחי, שהגיעה לשיאה עם התפרקות ברית המועצות, ותהליך השלום הישראלי-ערבי. ב-22 בינואר 1992 הוזמן בכר לניו-דלהי לפגישה חסרת-תקדים עד אז עם מנכ"ל משרד החוץ ההודי, ג'יוטינדרה נאת' דיקשיט, בה נמסר לו, כי בכוונת ממשלת הודו להביא בעתיד הקרוב לשיפור יחסיה עם ישראל, הגם שטרם הוחלט האם יסתפקו בהעברת הקונסוליה לניו-דלהי או יאפשרו מיד פתיחת שגרירות. בכר הבהיר בתגובה, כי ממשלת ישראל מצפה לכינון יחסים דיפלומטים מלאים ללא כל סייג. ב-29 בינואר הבשיל המהלך להכרזה היסטורית על שדרוג יחסי הודו-ישראל ליחסים דיפלומטיים מלאים. בכר היה הממונה הראשון על השגרירות בניו דלהי בין פברואר לספטמבר 1992. 
בין השנים 2000 ל-2004 היה בכר הקונסול הכללי בפילדלפיה שבארצות הברית. במסגרת תפקידו היה אחראי מטעם ישראל לפעילות הדיפלומטית במדינות פנסילבניה, אוהיו, קנטאקי, דלוור, וירג'יניה המערבית ודרום מדינת ניו ג'רזי.
במטה משרד החוץ שירת בשורה של תפקידים ובהם מנהל המחלקה לבקרת נשק ומנהל מחלקת דרום מזרח אסיה.
בכר כיהן בתפקיד שגריר ישראל בברזיל בשנים 2008–2011. במהלך שירותו בברזיל נערך לראשונה ביקור רשמי של נשיא ברזיל במדינת ישראל. כמו כן, נערכו בברזיל ביקורים רשמיים של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס (הביקור הקודם של נשיא ישראלי נערך בשנות ה-60), ושל שר החוץ אביגדור ליברמן.
בין השנים 2011 ל-2014 שרת בכר כשגריר מיוחד באגף לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ ואחראי, בין השאר, על פרויקטים שמבצע משרד החוץ בהודו ובסין.
ביולי 2013 יצא לאור בהוצאת ספרי צמרת ספרו "הודו - יומן מדיני" המתאר את ספור כינון היחסים הדיפלומטיים בין הודו לישראל.
ב-2015 פרש בכר לגמלאות משירות החוץ.
בכר מתגורר בנתניה, נשוי ואב לשלושה.
אלחנדרו דומינגס

קריירת משחק

דומינגס גדל בקבוצת לנוס אך ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הארגנטינאית במדי קילמס. הוא שיחק עבור הקבוצה 3 עונות בטרם עבר לריבר פלייט, קבוצת הפאר הארגנטינאית. הוא רכש מעריצים רבים בעיקר בשל סגנון משחקו ההיתקפי ויכולתו האישית הגבוהה. במדי ריבר זכה דומינגס בשתי אליפויות. ב-2003 נרכש כרטיסו על ידי רובין קאזאן מהליגה הרוסית. תחילה התקשה להתאקלם ברוסיה אך במהרה הפך לאחד השחקנים הטובים בליגה, יכולתו בשנת 2006 אף הביאה לזכייתו בתואר השחקן הזר המצטיין של הליגה ובמקום השני בטבלת מצטייני הליגה. בתום העונה עבר דומינגס לזניט סנקט פטרבורג ששילמה עבור כרטיסו 7 מיליון אירו, ההעברה היקרה ביותר של שחקן בליגה הרוסית באותה תקופה.
ב-2009 הצטרף דומינגס בחזרה לרובין קאזאן. באותה שנה הוא זכה בתואר כדורגלן השנה ברוסיה (ב-מגזין פוטבול ובספורט אקספרס), והפגין יכולת מרשימה גם במסגרת משחקיה של הקבוצה בליגת האלופות. בעקבות כך הוא משך את עינהם של מספר מועדונים אירופיים בכירים, ולבסוף חתם בולנסיה הספרדית בדצמבר 2009. בקיץ 2019 הודיע על פרישה ממשחק.
דומינגס היה אמור להוביל את נבחרת ארגנטינה הצעירה במונדיאל הנוער שנערך בארגנטינה בשנת 2001. מספר ימים לפני תחילת הטורניר נפצע דומינגס ובמקומו זומן אנדרס ד'אלסנדרו. למרות שלא שיחק, קיבל דומינגס יחד עם שאר שחקני הסגל את מדליית הזהב עבור הזכייה בטורניר.
רכס באקנל

היסטוריה

הרכס מופה לראשונה על ידי משלחת המחקר דרווין, שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956- 1958). 
הרכס נקרא על שם אי. אס. באקנל (E.S. Bucknell), אחד מחברי משלחת המחקר דרווין.
סדרה (טקסונומיה)

בוטניקה

לפי ליניאוס, הסדרות של צמחים ב"שיטת הטבע" היו מלאכותיות לחלוטין, והוכנסו לשימוש על מנת לחלק את מחלקות הצמחים לקבוצות קטנות יותר. הפעם הראשונה בה הוכנסה דרגת הסדרה (ordo) לחלוקה ליחידות טבעיות של צמחים הייתה במאה ה-19. היו אלה דה קנדול במיונו Prodromus ובנת'ם והוקר במיונם Genera Plantarum, אולם במיוניהם הם השתמשו בדרגת הסדרה על מנת לציין טקסונים שכיום הם בעלי מעמד של משפחה (family) (ראה Ordo naturalis).
בפרסומים בוטניים צרפתיים, החל מ-Familles naturelles des plantes של אדנסון (1763) ועד סוף המאה ה-19, המילה famille שימשה כמקבילה הצרפתית למילה הלטינית ordo. שקילותן של מילים אלו נקבעה מפורשות בספרו של דה-קנדול "Lois de la nomenclature botanique" (1868), שעליו מסתמך הקוד הבינלאומי לנומנקלטורה בוטנית (International Code of Botanical Nomenclature).
בחוקי הנומנקלטורה הבוטנית הבינלאומיים הראשונים מ-1906 המונח "משפחה" (famillia) הוקצה לדירוג משפחות לפי הנומנקלטורה הצרפתית, והמונח "סדרה" (ordo) נשמרה לדירוג גבוה יותר. למעשה, הסדרות של המאה ה-20 החליפו את ה-cohors, מונח מהמאה ה-19 ששימש לדירוגם של טקסונים גבוהים יותר מ"משפחה".
חלק ממשפחות הצמחים עדיין נושאות את השמות שהעניק להן ליניאוס במסגרת "הסדרות הטבעיות" שלו, או אפילו את השמות שהוענקו בתקופה שלפני ליניאוס. דוגמאות למשפחות כאלו הן הדקליים (Palmae) והשפתניים (Labiatae). שמות כאלו נקראים לרוב שמות בוטניים תיאוריים.
Datacom/DB

Datacom/DB היא תוכנה לניהול בסיסי נתונים במודל טבלאי (RDBMS). התוכנה פותחה על ידי חברת  Insyte Datacom, שבחרה את שם תוכנת ניהול בסיס הנתונים. התוכנה נרכשה על ידי חברת Applied Data Research, שהמשיכה לפתח אותה ולתמוך בה. כאשר נרכשה חברת Applied Data Research על ידי CA (חברת תוכנה), שונה שם התוכנה ל CA Datacom/DB. CA Datacom/DB פועל בעיקר על מחשבי מיינפריים של חברת IBM.
צומת השרון

היסטוריה

סלילת כביש 4 מהצומת צפונה לעמק חפר החלה בשנת 1936. לאחר פתיחתו של כביש 4 בשלהי שנות ה־30 ככביש מקשר בין מרכז הארץ לצפונה (וכתחליף לכביש 60) הפך הצומת לתחנת מעבר מרכזית של נוסעים באוטובוסים. בשנת 1947 עברו בצומת בממוצע 600 נוסעים בימי חול ובערבי שבת כ-3,000. ב-14 ביוני 1946 פוצץ רכב משטרתי בריטי בכביש 57 (כביש בית ליד).
ליד הצומת הוקמה בימי המנדט הבריטי מצודת טגארט בה פעלה תחנת משטרה. לאחר קום מדינת ישראל הוקמה במקום תחנה של משטרת ישראל. בשנת 1960 הוסבה תחנת המשטרה לבית הסוהר נווה תרצה שבשנת 1968 היה לכלא למחבלים שנקרא "כלא בית ליד" בגלל סמיכותו לצומת. בהמשך שונה שם בית הכלא לבית הסוהר אשמורת. 
לאחר קום מדינת ישראל גברה חשיבותו של הצומת, בעקבות קרבתו של כביש 444 לקו הגבול ומניעת השימוש בכביש 60 שנותר בשטח השליטה הירדני. התחנה בצומת שימשה נקודת מעבר מרכזית לנוסעים בתחבורה ציבורית ממרכז הארץ לצפונה.
לאחר פתיחתו של כביש 2 המקשר בין תל אביב והרצליה לנתניה וחדרה, ובייחוד לאחר הארכתו לחיפה והפיכתו לכביש מהיר בראשית שנות ה־70, פחתה חשיבותו של כביש 4 וצומת בית ליד.
בסמוך לצומת הוקם בתקופת העלייה ההמונית מחנה העולים בית ליד שהיה גדול מחנות העולים בישראל ובהמשך היה למעברת שבות עם.

פיגועים באזור צומת בית ליד

ביוני 1975 פתחו מחבלים בירי לעבר חיילים שחיכו לטרמפים בצומת. החיילים השיבו באש יחד עם סוהר מבית הסוהר אשמורת הסמוך לצומת, וחיסלו את אחד המחבלים. מחבל נוסף נעצר על ידי משטרת ישראל לאחר הגעת כוחות נוספים למקום הפיגוע.
מדרום מזרח לצומת נמצאת תחנת אגד הנקראת "תחנת בית ליד", שבה בוצע ב-22 בינואר 1995 הפיגוע בצומת בית ליד: פיגוע התאבדות כפול של מחבלים מהג'יהאד האסלאמי. בפיגוע נהרגו 22 איש - 21 חיילי צה"ל ואזרח נוסף שהגיע לסייע לנפגעים ונהרג בהתפוצצות השנייה. כמה מאות מטרים מזרחית לצומת הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים בפיגוע זה. האנדרטה בנויה בצורה של סולם ארוך נטוי, עליו מטפסים חיילים בדרכם לשמים. סמוך לצומת נמצא גם אתר זיכרון לדב הוז שנספה ליד הצומת עם משפחתו בתאונת-דרכים.
פנחס וזה

פנחס (פיניק) וזה (13 ביוני 1914 - 8 באוקטובר 1967) היה מפקד יחידת ה"רכש" של "ההגנה" בימי טרום המדינה ובזמן מלחמת העצמאות. מוותיקי קיבוץ רוחמה וחבר בו עד סוף ימיו.

ביוגרפיה

נולד בקובל שבפולין לאברהם וזה ולמאשה לבית הרליך. חניך הגימנסיה העברית "תרבות" וחבר ב"השומר הצעיר" בקובל. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ רוחמה, שם נישא להינדה. 
היה חבר בנוטרים. חבר ה"מטכ"ל" שלפני קום המדינה 1947–1948. מפעולות יחידת ה"רכש" - הטנקים והתותחים הראשונים לצבא שבדרך, טיפול בכלי הנשק מהאונייה "אלטלנה", ו"רכישת" כלי נשק ותחמושת שיועדו ללוחמים. "רכש" זה, שהגיע בתחבולות ודרכים לא דרכים תוך סיכון מתמיד, היווה את בסיס החימוש של צה"ל בראשיתו.
נפטר בשנת 1967 בקיבוץ רוחמה. היה אב לשלושה.
דינה אל-ודידי

תחילת דרכה

דינה אל-ודידי נולדה וגדלה בגיזה, מצרים. היא למדה ספרות מזרחית עם התמחות בטורקית וספרות פרסית, באוניברסיטת קהיר, וסיימה את לימודיה ב-2008. לאחר מכן, עבדה כמתרגמת ולפעמים כמדריכת טיולים במצרים.
אל-ודידי גילתה את התשוקה למוזיקה לאחר שהשתתפה בסדנת תיאטרון של מאגיד סולימאן ב-2008, אשר בה למדה לשיר במגוון רחב של ז'אנרים מסורתיים. היא החליטה לעזוב את הסדנה והתחילה לחקור את הפוטנציאל המלא של הקול שלה. היא השתלמה בסדנאות רבות עם מוזיקאים עצמאיים במצרים ומחוצה לה, כולל עם פתחי סלאמה, המוזיקאי זוכה פרס הגראמי, והזמרת קמיליה ג'ובראן.

קריירה מוזיקלית

בתחילת 2011, אל-ודידי עזבה את הסדנה והקימה קבוצת מוזיקה משלה המורכבת ממנה ועוד שישה אנשים. במקרה, בעת שפרצה המהפכה המצרית של 2011, אל-ודידי לקחה חלק בהקלטת אופרטה מודרנית, ח'אלינה נחלאם ("בוא החלום"), עם הלהקה המצרית מסר אגבארי, תאמר שלבי, והזמרים הטוניסאים מהדי רבי, אניס דרידי ומוחמד בן ג'מעא. השיר היה להיט גדול, וייצג את רוח האביב הערבי של 2011.

הדרכת ז'ילברטו ז'יל

בשנת 2012 אל-ודידי נבחרה על ידי ז'ילברטו ז'יל ופרויקט החניכה באמנויות של חברת רולקס ללמוד אצל המוזיקאי הברזילאי האיקוני. השניים הופיעו ביחד ב-"Back2Black", חלק מפסטיבל לונדון 2012. מאוחר יותר הם נפגשו באירועים מוזיקליים ולשיחות בשווייץ, ארצות הברית, ברזיל ומצרים. ז'יל התרשם רבות מכישרונה והטווח המוזיקלי של אל-ודידי.

פרויקט הנילוס

ב 2013 אל-ודידי השתתפה ב"פרויקט הנילוס", יוזמה מוזיקלית סביבתית אשר מפגישה בין מוזיקאים והוגים מכל רחבי עמק הנילוס. אל-ודידי השתתפה עם השיר שלה ("יא גאנובי", בתרגום לעברית: "הוי דרום שלי") בו אל-ודידי שרה על החרטה שהיא מרגישה בשל הניתוק מהדרום שלה (מטפורה לנילוס), ועל הכמיהה שלה שהוא יהיה חלק אינטגרלי יותר של חייה. השיר הוא ביטוי מוזיקלי של משימת הקולקטיב, להתאגד יחד ולרפא את היחסים השבורים בתוך הסביבה התרבותית והטבעית של המשתתפים.
צ'יפריאנו דה רורה

חייו

מחקר עכשווי קבע את מקום הולדתו כרונסה (Ronse), עיר בפלנדריה, ממש על הגבול הלשוני בין האזורים דוברי הצרפתית לאלה הדוברים פלמית, ונראה שנולד למשפחה עשירה. אין ידע ממשי על ראשית הכשרתו המוזיקלית, אם כי מחקר מסוים מרמז לקשר עם מרגרט מפארמה, שנסעה לנאפולי בשנת 1533 להינשא לבן משפחת מדיצ'י. ייתכן שדה רורה נלווה אליה והשתלם במוזיקה באיטליה; לחלופין, ייתכן שרכש את הכשרתו המוזיקלית באנטוורפן. זה מכבר הועלתה טענה, לפיה למד בוונציה אצל אדריאן וילארט ושר שם במקהלת הקתדרלה, אבל קשה למצוא ראיות התומכות בהשערה זו; עם זאת, זמר בתקופה מוקדמת זו בסאן מארקו לא היה מותיר בהכרח ראיות לפועלו. בשנת 1542 שהה בברשה, שם נשאר כנראה עד 1546; במהלך תקופה זו החל לעשות לו שם כמלחין, בעקבות פרסום ספר מדריגלים ושני ספרי מוטטים, שהתקבלו בהערכה רבה.
בשנת 1547 התקבל לשירותו של ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה כמנצח מקהלה. ז'אק דה ורט היה בין תלמידיו שם, וכמוהו גם לוצאסקו לוצאסקי, ראש וראשון למה שיהיה בהמשך לאחד המוסדות המוזיקליים המתקדמים ביותר באיטליה של שלהי הרנסאנס. 
כשארקולה הלך לעולמו בשנת 1559, הציע רורה את שירותי ליורשו, אלפונסו, אבל הדוכס החדש סירב ומינה במקומו את פרנצ'סקו דלה ויולה.
משנת 1560 עד 1563 עבד רורה אצל מרגרט מפארמה בבריסל ואצל בעלה אוטאביו פארנזה בפארמה. ב-1562 התמנה למנצח מקהלה בקתדרלת סן מרקו בוונציה, אבל התפטר בשנת 1564 וחזר לפארמה, שם מת.

יצירות והשפעה

רורה נודע אמנם בעיקר במדריגלים האיטלקיים שלו, אך כתיבתו הייתה פוריה גם בתחום המוזיקה הדתית, הן במיסות והן במוטטים. נקודת המוצא שלו הייתה במוזיקה של ז'וסקן דה פרה, והוא פיתח רבות מן הטכניקות שלו בעקבות סגנונו של המלחין הוותיק ממנו. נוסף לחמש מיסות, כתב בסביבות 80 מוטטים, הרבה מזמורי תהילים, מוטטים חילוניים ופסיון על פי יוחנן.
פרסומו המתמשך של רורה בא לו, מכל מקום, מן המדריגלים שחיבר. הוא היה, ללא עוררין, מחבר המדריגלים בעל ההשפעה הרבה ביותר באמצע המאה ה-16. הוא כתב יותר מ-120 מהם, בסך הכול עשרה ספרים נפרדים, שיצאו לאור בין 1542 ל-1565; מדריגלים אחרים התפרסמו בנפרד. רובם כתובים לארבעה או חמישה קולות, אחד לשישה ואחר לשמונה; נימת כתיבתו נוטה לכובד ראש, בייחוד בניגוד לאופי הקליל ששיוו ליצירתם כותבי המדריגלים המוקדמים כמו יאקוב ארקאדלט ופיליפ ורדלו.
נוסף לכך התנסה רורה בכרומטיות, שהייתה לאופנה באמצע המאה. הוא היה קונטרפונקטיסט מחוכם והשתמש בטכניקות קנון, חיקוי ולמעשה בכל משאבי הפוליפוניה כפי שהתפתחו בראשית המאה ה-16 לכתיבת מוזיקה לטקסטים חילוניים. השפעת סגנונו של רורה ניכרת בעליל בכתיבתם של לאסוס, פלסטרינה, פיליפה דה מונטה ואפילו קלאודיו מונטוורדי, המאוחר בהרבה. כדברי המוזיקולוג המפורסם אלפרד איינשטיין בספר "המדריגל האיטלקי" (1949): 
ממשיכו הרוחני האמיתי של רורה היה מונטוורדי. רורה מחזיק במפתח לכל התפתחות המדריגל האיטלקי אחרי 1550.
רורה חיבר גם מוטטים חילוניים בלטינית, צורת "כלאיים" חריגה יחסית באמצע המאה ה-16, המקבילה למדריגל הדתי, ה"מדריגלה ספיריטואלה". מבחינה סגנונית, המוטטים הללו דומים למדריגלים שלו.
גינזה

גינזה (ביפנית: 銀座) היא שכונה ברובע צ'ואו בטוקיו הידועה כאזור יוקרתי של העיר ומפורסמת בזכות ריכוז של חנויות כלבו, חנויות אופנה, מסעדות ובתי קפה. גינזה מוכרת כאחד מאזורי הקניות היוקרתיים ביותר בעולם. רבים מבתי האופנה הבולטים מפעילים בגינזה חנויות גדולות ובמקום הריכוז הגדול ביותר של חנויות מותגים מערביות ביפן. בין המותגים הבינלאומים להם סניף בגינזה (רשימה חלקית ביותר): שאנל, גוצ'י, כריסטיאן דיור, לואי ויטון, אברקרומבי אנד פיץ' ורבות נוספות. בגינזה אף חנויות ענק של חברות אלקטרוניקה, בהן סוני ואפל.

היסטוריה

גינזה קרויה על שמה של מטבעת כסף שנוסדה במקום בשנת 1612, בתקופת אדו. לאחר ששריפת ענק כילתה כליל את אזור צוקיג'י (היום שוק הדגים צוקיג'י) בשנת 1872 החליטה ממשלת יפן להפוך את אזור גינזה לדגם של בניה מודרנית. על פי התכנון הממשלתי נבנו במקום מבנים מלבנים עמידות לאש, רחובות רחבים, תחנת הרכבת שימבשי נבנתה בסמוך וכן נבנה באזור ריכוז של משרדי ממשלה. את התכנון העירוני של גינזה יצר אדריכל ממוצא אירי, תומאס ווטרס, ועל הבניה הייתה מופקדת לשכת הבינוי של משרד האוצר. כבר בשנת 1873 הושלמה שדרת חנויות בסגנון מערבי ברחוב היוצא מגשר שימבשי לגשר קיובשי בדרום-מערב רובע צ'ו, שלאורכה בנייני לבנים בני 2-3 קומות בסגנון ג'ורג'יאני.
בשלב ראשון הוצעו בתי הלבנים למכירה ומאוחר יותר הוחכרו, אולם שכר הדירה הגבוה שנקבע הותיר רבים מהם ללא דיירים. למרות זאת החל האזור לשגשג כסמל של "תרבות ונאורות", כיוון שבתי הוצאה לאור של עיתונים וירחונים קבעו מושבן במקום ותרמו לבולטותו של האזור. האזור אף התפרסם בזכות חלונות הראווה של חנויותיו, שהיוו דגם לשיטות שיווק מערביות.
רבים מן המבנים בסגנון בנייה אירופאי נעלמו מן הנוף ברבות השנים, אולם מספר מבנים עדיין נמצאים באזור, הבולט שבהם הוא מבנה וואקו, עליו מגדל שעון גדול, בו שכן מטה חברת השעונים סייקו. השעון נבנה על ידי קינטרו האטורי, מייסדה של חברת סייקו. החל מן המחצית השנייה של המאה ה-20 גינזה הפכה לריכוז בולט של חנויות השייכות למותגי יוקרה מערביים. גינזה היא יעד תיירות פנימית בולט בסופי השבוע, עת שנתיב התנועה הראשי צפון-דרום סגור לתנועת כלי רכב והופך למדרחוב, יוזמה שהחלה בשנות ה-60. נוסף על תחנת הרכבת, באזור אף שלוש תחנות של הרכבת הקלה בטוקיו.