רייצ'ל טלליי

ביוגרפיה

טלליי נולדה בשיקגו להורים פול ופרודנס, שניהם אנגלים. המשפחה עברה לבולטימור כשטלליי הייתה בת 4, לשם עבודתו של אביה, שהיה חוקר סרטן. כשהייתה בשנות העשרה לחייה, המשפחה התגוררה שנתיים באנגליה. את לימודי התואר הראשון השלימה טלליי באוניברסיטת ייל, שם למדה מתמטיקה. בייל היא גם ניהלה את אגודת הקולנוע. אחרי הלימודים החלה טלליי לעבוד כמתכנתת, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בתקופה זו פגשה את הבמאי ג'ון ווטרס, ודרכו זכתה לממש את העניין שלה בעולם הקולנוע, והתחילה לעבוד בסרטים שלו כעוזרת הפקה. 
בשנות התשעים המוקדמות נישאה למפיק הקולנוע הבריטי רופרט הארווי. ג'ון ווטרס כיהן על טקס הנישואים (הוא כומר מוסמך מטעם כנסיית Universal Life). טלליי מספרת שווטרס וחברי הצוות המלווים אותו (ה-Dreamlanders) הפכו את החתונה להפקה כמו הסרטים שלהם - אירוע "מופרע וכייפי". לזוג שתי בנות.

קריירה

הסרט הראשון שעבדה בו טלליי היה "פוליאסטר" (1981), בכיכובה של דיוויין. סרטים נוספים שעבדה בהם לצד ווטרס כמפיקה כוללים את "היירספריי" (1988) ו"נער שוליים" (1990). עד מהרה היא השיגה עבודה באולפני ניו ליין סינמה, תחילה כחשבונאית על אף שהיא מודה שלא ידעה חשבונאות, אך עד מהרה התקדמה לעבודת הפקה והחלה לעבוד בסרטי פרדי קרוגר. היא השתמשה בכישורי המחשב שלה כדי לשפר את האפקטים המיוחדים בסרטים, מבלי להעלות את העלויות. עם תחילת עבודתה בסדרת סרטים זו גם פתחה במערכת יחסים עם ראש האולפן, רוברט שיי, והיחסים הגיעו לסיומם עם הבכורה שלה כבמאית, בסרט האחרון בסדרה, "פרדי מת: הסיוט האחרון" (1991). היא הייתה האישה-הבמאית הראשונה והיחידה בסדרת הסרטים. למרות היכרותה המעמיקה וארוכת השנים עם סרטי פרדי קרוגר, במהלך עבודתה על "פרדי מת", טלליי קיבלה שורת מזכרים פנימיים מן ההפקה שמורים לה לא להיות "נשית" או "רגישה מדי" ביצירת הסרט.
טלליי טוענת שגישה זו ליוותה אותה לאורך כל הקריירה שלה, ושיתרה מכך, גם ההזדמנויות שלה צומצמו בשל מגדרה; היא מציינת שכל הבמאים האחרים בסדרת פרדי קרוגר המשיכו לפרויקטים גדולים אחרים מטעם אולפנים, והיא היחידה שלא קיבלה הצעה כזו. הסרט הבא שלה היה סרט מדע בדיוני אינדי בשם Ghost in the Machine.
ב-1995, בהיעדר הצעות מאולפנים מרכזיים, טלליי החליטה לקחת את גורלה לידיים שלה, וקנתה את הזכויות לקומיקס "נערת הטנק", וביימה את הסרט באותו השם (באנגלית; בעברית הסרט הופץ בשם "פצצה על טנק"). הפקת הסרט פגשה בבעיות ואתגרים מתחילתה: ב-1995 הרעיון של סרט פעולה עם גיבורה אישה היה חדשני בפני עצמו, ו"נערת הטנק" הייתה דמות אנטי-ממסדית, מינית, ופרועה, מה שהרתיע אולפנים לחתום על הפקת הסרט. לבסוף MGM החליטו להפיקו, אך המנהל שחתם על העסקה עזב, ומשם ההפקה התדרדרה. האולפן לא ידע כיצד להתמודד עם התכנים הבוטים והחתרנים של הסרט, כולל סצנות עם עשרות דילדואים כקישוט חדר, ויחסים בין הגיבורה האנושית ל"מרטש" בוגה – חבר בקבוצת חיילים שהם תוצאה של מניפולציה גנטית, חצי בני אדם וחצי קנגורו. התוצאה הייתה סרט בלתי קוהרנטי, לא חתרני כפי שיועד, ולא "מכובד" כרצון האולפן. הסרט קיבל ביקורות שליליות, והיה לכישלון בקופה.
במהלך השנים, הסרט צבר סטטוס של סרט קאלט, ואף הואדר כסרט פמיניסטי פורץ דרך. אך הצלחה זו באה מאוחר יותר. גם כאן טלליי מציינת את הסטנדרט הכפול ביחס למגדר: "כל כך הרבה גברים נכשלים ומקבלים הזדמנות נוספת. אני לא קיבלתי כזו," היא אמרה. "הייתי לגמרי ולחלוטין ב'כלא הוליווד'". גם המורה הרוחני שלה ג'ון ווטרס הסכים שמדובר בעניין מגדרי: "אני כמובן נכשלתי הרבה פעמים, ותמיד קיבלתי הזדמנות נוספת". בציינו גם שחלק מהבעיה הייתה שטלליי לא רצתה לייצר סרטים שנחשבו כ"נשיים" אלא סרטי פעולה, אימה, ומדע בדיוני - "סרטים שגברים היו רוצים לביים," לדבריו.
בינתיים, כישלון הסרט השפיע לרעה על המשך הקריירה של טלליי. עד אותו מעמד, היא נחשבה לבמאית מבטיחה עם קריירה בנסיקה. אך אחרי "נערת הטנק", היא התקשתה למצוא עבודה. היא חזרה לאנגליה ועבדה שם בבימוי תוכניות טלוויזיה, ביניהם דרמות ותוכניות ילדים. לאחר זמן מה, בתחילת שנות ה-2000, התחילה לקבל הצעות בימוי והפקה גם בארצות הברית. בין התוכניות שביימה הן "אלי מקביל", "על טבעי" ו-"Cold Case". גם כאן, טלליי מעידה כי נאמר לה פעמים רבות שהיא לא מקבלת עבודות בשל היותה אישה, ו"הצוותים והשחקנים פשוט לא אוהבים לעבוד עם במאיות". עם זאת, המעבר לטלוויזיה הוכיח את עצמו לאורך זמן, וטלליי מצאה את עצמה מביימת סדרות מובילות, כשהמשמעותיות מביניהם, עבורה, הם דוקטור הו ושרלוק.
טלליי מספרת שמאז שהחידוש של "דוקטור הו" ב-2005, היא רצתה לעבוד בסדרה. היא קיבלה את מבוקשה, וביימה את פרקי הסיום של עונה 8, "מים אפלים" ו"מוות בגן עדן", ובכך הייתה לאישה הראשונה לביים פרק סיום בסדרה. הפרקים בביומה זכו לתשבחות, בעיקר בשל האיכות הקולנועית שלהם. היא חזרה לביים את פרקי הסיום גם בעונה 9, "מתנה משמיים" ו-"Hell Bent"—כאשר האחרון זכה לביקורות הטובות ביותר מכל הפרקים בהיסטוריה בת 54 השנים של התוכנית. גם ב-2017 ביימה טלליי שאת פרקטי הסיום של עונה 10 ("World Enough and Time" and "The Doctor Falls")  וכן את ספיישל חג המולד.
בשל הפרקים המשמעותיים שביימה בעונות של הדוקטור השנים עשר, לעיתים קרובות נזקף לזכותה של טלליי "עיצוב עידן פיטר קפלדי". הכותב הראשי ומפיק הסדרה, סטיבן מופאט, תיאר את עבודתה של טלליי ב"דוקטור הו" כ"שוברת את המודל העסקי" שלפיו בטלוויזיה הבמאי חשוב פחות מן הכותב (בניגוד לקולנוע, שם הבמאי הוא היוצר העיקרי). פרקים של "דוקטור הו" בבימויה של טלליי חוברו לסרט באורך מלא, והוקרנו בבתי קולנוע.
מופאט כל כך התרשם מעבודתה של טלליי, שהוא הביא אותה לביים שם בסדרה "שרלוק". גם כאן זכתה לשבחים, ושמה נמצא ברשימת הבמאים המצליחים של התקופה. ועם זאת, טלליי אומרת שעדיין היא מקבלת פחות הצעות מבמאים אחרים שביימו באותן שתי הסדרות.
בנוסף לעבודתה כבמאית, טלליי היא חברת סגל באוניברסיטת קולומביה הבריטית, שבוונקובר, שם היא מלמדת קולנוע. ביוני 2016, זכתה טלליי בפרס "אשת השנה" בטקס פרסי Women in Film + Television Vancouver. 
סרטה האחרון הוא "On the Farm" (הופץ גם בשם "Unclaimed"), סרט מבוסס סיפור אמיתי, על רציחתן של כמעט 50 נשים על ידי רוצח סדרתי שהצליח להערים על המשטרה ומערכת החוק בוונקובר למשך תקופה ארוכה.