google/wiki40b huggingface dataset:
מים אפורים

מים אפורים (גם מים דלוחים, דלוחין) הם שפכים שאין בהם הפרשות אדם וניתן לעשות בהם שימוש חוזר. כמויות משמעותיות של מים דלוחים מגיעות ממכונות כביסה, מדיחי כלים, כיורים, מקלחות ואמבטיות רחצה, ובמידה פחותה גם ממזגנים. שימוש במים דלוחים להשקיית גינה, הזרמה אל מכלי ההדחה של האסלה, שטיפת רצפות וכדומה, חוסך במים שפירים ובעלותם הגבוהה.
מים דלוחים אינם ברמת מי השתייה ולא עומדים בתקן הנדרש לאספקה ביתית, ולכן אסור לעשות בהם שימוש שיש בו מגע עם הגוף.

הדחת אסלות

השימוש בדלוחין מיועד בעיקר להשקיה בעלות כספית נמוכה. ניתן לעשות שימוש בדלוחין להדחת אסלות, אך לשם כך נדרשת השקעה בהתקנת מכל איסוף עם משאבת לחץ, הזרמת עודפים לגינה, סינון משופר (למניעת סתימת המצוף) ומעבר אוטומטי תחליפי לאספקת מים שפירים (מן התשתית העירונית). שינוי כזה יאפשר חיסכון בצריכת מים שפירים המשמשים להדחת האסלה. עם תחזוקה נאותה לא יהווה שימוש זה בעיה בריאותית. עידוד השימוש בדלוחין להדחת אסלות יוביל לחיסכון במים שפירים וכתוצאה מכך להפחתה בשאיבת מי התהום, וכמו כן לחיסכון בטיפול במים שכיום מוזרמים יחד עם מי השופכין לביוב.

נתוני צריכה

ישראל נמצאת בראש מדינות העולם ברמת טיהור מי שפכים. כ-86% ממי השפכים העירוניים מטוהרים במכונים (במקום שני ספרד עם 19%). המים המטוהרים הופכים למים שפירים, בהם משתמשים לצרכים חקלאים באמצעות מכוני טיהור שפכים המפוזרים ברחבי הארץ. עם זאת, משרד הבריאות הישראלי מתנגד לאגירה של מים דלוחים לשימוש ביתי.
על פי נתוני חברת מקורות לשנת 2007, למעלה משליש מכלל צריכת המים בישראל היא צריכה ביתית, ומתוכה 40% הם דלוחין קלים לטיפול מכיורי הרחצה, המקלחת ואמבט. הצריכה הממוצעת לדלוחין קלים היא 58 ליטר לנפש ליום. הדלוחין הכבדים כוללים 8 ליטר לנפש לכביסה, וכ-30 ליטר לנפש לשטיפת כלים.

סיכונים

יש הטוענים] כי שימוש פרטי מוגבר במי הדלוחין הקלים נעשה באופן חובבני על חשבון מכוני הטיהור, גורם לעליית ריכוז המים השחורים במתקנים, ובאופן זה מקטין את יעילותם. בנוסף קיים חשש בריאותי להיווצרות חיידקים במכלי המים האפורים הביתיים על ידי תדירות תחלופה נמוכה, תחזוקה ירודה, והחשש לשימוש אדם שגוי.
בדלוחין הכבדים קיימת פסולת אורגנית שעלולה לכלול חידקים מעוררי מחלות ולכן יש שמכלילים אותם עם מי השופכין. השימוש הבעייתי במים אלו נובע מהריכוז הגבוה של החומרים הבסיסיים החזקים, אשר מקורם מדטרגנטים שבחומרי הניקוי כמו סבון, אבקת כביסה וכלים, וחומרים אורגניים מזהמים. כאשר משקים את הגינה במים אלו לאורך זמן, קיים חשש לפגיעה בקרקע לגידול צמחים, ולחילחול של מים מזוהמים לתת-קרקעים, וכן לשימוש מוטעה לרחצה ושתייה.
לפיכך, עמדת משרד הבריאות הישראלי היא להשאיר את הטיפול במי הביוב בישראל לרשויות המקומיות. בתקופה האחרונה הגמיש המשרד את עמדותיו ומאפשר שימוש במי דלוחין בתעשייה ובבנייני משרדים ובתנאי שרמת הטיהור שלהם תהיה גבוהה, ויכלול פיקוח תפעול מחמיר.
יחזקאל שלום מני

תולדות חייו

נולד בשנת 1854 (ה'תרי"ד) בבגדאד שבעיראק לסמרה ולרב אליהו מני. נקרא על שם סבו, יחזקאל, ועל שם הרב שלום שרעבי. לפי המסופר, לאחר שחלק אביו רבי אליהו מני בפומבי על אחד מפירושיו של הרב שלום שרעבי. תקפו אותו כאבים עזים והיה מוטל בין חיים למוות, וכך שכב במשך שלשה ימים, אז קרא לאשתו ואמר, הנה יולדת את בן וקראת שמו שלום כי נגלה אלי הרב שלום שרעבי בחלום והסכים לסלוח לי רק אם אקרא לבני בשמו.
בשנת 1856 (ה'תרט"ז) עלו עמו הוריו לארץ ישראל, והתיישבו בירושלים. בשנת 1858 (ה'תרי"ח) עבר עם משפחתו להתגורר בחברון, שם למד בישיבות בית יעקב, מזל צומח. בית גדליה, מגן דוד, ועוד.
עוד טרם הגיעו לגיל שמונה עשרה השיאו אביו לאשה את בוליסה בת אברהם בצראוי, מעולי בצרה שבעיראק.
יחזקאל שלום ניסה לעסוק במסחר, אך למרות כישרנו לא הצליח בו. מכיוון שלא הסכים לקבל עליו משרה הוכרח לפרוש מן המסחר, והתמסר ללימוד תורה בחבורת ה"חכמים" שלא נשאו משרות רבנות.
שימש כשד"ר של העיר חברון בתקופת כהונתו של אחיו רבי סלימאן מנחם מני
הרב שלום יחזקאל הוא שהעתיק את כתבי אביו הרב אליהו מני ולפיהם הודפס הספר זכרונות אליהו.בגוף הספר נוספו גם הגהותיו.

משפחתו

בנו הוא ישראל מני. בתו שרה נישאה לחנינא מזרחי.
הרפתקאותיו של תום סויר

עלילת הספר

עלילת הספר מתרחשת בשנות השלושים או הארבעים למאה ה-19, בעיירה קטנה בדרום ארצות הברית בתקופה שטרם ביטול העבדות. תום הוא נער יתום אשר אומץ על ידי דודתו פולי ויחד עם שני ידידיו הטובים האקלברי פין וג'ו הארפר הוא עובר הרפתקאות רבות, בחלקן הגדול מול אויבו "אינדיין ג'ו" (ג'ו האינדיאני) תום מאוהב בנערה ששמה בקי תאצ'ר. הסיפור המרכזי הוא כאשר השלושה מפליגים בסירה לאי שומם וכולם חושבים שהם טבעו, תום מבקר בחשאי בבית דודתו ושומע שבקרוב יערך הספד לזכרם, השלושה שבים ונכנסים באמצע ההספד להפתעת כולם. אהובתו בקי תאצ'ר (בה בחר על פניה של אמי לורנס היפה) בתו של השופט רבה איתו ומתפייסת איתו לאחר שהוא חוזר מהאי. תום הוא נער שובב, תחמן ומוכשר. הוא מצליח פעמים רבות להתחמק מבית הספר, ממטלות ומעונשים באמצעות תעלולים, מזימות שונות וקסמו האישי. אף על פי שלעיתים רבות הוא מתנהג באופן בלתי צפוי וילדותי, הוא גם חכם מאוד ובעל חוש הומור, הוא עושה מעשי קונדס ומחפש הרפתקאות. פעמים רבות תום מעמיד פני שודד ים מפחיד או כל דבר אחר שעולה על דעתו. יחד עם חברו האקלברי פין, הוא מבלה את זמנו בבריחה מבית הספר, בדיג, בטיפוס על עצים ובחיפוש הרפתקאות אחרות.

הפצה ומכירות

המהדורה הראשונה של הספר יצאה באנגליה, ושישה חודשים לאחר מכן הופצה בארצות הברית. בשיטה זו, של פרסום יצירותיו באנגליה תחילה, נהג בדרך כלל טוויין, על מנת להחזיק בזכויות היוצרים על יצירותיו בחבר העמים הבריטי. במקרה של תום סוייר, הפרש הזמנים בין פרסום הספר באנגליה לבין פרסומו בארצות הברית היה ארוך משצפה. הדבר גרם לפרסום נרחב של עותקים פיראטיים, אשר טוויין סבר כי גרמו לפגיעה קשה בהכנסותיו מן הרומן.
כשהופץ לראשונה בארצות הברית, נמכר הספר למנויים בלבד. רק במהדורות מאוחרות יותר הוא הפך זמין לקהל הרחב.
יקנעם (מושבה)

היסטוריה

בשנת 1934 קנתה חברת הכשרת היישוב 20,000 דונם בסביבת תל יקנעם. 3200 דונם מהשטח נמכר לקרן קיימת לישראל וחלק מהשטח נמכר למתיישבים פרטיים. התוכנית הייתה להקים במקום מושבה גדולה של 400 משפחות וליישב על אדמת הקרן הקיימת עוד 120 משפחות מעולי גרמניה.
משפחת שבתיאל דויטש הייתה המשפחה הראשונה שבאה לגור ביקנעם, בתחילה גרו באוהל ואחר בצריף ליד הקידוח באזור מנסורה לרגלי הכרמל. משפחה חלוצה זו עלתה לקרקע ביקנעם כשנתיים לפני שאר המתיישבים וחיה בתנאים קשים ביותר, כאשר מסביבם היו רק כפרים ערביים. המשפחה התקיימה מפונדק ששירת את עוברי האורח שחלפו בוואדי מילק. ב-1 בדצמבר 1935 התיישב במקום גרעין מקיבוץ הזורע וכן כמה מבעלי האדמות הפרטיות, והם החלו בבניית צריפים וקדיחת בארות מים. בסוף שנת 1943 היו במושבה 29 משפחות חקלאיות ועוד 18 משפחות שלא התפרנסו מחקלאות.
המושבה יקנעם נכללה בוועד גוש נהלל. בעת ההחלטה על הקמת רשויות מקומיות התלבטו פרנסי יקנעם בין השתתפות במועצה אזורית מגידו לבין הקמת מועצה מקומית נפרדת, ולבסוף הוכרע בעד מועצה נפרדת שקמה בסוף שנת 1945. הכרעה זאת חייבה גידול ניכר באוכלוסייה על מנת לאפשר למושבה לעמוד על רגליה באופן עצמאי. ביולי 1950 הוקמה בצמוד למושבה, במעלה ההר, מעברה שעד שנת 1967 נכללה במועצה מקומית אחת עם המושבה. בראשות המועצה עמד בין השנים 1950-1955 פריץ לוינגר, שהיה מרכז האגודה החקלאית ויו"ר הוועד החל משנת 1940. המעברה החלה את צעדיה הראשונים בהגעת 250 משפחות עולים, לאחר שהמושבה נענתה לאתגר קליטת העלייה והסכימה לקלוט 100 משפחות. עד תחילת שנת 1952 הגיעו עוד כ-400 משפחות עולים, ועל קליטת העולים קבלה המועצה ציון לשבח. לאחר מספר חודשים הוחל בבניית בתי קבע על פי תוכנית להקמת עיר שתכיל 15,000 תושבים, ולקראת סוף שנת 1951 נכנסו 285 משפחות ראשונות אל בתי הקבע. בשנת 1952 יקנעם התייחדה בכך שהיה בה בית ספר יחיד שלא היה קשור לאחד הזרמים ובו למדו יחד כל ילדי המעברה והמושבה, דתיים וחילוניים. 
בשנת 1964 כללה יקנעם 4,300 תושבים שמתוכם 160 משפחות התגוררו במושבה. בשנת 1964 עברה הנהלת המועצה המקומית מהמושבה לבניין חדש על ההר. בשנת 1966 בקשו נציגי המושבה והעיירה ממשרד הפנים להיפרד אלה מאלה, ובשנת 1967 התנתקה המושבה מהמועצה המקומית, השם "יקנעם" נתייחד למושבה והמועצה המקומית נקראת בשמה הרשמי "יקנעם עלית".

גן הפסלים

במרכז המושבה נמצא גן פסלים של הפסל אלכסנדר קירזנר. במקום - 250 יצירות של פסלים ותבליטים בשלושה נושאים עיקריים: השואה, מוזיקה וריקוד.
קונוויי (ארקנסו)

היסטוריה

קונוויי נוסדה על ידי אסא פ. רובינסון שהגיע לאזור זמן קצר לאחר תום מלחמת האזרחים. רובינסון היה המהנדס הראשי של קו הרכבת ליטל רוק – פורט סמית' (כיום חלק מיוניון פסיפיק). אחת ההטבות שהוא קיבל מחברת הרכבות היה שטח אדמה של מיל מרובע אחד ליד היישוב הוותיק קרדון (Cadron). כאשר נסללה מסילת הברזל, העביר רובינסון חלק קטן מאדמתו לחברת הרכבות לצורך הקמת התחנה. הוא הניח את היסודות לעיירה סביב לתחנה וקרא לה "תחנת קונוויי" (Conway Station) לכבודה של משפחה מפורסמת מארקנסו. תחנת קונוויי כללה שתי חנויות קטנות, שני ברים, התחנה עצמה, כמה מבני מגורים זמניים וסניף דואר. אף על פי שכאמור במקור הוקמה קונוויי כעיירת רכבת, כיום לא פועל בה שירות נוסעים, וזאת עקב ההשפעה של התרחבות השימוש במכוניות.
ב-1878 הגיע לארקנסו הכומר הקתולי ג'וזף שטרוב. כמי שנולד באלזס-לורן גורש שטרוב מפרוסיה במהלך "מלחמת התרבות" (Kulturkampf) שהתחוללה שם ב-1872. הוא היגר לארצות הברית, התיישב בפיטסבורג, שם הוא ייסד באוקטובר 1878 את אוניברסיטת דוקן (Duquesne University). חיכוכים עם הבישוף ג'ון טואיג, הובילו את שטרוב לעזוב את פיטסבורג מיד לאחר הקמת האוניברסיטה ולעבור לקונוויי. ב-1879 עלה בידו של שטרוב לשכנע את הנהלת חברת הרכבות להקצות שטח של 810 קמ"ר לאורך הגדה הצפונית של נהר ארקנסו לצורך הקמת מושבת סנט ג'וזף. אדמות אלו כללו את השטח עליו בנה שטרוב וייסד את הכנסייה הקתולית של סנט ג'וזף בקונוויי. כחלק מעסקה זו הציעה חברת הרכבות למכור חלקות אדמה במחיר של 20 סנט לאקר לכל מהגר מגרמניה. כדי למשוך את הגרמנים הקתולים לקונוויי ולסביבתה, כתב הכומר שטרוב את הספר "הכוכב המנחה למושבת סנט ג'וזף" (The Guiding Star for the St. Joseph Colony). בנוסף לתשבחות שהעניק למעלותיה של קונוויי וסביבותיה, סיפק שטרוב מידע על הדרך הטובה ביותר להגיע אליה מאירופה. ב-1889 התגוררו כבר בקונוויי מעל מאה משפחות של מהגרים גרמנים ועד היום ניכרת השפעת השפה הגרמנית בשמות רחובות העיר ובשמות בתי העסק שלה.
קונוויי הייתה ביתו של שופט בית המשפט העליון של ארקנסו, ג'יימס ד. ג'ונסון (2010-1924), שהגיע לעיר לאחר נישואיו לבת המקום. ג'ונסון התמודד ב-1956 ללא הצלחה על תפקיד מושל ארקנסו מול המועמד הדמוקרטי, השופט דאז, אורבל יוג'ין פאובוס וב-1966 כנגד המועמד הרפובליקני, וינתרופ רוקפלר. ג'ונסון, שהיה ממובילי התומכים בהפרדה הגזעית בארצות הברית בתקופת משבר ליטל רוק, הצטרף למפלגה הרפובליקנית בשנות השמונים, לאחר מותו של רוקפלר. הוא גם הפסיד במרוץ חשוב ב-1968 בבחירות לסנאט של ארצות הברית כנגד הסנאטור המכהן דאז, ג'יימס ויליאם פולברייט. באותה שנה התמודדה אשתו של ג'ונסון, וירג'ינה, על תפקיד מושלת ארקנסו.
גזפרום נפט

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1995 בצו נשיאותי של בוריס ילצין בשם "חברת הנפט הסיבירית" (Сибирская нефтяная компания), "סיבנפט" בראשי תיבות. החברה הוקמה מתוך ניסיון לפרק את המונופול של רוסנפט. שנתיים לאחר הקמתה, סיבנפט הופרטה כאשר רומן אברמוביץ' ובוריס ברזובסקי זכו במכרז על החברה ובמרבית מניותיה, שרכשו את החברה על סך של כ-100 מיליון דולרים. פעמיים (ב-1998 וב-2003) ניסתה החברה להתמזג עם YUKOS, כדי ליצור את חברת הנפט הגדולה ברוסיה, אך ללא הצלחה.
בספטמבר 2005 השתלטה חברת גזפרום על החברה; עבור 72.663% מהחברה היא שילמה 13.01 מיליארד דולר לחברת Millhouse Capital UK Ltd - חברת האחזקות של רומן אברמוביץ'. גזפרום נפט מפיקה נפט בעיקר באזור אומסק ונויאברסק שבסיביר.
בסתיו 2006 מועצת המנהלים של החברה החליטה לשנות את שם החברה מ"סיבנפט" ל"גזפרום נפט" ולהירשם מחדש בסנקט פטרבורג ובעתיד לפתח פרויקט בנייה של קומפלקס משרדים עבור החברה - גזפרום סיטי, הידוע יותר כאוחטה סנטר.
ב-2008 נחתם הסכם במוסקבה בין ממשלת רוסיה לממשלת סרביה על מכירת 51% ממניות חברת הנפט הלאומית של סרביה, "תעשיית הנפט הסרבית" (Нафтна индустрија Србије), לגזפרום נפט.
דייוויד אייר

ביוגרפיה

דייוויד אייר נולד בשמפיין שבאילינוי, ארצות הברית למשפחה נוצרית. הוא גדל במינסוטה ובמרילנד ומשהתבגר עבר לגור עם דודו בלוס אנג'לס, לאחר שסולק מהבית. הוא התגייס לצבא ושירת בצי האמריקאי במשך כשנתיים.

קריירה

אייר כתב תסריטים לסרטים כדוגמת "U-571", שהושפע מחוויותיו בצי האמריקאי וכן היה שותף בכתיבת התסריט לסרט "מהיר עצבני" משנת 2001 ולסרט "כחול מושחת" משנת 2002. אייר גם היה שותף לשכתוב התסריט עבור הסרט "ימ"מ יחידת פריצה", משנת 2003.
הסרט הראשון שדייוויד ביים היה "זמנים קשים", סרט דרמה שעלילתו מתרחשת ברחובות דרום מרכז לוס אנג'לס, ומגולל את השפעת השימוש בסמים וחוויותיו מהצבא של גיבור הסרט הסובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית. לאחר מכן, ביים אייר את הסרט "מלכי רחוב.
בשנת 2012 יצא סרט נוסף על פי תסריט פרי עטו של אייר, הסרט "סוף המשמרת", שהוא גם ביים ומגולל את קורותיהם של 2 שוטרים במשטרת לוס אנג'לס. הסרט זכה לביקורות מהללות ואף הוכתר כאחד מסרטי המשטרה הטובים ביותר. כיכבו בו מייקל פניה וג'ייק ג'ילנהול.
במארס 2014 יצא הסרט "חבלה",המגולל את קורותיה של יחידה ללוחמה בסמים, בכיכובם של ארנולד שוורצנגר וסם וורת'ינגטון אך הסרט לא זכה להצלחה רבה ונקטל על ידי המבקרים. באותה שנה יצא הסרט "זעם" שהצליח יותר הן בקופות והן בביקורות, הסרט שגולל קורותיו של צוות טנק שרמן אמריקאי לקראת תום המלחמה, יצא לאקרנים באוקטובר 2014 ובו כיכבו בין היתר בראד פיט, שיה לבוף, לוגאן לרמן ומייקל פניה.
דייוויד אייר עשה לעצמו שם כיוצר פעולה אלים ומחוספס המבקש ומצליח להציג את חיי הרחוב כפי שהם וניחן באיפיון חזק של דמויות.
בזיליקטה

היסטוריה

בתקופה הרומית נקרא המחוז "לוקאניה" וזאת על שם העם ה"לוקאני" אשר פלש לאזור בסביבות המאה ה-5 לפנה"ס וגירש את תושביו המקוריים אל ההרים שמצפון. הפולשים התיישבו במרכז האזור, וזאת עקב היות חופי המחוז מיושבים בצפיפות על ידי קולוניות יווניות חזקות ביותר.
הלוקאנים דיברו שפה הדומה לשפת תושבי איטליה הקדומים. לפי תיאוריו של ההיסטוריון סטראבון, ניהלו הלוקאנים דמוקרטיה חוקתית. מעט הכתבים והמטבעות אשר נמצאו באזור ומתוארכים לתקופת הלוקאנים, משמשים ביוונית כשפת הכתיבה.
החל מהמאה ה-3 לפנה"ס החלו הלוקאנים סובלים מהטרדות מצד שכניהם היוונים, אשר גובו בתמיכת מדינת אפירוס. בשנת 298 לפנה"ס הקימו הלוקאנים ברית עם רומא, שמיד החלה משפיעה על התרבות הלוקאנית. אולם, הפסדים חוזרים ונשנים של רומא במגוון מלחמות אשר התנהלו בארץ המגף העמידו את הלוקאנים בצד המפסידים והמוכים, דבר שהביא לבסוף לחיכוכים עם בת בריתם. כשפירוס מלך אפירוס נחת בחופי איטליה בשנת 281 היו הלוקאנים הראשונים להודיע על תמיכתם בו, אולם כשעזב פירוס במפתיע השתעבדה לוקאניה לרומא במלחמה אשר נמשכה כ-10 שנים. האיבה לרומא, שהפכה לטבעם של הלוקנים, הביאה אותם לתמוך בצבאותיו של חניבעל במהלך המלחמה הפונית השנייה (216 לפנה"ס), תמיכה שהביאה הרס רב על המחוז מצד שני הצבאות אשר ניהלו בו את קרבותיהם. לוקאניה מעולם לא התאוששה מהאסונות שניתכו עליה במהלך המלחמה הפונית השנייה, וסדרת קרבות מול רומא בשנת 90 לפנה"ס הכריעו אותה לחלוטין. מושבות היוונים שהחלו ננטשות, והמלריה אשר החלה פושטת בדרום איטליה, הביאו את המחוז לשפל כלכלי ותרבותי אשר נמשך למעשה עד לימינו.
פרס סאטורן

האקדמיה לסרטי מדע בדיוני, פנטזיה ואימה

האקדמיה נוצרה בעקבות הקמת "חברת הרוזן דרקולה" על ידי דוקטור דונלד א. ריד בשנת 1962, שנועדה להוקיר ספרות גותית בצורתה הקולנועית והטלוויזיונית.

פרסי מפעל חיים

במסגרת הטקס, זכו בפרס על מפעל חיים אמנים ומחברים רבים כוינסנט פרייס, ג'ין רודנברי, רוברט וייז, ריי ברדבורי, באד אבוט (מהצמד אבוט וקוסטלו), בוריס קרלוף, ברג'ס מרדית', ג'ק ארנולד, רוד סטרלינג, דן קרטיס, גלוריה סוואנסון, רוק הדסון ודארן מק'גאווין.
מטבעה

מטבעה היא מתקן תעשייתי המייצר מטבעות למסחר.
ההיסטוריה של המִטבַעות קשורה באופן ישיר להיסטוריה של המַטבֵּעות. עם זאת, ההיסטוריה של המִטבעות הושפעה גם מהמצב הפוליטי של התקופה. לדוגמה, העבר של המטבעה של ניו אורלינס, כולל בעיקר שימוש של קונפדרציית המדינות של אמריקה שהחל ב-1861. בנוסף, המקורות של מטבעת פילדלפיה, אשר החלה לפעול ב-1792 והחלה במחזור המטבעות הראשון שלה ב-1793, שזורים בתחילתו של העידן הפדרלי בארצות הברית.
בתחילה, הטבעת מטבעות נעשתה בעיקר על ידי ריקוע או יציקה. בהתאם לכך, בשוק היה קיים מספר קטן יחסית של מטבעות (כמאות או אלפים). כיום, מבלטים (מעין תבניות ה"מחתימות" תמונות על מטבעות) מיוצרים בכמויות גדולות ובעזרתם הופכים דיסקיות מחוממות פשוטות למטבעות בכמויות של ביליונים.
עלות הנפקת המטבעות נמוכה מערכם בפועל (למשל, עלות הייצור של שקל אחד תהיה פחותה משקל אחד) זאת על מנת  להפוך את הליך ההטבעה לרווחי.

מִטבעות עתיקות

מספר ערי-מדינה ברומא העתיקה החזיקו במִטבעות משל עצמן. כמו כן, מטבעות רומאיות היו נפוצות ברחבי האימפריה, ולעיתים שימשו לצורכי תעמולה. המַטבעות לימדו את תושבי האימפריה מיהו הקיסר שלהם (באמצעות דיוקנו שהוטבע על המַטבעות), ואפילו קיסרים ששלטו לזמן קצר דאגו שדיוקנם יופיע על המַטבעות. קוויטוס, למשל, שלט רק על חלק מהאימפריה מ-260-261 לספירה ועם זאת הוציא שני מַטבעות הנושאים את דיוקנו. 
כמה מִטבעות יווניות קדומות נתגלו על איי יוון כמו כרתים (שם קיימת מטבעה עתיקה, בעיר קידוניה, עוד מאז המאה החמישית לפנה"ס).
70 מיליון סיבות לעושר

עלילת הסדרה

עלילת הסדרה נסובה סביב דמותו של אלי (שמוליק לוי), שמאי ביטוח אפרורי שזוכה בשבעים מיליון שקלים בהגרלת הלוטו. לאחר שהבין כי על-פי החוק, יהיה חייב להתחלק בסכום הפרס עם אשתו שרי (נתי קלוגר), ממנה הוא שואף להתגרש, הוא מחליט למנוע ממנה את גילוי הזכייה. חברו הטוב הרצל (דב נבון), עוזר לו לשמור ולהסתיר את הזכייה מאשתו, וסוחף אותו לרעיונות ואפשרויות לניצול הכסף.
את נעימת הפתיחה של הסדרה מבצע המוזיקאי עומר הרשמן.

ביקורת

עם עלייתה לשידור זכתה הסדרה לביקורות מעורבות. בעיתון ישראל היום נכתב על הסדרה כי "הבדיחות הצפויות, העלילה הפשוטה והדמויות הגרוטסקיות הן לא משהו שיכול להחזיק לאורך זמן". באתר וואלה! נכתב על הסדרה כי "'70 מיליון סיבות לעושר' מחזיקה ברעיון חזק, ועושה חסד עם היכולות הקומיות של שמוליק לוי ושל דב נבון, ופחות מזה עם אלו של נתי קלוגר. להוציא את זה, יש לה פוטנציאל להיות קומדיה חמודה". באתר ynet נכתב כי על הסדרה כי "'70 מיליון סיבות לעושר' הוכיחה שאפשר לעשות פה קומדיה קטנה וחכמה שפשוט תצחיק". באתר Nrg זכתה הסדרה לביקורת על טיב המשחק של המשתתפים בה.
אל-קובייבה (רמלה)

היסטוריה

באתר בו שכן הכפר נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברונזה.
בתקופה הישראלית התקיימה במקום עיר הלוויים "אלתקה" בנחלת שבט דן (ספר יהושע י"ט מ"ד).
במאה ה-13 הוקם הכפר על ידי שבטי בדואים מחצי האי ערב.
הכפר נקרא על שם קברו של השיח' גנדה, שהיה בעל כיפת אבן. כיום שוכן במקום מגדל מים.
לפני 1840 הגיעה לכפר קבוצת מוסלמים גדולה ממצרים. 
ב-14 בנובמבר 1917 התחולל על אדמות הכפר, קרב עיון קרא.
לפי סקר הכפרים בארץ ישראל שנערך ב-1945, הוערך מספר תושבי הכפר  בכ-1,720 איש. והוא השתרע על שטח של 10,737 דונמים, מתוכם 1,397 דונמים בבעלות יהודית ו-451 דונמים של שטחים ציבוריים.
בבית הספר המקומי שנוסד ב-1929 למדו 344 תלמידים.
הכפר נכבש יחד עם הכפר הסמוך, זרנוגה, ב-27 במאי 1948 בידי חטיבת גבעתי (חטיבה 5) כחלק מהשלב השני של מבצע ברק; ככל הנראה, באותה הזדמנות פונו מהמקום התושבים הערבים שלא עזבו קודם לכן.
ב-24 עד 28 באוגוסט פינו חיילי גבעתי פליטים ערבים מן הכפרים קוביבה, זרנוגה ויבנא שהתאספו בשטח ממערב ליבנא.
התושבים הראשונים שהגיעו לכפר היו עולים חדשים מבולגריה שעזבו תוך זמן קצר.
לכפר הגיעו גם ראשוני "כפר הנגיד", ששהו במקום עד שעברו לאתר הקבע הנוכחי.
ב-1949 הגיעו לבתים הנטושים עולים מתימן. העולים לא קיבלו בעלות על הבתים.
על אדמות הכפר הוקם כפר גבירול. ב-1953 דווח על 75 עד מאה משפחות שהתגוררו בבתים הנטושים. בנוסף הוקמו בכפר גם צריפים וסך האוכלוסייה בכפר הוערכה ב-270 משפחות באותה שנה.
בשנת 1955 סופח הכפר לעיר רחובות.
מאוחר יותר הפך הכפר לשכונת "אבן גבירול" במערב העיר.
שני בתים מפוארים השוכנים על גבעה ונראים מכביש 411 הם בין השרידים הבודדים שנותרו מן הכפר. הבתים הוקמו בשנות ה-20 של המאה ה-20 בפאתי הכפר ונבנו על ידי האחים מוסא ורפעת שהין, מן המשפחות המכובדות ביותר באזור, שהתפרנסו מפרדסנות. הבתים הוגדרו כאתר לשימור.
בית הקברות של הכפר קוביבה נמצא ליד רחוב דולב בכפר גבירול והיה בשימוש בין המאות ה-13 וה-16.
ריימונד צ'נדלר

חייו

צ'נדלר נולד בשיקגו וכילד, יחד עם אמו הגרושה, נדד לאנגליה, ומשם לצרפת, לגרמניה ושוב לאנגליה. כבר בצעירותו נמשך אל עולם הפרוזה והשירה ובמשך שנים ארוכות ניסה את מזלו בכתיבה, מבלי שזכה להכרה אמנותית כלשהי. במשך תקופה מסוימת מצא את פרנסתו בשירות הצי הבריטי בתור מחסנאי, עד 1912 אז החליט להגר שוב לארצות הברית, ארץ מולדתו. במלחמת העולם הראשונה התגייס צ'אנדלר לחיל המשלוח הקנדי ולחם בשורות חטיבת הרגלים "גורדון היילנדרס" בחזית צרפת. גם בארצות הברית לא עלה בידו להתפרסם ולהצליח בתחום הספרות, לכן עבד בתחומים אחרים, ובייחוד בעסקי הנפט. בעסקי הנפט, הוא הגיע לעמדות ניהול בכירות מאד, בשלב מסוים הוא היה נשיאן של 3 חברות, ומנהלן של שמונה. זמן מועט לאחר שמתה אימו של צ'נדלר, הוא התחתן עם אהובתו, שהייתה מבוגרת ממנו ב-17 שנה. כיוון שאשתו הייתה חולנית, צ'נדלר נכנס לדיכאונות והתמכר לאלכוהול והתהוללויות עם נשים. רק כאשר פוטר מעבודתו, ב-1932, החל צ'נדלר להתפרנס מכתיבת סיפורים במגזינים שונים.
גיבור ספריו של צ'נדלר הוא הבלש הפרטי פיליפ מרלו הפועל בלוס אנג'לס, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, פועל בסביבה העירונית המאוכלסת ונע בין בתי פאר של לקוחות עשירים לבין הסמטאות האפלות בשולי הכרך. זמן מה עבד בהוליווד, עם במאים כבילי ויילדר ואלפרד היצ'קוק. צ'נדלר פרסם גם כמה מאמרים מבריקים בכתב-העת הנחשב "האטלנטיק", לרבות המסה המכוננת – "האמנות הפשוטה של רצח".
לסגנון ספרותי זה הייתה מקבילה קולנועית בסוגה של הקולנוע האפל (Film Noir); ואכן ספריו שהוסרטו היו בסוגה קולנועית זו. המפרי בוגרט העתיק לבד הקולנוע בנאמנות את דמותו של פיליפ מארלו.
ספריו של ריימונד צ'נדלר נחשבים כיצירות אמנות לכל דבר. הוא זכה להערצת אחיו הסופרים ויצירותיו נלמדות במיטב האוניברסיטאות והוא נחשב אחד מטובי כותבי הפרוזה של המאה העשרים.
צ'נדלר נתן למארלו שפה אופיינית לו שהשפיעה רבות על כותבים עד ימינו גם במקומות רחוקים מארץ המקור.
רובע האי וסילי (סנקט פטרבורג)

גאוגרפיה

רובע האי וסילי מורכב משלושה איים: האי וסילי, אי הדקבריסטים והאי הצפוני, הקטן יותר.

היסטוריה

רובע האי וסילי הוקם בשנת 1917 והיה אחד מתוך 15 רבעים שהוקמו בפטרוגרד.
באפריל 1936 הוקטן שטח הרובע משהופרד ממנו רובע סברדלוב. ביוני 1961 רובע סברדלוב פורק ושטחו אוחד עם רובע האי וסילי.

אוכלוסייה

בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 2002 כרבע מתושבי האי (25%) עבדו בתחום התעשייה. ילדים ומתבגרים היוו 16% מאוכלוסיית הרובע, 58% מבוגרים בעלי יכולת עבודה, 26% פנסיונרים.
צפיפות האוכלוסין ברובע מגיעה ל-11,260 איש לקילומטר רבוע כשעל פי נתון זה הוא אחד האזורים העירוניים הפחות צפופים ברוסיה.

אקולוגיה

בתחום הרובע, סמוך לגדת הנהר נמצא הגן הבוטני האוניברסיטאי, המהווה אחת מהריאות הירוקות באי ומכיל מגוון גדול מאוד של פרחים.

כלכלה

עוד משנותיה הראשונות של העיר, פיוטר הגדול הורה לבנות באי וסילי את בית הבורסה על מנת לשכן בה את בורסת סנקט פטרבורג ששימשה במשך עשורים כמרכז המסחר העיקרי בעיר.
כיום האי וסילי מהווה יעד תיירותי ובית הבורסה משמש כיום כמוזיאון צבאי.
אופהרטו

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

יהודי אופהרטו

היהודים הראשונים הגיעו לכפר במחצית השנייה של המאה ה-18 ועסקו בעיקר במסחר ובחקלאות. בקהילה הוקמו חברה קדישא, תלמוד תורה וחיידר. ובתחילת המאה ה-20 נבנה במקום בית הכנסת.
בשנת 1869 הצטרפה הקהילה לזרם היהדות אורתודוקסית. בשנת 1930 מנתה הקהילה 120 יהודים.
בשנת 1941 גויסו 15 יהודים מאופהרטו לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי. ובשנת 1944 עם כניסת הגרמנים להונגריה, הובאו יהודי אופהרטו לגטו קישווארדה שבו רוכזו כ-7,000 יהודים מכל הסביבה בצפיפות וללא מזון. משם גורשו לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לכפר עשרה ניצולים יהודים שעזבו תוך זמן קצר.
בית הקברות היהודי ברחוב צ'רס

מיקום

בית הקברות ממוקם בשטח של כשנים וחצי בנייני מגורים, מוקף כולו, ברובע 12בבודפשט בסוף רחוב צ'רס בקצה הקרוב יותר לכיכר וילמוש אַפּוֹר. בצד השני של הרחוב ממש מול נמצא מרכז קהילתי גדול.

היסטוריה

לראשונה הוזכר המקום בשנת 1883 כשטח שנתרם לקהילה האורתודוקסית, אך רק משנת 1890 נקברו כאן באופן קבוע. בהיותו בית קברות אורתודוקסי הוא שמר בקפדנות על אמות המידה הדתיות המחמירות. כל הקברים פונים מזרחה, והגברים והנשים מופרדים, אם כי כאשר השטח כבר היה כמעט מלא, חלק מקברי הגברים נכללו בחלקת הנשים. אחד הדברים החשובים בית הקברות הוא שביל חלקת הכוהנים לצד הגדר, לפי ההלכה המחמירה הם לא יבואו במגע עם נקברים אחרים, פרט לבני משפחותיהם. בעבר היה לחלקת הכוהנים כניסה נפרדת, כדי להרחיקם ככל האפשר מהקברים האחרים.
בתחילה הועברו כאן הקברים והמצבות מבתי הקברות בבודה שפורקו. אלה הונחו אז רחוק יותר מהכניסה. רק תושבי בודפשט נקברו ברחוב צ'רס ובכך נשמר חתך מיוחד של היהודים האורתודוקסים הוותיקים של בודפשט. הרב יעקב קופל רייך שהנהיג את הקהילה האורתודוקסית ההונגרית משנת 1890 ועד מותו בשנת 1929 נטמן כאן למנוחת עולמים. הלווייתו הייתה מרהיבה וקהל רב ליווה אותו בדרכו האחרונה. הממשלה ההונגרית שלחה ללוויה יחידת פרשים ופלוגה של המשטרה.
מרכבים

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1946 באזור התעשייה רמת סיב בפתח-תקווה בשם "מגן-צ'טווד", כשותפות בין חברת "מפעלי מגן" לייצור כספות מברזל ומפלדה שהקים התעשיין יעקב גולדמן, והחברה הבריטית לכספות "צ'טווד" (Chatwood). הקמת המפעל נמשכה כשנה וחצי במהלכם יובא ציוד וחומרי גלם ממפעלי "צ'טווד" בבריטניה, כולל מבנה המפעל ששימש להרכבת טנקים בזמן מלחמת העולם השנייה. המפעל תוכנן לייצר, בנוסף לכספות, גם ריהוט משרדי ממתכת ושלדות של אוטובוסים. המפעל החל לפעול בפברואר 1948. 
במפעל "מגן-צ'טווד", הורכבו אוטובוסים של חברת "ליילנד" הבריטית וייצרו קרונות משא עבור רכבת ישראל. 
בשנת 1956 עבר המפעל לבעלות קונצרן כור תעשיות, זרוע התעשייתית של חברת העובדים של ההסתדרות ושם החברה שונה ל"מרכבים". הרכישה לא כללה את קו הייצור לכספות, אותו המשיך להחזיק יעקב גולדמן בשם חדש - "מגן גולדמן". גולדמן נפטר בשנת 1969 ומפעל "מגן גולדמן" פשט את הרגל בשנות ה-80.
בשנת 1996 מכרה כור תעשיות 49% ממניות החברה לחברת וולוו העולמית, ויבואנית וולוו מאיר חברה למכוניות ומשאיות בשנת 1999 מכרה כור תעשיות את יתרת מניותה בחברה למאיר חברה למכוניות ומשאיות. חברת וולוו העולמית המשיכה להחזיק 26% ממניות החברה.
בשנת 2000 עבר המפעל לפארק תעשייה קיסריה.
שער סן סבסטיאנו

שער סן סבסטיאנו או שער סבסטיאנוס הקדוש (Porta San Sebastiano - "פורטה סן סבסטיאני"), אשר נקרא בעבר "שער אפיה" (בלטינית: Porta Apia - "פורטה אפיה"), היה שער בחומת אורליאנוס ברומא העתיקה. משער זה בחומה יצאו הוויה אדיאטינה והוויה אפיה.

תיאור השער

בעת בניית חומת אורליאנוס כלל השער שתי קשתות, ומשני צדדיו היו מגדלי שמירה בצורת מחצית המעגל.
משני צידי קשת השער מצויים כיום שני מגדלי שמירה רבועיים, אלה נבנו ככל הנראה על ידי הקיסר הונוריוס. במסגרת הביצורים שנבנו שולבו בביצורים קשת קדומה המכונה כיום "קשת דרוסוס".
קשת דרוסוס היא קשת שיש עליה עוברת אמת המים אקווה אנטוניניאנה - מעל ויה אפיה. הקשת נקראת בשם זה בשל זיהוי שגוי של הקשת עם קשת שהוקמה לזכר נירון קלאודיוס דרוסוס בשנת 9 לפנה"ס (אביו של הקיסר קלאודיוס).