התכתיב האפיפיורי

התכתיב האפיפיורי (לטינית: dictatus papae) מ-1075 היה בולה אפיפיורית, מסמך בן 27 סעיפים שנכתב על ידי או מטעם האפיפיור גרגוריוס השביעי ומייצג את עקרונות הרפורמה שערך בכנסייה הקתולית כחלק ממאבק האינווסטיטורה.

רקע היסטורי

מאז תום שלטונן של השושלת הקרולינגית והשושלת האוטונית בקיסרות הרומית הקדושה ב-1024 היה נטוש עימות מתמשך בין מלכי הקיסרות וקיסריה, ובין השליטים החילוניים באירופה הנוצרית בכלל (בפרט מלכי צרפת ושליטי ערי המדינה בלומברדיה) לבין האפיפיורים באשר לזכות למנות אנשי דת לכהונות כנסייתיות והענקת דיוקסיה (קהילה, שהיא גם פיאודום, שטח קרקע מניב) לבישופים, זכות שהקנתה עוצמה פוליטית וכלכלית רבה ונקראה גם אינווסטיטורה.
אחד מגדולי המתנגדים לאינווסטיטורה של המלך, היה נזיר ממסדר קלוני, איטלקי טוסקאני בשם הִילְדֵבְּרַאנְד, שטיפס ועלה בהירארכיה הכנסייתית. הוא ראה את תכלית חייו בהבטחת הסמכות האפיפיורית למינויים כנסייתיים ובהפקעת זכות זו מהקיסר. בשנת 1059 התכנסו ראשי הכנסייה ובראשם הילדבראנד. ההחלטה המרכזית שהתקבלה הייתה להקים קולגיום של קארדינלים, מועצה שתחליט מי יעלה לכס האפיפיור, ובכך להוציא את הסמכות הזו מהקיסר, זאת לאחר תקופה בה מינה והדיח היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מספר אפיפיורים לפי שיקוליו הפולטיים.
בשנת 1073 עלה הילדבראנד לכס האפיפיור ונקרא מאז גריגוריוס השביעי. האפיפיור ביקש לערוך רפורמה (הרפורמה הגרגוריאנית) שתעמיד את סמכות האפיפיור מעל לזו של הקיסר בהיבטי מינוי והדחת בישופים. כבר בעלייתו לתפקידו הרם החל להתקין תקנות שפגעו בזכויות האינבסטיטורה של המלך וב-1075 חובר בהשראתו המסמך "דיקטטוס פפה" (התכתיב האפיפיורי), שקיבל בחתימתו תוקף של בולה.

השלכות

הקיסר באותה עת היה היינריך הרביעי, אשר לא ראה בעין יפה את התנהלותו העוינת של האפיפיור בכלל ואת סעיף 12 בפרט. יתרה מזו, אנשי הכנסייה מלאו תפקידים רבים שאינם דתיים, והמלך לא יכול להרשות לעצמו להפקיד תחומים הנוגעים לגביית מיסים והקצאת קרקעות בידי אנשים שאינם אנשי אמונו, ואף נבחרו על ידי יריבו האפיפיור. היינריך הרביעי הגיב לפרסום המסמך בכינוס סינוד בוורמס בו הדיחו 24 בישופים גרמניים ושני בישופים איטלקיים את האפיפיור. בתגובה, נידה האפיפיור את היינריך ב־22 בפברואר 1076, ושחרר את הוואסאלים שלו מחובת הנאמנות כלפיו. בכירי הוואסאלים הודיעו שאם לא יימצא פתרון לסכסוך, ייאלצו לבחור מלך אחר. גם הבישופים שנבחרו על ידי היינריך החלו להסס באשר להמשך התמיכה בו. ערעור על סמכות האפיפיור לא היה דבר של מה בכך באירופה הנוצרית האדוקה. הקיסר החליט לבקש סליחה מהאפיפיור, כדי להציל את כיסאו, דבר שהוביל ל"הליכה לקנוסה", בה השפיל עצמו כביכול הקיסר בפני האפיפיור.
אולם, גם לאחר ההליכה לקנוסה לא תם המאבק בין הכוחות. מיד עם שובו של המלך לגרמניה התגבש מחנה שכלל גם בכירי כנסייה בצד סניורים פיאודלים, שתמך דווקא בזכותו של המלך למינויים כנסייתיים. אי השקט נמשך עד לאחר מותם של שני היריבים. באיטליה התרכזו בראשית המאה ה-12 תומכי שני המחנות במפלגות הגואלפים (תומכי האפיפיור) והגיבלינים (תומכי הקיסר).
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס, בין האפיפיור קליקטוס השני לבין היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ההסכם סימן סיום הלחימה בין הצדדים והגדיר את תחומי הסמכות של שני הגורמים, החילוני והדתי.
רק לאחר כ־150 שנה, ב-1309 עלתה יד המלוכה על העליונה והאפיפיורים סולקו מרומא לאביניון שבצרפת.
ההיסטוריון ז'אק לה גוף העלה את הטיעון לפיו היה מסע הצלב הראשון (1096) קריאת תיגר של האפיפיור על השליטים החילוניים (בעיקר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך גם ויליאם השני, מלך אנגליה ופיליפ הראשון, מלך צרפת, שלא ראו בעין יפה את יציאת מיטב אביריהם להרפתקאות במקום לשרת את מלכיהם) במטרה להוכיח כי הוא הריבון על העולם הנוצרי ופקודתו עליונה על הוראות השליטים החילונים.