google/wiki40b huggingface dataset:
תנועה שורשית

תנועה שורשית הוא מושג במדע המדינה המתאר יוזמה חברתית או פוליטית של אזרחים, אשר פעיליה מגיעים מן הקהילה. המונח המקורי באנגלית Grassroots Movement, מתאר יצירה של תנועה חברתית מן "שורשי העשב", בהנחה שצמיחה כזו היא ספונטנית וטבעית, שלא כמו תנועות חברתיות שמוקמות ומופעלות על ידי גורמי כוח מסורתיים. לעיתים, הפעילות המקומית יכולה לצבור כוח על-אזורי ולהפוך לפעילות פוליטית במישור הלאומי או אפילו הבינלאומי. תנועת ומפלגת הירוקים בגרמניה הם דוגמה לתנועה שורשית ש"התמסדה" והפכה לאחת מן המפלגות המובילות בארצה.
תנועות שורשיות רבות הן רשת רופפת, ויחסית חסרת היררכיה, של פעילים. במדינות שונות, כמו גרמניה, המונח מזוהה בעיקר עם פעילויות ותנועות של השמאל החדש ובעיקר עם עמדות של האנארכו-פציפיסטים. כיום, עם זאת, משמש המונח לא רק לתיאור יוזמות מסוג זה, אלא למעשה לתיאור כמעט כל יוזמה אזרחית, שבאה מ"למטה". חלק מן התנועות השורשיות פונות למאבק אלים - המונח אינו מתאר את דרך הפעולה של התנועה, אלא את הגורמים שהניעו להקמתה ושפעילים בה. האינטרנט מספק היום במה לתנועות שורשיות, המסייעת להן להפיץ את מסריהן ולגייס פעילים.
לצד פעילותן של "תנועות שורשיות" אותנטיות, קיימים ניסיונות של לוביסטים, מפלגות וכוחות פוליטיים וחברתיים ממוסדים אחרים, ליצור תנועות אשר תדמיתן הציבורית תהיה של תנועות אשר "צמחו מלמטה" ואשר מבטאות את רחשי הלב של הקהילה, אך הן למעשה "דשא מלאכותי" (באנגלית המונח ליצירת תנועות "שורשיות מדומות" כאלו הוא Astroturfing, על שם ה-AstroTurf, אחד מן המותגים הידועים לדשא מלאכותי). היועץ הפוליטי דייוויד אקסלרוד היה מעורב בהקמת מספר "תנועות שורשים מלאכותיים" כאלו.
כתר המלכה אליזבת

כתר המלכה אליזבת הוא כתר פלטינה שיוצר עבור אליזבת בווס ליון, המלכה הרעיה של המלך ג'ורג' השישי ולאחר מותו המלכה האם.
המרכז לטניס בישראל - רמת השרון

היסטוריה

המרכז הוקם בשנת 1976 בעזרתם של ששה מייסדים: איאן פרומן מדרום אפריקה, פרדי קריבין מבריטניה וארבעה אמריקנים - ביל ליפי, ג'ו שיין, הרולד לנדסברג ורובי ג'וזף שאחראים לגיוס התרומות ובעזרתו של פסח בלקין, ראש מועצת רמת השרון, שהסכים לתת את השטח כדי להקים את מרכז הטניס.
טקס הפתיחה התקיים ב-25 באפריל 1976 כאשר לאה רבין, אשת ראש הממשלה המכהן דאז יצחק רבין, קיבלה את הכבוד לגזור את הסרט. רבין עזרה רבות בגיוס תרומות עבור המרכז לטניס בישראל, אם זה באירוח ערבי התרמה בביתה או בעזרה בגיוס כספים בחו"ל. בטקס היא פנתה לששת המייסדים ולתורמים ואמרה: "נתתם תרומה גדולה ביותר לספורט בישראל, לכבוד הוא לי להיבחר כפטרונית למרכז טניס נפלא זה". יותר מ-150 חברי המרכז לטניס בישראל מ-15 מדינות הגיעו לטקס יחד עם קהל של 3,000 איש, שזכה לראות כיצד שדה תותים הופך למרכז של 13 מגרשי טניס וגדל בהמשך ל-24 מגרשים. המנהל הראשון של המרכז היה אבי איזקוב, אחריו שי רז, פסח פוני, דני ברקוביץ', רוני סנדר, שעיה אזר ומשנת 2009 מנהל את המרכז אייל תעוז.

הפעילות במרכז

המרכז מקיים תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים ברמת מתחילים ומתקדמים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר. לגילאי 18 ומעלה מתקיימת אקדמיה של חוגי טניס למתחילים ומתקדמים. במהלך השנה מתקיימות במרכז שפע של תחרויות בינלאומיות לבוגרים ולנוער, תחרויות ארציות ואזוריות. 
במרכז מתקיימות גם תוכניות למען הקהילה הממומנות על ידי תרומות מהארץ ומחו"ל: תוכנית ספיישל אולימפיקס לילדים ומבוגרים בעלי צרכים ייחודיים ותוכניות לילדים בסיכון.

תחרויות ATP ובוגרים מפורסמים

החל משנת 1979 ועד 1996 התקיימו במרכז תחרויות של הסבב העולמי לגברים (ATP), ריקליס ואייזנברג, שהיו ההזדמנויות היחידות (מלבד משחקי גביע דייוויס) בו יכול היה קהל חובבי הטניס בישראל לצפות בשחקנים הפופולריים של אותה התקופה מהצמרת העולמית כגון ג'ימי קונורס, איליה נסטסה, ברד גילברט, תומאס מוסטר, הרולד סולומון, אהרון קריקסטיין, יאניק נואה, ויין פריירה, אנדריי צ'סנוקוב ועוד. טורניר ריקליס התקיים בזכות התורם הראשי משולם ריקליס וטורניר אייזנברג בזכות תרומתם של ג'ויס ומל אייזנברג. בנוסף זכה המרכז לארח את כדורסלן העבר ד"ר ג'יי ואת טניסאי העבר ביורן בורג וטום אוקר. 
ראש הממשלה יצחק רבין ונשיא המדינה חיים הרצוג הגיעו בקביעות לצפות במשחקים באצטדיון יחד עם מפורסמים רבים כגון בר רפאלי, הכנר יצחק פרלמן, שלמה ארצי, צביקה פיק, ספי ריבלין, דובי גל, טל ברודי ועוד. לזכרו של רבין הונח מחבט ממוסגר שלו במרכז ובאוקטובר 2013 נחנך לוח הוקרה מיוחד של קהילת יצחק ולאה רבין במרכז ברמת השרון, עליו רשומים כל אלה שכללו בירושתם את המרכז לטניס בישראל.
במרכז גדלו ילדים רבים שהפכו במהלך השנים לאלופי ישראל, לטניסאים ברמה הבינלאומית ושיחקו בנבחרות ישראל, ביניהם: עמוס מנסדורף, גלעד בלום, אנה סמשנובה, ציפי אובזילר, הראל לוי, נועם בר, אייל רן, אילנה ברגר ורקפת בנימיני.
בשנת 2014 אומר היה להיערך במרכז, אחרי 18 שנות הפסקה, טורניר מסבב ה-ATP מסדרת 250, במקום טורניר שמתקיים בסנט פטרסבורג (אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה בטניס). הטורניר בוטל ברגע האחרון בעקבות המצב הביטחוני עקב מבצע צוק איתן בעזה.
הורמון גדילה

סוֹמָטוֹטרוֹפִּין או הורמון גדילה (באנגלית: GH - Growth Hormone) הוא הורמון פפטידי המופרש מבלוטת יותרת המוח ותפקידו בין היתר לווסת ייצור חלבונים ולהמריץ צמיחת עצמות אצל ילדים ומתבגרים. הורמון הגדילה מופרש במהלך כל שנות החיים, כאשר לאחר גיל 21 יורדת הכמות המופרשת ממנו בכ-14% בכל עשור. מחסור בהורמון זה אצל ילדים יגרום לעצירת הגדילה, לקומה נמוכה ואף לגמדות. לחלופין, עודף בהורמון יגרום לאקרומגליה או לקומה גבוהה וענקות.

מאפיינים מבניים

פפטיד שלם שאורכו 191–199 חומצות אמינו ומשקלו 22 kD. כולל שני גשרי ציסטאין וראש חומצי שטבעת קטנה בקצהו, מה שיוצר מבנה של לולאה גדולה ולולאה קטנה.
ההפרשה של ההורמון היא פולסטיבית (בפולסים)- ההורמון מופרש יותר בלילה ולאחר השינה, אולם גם במהלך היום קיימים פולסים בהם ההורמון משתחרר. בדיקת הפרשה תקינה של הורמון גדילה מתבצעת על ידי גירוי אלפא-אדרנרגי המביא לשחרור של הורמון גדילה (קלונידין).

בקרת הורמון הגדילה

הבקרה על הורמון הגדילה נעשית באופנים רבים: ברמה ההורמונלית הבקרה נעשית בראש ובראשונה בהיפותלמוס, על ידי הפקטור לשחרור הורמון הגדילה GHRH אשר מעודד את הפרשת ההורמון ועל ידי סומטוסטטין אשר מעכב את הפרשתו. גם הורמון הגדילה עצמו מעכב את הפרשתו על ידי מנגנון של משוב שלילי.
בקרת הורמון הגדילה קשורה אף במצבו הפנימי והחיצוני של הפרט. מצב של רעב יגביר את הפרשת הורמון הגדילה, בעוד שאכילה תביא לדיכוי ההפרשה. רמה גבוהה של גלוקוז בדם תדכא את הפרשתו (היפרגליקמיה). באופן דומה, מאמץ גופני הדורש אנרגיה רבה וזמינה מעודד הפרשת הורמון הגדילה, דבר המביא לניצול שומן ויצור גליקוגן לשרירי הלב והשלד. כמו כן, עליה ברמת חומצות האמינו החופשיות תגרום להפרשת הורמון הגדילה, דבר שיגרום להחדרתן לתוך התאים. אולם עלייה בחומצות השומן החופשיות תגרום לירידה ברמתו של ההורמון.

עודף בהורמון גדילה

מצבים אחרים קשורים לעודף בהורמון גדילה: הורמון גדילה אשר מופיע בעודף כאשר לוחית העצם עוד פתוחה, גורם לענקיות- Gignatism, בעוד שאם ההורמון מופיע בעודף לאחר סגירת לוחיות העצם, מתקבלת אקרומגליה- האיברים שגדלים הם אלו אשר מגיבים עדיין להורמון הגדילה, כגון הלסת. כפות הרגליים מתעבות, הופעה של בצקות מאחר שהורמון הגדילה גורם לאגירת נוזלים, וכן הופעה שכיחה יותר של גידולי מעיים.

שימושים אחרים

הורמון הגדילה הוא בעל תכונות של בניית שרירים ועצמות ועל כן ספורטאים והעוסקים בפיתוח גוף נוהגים להשתמש בו. ההורמון נחשב סם בלתי חוקי.
לאור תכונותיו, הייתה מקובלת בעבר בקרב רופאים ומרפאים מהאסכולה של האנטי אייג'ינג הטענה, שמתן תוספת של הורמון גדילה עשויה להאט את ההזדקנות. טענה זו שנויה במחלוקת בעולם הרפואה, ובמדינת ישראל רפואת אנטי אייג'ינג באמצעות הורמון גדילה אינה חוקית. מחקרים עדכניים בנוגע לקשר בין הורמון הגדילה והזדקנות אף מצביעים על כך שהורמון הגדילה מאיץ את ההזדקנות על שלל מחלותיה (סרטן, סוכרת ועוד) ולא מעכב אותה.
סעוד, מלך ערב הסעודית

חייו

סעוד היה בנו השני של מייסד הממלכה, עבד-אלעזיז "אבן סעוד". לאחר שאחיו הבכור טורקי, נסיך הכתר של נג'ד, מת בגיל צעיר, שינה אביהם את חוקי הירושה כך שלא תעבור מאב לבן, אלא בין האחים על פי מספר קריטריונים, כגון סדר הילודה.
כשנה וחצי לאחר כינון הממלכה, ב-11 במאי 1933, התמנה סעוד על ידי אביו ליורש העצר ולמשנה למלך באזור נג'ד, כאשר אחיו למחצה פייצל נבחר לבוא אחריו (זאת אף שסעוד ניסה למנות את בכורו פהד כיורש עצר). עם מותו של אבן סעוד ב-9 בנובמבר 1953, עלה סעוד לכס המלוכה ללא מאבקים, כאשר שלושה חודשים קודם לכן התמנה לראש ממשלת ערב הסעודית.
סעוד הקים מוסדות ציבוריים, ממשלתיים ואקדמיים (ביניהם מועצת השרים הסעודית, משרדים לענייני מסחר, חינוך ובריאות, וכן אוניברסיטת המלך סעוד בריאד). יחד עם זאת, שלטונו היה רצוף קשיים. יריבותו העזה עם אחיו למחצה פייצל, אשר התנגד נחרצות לסמכות שמעניק סעוד לבניו, רק הוחרפה לנוכח המשבר הכלכלי שפקד את ערב הסעודית בשנות החמישים. אף על פי שהכנסות הנפט בתקופה זו עלו על 300 מיליון דולר, שחיתות ובזבוזי עתק של בית המלוכה (ביניהם ארמון השיש שבנה סעוד בריאד בסכום של 140 מיליון דולר), שבלעו כ-17% מהכנסות המדינה, המחישו את הפערים האדירים בין שכבות האוכלוסייה והכניסו את המדינה לסחרור כלכלי: ב-1957 גרעון התקציב הסתכם ב-500 מיליון דולר. בתקופתו של סעוד ירד כוחו של הווהביזם האסקטי, ואורח חיי מותרות פשט בקרב שכבות עשירי הממלכה.
סעוד נתקל גם בקשיים דיפלומטיים. חיכוכים עם בריטניה, מעצמת החסות של עומאן, בעניין בוריימי הסלימו לכדי ניתוק יחסים בשנת 1956 בעקבות מבצע קדש (סעוד אף הטיל חרם נפט על בריטניה ועל צרפת). סעוד נקט בעמדה אנטי-האשמית, התנגד לברית בגדאד ופעל במשותף עם מצרים כדי למנוע הרחבת השפעתם של שליטי ירדן ומצרים. כמו אביו, התנגד בחריפות לציונות ולמדינת ישראל. יחד עם זאת, מתיחות ביחסים עם מצרים הנאצריסטית, בהיותה מדינה חילונית-מהפכנית והשואפת להגמוניה אזורית, הייתה בלתי נמנעת, עד כי במרץ 1958 האשים נשיא מצרים נאצר את סעוד בניסיון לרוצחו.
בריאותו הרופפת של סעוד, שבגינה נאלץ להיעדר מהמדינה תכופות, אף היא פגעה בסדרי השלטון בממלכה. הוא נודע כצרכן משקאות חריפים, דבר האסור לפי האסלאם. ב-3 במרץ 1958, נאלץ סעוד למסור את השלטון לידי פייצל אחיו, אשר פייס את נאצר ושיקם את הכלכלה הסעודית. ואולם סעוד, אשר ניצל את התמרמרות הנסיכים לנוכח הקיצוץ בהוצאות בית המלוכה, שב והתמנה לראש הממשלה בדצמבר 1960. מצבו הרפואי אילצו להיכנע לאחיו למחצה בשנית ב-1962, ופייצל שב ונטל את ראשות הממשלה. ב-1964 ציווה על פייצל לוותר על סמכויותיו, אולם הלה לא נענה, ובתום משבר חריף גבר פייצל. ב-2 בנובמבר הדיחה מועצת העולמא (חכמי דת) הסעודית את סעוד מכס המלוכה, והמליכה את פייצל תחתיו.
לאחר הדחתו יצא סעוד לגלות, תחילה בשווייץ ולאחר מכן במצרים, תוך שהוא מסייע לנאצר במאבקו מול פייצל. לאחר מלחמת ששת הימים שככה המתיחות המצרית-סעודית, סעוד נדחק לשוליים וחדל מפעילות מדינית. ב-1969 מת באתונה שביוון.
צ'יצ'אק

צ'יצ'אק, שנפטרה כנראה ב-750, הייתה בתו של הכגן הכוזרי ביחאר, אשתו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס החמישי ואמו של הקיסר לאו הרביעי "הכוזרי".
נוכח התפשטות הערבים והתקפותיהם, ביקש השליט הביזנטי, לאו השלישי לכרות ברית עם ממלכת הכוזרים. לאשרור הברית נשלחה הנסיכה הכוזרית צ'יצ'אק להיות רעייתו של בן הקיסר הביזנטי, קונסטנטינוס, למרות שבני הזוג היו עדיין ילדים. הנסיכה הכוזרית הוטבלה לנצרות בשם אירנה וילדה לבעלה את מי שעתיד להיות הקיסר לאו הרביעי, שכונה הכוזרי, בגלל מוצאה של אימו.
כשהגיעה צ'יצ'אק, שמשמעות שמה בכוזרית הוא "פרח", לחצר הביזנטית היא הביאה איתה מלבושים מפוארים, בהם שמלת כלולות שמצאה חן בעיני הביזנטים והפכה להיות לבוש אופנתי של הגברים, תחת השם צ'יצ'אקיון.
לאחר הולדת לאו לא נזכרת אמו יותר בכתובים וקונסטנטינוס נשא אישה חדשה, לכן מניחים שהיא מתה בלידת בנה.
הליגה הבלארוסית הראשונה

פורמט

הליגה כוללת 16 מועדונים שמשחקים זה מול זה ב-30 מחזורים (למעט בעונות 1992 ו -1995 שנערכו במתכונת מקוצרת של 15 מחזורים). בהזדמנויות שונות מספר הקבוצות המשתתפות צומצם (ועמד על 15 או 14), בשל פרישת קבוצות מהליגה וחוסר במציאת קבוצות שיחליפו את מקומן. ברוב העונות, שתי הקבוצות הטובות ביותר מעפילות לליגת העל, בעוד שתי הקבוצות הפחות טובות נושרות לליגה הבלארוסית השנייה. עם זאת היו כמה סטיות מהפורמט, במיוחד כאשר ליגת העל הורחבה או צומצמו בה מספר הקבוצות.
פיורלו לה גוארדיה

ביוגרפיה

לה גוארדיה נולד ברובע הברונקס בניו יורק, לאקילה לה גוארדיה (אב קתולי) ולאירנה כהן (אם יהודייה) שהיגרה מטריאסטה, והתחנך באריזונה כאפיסקופלי. לאחר שאביו פוטר ממשרתו כמנצח על תזמורת בצבא ארצות הברית בשנת 1898, עקרה משפחתו לטריאסטה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנים 1904–1906 הועסק לה גוארדיה בקונסוליה האמריקאית בפיומה. הוא שב לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת ניו יורק. בשנים 1907–1910 עבד כמתורגמן באליס איילנד.
בשנת 1914 מונה לסגן התובע הכללי של מדינת ניו יורק. בשנת 1916 נבחר לכהן בקונגרס של ארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג רובע הארלם הספרדית בניו-יורק, בו גרו בעיקר מהגרים ממוצא איטלקי. הוא כיהן כחבר הקונגרס בין השנים 1917–1919 וכן 1924–1933. לה גוארדיה רכש לעצמו מוניטין של רפורמטור נלהב ומסור. הוא תמך בחקיקה בענייני תנאי עבודה (בין היתר, העביר חוק הקובע שחוזה העסקה, בו העובד מתחייב שלא להיות חבר באיגוד עובדים, איננו חוקי) וערך עצרות נגד מכסות הגירה. בשנת 1929, הובס בבחירות לעיריית ניו יורק על ידי ג'יימס ג'יי ווקר.
בשנת 1934 נבחר לראש עיריית ניו יורק (ה-99 במספר), על מצע נגד שחיתות בזמן "השפל הגדול". הוא היה ראש העירייה הראשון ממוצא איטלקי.
לה גוארדיה התפרסם בפעילותו להקמת שדה תעופה אזרחי בעיר (נמל התעופה לה גוארדיה), ובכך שהקריא את קטעי הקומיקס ברדיו בעת שביתת העיתונים.
לה גוארדיה היה ציוני נלהב ולכן נקראים על שמו רחוב לה גוארדיה ומחלף לה גוארדיה בתל אביב. הוא דיבר שבע שפות ובכללן עברית, יידיש, הונגרית ואיטלקית. הוא כונה בשם "ליטל פלאוור" ("פרח קטן" - פירוש השם "פיורלו") שתאם גם את קומתו הנמוכה: 157 ס"מ. 
בתולדות העיר ניו יורק מאוזכר לה גוארדיה כאחד מראשי העיר המוצלחים. הייתה לכהונתו השפעה פסיכולוגית, ויוחסה לו הצלחה בהחזרת אמון התושבים בממשל ובעירייה, בתקופת השפל הגדול. הוא היה הראשון שנבחר לעמוד בראשות עיריית ניו יורק במשך שלוש תקופות כהונה רצופות.
בשנת 1945 החליט לפרוש ולא להתמודד שוב. לאחר שפרש מהתפקיד, כיכב לה גוארדיה בתוכנית רדיו משלו. הוא נפטר מסרטן הלבלב ב-20 בספטמבר 1947 בביתו בריברדייל, ברובע הברונקס.
מייקל לנדון

ביוגרפיה

לנדון נולד בקווינס, ניו יורק, בשם יוג'ין מוריס אורוביץ (Eugene Maurice Orowitz), לאב יהודי, אלי מוריס אורוביץ, שחקן ומנהל תיאטרון, ולאם קתולית, פגי אוניל, רקדנית וקומיקאית. הוא גדל כיהודי. 
לנדון נודע בזכות סדרות הטלוויזיה בהן הופיע. ב-1959 הופיע לראשונה בתפקיד "ג'ו הקטן" קרטרייט בסדרה "בוננזה". ב-1962 החל לכתוב תסריטים לסדרה, ומ-1968 ואילך ביים פרקים שלה. הסדרה הסתיימה ב-16 בינואר 1973.
בשנים 1974–1983 הפיק לנדון את הסדרה הפופולרית "בית קטן בערבה", שיחק בה בתפקיד צ'ארלס אינגלס, ובנוסף לכך ביים וכתב עשרות פרקים שלה.
בשנים 1984–1989 הפיק את הסדרה "הדרך לגן העדן" (Highway to Heaven) וכיכב בה בתפקיד המלאך ג'ונתן סמית.
לנדון היה נשוי שלוש פעמים. היו לו תשעה ילדים, מהם שניים מאומצים.
ב-5 באפריל 1991, התגלה אצל לנדון סרטן הלבלב. הוא נפטר כ-3 חודשים לאחר מכן, בגיל 54.

לקריאה נוספת

Cheryl Landon Wilson, I Promised My Dad: An Intimate Portrait of Michael Landon
 
A. Joyce, Michael Landon : His Triumph and Tragedy
בוריס צ'ירקוב

חייו

בוריס צ'ירקוב נולד בכפר לוזובז'ה פטלובקה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום (היו: העיירה בריאנקה במחוז לוהנסק שבאוקראינה). תוך זמן קצר המשפחה עברה להתגורר באזור העיר ויאטקה בצפון רוסיה. כנער צעיר החל צ'ירקוב להשתתף בתיאטרון-חובבים. בשנת 1921 נסע עם כמה חבריו ללנינגרד ללמוד הנדסה. אך לאחר מספר חודשי לימודים החליט צ'ירקוב לעזוב את לימודי ההנדסה ולעבור לבית הספר למשחק. בשל קושי כלכלי, במקביל ללימודים עבד צ'ירקוב כסבל.
בשנת 1926 סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק בלנינגרד. במשך מספר שנים הופיע על במת תיאטראות שונות בעיר זו, עד שבשנת 1938 עבר למוסקבה. בהיותו במוסקבה הוא כיהן בסגל של מספר תיאטראות. צ'ירקוב שיחק בתיאטרון עד יום מותו.
בשנים 1955-1963 לימד צ'ירקוב ב-VGIK.
צ'ירקוב התפרסם בעיקר מתפקידיו בקולנוע. לראשונה הוא צולם עוד בשנת 1927. בשנות ה-30 השתתף בצילומי טרילוגיה על הנער מקסים בבימויו של גריגורי קוזינצב. בסדרת סרטים זו גילם את התפקיד הראשי וזכה לפופולריות עצומה ברחבי המדינה. בהמשך הצטלם במספר סרטים נוספים של קוזינצבר. בשנת 1954 השתתף בסרט "הידידים הנאמנים" לצד ואסילי מרקורייב ואשתו של השחקן. בסך הכול צ'ירקוב הצטלם ביותר מ-60 סרטים בתקופה עד לשנת 1976.
צ'ירקוב התחתן בגיל 48. אשתו ובתו הן שחקניות תיאטרון.
נפטר במוסקבה ב-28 במאי 1982 לאחר מחלה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
כרכרה

כרכרה היא כלי תחבורה עתיק שבו נסעו אצילים 
ואנשים חשובים במאה ה-18 ובמאה ה-19. 
הכרכרה הטיפוסית הייתה רתומה לסוסים ועוצבה בפאר להסעת נוסעים, או בצורה פשוטה יותר להעברת סחורה.
עם התפתחות המכוניות במדינות המערביות, פחת השימוש בכרכרות. 
בתקופה המודרנית משמשות הכרכרות בעיקר לצורכי תיירות במדינות אלו.
ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס האחד-עשר ממרלבורו

חייו ופעילויותיו

מקום מגוריו העיקרי היה ארמון בלנהיים, השוכן ליד העיירה וודסטוק שבאוקספורדשייר. ב-1987 הוכרז הארמון כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, ופעילותו העיקרית של מרלבורו התמקדה בצורך לאזן באופן קבוע בין התיירים הרבים המבקרים בארמון לבין שמירה על הקריטריונים של אונסק"ו. הוא הקים גני תענוגות, גני פרפרים וכדומה, הנחשבים לפופולריים בקרב התיירים. לאורך שנות מגוריו בארמון התיר לערוך בו אירועי צדקה גדולים כגון קונצרטים ואירועי ספורט.
במשך שנים אחדות היה מרוחק מבנו ג'יימס, כיוון שלשיטתו בנו חי בסגנון שלא היה מתאים למעמדו החברתי הגבוה, ולפעמים אף נכנס לכלא. עוצמת הסכסוך בין מרלבורו לבנו הייתה כה חזקה, עד שהוא חשש לנזק קבוע לשמה הטוב של אחת השושלות הוותיקות והמכובדות ביותר במדינה. כתוצאה מכך החליט ב-1994 לנשל את בנו באופן חלקי מהירושה. מבחינה חוקית ג'יימס היה יורש את התואר ואת הזכות להתגורר בארמון, אך מרלבורו הקים קרן נאמנות על מנת לפקח על נכסי האחוזה, והפעיל אותה באופן כזה שג'ורג', בנו של ג'יימס, יוכל להשתמש בה. הונה של הקרן הוערך בכ-100 מיליון לירות שטרלינג. למרות כל המרירות בין מרלבורו לבנו, הם התפייסו לבסוף בשנת 2008. מרלבורו התיר לבנו לחזור לאחוזה המשפחתית, העניק לו את אחד מבתי החווה שבשטחה, והעניק לו תפקידים ביצועיים בניהולה, כולל היתר להקים חנות לחווה ולמכור בה מוצרי מזון מתוצרת עצמית בשיתוף פעולה עם השף מרקו פייר וייט.
בגלל מעמדו כדוכס הוא הוזמן לעיתים לאירועים בעלי חשיבות, כגון פתיחת מוזיאון בריטי לכלי מלחמה בארצות הברית ביחד עם ויליאם פאריש (שגריר ארצות הברית לממלכה המאוחדת), פתיחה של חנות התכשיטים היוקרתית Asprey ברחוב בונד ביחד עם ידוענים אחרים כגון אלטון ג'ון ושרה פרגסון. ב-1996 זכה לתשומת לבם של אמצעי התקשורת לאחר שהתיר לקנת' בראנה לצלם בארמון בלנהיים חלקים מהסרט "המלט". בשנת 2004 דורג על ידי הסאנדיי טיימס במקום ה-224 ברשימת האנשים העשירים ביותר בממלכה המאוחדת, עם הון מוערך של 185 מיליון לירות שטרלינג.
סיון טלמור

ביוגרפיה

סיון טלמור נולדה בבאר שבע וגדלה בבסיס חצרים למייק טלמור והאומנית אריאלה ורטהיימר. משם עברו להתגורר למשך שנה באנגליה. כשהייתה בת שנתיים וחצי חזרו לארץ, לבסיס חצור והוריה נפרדו. היא עברה עם אמה ואחיה הגדול אסף לכפר ורדים. אמה התחתנה עם התעשיין איתן ורטהיימר (בנו של המיליארדר סטף ורטהיימר) וכך יש לה עוד שלושה אחים-למחצה, וביניהם השחקנית מאיה ורטהיימר (אשתו של ח"כ כחול לבן  אסף זמיר). מצד אביה יש לטלמור עוד שלושה אחים-למחצה.
טלמור גדלה בכפר ורדים עד גיל 12 ומשם עברו לקיסריה. בגיל 9 החלה ללמוד פיתוח קול בקונסרבטוריון בכרמיאל.
טלמור למדה בבי"ס המשותף חוף הכרמל במעגן מיכאל במגמת מוזיקה וסיימה את האולפנה למוזיקה ברסיטל שירה קלאסית.
את שירותה הצבאי בצה"ל עשתה טלמור בלהקה צבאית של חיל החינוך, "להקת 4/4", להקת כלים שהופיעה בכל רחבי הארץ. לאחר מכן למדה בבית הספר לג'אז ולמוזיקה בת זמננו - רימון.

קריירה

כשהייתה בת 12 השתתפה טלמור במחזמר "הלב" בהפקתו של אברהם דשא (פשנל), יחד עם טוביה צפיר וששי קשת.
בגיל 13 הנחתה כמנחה-צעיר מספר תוכניות חוץ בערוץ הילדים לצד מיכאל מושונוב ובגיל 14 השתתפה במחזמר "קטנטנות" לצידם של ליאת אחירון, קובי מחט ותום אבני.
לאורך השנים שיתפה פעולה והופיעה לצד אמנים רבים, ביניהם עילי בוטנר ורן דנקר, אבי גרייניק, אריק ברמן, יהונתן גפן, ולקחה חלק בפרויקטים רבים, ביניהם באלבומים "שווים" של רן דנקר ועילי בוטנר (בשירים "בואי נעזוב" ו"מה שלא הספקתי לומר"), אלבום שירי רחל "חצאי צבעים, חצאי קולות", של אהוד אטון ואוריאל הרמן, בהפקתו של עדי רנרט. פרויקט "השעות" הטראנס אטלנטי של המוזיקאי ישי גזית ו"המשקפיים של נויפלד" בהפקתו של שמוליק נויפלד בשיר שכתב מאיר גולדברג.
בשנת 2012 השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המוזיקה The Voice ישראל והייתה חלק מקבוצתו של המנטור אביב גפן. באותה שנה שיחררה טלמור את אלבום הסולו הראשון שלה - "לונה פארק" בהפקתו של יוני בלוך. באלבום תשעה שירים, שמונה מתוכם הלחינה וכתבה טלמור, ושיר אחד הוא גרסה עברית של יהונתן גפן לשיר 17 של ג'ניס איאן, שיר שהוקלט מאוחר יותר והופק על ידי מיכה הרשליקביץ'.
באפריל 2013 לקחה חלק בפרויקט עוד מעט נהפוך לשיר של גלי צה"ל, והלחינה את "שיר בלי שם" של סגן יואב יקיר, בהפקתו של מיכה הרשליקביץ'.
במרץ 2016 שחררה את האלבום FIRE, בו כתבה את כל המילים והלחנים. האלבום הופק מוזיקלית על ידי אורי וינווקר.
בנובמבר 2017 שחררה להקת Full Trunk את השיר As A Stone, מתוך אלבומם השלישי Show Us What You Got, אותו שרה טלמור בדואט עם הסולן גל ניסמן.
אולם (עיר)

היסטוריה של העיר

מסביב לעיר אוּלם נמצאו ממצאים ארכאולוגיים ליישוב עתיק ביותר, שתוארכו כ-7,000 לפני זמננו. בעיר עצמה נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית. 
אוֹלם מוזכרת לראשונה בשנת 854 לספירה, ובשנת 1164 הוכרזה כעיר, על ידי פרידריך ברברוסה. העיר שגשגה במאה ה-16 וה-17, בעיקר בזכות יצוא של טקסטיל באיכות גבוהה. באותן שנים פרחה גם האמנות בעיר, בעיקר בתחומי הציור והפיסול. 
בימי מלחמות הקואליציה האנטי צרפתית השלישית כיתר נפוליאון צבא אוסטרי גדול בסביבות אולם והשמידו (ראו קרב אולם). 
באולם נולד ב-1879 אחד הגרמנים והמדענים הידועים ביותר בכל הזמנים - הפיזיקאי היהודי אלברט איינשטיין. בית הולדתו אינו קיים עוד, ובמקומו הוצבה אנדרטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בדצמבר 1944, הופצצה אולם על ידי בנות הברית ו- 81% אחוז מהמבנים בה נהרסו. לאחר תום המלחמה שוקמה העיר. עקב כך, הבניה בעיר מאופיינת בבניה מודרנית, שבה משולבים שרידים רבים ומגוונים של מבנים עתיקים.

הקהילה היהודית

העדות הראשונה להימצאם של יהודים בעיר היא מ-1241 בה מדווח על מיסים ששולמו על ידם, אולם ההערכה היא כי היהודים הראשונים הגיעו לעיר הרבה לפני כן. מצבות בבית הקברות מהשנים 1243 ועד 1491 מעידות על רציפות התיישבות יהודית במקום. בפרק זמן זה ידוע שרבים מהיהודים עסקו במתן הלוואות. בפרעות המוות השחור שנערכו ב-1349 נבזז הרובע היהודי בעיר וחלקים ממנו נהרסו אך הקהילה התאוששה חיש מהר. במאה ה-15 בעת שחשיבות העיר גדלה, גבר לחץ המיסים על היהודים וב-1499 הם נצטוו לעזוב את העיר בתוך חמישה חודשים. מדיניות זו שנקראה Judenfreiheit נאכפה במשך 200 שנה ורק ב-1712 הורשו יהודים לחזור ולסחור בשוק הבקר המקומי ורק בסוף אותה מאה הורשו יהודים לחזור ולהתגורר בעיר.
מ-13 נפש ב-1814, גדלה הקהילה ל-667 נפש ב-1886 אך מאז דעכה באטיות. ב-1873 הוקם בעיר בית כנסת וב-1885 בית עלמין. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי בתי מלאכה והיו מבוססים כלכלית. במהלך השלטון הנאצי פחתה האוכלוסייה היהודית בעיר מ-530 נפש ב-1933 ל-162 נפש באוגוסט 1939. בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של אולם ויהודים רבים הוכו. מתוך 116 יהודי אולם שגורשו למחנות (45 מהם לטרזיינשטט) רק ארבעה שרדו. ב-1958 הוקם ציון במקום בו עמד בית הכנסת שנשרף וב-1988 הועמד במקום ציון גדול יותר. עם תום מלחמת העולם השנייה הוקם באולם מחנה עקורים בו התגוררו יהודים משארית הפלטה. ב-1968 היו כ-25 יהודים בעיר. 
בשנת 2000 הוקמה בעיר קהילה יהודית שהיא סניף של הקהילה של וירטמברג המצויה בשטוטגרט בשיתוף פעולה עם חסידות חב"ד. מאז מכהן הרב שניאור זלמן טרבניק כרב העיר. ב-2004 מנתה הקהילה כ-450 נפש; רובם מהגרים מחבר המדינות בשנות ה-90. בשנת 2012 נחנך במרכז העיר בית כנסת, מרכז קהילתי, מקווה טהרה וגן ילדים. האירוע היה בנוכחות נשיא גרמניה יואכים גאוק.
בית הכנסת בית אהרן

בנייה

בית הכנסת בית אהרן נבנה בשנת 1927 על ידי איש העסקים היהודי העיראקי הבולט סאלח חרדון, אחד האנשים העשירים ביותר בשאנגחאי, כתרומה לקהילה היהודית העיראקית שבעיר. על פי המסופר, אביו, אהרן חרדון, התגלה לו בחלום הלילה וזעם עליו קשות. בעקבות כך, החליט חרדון להשקיע סכומי כסף עצומים על מנת לרכוש שטח אדמה ולממן את הוצאות הבנייה של בית הכנסת. סאלח הנציח את שם אביו בשם בית הכנסת. בית הכנסת היה ממוקם על כביש 20, בסמוך לאזור הבונד ולמחוז הונגקו (Hongkou, בימינו מחוז הונגפו - Huangpu). הוא החליף את בית הכנסת שארית ישראל, שנבנה בשנת 1900. בית הכנסת תוכנן על ידי משרד האדריכלים פאלמר וטרנר, אשר עיצב גם את סמלי בניין HSBC על הבונד, והכיל 400 מקומות ישיבה. עד מלחמת העולם השנייה היה בית הכנסת שומם רוב הזמן ואף מנין קבוע כמעט ולא היה בו.

במלחמת העולם השנייה

בשנת 1941, אלפי יהודים פולנים שברחו מהרדיפה הנאצית הגיעו לעיר קובה שביפן דרך סיביר. יפן, שהייתה אז באמצע ההכנות לקראת מלחמה עם ארצות הברית, לא ששה לקבל את הפליטים היהודים וניסתה לגרש אותם. הפליטים ביקשו רשות מן המשטרה העירונית של שאנגחאי להיכנס לעיר, אשר ניתנה מתוך הבנה כי הם יהגרו לארצות הברית לאחר שישה חודשים. היהודים עברו לשנגחאי בין אוגוסט לאוקטובר.
בין הפליטים היו 400 רבני ותלמידי ישיבת מיר, הישיבה האירופית היחידה במזרח ששרדה בשואה בשלמותה, וכן מספר תלמידים אחרים מישיבת חכמי לובלין, ישיבת טלז, ישיבת קלצק וישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש. הם שוכנו בבית הכנסת בית אהרן, שהספיק להכיל אותם בדיוק. היה עבורם אולם לימודים ענק, מטבח וחדרי אוכל מרווחים. פנימיות הישיבה נשכרו בתוך גטו שאנגחאי, ברובע הונגקיו. במהלך המלחמה הם המשיכו את לימודיהם הסדירים בבית הכנסת, ואף הדפיסו מספר ספרים ביידיש ובעברית. לאחר מספר שנים, בראשית שנת תש"ה (1944), הודיעו השלטונות על שלילת רישיון הלימוד בבית הכנסת בית אהרן, בנימוק רשמי שהמקום דרוש לצבא. לאמתו של דבר היה זה ביטול הזכות לצאת מהגטו לצורך הלימוד וריכוז מוחלט של היהודים בגטו. הלימוד הופרע לזמן קצר עד שהושג בשכונת המעונות הרחוקה בניין רעוע שם שהתה הישיבה כחצי שנה. הנוכחות של ישיבת מיר עשתה את שאנגחאי באופן זמני לאחד המרכזים הפעילים ביותר בעולם של לימוד תורה באותה העת.

הרפובליקה העממית של סין

לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הסינית זכתה בשלטון לאחר מלחמת האזרחים הסינית, והקימה את הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949, בית הכנסת בית אהרן הפך לחלק ממתחם של העיתון הממשלתי Wenhui Bao. במהלך מהפכת התרבות בסין שונה מבנה בית הכנסת והוא הפך מפעל. בשנת 1985 נהרס מבנה בית הכנסת ובמקומו נבנה בנין משרדים.