מיתוס הכוח הזכרי

הגדרת הכוח הזכרי והיעדר כוח

במיתוס הכוח הזכרי, וורן פארל הציע לראשונה באופן מעמיק את קווי המתאר של התזה, שבסופו של דבר ירחיב בספרי ההמשך שלו על תקשורת (נשים לא יכולות לשמוע מה שגברים לא אומרים), הורות (האיחוד בין אב לבנו), ועבודה (למה גברים מרוויחים יותר).
כפי שכותרת הספר מרמזת, במיתוס הכוח הזכרי מערער פארל את האמונה כי בידי גברים מרוכז כל הכוח, על ידי קריאת תיגר על ההגדרה של כוח. הוא מגדיר כוח כ-"שליטה של אדם על חייו." וכן כותב כי: "בעבר, לאף מין לא היה כוח; לשני המינים היו תפקידים: תפקיד הנשים היה לגדל ילדים; ותפקיד הגברים היה להרוויח כסף."
אחת הדוגמאות בהן פארל משתמש כדי להמחיש את היעדר הכוח הזכרי, היא החובה שהוטלה על גברים בלבד להתגייס למערכת השירות הסלקטיבי (מערכת גיוס החובה האמריקאית לשעת חירום). הוא כותב, שאם כל קבוצה אחרת, כמו: יהודים, אפרו-אמריקאים, ונשים הייתה נבחרת בהתבסס רק על מאפייני הלידה שלה כדי להיות הקבוצה היחידה הנדרשת על פי החוק להירשם למוות פוטנציאלי, היינו קוראים לזה אנטישמיות, גזענות או סקסיזם. גברים, הוא אומר, הותנו על ידי החברה לקרוא לזה "תהילה" ו"כוח", וכתוצאה מכך, לא רואים זאת כדבר שלילי.
פארל טוען כי תפיסה זו יוצרת בעיות פסיכולוגיות לשני המינים: "החולשה של גברים היא החזות החיצונית של כוח; והכוח של נשים היא החזות החיצונית של חולשה." הוא מוסיף כי חברות חיברתו לרוב נערים וגברים להגדיר כוח, בתמצית, כ"תחושת מחויבות להרוויח כסף שמישהו אחר משתמש בו, בזמן שאנו מתים מוקדם יותר." להרגיש מחויבות, הוא טוען, זה לא כוח.

"למה גברים הם המין הניתן להקרבה"

כותרת המשנה של הספר היא "למה גברים הם המין הניתן להקרבה." פארל טוען, כי מבחינה היסטורית היו שני המינים ניתנים להקרבה למען הישרדות: נשים הסתכנו במוות בלידה; גברים הסתכנו במוות במלחמה. עם זאת, הוא מציין, שיש הבדל עיקרי: הסיכון של נשים נבע יותר מן הביולוגיה; והסיכון עבור גברים הצריך תהליך של סוציאליזציה.
פארל מציין מאפיינים שונים בחברה המודרנית, כגון הנטייה לשייך עבודות בסיכון גבוה - כמו חייל, כבאי, כורה פחם, וכן הלאה - לגברים: כמעט כל המקצועות המסוכנים ביותר מאוישים על ידי גברים בלבד. ככל שרמת הסיכון עולה בתוך נגזרות של מקצועות מסוימים, כך יש בהן אחוזים גבוהים יותר של גברים. ישנם גם נתונים נוספים, בשילוב עם היעדר מחאה ציבורית או ניוד חברתי סביבם, המורים על אותו כיוון של הקרבה זכרית. גברים הם קורבנות של מרבית הפשעים האלימים בפער ניכר מנשים. הם מהווים את מרבית חסרי הבית, מרבית ההרוגים והפצועים מתאונות עבודה, מרבית המכורים לסמים ולאלכוהול ומרבית האסירים. שיעורי ההתאבדות גבוהים הרבה יותר אצל גברים מאשר נשים. פערי תוחלת החיים מושפעים מכל אלו, ובנוסף, טוען פארל, הנתונים מראים כי בזמן ששיעורי המוות מסרטן השד, דומים לאלו של סרטן הערמונית, ארצות הברית משקיעה תקציבים הגדולים פי שישה במחקר ובטיפול בסרטן השד.
נתונים אלה, מציע פארל, יכולים להיות מוסברים רק בכך, שהחברה האמריקאית מעניקה ערך גדול יותר לחייהן של נשים, מאשר אלו של גברים.

"לאן הולכים מכאן?"

פארל טוען, כי גברים ונשים צריכים לעשות קפיצה אבולוציונית מדגש על הישרדות - לדגש על איזון ראוי בין הישרדות והגשמה.
הוא טוען שתנועת הנשים הובילה חיברות מחדש של נערות להיות נשים שמאזנות בין הישרדות להגשמה עצמית, אך מעולם לא הייתה תנועה דומה של חיברות מחדש של נערים להיות גברים המנסים להשיג את האיזון הזה מרגע שהם לוקחים אחריות הורית וכלכלית על הילדים. לפיכך, פארל מאמין, שבנים וגברים נמצאים עשורים מאחורי נערות ונשים מבחינה פסיכולוגית ומבחינה חברתית, ובאופן מתגבר והולך גם מבחינה אקדמית ומבחינה כלכלית.  במצגות האחרונות של פארל בנושא זה הוא העריך, כי הגברים ב-2011 נמצאים במקום שהיו הנשים ב-1961.
הפתרון הפוליטי של פארל הוא "לא תנועת נשים המאשימה גברים, ולא תנועת גברים המאשימה נשים, אלא תנועת מעבר מיגדרית". הוא מגדיר "תנועת מעבר מיגדרית" ככזו, שמטפחת את המעבר מן התפקידים הנוקשים של העבר שלנו לתפקידים גמישים יותר של העתיד.

"פרדוקס השכר"

גברים, טוען פארל, לומדים להרוויח כסף כדי לקבל אישור מההורים וכבוד מצד גברים אחרים; גברים הטרוסקסואלים גם לומדים להרוויח כסף כדי להרוויח את דרכם לאהבה מצד נשים ("נשים לא מתחתנות עם גברים שקוראים את הספר מדוע גברים הם כפי שהם בתור בלשכת האבטלה").
פארל הציג במיתוס הכוח הזכרי את התזה, שהרחיב לעומק בספרו מ-2005: מדוע גברים מרוויחים יותר: והיא שלהרוויח כסף  זה דבר הכרוך באיבוד כוח. וטוען, שלהרוויח כסף זה פחות נוגע לכוח, ויותר לעיסקאות חליפין. פארל מציע, כי "הדרך לשכר גבוה היא דרך אגרה" - אתה מרוויח יותר כאשר אתה משלם 25 אגרות ספציפיות, כמו עבודה בשעות מרובות יותר, או בעבודות מסוכנות יותר, או רחוקות יותר מהבית, או שחסרה בהן הגשמה עצמית."

ביקורות

קמיל פאליה, כתבה על הספר ב"וושינגטון פוסט", וכינתה את הספר "פצצה", "שמתקיפה את יסודות השיח הפמיניסטי שטרם נבחנו בכנות מדהימה, ומאלצת אותנו לראות את היומיום של העולם שלנו מנקודת מבט רעננה". היא מוסיפה, כי פארל לפעמים חוטא בנתונים סלקטיביים או כאלו שניתן לשאול על אמינותם בנוגע למקורות היסטוריים". למרות זאת מסכמת, שהספר הוא "ספר מקורי, מעורר מחשבה, וטקסט של כפירה הנדרש נואשות כדי לשקם את ההגינות והאיזון לתוכנית לימודי הנשים הנוכחית וספוגת האידאולוגיה" .
"דינמיט אינטלקטואלי ... וורן פארל ממשיך לפתח תקשורת אמיתית בין המינים". טוני רובינס, מחבר רב המכר להעיר את הענק שבפנים.
"קראו את מיתוס הכח הזכרי אם תרצו להבין באמת את הגבר היקר לכם. זהו ניפוץ מוחלט אותנטי ועוצמתי של מיתוס היתרון הזכרי, שמטאטא הצידה הנחות סטראוטיפיות, וחושף אמת עמוקה ומדויקת יותר". סוזאן דייץ, עיתונאית, לוס אנג'לס טיימס.
"בקשו, השאילו, או גנבו את הספר מיתוס הכוח הזכרי. הספר הזה חיוני לכל אישה וגבר - אך במיוחד עבור כל גבר. נדהמתי לגלות בכמה מיתוסים על גברים ונשים האמנתי, עד שקראתי את מיתוס הכוח הזכרי." דייוויד הורוביץ, שדרן בתוכנית "מחשבה שנייה", הרדיו הלאומי האמריקאי.
בין כותבי הביקורת נכללו מבקרים כמו: רוברט וינדר.
לינדה מילי מציינת, כי הספר מומלץ לקריאה עבור אנשי חינוך במדעי החברה, במיוחד בתחום לימודי המיגדר; היא מבקרת את פארל על מה שהיא תופסת כנטייה לראות סיבתיות במיתאם.
האנתרופולוג מלווין קונר כתב, שכמו כריסטינה הוף סומרס בספרה: מי גנב את הפמיניזם? (1994), מיתוס הכוח הזכרי הוא תרופת נגד טובה לדרך שבה "ידע אמיתי על תפקידי המיגדר נוטה להיקבר תחת רטוריקה פוסטמודרנית"."