google/wiki40b huggingface dataset:
דמות גרר

דמות גרר (לפעמים תמונת גרר או בבואת גרר) היא אשליה אופטית שמופיעה לאחר שמסתכלים הצידה לאחר מבט ממושך על תמונה. תופעה זו של מנגנון הראייה קשורה לתופעה המכונה persistence of vision, בה משתמשים באנימציה ובקולנוע. היא מקושרת לתופעת ההמשכות של הזיכרון החושי ויכולה להימשך יותר מדקה.

הבסיס הביולוגי

דמויות גרר נוצרות כאשר מתמקדים במשך זמן בגירוי בעל עוצמה גבוהה. לדוגמה, דמות גרר חיובית מתרחשת כאשר ממשיכים לראות חוט להט של נורה חשמלית דולקת גם לאחר שמפסיקים להביט בו, באופן הזהה לגירוי המקורי (הוא נראה כזוהר בהיר שכאילו צף לפני העין).
תופעה זו מתרחשת משום שלקולטנים לוקח זמן מסוים להגיע לתגובה מלאה וזמן נוסף לדעיכה של התגובה. באופן זה פעילותם יכולה לספק מידע על הגירוי גם במשך זמן קצר לאחר שהוא נעלם. 
למצב בו הגירוי שממשיכים לראות הוא הפוך או מנוגד לגירוי המקורי קוראים דמות גרר שלילית. מצב זה נוצר כאשר מסתכלים בגירוי חד ממדי בעל עוצמה רבה, בשל העובדה שקולטני הצבע בעין - המדוכים - יכולים "להתעייף" עקב גירוי-יתר ולאבד מרגישותם. בדרך כלל העין מתמודדת עם בעיה זו על ידי תזוזות קלות של גלגל העין שמסוננות על ידי המוח ועל כן אין מבחינים בהן. אולם, אם העצם אליו מביטים הוא גדול מספיק כך שהתנועות הקטנות אינן מספיקות כדי לשנות את הצבע מתחת לאזור אחד ברשתית, אותם קולטנים יתעייפו ויפסיקו להגיב.
אז, כאשר העין פונה להביט במקום אחר, הקולטנים העייפים משגרים למוח אותות חלשים והצבעים הללו כמעט ואינם נראים. אולם, הקולטנים האחרים מסביב שלא היו בשימוש עדיין "טריים" ושולחים אותות חזקים. האות המתקבל זהה לאות שהיה נראה לו היינו מביטים בצבע המשלים, וכך מפרש זאת המוח. למשל, תמונה בצבע ירוק-ליים (תרוג) תיצור דמות גרר בצבע סגול, כיוון שהצבע ירוק ליים אינו מפעיל את קולטני הצבע סגול.
עמקו

עַמקוּ (גם עַמְקִי, במכתבי אל-עמארנה בתעתיק עַמְקֻ ו-עַמְקִ) היה אזור בדרום הבקאע בקעה במזרח לבנון. האזור מופיע במכתבי אל-עמארנה כ"ארץ עמקו", תוך התייחסות לערי המלך השוכנות באזור.
באזור שכנו מספר ערים, שהיו תחת שליטת מצרים בתקופת אל-עמארנה המאה ה-14 לפנה"ס. מושלי הערים נפגעו מניסיון ההשתלטות של האימפריה החתית, ומפעילותם של עזירו מממלכת אמורו, ואיתגמה מקדש שפעלו להתנתק ממצרים ולהסתפח כמדינות חסות של האימפריה החתית, תוך פגיעה בערי עמקו ושרפת הערים.

מכתבי אל-עמארנה

האזור מוזכר במכתבים א"ע 53, 140, 170, 174, 175, 176 ו-363. המכתבים שייכים למספר פרשות הנדונות במכתבים. מכתב 53 הוא מכתבו של אַכִּיזִי מושל קַטנַה, לאמנחותפ הרביעי מלך מצרים שניסה להישאר בחסות מצרים ולא להיכנע לשופילוליומש הראשון מלך האימפריה החתית, במכתבו הוא מתייחס למושלי ערים שכנות שנכנעו לשופילוליומש, תוך התייחסות גם לדַשַה מעמקו.
מכתבים 140 ו-170 שייכים לפרשת ניסיון ההשתלטות של עזירו מלך בממלכת אמורו על גבל. במכתב 140 מתלונן אילרפא מושל גבל למלך מצרים, על עזירו שפלש לצומור ואולסה שתיהן ערים בצפון חוף לבנון, ששכנו אחת ליד השנייה. ומתלונן שעזירו שלח את אנשיו אל איתגמה מושל קדש והתקיף את כל ארצות עמקו, ארצות המלך. במכתב 170, כותבים אחי עזירו אליו בהיותו במצרים ומספרים לו שהצבא החתי כבש את ארצות עמק עמקו.
מכתבים 174, 175, 176 ו-363 שייכים לפרשת איתגמה מושל קדש שכמו עזירו פעל כנגד האינטרסים של מצרים ונכנע למלך החתי. המכתבים הם מכתבי מושלי ערים שונות היושבים בעמקו למלך מצרים, והמתלוננים על פעילותו ועל כך שהעלה באש את ערי המלך. מכתב 174 הוא מכתבו של בִּיאֶרִי מושל חַשַבּוּ (אולי תל חַשבֶּה). מכתב 175 הוא מכתבו של אַילדַיַה מושל חַסִי (אולי תל חִזין מדרום לבעלבכ). מכתב 175 נכתב ממושל ששמו לא מופיע, הוא גם מבקש שמלך מצרים יישלח צבא סדיר כדי שיוכלו לשקם את ערי המלך שנשרפו והם יוכלו לגור בהם.
מכתב 363 (שנמצא מאוחר יותר באתרו), הוא מכתב שנמצא בשלמותו. זהו מכתבו של עַבּדִירִישֵה מושל עין-שַסִי למלך מצרים והוא נכתב משני צידי הלוח.
למלך אדוני, אלי, שמשי, אמור: כה (אמר) עַבּדִרִשַ, עבדך, מושל ע<ין> שַסִ. בעפר רגלי המלך אדוני שבע פעמים ושבע פעמים נפלתי. ראה, אנו נמצאים בעַמְקֻ, ערי המלך אדוני, ולשם בא אֶתַגַמַ, מושל כִּנסַ (קדש) בראש צבאו חַתִּ, והעלה באש את ערי המלך אדוני. וידע נא המלך אדוני, ויתן נא המלך אדוני צבא סדיר, כדי שנוכל לבנות את ערי המלך אדוני, ונשב בערי המלך אדוני, שמשי.
— תרגמה ציפורה כוכבי-רייני
כלציה

בכימיה, כלָציה (מהמילה היוונית χηλή, כלה, שפירושה "טופר"; בעברית "תַּצְבִּית", מלשון "צבת") היא תהליך של קישור הפיך של ליגנד - הכלאטור (מכונה גם כלאנט, גורם כלציה, גורם קומפלקסציה), ליון מתכתי, ובכך יוצר קומפלקס מתכתי, הכלאט. המושג משמש בדרך כלל לקומפלקסים בהם יון המתכת קשור לשני אטומים או יותר של הכלאטור, למרות שהקשרים יכולים להיות כל שילוב שהוא של קשרי קואורדינציה וקשרים יוניים.

היסטוריה

הראשונים שהשתמשו במושג "כלאט" היו גילברט מורגן וה. ד. ל. דרו, בשנת 1920: "תואר השם כלאט, המופק מהצבת הגדול או כלה (יוונית) של הלובסטר או סרטנים אחרים, מוצע בעבור קבוצות דמויות מד-קוטר, המתפקדות כשתי יחידות קושרות ונאחזות באטום המרכזי, ליצירת טבעות הטרוציקליות."

כללי

היציבות המוגברת של קומפלקסי הכלאט, לעומת קומפלקסים מימיים, מכונה "אפקט הכלציה". גורם כלציה הוא ליגנד פולידנטטי, המתקשר ליותר מאתר קואורדינציה אחד על אטום המתכת. כיוון שיש לשבור את כל הקשרים לאטום המרכזי כדי לנתק ליגנד, נדרשת יותר אנרגיה על מנת להגדיל את מספר המולקולות הנפרדות. אם הקלאטור היה מוחלף על ידי מספר ליגנדים מונודנטטים (כמו מים או אמוניה), מספר המולקולות הכללי היה פוחת, לעומת העלייה במספר המולוקולות החופשיות כאשר קלאטור מחליף כמה ליגנדים מונודנטטיים. על כן, האפקט הוא אנטרופי, בכך שיותר אתרי קישור נתפסים על ידי פחות מולקולות. עלייה כללית במספר המולקולות החופשיות בתמיסה מובילה לגידול באנטרופיה.

דוגמאות

רוב קומפלקסי המתכת בטבע כוללים צורה כלשהי של טבעת קלאט, כמו טבעת היומית, או חלבון. על כן, קלאטי מתכת רלוונטיים לניוד של מתכות בקרקע, וספיגה והצטברות של מתכות בצמחים ובמיקרו-אורגניזמים. כלציה סלקטיבית של מתכות כבדות רלוונטית לביו-רמדיאציה, כמו סילוק צזיום-137 מפסולת רדיואקטיבית.
התרופות האנטיביוטיות ממשפחת הטטראציקלין הן קלאטורים של יוני סידן 2+ ומגנזיום 2+.

שימושים

קלאטורים משמשים באנליזה כימית, ריכוך מים, חומרים משמרים, ורפואה (תרפיית כלציה), בה הם משמשים לקישור עם מתכות רעילות בגוף (כמו כספית, ארסן, ועופרת), על מנת ליצבם ולאפשר לגוף להפרישם בצורה בטוחה. בין הקלאטורים הטבעיים מצויות טבעות הפורפרין בהמוגלובין וכלורופיל, והסידרופורים המופרשים על ידי מיקרו-אורגניזמים, המבצעים כלציה ליוני ברזל +3. קלאטור סינתטי נפוץ הוא EDTA.
מתקיים מחקר לגבי השימוש בקלאטורים לסילוק אטומים של אקטינידים רדיואקטיביים מתוך הגוף. תוצאות טובות הושגו בניסויים על חיות מעבדה, אך עדיין לא התקיימו ניסויים בבני אדם.
PHTLS

"טפל או טוס" (T&T)

בשלב זה תתקבל החלטה האם להישאר בשטח לסבב השניוני, או להתחיל פינוי לבית החולים.
בטיפול (סדרת טלוויזיה אמריקאית)

סקירה כללית

ב-2006 החליטה רשת HBO האמריקאית להפיק גרסה משלה לסדרה "בטיפול". בעקבות ההכרזה על רכישת 45 פרקים בינואר 2007, סיפר לוי כי הדיאלוגים של חמשת הפרקים הראשונים שצולמו מאוד קרובים לאלה של הסדרה הישראלית, מלבד שינויים קטנים, והוסיף "אני מאוד גאה ושמח. ההישג הזה הוא של כל האנשים שעבדו על הסדרה, במיוחד ניר ברגמן ואורי סיון וכל שאר הכותבים". כמו כן, הוחלט לעשות שימוש בנעימת הפתיחה המקורית של אבי בללי (אך לא בפסקול כולו).
את הסדרה האמריקאית מפיקים בין השאר מארק וולברג ("הפמליה"), סטיבן לווינסון, נועה תשבי וכן חגי לוי, היוצר הישראלי של הסדרה. הבמאים הם בין השאר רודריגו גרסיה (ביים פרקים מתוך "הסופרנוס" ו"עמוק באדמה", בנו של הסופר גבריאל גארסיה מארקס) ופריס ברקליי ("אי. אר", "האוס", "אבודים", "המגן"). הסדרה משודרת בערוץ HBO החל מ-28 בינואר 2008 ונחשבת לאחת התקוות הגדולות של הערוץ בתחום סדרות הדרמה, בעקבות סיומה הצפוי של סדרת הדגל "הסמויה".
הפרק הראשון זכה למידרוג ראשוני נמוך, למרות שהסדרה שודרה בעיצומה של שביתת התסריטאים שמנעה את שידורן של תוכניות פופולריות. בעקבות החלטה נדירה של HBO, ניתנים 15 הפרקים הראשונים של הסדרה להורדה מ-"iTunes".
העונה בכללותה לא זכתה למידרוג גבוה, אך הצליחה למשוך עניין לקראת סוף שידורה, זכתה בשני פרסי אמי, ובסופו של דבר החליטה HBO להפיק עונה שנייה, ששודרה במהלך 2009. לקראת העונה השנייה הצטרפו אל צוות השחקנים ג'ון מהוני והופ דייוויס.

ביקורות

רובן של הביקורות הראשונות בארצות הברית היו חיוביות מאוד. בניו יורק טיימס נכתב כי הסדרה "מהפנטת, בעיקר בזכות האופן האינטליגנטי שבו היא חושפת ומסתירה מידע מהצופים". בשיקגו סאן-טיימס נטען שזו הסדרה הטובה ביותר של HBO מאז "תרגיע", ובבוסטון גלוב שכתיבת הסדרה היא "חזקה ומהדהדת".
בסן פרנסיסקו כרוניקל, לעומת זאת, נטען שהסדרה "משעממת עד כאב", שרובן של הסדרות העוסקות בטיפול הן "עלובות ביותר, בדיוק בגלל שתהליך הטיפול עצמו אינו מהנה", ונתמה על בחירתה של HBO ליצור שתי סדרות כאלה כמעט במקביל, בהתייחסות לסדרה השערורייתית "תגיד לי שאתה אוהב אותי".
כף פילכנר

היסטוריה

כף פילכנר התגלה על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (1914-1911) בראשות סר דאגלס מוסון, שקרא לו על שם וילהלם פילכנר, מנהיג המשלחת הגרמנית השנייה לאנטארקטיקה בשנים 1912-1911.
פתק הצבעה

פתק הצבעה הוא כלי המשמש לתיעוד בחירתם של מצביעים בהצבעה. 
כל מצביע משתמש בפתק הצבעה אחד כדי להביע את בחירתו. הפתק עשוי להיות פיסת נייר בה רושם כל מצביע את בחירתו. בבחירות רשמיות של המדינה או הרשות המקומית משתמשים בפתקי הצבעה עליהם הודפסו מראש שמות המועמדים לבחירה, במטרה לשמור על חשאיות ההצבעה וכשרותה. המצביעים בוחרים פתק אחד ומטילים אותו לתוך תיבת קלפי בעמדת הקלפי המקומית. 
סוג פתק ההצבעה תלוי בשיטת הבחירות הנהוגה בבחירות בכל מדינה. פתק ההצבעה עשוי להיות פתק דירוג, בו מופיעה רשימה של המועמדים וכל בוחר מדרג אותם לפי סדר עדיפות, מהגבוה לנמוך. הפתק עשוי לכלול רשימה פתוחה או סגורה של מפלגות או מועמדים, מתוכה ניתן לסמן מועמד אחד או מספר מועמדים (הצבעת אישור).

מבנה פתק ההצבעה

בעולם קיימים סוגים שונים של פתקי הצבעה, לכל אחד מהם יתרונות וחסרונות, ובדרך כלל מבנה פתק ההצבעה מותאם לשיטת הבחירות במדינה. כלומר לא סביר שבמדינה בעלת בחירות ארציות יעשה שימוש בפתק הצבעה המאפשר בחירת מועמד ספציפי. מצד שני, פתק הצבעה המאפשר דירוג של מועמדים, נפוץ יותר במדינות בעלות בחירות אזוריות.
ניקולאיה קוסטין

ביוגרפיה

ניקולאיה קוסטין נולד בשנת 1660 כבנו השני של האציל והכרוניקן מירון קוסטין. אמו הייתה קרובת משפחה של שליט מולדובה, סימיון מובילה. הוא התחנך בפולין. בשובו למולדתו מילא בנסיכות מולדובה תפקידים בכירים כמו לוגופט, הטמאן, לוגופט גדול (או רב-לוגופט). בתפקיד האחרון היה ראש לשכת השליט ושומר חותמו. היה מקורב לשליט מולדובה, ניקולאיה מברוקורדט (1710-1709, 1716-1711).
עם זאת התנגד להגמוניה של היוונים הפנריוטים בארצו.
ניקולאיה קוסטין כתב מספר כרוניקות היסטוריות של נסיכות מולדובה:
Cartea descălecatului de-ntâiu, letopiseţul Ţării Moldovei de la zidirea (
lumii până la 1601 (ספר ההקמה הראשונה. כרוניקת ארץ מולדובה מבריאת העולם ועד 1601),ו-Cronica domniei lui Nicolae Mavrocordat (1709-1711) וכרוניקת שלטונו של ניקולאיה מברוקרודט.
ספרו החשוב ביותר היה "כרוניקת ארץ מולדובה" שהיה למעשה ספר קומפילציה שבו שילב קטעים מהרודוטוס, תאלס איש מילטוס, אריסטו, אובידיוס, קטעים מכרוניקות פולניות מאת יאן דלוגוש, מקצין קרומר, מרצין ביילסקי ובניו, יואכים ביילסקי, וכמו כן מהכרוניקה של גריגורה אורקה ומספרי אביו, מירון קוסטין. הספר כולל סיפורים תנ"כיים, כולל על בריאת העולם על מגדל בבל והמבול, על אילן היוחסין של העמים לפי התנ"ל - צאצאי נח ובניו, שם,חם ויפת, מגולל אחר כך את תולדות הדאקים והרומאים, את תולדות ממלכת פולין, על דרגוש ועל ההקמתה, לפי האגדות, של הנסיכות מולדובה, כולל מידע על המסע הצבאי של דמיטרי וישנבצקי במולדובה בשנת 1563. ייתכן שהוא עצמו או בשותפות כתב את "כרוניקת ארץ מולדובה בימי שטפאן, בנו של וסילה וודה" (החלק הראשון שלו מיוחס לניקולאיה מוסטיה, בנו של הכרוניקן אלכסנדרו אמירס וכולל התייחסות לכרוניקות של וסילה דמיאן וטודוסיה דובאו על תולדות השנים 1709-1662). הכרוניקה האחרונה מספרת על שנות שלטונו של שטפניצה לופו, בנו של השליט וסילה לופו, על שלטונו של דביז'ה וודה ושליטים שבאו אחריו, על תופעות טבע - רעידות אדמה, כובי שביט, שהתרחשו באותה תקופה, על שלטונם של שטפאן פטריצ'ייקו, גאורגה דוקה ואחרים, על התקוממויות עממיות שאירעו במחצית השנייה של המאה ה-17 במולדובה. מקום מיוחד תופס בכרוניקה שלטונו של דימיטריה קנטמיר, קרב פולטבה ושלטונו השני של ניקולאיה מברוקורדט (1711-1709), עדויות ראייה על הגעתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה לבנדרי ועל מסעו הצבאי של הצאר פטר הגדול על נהר הפרוט וכיבוש המבצר הטורקי שבבראילה.
הוא תרגם מלטינית את הספר הפילוסופי-אלגורי "שעון השליטים" מאת אנטוניו דה גווארה, הכרוניקן של קרל החמישי - Ceasornicul domnilor
יהושע מאמאן

ביוגרפיה

נולד בעיר צפרו שבמרוקו לרב רפאל עמרם מאמאן, בן הרב רחמים יוסף, ראש ישיבת "תחכמוני" בצפרו ומחבר הספר "חירג"א דיומא", בן לשושלת רבנים מצאצאי הרמב"ם.
בצעירותו למד והתחנך אצל הרב דוד עטר. בשנת 1946 קיבל את תעודת ההסמכה שלו לדיינות מבית הדין הגדול ברבאט, והחל לכהן כרב ודיין בעיר סאפי כבר בגיל 28. בשנה זו שימש גם כדיין וסגן אב בית הדין של רבאט עד שנת 1963, אז החל לשמש כאב בית דין ורב העיר מרקש עד לעלייתו לישראל (כדי לסייע לאמו) בשנת ה'תשכ"ח (1967), טרם עלייתו קיבל באותה שנה בחודש כסלו תעודת דיינות מראש הרבנים במרוקו הרב שאול אבן דנאן.
בישראל נמנה זמן מה בין חכמי ישיבת פורת יוסף בירושלים.
בשנת ה'תשכ"ח (1968) החל לשמש כרב העיר הספרדי וחבר לשכת הרבנות בנהריה. בשנת ה'תשל"ח (1978) עבר לשמש כדיין, ובהמשך כאב בית הדין הרבני האזורי בעיר באר שבע עד שנת 1988. בשנת ה'תשמ"ח התמנה לדיין בפועל בבית הדין הרבני הגדול לערעורים, תפקיד בו כיהן עד שנת ה'תשס"ט. הוא חזר להתגורר בירושלים בשכונת מקור ברוך, ובמקביל לתפקידו שימש כראש כולל לפנסיונרים בשכונתו ומחנה יהודה.
בזקנותו סיים את ספר הזוהר בפעם המאה.
בינואר 2018 נחלש ואושפז בבית החולים שערי צדק, ובכ"ו בטבת ה'תשע"ח (13 בינואר 2018) נפטר בביתו בירושלים, מפלגת ש"ס ומועצת חכמי התורה פרסמו הודעת אבל, והראשון לציון הרב יצחק יוסף הורה לבחורי הישיבות להשתתף בהלוויתו. הלוויתו יצאה מישיבת פורת יוסף בגאולה, בין מספידיו היו הרבנים יצחק יוסף, שלמה משה עמאר, בן ציון מוצפי, משה צדקה ויצחק אזרחי. הוא נקבר בהר המנוחות.

פסיקתו ההלכתית

בספריו התכתב הרב מאמן עם הרבנים שלום משאש, הרב הראשי לירושלים, והראשון לציון הרב עובדיה יוסף. עם הרב משאש התדיין והתפלמס רבות בכוונה להצדיק ולחזק את דעת הרב עובדיה יוסף, שיש להנהיג את דעת הבית יוסף בארץ ישראל ולא תמיד להמשיך את מנהגי מרוקו בארץ.
פזטיירוי

פזטיירוי (מיוונית: πεζέταιροι - בני לוויה רגליים) היו חיילי חיל רגלים נושאי רמחים ששירתו בצבא המקדוני בעת העתיקה.
פזטיירוי היו החיילים שהרכיבו את הפלנקס בצבאו של אלכסנדר הגדול. הם גויסו מקרב בני מקדוניה מקוריים. לצד ההטיירוי וההיפספיסטים הם היו החלקים המלכותיים בצבאו של אלכסנדר הגדול ובין הנאמנים ביותר.
כ-9,000 פזטיירוי החלו את המסע, כשהם מאורגנים בשש חטיבות שונות. לרוב, הפזטיירוי נלחמו יחד, אם כי ידועים מקרים בהם חטיבה מסוימת נשלחה למשימתה ללא שאר החטיבות. בדומה להטיירוי, גם הפזטיירוי גויסו על פי בסיס טריטוריאלי.
מחלף אולגה

היסטוריה

בינואר 1959 הושלמה סלילת מסלול בודד של כביש 2 מנתניה ועד לכניסה לחדרה (ללא המשך צפונה). באמצע שנת 1965 נפתח המסלול הנוסף עד גבעת אולגה, (למעט מעל נחל אלכסנדר בגלל הצורך להרחיב את הגשר מעל הנחל) ובכניסה לשכונת גבעת אולגה נבנה צומת.
בשנת 1969 הושלמה סלילתו של כביש 2 מחדרה לחיפה. במסגרת המגמה להפוך את כביש החוף לכביש מהיר לכל אורכו, נחנך ב-1993 מחלף במקום, על שם אולגה חנקין, רעייתו של גואל האדמות יהושוע חנקין, אשר השכונה הסמוכה הנושאת את אותו השם.
בשנת 2019 החל המחלף לעבור שדרוג, במסגרתו חוברה כביש הגישה של מרכז הקניות מכיוון גשר אריאל שרון לכיוון גשר המחלף.

מבנה המחלף

כל היציאות והכניסות במחלף מתבצעות באמצעות נתיבי שרות היוצאים מן הכביש בשני כיווני הנסיעה במקביל לכביש הראשי. המעבר בכביש המשני מתבצע באמצעות גשר העובר מעל הכביש הראשי בצדו הדרומי של המחלף. בעתיד יחובר גשר זה ישירות אל גשר אריק שרון הסמוך לתחנת הרכבת חדרה מערב, והתנועה בין מרכז חדרה וכביש החוף תתבצע ישירות, ללא צורך לחלוף ברחוב אהרונסון החוצה שכונת מגורים.
החל משנת 2011 מסמן המחלף את תחילתו של קטע דרך לכיוון צפון, שבו מותרת נסיעה במהירות של 110 קילומטר לשעה.
קורנליו ג'ורג'ה

שנותיו הראשונות

קורנליו ג'ורג'ה נולד בבוקרשט, ברומניה, כבן למשפחה ממוצא יהודי. בבגרותו הציג את עצמו כאתאיסט. הוא סיים בשנת 1949 תואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת בוקרשט. בהמשך למד באוניברסיטה הממלכתית לרפואה על שם פבלוב בלנינגרד, בה סיים דוקטורט במדעים ב-1952.

פעילותו ברומניה

בשובו לרומניה, התמנה כמנהל מחלקה במכון לפיזיולוגיה של האקדמיה הרומנית (אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית), פרופסור קרש קתדרה לפיזיולוגיה נורמלית ופתולוגית באוניברסיטה לרפואה ולרוקחות בבוקרשט, ומזכיר כללי של החברה הרומנית לפיזיולוגיה.
בין היתר, הוא לימד באוניברסיטה לרפואה קורס לפסיכופרמקולוגיה. התעניין במיוחד בחקר השפעת התרופות על מצב הרוח, התפיסה וכן החשיבה וההתנהגות.

פעילותו בבלגיה

בעת שנסע לבלגיה, אמנואל יאנסן שעמד בראש חברת התרופות UCB - Union Chimique Belge הציע לו לנהל את מחלקת הנוירופרמקולוגיה בחברה ושיכנע אותו לעזוב את רומניה הקומוניסטית ולהתיישב בבלגיה. פרט לתפקיד זה, התמנה ג'ורג'ה גם ליועץ מדעי במחלקה למחקר ופיתוח של החברה, וכן ראש מחלקת פסיכוביולוגיה במכון "אלבר מישוט" בבריסל. החל משנת 1965 לימד כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת לובן.
בשנת 1963 התחילו ג'ורג'ה והצוות שלו לחקור תרופות "מעכבות" מרגיעות והתרכזו, בין השאר, בנגזרות מעגליות (ציקליות) של המתווך העצבי גאבא (החומצה ה-גאמא-אמינובוטירית). השערת העבודה שלהם הייתה שהנגזרות שייצרו תשמשנה כתרופות לשינה (היפנוטיות), מכיוון שהן מתווכות פעילות מעכבת במוח. 
עם זאת, מחקרים על בעלי חיים (חולדות וארנבים) לא הראו לגבי התרופות הללו כל פעילות מעכבת. 
לעומת זאת מצא ג'ורג'ה תכונות פרמקולוגיות מיוחדות אצל חומר ספציפי שהוא כינה בשם UCB 6215, שעיכב את הניסטגמוס הווסטיבולרי אצל ארנבים. בהמשך בדק ג'ורג'ה את החומר גם בניסויים על בני אדם.
אצל מטופלים שעברו זעזוע מוח שקיבלו את החומר, נמצא בהשוואה לקבוצת ביקורת שיפור משמעותי סטטיסטית בתהליך ההחלמה ושיפור בזיכרון. מצד שני, לא נמצאו תופעות של רעילות כימית של החומר בבני אדם.
החומר UCB 6215 שווק תחת השם "פירצטאם", וג'ורג'ה טבע בשנת 1972 בשבילו ובשביל חומרים דומים את המושג "נואוטרופי" - כלומר חומר (תרופה או תוסף מזון) המגרה תפקודים קוגניטיביים. כדבריו, "האדם לא יחכה פסיבית מיליוני שנים עד שהאבולוציה תעניק לו מוח טוב יותר". 
בשנת 2000 נתגלתה על ידי חוקרי UCB נגזרת של הפירצטאם - לבפירצטאם, שהיא בעלת השפעה יעילה אנטיאפילפטית, אך איננה "נואוטרופית". 
קורנליו ג'ורג'ה נפטר בבריסל בשנת 1995.
אינוקנטיוס השביעי

חייו עד שמונה לאפיפיור

נולד בעיר סולמונה  במחוז אברוצו (אברוצי). הצטיין בלימודי משפט אזרחי וקאנוני ולימד באוניברסיטת פדובה ואוניברסיטת פרוג'ה. בהמלצת מורו, נטל אותו האפיפיור אורבנוס השביעי תחת חסותו, צירף אותו לקוריה הרומאית ומינה אותו לגובה חובות הוותיקן באנגליה, שם שהה כעשר שנים. ב-1386 מינה אותו אורבנוס השביעי לבישוף בולוניה. שנה לאחר מכן התמנה לארכיבישוף רוונה.
ב-1389 מינה אותו בוניפקיוס התשיעי לחשמן ולתפקיד כומר בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה ברובע אסקווילינו שברומא. ב-1390 מונה לשליח אפיפיורי (לגאט) ללומברדיה וטוסקנה.

בחירתו וכהונתו

דה מיורטי נבחר לאפיפיור פה אחד בקונקלווה קצרה שמנתה שמונה חשמנים בלבד, לאחר שנציגי בנדיקטוס השלושה עשר לא הסכימו לקחת חלק בתהליך בחירה או מינוי מועמד מוסכם בתמורה לפרישת מועמדם מאביניון. מלך נאפולי, לדיסלאוס, מלך נאפולי הבטיח את התקבלותו של האפיפיור החדש לאחר שדיכא התקוממות של אנשי המפלגה הגיבלינית ברומא. כך הפך למעשה האפיפיור לבעל-חובו של לדיסלאוס וכלי שרת בידיו.
אינוקנטיוס השביעי נטה לנפוטיזם (מינוי קרובי משפחה) ומינה את אחיינו לודביקו, שהיה מצביא-שכיר (קונדוטיירי) ששירת את ג'אן גלאצו ויסקונטי למפקד מיליציית מדינת האפיפיור. בתפקידו זה עיקב לודביקו מספר מתנגדים רומאים נודעים של האפיפיור, כאשר יצאו מפגישה עמו. הוא הזמין מתנקשים שיירצחו אותם והשליך את גופותיהם מחלונות בית החולים סנטו ספיריטו (Ospedale di Santo Spirito in Sassia) אל הרחוב. הדבר עורר התקוממות בעיר. האפיפיור, משפחתו, תומכיהם וחברי הקוריה נאלצו לנוס לויטרבו. לדיסלאוס שלח כוחות על מנת לדכא את ההתפרעויות, שעלו בחייהם של שלושים מאנשי האפיפיור. בינואר 1406 שקטו הרוחות בעיר והאפיפיור חש שהוא יכול לחזור אליה. במרץ אותה שנה הפך האפיפיור את לודביקו אחיינו למרקיז ורוזן פרמו.
עם זאת, לדיסלאוס לא הסיג את כוחותיו מהעיר לאחר שהאפיפיור שב אליה, והתבצר במבצר סנט אנג'לו החולש על הוותיקן. לאחר שהתגלה שלדיסלאוס טרח לשמר תסיסה אנטי-אפיפיורית בעיר, על-מנת לשמר את חיוניותו בעיני האפיפיור (למשל תוך סיוע לאנשי משפחת קולונה מן המפלגה הגיבלינית), הוא נודה מהכנסייה וגורש מהעיר.
בשל ההתכתשויות בעיר רומא, לא הצליח אינוקנטיוס השביעי לפעול לסיום הקרע המערבי. שארל השישי, מלך צרפת ורופרכט, מלך גרמניה הצליחו ב-1405 לארגן ועידה בהשתתפות תאולוגים מאוניברסיטת פריז, שתפעל לפתרון המצוקה המרכזית של הכנסייה, אולם בשל הסתבכות המצב ברומא טען האפיפיור שלא יוכל להבטיח ליריבו, בנדיקטוס השלושה עשר, מעבר בטוח אם יגיע הלה לרומא. בנדיקטוס השלושה עשר טען מנגד, שהסיבה היחידה שקרע לא הגיע לידי סיום הייתה חוסר רצונו של האפיפיור בפתרונה.
מותו היה פתאומי, ועורר שמועות על רצח, התנקשות או הרעלה, אף שלא נמצאו להאשמות אלה כל ראיות.
קבוצת תעבורה

היסטוריה

קבוצת תעבורה נוסדה בשנת 1955 על ידי אברהם (בונדי) לבנת, יחד עם צבי קדצקי. בשנת 1957 הצטרף אחיו של אברהם לבנת, יצחק לבנת, כשותף בחברה. בראשית שנות ה־60 נכנסה החברה לתחום הובלת המלט בתפזורת. החברה גם נכנסה לתחום הובלת מכוניות (עד אז נהוג היה להוביל את המכוניות מהנמל בנהיגה בהן). בנוסף, החברה החלה להתמחות בהובלה מיוחדת של מטענים חריגים בגודלם, בעיקר בעבור חברת החשמל. בשנת 1996 פורקה השותפות בין אברהם לבנת לבין אחיו יצחק וקדצקי. באותה שנה נכנסה תעבורה לתחום המטענים האוויריים, כאשר רכשה שותפות בחברת המטענים האוויריים ממ"ן. החברה גם נכנסה כשותפה עם אגד בחברת היסעים המונה כ־200 אוטובוסים. בשנת 2002 נכנסה לשותפות עם אי די בי חברה לפיתוח של נוחי דנקנר. באותה שנה הוכרזה תעבורה תפזורת מונופול בתחום הובלת מלט בתפזורת. 
בשנת 1998 רכשה קבוצת תעבורה, בשותפות עם בני גאון, את חברת "המשביר השקעות" מידי  האגודה השיתופית המשביר המרכזי. באותה עת הייתה ל"משביר השקעות", מחזור מכירות שנתי של כ-850 מיליון שקל, באמצעות החזקה במספר חברות בת, ביניהן המשביר סוכנויות, המשביר לחקלאי, המשביר מזון, המשביר מחסני אופנה, וחברת ממסר, יבואנית משאיות איווקו וטרקטורים מתוצרת ג'ון דיר. 
בשנת 2010 מינה לבנת את ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט, ליושב ראש הקבוצה. לבנת הסביר את המינוי: "הקשר בין אהוד אולמרט למשפחתי החל עוד לפני קום המדינה, עת שימשתי כמדריך בשורות האצ"ל והוצבתי בשוני ליד בנימינה ובהיותי פליט שואה, ללא משפחה גרעינית בארץ, הוזמנתי לא מעט פעמים לסעודות שבת בבית משפחת אביו של אהוד אולמרט בנחלת ז'בוטינסקי.
בשנת 2009 הקימה קבוצת תעבורה את מוזיאון המשאיות והתובלה ברמלה.

מתחם תעבורה ברמלה

מאז שנות ה-50 מפעילה קבוצת תעבורה את המרכז הלוגיסטי שלה ברמלה, שבמקור היה ממוקם במתחם המשתרע על כחמישים דונמים צמוד לכביש 44 ולרחוב תל חי ברמלה. בשנת 2008 עברה קבוצת תעבורה למתחם חדש צמוד למחלף נשרים והצטלבות הכבישים 40 ו-44. הצורך במעבר היה עקב שדרוג והכפלת קו הרכבת לוד-נען-באר שבע, שבמקור עוקף בקשת גדולה את מתחם תעבורה הישן מצד דרום, וחייב את הרכבת להאטה משמעותית. כדי ליישר את התוואי נדרשה העברת המסילה בתוך מתחם תעבורה.

מבנה בעלות

בעבר החזיקה משפחת לבנת ב-63% מהחברה, מכיוון שהייתה לה בעלות חלקית גם בנשר מפעלי מלט ישראליים דרך אחזקתה באי די בי חברה לאחזקות (בשותפות עם נוחי דנקנר) ששלטה ב"משאב" דרך כלל תעשיות.
משפחת לבנת החזיקה ישירות ב-50% מהחברה באמצעות חברת "אברהם לבנת בע"מ", ונשר מפעלי מלט ישראליים החזיקה ב-50%, כאשר המיליארדר לן בלווטניק שולט בנשר מפעלי מלט ישראליים, באמצעות חברת האם "משאב", שנמצאת בבעלותה המלאה (100%) של כלל תעשיות.  כלל תעשיות רכשה את חלקה בחברה ממשפחת לבנת בשנת 1996, תמורת 120 מיליון שקל.
במאי 2019 מכרה כלל תעשיית את אחזקתה בקבוצת תעבורה: 20% ללאומי פרטנרס, 20% לחברת הפניקס, ו-10% למשפחת לבנת, שאחזקתה מגיעה עקב כך ל-60%.
חטיבת הערבה

היסטוריה

החטיבה הוקמה על בסיס גוש באר שבע שישב בירוחם ולאחר מלחמת ששת הימים הפכה לחטיבת הערבה בפיקודו של דוד מימון שמפקדתה בעין יהב. ב-1974 הפכה לחטיבה מרחבית 406 על ידי אלם אהרון (ארול) אשל. בהמשך הפכה להיות חלק מאוגדה 80. בשנת 2005 הפכה לחטיבת מילואים כשאת פעילות הבט"ש ביצעו יחידות משמר הגבול וגדודי מילואים מתחלפים.
בעקבות התגברות משמעותית במספר ההסתננויות וההברחות מירדן הוחלט ב-2010 להקים את החטיבה מחדש כחטיבה מרחבית שתחתיה יפעלו כוחות ייעודיים. החטיבה קמה במתכונת החדשה ביוני 2011 תחת פיקודו של אל"ם רועי בארי.
ביוני 2016 אוחדה חטיבת הערבה (270) עם חטיבת אילת (406) ושם היחידה שונה בהמשך לחטיבת יואב, תחת פיקודו של אל״ם מאיר אלמלם.
אביליאנה

היסטוריה

שרידי היישוב הראשונים שנמצאו באביליאנה הם מהתקופה הנאוליתית, בעקבות חשיפת שרידי מתחם מגורים בסוף המאה התשע עשרה בביצות ליד האגמים הצמודים לעיר כיום.
בשל מיקומה הגאוגרפי האסטרטגי של אביליאנה, במפגש של עמקי הצפון ופיימונטה עם האלפים, ועל אם הדרך בין צרפת לאיטליה, נבנתה בעיר בשנת 574 לספירה טירה על ידי המלך קלף , מלך הלומברדים, שעלה לכס השלטון לאחר המלך אלבוין.
נזירים בנדיקטינים הקימו באביליאנה את מנזר נובלסה , על מנת שישמש בית חולים עבור הצליינים המגיעים מצרפת לאחר חציית האלפים. פשיטות חוזרות ונשנות הובילו לחורבנה של העיר.
בשנת 1187 היינריך השישי הטיל מצור על אביליאנה, שגרם לנזק חמור הן לטירה והן לעיר. בהמשך, לאחר שירש את כתר הקיסרות של האימפריה הרומית הקדושה מאביו, עברו ערי צפון איטליה תחת ריבונותו, החליט לשקם ולבנות מחדש את טירת אביליאנה. ב-1953 כתוצאה מהמלחמות האיטלקיות הותקפה שוב העיר על ידי כוחות צרפתים.
בשנים 1946–1948 פעלה בעיר חוות הכשרה של השומר הצעיר, בשם בית הילדים אביליאנה, מסגרת הכשרה לילדים עקורים משארית הפליטה. בית שהו ילדים ניצולי שואה בדרכם לארץישראל במסגרת עליית הנוער.

אטרקציות וטבע

כיום, אביליאנה היא יעד תיירותי למרגלות הרי האלפים. בין האטרקציות הטבעיות בעיר, ראוי להזכיר שני אגמים קטנים: גראנדה ופיקולו, ואת ההמורנה. המורנה הוא אזור ביצתי סביב האגמים המהווה פארק הטבעי של העיר מאז 1980 ואת ביתם של מינים רבים של ציפורים כולל אנפות, ברכיות, ותרנגולים אנגליים.

כלכלה ותעשייה

בשנת 1872 הקים אלפרד נובל מפעל גדול לייצור דינמיט באביליאנה. מפעל זה היה הגדול באירופה להפקות דינמיט בשנות הארבעים של המאה העשרים. המפעל המשיך לעבוד ולייצר חומרי נפץ ואבק שריפה גם בזמן מלחמת העולם השנייה עד לשנות השישים, ובמקביל לאחר המלחמה חלקו של המפעל הוסב לייצור צבעים.
נכון להיום, בשטח המפעל ישנן כמה פעילויות תעשייתיות, בפרט בייצור סירות שייט ונופש.
הכלכלה הוא התיירות הנמשכת על ידי הכפר מימי הביניים ואת הנוכחות של האגמים המשמשים כיעד לטיולים.