בג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד השר לביטחון פנים

צדדים

העתירה הוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל, המרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן, ורופאים לזכויות אדם נגד השר לביטחון פנים, נציב בתי הסוהר ושרת המשפטים.

הכרעת בית המשפט

המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, השופט אליקים רובינשטיין, בהסכמת השופטים חנן מלצר ואורי שהם, פסק כי יש ליישם את הצעת העותרים, ומשמעה להרחיב את שטח המחיה המינימלי לאסיר או עצור בישראל ל-4 מ"ר לא כולל שירותים ומקלחת (או 4.5 מ"ר, כולל שירותים ומקלחת).  על פי פסק הדין, על המדינה לעשות את הנדרש לכך שתוך 9 חודשים מיום מתן פסק הדין יעמוד שטח מחייתו של כל אסיר ועצור על 3 מ״ר לפחות, ללא שטח השירותים והמקלחת. תוך 18 חודשים החל מיום פסק הדין יעמוד שטח מחייתו של כל אסיר ועצור על 4.5 מ״ר, לרבות שטח השירותים והמקלחת, או 4 מ"ר בלעדיהם, לפחות.

הנמקת בית המשפט

המשנה לנשיאה רובנשטיין קבע כי יש להפוך את הצו על תנאי לצו מוחלט ונימק כי חוק המעצרים נחקק ברוחו של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו ואף ציין את סעיף 21(ב)(1) לחוק, שעל-פיו, לא יינתן צו למאסר עד תום ההלכים אלא אם ניתן להשיג את מטרת המעצר בדרך של שחרור ושחרור על תנאי שפגיעתם בחירותו של הנאשם תהינה פחותה ובכך יתפנה מקום נוסף בבית בכלא. אסירים אשר הורשעו בפלילים ישהו בבית הסוהר מפני שנועד לתכלית ראויה ואין מנוס ממאסר אך ניתן יהיה להעביר אסירים מסוימים למאסר בית ובכך לרווח את בתי הסוהר תוך שיקום האסיר. השופט א' שהם הוסיף, לאחר היקשים רבים מהמשפט העברי אשר אינו מזכיר מאסר בפועל, ופירוש חכמים כי מאסר גם הוא יעשה בתנאים שאינם מבזים את האדם ופוגעים בכבודו, דווקא במדינת ישראל האמונה על זכויות הפרט וערכי השוויון וכבוד האדם באשר הוא איננה יכולה להשׂתרך מאחור בלי לתת מענה הולם לסוגיה. לכן הסכים השופט שהם עם המשנה לנשיאה רובינשטיין. השופט חנן מלצר ערך דיון נרחב במשפט העברי ובהיקש ואמר כי אסיר שנשללת חירותו כדי להענישו ולהרחיקו מהחברה למאסר, יש יסודות ותכליות נוספים של הרתעה ושל מתן הזדמנות לשיקום האסיר. לגבי עצורים עומדת לטובתם חזקת חפות וכל העילות שמפורטות בסדר דין פלילי. גריעת החירות אין משמעותה לפגיעה בחייו, בגופו, בבריאותו או בכבודו של האסיר או העצור. אלה הם אינטרסים בסיסיים של אדם באשר הוא אדם, והם מובטחים ומוגנים כזכויות יסוד מכוח חוק כבוד האדם וחירותו, ואף מעוגנים בסעיפים (2,4,11) ופגיעה בסעיפים אלו תתאפשר רק כאשר היא עומדת בתנאי פסקת ההגבלה. ומכאן נקודת המוצא כי אסיר אינו משיל מעליו בשער בית הסוהר את זכויותיו מעבר לחופש התנועה וההגבלות הנובעות מעצם כליאתו. האסיר זכאי למרחב מחיה משלו בתוך התא המאסר או המעצר. לדאבונו של השופט מלצר, הכלל בדבר השטח המוצע לאסיר אינו נשמר ברב בתי הכליאה ובתי המעצר, והעתירה הזו הוגשה כדי להביא לשינוי המצב. תשובת המשיבים לצו על תנאי לא הצליחה להרים את הנטל שהועבר עליהם על מנת להצדיק את המשכיות הצפיפות אשר חורגים מכללים בסיסיים ולכן הסעד שהציעו חבריו השופטים אכן מתחייב. הצו המוחלט שמחליטים השופטים עליו דומה לפסיקת משפט משווה ומעגן ותואם את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.

בעקבות פסק הדין

בג"ץ זה זכה לסיקור נרחב בתקשורת בעקבות פסיקתו של השופט רובינשטיין טרם פרישתו. לכאורה מדובר בעתירה טכנית. עם זאת, בפועל קרא השופט רובינשטיין בפסיקתו לשינוי ממשי של השיטה הפלילית, להפחתת השימוש במעצרים, ולצמצומם של עונשי המאסר. הוא הציע רעיונות נוספים שנבחנו במהלך השנים אך לא יצאו לפועל על מנת להפחית את מספר הכלואים בישראל, כמו אפשרות לביצוע עבודות שירות במקום מאסר בפועל שתורחב לאורך מרבי של תשעה חודשים במקום שישה, העלאת סכומי הקנסות ובמקרים מסוימים לשקול שחרורים מוקדמים תוך יצירת מתקני פיקוח של איזוק אלקטרוני. לתפיסתו אמצעים אלו עשויים למצמם את היקפי הפשיעה באופן ניכר, ויעלו פחות כסף למדינת ישראל. עם זאת, שינויים אלו יאלצו את רשויות האכיפה עצמם לשינוי דרך החשיבה שלהם.
עתירות העוסקות בזכויות האסיר בארץ מוגשות לבית המשפט על ידי ארגונים לזכויות אדם והן מעידות על חשיבותה לחברה כולה לנהוג באסירים בכפוף לנורמות של זכויות אדם בעלות מוסר. "האסיר פשע, ועל כך נענש כדין. חירותו נשללה ממנו. אך צלם האדם לא נלקח ממנו. חומות הכלא מפרידות בין האסיר לחופש, חומות הכלא אסור להן להפריד בין האסיר לכבודו כאדם".