google/wiki40b huggingface dataset:
אנדרה שוורץ-בארט

ביוגרפיה

אנדרה שוורץ-בארט נולד בעיר מץ שבצרפת, שם התגוררו הוריו מאז שהיגרו מפולין ב-1924. משפחתו, שהייתה ענייה, ניסתה לקבל אזרחות צרפתית מספר פעמים, אולם סורבה. החל לעבוד בגיל 11, תחילה כשוליה על ספינת דייגים ובהמשך כמוכר עיתונים לאחר בית הספר. לאחר פלישת הגרמנים לצרפת במלחמת העולם השנייה (1941) גורשה המשפחה לסאן פול דה ליזון (ליד אנגולם) ושם למד מכונאות בבית ספר מקצועי, אך לא סיים את לימודיו. בהמשך השנה נשלחו הוריו לאושוויץ, והוא נותר לפרנס את שלושת אחיו הקטנים בעבודות בבתי איכרים. כמה חודשים אחר כך, בהיותו עדיין נער צעיר, הצטרף שוורץ-בארט לתנועת ההתנגדות הצרפתית (הרזיסטאנס), אף על פי שבקושי דיבר צרפתית (שפת האם שלו הייתה יידיש).
לאחר המלחמה השלים בעצמו את לימודיו  התיכוניים, עבר את מבחני הבגרות, ולמד כסטודנט בסורבון.
התנסותו כיהודי בזמן המלחמה הביאה אותו לכתוב את ספרו הראשון והחשוב, Le Dernier des justes ("אחרון הצדיקים"), שראה אור בשנת 1959. בספר זה הוא מתאר את קורותיה של משפחה יהודית מתקופת מסעי הצלב ועד אושוויץ, מנקודת ראותו של ניצול פצוע. הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם לשפות רבות. על ספרו זה זכה שוורץ-בארט בשנת 1961, ב"פרס גונקור", הפרס הספרותי הגבוה ביותר בצרפת, וכמה שנים אחר כך, בשנת 1967, זכה גם בפרס ירושלים, שהוענק לו במהלך יריד הספרים הבינלאומי השלישי שנערך בבירה.
שוורץ-בארט נישא לסימון, בת להורים ילידי גוואדלופ. נראה כי בהשפעתה כתב את ספרו השני, La Mulâtresse Solitude ("המולטית ששמה סוליטיד" [=בדידות]) שיצא לאור בשנת 1972. הספר מספר את סיפורה של דמות היסטורית הקשורה במאבק בעבדות בגוואדלופ בסוף המאה ה-18.
שוורץ-בארט ורעייתו, סופרת בפני עצמה, פרסמו גם ספרים שכתבו ביחד: Un plat de porc aux bananes vertes ("מנה של חזיר בבננות ירוקות") שהתפרסם בשנת 1967 ונחשב ל"רומן בארבע ידיים" היחיד בספרות הצרפתית. כמו כן כתבו השניים אנציקלופדיה בת שישה כרכים Hommage à la femme noire ("מחווה לאישה השחורה") שהתפרסמה ב-1989.
שוורץ-בארט התגורר ויצר בפריז בלוזאן (שווייץ) ובסנגל. בשנותיו האחרונות חי בגוואדאלופ. נפטר מסיבוך בעקבות ניתוח לב.
חאתים

החאתים או ההאנתים היו עם עתיק שאכלס את האזור שנקרא "ארץ החאתי" (כיום באזור אסיה הקטנה).
החאתים היו קיימים כבר בתקופת האימפריה של סרגון מאכד (שנת 2300 לפנה"ס לערך), עד שנטמעו בהדרגה בין השנים 2000–1700 לפנה"ס לתוך החתים. לעם החאתי לא היה כתב. חוקרים מסתמכים במחקריהם על מקורות וכתובות שהופיעו בכתבי עמים אחרים.
מנהיגי החאתים כתבו כנראה באכדית כדי לנהל עסקים עם אשור. השם העתיק "ארץ החאתי" לאסיה הקטנה נמצא על לוחות בכתב יתדות מתקופת סרגון הגדול מאכד (2350-2150 לפנה"ס). על פי מסמכים, סרגון הגדול נלחם במלך החאתי.
החאתים דיברו בשפה שאינה הודו-אירופית, הנקראת חאתית. חוקרים רבים חושבים שהשפה החאתית קשורה לקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות (צ'רקסית, אבחזית, אוביחית ואבזינית). במשפחות צ'רקסיות רבות שם המשפחה מתחיל ב"חאת" או "האת", ולאחד השבטים הצ'רקסיים הידועים קוראים "חתוקאי" (באדיגית: Хьатыкъуай) שפירושו "בני חאתי" (Хьаты = חאתי, Къуэ = בן).
איקריפטיט

שימושים

יש מעט שימושים מסחריים למינרל. לעיתים רחוקות חותכים איקריפטיט כאבן חן ועיקר הביקוש למינרל הוא מאספנים בשל תכונת הפלואורסצנטיות שלו בגוון אדום-ורוד בקרינת על-סגול באורכי גל קצרים. המוליכות של תצורת ה-β של המינרל בשל יוני הליתיום מאפשר שימוש בו כאלקטרוליט מוצק בסוללה חשמלית מסוג סוללת ליתיום.

מקור ותפוצה

האיקריפטיט נוצר בדרך כלל מהתמרה של ספודומן, ולפי כך הוא מופיע לעיתים כפסאודומורף של ספדומן, בדרך כלל משולב עם אלביט בתוך פגמטיטים עשירים בליתיום יחד עם המינרלים ספודומן, קוורץ, לפידוליט, ואמבליגוניט.
האיקריפטיט הוא מינרל נדיר למדי. מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את מחצבת פילו (Fillow Quarry או גם מחצבת ברנצ'וויל) סמוך לברנצ'וויל (Branchville כיום רובע בעיר רידג'פילד Ridgefield) במחוז פיירפילד (Fairfield) במדינת קונטיקט (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה), בסטרטפורד (Strafford) שבניו המפשייר, בפגמטיט "ינשוף חצות" (Midnight Owl pegmatite) במחוז מריקופה (Maricopa) שבמדינת אריזונה שבארצות הברית; סמוך לנקינה (Nakina) באונטריו שבקנדה; ובביקטיה (Bikita) שבזימבבווה שם מצויים כמויות גדולות של המינרל.
וולטר קוהן

קורות חיים

קוהן נולד בווינה, אוסטריה ב-1923 להוריו היהודים, סלומון וגיטל קוהן. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה על ידי היטלר (אנשלוס), הגיע לאנגליה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט". ב- 1940 נשלח לקוויבק, קנדה, ומשם למחנה. למד באוניברסיטת טורונטו. כבעל אזרחות גרמנית, נמנעה ממנו הכניסה לפקולטה לכימיה, ולכן למד פיזיקה ומתמטיקה. קיבל תואר ראשון ב-1945 ותואר שני ב-1946. ב-1948 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד, שם למד אצל ג'וליאן שווינגר. בין 1950 ל-1960 לימד באוניברסיטת קרנגי מלון. ב-1960 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם עמד בראש החוג לפיזיקה. ב- 1984 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בשנת 1998 זכה קוהן בפרס נובל לכימיה על פיתוח תורת פונקציונל הצפיפות. האקדמיה השוודית המלכותית למדעים ציינה שפרופ' קוהן הרים "תרומה חלוצית לפיתוח שיטות הניתנות ליישום במחקרים תאורטיים של תכונות המולקולות ושל התהליכים הכימיים שהן מעורבות בהם".
בהרצאה שנשא במאי 2009 באוניברסיטת בר-אילן, לרגל קבלת תואר דוקטור לשם כבוד, תיאר חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1998, פרופ' וולטר קוהן, את המצב וקרא להפסיק את השיעבוד לנפט שהולך להגמר, לפחם שמזהם ולאנרגיה הגרעינית שעלולה ליפול בידי משטרים לא טובים, ולהתמקד באנרגיית השמש ואנרגיית הרוח: "קרינת השמש שנופלת על כדור הארץ בשעה, יכולה להספיק לכל התצרוכת השנתית של כל האנושות."

עבודתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
היינריך מארשנר

יצירתו

מרשנר נהנה מהערכה רבה ונחשב לאחד מחשובי המלחינים באירופה משנת 1830 בערך עד סוף המאה ה-19. אפילו היום מקובל לראות בו את מלחין האופרה הראשון במעלה בין מות ובר לוגנר. מארשנר חיבר מספר רב של אופרות שעניינן פיות או מעשי קסמים והשתמש לצורך זה בחומר, שמקורו בשירי עם, סוגה שוובר הכניס לשימוש ב"קלע החופשי" שלו (1821). האופרה האחרונה שהעלה על בימה הייתה "אוסטין" ב-1852. מאז ואילך העיב כוכבו העולה של ריכרד וגנר על זה של מארשנר.
אף כי מארשנר ראה עצמו בעיקר כמלחין אופרות, הוא כתב גם מספר ניכר של לידר, שבע שלישיות פסנתר ושתי רביעיות פסנתר. יצירותיו אלה לא נעלמו מעיניו של רוברט שומאן, שהרעיף שבחים רבים על שלישיות הפסנתר, ובצדק. מארשנר לא שירבט יצירות אלה כלאחר יד; ניכר בהן, שהקדיש זמן ומאמץ ניכרים לכתיבתן. כל אחת מיצירותיו לפסנתר, כינור וצ'לו הכתיר בתואר "גראנד טריו", אות לחשיבות שייחס להן. ביצירות מעולות אלה אפשר למצוא את מכלול הרגשות, שמילאו את התנועה הרומנטית באמצע המאה ה-19, כשהם באים לביטוי באורח רענן, מקורי ושובה לב.
צבי דר

צבי דר (31 באוגוסט 1898 - 6 בינואר 1969), מנהל התעשייה הצבאית.
דר נולד בשם פרנץ לדרר בקרלסבאד, בבוהמיה שבאוסטרו-הונגריה, כיום בצ'כיה. ב-1913 הצטרף לתנועת בלאו וייס ובמרוצת הזמן נבחר ליו"ר התנועה בצ'כוסלובקיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנה בין מייסדי תנועת החלוץ באירופה. בתקופת המלחמה שירת כקצין לוחם מטעם צבא אוסטריה בחזית מול איטליה. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ חפציבה.
בשנת 1933 יזם קידוח ליד הקיבוץ, כשנתגלו מים בשפע הוחלט לחלקם בין הקיבוצים השכנים ולשם כך הוקמה "אגודת המים השיתופית של עמק חרוד" שדר עמד בראשה והמהנדס שמחה בלאס התקבל על ידו להיות היועץ והמתכנן שלה. בהמשך היה דר מנהל אגודת המים של משקי עמק יזרעאל וחבר הנהלת "סולל בונה". לאחר מכן הוא מונה לארגן את התעשייה ההסתדרותית, היה מנהלה הראשון של כור תעשיות ועמד בראש החברה בשנים 1944-1950.
היה חבר ארגון "ההגנה" והשתתף בתעשיית כלי הנשק שיצרו במחתרת,  בשנים 1950–1967 כיהן כמנהל התעשייה הצבאית. היה חתן פרס ביטחון ישראל ב-1968 על מפעל חיים על פועלו בתע"ש. על שמו נקרא בית התרבות בחפציבה "בית צבי", שעל תכנונו הוחל לעבוד ב-1969 (כיום נטוש).
ז'אק סטוסקופף

ז'אק סטוסקופף (27 בנובמבר 1898 - 1 בספטמבר 1944) החזיק במשרת סגן מנהל הבנייה בבסיס הצוללות הגרמני בעיר לוריאן, אך למעשה היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית. הוא הוצא להורג בידי הנאצים, ורק לאחר מותו זכה להכרה כגיבור מלחמה.

חיים אישיים

סטוסקופף נולד בפריז למשפחה שמוצאה מאלזס. בשל מוצאו, שלט היטב בגרמנית.
הוא נישא בשנת 1931, והיה אב לשני ילדים.

קריירה צבאית

שירת כקצין ארטילריה בצבא הצרפתי ובמלחמת העולם הראשונה עוטר בצלב המלחמה. הוא התקבל לאוניברסיטת האקול פוליטכניק בשנת 1920, וזכה בתואר מהנדס ימי ב-1924. בשנת 1939 מונה לראש יחידת הבנייה החדשה בנמל הצבאי לוריאן.

תפקידו בתנועת ההתנגדות הצרפתית

בשנת 1940 נפל הבסיס בידי צי המלחמה הגרמני, ואלה השתמשו בו לתיקון צוללות ולחימושן. 
הגרמנים הותירו את הקצינים הצרפתיים בתפקידיהם כדי לשמור על המתקנים והאוניות. סטוסקופף שמר על ריחוק מהגרמנים בתחילה, אך לאחר שגויס לרשת ריגול צרפתית שינה את גישתו והצליח לרכוש את אמונם. ב-1942 הוא מונה לסגן מנהל הארסנל. מעמדו אפשרו לו לבקר במספנות באופן חופשי, ולאסוף מידע בעל ערך על התנועות היומיומיות של הצוללות, ולהעבירו דרך הרשת לידי בעלות הברית. מנגד, בעיני הצרפתים, החל לצבור מוניטין של משתף פעולה קנאי עם הגרמנים.
במהלך 1943 החלה רשת הריגול להיחשף בעקבות בגידה של אחד הסוכנים ברשת, והחלו מעצרים. סטוסטקופף ידע על החשדות המתגברים נגדו, אך למרות זאת סירב לנטוש את תפקידו מחשש שנטישה תסכן את הסוכנים הנותרים. הוא נעצר ב-21 בפברואר 1944 על ידי האס דה. זמן קצר לאחר מכן הועבר לידי הגסטפו, והוגלה במסגרת הוראת לילה וערפל. הוא ושאר חברי הרשת הוצאו להורג במחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס ב-1 בספטמבר 1944, זמן קצר לפני הגעת בעלות הברית.
באוגוסט 1945 עוטר סטוסקופף לאחר מותו בלגיון הכבוד, דבר שהדהים את אלה שהאמינו שהוא בוגד. לזכרו הוסב בסיס הצוללות בלוריאן על שמו ביולי 1946.
מיני-מעמיס

מיני-מעמיס (באנגלית: Skid-steer loader) הוא סוג של ציוד מכני הנדסי המתפקד כיעה אופני קומפקטי. בישראל הוא נקרא לרוב "בובקאט" על שם חברת בובקאט שייצרה את הכלים האלה לראשונה, ומותג זה הפך לשם גנרי.
המיני-מעמיס מורכב משלדה קשיחה, עם מנוע מאחור, וזרועות הרמה הנמצאות משני צידי תא-המפעיל המחוברות למגוון כלים, בעיקר כף (bucket) לחפירת עפר, נשיאתו והעמסתו על משאיות. למרות שלפעמים המיני-מעמיסים מצוידים בזחלים, הם בדרך כלל מתנייעים על גבי 4 גלגלים, כאשר זוג הגלגלים הימני מונע בנפרד מזוג הגלגלים השמאלי. קונפיגורציה זו מאפשרת למיני-מעמיס לשלוט בכיוון הנסיעה ולבצע פניות באמצעות חלוקת הכוח לזוגות הגלגלים. שיטת ניהוג זו מאפשרת גם פנייה ברדיוס אפס, דבר שמקנה למיני-מעמיסים כושר תמרון מצוין במקומות צפופים, בפרט באתרי בנייה וברחובות צרים בתוך העיר.
בניגוד למעמיס-קדמי רגיל, זרועות ההרמה של הכף במיני-מעמיס נמצאים משני צידי תא-המפעיל כאשר בסיסם נמצא מאחורי הכתפיים של הנהג. בגלל קרבתו של הנהג לזרועות ולבוכנות, המיני-מעמיסים הראשונים לא היו בטיחותיים כמו המעמיסים הרגילים, בפרט כאשר המפעיל נכנס או יוצא מתא-המפעיל. למיני-מעמיסים מודרניים יש תא-מפעיל סגור לגמרי העטוף בשלדה חזקה כדי להגן על המפעיל.
תפקידיו של המיני-מעמיס הם תפקידיו של יעה אופני אך במקומות בהם נדרשת יכולות תמרון גדולה במרחבים צפופים או צרים, או בעבודות בקנה מידה קטן. המיני-מעמיס יכול לחפור, לשאת עפר וחומרי בנייה, לשנע אותם ממקום למקום ולפרוק עפר לתוך משאיות. בחלק מהמיני-מעמיסים ניתן להתקין כלים שונים במקום הכף הקדמית, כגון מלגזה, מפלסת שלג ועוד.

היסטוריה

המעמיס-הקדמי הראשון, בעל 3 גלגלים, הומצא על ידי האחים סיריל ולואיס קלר ברות'סיי, מינסוטה, ב-1957. הם בנו את המעמיס כדי לעזור לחקלאי לנקות זבל של תרנגולי הודו מהאסם. הכלי הקל והקומפקטי היה יכול לפנות ברדיוס השווה לאורכו ולבצע משימות של מעמיס-קדמי רגיל.
האחים מלרו, מחברת Melroe Manufacturing Company בגווינר שבדקוטה הצפונית, רכשו ב-1958 את הזכויות על הפטנט של האחים קלר ושכרו אותם כדי להמשיך ולפתח את המצאתם. כתוצאה משיתוף פעולה זה פותח ב-1958 ה"מלרו M-200" - מעמיס-קדמי עצמונע. הוא הציג גלגלי הנעה קדמית בלתי-תלויים וגלגל אחורי, מנוע של 12.9 כוחות סוס ויכולת הרמה של 375 ק"ג. שנתיים אחר כך הוחלף הגלגל האחורי בציר ושני גלגלים, וכך נולד ה"מלרו M-400" שהיה המיני-מעמיס הראשון skid steer. דגם זה התפתח ל"מלרו בובקאט". השם "בובקאט" משמש לעיתים כשם גנרי לכל מיני-מעמיס, למרות ששימוש זה לא מדויק כי "בובקאט" הוא מותג של יצרן ציוד מכני הנדסי. ה-M-440 הונע על ידי מנוע של 15.5 כוחות סוס ויכל לפעול כאשר הוא מעמיס 550 ק"ג. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמשך פיתוח המיני-מעמיס ויצא הדגם M-600.
כיום חברות צמ"ה רבות מייצרות מיני-מעמיסים, בהן: בובקאט, קטרפילר, קומטסו, JCB, גהל, ניו הולנד, וולוו, ג'ון דיר, קייס, יונדאי וליו-גונג.
ברווז שורק לבן-פנים

מאפיינים

אורכו של ברווז זה 43–48 ס"מ עם מוטת כנפיים הקרובה ל-90 ס"מ. משקלו הממוצע 500–800 גרם. הברווז בעל חזה בצבע ערמוני עם כנפיים כתומות-חומות כהות עם קצוות שחורים, זנב קצר בצבע שחור ובטן אפורה משורטטת בשחור. הצוואר של הברווז שחור והראש לבן עם עיניים שחורות ומקור רחב ושחור למעט הקצה. לברווז רגליים וצוואר ארוכים ובמראם הם דומים לאווזים אך אינם קרובים מבחינה טקסונומית. שני הזוויגים דומים מאוד והצעירים גם דומים אך בעלי נוצות פרועות ואפורות יותר.
הברווז מצוי באגמים, גדות נהר ואזורים עשבוניים שונים ברחבי אפריקה ואמריקה הדרומית. הברווז רועה לעיתים קרובות בקהילות שלעיתים מגיעות לאלף פרטים. הוא ניזון בעיקר מעשב, דגניים וצמחי מים אך גם מרכיכות ועוד חסרי חוליות.
הברווז מקנן על הקרקע בקרבת המים אך לעיתים גם על ענפי עצים ובקן הנקבה מטילה 8–12 ביצים הבוקעות תוך 26–28 ימים. הברווזים הצעירים נעים במהירות אל תוך המים.
אתרוג מרוקאי

צורה וצבע

האתרוג המרוקאי הוא בעל תחתית ומבנה רחבים מאזור העוקץ ועד לגובה שני שליש מגופו, שם הוא נהיה צר יותר ביחס לתחתיתו, ומתרחב שוב בהדרגה כלפי מעלה בשיפוע עד לקצהו העליון. תיאור המזכיר את צורתו של האתרוג המרוקאי ניתן למצוא בפירוש רש"י למסכת סוכה: "שיש לו שיפוע רק בגובהו, ולא לכל אורכו, ובחוטמו בעובי גבהו שמשפע משם ויורד לצד ראשו" (רש"י על מסכת סוכה ל"ה עמ' ב).
צבעו של האתרוג המרוקאי בשלב הגידול הוא ירוק, ולאחר הקטיפה הוא הופך לצהוב. בניגוד לאתרוגים אחרים, לא קיים באתרוג המרוקאי המושג "ירוק ככרתי" (כרישה), שהוא פסול לברכה.

אופן הגידול

לפי ההלכה, אופן החזקת ארבעת המינים בעת נטילת הלולב צריכה להיות זהה לאופן גידולם - כלומר, המקום שבו הם מחוברים לענפי העץ ממוקם למטה. בזני האתרוגים השונים, האתרוג גדל על ענפי עץ בני שנתיים, מה שגורם לפרי לגדול כלפי מטה בשל משיכת האתרוג במשקלו את הענפים הגמישים. באתרוג המרוקאי, הפרי גדל על ענפים בני יותר משנתיים, שהם חזקים יותר, כך שהפרי גדל כלפי מעלה ולא יורד כלפי מטה.
בניגוד לרוב זני האתרוגים שבהם העץ מפסיק להניב פירות לאחר כשבע שנים, עץ האתרוג המרוקאי יכול להחזיק עשרות שנים ולהניב פירות ללא שינוי.
חז"ל מתארים את האתרוג כפרי שהפיטם שלו לא מתייבש ונופל. האתרוג המרוקאי הוא היחיד שהפיטם שלו לא נופל במהלך גדילתו ברוב פירותיו, בניגוד לזני האתרוגים האחרים, שאם לא מתערבים בגידולם בצורה כימית, הפיטם נופל במהלך הגידול. למרות שברוב המקרים פיטם האתרוג המרוקאי יישאר לאורך כל תקופת הגידול, גם אתרוג מהסוג הזה שהפיטם שלו התייבש ונפל נחשב לכשר לברכה.

אתרוג מתוק

אתרוג מרוקאי תואר על ידי פרופסור הנרי שאפו, כאתרוג מתוק, אתרוג שציפתו מכילה מעט חומצה. הוא גילה כי באתרוגים או לימונים חמוצים יותר, צידה הפנימי של קליפת החרצנים הוא אדום, הצד החיצוני של פריחת העץ סגלגלה, והניצנים בצבע אדמדם-סגול. באתרוג מרוקאי, שאינו חמוץ, אין צבעים אדומים או סגולים בחלקי הפרי והעץ. איפיון זה של האתרוג המרוקאי אוזכר בספר היסוד על הדרים, "תעשיית ההדרים", אשר פורסם בשנת 1967.
שאפו היה כנראה הראשון שתיאר זן זה של אתרוג בפירוט, יחד עם איורים של הצורות הרבות של פירות העץ, מאפייני השיח, העלים, והפריחה. שאפו גם ציין כי האתרוג המרוקאי גדל רק באזור אסאדס לצורך מצוות ארבעת המינים, והוא מלבני בצורתו, לא חמוץ ויבש למדי, שונה באופן בולט מן האתרוג המעוגל, שהוא חומצי ועסיסי, אותו ניתן למצוא בשאר חלקי מרוקו ואשר משמש למזון.
זהו אחד משני זני אתרוגים מתוקים, הנוסף הוא אתרוג קורסיקאי.

האתרוג המרוקאי ביהדות

המועד המדויק שבו החל השימוש באתרוג המרוקאי כאחד מארבעת המינים, אינו ידוע. על פי מסורת יהודי מרוקו, האתרוג המרוקאי מלווה אותם מאז הוגלו למרוקו לאחר חורבן בית שני. מאז זכה אתרוג זה להערכה רבה בקהילות יהודי צפון אפריקה ורבניהן, מבלי שהתעוררו מחלוקות באשר לכשרותו של פרי זה.
לחוביצ'ה

תולדות היישוב

לחוביצ'ה נזכרת לראשונה במאה ה-16, ובתקופה זו נבנתה בה טירה בצורה. במאה ה-17 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי לחוביצ'ה

בעיר פעל האדמו"ר רבי מרדכי מלעכוויטש. צאצאיו כיהנו באדמו"רות לעכוויטש בעיר עד השואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,600 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד. פעילויות אלו נאסרו עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בתקופה זו הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
ב-26 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת מסירת דברי ערך, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה. עד יולי 1941 נרצחו בעיר כ-90 יהודים.
באוקטובר 1941 רוכזו כ-3,500 יהודי העיר בגטו קטן שהוקם בה, בו נורו למוות לאחר זמן קצר כ-2,000 יהודים לאחר סלקציה. לאחר מכן צומצם שטח הגטו, והתפתחו בו תנאי רעב ומגיפות, שהפילו חללים רבים.
ב-10 ביוני 1942 פשטו על הגטו שבעיר כוחות גרמניים ובלארוסיים, וחברי מחתרת יהודית בו ניסו למנוע את כניסתם, תוך הרג כ-50 מחברי המחתרת וכן המפקד הגרמני של הגטו. לאחר מכן, נרצחו כ-1,200 מיושבי הגטו.
ב-25 ביוני 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בה שוב התנגדו היהודים, והציתו את בתיהם. באקציה זו רצחו הגרמנים את אחרוני יהודי העיר.
ויפאסנה

ויפאסנה (תעתיק מדויק: וִיפַּסַּנָא; מפאלי; תעתיק לטיני: Vipassanā; בסנסקריט: विपश्यना,‏ Vipaśyanā) היא מושג בודהיסטי שפירושו "תובנה" או "ראיית הדברים כפי שהם". לרוב, משתמשים במונח זה לתיאור שיטת מדיטציה בודהיסטית, שמטרתה הבנת האופי המוחלט של המציאות לצד טיהור ההכרה מהסבל שבו היא שרויה, וזאת בזכות בחינה דקדקנית של המציאות כפי שהיא נתפשת בחוויה ישירה.
קיימות מספר מסורות המלמדות תרגול ויפאסנה.

ויפאסנה על פי אושו

אושו, הפילוסוף והמיסטיקן ההודי השנוי במחלוקת, הזכיר רבות את הויפאסנה בכתביו והמליץ על מספר דרכים לתרגול. תרגולי הויפאסנה על פי אושו כוללים: מודעות רציפה לכל פעולה במהלך סדר היום הרגיל; תרגול בישיבה דוממת פעמיים ביום במשך ארבעים דקות לפחות בכל פעם; והליכת ויפאסנה - הליכה מדודה ושלווה במשך עשרים דקות.

דהמא פאמודה

דהמא פאמודה (Dhamma Pamoda, בתרגום מפאלי: "שמחת הדהרמה") הוא מרכז מדיטציה ליד קיבוץ דגניה ב', אשר נערכים בו קורסי ויפאסנה בשיטתו של ס.נ. גואנקה, מטעם העמותה לויפסאנה בישראל. המרכז נפתח לקורסי ויפסאנה ביוני 2014. המרכז הוקם מכספי תרומות בלבד (דאנה, "נתינה כנדיבות הלב") בעלות כוללת של כ-22 מיליון ש"ח. הקרקע נרכשה מידי קבוצת דגניה בשנת 2010, והבנייה החלה ב-2012.
המרכז משתרע על שטח כ-40 דונם ומסוגל להכיל כ-75 תלמידים. תפעול המרכז מבוצע במלואו על ידי מתנדבים.
גנטיקאי

גנטיקאי הוא מדען שחוקר גנטיקה, או רופא שמאבחן, מטפל ומייעץ לחולים עם פגמים גנטיים או תסמונות. רופאים אלו לרוב מתמחים בגנטיקה קלינית ורבים מהם רופאי ילדים.
בין האנשים שתרמו רבות להתפתחות מקצוע אפשר למנות את גרגור מנדל אבי הגנטיקה ומי שטווה את מושגי היסוד של המקצוע לרבות "חוקי התורשה של מנדל", ואת שלישית החוקרים ג'יימס ווטסון, פרנסיס קריק ורוזלינד פרנקלין שעבודתם הביאה לגילוי מבנה ה-DNA, דבר שזיכה את שני הראשונים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1962. בשנות השישים של המאה העשרים ריכז לראשונה הגנטיקאי האמריקאי ויקטור מקיוזיק את הידע הגנטי במאגר הקרוי OMIM ונגיש לכל ברשת האינטרנט.
כריסטיאן קראוק ואן אדריכם

כריסטיאן קרַאוּק ואן אַדריכֶם (בהולנדית: Christian Kruik van Adrichem; בלטינית: Christianus Crucius Adrichomius;‏ 1533–1585) היה קרטוגרף ותאולוג. נולד בדלפט שבהולנד וחי רוב חייו בגרמניה. ספרו Theatrum Terrae Sanctae et Biblicarum Historiarum ("זירת ארץ הקודש וסיפורי התנ"ך"; ראה אור בקלן ב-1590) היה בתקופתו המחקר היסודי ביותר בגאוגרפיה של ארץ ישראל. הספר כלל מפה גדולה של ארץ ישראל, 10 מפות קטנות ואיורים רבים המתארים את נחלות שנים עשר שבטי ישראל, ערי המקלט וערי הלויים, העיר ירושלים, כיבושי יהושע בן נון, מסעות האבות ועוד. הספר כולל לקסיקון של כ-300 אתרים בירושלים וסביבתה, הקשורים לסיפורי המקרא וחיי ישו, יוחנן המטביל והשליחים וכרונולוגיה מאדם הראשון ועד ישו.
ואן אדריכם היה בנו של איש דת קתולי שהוגלה מהולנד הפרוטסטנטית. את ידיעותיו שאב מלימוד מעמיק וקפדני של התנ"ך והברית החדשה, כתבי יוספוס פלביוס ועולי רגל קדומים לארץ ישראל.
בין יתר ספריו חיבור אנטי-פרוטסטנטי חריף ("האנטיכריסט", נוסף כנספח לספרו הגדול) ו-Vita Jesu Christi ("חיי ישוע"; אנטוורפן, 1578).
אוליאנובסק (מחוז)

דמוגרפיה

כ-74% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה אוליינובסק מתגוררים כ-611 אלף תושבים.
הרוסים מהווים כ-74% מאוכלוסיית המחוז, הטטרים (כ-11%), הצ'ובשים (כ-8%) והמורדבה (כ-4%).

היסטוריה

שטח המחוז היה כלול בממלכת בולגריה של הוולגה. במהלך המאה ה-15 סבל השטח קשות מפלישת טימור לנג. לאחר מכן, סופח לחאנות קאזאן. עם נפילת קזאן בידי הרוסים, השטח סופח לרוסיה והחלה התיישבות רוסית באזור. במאה ה-17 הוקמה העיר סימבירסק. בשנת 1870 נולד בעיר זו ולדימיר איליץ' לנין (אוליאנוב). עם פטירתו, בשנת 1924, הוחלף שם העיר לאוליאנובסק.

כלכלה

בשטחי המחוז קיימים שדות נפט משמעותיים.
המחוז מהווה מרכז חשוב בקנה מידה ארצי לייצור מכוניות ומטוסים. כמו כן יש בו חקלאות מפותחת.
דים סאם

דים סאם (בסינית: 點心, מילולית - נגיעות קטנות בלב) הוא שם לארוחה סינית המורכבת ממנות קטנות שמקורה בקנטון אך התפשטה בהדרגה לכל סין וכן למערב כאשר בדרך כלל כל אזור הוסיף למגוון המנות.

אופן ההגשה

במסעדות דים סאם נהוגה שיטת הגשה לפיה המלצר עובר עם עגלה עמוסה כלי אידוי ובהן מנות שונות, הסועד בוחר את המנות אותן הוא רוצה והמלצר ממשיך הלאה. בתום הארוחה משלם הסועד לפי כמות כלי האידוי על שולחנו. מסעדות דים סאם במערב בדרך כלל מגישות רק את הכיסנים והלחמניות ולא את שאר המנות.

היסטוריה

מסעדות דים סאם החלו דרכן כבתי תה על תוואי דרך המשי והגישו תה לעוברים ושבים וכן לאיכרי הסביבה שנחו מהמסע או מהעבודה. בתחילה לא היה נהוג להגיש מזון לצד התה כי האנשים לא רצו להשמין אך כשגילו שתה מסייע לעיכול החלו להגיש חטיפים שונים לצידו ומאלה התפתח מגוון הדים סאם המוכר כיום.
Double Dutchess

רקע והפקה

אלבום הסולו הראשון של פרגי The Dutchess, יצא לאור כבר בספטמבר 2006, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, וחברת התקליטים של וויל. אי .אם. האלבום זכה לביקורות מעורבות, אך הצליח בצורה יוצאת דופן והפך לאחד מאלבומי הבכורה המצליחים ביותר של זמרת. האלבום הגיע למקום ה-2 במצעד הבילבורד 200, ומכר למעלה מ-5 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד. באפריל 2010, השתתפה פרגי בשיר "Gettin Over You", ביחד עם דייוויד גטה, כריס וויליס, ולמפאו. השיר זכה להצלחה נאה ובשיאו הגיע למקום ה-31 במצעד הבילבורד הוט 100. בנובמבר באותה שנה, היא כתבה והפיקה חלקים מהשיר "All of the Lights", של קניה וסט. בשנת 2011, היא הוציאה שיתוף פעולה שכלל את גאנז אנד רוזס וסלאש הנקרא, "Beautiful Dangerous". 
פרגי עשתה את קאמבק הסולו הרשמי שלה בשנת 2013, עם השיר "(A Little Party Never Killed Nobody (All We Got", עבור הפסקול "The Great Gatsby: Music from Baz Luhrmann's Film", מתוך סרטו של באז לורמן. השיר זכה להצלחה מתונה ובשיאו הצליח להגיע למקום ה-77 במצעד הבילבורד הוט 100. בנובמבר 2016, במהלך שידור חי שקיימה פרגי בפייסבוק, היא אישרה כי אלבומה השני יראה את השקתו ב-2017. במהלך השידור היא אמרה: "שמתי דם, זיעה ודמעות באלבום הזה, והוא בסגנון אישי יותר מהאלבום הקודם, וכי הוא ישלב פופ, רית'ם אנד בלוז, רגאיי, וכמה בלדות."
.357 SIG

‎.357 SIG הוא כדור שפותח בשנת 1994 על ידי חברת הנשק השווייצרית זיג-זאואר, בשיתוף עם חברת פדרל קרטרידג' האמריקאית. מטרת הפיתוח הייתה להציע כדור לאקדח חצי-אוטומטי בעל ביצועים המשתווים ל-357. מגנום (ומכאן שמו של הכדור).

הכדור מתבסס על תרמיל כדור ה-S&W ‏40., ממנו פותח, אשר ראשו הוצר בצוואר בקבוק לקוטר 9 מ"מ. הכדור עצמו מייצר לחץ של כ-40,000 PSI (זאת לעומת לחץ של 35,000 PSI בלבד בכדור ה-S&W ‏40).

מבחינת ביצועי הירי, ה-.357 SIG מצליח להשיג ביצועים כמעט זהים לאלו של כדור ה-357. מאגנום, וביצועיו עולים על אלו של כדור ה-S&W ‏40. המהווה אחד ממתחריו העיקריים.
הכדור נמצא בשימוש כמעט בלעדי בארצות הברית ובידי ציידים באירופה למטרות הגנה עצמית והגנה מפני חיות בר תוקפות בשל כושר העצירה הגבוה שלו. בארצות הברית משמש הכדור גם את השירות החשאי (המופקד על אבטחת הנשיא האמריקאי) באקדחי ה-SIG P229 המשמשים אותו, את מרשלי האוויר הפדרלים וכן את כוחות המשטרה במספר אזורים.
למרות ביצועיו העדיפים מהווה הכדור כישלון מסחרי. הסיבה העיקרית לאי הצלחתו היא הפיתוח המתמשך של כדור ה-9 מ"מ פרבלום, אשר השימוש בו נפוץ בהרבה. התבססותו של כדור ה-.357 SIG על קליע 9 מ"מ זהה לקליע המשמש את כדור ה-9 מ"מ הרגיל מביאה לכך כי לבד ממטען אבק שריפה גדול יותר, אין לכדור ה-SIG כל יתרון ממשי על כדור ה-9 מ"מ.
למעשה, נדחק כדור זה על ידי כדור ה-S&W ‏40. וה-9 מ"מ פרבלום ורק מספר מועט של יצרנים מיצרים אקדחים המשתמשים בכדור זה.
ליילנד 8

ליילנד 8

דגם ה"ליילנד 8" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית באולימפיה, לונדון, בשנת 1920.
סך הכול יוצרו 18 יחידות.
מחיר דגם ה"ליילנד 8" עמד על 2,500 לירות שטרלינג בשנת 1920. בשנת 1922 הוזל הדגם ל-1,875 לירות שטרלינג.
בשנת 1922 נבנתה מכונית המרוץ "8 Leyland-Thomas" על בסיס דגם ה-"ליילנד 8".
חברים על הכוונת 3

תקציר העלילה

בוג תכנן טיול גברים ואף אחד לא יכול לבוא איתו, אפילו לא אליוט שנשוי לג'יזל עם שלושת ילדיו: ג'יזלה, ג'יזליטה ואלוויס. בעקבות זאת, בוג ברח לקרקס והתחלף עם דאג, בקרקס הוא הכיר את אליסטר הלאמה והתאהב באורסה, דובת גריזלי שנולדה ברוסיה, בינתיים שהחברים ביער גילו את האמת שזה דאג הם הלכו להציל את בוג יחד עם מר נקניקיה וחיות המחמד. כאשר הם מצאו את בוג, אליוט התנצל על מעשיו ובוג ביקש מאורסה לבוא איתו ליער, בהתחלה אורסה לא יכלה, אולם כאשר דאג הגיע אורסה הסכימה ובילתה ביער עם שאר החיות. הסרט מסתיים כאשר בוג, אליוט וכל החיות הגברים יוצאים לטיול ואילו הנשים עורכות קבלת פנים לאורסה.