google/wiki40b huggingface dataset:
גווין ניוסם

ביוגרפיה

ניוסם נולד למשפחה ממוצא אירי בסן פרנסיסקו. ניוסם הוא בנם של הורים שנחשבו לאליטה הכלכלית של סן פרנסיסקו, והוא בן דוד מדרגה שנייה של הזמרת ג'ואנה ניוסם. הוריו נפרדו כשהיה בן שנתיים, וניוסם גדל עם אחותו בבית אמו.
ניוסם בוגר תיכון רדווד שבמחוז מרין, צפונית ממפרץ סן פרנסיסקו. לאחר מכן למד באוניברסיטת סנטה קלרה, הנמצאת בלב עמק הסיליקון.
בשנת 1991 עבד כשנה כעוזר של וולטר שורנשטיין , איל הון מקומי, וגייס הכספים של המפלגה הדמוקרטית בסן פרנסיסקו. במהלך שנה זו הקים ניוסם את השותפות העסקית הראשונה שלו, כאשר פתח חנות יין בסן פרנסיסקו יחד עם בן משפחתו, גורדון גטי.
טרם התמנה למושל קליפורניה, הקים ניוסם 11 עסקים, וב-10 מתוכם השקיע בן משפחתו, גורדון גטי.

קריירה פוליטית

ניוסם החל את הקריירה הפוליטית שלו בעיריית סן פרנסיסקו, כאשר בשנת 1996 קיבל מראש העיר, ווילי בראון , תפקיד במחלקת החניה והתעבורה של העירייה. בשנת 1997 מונה על ידי בראון לחבר במועצה המפקחת של סן פרנסיסקו, והיה במינויו לחבר הצעיר ביותר בה.
בתפקידיו הציבוריים בשנים אלו, זכה בהדרגה ניוסם לבולטות ציבורית, ולקראת מסע הבחירות לראשות העיר שהתקיים בשנת 2003, פרסם ניוסם הצהרת הון לתקשורת, והתבלט בכך שנקט עמדה נחרצת לגבי מצוקת מחוסרי הדיור בסן פרנסיסקו.
ניוסם ניצח בבחירות לראשות העיר, והחל את כהונתו כראש עיריית סן פרנסיסקו בשנת 2004, ובהמשך נבחר מחדש והמשיך בתפקיד עד שנת 2011.
בשנים 2010 ו-2014 נבחר ברציפות לכהן כסגן מושל קליפורניה, ג'רי בראון.
בפברואר 2015 הודיע כי הוא מתכוון לרוץ למשרת מושל קליפורניה בשנת 2018. מאחר שהמושל ג'רי בראון לא יכול היה להתמודד לכהונה שלישית, בשל חוק המגביל את כהונתו של מושל המדינה לשתי כהונות.
בבחירות 2018 נבחר ניוסם למושל קליפורניה, וב-7 בינואר 2019 נכנס לתפקידו.
תחת הנהגתו של ניוסם הפכה קליפורניה למדינה הראשונה בעולם שאוסרת מכירת מוצרי פרווה, והוא השהה את ההוצאות להורג במדינה עד לשנת 2023.
ביולי 2019 הכריז ניוסם על מצב חירום בעקבות רצף של שתי רעידות אדמה בקליפורניה, כאשר השנייה מהן היא העוצמתית ביותר שחווה האזור מזה 20 שנים. רעידות האדמה גרמו לסדרת אסונות כמו שריפות, דליפות גז ועקורים.

חיים אישיים

ניוסם הוא נוצרי קתולי באמונתו. הוא היה נשוי לאשת התקשורת קימברלי גוילפויל, ומ-2008 נשוי לשחקנית ג'ניפר סייבל, ולהם ארבעה ילדים: מונטנה, האנטר, ברוקלין ודוטץ'.
ניוסם סובל מדיסלקסיה.
מרחב פולרי

בגאומטריה, מרחב פולרי הוא גאומטריית חילה קבוצתית של נקודות וישרים, שבה כל נקודה שמחוץ לישר מחוברת או לנקודה אחת על הישר או לכולן (נקודות הן מחוברות אם עובר דרכן ישר משותף); ועל כל ישר יש לפחות שלוש נקודות. למרחב פולרי יש תת-מרחבים מקסימליים, שהם מרחבים פרויקטיביים. המרחבים האלו קשורים בשרשראות, כדוגמת החדרים בבנין. 
אם q היא תבנית ריבועית המוגדרת על מרחב פרויקטיבי, אז אוסף הנקודות המאפסות את התבנית, יחד עם הישרים המאפסים אותה, מהווים מרחב פולרי. כל מרחב פולרי שייך לאחד משלושה טיפוסים, שהמרחב המתאים לתבנית פולרי הוא אחד מהם.

הגדרה

גאומטריה של נקודות וישרים היא מרחב ליניארי חלקי אם דרך כל שתי נקודות עובר לכל היותר ישר אחד, ועל כל ישר יש לפחות שתי נקודות. שתי נקודות הן מחוברות אם עובר דרכן ישר משותף (במרחב ליניארי כל שתי נקודות מחוברות). 
גאומטריה קבוצתית של נקודות וישרים נקרא מרחב פולרי אם נקודה שמחוץ לישר מחוברת או לנקודה יחידה על הישר, או לכל הנקודות שעליו; ועל כל ישר יש לפחות שלוש נקודות (אם מניחים במקום זה שעל כל ישר יש לפחות שתי נקודות, זהו מרחב פולרי מוכלל). מרחב פולרי הוא מנוון אם יש בו נקודה המחוברת לכל שאר הנקודות.

תת-מרחבים

קבוצת נקודות במרחב פולרי היא תת-מרחב אם כל שתי נקודות בה מחוברות, והיא מכילה כל ישר העובר דרך שתי נקודות שלה. כל תת-קבוצה של נקודות המחוברות זו לזו, יוצרת תת-מרחב (השווה לחיתוך תת-המרחבים המכילים אותה). כל מרחב פולרי לא מנוון הוא מרחב ליניארי חלקי.
הדרגה של מרחב פולרי היא האורך המקסימלי של שרשרת תת-מרחבים לא ריקים (ביחס להכלה). מרחב פולרי מוכלל לא מנוון מדרגה 2 נקרא מלבן מוכלל (את אלו אפשר לתאר אקסיומטית כמרחבים ליניארים חלקיים שבהם כל נקודה שמחוץ לישר מחוברת לנקודה יחידה שעליו, ודרך כל נקודה עוברים לפחות שני ישרים). נניח ש-S מרחב פולרי מדרגה סופית. לכל תת-מרחב יש תת-מרחב מקסימלי זר לו. כל תת-מרחב מהווה חיתוך של שני תת-מרחבים מקסימליים. 
תת-מרחב (אמיתי) של מרחב פולרי S נקרא על-מישור פרויקטיבי, אם הוא חותך כל ישר של S. נסמן ב- את קבוצת הנקודות המחוברות ל-p. לכל תת-מרחב U שלא כל הנקודות בו מחוברות ל-p, החיתוך  הוא על-מישור פרויקטיבי של U. אם בנוסף לזה U תת-מרחב מקסימלי של S, אז גם תת-המרחב  הוא מקסימלי (והוא כולל את הנקודות שעל הישרים דרך p, שיש להם לפחות נקודה אחת ב-). כל תת-מרחב של מרחב פולרי שיש בו לפחות שני ישרים, הוא מרחב פרויקטיבי (זה משפט Buekenhout, המכליל משפט דומה למרחבים מדרגה סופית שהוכיחו Buekenhout ו-Shult). משפט זה מכניס את מושג הממד של מרחבים פרויקטיבים לתאוריה של מרחבים פולריים.
המערכת המזולימבית

המערכת המֶזוֹלימבית היא חלק ממערכת העצבים המורכב ממספר אזורים הכוללים תאי עצב המגיבים למוליך העצבי דופמין.
הגופים של תאי העצב של המערכת המזולימבית נמצאים בטגמנטום הגחוני. הם שולחים את האקסונים שלהם לחלקים של המערכת הלימבית כמו גרעין האקומבנס, האמיגדלה וההיפוקמפוס. הם מגיעים גם לקליפת המוח הקדם-מצחית האמצעית  medial prefrontal cortex ולפיתול החגורה הקדמי.
המערכת המזולימבית מעורבת בתהליכים הקשורים לחיזוק.
היא פועלות באופן מתואם עם המערכת הניגרו-סטריאטלית והמערכת המזו-קורטיקלית לשליטה על ההתנהגות, הקשב וקבלת ההחלטות וכל אחת מהן מעורבת בהפרעת קשב.
רוז ראנד

ביוגרפיה

ראנד נולדה בלמברג שבאוסטריה-הונגריה (היום לבוב שבאוקראינה) במשפחה יהודית. לאחר שמשפחתה עברה לווינה החלה שם את לימודיה הגבוהים בגימנסיום הפולני.
ב-1924 נרשמה ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת וינה, סגל מוריה כלל את קרנפ, שליק וגומפרץ. לאחר שסיימה את לימודיה, בעת היותה מועמדת ללימודי דוקטורט, שמרה על קשר עם שליק והשתתפה בדיוני החוג הווינאי, אותם הייתה היחידה שתעדה. בשנים 1930–1937 השתתפה במחקר במרפאה פסיכיאטרית - נוירולוגית בווינה, וכן שימשה כמורה פרטית הן לסטודנטים והן בחינוך למבוגרים.
ב-1938 זכתה לתואר דוקטור על עבודתה שנושאה "הפילוסופיה של ט. קוטראבינסקי".
בעקבות המצב הפוליטי באוסטריה, היגרה שנה אחר כך לאנגליה. ב-1940, לאחר תקופה בה עבדה כאחות, נרשמה כ-"distinguished foreigner" כדי להשתתף בהרצאות בפקולטה למדעי המוסר, באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1943 בוטלו זכויותיה האקדמיות מה שהוביל למצוקה כלכלית. עקב כך, לימדה גרמנית ופסיכולוגיה בשיעורי ערב במגוון קולג'ים. באותה שנה התגייסה לסיוע למאמץ המלחמתי, ועבדה במפעל מתכת. עד 1950 עבדה כמהנדסת אזרחית. באותה שנה, בסיועו של קרל פופר זכתה במלגת מחקר קטנה, שאפשרה לה להירשם לאוקספורד כ-"recognized student."
ב-1954 היגרה לארצות הברית. בשנתה הראשונה במדינה ניסתה להמשיך במחקרה וחיפשה משרה אקדמית. בין 1955 ל-1959 שימשה כמרצה באוניברסיטת שיקגו (מתמטיקה בסיסית) אוניברסיטת אינדיאנה (פילוסופיה עתיקה ולוגיקה) והייתה שותפה למחקר באוניברסיטת נוטרה דאם. לאחר מכן שבה לקיימברידג', מסצ'וסטס ובהמשך לאוניברסיטת פרינסטון. עד מותה ב-1980 התפרנסה בעיקר ממלגות שניתנו לה על עיסוקה בתרגום, מהלוואות, ועבודות זמניות.
ראנד נפטרה ב-28 ביולי 1980 בפרינסטון, ניו ג'רזי.
כתביה של ראנד נרכשו על ידי אוניברסיטת פיטסבורג. הם כוללים, בין היתר, את מחקריה, הפרוטוקולים שרשמה ומעל 1,600 מתכתובותיה עם אוטו נוירת, לודוויג ויטגנשטיין, אלפרד טרסקי ואחרים.
ברטה ימפולסקי

ברטה יַמפּוֹלסקי (נולדה ב-1934) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית, מייסדת הבלט הישראלי יחד עם בעלה הלל מרקמן.

ביוגרפיה

ברטה ימפולסקי נולדה בפריז להורים ילידי האימפריה הרוסית. הוריה יוכבד ונפתלי עלו לארץ ישראל כשימפולסקי הייתה בת שנתיים והתיישבו בתל אביב, אך לאחר כשנתיים עברה המשפחה לחיפה. אמה ד"ר שנקר ימפולסקי, נכדתו של שלום עליכם, סיימה את לימודיה בפריז ועבדה שם שנה וחצי כרופאה, וכשעלתה לארץ המשיכה לעסוק במקצועה. אביה נפתלי ימפולסקי למד כימיה ועבד בפריז תקופה קצרה ולאחר עלייתם ארצה עבד בקרן היסוד.
ימפולסקי החלה ללמוד בלט בגיל 14, אצל המורה החיפאית ולנטינה ארכיפובה, ונשבתה בקסמי המחול. בגיל 15 פגשה את הלל מרקמן, חייל בחיל הים, כשהתחיל גם הוא ללמוד בלט אצל ארכיפובה. השניים התחתנו שלוש שנים לאחר מכן, ונסעו ללונדון להמשך לימודיהם. הם למדו בבתי ספר שונים, ברטה למדה בבית הספר המלכותי בלונדון - Sadlers Wells.  לאחר מכן רקדו כסולנים בפריז - בפוקין בלט, בבלגיה - בבית האופרה של אנטוורפן, ובברן - שווייץ, ייצגו את הבלט השווייצרי בפסטיבל אתונה יון, ובניו יורק בבלט רוס מונטה קרלו. עתירי ניסיון עם רקורד עשיר של הצלחות בחו"ל חזרו הלל וברטה לארץ, מונעים על ידי רגש פטריוטי עמוק ובטוחים שבישראל יאמצו אותם בחום ויסייעו להם בתחילת הדרך ובהמשיכה.
הזוג הקים את להקת הבלט הקלאסי, אשר הופיעה לראשונה ב-25 בינואר 1967 בקולנוע "רינה" בחולון. הלהקה הקאמרית הקטנה כללה את הלל, ברטה, וארבע רקדניות נוספות. תקציבה הלהקה מומן מכספי השיעורים שהעבירו ברחבי הארץ.
בשנת 1981 הסכים הכוריאוגרף ז'ורז' בלנשין שהלהקה תציג את יצירותיו, בהן "סרנדה", "ארבעה מצבי רוח", "סימפוניה בדו", "קונצ'רטו בארוקו" ו"לה-ואלס". העבודות של בלנשין היו הישג משמעותי לבלט הישראלי. ברטה ימפולסקי, המנהלת האומנותית של הלהקה, נתגלתה ככוריאוגרפית יוצרת שיצרה למעלה משלושים עבודות, בסגנון הקלאסי הנאו-קלאסי והעכשווי. עבודותיה זכו לביקורות נלהבות בארץ ובחול.
בשלהי קיץ 2004, 37 שנים לאחר שנוסד הבלט הישראלי, בעבודה עיקשת ונחרצת הצליחו הזוג לממש את חלומם ולבנות בית ללהקת הבלט הישראלי ברחוב הר נבו 4, ובהיכל זה גם נקבע מקומו של המרכז לבלט קלאסי.
על יצירתה "גורה לידר" נכתב בעיתון "הארץ" ב-1993: "ימפולסקי חיפשה פתרונות תנועתיים חדשים, והם היו רעננים ומעניינים, כאילו הבלט נוצר בידי כוריאוגרף מחול מודרני שמכיר את הבלט הקלאסי על בוריו ומנסה לבדוק עד כמה רחוק אפשר להגיע בשימוש ביכולתו של הרקדן הקלאסי. ימפולסקי נתנה דרור לדמיון, בלי להיות כבולה לסגנון ספציפי, הפקה גדולה ומאתגרת".
ציטוט מתוך ביקורת בצעירותה מהושינגטון פוסט:
"Berta Yampolsky, seen other wise only in the opening item, was charming as Estrella, this young lady has the making of a star"
ב-2012 פוטרו ימפולסקי ומרקמן מתפקידיהם בבלט הישראלי בגלל טענות של כשל ניהולי.
ימפולסקי פרסמה ב-2018 אוטוביוגרפיה בשם "האופטימיים" ובה תיאור חייהם האישיים והאמנותיים של ימפולסקי ומרקמן ופרשת פיטוריהם.
שלום

שָׁלוֹם הוא מצב של יחס דיפלומטי בין מדינות והוא הניגוד של מצב המלחמה או האויבות. במצב של שלום, היחסים בין שתי מדינות או יותר אינם כוללים עימות אלים ובין הצדדים שוררת הסכמה (בכתב או בעל פה) ליישב כל מחלוקת שתתגלה ביניהם בהתדיינות ובמשא ומתן ולא באמצעות הפעלת כוח וכפייה.

מאפייני שלום

השלום המדיני אינו מתבטא רק בהיעדר מלחמה. אחד מהיבטיו הרבים של השלום הוא גם שיתוף פעולה בין המדינות בתחומים שונים, כגון מסחר משותף, מיזמי תיירות ותשתית משותפים וחילופי תרבות וספורט. יחסי שלום שאינם כוללים היבטים נוספים אלה מכונים לעיתים "שלום קר".
השכנת שלום בין מדינות היא מטרתם של אנשים וארגונים רבים, ובראשם ארגון האומות המאוחדות. השלום יכול להתכונן מבחירה, כאשר הצדדים מסכימים ביניהם להימנע מאלימות, או בכפייה - על ידי דיכוי של אותם גורמים העלולים להפר את השלום.
הוגי דעות רבים רואים בשלום את המצב העדיף למדינה, שכן הוא מייצג מצב של ביטחון שאינו תלוי בכוח צבאי. לדוגמה, ברוך שפינוזה גרס ב"מאמר מדיני" כי השלום הוא "תכלית המצב המדיני", דהיינו הסיבה לקיום המדינה.
למדינת ישראל הסכמי שלום עם שכנותיה, מצרים וירדן (ראו: "הסכם השלום בין ישראל למצרים" ו"הסכם השלום בין ישראל לירדן").
מדינות אחדות בעולם נהנות מתקופות ממושכות במיוחד של יחסי שלום, ובראשן שווייץ, שלא הייתה מעורבת במלחמה כלשהי מאז 1814 ונוקטת עמדה נייטרלית ביחסי החוץ שלה, ושוודיה, שגם מאחוריה תקופת שלום דומה.
אחת הסמלים של השלום היא יונת השלום.
צ'לסי הנדלר

קורות חיים

הנדלר נולדה בליווינגסטון, בניו ג'רזי שבארצות הברית, הצעירה מבין שישה ילדים של ריטה (לבית סטוקר), עקרת בית, ושל סיימור הנדלר, סוחר מכוניות משומשות. אביה האמריקאי מיהדות אשכנז; אמה, ילידת גרמניה, שהיגרה לארצות הברית בשנת 1958, הייתה מורמונית. בשנת 2013 נודע להנדלר כי סבה שירת בצבא גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הנדלר גדלה בבית רפורמי וחגגה בת מצווה. בגיל 19 עברה מניו ג'רזי ללוס אנג'לס שבקליפורניה, שם התגוררה בבית דודתה בבל אייר. היא החלה לשחק בתקופה שעבדה כמלצרית כדי לפרנס את עצמה. בגיל 21 החליטה להמשיך בסטנד-אפ.

קריירה

היא הנחתה את תוכנית האירוח הלילית "הלילה עם צ'לסי" ("Chelsea Lately")  בערוץ ערוץ E! מ-2007 ל-2014.
היא פרסמה סדרה תיעודית, Chelsea Does  בנטפליקס בינואר 2016.
בין 2016 ל-2017 הנחתה הנדלר את תוכנית האירוח, "צ'לסי"  בנטפליקס.
ב-2012 נכללה ב"טיים 100", רשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של מגזין :טיים:.
עוגת שוקולד גרמנית

עוגת שוקולד גרמנית הוא למעשה שמה הנפוץ של עוגת שוקולד אמריקאית. עוגה זו היא שילוב של עוגת שוקולד ועוגת שכבות הממולאת ומצופה בשברי פקאן וקוקוס. יצרן שוקולד אמריקאי בשם סאם ג'רמן ("גרמני" באנגלית) פיתח שיטה להכנת שוקולד כהה לאפיה שנכלל במתכון העוגה. המילוי והציפוי של העוגה הוא קרמל המיוצר מחלמוני ביצה ומאבקת חלב. לאחר שמבשלים את הקרמל מוסיפים לו שברים של פקאן ושל קוקוס. בדרך כלל, מפזרים שברי שוקולד סביב להיקפה של העוגה וכן מוסיפים דובדבנים מסוכרים כקישוט.

היסטוריה

בניגוד לאמונה הרווחת, מקורה של עוגת השוקולד הגרמנית אינה מגרמניה. שורשיה מתחילים בשנת 1852 כאשר יצרן שוקולד בשם סאם ג'רמן פיתח סוג של שוקולד כהה לאפייה. שמו של המוצר שפיתח קיבל את השם השוקולד המתוק של ג'רמן (באנגלית הביטוי מתורגם לשוקולד הגרמני המתוק). 
ב-3 ביוני 1957, מתכון לעוגת שוקולד גרמנית פורסם תחת המדור "מתכון היום" של עיתון גדול בדאלאס. המתכון כלל את שוקולד האפייה הרגיל שהוצג לעולם 105 שנים לפני כן וצבר אהדה. חברת ג'נרל פודס, שבבעלותה היה בזמנו שוקולד האפייה שפיתח סאם ג'רמן, ראתה את המתכון והחלה לפרסם אותו לעיתונים אחרים ברחבי המדינה. מוערך שהיקף המכירות של שוקולד האפייה החדש שלהם עלה ב-73 אחוזים, והעוגה נהפכה לסוג של סמל לאומי. 
מתכון העוגה נותר פופולרי עד לימינו ואומץ על ידי קונדיטוריות שונות.
ה-11 ביוני הוא יום עוגת השוקולד הגרמנית הלאומי בארצות הברית.
דלתא 2

היסטוריה

עם תחילתה של תוכנית מעבורות החלל, הושהה הפיתוח של משגרים חד־פעמיים לחלל, אך אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר שינה מדיניות זו, ופיתוחו של דלתא 2 החל. דלתא 2 יועד בתחילה לשיגור לווייני ה־GPS, ועם הזמן הורחב ייעודו. עד פרישתו בספטמבר 2018, דלתא 2 ביצע 156 שיגורים, מהם 154 בהצלחה מלאה ו-2 שנכשלו.
קוסטה גברס

חייו

אביו של קוסטה גברס היה פקיד ממשלתי, אך איבד את עבודתו במלחמת האזרחים. בשנת 1954 היגר לצרפת, לאחר שלא קיבלו אותו ללימודים. בשנת 1956 הוא קיבל אזרחות צרפתית. הוא התחיל ללמוד ספרות השוואתית בסורבון, אך נמשך יותר לקולנוע. החל משנת 1965 הוא מביים וכותב תסריטים. בשנת 1968 הוא התחתן עם מישל ריי, וממנה יש לו שלושה ילדים, רומין גברס וז'ולי גברס, שניהם במאי קולנוע גם הם.
אריק וייטאקר

חייו

וייטאקר, מלחין, מנצח ומרצה, נעשה תוך זמן קצר לאחד המלחינים הפופולריים והמבוצעים ביותר בקרב בני דורו והוא מתואר כ"החלילן מהמלין של המוזיקה המקהלתית". "היופי שלא מן העולם הזה ועושר הדמיון" (לוס אנג'לס טיימס) ו"הישירות והעוצמה הרגשית" (אמריקן רקורד גאייד) המאפיינים את המוזיקה של וייטאקר מחוללים תגובה רגשית עמוקה בקהל המאזינים ובנגנים כאחד. בשנת 2008 השיג התקליטור שלו 'Cloudburst' (בהפקת האנסמבל הבריטי "פוליפוניה" בחברת היפריון) מעמד מפתיע של רב-מכר בינלאומי, התייצב בראש הרשימה הקלאסית והיה מועמד לגראמי. בדבריה הנלהבים של רשות השידור הבריטית, "הדבר שהולם בך ישירות הוא הרושם של כנות, אופטימיות ואמונה המוחלטת, שאין בו שמץ של העמדת פנים. זו מוזיקה שמעלה חיוך על פניך". וייטאקר נודע אולי יותר מכל במיזמי המקהלה הווירטואליים שלו, "Sleep" ו-"Lux Aurumque " ביוטיוב.
וייטאקר החל את הכשרתו המוזיקלית בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס, שם למד הלחנה אצל מלחין האוונגארד האוקראיני וירקו באלי וניצוח מקהלות אצל דייוויד ויילר. וייטאקר המשיך בלימודי מוסמך בבית הספר ג'וליארד, שם היה תלמידו של ג'ון קוריליאנו. יצירתו פורצת הדרך "גן-עדן אבוד: צללים וכנפיים", המשלבת השפעות של ממוזיקת טראנס, מוזיקה אלקטרונית ואנימה עם מסורות של מוזיקה כוראלית, קולנוע ואופרה, זכתה בפרס ASCAP ובפרס ריצ'רד רוג'רס. בשנת 2010 כתב וייטאקר אורטוריה ראשונה באורך מלא למקהלה, סופרן סולו ותזמורת, והלחין יצירה לפי הזמנת תזמורת רדיו ברלין וכן יצירה גדולה לתזמורת הסימפונית של לונדון, שתבצע אותה באוקטובר 2010.
אריק וייטאקר נשוי לזמרת הישראלית הילה פליטמן. הם הורים לבן וחיים בלוס אנג'לס.
ספר עזרא

מקומו בתנ"ך

מקום הספר בתנ"ך, לפי הסדר בברייתא שבבלי הוא כפי שמקובל כיום - אחרי ספר דניאל ולפני ספר נחמיה (אם מחשיבים את ספר עזרא וספר נחמיה לאחד, אז הספר יופיע לפני דברי הימים). אך בתרגום היווני והרומי הוא מופיע לאחר ספר 'דברי הימים', ככל-הנראה בגלל הסדר הכרונולוגי והשוואת סוף פסוקי דברי הימים לתחילת הפסוקים בעזרא. מחלוקת דומה ניתן למצוא בפרשנים: הפירוש המיוחס לרש"י סובר, בעקבות הברייתא בבבלי, שעזרא הוא המשכו של ספר דניאל ולעומתו, הרמב"ן סובר, שעזרא הוא המשכו של דברי הימים.

כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון

ספר עזרא מהווה מקור חשוב על תקופת שיבת ציון, הגם שיש הטוענים שהוא מגמתי וסלקטיבי.

הזהות היהודית

לפי ההיסטוריה המקראית, אפשרו הבבלים ל"עם הנשאר בארץ יהודה" להמשיך לקיים חיים תקינים בארצם. ייתכן שאותו "העם הנשאר" הם "עמי הארצות" שהפריעו בתחילת העבודה להקמת המזבח, גם בהמשך הדברים נראה שאל "בני ישראל השבים מהגולה" נתווספו "כל הנבדל מטֻמאת גוי הארץ", ועפ"י המסופר בנחמיה, הם השתתפו בטקס לפיו צריך להבדיל את תושבי ארץ יהודה מהשפעת שכנותיה.

המצב המדיני

מתוך ספר עזרא, אנו לא מוצאים התייחסות ישירה למצב המדיני של השלטון ביהודה שהוענק בהצהרת כורש. אולם ששבצר, המכונה בספרנו "הנשיא ליהודה", שהופקד על השבת כלי המקדש לירושלים, שב ונזכר בתפקיד פחה במסגרת התעודה הארמית שמוזכרת בכתוב.
 בהשוואה לספר נחמיה, שפעילותו הייתה כ-150 שנים לאחר הצהרת כורש, מעיד על עצמו שהיה פחה ביהודה ואף מזכיר את הפחות שהיו לפניו.
ישנם חוקרים ששללו עדויות אלה וטענו, שיהודה הפכה לפחוה רק בימי נחמיה, ושקודם לכן הייתה חלק מפחות שומרון. טענתם מצאה חיזוק בממצא הרב של טביעות "יהוד", אותן שייכו מבחינה פאליאוגרפית למחצית השנייה של המאה החמישית לפני הספירה, כלומר תקופת נחמיה. אולם לאחרונה נתגלו טביעות "יהוד" חדשות, שמתוכן ניתן ללמוד, שליהודה היה מעמד של פחוה כבר מהצהרת כורש ואולי אף קודם לכן. אף על-פי כן, לא ברור מדוע זרובבל, ממנהיגיה הבולטים של יהודה לאחר ששבצר ועד לסיום בניית המקדש, אינו מכונה  בפירוש בספר עזרא בתואר פחה. על כל פנים, ספר חגי מזכירו באופן שכיח בתואר "פחת יהודה", ואולי אפשר להסביר שהתואר "פחת יהודיא" שבתעודה הארמית שבעזרא מכוון אליו.
בכל-זאת, קשה מאוד להסביר את חוסר-ההתייחסות בספר עזרא למצב המדיני ביהודה. ייתכן שהיא נובעת מההתמקדות בנושאים החברתיים-דתיים של יהודה ומהדגשת הפן השונה בתפקיד זרובבל כמנהיג יהודי.

מנהיגי העם

בתחום הנהגת העם עולה מספר עזרא תמונה לפיה קיימת קבוצת מנהיגות לצד המנהיג המדיני והכהן הגדול. תמונה זו עולה מסיומה של התעודה הארמית.על פי תעודה זו חקר הפחה תתני את "זקני היהודים", אף על פי שבתחילת התעודה מסופר על זרובבל וישוע, שהיו הרוח החיה בחידוש בניית המקדש. אף תשובת המלך דריווש לתתני מכונת ל"פחת היהודים ולזקני היהודים". עדויות אלה מציירות תמונה מציאותית של התגבשות העדה כרשות ריבונית, שלנציגים שלה יש מעמד חוקי מוכר, לצד המנהיגות המדינית והכהן הגדול.

היקף מדינת יהודה

ספרי עזרא ונחמיה מהווים מקור חשוב להערכת היקף מדינת יהודה בתקופת שיבת ציון. בספר עזרא נמנים תשעה-עשר מקומות שאליהם התייחסו העולים עם זרובבל. בהנחה שמקומות אלו היו מיושבים בימי שיבת ציון, יוצא שבתקופת דריווש היה המשולש: בית אל - בית לחם - אונו  - מיושב על ידי שבי ציון. בספר נחמיה מתואר שטח היישוב היהודי כמשתרע מאונו בצפון עד לכיש בדרום, ומלכיש מזרחה עד חברון ועד הנגב, ובמזרח נסב הקו מהנגב עד הר אפרים, וכלל את כיכר הירדן ובית הגלגל.
טליתא קומי (בית ג'אלה)

תוכנית הלימודים

תלמידי המוסד יכולים ללמוד באחד משני מסלולים: מסלול המכשיר לגשת לבגרות פלסטינית (מבחן התאוג'יה) ומסלול לימודים המכשיר להגשה לבגרות הגרמנית הבין-לאומית (Deutsche Internationale Abiturprüfung - DIAP). המוסד נקרא על שם סיפור טליתא קומי מהברית החדשה, שכן הוא ראה עצמו כממשיך את דרכו של ישו כנותן חיים חדשים לנערות. מתחם בית הספר כולל גן ילדים, בית ספר יסודי, בית ספר תיכון ובית ספר על-תיכוני ללימודי תיירות ומלונאות, אולם ומגרשי ספורט ומבני מעבדות.

תולדות המוסד

המוסד הוא ממשיך דרכו של בית היתומות "בית טליתא קומי" שפעל בירושלים משנות ה-60 של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה.
עד 1948 פעל בירושלים בית יתומות מייסודו של מסדר הדיאקוניסות, על קרקע שהשתייכה לכנסייה הלותרנית-אוונגליסטית הגרמנית בארץ הקודש. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החרימו שלטונות המנדט הבריטי את המבנה הירושלמי, כנכסי מדינת אויב ושיכנו בו משרדי ממשלה. כך עבר המוסד לבית ג'אלה. כחלק מהסכם השילומים הועברו נכסים בבעלות גרמנית לרשות מדינת ישראל, כך שבית טליתא קומי המקורי בירושלים לא יכל לשמש עוד לייעודו המקורי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימשו מוסדות טליתא קומי בבית ג'אלה לקליטת בנות פליטים פלסטינים, תוך הפיכתו מבית יתומות לבית ספר. אבן הפינה למבנה הקבע הונחה ב-1959 וב-26 באפריל 1961 נחנך המבנה, כק"מ דרומית-מערבית לבית ג'אלה. ב-1980 התקבלו לראשונה למוסד גם תלמידים בנים והחינוך הפך למשותף לבנים ולבנות.
בשנת 2014 נפתח במתחם בית הארחה. 
המוסד מהווה מרכז אזורי, עבור האוכלוסייה הנוצרית בעיקר, לפעילות ספורט, תרבות ואיכות הסביבה (במקום הוקמה תחנת הצפרות הראשונה ברשות הפלסטינית).
אמאפה

גאוגרפיה

אמאפה נמצאת בפתח נהר האמזונאס ומכוסה ברובה ביערות גשם. בפנים הארץ נמצאות כמה גבעות נמוכות המהוות בסיס לקצה המזרחי של גויאנה.
המדינה כיום מייצרת ומייצאת כמות גדולה של ברזל, בוקסיט ואבני מינרלים אחרים.

היסטוריה

לאמאפה היו סכסוכים עם צרפת, הולנד והממלכה המאוחדת מהמאה ה־17 עד למאה ה־19, בעיקר כתוצאה מגילוי מרבצי מינרלים. לבסוף האימפריה הפורטוגזית היא זו שהשתלטה על האזור. בשנת 1713 נחתם הסכם אוטרכט אשר הגדיר את הגבול בין אמאפה לגיאנה הצרפתית. ההסכם לא כובד על ידי הצרפתים, והסכסוך המשיך עד שנת 1900. היא הפכה לשטח פדרלי ב־1944, אך הפכה למדינה רק ב־1988.

דגל

הדגל אומץ במסגרת צו מס' 008 ב־23 באפריל 1984. הצבע הכחול מלמעלה מסמל את שמי אמאפה ואת הצדק; הצבע הירוק במרכז מסמל את יערות הגשם; הצבע הצהוב מלמטה מסמל את האיחוד ואת המקורות הטבעיים; הצבע השחור בפסים הצרים מהווה זיכרון למייסדי המדינה שנהרגו; והצבע הלבן מסמל את רצון המדינה לחיות בשלום וביציבות. הסמל שבחלק השמאלי מסמל את מבצר "סאו ז'וזה" אשר ממנו צמחה המדינה.
לפני 1984 היה למדינה דגל אדום-לבן-אדום הדומה מאוד לדגל פרו.

דמוגרפיה

לפי IBGE, בשנת 2008, התגוררו באמאפה כ-668,689 תושבים כאשר הצפיפות עומדת על כ-4.3 נפש לקמ"ר. 93.7% מהתושבים מתגוררים בערים וגדילת האוכלוסייה עומדת על כ-5.7%. רוב תושבי המדינה חיים בעוני.
מבחינה אתנית, 69.4% מהתושבים הם מגזע מעורב, 24.1% לבנים, 6.5% שחורים, ו-1% אסייתים.

כלכלה

מגזר השירותים הוא המרכיב הגדול ביותר של התוצר המקומי הגולמי - 87.6%, ולאחר מכן המגזר התעשייתי - 7.8%. החקלאות מייצגת 4.6% מהתמ"ג (נכון לשנת 2004). הייצוא של המדינה מורכב מ-75.5% עץ, 18.7% עפרה,  ו-5.5% לבבות דקל (2002). נכון לשנת 2005, אמאפה מהווה 0.2% מהכלכלה הארצית.
מהפכת הנשים

מהפכת הנשים או אספת הנשים (ביוונית: Ἐκκλησιάζουσαι) הוא מחזה יווני שנכתב על ידי המחזאי היווני אריסטופנס בשנת 392 לפנה"ס. המחזה הוא קומדיה הדנה ביחסים בין גברים לנשים ובפוליטיקה. המחזה מהווה דוגמה לשינוי שחל בתיאטרון היווני לאחר תקופת האוליגרכיה של המלחמה הפלופונסית.

תקציר העלילה

המחזה מתאר קבוצה של נשים שבראשן עומדת פראקסאגורה, המחליטה לתפוס את השליטה באתונה מידי הגברים. הנשים, בתחפושת של גברים, מגיעות לאספת העם ומשכנעות גברים להצביע עימן למען העברת השלטון לידי הנשים, בטענה שהדבר טרם נוסה ויש לנסותו.
הנשים מקימות ממשלה שיתופית (מעין קומוניזם) בה המדינה אחראית להאכיל, לספק מגורים ועבודה לכל תושבי אתונה. כמו כן הממשל של הנשים כופה "שוויון" על הגברים בכך שהוא מתיר לגבר לקיים יחסי מין עם אישה צעירה ויפה רק לאחר שקיים יחסי מין עם אישה מבוגרת ומכוערת ממנה.
בכך הקומדיה בוחנת את הרעיון לפיו הנשים, שאינן מורשות להחזיק רכוש ביוון העתיקה, תעדפנה מצב בו הרכוש מחולק באופן שווה בין כולם.
במחזה מתואר דיאלוג בין שני גברים - האחד מקבל את השלטון החדש ומסכים להעביר לנשים את רכושו ולציית להן, והשני מתנגד לכך, אולם אינו מתנגד לאוכל שניתן בחינם לכל האוכלוסייה על ידי ממשלת הנשים.
המחזה מהווה ביקורת על השלטון האוליגרכי של תקופת המלחמה, והרצון להשיב את הדמוקרטיה לאחריה, תוך הרחבתה לכלול את הנשים (אף שהמחזה לועג לאלה שרצו להרחיבה יותר ממה שהייתה קודם למלחמה).
המחזה כולל את המילה הארוכה ביותר בשפה היוונית: 
לופאדוטמאכוסלאכוגאלאוקראניולאיפסאנודרימיפוטריממאטוסילפיוקראבופאראוטירומליטוקאטאקכימנוקיכלפיקוסיפופאטופריסטראלקטריונופפטופיפאלידוקינקלופלייאופלאגוסיראיאובאפטראגאלופטריגון 
(ביוונית:

λοπαδοτεμαχοσελαχογαλεοκρανιολειψανοδριμυποτριμματοσιλφιοκαραβομελιτοκατακεχυμενοκιχλεπικοσσυφοφαττοπεριστεραλεκτρυονοπτοκεφαλλιοκιγκλοπελειολαγῳοσιραιοβαφητραγανοπτερύγων) 
שמשמעה: "מאכל המורכב מכל מיני מתאבנים, דגים, בשר, עופות ורטבים".
ארמון הפאשא

ארמון הפאשא או בית עבדאללה פאשא בעכו הוא בניין שהיה אחד מנכסיה של משפחת בהאא אללה, אשר שימש את המשפחה המתרחבת, וכמקום להקביל בו את פניהם של עולי הרגל הבהאים שהגיעו אל העיר. 
הבניין ממוקם בפינה הצפון-מערבית של העיר העתיקה בעכו, רח' ההגנה, עכו.

היסטוריה

הבית נקרא על שמו של אחד מבעליו הקודמים, עבדאללה פאשא שהיה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1831-1819. עבדאללה פאשא היה השליט האחרון של ישות עצמאית למחצה שמרכזה בעכו, אשר שטחה כלל את צפון ארץ ישראל וחלקים גדולים מלבנון של ימינו, והיא התקיימה החל מאמצע המאה ה-18 בחסות האימפריה העות'מאנית. 
הבית נרכש על ידי עבדול בהאא על מנת לשכן בו את המשפחה המתרחבת וכדי לשמש כמקום להקביל בו את פניהם של עולי הרגל שהגיעו אל העיר. 
עבדול בהאא, בנו הבכור של בהאא אללה,  נולד בטהראן  ושמו המקורי היה עבאס אפנדי (عباس آفندی). הוא חונך על ידי אביו והושפע ממעמדו של בהאא אללה כמנהיג התנועה הבהאית הצעירה. ב-1853 הצטרף יחד עם משפחתו אל בהאא אללה כשזה נשלח לגלות בבגדאד. הוא המשיך את נדודיו יחד עם אביו כשזה נשלח לאיסטנבול ב-1863, ולאחר מכן לאדירנה ולעכו. בתקופה זו היה עבדול בהאא לעוזרו המרכזי של בהאא אללה, ואט אט החל לרכז את מגעי הקהילה הבהאית עם העולם החיצוני. ב-1872 הוא נישא למונירה ח'אנום בבית עבוד שבעכו. לזוג נולדו תשעה ילדים, אך רק ארבע מהבנות נותרו בחיים.
עבדול בהאא המשיך והתגורר במקום משך 13 שנים עד שעקר לחיפה, ובבניין זה הוחזקו שרידיו של הבאב בהיחבא, עד שהונחו במאוזוליאום שנבנה עבורו בחיפה ב-1909.