google/wiki40b huggingface dataset:
סטלה חסקיל

רקע משפחתי ושנותיה המוקדמות

סטלה חסקיל נולדה בסלוניקי כשלישית מבין חמש הבנות של חיים גָאֶיגוֹס (גאייגוס) (ביוונית: Χαΐμ Γαέγος) ופרלה (לבית קמחי).
אביה היה יליד סלוניקי, ככל הנראה סוחר ברזל אמיד, מבוגר בהרבה מאשתו. האם - פרלה, ילידת 1911 מסקופיה, הגיעה לסלוניקי כשהתחתנה עם חיים גאייגו.
בצעירותה, לפני מלחמת העולם השנייה, הופיעה סטלה באולמות וטברנות בעיר הולדתה, סלוניקי.
בין השירים ששרה והקליטה באותה עת בחב' קולומביה, בהיותה עדיין נערה בשם סטלה גאיגו (Στέλλα Γαέγου) היו כמה משירי הרבטיקו של ק. רומליוטיס -"ראסט נאבה - אן אולה מו דקריה" (אילו כל דמעותי, 1934), "חלפאצוס וביסביריס" (1934) ועוד.
בזמן הכיבוש הגרמני משפחתה ברחה לאתונה, כשהגרמנים חיסלו את רוב יהודי סלוניקי.
בימי הכיבוש הנאצי באתונה היא חיה תחת חסותה של משפחה גרמנית שניהלה מועדון לילה על יד ככר אומוניה, בו היא הועסקה כזמרת.
באתונה התחתנה סטלה עם יעקב חסקיל (יחזקאל). לזוג לא נולדו ילדים.
לסטלה היו ארבע אחיות: רחל (1912–1998), אסיראה (1914–1936), אלי-לילי (1920–1982) ודורה (ילידת 1925).
אימן נישאה שוב בשנים 1927–1928 לאנדראה דאפולה, וילדה ב-1929 בת נוספת - מריקה. פרלה חסקיל-דאפולה נפטרה בסביבות 1961.

שיא הקריירה המוזיקלית

אחרי השחרור ב-1946 הקליטה דיסקים ראשונים, בעיקר שירי רבטיקו. היא שרה והקליטה יצירות מאת טובי מלחיני התקופה: ציצאניס, קלדארס ומיצאקיס, הופיעה - בעיקר באתונה ובסלוניקי, וכן נסעה להופעות בטורקיה.
למרות החותם שהשאירה בדור שלה, שנים מספר אחר כך כמעט נשכחו שמה ותרומתה, לולא נחשף הציבור לקולה הייחודי-הקטיפתי בכמה הקלטות ראשונות של להיטים אהובים, בהן היא נשמעת לצד זמרים ויוצרים, בהם: וסיליס ציצאניס, מנוליס כיוטיס, אפוסטולוס קלדארס, מרקוס ומוואקאריס, יורגוס מיצאקיס, יאניס פאפאיואנו ואחרים.
השירים הראשונים שהקליטה בפברואר 1946 היו שיר החושני בסגנון ספרדי-מזרחי: "סביליאנס", לחן של יורגוס לאפקאס (1972-1924), ומילים של טמוואקיס (שם עט של חרלרמבוס וסיליאדיס (1902–1970); וכן הזמבקיקו "אדו פלירונונדה אולה" (פה משלמים על הכל). שירים אלה סימנו גם את התחלת הקריירה של המלחין יורגוס לאפקס.
לא מעט מהשירים ששרה והקליטה נחשבים בימינו ל"קלאסיים": "קאפיה מאנה טנאסטנאזי" (אם אחת נאנחת) ו"ניכטוסה חוריס פנגארי" (ירד הלילה ללא ירח), שהפכו למעין הימנונים של הגולים והנרדפים; "ארגה ארגה " (לאט לאט), "מס טי חסיפיקי אגורה" (באמצע שוק הקצבים), "אקרויאלייס דילינה" (בין ערביים בחופי הים), "טיס פטוחיאס טא קורליה" (סמרטוטי העוני), "יא טא מאטיה פ'אגאפו" (בעד העיניים שאני אוהב) ,"אראפיקו לולודי" (פרח כושי), "ביר אללה" (או, אלוהי), "אי פנדאמורפי" (היפה) "פאליוסה טו סאקאקי מו" (התיישן הז'קט שלי), "טו קטינאקי קסחאסס" (שכחת את קאטינאקי), ועוד.
מתוך 137 הקלטות של שירים בביצועה, 106 הושרו על ידה כמבצעת ראשית, בעוד ב-31 האחרים הופיעה כזמרת שנייה. כ-12 שירים פורסמו על שמה (10 מהם - לחן ומילים, ושניים - רק מילים) ו-6 על שם בעלה יעקב (6 - הלחן, 2 - המלים). ככל הנראה שירים אלה היו מתנת היוצרים וסיליס ציצאניס, אפוסטולוס חדזיכריסטו, ספירוס קאלפופולוס וכן מידידים אחרים.
סטלה חסקיל נפטרה באתונה ב-1954 ממחלת הסרטן, בגיל 36.
אוליבר ויליאמסון

חייו

ויליאמסון סיים לימודי תואר ראשון במינהל בבית הספר למנהל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1955. הוא סיים תואר שני במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1960 ותואר דוקטור באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1963. בין השנים 1965-1983 הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה ובשנים 1983 עד 1988 באוניברסיטת ייל. מאז שנת 1988 הוא שימש פרופסור במנהל עסקים, כלכלה, ומשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. לאחר פרישתו הוא במעמד פרופסור אמריטוס בבית הספר לעסקים באותה אוניברסיטה.
התמקדותו במחקר על עלות עסקאות הובילה את ויליאמסון להבחנה בין משא ומתן מסחרי החוזר על עצמו, מקרה אחר מקרה, לבין חוזים תלויי-יחס. לדוגמה, רכישות חוזרות ונשנות של פחם בשוק הסחורות על ידי חברת חשמל, על בסיס יומי או שבועי כדי לענות על הדרישה בצריכת אנרגיה, מייצגת משא ומתן מסחרי החוזר על עצמו, מקרה אחר מקרה. אולם, לאורך הזמן ייתכן ויווצרו יחסים מתמשכים בין חברת החשמל לבין קניין מסוים. עקב עובדה זו לבדה ישתנה האופי הכלכלי של העסקאות ויהפוך תלוי-יחס. כלכלנים חוקרים אחרים בחנו באופן אמפירי את תאוריית עלות-עסקה של ויליאמסון.
אהרן שלוש

קורות חייו

אהרן שלוש נולד בעיר הנמל אוראן שבאלג'יריה למשפחה ששורשיה מיוחסים לגירוש פורטוגל. בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא עלה לארץ עם הוריו אברהם ושמחה. המשפחה התיישבה, תחילה, בחיפה, ולאחר שעברה לשכם ולירושלים, קבעה, לבסוף, את משכנה ביפו. בגיל צעיר התייתם מאביו. בהדרכת גיסו, אלתר לוריא, רכש את מקצוע הצורפות. במקביל החל לעסוק גם בחלפנות.

מייסד שכונות יהודיות

בשנות ה-70 של המאה ה-19, לאחר שצבר הון בעסקיו, פנה שלוש לעסקי הקרקעות. בתחום זה פעל הן כעצמאי והן בשותפות עם יהודים בני הקהילה הספרדית והמוגרבית ביפו, כגון חיים אמזלג (בן למשפחה ממוצא מרוקאי-פורטוגלי, ששימש כקונסול בריטניה ביפו) ויוסף מויאל, בן למשפחה שעלתה ממרוקו. בשנת 1883 בנה את ביתו הראשון מחוץ ליפו, בחלקה הצפוני של שכונת מנשייה, בזמן שהסביבה בה בנה את הבית הייתה שוממה. משום כך, נכנסה המשפחה לגור בו רק כעבור מספר שנים, ב-1887. חמש שנים לאחר מכן, ב-1892, עבר להתגורר בבית מידות שבנה בקצה שכונת נווה צדק, ושמזוהה כיום כבית אהרן שלוש, העומד גם כיום ברחוב שלוש מספר 32 בתל אביב-יפו. בבית זה גם קבע בית כנסת משפחתי הפעיל עד היום. הבית הראשון שבנה נהרס בקרבות מלחמת העצמאות ולכן נשתכח מלב, ובשל כך יש מי שמציינים את הבית השני הקיים גם כיום כבית הראשון של משפחת שלוש מחוץ לחומות יפו (ואפילו הבית היהודי הראשון מחוץ לחומות יפו).
שלוש מכר בתנאים נוחים ביותר ובהקפה לאלעזר ושמעון רוקח ולשאר חברי עזרת ישראל את עשרת הדונמים, שחולקו ל-48 מגרשים, עליהם נבנתה בשנת 1887 שכונת נווה צדק, השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות יפו. מאוחר יותר נבנו על קרקעותיו גם שכונת נווה שלום, חלק ממחנה יהודה, חלק ממחנה יוסף, שכונת אהרן (שנקראה על שמו ולימים הפכה לכרם התימנים) ושכונת התימנים במחנה ישראל, בה התיישבו חלק מבני העליות הראשונות מתימן. הוא גם רכש שטח קרקע מרוחק מן השכונות להתקנת בית קברות יהודי. הוא בית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור, אותו תרם לקהילה.
אהרן שלוש סייע לחלוצים שבאו מרוסיה ומרומניה, ובתוכם גם לביל"ויים, שהגיעו ליפו בשנת 1882.
בשנת 1890 היה חלק מיוזמה חלוצית של ראשי העדות היהודיות השונות ביפו להקים עדה משותפת, כדי ש"לא ייאמר עוד אשכנזי וספרדי". היוזמה לא האריכה ימים.
ב-1892 עבר להתגורר בשכונת נווה צדק והיה נוסע ליפו בכרכרה מדי יום, לחנות התכשיטים שבבעלותו. באחת הפעמים התהפכה כרכרתו בוואדי, והוא נפצע. מושל יפו, ששמע על המקרה, ציווה על הקמת גשר, שלימים נקרא על שמו של שלוש. את הגשר הקימה "החברה הפריזאית לעבודות ציבוריות ולבנייה", החברה הצרפתית שבנתה את מסילת הרכבת מיפו לירושלים, שהושלמה באותה שנה.

חייו האישיים

אהרן שלוש נשא את שרה, בת מצליח ברוך, שמשפחתה עלתה ליפו מבצרה ואביה היה מוכתר היישוב היהודי בשכם. לאהרן ושרה נולדו שבעה ילדים: אברהם חיים, רחל (מהודר), יוסף אליהו, יעקב, ג'מילה, סולטאנה ולונה. בניו, יוסף אליהו ואברהם חיים הלכו בדרכו, הקימו את בית העסק של "האחים שלוש" לחומרי בניין, ובהמשך גם בית חרושת למוצרי בניין טרומיים תחת אותו שם, שרבים ממוצריו שולבו בבניינים שנבנו בתל אביב וביפו עד סוף שנות ה-20. כקבלנים פעלו האחים רבות לבניין תל אביב והשכונות שקדמו לה. שניים מבניו, יוסף אליהו ויעקב (שהיה הגזבר הראשון של בנק אפ"ק ביפו), היו ממייסדי אחוזת בית. נכדו משה שלוש (בנו של יוסף אליהו) היה ראש העירייה השלישי של תל אביב, וכיהן בתפקיד במשך זמן קצר בשנת 1936 לפני שאולץ לוותר עליו בידי השלטונות הבריטיים לטובת ישראל רוקח.
אהרן שלוש נפטר בי"ט בניסן תר"פ, בגיל 91, ונקבר לצד אשתו בבית הקברות טרומפלדור.
בריכת בראון

שְׁמוּרַת בְּרֵכַת בַּרְאוֹן היא שמורה הנמצאת בצפון רמת הגולן, צפונית לקיבוץ מרום גולן. הבריכה נוצרה משפך בזלת שהפך לבריכת מי גשם. עומקה של הבריכה כארבעה מטרים וקיבולתה כמאה אלף מטרים מעוקבים. בכל עונות השנה ישנם מים בבריכה, ולעיתים קופאת שכבת המים העליונה בחודשי החורף.
בערבית נקראת הברכה ברכת בב אל-הוא (שער הרוחות), על שם ההר הסמוך תל ברעום (הר בראון). ערביי הכפר בב אל-הוא השקו את עדריהם ממי הבריכה.
בבריכה ניתן לראות צמחי מים רבים: אגמון האגם, בוציץ סוככני, גומא, דמסון כוכבני. כמו כן בשולי הבריכה נמצאים סוגים של נורית. בבריכה ישנם גם בעלי חיים כדוגמת אילניתיים, חפריתיים, טריטון הפסים, נחש המים, סרטנאים, צדפות, צפרדע הנחלים, קרפדיים, שטרגליים. ליד הבריכה מקננים ברכיות וטבלן גמדי.
קיטוע

באחסון נתונים, קיטוע (פרגמנטציה) היא תופעה בה מקום אחסון נמצא בשימוש בצורה שאינה יעילה, כך שמקום האחסון בפועל קטן וברוב המקרים גם ביצועי המערכת. 
קיימים שלושה סוגים שונים של קיטוע (הקשורים זה לזה): פנימי (internal), חיצוני (external) וקיטוע מידע (data fragmentation). שיטות שונות להקצאת מקום מפגינות אחד או יותר מסוגים אלו.

תקורה (Overhead)

כאשר מערכת מקצה זיכרון עליה לשמור את כל הנתונים עליו כמו, לדוגמה, מיקומו, גודלו והרשאות הגישה אליו. תקורה כוללת את כל משאבי המערכת הנוספים הנדרשים כדי לממש את אלגוריתם הקצאת הזיכרון. נתונים אלו נשמרים, לרוב, בתוך הזיכרון עצמו, דבר המוביל לבזבוז זיכרון. בשל כך נחשבת התקורה לחלק מקיטוע הזיכרון.

קיטוע מידע

קיטוע מידע מתרחש כאשר פיסת מידע מחולקת למספר חלקים על הדיסק, לדוגמה בדוגמה שהובאה לעיל – הקובץ אותו ניסינו לשמור יחולק לשלושה מקטעים של מגה אחד. דבר זה מאט את המערכת הצריכה לנוע בין מקטעי הקובץ על מנת לגשת אליו. לרוב, קיטוע מידע הוא תוצאה של מערכת שעברה קיטוע חיצוני.

הדרדרות ביצועים כתוצאה מקיטוע

בעיית קיטוע הזיכרון היא אחת מהבעיות הקריטיות איתן מתמודדים מנהלי מערכות. לאורך זמן, היא מוביל לירידה בביצועים, כאשר בסופו של דבר קיטוע עלול להוביל לאובדן מוחלט של זיכרון פנוי.
בעיית קיטוע הזיכרון היא בעיה תכנותית ברמת הגרעין (kernel). היא נעשית קריטית כאשר היא מגיעה לרמות גבוהות, לדוגמה, מערכות זמן אמת (real time) מגיעות באופן תדיר לקיטוע של 99%. רמה כזו של קיטוע מתרחשת שניות לפני קריסת המערכת, דבר המקשה על מניעתה מכיוון שקשה לצפות את הנקודה הקריטית בה עולה הקיטוע. על פי מחקר שהתבצע ב International Data Corporation, ירידה בביצועים מתרחשת לרוב בשל קיטוע חיצוני, כאשר זמן החיים של שרת מתקצר ב-33% בשל קיטוע חיצוני בלבד, דבר המוביל לעליה של 33% בתקציב השנתי לשדרוג חומרה. לקיטוע זיכרון יש אפוא השפעה לא רצויה לא רק על שימוש הזיכרון ומהירות העיבוד אלא גם על רכיבי חומרה ועלות פרויקטים מחשוביים.
אליעזר יהודה פינקל (השני)

ביוגרפיה

נולד בירושלים, בנם הבכור של הרב נתן צבי, ראש ישיבת מיר, ורחל לאה פינקל, בתו של הרב בנימין ביינוש פינקל, ראש ישיבת מיר. אביו ואמו הם ניניו של רבי נתן צבי פינקל מסלובודקה.
למד בישיבת תושיה תפרח, ונישא לגיטל, בתו של הרב נחום לסמן מרבני הישיבה.
שימש במגוון תפקידים בישיבת מיר, בהם משיב, ראש החבורה החסידית, ובשנותיו האחרונות של אביו גם בתפקידים ניהוליים.
לאחר פטירתו הפתאומית של אביו, בי"א בחשוון תשע"ב, התמנה תחתיו לראשות הישיבה.
הרב פינקל מוסר שיעורים כלליים ושיחות בישיבה בירושלים ולאחר פטירתו של הרב אריה פינקל (בשנת תשע"ו) החל למסור שיעור כללי אחת לשבועיים בישיבת מיר מודיעין עילית לצד גיסו הרב נועם אלון.
שיעור מולדת (שיר)

משמעות השיר

בשיר מתאר מוהר תמונות שונות מילדותו בבית הספר, המציגות דימויים של מה שנתפס כארץ ישראל הישנה והטובה. בבית הראשון הוא מתאר את התמונה שעל קיר חדר האוכל בבית ספרו, ועל האידיאה של האיכר הישראלי שמצמיח לחם; בבית השני מתואר שיעור מולדת בו המורה מראה לתלמידים חצב כסמן לסתיו וליורה; ובבית השלישי מתאר מוהר את התמונה הדמיונית שהחינוך הציוני העלה בקרב הילדים: "הפטישים ניגנו / מחרשות רנות / יש יוגבים ויש כורמים / ארץ של רועים".
חלק מאמינים כי בשיר מביע מוהר רצון לדבוק בערכים שעליהם גדל, אף על פי שהוא מודע לכך שהפער בין המציאות לתמונה האידיאית שנוצרה בדמיון התלמידים הוא רב, ואף מציין בפירוש ש"בדמיוננו התרבו פלאות", אך לא כך במציאות. יש הרואים בשיר דווקא שיר מחאה העוסק בניפוץ המיתוסים שעליהם גדל דורו של מוהר, מחאה על כך שאולי בעבר המיתוסים הללו היו טובים, אך היום כבר אינם רלוונטיים עבורו או עבור אחרים ("כך זה היה, פשטות רכה, כך זה הצטייר בילדותנו שהייתה יפה").
מוהר עצמו כתב על כך:
"כשאני בוחן את 'שירי המולדת' שבכל זאת כתבתי, אני רואה שיותר משהם שירים עליה - ... הם שירים על שיריה, אותם שירי מולדת ששמעתי בילדותי, ושבראו למעני ארץ שאולי כלל לא הייתה קיימת כבר אז. כן, אולי זה רק 'הצטייר בילדותנו', כפי שכתבתי ב'שיעור מולדת' ... אגב, על פי מושגיי היה זה מעין שיר מחאה: כך זה הצטייר בילדותנו 'שהייתה יפה', ציין השיר, נמנע באצילות מלחוות את דעתו על המצב הנוכחי, אך עשה זאת מתוך תקווה נסתרת שהשומעים יעשו בכוחות עצמם את ההשוואה בין האז לעכשיו."
עגלת החייאה

עגלת החייאה היא עגלת ציוד רפואי, הנושאת ציוד ותרופות הדרושים לצורך עריכת החייאת לב-ריאות וטיפול במצבים רפואיים חריפים ומסכני חיים.
עגלות החייאה מוצבות במחלקות ואגפים שונים בבתי חולים ובמרפאות ציבוריות במטרה לאפשר שם גישה מהירה לציוד החייאה ומתן טיפול מיידי ומהיר לאנשים שנקלעו למצב רפואי חריף ומסוכן. בעת הצורך הן מובלות במהירות אל מקום הימצאו של המטופל כדי לשמש את המטפלים בו – אנשי צוות המחלקה או המרפאה, או צוותי החייאה ייעודיים של בית החולים.

מקורה של עגלת ההחייאה

עגלת ההחייאה הראשונה בעולם הוצבה במרכז הרפואי בת'ני (Bethany) שבעיר קנזס סיטי, בארצות הברית. זה היה בית החולים הראשון בארצות הברית שפתח יחידה לטיפול נמרץ לחולי לב. הרכיב את העגלה אביו של אחד מרופאי בית החולים והיא כללה מכשיר דפיברילציה, מנשם ידני וצינורות לצנרור תוך-קני.
גוטפריד מינד

ילדותו

מינד נולד בברן. אביו היגר לשווייץ מהונגריה ושימש כבונה בעץ. מינד הצעיר הושאר לרוב לבדו היות שסבל מבעיות התפתחותיות. 
אביו של מינד היה חובב אמנות. במהלך הקיץ, נכח בביתם אמן גרמני בשם לגל שצייר בתים וחיות משק. ציורים אלה גירו את מינד הצעיר, שעקב אחר האמן לכל מקום והתבונן בו בזמן היצירה. לגל צירף אליו את מינד בשיטוטיו והציג בפניו את ציוריו בדירתו. לגל הכיר למינד את ציורי החיות של יוהאן אליאס רידינגר,  וזה ניסה לחקות את הציורים בעצמו בעזרת עיפרון עופרת. החיה המועדפת עליו לציור הייתה האריה. לגל תיקן את ציוריו מעת לעת, ומינד הצעיר המשיך לצייר חיות בטבע, כגון כבשים, עזים וחתולים.

עם זאת, אביו של מינד שהיה בונה בעץ, עודד את מינד לפסל בעץ. בכל פעם שמינד הצעיר ביקש דף נייר לציור, אביו נתן לו חתיכות עץ. גוטפריד החל לפסל חיות גם בעץ, והפך למיומן כל כך בכך שהכבשים והעזים שפיסל בעץ קישטו במהרה בתים רבים בכפר. גוטפריד ניסה גם לצייר ילדים איכרים, או לפסלם בעץ, אך ניסיונות אלה לא היו מוצלחים. 

הכשרה אמנותית

כשהיה בן שמונה נכנס מינד לבית הספר לילדים עניים שהוקם על ידי יוהאן היינריך פסטלוצי. ב-1778 פורסמה חוות הדעת הבאה שכתב המוסד על מינד: ״[...] חלש מאוד, לא מסוגל לבצע עבודה קשה, מלא כישרון לציור, יצור מוזר, רווי בקפריזות אמנותיות, לצד שובבות כלשהי; ציור הוא כל עולמו; נמצא במוסד מזה שנה וחצי; בן עשר״.
לא ידוע כמה זמן שהה מינד בבית הספר. ידוע כי בשנים 1780–1785 הגיע אל הצייר זיגמונד הדנברגר בברן, ממנו למד את אומנות הציור והשימוש בצבעי מים. היכולות של מינד התמקדו בעיקר באמנות; הוא הצליח בקושי לכתוב את שמו, ולא ידע כלל לבצע פעולות חשבון. 
הכישרון המיוחד של מינד בציור חתולים התגלה במקרה. הדנברגר היה עסוק בהשלמת ציור של חקלאי מגלף עץ, אשתו לצדו מאכילה את ילדה, ובסמוך אליהם מתהלך חתול. מינד התבונן בדמותו של החתול, ואמר ביובש: ״זהו לא חתול!״. הדנברגר שאל בחיוך אם הוא חושב שיוכל לצייר את החתול טוב יותר. מינד הציע לנסות, צייר את החתול, והדנברגר אהב כל כך את התוצאה שנתן למינד לסיים את הציור - והעתיק את הדמות ממנו.

עבודות

היה זה רק לאחר מותו של הדנברגר שמינד פיתח את כשרונו המיוחד במלואו. לאורך חייו שהיו לרוב מסוגרים בארבעה קירות, הוא פיתח מערכת יחסים עם חיות בית, בעיקר חתולים. בזמן שנהג לצייר, ניתן היה לראות לעיתים קרובות חתול יושב גבו או כתפיו. לעיתים קרובות היה מינד נשאר בתנוחות לא נוחות כדי לא להפריע לחתול. לעיתים קרובות היה חתול נוסף יושב על השולחן, ולעיתים גורי חתולים מתחת לשולחן. צפרדעים צפו בבקבוקים לצד כן הציור שלו, ועם כל חיות אלה הוא ניהל דיאלוג משחקי ואוהב. זאת, בשעה שבני אדם שביקרו אותו או עברו בסמוך זכו לרטינה לא חברותית. 
מינד צייר לעיתים רחוקות מהתבוננות בטבע עצמו. לכל היותר הוא עשה זאת בכמה משיחות מכחול בודדות. היכולת שלו לצייר מזיכרון הייתה כה חזקה עד שמרגע שהתבונן באובייקט בריכוז, היה מסוגל לצייר אותו בדיוק רב גם זמן רב לאחר מכן.

מותו

בסוף 1813 מינד החל לסבול ממיחושים בחזה שמנעו ממנו לתפקד. הוא מת ב-17 בנובמבר 1814 ממחלה זו, בגיל 46.
ברוקן

ברוקן (בגרמנית: Brocken וגם בלוקסברג: Blocksberg) הוא ההר הגבוה ביותר ברכס הרי ההארץ בצפון גרמניה. הברוקן מהווה חלק מן הפארק הלאומי הרי ההרץ, ממוקם בשטחה של מדינת סקסוניה אנהאלט, ותחום בין עמקי הנהרות וזר ואלבה.
פסגת ברוקן מגיעה לגובה של 1,141 מ' מעל פני הים. גובה נמוך יחסית לפסגות האלפים בדרום גרמניה, אך למרות זאת מתקיים בסביבתו של ההר מיקרו אקלים האופייני בדרך כלל לגבהים שמעל 2,000 מטרים. כך למשל האזור שמעל קו העצים מכוסה בשלג בין החודשים ספטמבר עד מאי, תנאי מזג אויר ערפיליים מתקיימים בו במשך 300 ימים בשנה, והטמפרטורה השנתית הממוצעת בפסגה עומדת על 2.9 מעלות צלזיוס בלבד. 
על ההר מנוהל גן בוטאני היסטורי המכיל מגוון של כ-1,600 מיני צמחים אלפיניים. אל הפסגה עליה ממוקמים תחנה מטאורולוגית, אנטנה לשידורי רדיו, מלון ומסעדה, ניתן להגיע באמצעות רכבת קיטור בסגנון עתיק.

רוח הרפאים של ברוקן

"רוח הרפאים" של ברוקן (Brockengespenst) היא תופעה של אשליה מטאורולוגית-אופטית הנוצרת כאשר השמש מאירה בגבו של צופה בסביבה של ערפל כבד. במקרה זה, מוטל צילו של הצופה בהגדלה רבה לפניו כמו על גבי מסך ענק. התופעה יכולה להתרחש במקומות שונים שבהם מתקיימים תנאים דומים, בדרך כלל בפסגות הרים, ואפילו בעת טיסה, אך היא מרבה להתרחש בעיקר על פסגת הברוקן אפופת הערפל והאד הנצחיים. התופעה תוארה לראשונה על ידי יוהאן זילברשלאג (Johann Silberschlag) בשנת 1780 ומאז מתקשרת היטב למסורת המיסטית המיוחסת להר. 
לעיתים קרובות מלווה רוח הרפאים בתופעה אופטית נוספת של הילה עגולה ומושלמת בראשה של הדמות, אשר מחזקת ומגבירה את התחושה המיסטית האופפת את הצופה.
איי אורורה

איי אורורה היו קבוצה של שלושה איי תעתוע, שעל קיומם דווחה לראשונה בשנת 1762 אוניית הסוחר הספרדית "אורורה" בעת הפלגה מלימה לקדיס. קציני ה"אורורה" דיווחו על צפייתם בשנית בשנת 1774. האונייה הספרדית "סן מיגל" קבעה את מיקומם ב-'37 52° דרום, '49 47° מערב. ב-20 בפברואר 1794, נצפו שוב האיים על ידי ספינת סקר ספרדית, הקורבטה "אטרבידה", שנשלחה, כחלק מהקפת כדור הארץ של אלחנדרו מאלאספינה לאשר את התצפיות. מיקומם המדווח היה בערך בחצי הדרך בין איי פוקלנד וג'ורג'יה הדרומית ב-53°S 48°W. קו הרוחב נחשב למדויק בשלמות, קו האורך התבסס על המרידיאן של מצפה הכוכבים סן פרננדו בקדיס. התצפית האחרונה של האיים דווחה ב-1856, אבל הם המשיכו להופיע במפות של דרום האוקיינוס השקט עד שנות ה-70' של המאה ה-19.
ייתכן, שאיי אורורה "התגלו" על ידי אמריגו וספוצ'י במסעו ב-1502/1501 עם משלחת פורטוגזית. ב"לטרה" שלו משנת 1504, הרשומה המפורטת ביותר שלו, הוא מספר, שעזב את חופי ברזיל מקאבו פריו והפליג בנתיב השירוקו לדרום-מזרח למרחק של 500 ליגות (כ-3,000 ק"מ) בים עד קו רוחב 50° דרום או 52° דרום. אישור לאפשרות זו מביאים תת-אדמירל ארנסטו בזיליקו ב"מסעו השלישי של אמריגו וספוצ'י" (בואנוס איירס, 1967) ולייטננט קומודור בריירו מייר ("כתב עת כללי של הצי", אוקטובר 1968, מדריד). בקו הרוחב 52° דרום גילה וספוצ'י אי שאורכו 20 ליגות (118 ק"מ).
"הארכנו כל כך להפליג עם הרוח הזו (השירוקו), שמצאנו את עצמו בקווי רוחב גבוהים כדי כך, שהתפיס בצהרי היום היה 52° מעל האופק ושוב לא יכולנו לראות את מערכות הכוכבים של הדובה הקטנה או הדובה הגדולה. היה זה ה-3 באפריל 1502. באותו יום הדפה אותנו סופה בכוח רב כל כך, שהיה עלינו לקפל את כל מפרשינו ולשייט בתרנים חשופים לפני רוחות עזות מדרום-מזרח, במשברי ענק ומשבי רוח סוערים. כה עזה הייתה הסופה, שכל הצי נאחז אימה גדולה. הלילות היו ארוכים מאוד, וליל ה-7 באפריל נמשך חמש-עשרה שעות הואיל והשמש הייתה בקצה מזל טלה, ובאזור זה שרר חורף, כפי שהוד מלכותך יוכל לחשב. באמצע הסערה הזאת של ה-7 באפריל צפינו בארץ חדשה, שלאורכה שטנו למשך יותר מ-20 ליגות (120 ק"מ); מצאנו את החוף פראי ושומם ולא ראינו שום מעגן או אנשים. לדעתי, משום שהקור היה עז כל כך, שאיש מאיתנו לא יכול היה למצוא לו מענה או לשאת אותו".
האיים הגדולים היחידים בקו הרוחב 52° היו איי פוקלנד, שעוד לא התגלו אז, אבל תיאורו של וספוצ'י איננו מתאים לאיים אלה, שחופיהם הנמוכים מלאים מפרצונים למעגן מוגן ואינם "פראיים". 3 באפריל איננו חורף אלא החודש הראשון של הסתיו ולילה בן חמש-עשרה שעות מרמז לתזוזה מסתורית של השמש: יתרה מזו, ספנים לא היו מוצאים את הקור בלתי נסבל בעונה זו של השנה ב-52° דרום. האזכור של תנאים חריגים מלווים סופה עזה טיפוסי למספר איי תעתוע, בייחוד אי סנט ברנדן.
ריימונד ראמזי מביא כמה הסברים אפשריים לדיווחי התצפיות החוזרים ונשנים במהלך המאה מ-1762, בהם הר-קרח מאסיבי, האפשרות שאיי אורורה הם צוקי שאג בג'ורג'יה הדרומית, והאפשרות שהאיים שקעו בים, אך הוא מבטל את כולם. מסקנתו היא, כי "אין למעשה שום הסבר משביע רצון לאיי אורורה והם נשארים אחת התעלומות הגדולות של הים שלא נמצא להן פתרון". סטיבן רויל מציין, בתגובה לביטול האפשרות של שקיעת האיים מצד ראמזי, כי "ידוע על כמה איים געשיים שנעלמו בשנים האחרונות".
איי אורורה הם הנושא לרומן משנת 2001 בשם "האי של היפוליט" מאת ברברה הודג'סון, שגיבורו מגלה אותם מחדש. בפרק ברומן של אדגר אלן פו, "סיפורו של ארתור גורדון פים בנאנטאקט", מחפשים פים וחבריו לצוות האונייה את איי אורורה, אך אינם מוצאים אותם.
יחיאל מיכל שטיינברג

ביוגרפיה

יחיאל מיכל שטיינברג נולד בשנת 1864 בסוחובולי שבמחוז הורדנה, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) לאביו, צבי, ולאמו חיה שרה לבית בוברי מסוחוליב. הבית היה מסורתי. עם זאת הושפע שטיינברג מן הביל"ויים ושאף לעלות לארץ ישראל בעקבותיהם. לשם כך הכשיר עצמו במלאכת הנגרות.
בשנת 1880 ניסה להקים, יחד עם דוד ילין ויחיאל מיכל פינס, ובעזרתו של מהנדס בשם אלטר גרינברג, מפעל לרעפים במוצא. ניסיונות הייצור לא צלחו והתוצרת הייתה באיכות נמוכה והתפוררה. בשנת 1882 זנחו השותפים את ניסיון זה. בשנת 1905 התיישב במוצא ובנה בית לצד בית אחיו בשנת 1923 הקים שטיינברג מפעל לרעפים ולבנים שפעל במבנה המכונה "הבית האדום". המפעל ניזוק במאורעות תרפ"ט (1929) ובהמרד הערבי הגדול (1936), אולם שטיינברג המשיך להפעילו. שטיינברג יצר קרטל עם מפעל הרעפים שפעל במתחם שנלר, ובמסגרתו תיאמו שני המפעלים את מחיריהם. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שכר את מבנה המפעל אדם בשם טוביה בראון, שהפעיל אותו עד לשנת 1959.
ראובן הורוביץ

לפני השואה

נולד בטרנופול שבגליציה לרב לייבל, מצאצאי השל"ה, ולנכדת הרב ראובן זידר, מגדולי תלמידי החכמים בלבוב. למד אצל הרב דוד מנחם מוניש באב"ד, ראב"ד טרנופול ומחבר שו"ת "חבצלת השרון", ולאחר מכן למד בישיבת לומז'ה וב"מתיבתא" של אגודת ישראל שבה הוסמך לרבנות לאחר לימודים של שנתיים. בתרפ"ד-תרצ"ג היה פעיל בצעירי אגודת ישראל ונודע כנואם מזהיר וכתב מאמרים רבים בעתוני "אגודת ישראל" ופרסם מחקרים תורניים רבים.
נישא לבתו של הרב קולינד מאוליקה בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה, ומונה לרבה של העיירה. לאחר זמן מה עזב את "אגודת ישראל" בגלל שהתנגדה להתיישבות בארץ ישראל, ועבר להיות ממנהיגי תנועת "תורה ועבודה" של המזרחי. עבר להתגורר בוורשה ויצא בהזדמנויות שונות לדרוש לטובת רעיון הציונות הדתית. על נאומיו המרתקים זכה לכינוי "ז'בוטינסקי זעירא". הרב הורוביץ עסק בענייני עלייה לארץ ופעל במחלקה החרדית של קק"ל. באותה תקופה פרסם מאמרים רבים שבהם כתב לחזק את הציבור הדתי-לאומי במטרה להכשיר את הדרך להקמת מדינה יהודית.
מנחם דונקלבלום

ד"ר מנחם דונקלבלום (24 באוגוסט 1889 - 12 בדצמבר 1951) היה שופט בית המשפט העליון בין השנים 1948–1951.

חייו

דונקלבלום נולד בקרקוב ב-1889, לעקיבא וטויבה דונקלבלום. עוד כנער היה בין מייסדי הספרייה העברית הראשונה בעיר, ספרית "עבריה", בה שימש כספרן ומזכיר. לאחר שסיים לימודי משפטים באוניברסיטת קרקוב, שם השלים גם לימודים לתואר דוקטור במשפטים, החל לעבוד בווינה. ב-1915 עבר להולנד, שם למד ולימד שפות ולמד במכללת קראקא וכן למד משפט מוסלמי במכללת ליידן. החל מ-1907 היה פעיל בתנועה הציונית. ב-1917 הצטרף לקבוצה ציונית מקומית, וב-1919 עלה לארץ ישראל. ב-1937 שב לבקר את הוריו שגרו באוסטריה במטרה לשכנעם לעלות לארץ עקב גלי האנטישמיות באירופה באותה תקופה, והצליח לשכנעם לעלות שבועות ספורים בלבד לפני סיפוח אוסטריה לגרמניה (האנשלוס) ובכך הציל את חייהם וחיי אחותו אלזה שעלתה עימם.
עם הגיעו לארץ ישראל התגורר בדירת רווקים בירושלים (במבנה בו שוכן כיום בית הספר לקולנוע "מעלה"), ולאחר שב-1920 עבר את בחינות ההסמכה לעורכי דין זרים, והחל לשמש כיועץ משפטי להנהלה הציונית, לצדו של דניאל אוסטר. כן היה פעיל באגודת שוחרי האוניברסיטה העברית, ולמשך זמן מה גם כיהן כיושב ראש האגודה.
ב-1924 עבר לתל אביב. הוא פתח משרד פרטי בעיר, וכן כיהן כיועץ המשפטי לעיריית תל אביב בתקופת כהונתם של מאיר דיזנגוף וישראל רוקח כראשי העירייה, ואף היה עורך דינו האישי של חיים נחמן ביאליק ומחוג חבריו הקרובים.
בשנת 1924 היה דונקלבלום מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
לקראת סוף תקופת המנדט הבריטי מונה לנשיא הסתדרות עורכי הדין היהודיים בארץ-ישראל (קודמתה של לשכת עורכי הדין). בתוקף תפקידו זה עמד בראש ועדה שהקימה הסתדרות עורכי הדין במטרה להמליץ על מועמדים מטעמה לכהונת שופטים. ועדה זו, בראשותו של דונקלבלום המליצה, בין היתר, על דונקלבלום עצמו.
כן עמד דונקלבלום בראש "הוועדה למבנה מיניסטריון המשפטים ובתי הדין", שהייתה אחת מ-18 תת-הוועדות שהוקמו תחת המועצה המשפטית שתפקידה היה להקים את התשתית המשפטית בארץ ישראל. המועצה המשפטית עצמה הייתה תת-וועדה של וועדת המצב שהוקמה על ידי הנהלת הוועד הלאומי והנהלת הסוכנות היהודית בתקופת המעבר בין המנדט לקום המדינה.
בראשית ימיה של מדינת ישראל פעל לזמן קצר משרד המשפטים ממשרדו הפרטי שבשדרות רוטשילד בתל אביב. ביולי 1948 אישרו הממשלה הזמנית ומועצת המדינה הזמנית את הצעת שר המשפטים, פנחס רוזן למנות את דונקלבלום כאחד מחמשת השופטים הראשונים של בית המשפט העליון. בשנת 1949 היה יו"ר ועדת הבחירות המרכזית הראשונה מאז קום המדינה - בעת הבחירות לאספה המכוננת. 
דונקלבלום היה נשוי ללאה דונקלבלום, שהייתה שחקנית התיאטרון הארץ ישראלי. בתם היחידה, רות דונקלבלום, נישאה לאוריאל גורני שהיה פרקליט מחוז תל אביב והיועץ המשפטי למערכת הביטחון.
דונקלבלום כיהן בבית המשפט העליון עד לפטירתו, בשנת 1951. ספדו לו באזכרה שנערכה בבית המשפט העליון שר המשפטים, דב יוסף, היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן ונשיא בית המשפט העליון, ד"ר משה זמורה.