ירושלים בתקופת המנדט הבריטי

היסטוריה

במשך ארבע מאות שנים של שלטון טורקי ומאות שנות שלטון ממלוכי קודם לכן נדחקה ירושלים והתנוונה לכלל עיר חסרת חשיבות. תושבי העיר העתיקה התגוררו בבתים דלים ובאיכות חיים נמוכה. שכונות שנבנו בסוף המאה ה-19 מחוץ לחומות היו מבודדות, מנותקות וחסרות תשתית מודרנית. בירושלים לא היו כבישים של ממש, לא הייתה לעיר תשתית אספקת מים סדירה, ורשת חשמל כלל לא הייתה קיימת בכל ארץ ישראל.

עימותים בין ערבים ליהודים

על רקע הקרע ההולך ומחריף בין התושבים הערבים ליהודים, יזמו ההנהגה הערבית ואנשי דת מוסלמיים התקפות אלימות כנגד יהודים, וירושלים הייתה אחד היעדים המרכזיים בתוכניותיהם.
ב-4 באפריל 1920, במאורעות תר"פ, לאחר התפילה המסורתית בתום חגיגות נבי מוסא, יצא הקהל בצעקות "אדבח אל-יהוד, א-דאולה מענא" (טבחו ביהודים, הממשלה איתנו) לעבר הרובע היהודי. בהיעדר יחידות הצבא הבריטי, שיצאו את העיר כמה ימים לפני כן, לא נותרו למעשה כוחות צבא בריטי שיגוננו מפני מתקיפים חמושים. 6 יהודים נרצחו וכמאתיים נפצעו. רכוש רב נבזז ובתי כנסת נשרפו. ההגנה היהודית המצומצמת שאורגנה על ידי זאב ז'בוטינסקי וחבריו עזרה באופן חלקי (ומשתתפיה נאסרו ונשפטו לאחר המאורעות). שוטרים ערביים חברו לפורעים. רק ביום השלישי לפרעות הפסיקו הבריטים את ההתקפות באמצעות כוחות צבא שנשלחו לעיר העתיקה ודכאו את המהומות.
במאורעות תרפ"ט יצא המון ערבי חמוש בסכינים ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, עם סיום דרשתו של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני בהר הבית, משער שכם והסתער על השכונות היהודיות בסמוך, משני צדי רחוב הנביאים. 19 יהודים נרצחו בשכונות אלה, בית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו. הפורעים הערבים ניסו לתקוף שכונות יהודיות נוספות בירושלים, אך נהדפו. בעקבות המאורעות פונו שכונת הג'ורג'ים, שכונת בית יוסף באבו טור, וכפר השילוח, והתגברה ההגירה של יהודים החוצה מהעיר העתיקה.
ב-5 באוקטובר 1933, קרא הוועד הערבי העליון לשביתה כללית "כדי להפגין את כעס העם הערבי בארץ ישראל" וקבע כי ב-13 באוקטובר תצא הפגנה ממסגדי הר הבית בירושלים. משטרת המנדט אסרה על ההפגנה, וביום ההפגנה הוצבו משמרות שוטרים בשערי העיר העתיקה. ההפגנה יצאה בצהריים כשבראשה חברי הוועד הערבי העליון. השוטרים קיבלו את פני המפגינים ולאחר שקצין משטרה קרא להם להתפזר, והם לא צייתו לקריאה, פיזרו השוטרים את ההפגנה באלות. במאורעות אלה, שנודעו כמאורעות אוקטובר 1933, לא היה היישוב היהודי מעורב, והן היו מופנות כנגד שלטונות המנדט הבריטי (אם כי ב-28 באוקטובר ניסה המון פורעים לפרוץ לאזור היהודי במערב ירושלים ונהדף בכוח על ידי המשטרה).

מלחמת העולם השנייה

מארץ ישראל וירושלים נחסכו - באופן ישיר - מוראות מלחמת העולם השנייה. מטה ומרכז המאמץ המלחמתי הבריטי היה בקהיר וארץ ישראל שימשה בסיס עורפי. בירושלים עברו אנשי צבא בריטי רבים, מכל רחבי האימפריה הבריטית, בדרכם לשדה הקרב. חלק מאנשי הצבא שוכנו במחנה אלנבי אשר הוקם בצד דרך חברון בדרום העיר ובמחנה נוסף שנקרא אל עלמיין ונבנה בסמוך על דרך בית לחם.
למרות השלטת משטר צנע על ידי השלטונות הבריטים, זכתה העיר בתקופת מלחמת העולם השנייה לפריחה כלכלית, וזאת בגלל הביקוש לידיים עובדות, לשירותים ולמוצרים. כך למשל, הושקע הון רב בהקמת המחנות, בבניית ביצורים ובניהול תנועה הבלתי פוסקת של חיילים דרך העיר, הלבשתם והזנתם.
המושבה הגרמנית שינתה את פניה בשנות התקופה. ערב מלחמת העולם השנייה גילו רבים מצאצאי הטמפלרים הגרמנים, מייסדי המושבה, אהדה למשטר הנאצי, וממילא נחשבו בעיני השלטונות הבריטיים כנתיני אויב וגיס חמישי. הם הושמו בהסגר, ומאוחר יותר הוגלו לאוסטרליה ובבתיהם התגוררו משפחות של פקידים וקצינים בריטיים. הבריטים גם תפסו מבנים בבעלות איטלקים וגרמנים, הכריזו עליהם רכוש אויב והחרימו אותם לטובת המאמץ המלחמתי. כך הפך בית החולים האיטלקי למפקדה של חיל האוויר המלכותי. במקום הוקמו משרדים ובצמוד אכסניה לחיילי היחידה ובית חולים צבאי. במגרש שמאחורי הבניין (במקום בו בנוי בניין לב רם), הוקמו מגרשי טניס לשימוש מפקדת חיל האוויר. מתחם בית היתומים שנלר הוחרם אף הוא והפך למחנה הצבא הבריטי המרכזי בירושלים.
לאחר מותו של ראש העיר מוסטפא אל-ח'אלידי ב-1944, חברי המועצה היהודים תבעו את מינויו של ממלא-מקומו דניאל אוסטר לראשות העיר. אולם החברים הערבים דרשו שתישמר ערביותה של ירושלים. הם דחו את ההצעה הממשלתית לחילופים בראשות העיר, ולעיר מונתה ועדה קרואה.

תחילת מלחמת העצמאות

מיד עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם ב־29 בנובמבר 1947 ("כ"ט בנובמבר") על תוכנית החלוקה, החלה תסיסה ברחבי כל הארץ, וירושלים בכלל זה. ב-30 בנובמבר פרצו מהומות דמים. החללים הראשונים בצד היהודי, היו 5 מנוסעי אוטובוס 2094 שעשו דרכם מנתניה לירושלים. בערבו של אותו יום, נערכה התקפה הראשונה בירושלים, בשכונת שייח' ג'ראח על אוטובוס בקו מס' 9 ובו תשע אחיות ונהג של חברת המקשר שנסע מירושלים להר הצופים. למחרת, ב-1 בדצמבר, הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית ברחבי הארץ, ומנגד, בפיקוד "ההגנה", שקיבל ידיעות על תוכניות לפגוע ביהודים באזור שער יפו, הכריזו על מצב כוננות כללי בעיר. ההיתקלות הראשונה בין יהודים לערבים בעיר התרחשה למחרת, בעת ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא. מכאן ואילך, התנהלה הלחימה בעיקר בהתקפות ירי וצליפות ובהחדרת מטעני נפץ והיא שיתקה את המסחר, החינוך ואת החיים התקינים בירושלים, כדברי זאב וילנאי: "ירושלים הפכה לשדה קרבות וגיא הריגה". מסיבות שונות איבדו הבריטים עניין בגורל התושבים, וכל מעייניהם היו נתונים לביצוע נסיגה מסודרת. ירושלים גלשה לתוהו ובוהו של מלחמת אזרחים. אספקת המים התדלדלה ולבסוף הופסקה, ואספקת החשמל הופסקה אף היא מחמת מחסור בדלק.
הכוחות הערבים הבלתי סדירים ניסו להשתלט על צירי התנועה, לשם מניעת מעבר מזון ותרופות ליישובים. הדרך לירושלים וממנה נחסמה ונפרצה לסירוגין על ידי לוחמי חטיבת הראל של הפלמ"ח ואחר כך צה"ל. נשלחו שיירות אל העיר שהביאו אספקה ומזון והותקפו על ידי כנופיות חמושות מאזור שער הגיא. הותקפו גם שיירות שיצאו מהעיר, ובהן שיירת העשרה, שהובילה אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון ב-11 בדצמבר 1947, ועשרה מאנשיה נרצחו במארב. בתוך העיר נותקו אזורים ושכונות יהודים בירושלים המערבית. כך נותק הקשר עם הר הצופים לאחר ההתקפה על שיירת הדסה ב-13 באפריל 1948.
ב-2 בפברואר 1948, התפוצצה ליד מערכת העיתון פלסטיין פוסט ברחוב הסולל 9 (כיום רחוב "חבצלת") מכונית תופת שאותה הובילו, ככל הנראה, שוטרים בריטים. שלושה אנשים נרצחו ושלושים נפצעו, ולבניין העיתון נגרם נזק רב, אולם הוא לא התמוטט. זאת משום שהקבלן שבנה אותו, שש שנים לאחר רעידת האדמה של שנת 1927 (תרפ"ז), שהייתה בעוצמה של 6.25 בסולם ריכטר, חיזק אותו במיוחד ביסודות ובקירות. חרף הנזק הרב הצליח העיתון לצאת לאור למחרת.
ב-22 בפברואר 1948, כחלק מהפיגוע ברחוב בן יהודה, נכנסו משאיות עמוסות בחומר נפץ, נהוגות בידי עריקים של הצבא הבריטי אל רחוב בן יהודה, ולאחר נטישתם הופעלו המטענים. פיצוץ התרחש בשעה 6:30, ונפגעו המבנים הבאים: מבנה ארבע קומות של "מלון אטלנטיק", נזק כבד נגרם למלון אמדורסקי, לבית בנק קופת עם ולבית וילנצ'וק הסמוך. מהדף הפיצוץ נמעך גג "קולנוע אוריון" וזכוכיות נופצו בכל רחבי העיר, בשכונות רחביה, גאולה, מקור ברוך ומחנה יהודה. לאחר 36 שעות של פינוי ההריסות, נאספו למעלה מ-140 פצועים ו-49 חללים.
ב-11 במרץ 1948, נכנס נהג הקונסוליה האמריקאית בירושלים, לחצר בית המוסדות הלאומיים ונטש את הרכב לאחר הפעלת מנגנון השהיה. בפיצוץ התמוטטה הקומה השנייה של אגף קרן היסוד, 12 מעובדי הבניין נרצחו, ובהם גם מנהל קרן היסוד לייב יפה, ו-44 נפצעו. לאחר הפיגוע שוקם המבנה, וסביבו הוקמו גדרות ברזל וחומות ברזל. הרחבה הפכה למגרש חנייה סגור.
האלימות ומעשי האיבה לא פסחו על ירושלים הערבית וב-5 בינואר 1948 פוצצו אנשי ההגנה את מלון סמירמיס, מלון בן שלוש קומות שפעל בתקופת המנדט בשכונת קטמון בירושלים, בפיצוץ נרצחו 26 איש וכ-60 נפצעו, רובם בני משפחת אבו סואן הנוצרים בעלי המלון וקרובי משפחתם, נשים וילדים, וכן סגן הקונסול הספרדי בירושלים שהתגורר במלון.
בעקבות שמועות שהבריטים מתכוונים לפנות את ירושלים מוקדם מהצפוי, הוציאה ההגנה לפועל את מבצע יבוסי בין 22 באפריל ו-4 במאי 1948, במטרה להשתלט על ירושלים וסביבותיה. רב פעולות המבצע נכשלו, אולם בעקבות קרב סן סימון השתלט ההגנה על שכונת קטמון ודרום ירושלים ותושביה הערבים נמלטו ממנה. ב-13 במאי השתלט ההגנה על האזורים הבריטיים של ירושלים, במבצע קלשון.

עזיבת הנציב העליון את ירושלים

ביום ה' באייר תש"ח, (14 במאי 1948) יצאה שיירה צבאית גדולה מארמון הנציב, מלווה במטוסי ספיטפייר של ה R.A.F ונעה על כביש ירושלים רמאללה לעבר שדה התעופה עטרות. בשיירה היו פקידים רמי דרג של המנדט ובראשם הנציב העליון הבריטי האחרון סר אלן קנינגהאם עלה על מטוס נוסעים, וטס לחיפה. שם עלה על ספינה וסיים את שלטון המנדט הבריטי על ארץ ישראל.

הממשל הצבאי (1917-1920)

עם תום מלחמת העולם הראשונה התמנה סר רונלד סטורס, פקיד קולוניאלי בריטי בכיר, כמושל הבריטי הראשון של ירושלים במסגרת ממשל צבאי שהוכרז לאחר תום המלחמה. עם כניסתו של סטורס לתפקידו הוא הופתע ממצבה הפיזי של ירושלים, ובעיקר הביע תסכול ממצב הבנייה סביב חומות העיר העתיקה בפרט, ולחוסר התכנון והאנרכיה שאפיינה את הבניה בירושלים בשנות השלטון העות'מאני בכלל. לפיכך הוציא סטורס מספר פקודות, צווים מנהליים ותקנות הנוגעות לבנייה בירושלים, ועל מנת לסייע בגיבוש תוכנית מקיפה לבנין העיר יזם את הקמת האגודה למען ירושלים (Pro Jerusalem Society). מטרותיה היו שימור ערכיה המיוחדים של העיר, הגנה על מבנים היסטוריים ועתיקות וכן הקמת מבני ציבור, מוזיאונים, ספריות וגלריות. באגודה השתתפו נציגים מכל העדות הדתיות בירושלים.
עם צאתו מן הארץ בשנת 1926 כתבסטורס על רגשותיו:
"לא אוכל להתברך בלבי כי יעלה בידי לתאר או לנתח את אהבתי לירושלים. אין זו אהבה שכולה רגש, אסתטיקה או דת, ומכל שכן אין זו אהבה ארכאולוגית או תאולוגית גרידא - אף שאני מקווה שיש בה שמץ מיסודות אלו. בעיני עמדה ירושלים, ועודנה עומדת יחידה ומיוחדת בכל ערי תבל. ישנן משרות רבות, גם בתוך הקיסרות הבריטית וגם מחוצה לה, המקנות לבעליהן יתר שררה ופרסום, אך במובן שלא אוכל להסבירו - אין העלאה במשרה לאחר ירושלים"

עיריית ירושלים

צעדם הראשון של הבריטים בתחום השלטון המוניציפלי בירושלים היה לפזר את מועצת העיר העות'מאנית (בה היו 20 חברים, מהם רק שני נוצרים ויהודי אחד), ולמנות מועצה עירונית ובה שישה חברים (שני נוצרים, שני מוסלמים ושני יהודים). כראש העיר מונה מוסא כאט'ם אל-חוסייני ב-1918, אך הוא הודח שנתיים מאוחר יותר תוך החלפתו בראג'ב נשאשיבי הנוח יותר לשלטונות. עם התבססות המנדט הבריטי נתפתחה מסורת דמוקרטית יותר של בחירות לראשות העירייה ולמועצתה. בשנת 1927 התקיימו בחירות לעיריית ירושלים שהורחב ל-12 נבחרים. בהתאם למפקד שנעשה לקראת הבחירות נקבעו 5 נציגים מוסלמים, 4 נציגים יהודים ו-3 נציגים נוצרים. נשאשיבי המשיך לפעול בשיתוף פעולה עם היהודים וכיהן בתפקיד ראש העיר עד 1934. ב-1937 מונה לראשונה יהודי כראש העיר, דניאל אוסטר, שקודם לכן כיהן כסגנו של ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי, ראש העיר המוסלמי.
בתקופת המנדט התרחבו מאוד תחומי השפעתה ושטחי שלטונה של עיריית ירושלים, בעיר שהתרחבה מאוד ושהפכה למרכז השלטון של ארץ ישראל. עיריית ירושלים בסיוע הבריטים התמודדה עם הפיכתה של העיר, מיישוב לבנטיני מוזנח ונחשל לכרך סואן, והנהיגה בו סטנדרטים אירופיים בתשתיות, אספקת מים, מערך כבישים ורחובות, טיפוח נוי, תברואה ושירותים לתושבים. בתקופה זו כבר התבסס מרכז הכובד של העיר בעיר החדשה שמחוץ לחומות, והונהגו תוכניות מוסדרות לבינויה ולהתפתחותה העתידית, בהשראה בריטית. הבריטים הנהיגו מערכת שלטון מקומי מוסדרת, שכללה מחלקות מקצועיות לטיפול בעניינים המוניציפליים השוטפים. כן נתנה העירייה את דעתה לסוגיות של שימור מורשתה ההיסטורית של העיר ומרכזיותה הרוחנית והדתית, תוך שילובן בהתפתחותה המודרנית.
בשנת 1930 הונחה אבן הפינה לבניין הייעודי הראשון שנבנה כמשכן הקבע של עיריית ירושלים, הוא בניין העירייה ההיסטורי בכיכר צה"ל של היום. הבניין אוכלס במשרדי העירייה ומועצתה ב-1932, ושימש כמשכנה של עיריית ירושלים המנדטורית עד מלחמת העצמאות, ושל עיריית ירושלים הישראלית לאחריה.

מפקדי אוכלוסייה

באוקטובר 1922 נערך המפקד הראשון של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. זה היה המפקד המודרני הרשמי הראשון שנערך בארץ ישראל, והוא כלל שאלות מעטות בנושאי גיל, מין, מצב משפחתי, דת ולשון. לגבי האוכלוסייה הבדווית, הסתפקו באומדנים בלבד.
בנובמבר 1931 ערכו הבריטים מפקד אוכלוסין נוסף שהיה המפקד היסודי שנערך בארץ ישראל המנדטורית, מבחינת ארגון, עיבוד וניתוח הנתונים, כשנוסף על הנושאים שהוזכרו ב-1922 נאספו גם נתונים על אזרחות, משלח יד, ענף כלכלי, ידיעת קרוא וכתוב ומומים גופניים. תוצאות מפקד זה משמשות מקור עשיר למידע על אוכלוסיית ארץ ישראל באותה עת.
בשנים שאחר כך ביקשו הבריטים לבצע שלוש פעמים מפקדי אוכלוסין במרווחים של חמש שנים אך ללא הצלחה: בשנת 1936 פרצו מאורעות, בשנת 1941 הייתה מלחמת העולם השנייה בעיצומה ובשנת 1946 הגיעה המתיחות הפוליטית בארץ ישראל לשיא, ומצב זה לא אפשר עריכת מפקד בתנאים נאותים. בירושלים נערך ב-1939 מפקד מוצלח אף על פי שהוחרם על ידי האוכלוסייה החרדית.

נוצרים

הקהילות הנוצריות בארץ-ישראל מנוהלות על ידי שלושת הפטריארכים של ירושלים - היווני-אורתודוקסי, הלטיני-קתולי והארמני, המנדט הבריטי חיזק את מעמדה של הכנסייה האנגליקנית. הנוצרים המקומיים היו הפעילים יותר בבנין העיר, תנופה שהחלה עוד בסוף התקופה העות'מאנית. עיקר השכונות הערביות מחוץ לחומות היו נוצריות בהרכב האוכלוסייה שלהן, ובעיר נבנו מספר כנסיות חדשות: כנסיית סנט אנדרוז, כנסיית כל העמים, ומוסדות חינוכיים - המכון האפיפיורי למקרא, וטרה סנטה.

יהודים

מאז סוף המאה ה-19 היו היהודים רוב מוחלט בירושלים והכוח הדוחף העיקרי בפיתוח העיר. תקופת המנדט, על הקידמה שבאה בעקבותיה, הביאה לתנופה משמעותית בגודל, היקף ואיכות פעילות האוכלוסייה היהודית. פעילות הציבור היהודי התרכזה בעיר החדשה, והרובע היהודי בתוך העיר העתיקה, שסבל מתנאים אובייקטיביים קשים ולחץ מצד האוכלוסייה המוסלמית, הלך והתכווץ - בעיקר בשנות המנדט האחרונות.

ירושלים היהודית

ירושלים המנדטורית הייתה עיר בעלת רוב יהודי ובירת "המדינה היהודית שבדרך". בדרך טבע, נתכנסו בה מוסדות לאומיים ומוסדות התנועה הציונית. את ענייני היום יום של הקהילה היהודית ניהל ועד העיר ליהודי ירושלים שאיחד את פעילות העדה האשכנזית והעדה הספרדית ודאג לצורכי הדת והקהילה של האוכלוסייה היהודית.

ירושלים הערבית

שנותיו הראשונות של המנדט הבריטי היו גם השנים הראשונות להתגבשותה של התנועה הלאומית הפלסטינית. ירושלים הייתה מקום מושבם של המוסדות הערביים החשובים ביותר: המועצה המוסלמית העליונה שהוקמה בשנת 1922 כגוף לניהול ענייני המוסלמים בארץ ישראל, ומשרדה שכן במדרסה אל-מנג'כיה סמוך לשער המשגיח בהר הבית; והוועד הערבי העליון שהוקם בשנת 1936 כגוף פוליטי עליון של כל הערבים הפלסטיניים - מוסלמים ונוצרים. בראש שני גופים אלו עמד חאג' אמין אל חוסייני, שב-1921 מונה בידי הנציב העליון הבריטי הרברט סמואל כמופתי של ירושלים. באותן שנים ביסס המופתי את כוחו באמצעות המועצה המוסלמית העליונה שעמד בראשה. הוא גייס כספים רבים ממוסלמים בעולם לשיפוצים במסגד אל אקצא ובמבנה כיפת הסלע בהר הבית.
התנועה הלאומית הפלסטינית פעלה נגד שני כוחות שונים - התנועה הציונית וההתיישבות היהודית בארץ, והשלטון המנדטורי הבריטי. עם פרוץ המרד הערבי (אפריל 1936) כנגד הבריטים הוקם הוועד הערבי העליון, שהפך לגורם המשמעותי ביותר בתנועה הלאומית הפלסטינית עד 1949.

הבנייה הערבית

הבנייה הערבית בירושלים, מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה בעיקרה בניית רווחה, בתים מפוארים בשכונות הערביות שנוסדו עוד בסוף המאה ה-19 - בקעה, אבו טור, שייח ג'ראח, וקטמון. לבנייה זו חשיבות בעיצוב דמותה של ירושלים ותרמה לעיצוב וגיבוש השפה הארכיטקטונית הן של הבית הבודד והן במבנה המרחב הציבורי. שיטת הבנייה של שכונות אלו התבססה על חלוקת השטח למגרשים קטנים והגשת התוכנית לאישור גופי התכנון העירוניים. לאחר מכן היו המגרשים מוצעים למכירה ובעליהם היו בונים בתים על פי יכולתם הכספית. רוב הבתים היו בני קומה אחת או שתיים ונבנו על כרבע מהמגרש ששטחו הממוצע היה כחצי דונם, הבתים היו מוקפים בגינה ובה עצים שונים שהנפוצים בהם דקל, הדר, ברוש, רימון וזית. המגרש הוקף גדר ובה שער. השער שבדרך כלל היה מפואר והגדיר את המעבר מרשות הרבים אל המרחב הפרטי. השכונה האופיינית לסגנון זה ולתקופת המנדט היא טלביה.

תשתיות

רשויות השלטון המנדטורי בארץ ישראל פעלו, מתוך שיקולים אסטרטגיים לפיתוח התשתיות בארץ ישראל - הם סללו כבישים, בנו מסילות
ברזל, פיתחו שירותי דואר, רשת טלפון וטלגרף, והקימו תחנות משטרה ושדות תעופה.
בנאום שנשא הרברט סמואל ביום 21 ביוני 1921 הוא הדגיש את רעיון פיתוח התשתיות:
"הדבר הראשון לפיתוח הארץ הוא פיתוח רשת קוֹמוּניִקַצְיָה - ללא דרכים טובות, רכבות, נמלים, דואר, טלגרף וטלפון ארץ איננה יכולה להתפתח"

חשמל

איש עסקים יווני בעל אזרחות עות'מאנית, בשם אוריפידס מברומטיס, קיבל ב-1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, זיכיון מהממשל הטורקי לבנות ולהפעיל תחנת כוח בירושלים. לאחר כיבוש העיר וסכסוך משפטי שהגיע עד לבית המשפט הבינלאומי בהאג קיבל מברומיטיס בפברואר 1926 זיכיון מממשלת המנדט להקים תחנת כוח ורשת חשמל בירושלים וסביבתה, וב-1928 מכר את הזיכיון לחברה הבריטית בלפור-ביטי. זו הקימה תחנת כוח ואת חברת החשמל המזרח ירושלמית.

מים

הבריטים הביאו לסגירת בורות המים בירושלים, במטרה להפוך אותה לעיר מודרנית. עוד בימי השלטון הצבאי בירושלים (1918–1920) חיפשו הבריטים פתרונות למצוקת המים בעיר, ומתחו בתחילה צינור מים ממעיינות נחל פרת לירושלים. הבריטים ניצלו את שרידי אמות המים העתיקות, ומתחו צינורות ברזל לאורכן ממעיינות העָרוּבּ והבִּיאָר עד לירושלים. בתוך חצי שנה הושמשו צינורות אלה, ולירושלים הוזרמו כאלף מטרים מעוקבים מים מדי יום, תוך שימוש במשאבות מודרניות. בניגוד לאמות המים הקדומות, שהזרימו מים להר הבית, הצינורות הבריטיים הזרימו את המים לבריכות אגירה גדולות בנקודות גבוהות בעיר המורחבת, ומשם הם חולקו בין השכונות באמצעות מערכת צינורות מסועפת.
סקר מעיינות שערכו הבריטים בשלהי שנות ה-20 הביא לחיבורם של מעיינות ראש העין לצינור, ולהובלת מימיהם במעלה ההר לירושלים דרך שער הגיא, מרחק 60 קילומטרים. משאבות רבות עוצמה נבנו לאורך הדרך, וליד אחת מהן הוקם לימים היישוב שואבה. מעיינות ראש העין היו בתקופת המנדט הבריטי למקור המים העיקרי והחשוב ביותר של ירושלים. הם סיפקו 13,000 מטרים מעוקבים של מים ביממה, כמות שהספיקה לכל ירושלמי למלא אמבטיה שלמה בכל יום. תוואי הצינורות הבריטיים משמש עד היום את חברת "מקורות", המספקת מים לירושלים.

תחבורה

שלטון המנדט הבריטי השקיע משאבים רבים בסלילה, שיפור והרחבה של דרכים המובילות לירושלים ובהם כביש ירושלים-תל אביב, על תוואי הדרך העות'מאנית שהורחב ונסלל וקישר את ירושלים באופן נוח ומהיר לערי מישור החוף.
מאמץ נוסף הושקע בסלילת דרכים בתוך ירושלים.