עמלץ לבן

מקור השם

על פי האקדמיה ללשון העברית עמלץ הוא שמו של סוג כריש שראשיתו של שם מוזר זה בפירוש מקורי לפסוק בתהלים שהציע עמנואל לב (Löw; 1854–1944), חוקר יהודי הונגרי שכתב על בעלי החיים והצמחים של ארץ ישראל ועל שמותיהם העבריים והארמיים. בתהלים פרק ע"ד, פסוק י"ד, נאמר "אַתָּה רִצַּצְתָּ רָאשֵׁי לִוְיָתָן תִּתְּנֶנּוּ מַאֲכָל לְעָם לְצִיִּים". את המילים "עם לציים" הציע לב לקרוא בחלוקה אחרת: "לעמלצי ים", ופירש כי 'עמלץ' הוא טורף ימי ענק. בעקבות הצעתו נכנסה המילה עַמְלֵץ למילונים העבריים במשמעות 'כריש', ובהמשך יוחד השם לסוג מסוים של כריש – גדול ומסוכן במיוחד.

פרטים כלליים

אורכו של כריש העמלץ הלבן נע בין שלושה לשמונה מטרים, ומשקלו מגיע עד לשלוש טונות. הוא ניזון מיונקים ימיים כדוגמת כלבי ים, מצבי ים, מדגים שונים ומפגרים. הכריש מסוכן לאדם, אך לרוב אינו טורף אותו. תפוצתו כוללת את כל הימים והאוקיינוסים באזורים הסובטרופיים והממוזגים. דייגים דיווחו על כריש באורך של 11 מטרים (36 רגל), אבל העמלץ הלבן הגדול ביותר שנתפס (בטעות) היה באורך של 5.94 מטרים (19.5 רגל).] באוסטרליה הוצגה נקבה באורך של 5 מטר, במשקל 1,300 קילוגרם (2,900 ליברות) ועם שיניים באורך 5 סנטימטרים (2.0 אינץ').
עמלצים לבנים, כמו מיני כרישים אחרים, יכולים להעלות את חום גופם ולהאיץ את קצב חילוף החומרים שלהם. טמפרטורת הגוף שלהם עולה לפעמים ב-10–15 מעלות על טמפרטורת המים שסביבן. ככל הכרישים גם לעמלץ הלבן אין עצמות אמיתיות אלא שידרה סחוסית, ולכן יש לו טבעות גידול, מהן אפשר לקבוע את גילו. בשל מבנה גופו הגדול מנוע העמלץ הלבן מלהסתובב במהירות, אך בדומה למינים אחרים של כרישים הוא חייב לנוע בלי הפסקה כדי לשטוף את זימיו במים עתירי חמצן. האישון שלו כה גדול עד כי נדמה שהוא ממלא את כל גלגל העין, הנראה כ"חור שחור".
לעמלץ הלבן חוטם חרוטי ומחודד, ומכאן כינויו האוסטרלי "הסמן הלבן". חוש הריח המעולה שלו זיכה אותו בכינוי "האף השוחה". העמלץ הלבן שרד כמעט ללא שינוי במשך שנים רבות, והוא מתקדם מאוד מבחינה אבולוציונית (התפתחותית) ומתאים לסביבתו יותר ממרבית בעלי החיים.
הוא אוכל הבשר הגדול שבכרישים, שני (מבין אוכלי הבשר) רק לכריש הפרהיסטורי מגלודון, שהוא ככל הנראה שאר בשר שלו. סבורים שהוא כריש נודד עונתי, ששוחה בעקבות בעלי חיים ימים נודדים.
מהירותו המרבית של העמלץ הלבן יכולה להגיע ל-40 קילומטרים בשעה.]

אנטומיה

גופו של כריש העמלץ הלבן דמוי טורפדו ושלדו סחוסי. עורו קשה ומחוספס ומכוסה קשקשים קטנים ובולטים העשויים מדנטין ואמייל. החרטום קצר ומחודד ומשני צדדיו נמצאים הנחיריים. פתח הפה רחב ומקושת ונמצא בתחתית הראש. בפיו שיניים משולשות חדות, ששוליהן משוננים כמסור. הן מתחלפות ללא הרף רק בחלק הלסתות האחורי. הכריש עשוי להחליף אלפי שיניים במהלך חייו. בתפסו טרף הוא מטלטלו על מנת לקרוע ממנו נתחים לאכילה. כוח הנשיכה של פרט בוגר שקול ל-18,000 ניוטון (הכוח שמפעילה מסה של כ-1.8 טון). מכל בעלי החיים החיים כיום רק לתנינאים הגדולים (תנין הים ותנין היאור) יש עוצמת נשיכה חזקה יותר.
לעמלץ הלבן זוג סנפירי גב: הקדמי ממוקם במרכז הגב והאחורי מעל סנפיר השת. סנפירי החזה שחורים בקצותיהם ובבסיסם כתם שחור. סנפירים אלה גדולים ודמויי מפרש. סנפיר הזנב גדול ושתי אונותיו כמעט שוות בגודלן. בצידי הגוף, לפני סנפירי החזה, ישנם חמישה פתחי זימים אנכיים ארוכים. גבו של כריש זה אפור כהה וגחונו לבנבן. הוא בעל יכולת שחייה מהירה.
מנגנון ייחודי מגן על עיני הכריש בעת תקיפת טרף או קרב: הוא מסוגל לגלגל את עיניו לאחור, מה שמונע מהן להיפגע.

אינטליגנציה ומבנה חברתי

בעבר מקובל היה להחשיב את העמלץ הלבן ליצור פרימיטיבי, שעלול לנסות ולנשוך את עצמו אם נפצע בגלל ריח הדם, אינו מסוגל לזכור פרטים פשוטים למדי, ובעל יכולת למידה נמוכה. המבנה החברתי שלו הוגדר כיחידאי, פרט לתקופת הרבייה.
מחקרים שנעשו לאחרונה העלו כי חיי החברה של הכריש הלבן פעילים יותר משחשבו בעבר. בדרום אפריקה, למשל, נראתה קבוצת כרישים בעלת היררכיה דומיננטית, שנקבעת על ידי גודל, מין, וותק טריטוריאלי. בזמן ציד, הכרישים נוטים להיפרד מחבריהם, והם פותרים סכסוכי טריטוריה על ידי ריטואלים וטקסים קבועים. למרות זאת, כמה כרישים בודדים נמצאו עם סימני נשיכה, שנגרמו על ידי כרישים אחרים, כנראה במטרה להבריח את הפולש או כהצהרת דומיננטיות.
הכריש הלבן הוא אחד ממיני הכרישים הידועים במנהגם להרים את ראשם מעל פני הים כדי להתבונן באובייקטים כגון טרף, מנהג הידוע כ"קפיצות ריגול". חוקרים משערים שהכריש למד זאת מאינטראקציה עם בני אדם, והוא למד לנצל זאת כדי להריח את טרפו מעל למים (כיוון שריח נע מהר יותר באוויר מאשר במים).

רבייה

העמלץ הלבן מתרבה בשלב מאוחר בחייו, נקבות מבנות 12–14, ומספר הוולדות קטן מאוד. המדענים מסכימים שקצב הרבייה אינו מספיק על מנת לשמור על גודל האוכלוסייה, ולכן כרישים אלה מתמעטים מדי שנה בשנה.
הנקבה גדולה מהזכר. הפרית הביצים היא פנימית והן מתפתחות ברחם האם עם קשר דמוי שליה אל גופה. היא משריצה כעשרה ולדות חיים שאורכם כמטר ואשר זהים במראם לבוגרים. הרבייה מתקיימת אחת לשנתיים ואורכם של הצעירים בהגיעם לבגרות מינית הוא כשלושה מטרים.

הסוואתו וצבעיו של העמלץ הלבן

חלקו העליון של כריש העמלץ הלבן אפור (מוכתם בחום), והתחתון לבן. ההסוואה הזאת מאפשרת לגופו להתמזג עם פני הים המוצפים באור השמש, כשמסתכלים עליו מלמטה, או להיעלם בצללי המעמקים הכהים, כשמביטים בו מלמעלה.
לעמלץ הלבן יש סנפיר-גב אפור כפלדה.
ניגוד הגוונים של העמלץ הלבן מסייע לכריש לארוב לטרפו, מבלי שיבחינו בו. ואולם, כריש עמלץ לבן כמעט שאינו זקוק להסוואה, מכיוון שלרשותו סוללת חושים משוכללת, המסייעת לו להתמקד בטרפו ולצודו.

חושים

לעמלץ הלבן מספר חושים מפותחים ביותר. מערכת החושים שלו קולטת תנועה, קול, ושדות חשמליים במים. בנקבוביות החוטם של הכריש נמצאות תעלות מלאות בקרישה הקולטת פולסים ביו-חשמליים במים, ומשמשות כאברי חישה, ונקראות אמפולות לורנציני. הכריש מאתר את טרפו בעזרת חושי הראייה והריח וכן בעזרת מערכת קו הצד, תאי עצב המכסים את עורו, בעזרתם הוא קולט תנודות במים. ראייתו ביום בינונית, אך נמצא שבלילה היא רגישה לאור בהרבה מראייתם של חתוליים. ואכן, נמצא שהכריש מעדיף לצוד בלילה. חוש הריח מפותח ביותר: הכריש מסוגל להריח טיפה אחת של דם בכמות עצומה של מים. חוש זה בדרך כלל עוזר לו באיתור טרף פצוע, ואף מגרה את חושיו עד כדי השתוללות. חוש הטעם מועיל לו בזיהוי הטרף, ועל כן הוא בדרך כלל נוגס קלות בטרף כדי לזהותו.

מזון ואויבים

כריש העמלץ הלבן ניזון מדגים, יונקים ויצורים ימיים רבים אחרים, מתים או חיים, ואף מדולפינים שונים (אם כי הוא אינו מגוון בתפריטו כמו כריש טיגריסי הבולע לעיתים אשפה). הטרף החביב עליו הוא כלבי ים, ועל כן שכיח למצוא אותו בקרבת חופים בעונת הצאצאים של יונקים אלה.
עקב גודלו ומיקומו בשרשרת המזון, אין לכריש זה טורפים רבים המסכנים אותו, ועל כן אויביו העיקריים הם פרטים גדולים ממנו והאדם. אולם, שני יונקים ימיים ידועים כטורפי כרישי עמלץ לבן. הראשון בהם הוא לווייתן ראשתן גדול-ראש, הטורף הגדול ביותר החי כיום (אורכו כ-20 מטר), המצליח להתגבר על פרטים גדולים ולטורפם, והשני הוא האורקה (קטלן), שהוא הגדול במשפחת הדולפיניים, המגיע לאורך של כ-10 מטרים וצד בקבוצות.
במשך שנים ניטש הוויכוח מיהו הטורף הפראי ביותר בממלכת הים. במאבק היחיד אי פעם שתועד אל מול המצלמות בים הפתוח גבר פרט בוגר של אורקה על פרט בוגר של כריש עמלץ לבן, ובכך הטה את הכף לזכות האורקה.
טכניקת הצייד הנפוצה של הכריש היא לאתר טרף, לצלול לעומק מתחת ומאחורי הטרף, ואז להסתער עליו תוך צבירת מהירות עצומה.

העמלץ הלבן והאדם

העמלץ הלבן הוא הקטלני מכל הכרישים לבני אדם ועדיין הסיכוי להיפגע ממנו נמוך מהסיכוי להיפגע ממכת ברק. יצא לו שם רע עקב גודלו העצום, לפיו קל מאוד לזהותו, ותפוצתו הרחבה, הגורמת לחיכוכים רבים בינו לבין האדם.
בניגוד לאמונה הרווחת, בה הכריש תוקף בטעות בחושבו שצללית האדם השוחה מעליו היא כלב, אריה או צב ים (צללית אדם השוחה על גלשן מזכירה מאוד את גופו העגול בעל הסנפירים של צב הים), הכריש מודע ברוב המקרים להבדל בין האדם לחיות אחרות מאחר שהתנהגות הציד של כריש אחרי כלבי או אריות ים שונה מההתנהגות במרבית תקריות הנשיכה.
רוב המתקפות נבעו במים עם ראות נמוכה או בתנאים אחרים בהם נפגעים חושי הכריש. הכריש נושך כדי לבדוק בחוש הטעם את המזון. עם זאת הוא לא אוהב בשר אדם, אשר מכיל יותר מדי עצמות גרמיות ביחס לשומן ולחלבונים. לכן לאחר המתקפה הראשונית הכריש ישחרר את האדם לפרפר במים. המוות נגרם בעיקר עקב אובדן דם ולא עקב קריעת איברים. במקרים בהם האדם ניצל הכריש עוזב אותו לאחר מתקפה בודדת שכללה נשיכה שטחית באופן יחסי.
עם זאת החוקרים ג'ון מקוסקר וטימותי סי טריקאס מדווחים שכרישים בקליפורניה ניזונו מחלק מהאנשים שטרפו ובמקרים אחרים לאחר המתקפה הראשונה נעו למעלה כדי להניח מתקפה נוספת, זאת מאחר שהם מחכים שהקורבן ידמם במים. במקרים רבים האדם הצוללים שהותקפו ניצלו רק תודות לחבריהם או לסירות קרובות אליהם הגיעו. דבר זה לא נדיר לכריש הניזון מכלבי ים שמתנהגים באופן דומה.

בתרבות

ב-1975 יצא סרט האימה של הבמאי האמריקאי סטיבן ספילברג, "מלתעות", בו הוצג שריף של עיירה קטנה באי נופש הרודף אחר כריש מסוג זה, שטרף מספר מתרחצים והטיל אימה על חופי האזור. הכריש הוצג כ"גיבור" הסרט, אך לרעה. הדבר התבטא במה שאמר החוקר הימי בסרט: "או שתקטעו את אספקת המזון שלו, או שתהרגו אותו". כיוון שהסרט זכה להצלחה רבה, אנשים רבים קלטו בתודעתם את העמלץ הלבן, ואת מיני הכרישים בכלל, כיצורים מרושעים ואכזריים. סרטי טבע תיעודיים מנסים שוב ושוב לנקות את דמותו של הכריש מאשמה בהצגת עובדות מוצקות, אשר חלקן מפורטות למעלה. ברם, השפעתם של אותו סרט אימה, בליווי סרטים רבים שהופקו אחריו, ושל התקיפות בחופים שהתקשורת מקפידה לדווח עליהן, עדיין גורמת לעמלץ הלבן להצטייר כהתגלמות האכזריות בתודעתם של אנשים רבים.