חטיבה 211

מלחמת לבנון הראשונה

עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה ב-6 ביוני 1982, החטיבה בפיקודו של אל"ם אלי גבע, נועדה לעמוד בראש עוצבת הגליל במאמץ ההתקפי לאורך כביש החוף המערבי, לכיוון צידון. החטיבה הורכבה בעת המלחמה משלושה גדודים - גדוד 429 בפיקוד סא"ל עמוס מלכא, וגדוד 126 בפיקוד סא"ל ידיד גלעד, על בסיס טנקי מרכבה, וגדוד 9 בפיקוד סא"ל שלמה אריאל עם טנקי מגח. היא עברה אימונים רבים לקראת המלחמה ונחשבה לחטיבה איכותית במהלך תכנון המערכה.תפקיד החטיבה בשלב הראשון היה לנוע צפונה על הציר עד לנהר הליטני, מספר קילומטרים צפונית לעיר צור, ולחכות שם להמשך פקודות לפי התגלגלות המבצע. עם פתיחת המבצע יצאה החטיבה מאזור חניתה בשעה 11:00 בראש הכוחות הפורצים ללבנון והחלה להתקדם לכיוון מערב אל עבר ציר החוף, היא התקדמה צפונה כאשר שני גדודים נעים על כביש החוף וגדוד שלישי נע במקביל על שיפולי הגבעות ממזרח. 
בפאתי צור הוחלט לעקוף את העיר מכיוון מזרח בין מתחמי המחבלים שמדרום לעיר, זאת לפי הפקודה של תנועה מהירה ועקיפת מתחמי מחבלים עיקריים. גדוד 126 בפיקוד ידיד גלעד שנע בראש החטיבה ביצע את העקיפה נכון והגיע לנהר הליטני בסביבות השעה 17:15, לאחר מעט יותר מארבע שעות לחימה והתקדמות. גדוד 450 (גדוד חי"ר מבית ספר למכי"ם) שנע אחרי גדוד 126, טעה בעקיפה ונכנס למארב מחבלים בצומת אל-בץ, מה שהוביל אותו להיתקלות ולחימה קשה שנמשכה כל אותו הלילה. בלחימה זו ספג הגדוד מספר אבדות בהם מפקד הגדוד אורי גייגר. בינתיים שאר החטיבה המשיכה להתקדם, חצה את הליטני על גשר קסמייה ועד שעות הערב הגיע לאזור סרפנד (על קו החוף בין צור לצידון). אולם, במהלך הלילה נעצרה התקדמות החטיבה. לקראת היום השני ללחימה, הועברה החטיבה לאחריות עוצבת געש. החטיבה התקדמה באיטיות ונמנעה מתנועה בלילה. בבוקר היום השלישי הוטל על החטיבה להשתתף בכיבוש צידון, שהפכה למעוז של כוחות מחבלים שנסוגו מדרום (אל מול התקדמות צה"ל) ולא יכלו לנוע צפונה לביירות (משום נחיתת אוגדה 96 מצפון לצידון), במקום לעקוף את העיר כפי שהייתה אמורה לעשות על פי התוכנית המקורית. תפקיד החטיבה יחד עם אוגדה 36 היה למצוא דרך לעבור את העיר במהירות ולהתקדם צפונה, בעוד שעל עוצבת הגליל הוטל לטהר את כיסי ההתנגדות בעיר. אולם, הלחימה בצידון התעכבה זמן רב בגלל התנגדות במחנות הפליטים שבפאתי העיר. 
לאחר שעברו את צידון, חברה החטיבה לכוחות הצנחנים שהונחתו מהים ביום רביעי, כ-65 שעות משעת השי"ן, בעוד החבירה הייתה אמורה להיות 48 שעות משעת השי"ן. החטיבה התקדמה ופרצה קדימה אך בכפר סיל היא נתקעה, נסוגה והוחלפה על ידי חטיבה 188. קצין אג"ם של העוצבה שהונחתה מהים תיאר כך את הבעיה בכפר סיל: "החטיבה עשתה כאן את אחת הטעויות האופייניות בחטיבת טנקים במצב הזה, שחטיבת חי"ר לא עשתה אף פעם: התחילה לרוץ. זאת אומרת, הרגישו שאין התנגדות, רצו, רצו, רצו. הגיעו [לאזור כפר סיל], עברו אותו קצת, רצו עוד טיפה צפונה - וחטפו בבת אחת מכת אש RPG או מטולים ... טנק אחד התהפך, שני טנקים נדלקו, כל החטיבה נעצרה. היה כאן שלב מאד לא נעים ... נגמ"ש ושני טנקים נדפקו. שלושה כלים - וכל ההתקפה הנוראית הזו נעצרה. החטיבה לדעתי נכנסה פה לאיזה תת-מורל כזה. רצו אחורה, התקבצו והתכנסו; החלטנו לעצור אותה ולהתארגן להתקפה מחדש." 
בהמשך הלחימה, השתתפה החטיבה בכיבוש העיר דאמור ונלחמה בשטח הדרומי של ביירות באזור שדה התעופה. לאחר מכן לקחה החטיבה חלק מכריע גם בכיבוש העיר ביירות עצמה.
לקראת הכניסה לביירות, ביקש מפקד החטיבה אלי גבע שלא לעמוד בראש החטיבה בביצוע משימת הכיבוש, זאת לטענתו מטעמים אידאולוגיים משום שלא האמין בצורך לכיבוש העיר ביירות. בקשתו של מפקד החטיבה עוררה סערה, הוא זומן לשיחות עם הדרג הבכיר בצה"ל והודח מתפקידו מבלי יכולת לערער. האירוע היה פגיעה מורלית קשה לחטיבה, אך עם זאת היא המשיכה במשימותיה בכיבוש ביירות, ולחמה בפאתי העיר יחד עם כוחות חטיבת גולני באזורי בורג'-אל-בוג'נה, אל-עוזא ובנמל התעופה הבינלאומי של העיר.

שנים אחרונות ופירוק

לאחר המלחמה ביצעה החטיבה משימות ביטחון שוטף, כמו גם שירות ברצועת הביטחון בלבנון.
החטיבה פורקה בשנת 1992 לאחר 14 שנות קיום, במסגרת צמצום סדר כוחות השריון של צה"ל. עם פירוקה, מרבית חיילי הסדיר של החטיבה עברו לשרת בחטיבה 7 שהורכבה אף היא מטנקי מרכבה סימן 2ב.