google/wiki40b huggingface dataset:
תיאור קולי

תיאור קולי או תיאור חזותי היא רצועת קול מיוחדת עבור אמצעי מדיה חזותית (כגון טלוויזיה וקולנוע, מחול, אופרה ואמנות חזותית, הכוללת תיאור של המתרחש על המסך או הבמה, אשר מיועדת בעיקר לעיוורים וללקויי ראייה. היא מורכבת מקריין שמדבר במהלך ההתרחשות החזותית, בעיקר בזמן ההפסקות הטבעיות של השֶׁמַע.
באמנויות הבמה (תיאטרון, מחול ואופרה) ובמדיה (תכנים טלוויזיוניים וסרטי קולנוע), התיאור הוא סוג של תרגום שמיעתי-חזותי,  הנעזר בהפסקות בדיאלוג או בין מרכיבי קול נחוצים, כדי להוסיף נרטיב שמתרגם את התמונה החזותית לחוש, שנגיש למיליוני אנשים שחסרה להם גישה מלאה לתכנים טלוויזיוניים ולסרטים. מדי פעם, כאשר יש דיאלוג שמתבצע בשפה אחרת מן השפה הראשית של הסרט, מוקרא התרגום על ידי קריין (לרוב בעל קול שונה מהקריין הראשי). במוזיאונים או בתערוכות אמנות חזותית, סיורים עם תיאור קולי משמשים כדי לספק גישה למבקרים עיוורים או בעלי לקות ראייה.
חוקרים פועלים כדי להראות כיצד התיאור הקולי, שנפוץ בו השימוש במבחר מילים מגוונות, כגון מילים נרדפות ודימויים, עוזר לא רק לילדים עיוורים וגם לסובלים מלקות למידה, אלא גם יכול לשפר את האוריינות של כלל הילדים.
InstallCore

InstallCore היא תוכנה ופלטפורמת ניהול עבור יצירת תוכנות התקנה ניידות, בפורמט קובצי ההרצה PE,  עבור מערכות ההפעלה חלונות ו-Mac OS X. הפלטפורמה נועדה בעיקר לפריסה יעילה של תוכנות שונות מבוססת רשת. לדברי החברה המפתחת -ironSource, ‏אתר JDownloader.org משתמש בשירותי התוכנה ו-InstallCore מנהלת כיום כ-100 מיליון התקנות בכל חודש.
התוכנה היא מוצר הליבה של חברת ironSource אשר משרדיה הראשיים בתל אביב, יחד עם משרדים בסן פרנסיסקו, קליפורניה בארצות הברית, ובייג'ינג.
החברה מציעה שירותים בתשלום, יישומי שולחן עבודה ללא תשלום או עסקים במודל freemium
הפלטפורמה מקצרת לכאורה את זמן ההורדה, ומקלה על חווית ההתקנה.
נוער לנוער

נוער לנוער (נל"נ) היה ארגון נוער התנדבותי ישראלי, שהתאחד אל תוך ארגון "צמרת".

היסטוריה

ארגון "נוער לנוער" הוקם בשנת 1953, כאשר שכונות דרום תל אביב הוצפו, ומספר בני נוער התארגנו כדי לסייע לתושבים. הארגון שהוקם מתוך קבוצה זו היה ייחודי בשני מובנים: ראשית, בניגוד לרוב תנועות הנוער, לא הייתה לו כל שייכות מפלגתית או פוליטית; שנית, הוא התבסס על מנהיגות עצמית של בני הנוער בכל רמות הארגון. במשך שנים רבות התקיים שיתוף פעולה נרחב בין ארגון נוער לנוער לבין תנועת הנוער של ארגון בני ברית, BBYO (ראשי התיבות של B'nai B'rith Youth Organization); ארגון נוער לנוער הוכר במישורים מסוימים כזרוע הישראלית של התנועה העולמית וכונה "מחוז מספר 14". 
הזמר משה דץ חיבר את המנון הארגון בעת שהיה חבר סניף חיפה, על בסיס הלחן של נתן כהן לשיר "קפה אצל ברטה". 
בשנת 2005 התאחד הארגון עם "המועצה הציונית לנוער". הארגון המאוחד פועל תחת השם "צמרת".
משיק

במתמטיקה, מַשִּׁיק לעקומה בנקודה כלשהי הוא ישר העובר דרך אותה נקודה, ושיפועו שווה לנגזרת העקומה באותה נקודה. נקודת ההשקה היא הנקודה היחידה המשותפת למשיק ולישר באזור ההשקה. המשיק עשוי לחתוך את העקומה, או להשיק לה, בנקודות אחרות, הרחק מנקודת ההשקה.
דרך גרפית להעריך את שיפועו של משיק בנקודה כלשהי, היא לשרטט מיתרים מאותה נקודה לנקודות אחרות על העקומה. ככל שהנקודות יותר קרובות, ההערכה יותר מדויקת.
במרחב התלת-ממדי משיק למשטח בנקודה כלשהי, הוא ישר העובר דרך אותה נקודה, ושיפועו שווה לשיפוע גרדיאנט המשטח באותה נקודה.
ממרח שוקולד השחר העולה

ממרח שוקולד השחר העולה הוא קרם בטעם שוקולד שמייצרת חברת "השחר העולה".
חברת "השחר העולה" החלה לייצר את ממרח השוקולד בשנת 1955. "השחר" הפך לאחד ממוצרי הדגל של החברה ואף נחשב לממרח השוקולד המצליח ביותר בישראל] ולאחד מסמלי המטבח הישראלי.
לממרח השוקולד שתי גרסאות - גרסה חלבית וגרסת פרווה.
בשנים האחרונות הפופולריות של הממרח ירדה, הן בגלל התחרות עם יצרניות שוקולד נוספות, והן בגלל ההכרה המתרחבת בדבר הנזקים הבריאותיים הנגרמים בשל אכילת ממתקים מוגזמת. בנוסף, מכיל השוקולד החלבי אבקת חלב נוכרי, דבר שמונע מצרכנים רבים המקפידים שלא לאכול רכיב זה את קניית המוצר. הדבר פגע בפופולריות המוצר כיוון שיצרנים אחרים כגון עלית הפסיקו כליל את השימוש ברכיב מטעמי כשרות. ב-2014 הושק הממרח החלבי בגרסת מהדרין בהשגחת בד"ץ העדה החרדית ושווק באריזה כחולה. 
הממרח נחשב ליוצא דופן בתחום הפרסום, משום ששמר על מעמדו כמותג מוביל לאורך 50 שנה, מול תחרות קשה מצד עלית ונוטלה, וזאת ללא כל שינוי בלוגו ובעיצוב, והשקעה מועטה בקידום מכירות ובפרסום.
ערפילי אבלון

ביקורת ופרסים

ערפילי אבלון נחשב לאחת הגרסאות המקוריות ורגישות של אגדות המלך ארתור וקמלוט. בראדלי קיבלה הרבה שבחים על תאוריה המשכנעים של הדמויות הראשיות, ועל הטיפול המכבד במסורות הפגניות של אבלון, וכן על יכולתה לספר סיפור שהוא לא שחור-לבן, או פשטני ביחס לטוב ורע, אלא מתמודד עם אמיתות שעומדות בסתירה אחת עם השנייה. אייזק אסימוב כינה את הספר "הגרסה הטובה ביותר לסאגת המלך ארתור שקראתי אי פעם", וג'ין אואל כתבה "אני כל כך אהבתי את הספר הזה שקניתי אותו עבור חבר, וסיפרתי עליו לאנשים רבים". האנציקלופדיה של המדע הבדיוני קורא להספר "רוויזיה משכנעת של האפוס של המלך ארתור", וכן כי הניצחון של הנצרות על פני "הפגניות השפוייה אך הגוססת" של אבלון "מבטיח עידנים של דיכוי נשים ושל העקרונות החיוניים שלהן". הספר זכה בפרס לוקוס 1984 לספר הפנטזיה הטוב ביותר, וכיכב במשך ארבעה חודשים ברשימת רבי המכר של הניו-יורק טיימס לספרים בכריכה קשה. המהדורה בכריכה רכה מהדורה של "ערפילי אבלון" הייתה בין חמשת רבי המכר המובילים ברשימות לוקוס במשך שנים. הספר נותר פופולרי גם יותר משלושים שנה אחרי פרסומו הראשון.

עיבוד לטלוויזיה

ערפילי אבלון עובד למיני-סדרה ברשת TNT ב-2001, בבימויו של אולי אדל.

סדרת אבלון המורחבת

בראדלי, יחד עם דיאנה ל. פאקסון, הרחיבה את הספר לסדרה, שכוללת את The Fall of Atlantis, Ancestors of Avalon, Sword of Avalon, Ravens of Avalon, Lady of Avalon, and Priestess of Avalon, וכן בית היער שתורגם לעברית. הרוחניות של אבלון מאת ג'יי. אס. מורגן דן בהיבט הדתי של סדרת אבלון, ומביא תובנות לגבי הגישה המערבית המודרנית לרוחניות, וכתית אפוסים בז'אנר הפנטזיה.

לקריאה נוספת

Shaw, Jan. "Feminism and the Fantasy Tradition: The Mists of Avalon." A Companion to Arthurian Literature. FULTON, HELEN (ed). Blackwell Publishing, 2009. Blackwell Reference Online. 8 January 2011
טיטל

היסטוריה

תיעוד בכתובים ליישוב במקום קיים מהמאה ה-9 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. בשלהי המאה ה-11 הקימו ההונגרים במקום מנזר אוגוסטיני. ב-1439 חנה ביישוב צבאו של אלברכט השני, מלך גרמניה בדרכו לסמדרבו. ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה טיטל על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותרה בשטח הספר של הממלכה.
בהמשך נשלט היישוב על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה טיטל בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור טיטל נמסר לחזקת הונגריה. ההונגרים ביצעו טבח בתושבי העיירה היהודים, הסרבים ובני רומה. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והפך מרכז אזורי של תעשייה זעירה וטחנות רוח. ולאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לחזקת סרביה.

דמוגרפיה

לאחר מלחמת העולם השנייה ועד לראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 היה גידול מתון ויציב במספר תושבי העיירה. בין 1948 ל-1981 גדלה האוכלוסייה ב-10.21 אחוזים. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 התהפכה המגמה והחל קיטון מתון. מספר התושבים בעיירה ירד מ-6,227 ב-1982 ל-5,247 ב-2011, קיטון של 15.74 אחוזים. הגיל הממוצע של תושבי העיירה הוא 40.1. למעלה מ-90 אחוזים מתושבי העיירה הם ממוצא סרבי.

הקהילה היהודית

תיעוד לקהילה יהודית בעיירה קיים מהמחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1882 נמנו בעיירה 22 יהודים. ב-1900 נמנו בטיטל 73 יהודים ובעיירה הוקם בית כנסת לקהילה. ב-1921 הגיעה הקהילה לשיא גודלה עת מנתה 204 נפשות. ראש הקהילה היה ד"ר אויגן פישר. ב-1931 נפתח בעיירה סניף התנועה הציונית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 47 נפשות. בין ה-6 ל-23 בינואר 1942 ערך צבא הונגריה את הראצייה בכל אזור דרום באצ'קה ובמהלכה הוציאו ההונגרים להורג כ-4,000 יהודים, סרבים ובני רומה. לטיטל הגיעו ההונגרים ב-10 בינואר ובמשך יומיים עצרו את בני הקהילה. הם הובלו למחסנים ריקים, הוכו קשות ונשים נאנסו. ההונגרים רצחו לפחות 36 מבני הקהילה. הגופות הועמסו על משאיות והושלכו לנהר טיסה. אלו שלא נרצחו בראציה נרצחו בהמשך כחלק משואת יהודי הונגריה. ב-1950 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות היוגוסלביים.
Something

כתיבה

במהלך ההקלטות ב-1968 לאלבום "הביטלס" (אשר מוכר יותר בשם האלבום הלבן) החל האריסון לעבוד על Something. המילים הראשונות של השיר ("Something in the way she moves/Attracts me like no other lover") אומצו משיר בשם "Something In The Way She Moves" מאת ג'יימס טיילור.
האריסון צוטט כאומר: "הייתה לי הפסקה בעת שפול הקליט אובר-דאבינג, אז הלכתי לחדר ריק והתחלתי לכתוב. זה באמת כל הסיפור, פרט מהחלק האמצעי שלקח זמן רב יותר להשלים אותו. השיר לא נכנס לאלבום הלבן כי כבר סיימנו את רשימת השירים שלו." הקלטת דמו של השיר על ידי האריסון מופיעה באלבום Anthology 3 ששוחרר ב-1996.
רבים מאמינים כי השראתו של האריסון לשיר הייתה אשתו בזמנו, פאטי בויד. בויד טענה כך בעצמה באוטוביוגרפיה שלה משנת 2007, שם כתבה: "הוא אמר לי, באופן די ברור, שהוא כתב את זה בשבילי." אולם האריסון מצידו, ציין מקורות השראה אחרים לשיר: בראיון משנת 1996 הוא ענה לשאלה אודות הקשר של השיר לפאטי: "לא, לא [כתבתי את השיר עליה]. אני פשוט כתבתי אותו, ואז מישהו צילם לזה וידאו. מה שהם עשו זה שהם צילמו אותי ואת פאטי, את פול ואת לינדה, את רינגו ומאורין ואת ג'ון ויוקו, והפיקו קליפ לשיר. בגלל זה כולם הניחו שכתבתי את זה על פאטי, אבל למען האמת כשכתבתי את זה חשבתי על ריי צ'ארלס."
כוונתו המקורית של האריסון הייתה להציע את השיר לג'קי לומקס, כמו שהוא כבר עשה עם שיר קודם שלו, "Sour Milk Sea", אך כשצעד זה נכשל השיר הוצע לג'ו קוקר, והגרסה שלו לשיר יצאה לאור חודשיים לפני זאת של הביטלס. בזמן ההקלטות לאלבום Let It Be האריסון שקל להעלות את Something, אבל לבסוף החליט שלא מכיוון שפחד שיזלזלו בו, כפי שקרה עם שיר קודם של האריסון, "Old Brown Shoe", שזכה ליחס מזלזל מצד הלהקה. בסופו של דבר, רק בהקלטות לאלבום "Abbey Road" התחילה הלהקה לעבוד ברצינות על ההקלטה של "Something".
יו שירר

שנים ראשונות

נולד במחוז טרלוני, אזור מטעי בננות וקנה סוכר. ב-1941 הצטרף למערכת שבועון איגוד העובדים Jamaican Worker. ב-1943 היה ליד ימינו של אלכסנדר בוסטמנטה, מייסד מפלגת הלייבור שאך נוסדה. ב-1947 היה לסגנו של בוסטמנטה בראשות איגוד עובדי התעשייה BITU.
ב-1955 נבחר למועצה המחוקקת וכיהן עד בחירות 1959, בהן הפסיד את מושבו. עם קבלת העצמאות ב-1962 התמנה על ידי בוסטמנטה לכהן כנציג ארצו לאומות המאוחדות. ב-1967 נבחר שירר לפרלמנט ועם מותו של ראש הממשלה, דונלד סנגסטר, פחות מחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, נבחר להחליפו בראשות הממשלה.

בראשות הממשלה

בתחילת כהונתו היה ראש ממשלה פופולרי ומקובל על שכבות הציבור. אולם ב-15 באוקטובר 1968 חולל סערה כאשר אסר על שיבתו של ההיסטוריון והפעיל הפוליטי הפאן-אפריקני וולטר רודני מגיאנה לג'מייקה (בה לימד באוניברסיטת איי הודו המערבית) והכריז עליו אישיות בלתי רצויה (persona non grata). זאת כיוון שעסק, לדברי הממשלה, בהתססת מעמד הפועלים נגד המעמד הבינוני, חתרנות על ידי הקמת קבוצות "כוח שחור" כגון "הפנתרים השחורים" בג'מייקה ובמדינות הקריבים וזיקה לברית המועצות וקובה. הדבר גרם לפריצת "מהומות רודני" שהתחוללו ביומיים שלאחר מכן. עם הוודע באוניברסיטה דבר מניעת כניסתו של רודני, התבצרו סטודנטים בקמפוס מונה בפרברי הבירה ולאחר מכן יצאו בהפגנה לכיוון בנייני הפרלמנט ובית ראש הממשלה בקינגסטון. הפגנה הפכה עד מהרה להתכנסות המונים שהצטרפו אליה לאורך רחובות הבירה. ההפגנה פוזרה על ידי הפעלת אלימות משטרתית מופרזת שגרמה למותם של מספר מפגינים. הדיכוי האלים של ההפגנה נתן את האות לפריצתן של מהומות שכללו ונדליזם וביזה ברחבי האי ולמחאה רחבה של מובטלים, עניים עירוניים ומיעוטים נגד בעלי רכוש. אף שהאירועים דוכאו תוך יומיים, השפעותיהם על הפוליטיקה הפנימית היו נרחבות. ניצני מודעות מעמדית וגזעית נגד בעלי הרכוש והכוח שקיננו בקרב סטודנטים לפני המהומות הפכו לאחריהן לתנועה חברתית רחבה שסיכנה, בעיני שירר, את יציבותה של המדינה הצעירה. ממשלת שירר, ששריה היו כולם מרקע אריסטוקרטי, הוציאה צוים שהוציאו מחוץ לחוק התארגנויות של "הכוח השחור" ואסרה הפצה של ספרות קומוניסטית. האופוזיציה מצידה האשימה את שירר אישית בהפעלת האלימות המשטרתית. כשחור-עור הציגו אותו הרדיקלים כמשתף-פעולה עם בעלי ההון הלבנים ולפיכך גרוע יותר מהם.
שירר ביקש לפתח ברית אסטרטגית עם ארצות הברית ופיתח את כלכלת ג'מייקה באמצעות השקעות מערביות זרות במכרות ומפעלי עיבוד אלומינה ובוקסיט וכפרי נופש תיירותיים. בתקופתו הוכנה ובוצעה תוכנית להקמה מואצת של בתי ספר ופותחה התשתית התחבורתית באי. כן ביקש שירר למצב את מעמדה הבינלאומי של ג'מייקה ובאמצעות קשריו באו"ם הצליח למקם את נציבות האו"ם לחוק הים (UNCLOS) בעיר מונטגו ביי. עם זאת לא איחה ממשלו את הקרעים המעמדיים ולא השכיל לחבור לכוחות החדשים שהתעוררו במדינה. בפרט נכשל שירר בהתמודדות מול יריבו הכריזמטי, מנהיג מפלגת העם הלאומית (PNP), מייקל מנלי, שגייס לצידו את המעמדות הנמוכים ויצר קשרים עם אנשי הרסטאפארי. בבחירות 1972 ניצל מנלי את התסיסה החברתית והמעמדית שליותה מאז 1968 את שלטונו של שירר וזכה בבחירות ברוב של כמעט 70%‏.

לאחר הכהונה כראש ממשלה

בשנת 1974 איבד שירר את ראשות המפלגה לטובת אדוארד סגה. בשנות שלטונו של סגה, 1980-1989, כיהן שירר כשר חוץ וסגן ראש ממשלה. לאחר בחירות 1989 שב שירר לנהל את מעוז כוחו, איגוד עובדי התעשייה.
ישי ברגר

יוסלס איי. דיי

ברגר היה אחד מהמייסדים של להקת יוסלס איי.די אשר הוקמה בחיפה בשנת 1994. הסבר חלקי לשם הלהקה, כפי שמדווח האתר הרשמי שלה, הוא שבצה"ל אין משמעות לתעודת הזהות (לדסקית זיהוי) של חייל כל עוד הוא חי. הוא הקים את הלהקה בתור הגיטריסט, יחד עם הסולן והגיטריסט גיא כרמל, הבסיסט עדי אלקבץ, והמתופף ראלף הובר. שנתיים לאחר הקמת הלהקה, היא יצאה לסיבוב הופעות עולמי באופן עצמאי, בעיקר בארצות הברית, אירופה ויפן.

בוא לבר

בשנת 2005 החל ברגר בהקלטת דמואים לשירים הומוריסטיים שכתב בביתו, המלווים אך ורק בגיטרה אקוסטית ובקולו. השירים היו שירי פולק אקוסטיים המלויים בפאנק.
ברגר ניגן תחת שם הבמה "ישקי אסקובר" בפרויקט זה. הוא גייס את חברו מלהקת יוסלס איי.די, יונתן חרפק, ואת חברו "איוול חיים" (חיים בנימיני) שהיה חבר בלהקת "בצפר". הם החליטו על הכינוי "בוא לבר" שהתבסס על אורח חייהם - בילוי בברים ושתיית אלכוהול.
הלהקה החלה לנגן ברחבי הארץ בברים קטנים, כגון מועדון הפטיפון ומועדון הגדה השמאלית הממוקמים בתל אביב, ופאב הסינקופה בחיפה. כמו כן, ניגנו לצד להקות כגון יוסלס איי.די, בצפר ואיטרנל גריי באולמות גדולים יותר, כמו מועדון הבארבי וקומפורט 13 בתל אביב, וכן בחיפה וביפו.
בהופעות החיות שלה, צירפה הלהקה לעיתים קרובות חברים שונים לנגן בגיטרה, משום שברגר התמקד בשירה; בין היתר ניגנו עימה המוזיקאים מתן כהן גיטריסט להקת בצפר, ניר דולינר גיטריסט להקת הורקור, ואביטל תמיר סולן להקת בצפר. בנוסף, לעיתים קרובות מילא את מקומו של המתופף יונתן חרפק, אסף מידן מתופף להקת הורקור.
הלהקה הקליטה סדרת דמואים בשנת 2008, ובהמשך החליטה להקליט אלבום באורך מלא של מוזיקה מקורית, הכוללת דמואים אלה. מאוחר יותר הודיעו חברי הלהקה כי לא ידוע מתי יקליטו את האלבום, בשל התחייבויות קודמות של כל חבר בלהקה. ברגר וחרפק היו עסוקים בעיקר עם להקת יוסלס איי.די בהקלטות והופעות.
בסוף 2009 עזב הבסיסט חיים בנימיני לטיול בהודו, והלהקה הודיעה על הפסקת פעילותה. לאחר מספר חודשים, בתחילת 2010, חזרה הלהקה לנגן; ברגר היה סולן וניגן בגיטרה האקוסטית, חרפק בתופים, ואורחים שונים כבסיסטים. באותו הזמן, ברגר נבחר להחליף את בנימיני כבסיסט להקת הורקור.
בסוף שנת 2010 העלה ברגר דמואים אקוסטיים של להקת בוא לבר שהקליט בביתו, בדף הפייסבוק הרשמי שפתח עבור הלהקה.
ב-1 במרץ 2011 הופיעה הלהקה כלהקת חימום של "גוגול בורדלו", בשלוש הופעותיהם בבארבי בתל אביב. ביולי 2011 הוקלט אלבום הלהקה, עם חברים כגון מתן כהן, הגיטריסט גיא גלר והבסיסט יאיר קמפל.
ב-1 באפריל 2011 הודיעה הלהקה על חתימת חוזה עם חברת התקליטים "בנדוורם רקורדס" הגרמנית. באותו יום יצא אלבומה הראשון, "בונג רוק", וכן אלבומה השני "שתיים" שהיה זמין רק מגרמניה. 11 במאי 2012 התקיים מופע מיוחד של הלהקה במועדון ה"אוזן בר" בתל אביב ובו יצא לאור האלבום השני של הלהקה; בנוסף האלבום יצא לאור בעמוד ה"Bandcamp" של הלהקה.

הורקור

ישי הוא מחליפו של בסיסט הלהקה חיים בנימיני, שעזב להודו. ברגר הופיע עם כניסתו ללהקה בפסטיבלים כמו "הללויה אופן אייר" בהרצליה, פסטיבל "שואודאון" בתל אביב בו ניגן גם בהורקור וגם ביוסלס איי.די, ובפסטיבל "סאמר קארננג'" לצד להקות כמו סיסטם דייוויד, דה פיידינג ולהקת אבורטד הבלגית. כן הופיע עם הלהקה במסגרת הופעת חימום ללהקת "קאניבל קורפס" בבארבי, וללהקת פארקווי דרייב האוסטרלית בבארבי.
ב-19 באפריל 2012 הוציאה הלהקה סינגל ראשון בשם "Alai" מתוך אלבומם השני "מכות". הסינגל מבטא סגנון מוזיקלי שונה - מעבר מגריינדקור ודת' מטאל לבלאק מטאל.
פולמון מלאודיקי

חייו

פולמון היה יווני מאסיה הקטנה, ממשפחה מהמעמד הרומי הקונסולארי . הוא נולד בלאודיקי על הליקוס  בפריגיה (כיום בטורקיה), אולם שהה במשך רוב חייו בסמירנה  (כיום איזמיר, טורקיה). כבר מבחרותו קיבל תוארי כבוד מאזרחי סמירנה על שירותיו לעיר.
פולמון היה רב אומן ברטוריקה, חבר בולט בתנועת הסופיסטים השנייה .
הוא פרח בתקופת שלטונם של הקיסרים הרומיים טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס, וזכה לתמיכתם של שני הראשונים. בשנת 135 לספירה, נשא פולמון בהוראת אדריאנוס את נאום ההקדשה למקדש זאוס האולימפי באתונה.
פולמון עמד בראש אחד מבתי הספר לרטוריקה הראשונים במעלה של התרבות ההלניסטית בסמירנה. סגנון הנאום שלו היה מכביד בנוכחותו ולא מהנה או מרצה. אך עם זאת, אופיו היה גאה ומאופק.
בשנותיו המאוחרות, סבל פולמון מדלקת מפרקים. בגיל 56 כבר לא יכול היה לעמוד בכאבים ונעל עצמו בקבר משפחתו בלאודיקי. כאשר חבריו ומשפחתו התחננו לפניו שלא להתאבד בדרך זו, אמר להם: "הביאו לי גוף אחר ואצא". הוא מת שם, ככל הנראה מרעב. שנת מותו אינה ידועה, אולם הוא ככל הנראה מת זמן מה אחרי שנת 143 לספירה, אז שמע אותו לוקיוס ורוס.

חיבוריו

החיבורים היחידים של פולמון שנשארו בשלמותם הם נאומי הלוויה שלו לכבוד גנרלים האתונאים קאלימאכוס וקינאיגירוס , שנהרגו בקרב מרתון בשנת 490 לפנה"ס. נאומים אלה נקראים "לוגוי אפיטפיאוי" (logoi epitaphioi, כתובות הנצחה).
חיבוריו הרטוריים עסקו בנושאים בהיסטוריה של אתונה. מאמר על פיזיונומיה נשמר בתרגום ערבי מהמאה ה-14.
אומגה (יצרנית שעונים)

יסוד

תחילתה של אומגה בשנת 1848 בעיירה לָה-שוֹ-דֶה-פוֹן, כאשר לואי ברנט, אז בן 23, החל להרכיב שעוני כיס מחלקים שיוצרו על ידי בעלי מלאכה מקומיים. ברנט מכר את שעוניו מאיטליה ועד סקנדינביה ובמיוחד באנגליה, שהייתה לשוק העיקרי שלו. עם מותו, שני בניו, שהוטרדו מהאספקה הבלתי סדירה של חלקים, סגרו את הסדנה לטובת ייצור עצמי ושליטה על כל שלבי הייצור.

התחלה חדשה

עם המעבר לסדנה חדשה בביין בינואר 1880, נוצרו תנאים חדשים וטובים לייצור: הועסקו יותר פועלים ואספקת החלקים הפכה סדירה. בדצמבר של אותה שנה רכשו האחים את כל המבנה. שנתיים לאחר מכן עברה החברה למבנה גדול יותר בסביבה, שם נמצאים משרדיה עד היום.

מיזוגים

שני בניו של ברנט מתו בשנת 1903, והותירו בראש החברה ארבעה אנשים כאשר פול אמיל ברנט, רק בן 24, עומד בראשם. אומגה הייתה אז יצרנית השעונים הגדולה בשווייץ, עם 800 עובדים ו 240,000 שעונים המיוצרים כל שנה.
ברנט הוביל את החברה, ודמותו השפיעה עליה כחצי מאה. מצב כלכלי קשה שהחל בעת מלחמת העולם הראשונה, הוביל את החברה לדיונים על מיזוג עם Tissot בשנת 1925, שיצא לפועל בשנת 1930 וליצירת קונצרן SSIH. קונצרן זה המשיך לגדול, ובשנות ה-70 של המאה העשרים, היה ליצרן השעונים הגדול בשווייץ והשלישי בגודלו בעולם. לאחר המשבר הכלכלי והמיתון בשנים 1975 - 1980 ושורה של מיזוגים, נמצאת היום החברה תחת קבוצת סווטש, המאגדת מספר רב של יצרני שעונים.

אומגה וחקר החלל

שעוני אומגה נבחרו על ידי נאס"א להיות  שעון היד של האסטרוטנאוטים, לאחר תחרות עם שעוני בולובה. נאס"א לא ידעה כיצד יפעלו בחלל שעונים בעלי מנגנון אוטומטי, ולכן נבחרו שעונים בעלי סוללה. כל האסטרונאוטים של תוכנית אפולו ענדו את שעון אומגה ספידמאסטר. שעונו של באז אלדרין, השעון הראשון על הירח, אבד ומעריכים כי נגנב. בשנת 2007 הוציאה אומגה מהדורה מיוחדת של שעון הספידמאסטר, שכללה 5975 יחידות, לציון 50 שנים לתוכנית החלל.

ג'יימס בונד

בשנת 1995, רצתה הפקת הסרט גולדן איי, לשוות מראה יוקרתי, אירופי ומתוחכם יותר, לדמותו של מרגל העל, ג'יימס בונד. פירס ברוסנן, שגילם את הדמות, ענד את דגם הסימאסטר קוורץ ובסרטים הבאים את הדגם האוטומטי. סיבה נוספת להחלפת שעון הרולקס של הדמות, היא רצונה של אומגה לחשיפה רחבת היקף, שהתבטאה במתן מוצרים וחסות כלכלית, מעשה שרולקס נמנעה ממנו.
בשנת 2002, במלאת 40 שנים לדמות, הנפיקה החברה 10,007 שעוני בונד מיוחדים, שמספרו וסמל האקדח שלו חרוטים עליהם. דניאל קרייג, ממשיכו של ברוסנן, עונד גם הוא את אותו השעון.

חסויות לאירועי ספורט

אומגה נבחרה כחברה שתספק את מדידות הזמן במשחקים האולימפיים מספר פעמים: אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), אולימפיאדת טורינו (2006), אולימפיאדת בייג'ינג (2008), אולימפיאדת ונקובר (2010) ואולימפיאדת לונדון (2012).
אומגה היא מודדת הזמנים הרשמית של פדרציית השחייה הבינלאומית ושל הליגה האירופית לשחייה: לוח המגע המוצב בקצה מסלול השחייה, האמון על מדידת הזמנים בשחייה תחרותית, הוא מתוצרתה.
בנוסף, אומגה נותנת חסות למספר טורנירי גולף.
לינדזי קמפ

לינדזי קית' קמפ (באנגלית: Lindsay Keith Kemp;‏ 3 במאי 1938 – 25 באוגוסט 2018) היה רקדן, שחקן, מורה, אומן פנטומימה וכוראוגרף בריטי.

תחילת דרכו

קמפ נולד בדרום שילדס שבאנגליה. את ילדותו בילה ביורקשיר ולמד בבית הספר לאומנות של ברדפורד, לפני שהתחיל ללמוד ריקוד עם הילדה הולגר ופנטומימה עם מרסל מרסו.
בשנות השישים המוקדמות ייסד לינדזי קמפ להקת רקדנים משלו, הלהקה משכה לראשונה את תשומת הלב הציבורית בהופעתה בפסטיבל אדינברו בשנת 1968. למרות סיבובי ההופעות שעשה עם להקתו בכל העולם במשך כשלושים שנה והופעותיו המזדמנות בסרטים ובתוכניות טלוויזיה, קמפ ידוע ביותר דווקא בזכות תמיכתם והערכתם של קייט בוש ודייוויד בואי, שהיו שניהם תלמידיו ולזמן קצר אף חברים בלהקת המחול שהקים (בואי כרקדן ובוש כעוזרת מלתחה).

יצירתו

סגנון יצירתו של קמפ היה שילוב ייחודי בין בוטו, פנטומימה, בורלסק, דראג ומיוזיק הול (ז'אנר בריטי של הופעות תיאטרון) ותואר בהזדמנויות שונות כמרתק, צבעוני, פיתויי ומתמכר לתאוות. לרוב השיג ביקורות אוהדות ובסיס מעריצים נאמן.
קמפ הופיע לצד דייוויד בואי וביים את ההופעה של זיגי סטארדאסט שנערכה בריינבו ת'יאטר בלונדון באוגוסט 1972, ואף הופיע בקליפ של אחד משיריו של בואי.

המשך פעילותו ואחריתו

בתחילת שנות השבעים, קמפ היה מורה פופולרי לריקוד ופנטומימה ונתן שיעורים קבועים במרכז לריקוד בקובנט גארדן. ג'ק בירקט, חברו העיוור של קמפ, לימד בחלק מהשיעורים. נאמר שמיומנותו וראוותנותו היו כה בולטות שתלמידים חדשים לא שמו לב כלל שמורם עיוור.
קמפ נפטר ב-25 באוגוסט 2018 בליבורנו שבאיטליה בגיל 80.
אנליזה מישל

אנליזה מישל (בגרמנית: Anneliese Michel;‏ 21 בספטמבר 1952 - 1 ביולי 1976) הייתה נערה גרמנייה קתולית שלקתה בנפשה, ונטען כי סבלה משדים שהוריה ושני כמרים ניסו לגרש מתוכה. הפרעתה הנפשית החמירה עם השנים, והיא מתה בגיל 23. בתחילת המאה ה-21 הופקו 3 סרטי אימה שהתבססו על סיפורה.

ביוגרפיה ומחלה

מישל הייתה גרמנייה דתייה ילידת לייבפינג, בחבל הארץ בוואריה שבגרמניה. כמאמינים רבים שהשתייכו לכנסייה הקתולית, האמינה בכל מאודה בסקרמנטים הקתוליים.
כפעוטה כבר הייתה חולה הרבה והראתה התנגדות למחלות. כילדה אהבה מוזיקה ולמדה בבית ספר מיוחד לאקורדיון. אנליזה הושפעה רבות מבחינה דתית והרבתה להגיע להתפלל בכנסייה הסמוכה לביתה. היא תוארה על ידי סביבתה כאישה נוחה וידידותית, אבל גם רצינית ומופנמת. בספטמבר 1968, כשהייתה בת 16 טענה שהחלה לראות פרצופים ולשמוע וקולות מפחידים. שנה לאחר מכן חלתה במחלת ריאות ושחפת ונאלצה לשהות בבית הבראה כ-6 חודשים. לאחר שחרורה מבית ההבראה החלה להשמיע קולות שטן ומאחר שמצבה לא השתפר נאלצה להחסיר הרבה ימי לימודים ולהישאר בבית ימים שלמים, דבר שגרם לדיכאון רציני. באביב 1973 החלה לדפוק את ראשה בארון, ברצפה ובתקרה. הוריה החליטו להזמין מגרשי שדים, ואחרי הרבה התלבטויות אישרה הכנסייה המקומית לשלוח 2 מגרשי שדים לביתה של אנליזה. טקס גירוש השדים הראשון בוצע ב-3 באוגוסט 1975 שכשל וגרם להרזיה ולהחמרה במצבה הנפשי. אנליזה החלה לסבול מבעיות שינה, אכלה חרקים, שתתה את השתן שלה ונגסה בקיר (מה שגרם לאבדת שן). ב-3 במרץ 1976 מצבה החל להחמיר עוד כשטענה שקולות אסרו עליה להמשיך לאכול והחלה עם תת-תזונה. מאפריל באותה שנה רותקה למיטתה וכלל לא יצאה מהבית.

מותה

אחרי 67 טקסי גירוש שדים האחרון שבהם בוצע ב-30 ביוני 1976 אנליזה מתה יום לאחר מכן ב-1 ביולי 1976 בביתה החדש שבעיירה קלנינברג. דו"ח המוות קבע לאחר כמה שעות שסיבות המוות היו תת-תזונה והתייבשות ומשקלה היה 31 ק"ג.

משפט ומאסר

לאחר מותה, הורשעו הוריה ושני הכמרים בהרג רשלני, שנבע מאי-המשך טיפול רפואי פסיכיאטרי. אחרי הרבה דיונים ומשפטים שגררו תשומת לב תקשורתית גדולה בכל רחבי גרמניה ובעולם כולו הוחלט להביא למאסרם של 2 הכמרים בן 4 חודשים. הוריה יצאו כלל זכאים כי נטען שסובלים ואבלים מספיק על מותה.

סרטים שהתבססו על סיפורה

בשנת 2005 הופק הסרט האמריקאי "גירוש השדים של אמילי רוז", המתבסס על סיפורה של אנליזה מישל. כמו כן התבסס על סיפורה הסרט הגרמני "רקוויאם" משנת 2006. ב-2015 הופק סרט המשך ל"גירוש השדים של אמילי רוז", הנקרא גירוש השדים של מולי.
בית קלר

היסטוריה

עד שנת 1903 שימש הבניין למגוריה של מממנת רכישת הקרקע ממסדר הכרמליתים - האצילה הגרמנית ברטה פון בנוורט. בשנה זו חזרה לאירופה ומסרה את הבית לפרידריך קלר שהיה סגן הקונסול של גרמניה בחיפה ונציג הדואר האוסטרו-הונגרי בעיר, והוא שימש למגוריו ולמגורי משפחתו עד מותו בשנת 1913. הרחוב נקרא על שמו של קלר.
בשנת 1918, לאחר מותה של פון בנוורט נקנה ביתה על ידי יצחק גולדברג, הוא הרס את המבנה הישן, ובמקומו בנה בית חדש וקרא לו על שם אשתו – "בית רחל". על שמו קרוי הרחוב הסמוך - שדרות יצחק.
גם בית רחל נהרס, אולם בלחצם של ארגוני שימור הוחלט לשמר את אחד מהבתים אשר הוקמו על ידי קלר כבית המשרתים ובתקופת יצחק גולדברג שימש לאירוח מבקרים, ובמימון ממשלת גרמניה שוקם המבנה.
בית האירוח אשר קיבל בזמנו את הכינוי "בית הקיץ של הקונסול" (המכונה כיום גם "בית קלר") משמש היום את מכון גוטליב שומאכר, כארכיון למסמכים טמפלריים וכמרכז מחקר לפועלה של התנועה הטמפלרית.

תיאור בית האירוח

המבנה הוא דו-קומתי, מקורה בגג רעפים. אין לו גמלון אופייני (גמלון זה היה קיים רק בבית המגורים הראשי של האחוזה) אולם הוא כולל גרם מדרגות חיצוני עשוי עץ האופייני למבנים טמפלריים (המבנה המקורה הנו מקורי, אולם כיוון גרם המדרגות שונה בעת שיפוץ המבנה).