קהל גראנדה בבוקרשט

היסטוריה

בית כנסת זה הוקם בשנת 1819 בשכונה שנקראה אז "פופסקולוי", על ידי העדה הספרדית בבוקרשט בראשותו של גבריאל כהן, בהתאם לאגרת מלכותית משנת 1818 של השליט יואן קאראג'ה. באותה הזדמנות קיבלה הקהילה רשות להקים עוד בית כנסת קטן יותר, שייקרא לימים "קהל צ'יקו".
הביניין שוקם בשנת 1853 בסגנון מורי, שכלל מוטיבים מושאלים מבית הכנסת אל טרנסיטו בטולדו. בחנוכת הבית המשוקם בחודש מאי 1853, נשא תפילה מיוחדת בשפות רומנית ולדינו 
הרב משה יצחק אלמולי המכונה "קונורטה". הוא ברך לרגל האירוע את שליט ולאכיה באותה תקופה, הנסיך בארבו שטירביי.
בית הכנסת עבר בשנת 1890 שיקום נוסף לפי תוכניות האדריכל הרומני גאורגה צ'רקז. בשנת 1892 נוסף אליו חדר דרומי קטן ועוד ענף מסופח לקיר הצפונית.
בשנת 1891 צויד בית הכנסת עם עוגב גדול "ריגר ייגרדורף" שהובא מלייפציג ועבודת הקודש 
לוותה במהלך השנים בצלילי מקהלה בניצוחו של המלחין אברהם לוי איבלה, הזמר טנור אלברטו דלה פרגולה, והמנצח יוזף רוזנשטק מהאופרה הרומנית.
בשנת 1938 עבר בית הכנסת קהל גראנדה שיפוץ שנוהל על ידי האדריכל אנג'לו אלמלך והמהנדס סילביו בז'רנו .
ב-21 בינואר 1941 בית הכנסת הוצת על ידי פורעים "לגיונרים". הבניין ניזוק קשות, וכל תכולתו – ספרי תורה, מסמכים, ספרים וכלי קודש מכסף, נהרסה. 
בשנת 1955 שרידי הבניין נחרבו על ידי השלטונות.
בעולם היהדות הספרדית היו עוד בתי כנסת שנודעו בשם "קהל גראנדה" - למשל בית הכנסת יוחנן בן זכאי בירושלים ובית הכנסת קהל גראנדה באי רודוס.

איפיוניו האדריכליים

בית הכנסת נבנה בסגנון אקלקטי, בעל מבנה בזיליקלי בדומה לבתי כנסת רבים בעיר. היה ניצב על מתאר מרובע . חלונותיו היו בסגנון רומנסקי. מעל הבימה הייתה כיפה עם פתחים למעבר האור.
בחזית נמצאה חצר רחבה. מעל הפרוזדור בכניסה הייתה קומת עזרת הנשים. באולם הגדול שכלל שלוש ספינות היו שורות –שורות של ספסלים שהפסיקו במרחק מסוים מהקיר המזרחי שלידו היה ארון הקודש. הרצפה הייתה עשויה מאבן מרובעת.
התקרה והקירות היו מכוסים בציורי קיר (פרסקו), ערבסקים, קישוטי סטוקו ואחרים בצבעי זהבהב, ארגמן וכחול כהה. הנברשות, המנורות, הכתרים, המפות והפרוכת היו רקומים עם חוטי זהב. בית הכנסת היה מרוהט בשפע, מצויד בכורסאות מעץ אגוז ושטיחים פרסיים.
שני הצריחים הצדדיים והחזית ופרונטונים עוצבו בהשפעה מורית. היסודות הנאוקלאסיים בלטו במפרצים עם עמודים, בקשתות שבמרכז, בחלונות היחידים ובצמדים, בקיר המזרח.

קהילת בית הכנסת

הרב הראשון של בית הכנסת היה אליעזר פאפו. בתקופת שיפוצו בשנות ה-1850 שרת בו משה יצחק אלמולי. בין השנים 1878 -1910 הקהילה הספרדית בבוקרשט הונהגה על ידי הרב חיים משה אנריקה בז'רנו, תלמיד חכם, בקיא גם בתרבות המודרנית, ציוני, שהקדיש מאמצים לשימור השפה הלאדינו וחידוש הקשרים בין היהודים ובין ספרד, אחרי האסון והעוול ההיסטורי שנגרם ליהודים בחצי-האי האיברי החל משנת 1492. הרב בז'רנו, שהתקרב בדעות למשכילים ולרוח המודרניציה של חיי הקהילה, היה מעורב בבנייה מחדש של בית הכנסת ובחידושים אסתטיים בטקסים הדתיים שהתקיימו בו, כולל הנהגת עוגב ומקהלה החל משנת 1891.

סופו של בית הכנסת

ביום הראשון של מרד הלגיונרים, 21 בינואר 1941, הגיע לבית הכנסת כנופיה של פורעים בראשותו של הכומר בריגדאו. בהתחלה התבצרו בבית הכנסת מתוך ציפייה לעימות כלשהו עם כוחות הצבא. משראו כי לא הגיעו חיילים, התחילו הלגיונרים לשדוד ולהחריב את בית הכנסת, שהיה מפורסם בפארו וביופיו. ספרים ותעודות בעלות ערך רב שבספרייה וספרי תורה נערמו במרכז בית הכנסת והועלו באש. למחרת ב-22 בינואר, בערב, הביאו הלגיונרים ציסטרנה של בנזין ובעזרתה הבעירו את הבניין. הם מנעו מהכבאים שהגיעו למקום לכבות את האש.
כדברי החוקר הצבאי ולדסקו, "בית הכנסת בער כמו לפיד ענק במרכז העיר ומסביב רקדו הליגיונרים בריקוד שטני תוך כדי שירת הימנונם ואף דחפו במגפיהם לתוך האש שלוש יהודיות אומללות, שנפשטו לחלוטין מבגדיהן וצרחו מרוב כאבים".