google/wiki40b huggingface dataset:
מוטאנט (קומיקס)

מוטאנט הוא דימוי שכיח במושגי ספרות יפה כקומיקס ומדע בדיוני, שבא לתאר דמות אשר עברה מוטציה כלשהי. ברוב המקרים המוטאנט הוא אדם אשר קיבל יכולת כלשהי או מאפיין פיזי בעקבות המוטציה, כמו כח על-טבעי או מראה חריג, ועקב כך הוא הופך ל"אדם עליון". במקרים אחרים המוטאנט הוא בעצם חיה. הדוגמה הבולטת ביותר למוטאנטים בקומיקס הוא הדמויות הרבות המופיעות באקס-מן, "בני אדם עליונים" שנחשבים כשלב הבא בהתפתחות האבולוציונית, ואינם מתקבלים בזרועות פתוחות בידי בני האדם הרגילים. דוגמה בולטת עבור קומיקס המשלב חיות שעברו מוטציה הוא צבי הנינג'ה.
בקומיקס, המוטאנט יכול להיות גיבור-על או נבל-על, טוב או רע. דמותו של מגנטו לדוגמה, אשר עקב המוטציה שעבר יכול לשנות את השדה המגנטי בסביבתו, מתפקד כנבל במהלך רוב הופעותיו בקומיקס אקס-מן, אם כי באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 ולקראת סוף 2009 הדמות חזרה למוטב וניסתה לכפר על עוונותיה.
במקרים רבים ישנו מכנה משותף למוטאנטים בקומיקס - הדחייה מהחברה. במקרים רבים דמויות המוטאנטים נדחות על ידי בני האדם ה"רגילים" בעולם הבדיוני עקב שונותן. מוטיב זה מבקש להעביר לקורא בדרך של משל לקחים חברתיים, כגון קבלת השונה. בעצם התמודדותן של הדמויות השונות עם הדחיה רבים רואים פניה לקהל היעד הקומיקס - מתבגרים. ההקבלה המתבקשת בין הדחיה מהחברה של דמויות הגיבורים בקומיקס לבין מהפכים רגשיים וחברתים שרבים מרגישים בעת נערותם מעודדת את הקוראים להזדהות עם הדמויות ולהבינן.
בחוברות הקומיקס השופט דרד, המוטציה נגרמת כאפקט של רדיואקטיביות לאחר מלחמה גרעינית. על המוטאנטים נאסר להיכנס לעיר "מגה סיטי 1", והם מוגלים לשטח ההפקר "הארץ המקוללת". פוליטיקה מעין זו גרמה ליחס של עוינות מצד המוטאנטים, אשר נוהגים להתקיף את העיר תכופות. השופט דרד עצמו הביע ספקות לגבי ההחלטה, וכאשר הוא נמצא בתפקיד בארץ המקוללת, הוא מתייחס למוטאנטים כמו לכל אדם אחר, אולם הוא יאכוף את החוק אם הם ייכנסו לתוך העיר.
בסדרת המוסד (מדע בדיוני) של אסימוב, נבל העל "הפרד" היה מוטאנט בעל כוחות שליטה מוחית שבעזרתם כבש את הגלקסיה שלנו.
בסיס עתלית

בסיס חיל הים בעתלית הוא בסיס ימי ליד היישוב עתלית המאכלס את יחידת הקומנדו שייטת 13 של חיל הים, הבסיס נבנה בתחילת שנות ה-50 על ידי שלמה שמיר שהיה האלוף הראשון בתפקיד מפקד חיל הים. בבסיס נמצאים מתקני האימון של חיילי היחידה וכן מתקני המגורים שלהם.
בשטח הבסיס נמצאים שרידי המבצר הצלבני הידוע בשם "מבצר עתלית".

סמל הבסיס

חבל מקיף בגוון אדום – מציין את המבצעיות של לוחמי היחידה
כסף ואדום – מציין את לוחמי היחידה ופריצתם בלב ים
חרב בהירה וכהה – מציינת את פעילות היחידה באזור הדמדומים הגלוי-סמוי
זקיפת אגודל

זקיפת אגודל היא מחווה גופנית שבה נזקף האגודל כלפי מעלה בעוד יתר אצבעות כף היד מקופלות לכדי אגרוף. במקומות רבים בעולם משמעותה של המחווה הבעת הסכמה או שביעות רצון.
לא ידוע מה מקורה של מחווה זו, אך יש מספר השערות בעניין. לפי אחת ההשערות, מקורה עוד בקרבות הגלדיאטורים ברומא העתיקה, כאשר בסיום הקרב, הקהל סימן באמצעות אגודלו מה לדעתו צריך להיות גורלו של הגלדיאטור המפסיד - לחיים או למוות - אם כי לא ידוע לאן בדיוק הופנו האגודלים בכל אחד מהמקרים. לפי השערה אחרת, המחווה היא שריד למנהג מימי הביניים, לפיו בסיום עסקאות ליקק כל אחד מהצדדים את אגודלו, ואז הצמיד אותו לאגודל של שותפו לעסקה. השערה שלישית מייחסת את המחווה לתקופה מאוחרת הרבה יותר. לפי ההשערה מקורה בנוהגם של טייסים אמריקנים במלחמת העולם השנייה לסמן כך לצוותי נושאות המטוסים כי הם מוכנים להמריא.
לצד המחווה הכוללת את הנפת האגודל כלפי מעלה, התפתחה גם מחווה הפוכה, הכוללת את הנפת האגודל כלפי מטה. משמעותה של מחווה זו הפוכה - היא מביעה אי הסכמה או חוסר שביעות רצון. 
זקיפת האגודל במשמעותה החיובית היא מחווה מקובלת בעולם המערבי, אך במקומות שונים בעולם לזקיפת האגודל יש משמעויות אחרות. בחלק ממדינות דרום אמריקה ומערב אפריקה, באיראן, בעיראק ובסרדיניה, מדובר במחווה בוטה ששקולה לאצבע משולשת. 
בהקשרים ספציפיים, לזקיפת האגודל ייתכנו משמעויות אחרות גם בעולם המערבי. כך, למשל, היא משמשת טרמפיסטים לאיתות על רצונם בטרמפ (אף שבישראל נפוצה יותר הצבעה לכיוון הכביש באצבע המורה). במדינות אמריקה הלטינית, הביטוי המקובל לטרמפ הוא "Hacer Botella" (תרגום חופשי מספרדית: "לעשות בקבוק"), המרמז על צורת כף היד בזמן זקיפת אגודל. צוללים זוקפים את אגודלם כדי לסמן שבכוונתם לעלות לפני המים, ואילו שופטי כדורסל  מסמנים, באמצעות זקיפת שני אגודלים, על החלטתם לזרוק כדור ביניים.
זקיפת אגודל היא גם הסמל של סימן ה"Like" הפופולרי ברשת החברתית פייסבוק.
זקיפת האגודל היא גם סימון המקובל בקרב ילדים בישראל כ"ברוגז". כלומר "לא חברים". לעיתים מלווה סימון זה בדיקלום "ברוגז ברוגז לעולם, שולם שולם אף פעם". הסימון ההופכי ל"ברוגז" מכונה "שולם" ומבוצע על ידי זקיפת הזרת. לעיתים מבוצע טקס השלמה על ידי לפיתת זרתות הדדית וניענועם למילות הדיקלום "שולם שולם לעולם, ברוגז ברוגז אף פעם".
מתי ניקנן

חייו כסלבריטאי

חייו של ניקנן כסלבריטאי היו רצופים בתקריות, מעצרים ונישואים וגירושין. עד למותו ניקנן מילא דפים בצהובוני פינלנד ונתפס בעיני הציבור כליצן ופרובוקטור, על אף שהפינים קראו בשקיקה את קורותיו. קריירה מוזיקלית כושלת, ניסיון לשחק בסרט פורנו, נישואין לסלבריטאיות, עבודה כחשפן ואולי מעל לכל, משפטים מפורסמים ואווילים שהוא פיזר בתקשורת עד למותו.
ניקנן הוציא שני אלבומים ושלושה סינגלים, האחרון שלהם ב-2004.
ניקנן היה נשוי חמש פעמים, מתוכן פעמיים לאותה אישה (מרוי טפולה). יש לו שני ילדים, בן ובת משתי נשים שונות.
ניקנן נעצר באוגוסט 2004 בחשד לניסיון לרצח של חבר. הוא נמצא אשם ונשלח לכלא ל-26 חודשים באוקטובר 2004. הוא שוחרר בספטמבר 2005 וארבעה ימים לאחר מכן נעצר שוב בחשד להכאת אשתו.
בפינלנד יצא ב-2006 סרט על חייו של ניקנן.
נפטר ב-4 בפברואר 2019.
הטריה

ברפואה, הַטְרָיָה היא הליך הכולל סילוק חומרים זרים, רקמה ניזוקה או נמקית מפצע, במטרה לשפר את יכולת ההחלמה של הפצע.
הטריה יכולה להעשות באמצעים מכנים או לא-מכנים. באופן מכני ניתן לבצע הטריה בעזרת חיתוך ניתוחי, חבישות מיוחדות המוסרות יחד עם רקמה הדבוקה אליהן ובעלי חיים (כמו רימות) הניזונים מרקמה נמקית. אמצעים לא מכניים כוללים שימוש באנזימים על ידי הוספתם לפצע או על ידי עידוד וזירוז פעולת אלו של הגוף, חומרים סופחי מים וגורמים כימיים אחרים.
במקרה הפצעים הכרוניים, אין בנמצא מחקרים רנדומלים מבוקרים היכולים להראות תועלת בביצוע הטריה או להוכיח יתרון משמעותי בשימוש באחת מטכניקות ההטריה הקיימות.

היסטוריה

בשלהי המאה ה-18 השתמשו בהטרית פצעים על ידי גזירת העור והפסציה עמוקה על מנת לשחרר את ההתנפחות שנוצרה עם הפגיעה על ידי כדור רובה, אם כי פצעי ירי בגפיים בדרך כלל טופלו ללא ניתוח או על ידי כריתת הגפה ("אמפוטציה").
בימי מלחמת העולם הראשונה נעשתה הערכה מחדש של נושא ההטריה. היא כללה הפעם הסרה על ידי חתך (excision) של כל הרקמות הנמקות ושל הגופים הזרים.
בעידן המודרני הוערך כי הפצעים כוללים אזור של רקמה פגועה שאיננה נמקה באופן מובהק בהטריה הראשונה. אותה הטריה המשמרת את רקמה זו נקרכאה "הטריה שולית" (marginal debridement).
לפצעים שנוצרים בקרבת פיצוצים יש אזור ניזוק נרחב. שימור הרקמה הנחבלת עשוי להיות מועיל להצלת הגפה או שחזורה. מורכבותם וזיהומם של פצעים אלה וגם פגיעותם הפיזיולוגית אינם מאפשרים הטריה שלמה בהתערבות אחת. אם תוך הטרייה משאירים רקמה פגועה - הפצע ניתן להערכה מחדש כעבור כ-48 שעות על מנת להפחית בסיכון הזיהום.
מכונית המאה

מכונית המאה (באנגלית: Car of the Century) הייתה תחרות בינלאומית לבחירת המכונית המשפיעה ביותר במאה ה-20. תוצאות התחרות הוכרזו ב-18 בדצמבר 1999, באירוע שנערך בלאס וגאס שבארצות הברית.
המכונית הנבחרת פורד מודל T הייתה המכונית הראשונה שיוצרה בפס ייצור המוני, ויועדה למעמד הביניים בזכות מחיר נמוך יחסית - כארבע משכורות חודשיות של פועל. היא תוכננה בידי תעשיין הרכב האמריקני הנרי פורד, ובשנים 1908-1927 יוצרו ממנה 16.5 מיליון יחידות.
לשלב הגמר הגיעו בנוסף ובסדר יורד המכוניות מיני, סיטרואן DS, פולקסווגן חיפושית ופורשה 911.

תהליך הבחירה

מארגן התחרות היה ארגון אירופי שמושבו בהולנד. באוקטובר 1996 פורסמה רשימה ראשונית של 700 מכוניות מועמדות, בהתאם להמלצות מומחים בתחום הרכב. בתערוכת רכב באמסטרדם בפברואר 1997 פורסמה רשימה מצומצמת של 200 מכוניות, שנבחרו בידי ועדה של מומחים עצמאיים.
בתערוכת הרכב בפרנקפורט בספטמבר 1997 פורסמה רשימה של מאה מכוניות, שנבחרו בידי 132 עיתונאי רכב מ-33 מדינות שונות. בהתאם לבחירת העיתונאים ולתוצאות סקר שנערך באינטרנט הורכבה רשימה של 27 מכוניות מועמדות, והיא פורסמה בתערוכת הרכב בז'נבה במרץ 1999. בשלב הבא נבחרו בידי העיתונאים חמש מועמדות סופיות, שהוכרזו בתערוכת הרכב בפרנקפורט בספטמבר 1999.
פאולה, מלכת הבלגים

חייה

נולדה בשם דונה פאולה מרגריטה מאריה אנטוניה קונסיליה רופו די קלאבריה (באיטלקית: Donna Paola Margherita Maria Antonia Consiglia Ruffo di Calabria) בשנת 1937 בחבל טוסקנה שבאיטליה. בתו השביעית של הנסיך רופו מקלבריה, הדוכס השישי של לומברדה. משפחתה של דונה פאולה קשורה למשפחות האצולה העתיקות של איטליה, אשר במשך השנים הוציאו מקרבן אפיפיורים רבים, כמשפחות אורסיני וקולונה ובנוסף היא צאצאית של המרקיז דה לה פאייט.
נישאה בשנת 1959 לנסיך אלברט מליאז', אחיו של מלך הבלגים בודואן. בתחילה תוכנן לקיים את החתונה בקריית הוותיקן כשהאפיפיור יערוך את החתונה. אולם לאחר מחאות בבלגיה על קיום הטקס הדתי, לפני טקס אזרחי, כנדרש בבלגיה, ועל קיום החתונה מחוץ לבלגיה, החתונה התקיימה בבלגיה.
לאחר מותו של בודואן, שהיה חשוך ילדים, הוכתרו אלברט השני ורעייתו פאולה למלכי בלגיה. לזוג שלושה ילדים, פיליפ, אסטריד ולורן.
בספטמבר 2018, בהיותה בת 81, עת שהתה בונציה שבאיטליה עם בעלה, סבלה המלכה פאולה משבץ מוחי.
המלכה פאולה עומדת בראש מספר רב של ארגוני סיוע וצדקה בלגיים.
דייוויד גרוס

קורות חיים

גרוס נולד בוושינגטון די.סי. למשפחה יהודית. אביו, ברטרם מיירון גרוס (1912–1997), היה פרופסור במדעי החברה. בגיל 13 הגיע דייוויד גרוס לישראל, במסגרת עבודתו של אביו. למד בתיכון שליד האוניברסיטה בירושלים. את התואר הראשון והשני בפיזיקה קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
בשנת 2000 זכה בפרס הארווי, ובשנת 2004 בפרס נובל לפיזיקה יחד עם דייוויד פוליצר מהמחלקה לפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ופרנק וילצ'ק מהמחלקה לפיזיקה של MIT. השלושה זכו בפרס בזכות ההסבר שגיבשו באמצע שנות השבעים על אופיו של הכוח הגרעיני החזק, הכוח הפועל בין הקווארקים, הםחלקיקי היסוד המרכיבים את גרעין האטום.
בראיון לעיתון "הארץ" למחרת הזכייה סיפר "חיפשתי הסבר להתנהגות המוזרה של הקווארקים במשך שנים רבות, כשהתחלתי לעבוד על כך הייתי בן 27, בגיל 32 מצאנו את הפתרון". 
גרוס משמש כמנהל מכון קאוולי לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה וכן מנהל את בית ספר החורף של המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ב-2001.
גרוס גרוש ונשוי בשנית, אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
חוויאר מריאס

ביוגרפיה

מריאס נולד במדריד. אביו, חוליאן מריאס, היה מורה ופילוסוף שנאסר לתקופה קצרה, ולאחר מכן נאסר עליו להמשיך ולהורות, בשל התנגדות למשטרו הפשיסטי של פרנקו. כתוצאה מרדיפתו הפוליטית של האב, בילתה המשפחה זמן מה בארצות הברית בהיותו של מריאס ילד. 
מריאס כתב את ספרו הראשון, "הממלכות של הזאב" בהיותו בן 17, לאחר שברח לפריז. הספר יצא לאור בשנת 1970. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, התרכז מריאס בתרגום מאנגלית לספרדית, ובין היתר תרגם מיצירות ג'ון אפדייק, תומאס הארדי, ולדימיר נבוקוב ורוברט לואי סטיבנסון. בשנת 1979 זכה בפרס הלאומי הספרדי על תרגום יצירתו של לורנס סטרן "טריסטרם שנדי".
בשנת 1997 זכה מריאס בפרס IMPAC דבלין הבינלאומי, על ספרו "לב לבן כל כך". הספר זכה גם בפרסים רבים נוספים ביניהם בפרס על שם נלי זק"ש לשנת 1997.
מריאס לימד תרגום וספרות ספרדית באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1983 ל-1985, כמו גם בווסלי קולג', בשנת 1984 ובאוניברסיטת מדריד בין השנים 1987–1992.
כתיבתו הפובליציסטית של מריאס מתפרסמת בעיתונים נפוצים בשפה הספרדית, בהם העיתון הספרדי "אל פאיס" והעיתון המקסיקני "לטרס ליברס".
מריאס נחשב כיום לאחד מגדולי הסופרים הכותבים בספרדית. עם פרסום "לב לבן כל כך" בשנת 1992 הכיר בו המבקר הגרמני מרסל רייך רניצקי כאחד מגדולי הכותבים הפועלים בתקופתנו. כתיבתו הקנתה לו מעריצים ברחבי העולם, וספריו תורגמו לעשרות שפות. ספריו ניחנים בעומק פסיכולוגי, ובניתוח מעמיק של נושאים כאשמה ובגידה, טיבה של האהבה, האמת והשקר. יכולתו הלשונית, ושליטתו בלשונות הרבות, הופכת אותו לסופר אוניברסלי, אך בה בעת ספרדי מאוד. לעצם מרקם השפה ביצירתו משמעות שאינה פחותה מן העלילה, אותה הוא יודע לרקום ביד אומן. כיום מריאס נחשב בין הסופרים הספרדים שזכו במספר הרב ביותר של פרסים בינלאומיים.
שמות ספריו הידועים "לב לבן כל כך" ו"מחר בקרב חשוב עלי" הם ציטטות מויליאם שייקספיר. "לב לבן כל כך" הוא ציטטה מן המחזה מקבת', ואילו "מחר בקרב חשוב עלי" מופיע מספר פעמים במחזה ריצ'רד השלישי.

האי רדונדה

רדונדה הוא אי בשטח של כקילומטר רבוע, הנמצא באיי הודו המערבית סמוך לאיי אנטיגואה וברבודה. באי זה התקיימה בעבר "ממלכה עצמאית". ביצירתו "גבו השחור של הזמן" תיאר מריאס תיאור אוהד את "מלכה" הקודם של רדונדה, אחד, ג'ון גאוסוורת'. תיאור זה כה נגע לליבו של "מלכה" הנוכחי של רדונדה, ג'ון ויין טייסון, עד שבשנת 1997 ויתר על "כתרו" והמליך את מריאס למלך רדונדה, בתואר "המלך חוויאר הראשון". על אף שהתואר אינו ודאי, וישנם מספר טוענים למלוכה, מה גם שהוא בריבונות אנטיגואה וברבודה, מחשיב עצמו מריאס למלך. הוא ייסד פרס ספרותי אותו הוא מחלק מעת לעת, ששוויו מספר אלפי אירו, ותואר דוכס ברדונדה. בתואר זה זכו אנשים כפדרו אלמודובר, ופרנסיס פורד קופולה. בבעלות מריאס הוצאה לאור קטנה הנקראת "מלכות רדונדה".
זלבה

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1258. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי זלבה

בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,300 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות ציבורית יהודית וציונית, שכללה בתי ספר עבריים. פעילות זו הופסקה עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939.
ב-1 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור כמה ימים נרצחו כ-40 עד 50 גברים יהודים בה. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. במקרה אחד הוצאו להורג שבעה יהודים שהפרו את איסור הקשר עם לא יהודים, ובעקבות זאת התאבד ראש היודנרט שמונה בעיירה.
בהמשך רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בחלק עני בה, בו התקיימו תנאי מחיה קשים ביותר, אשר הפילו חללים רבים.
ב-2 בנובמבר 1942 פשטו על הגטו אנשי ס"ס, וביצעו בו אקציה. יושבי הגטו שולחו בקרונות למחנה מעבר סמוך לוולקוביסק, ומשם גורשו בסוף החודש למחנה ההשמדה טרבלינקה.
חומרים פעילי שטח

חומרים פעילי שטח (ראשי תיבות: חפ"ש) היא קבוצה גדולה של חומרים, המשמשים ליצירת קולואידים (מערכות מפוזרות): מערכות בהן פאזה אחת (נוזל, מוצק או גז) מפוזרת בפאזה אחרת. שימוש נוסף ועיקרי של משפחה זו הוא הורדת מתח הפנים של נוזל. לרוב מדובר בתרכובות אורגניות אמפיפיליות, כלומר שהמולקולות שלהן בנויות מחלק הידרופובי (המכונה "זנב") וחלק הידרופילי (המכונה "ראש"). לחומרים אלו שימוש נרחב בחיי היום יום ובתעשייה.

עקרון פעולה

חומרים פעילי שטח יכולים לעיתים להתארגן באופן ספונטני וליצור מבנים דוגמת מיצלות וליפוזומים. יצירת מבנים אלה באופן ספונטני מתאפשרת אם קיים רווח אנרגטי משיקולים תרמודינמיים או משיקולים גאומטריים. לעיתים, ניתן לעזור למערכת על ידי חימום, בחישה או הפעלת מאמצי גזירה.
חומרים פעילי שטח מסוגלים לחצוץ בין שתי הפאזות ולהקטין בכך את מתח הפנים של הנוזל. הקטנת מתח הפנים גורמת לנוזל לאבד את צורתו ובמקרה של דטרגנטים מאפשרת ספיגה של חתיכות לכלוך שומני אל תוך הנוזל.
לדוגמה, באינטראקצית מים-אוויר למים ישנו מתח פנים של 72erg/cm², וזאת בשל קשרי המימן החזקים של המים. מתח פנים גבוה זה הוא שגורם לכך שטיפות מים מקבלות את צורתן (העובדה שהמורפולוגיה של החומר נקבעת על פי מתח פנים נכונה לא רק במים).

על מנת להוריד את מתח הפנים הזה משתמשים במולקולות פעילות שטח: בתמיסה מימית, מגיעות המולקולות לפני השטח כאשר הזנב ההידרופובי שלהן פונה כלפי חוץ ואילו החלק ההידרופילי שלהן פונה לתוך התמיסה ובכך יורד מתח הפנים בין המים לאוויר. החל משלב מסוים הוספה של מולקולות חפ"ש לא תוריד יותר את מתח הפנים שכן פני השטח מלאים ואין מקום למולקולות חפ"ש נוספות. בשלב זה ישנה שכבה אחת של מולקולות חפ"ש על פני הנוזל - monolayer.

לאחר הגעה ל monolayer, אם נמשיך להוסיף מולקולות חפ"ש, המולוקולות יסתדרו בצורה של מיצלות.
הריכוז שבו מולקולות החפ"ש מתחילות ליצור מיצלות נקרא (CMC (Critical Micelle Concentration. ריכוז זה משתנה כפונקציה של הממס, סוג החפ"ש והטמפרטורה.
.
דוד ורהפטיג

דוד ורהפטיג (14 ביוני 1910 - 12 בפברואר 1987) היה איש בית"ר, נציבה האחרון של התנועה בלטביה, אסטוניה ופינלנד, אחיו הבכור של לוחם הלח"י, הרצל עמיקם וקרובו של הצייר אבל פן.

חייו

דוד ורהפטיג נולד לזלמן ובלה ורהפטיג, בעיירה לודזה שבאימפריה הרוסית (כיום לטביה). בגיל 13 שמע לראשונה את רעיונות הציונות הרוויזיוניסטית בהרצאה של זאב ז'בוטינסקי בלודזה, ובעקבות כך הצטרף לאחר שנתיים לתנועת הנוער בית"ר ושימש שם כמדריך בקן המקומי.
ב-1927, עם סיום לימודיו בבית הספר העברי העירוני בעיירת הולדתו, עזב ורהפטיג את לוזדה ונרשם לאוניברסיטת לטביה בריגה. שם למד ורהפטיג בפקולטה להנדסה, ובמקביל המשיך בפעילותיו בתנועת הנוער ובתנועה הרוויזיוניסטית. במסגרת פעילות ציונית זו עבד ב-1933 כחבר מערכת העיתון הרוויזיוניסטי "אוונט פוסט".
בזמן זה החליט ורהפטיג לעלות לארץ ישראל, אך חש כי עליו למלא ראשית את שירות החובה בצבא הלטבי. ב-1934 התגייס לצבא המקומי והוצב כקשר בגדוד חי"ר. ב-1935, עם תום שירותו הצבאי, נתמנה לנציב בית"ר בלטביה, אסטוניה ופינלנד על ידי ראש בית"ר. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשאר בריגה.

אסיר ציון

ב-6 באוגוסט 1940 נעצר ורהפטיג בריגה על ידי שלטונות הכיבוש הסובייטי באשמת "פעילות ציונית חתרנית". ב-26 במרץ 1941, לאחר חקירה ממושכת, נשלח לשמונה שנים ב"מחנה עבודה לתיקון המידות", שהיה בפועל גולאג וורקוטקה המפורסם בצפון-מערב רוסיה. עם שחרורו בספטמבר 1948 מוורקוטקה הוגלה ורהפטיג לקרסנויארסק שבסיביר. בדצמבר 1955, לאחר כמעט שמונה שנים נוספות, טוהר מכל האשמות על ידי בית המשפט העליון של לטביה. כחצי שנה לאחר מכן, חזר ורהפטיג לריגה.
ב-19 בינואר 1966, בעקבות מאמצים כבירים מצד אחיו הרצל, קיבל היתר מיוחד מברית המועצות לעלות לישראל. ב-8 במאי, לאחר מספר חודשים, עלה ארצה. לאחר עלייתו פעל ורהפטיג רבות למען יהדות ברית המועצות ולעליית אסירי ציון, ובהם יעקב קדמי, גרישה פייגין וסילבה זלמנסון.
דוד ורהפטיג נפטר חסר אישה וילדים ב-12 בפברואר 1987. במלאת שנה למותו, ספד לו מנחם בגין:
במלאת שנה לפטירתו של דוד ורהפטיג נעלה את זכרו של נציב בית"ר בלטביה, אסיר ציון במשך שנים רבות ופעיל בלתי נלאה למען שיבת ציון של אחינו מברית המועצות.
דוד היה אחד מטובי תלמידיו של זאב ז'בוטינסקי, משניטלה ממנו האפשרות להילחם למען ציון, קיבל על עצמו לסבול למענה. הסבל הממושך לא שבר את רוחו, הוא בא ארצה, בהחלטה ברורה לפעול למען עלית היהודים בהמוניהם ... דוד עשה גדולות ונצורות על אף הקשיים שעמדו בפניו, כדי לסייע לאחינו בברית המועצות לשמור על ייחודם הלאומי ועל החזון של עליה רבתי. זה היה במלוא מובן המושג תוכן חייו בא"י, ועד יומו האחרון לא הפסיק את פעולתו הברוכה. כולנו נזכור את דוד כמי שהקדיש את חייו לתקומת ישראל ולגאולת האומה, באהבה רבה.
— שלכם בידידות, מנחם בגין, 31 בינואר 1988
האיגרת הראשונה אל טימותיוס

האיגרת הראשונה אל טימותיוס היא הראשונה מבין שלוש איגרות הרועה המהוות חלק מאיגרות פאולוס - איגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי). האיגרת מהווה ספר מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
האיגרת מהווה ייעוץ לטימותיוס, עוזרו של פאולוס אשר נשלח אל הקהילה הנוצרית באפסוס (פרק א' 3), וכוללת הוראות בדבר אופן עבודת האל בנצרות וארגון הכנסייה. האיגרת מפרטת את האחריות על חלק מחברי הקהילה ובעלי התפקידים בהם ובהם ה"אפיסקופי" (הבישופים) וה"דיאקוני" (הכמרים).

מחבר האיגרת

על פי המסורת הנוצרית מחבר האיגרת הוא פאולוס וזאת על פי האמור בפרק א' פסוק 1 של האיגרת. חוקרים מודרניים חלוקים בדעתם בדבר זהות מחבר האיגרת ורבים סבורים כי הן איגרת זו, הן האיגרת השנייה אל טימותיוס והן האיגרת אל טיטוס נכתבו מאוחר יותר, באמצע המאה השנייה.
כבר בשנת 180 לספירה נדונה שאלת חיבור איגרת זו. אירנאוס ציין האיגרת מקורית בספרו "נגד כפירות". אוסביוס מציין בשנת 330 לערך כי אין מחלוקת שהאיגרות נכתבו על ידי פאולוס. 
הטענות המודרניות כנגד היות פאולוס המחבר מקורם בכתבים של התאולוג הגרמני פרידריך דניאל ארנסט שליירמאכר משנת 1807, ומאוחר יותר בכתבי התאולוג איכורן משנת 1812 ופרידריך כריסטאן באוור משנת 1835.
מחקרים אלה כמו גם מחקרו של נורמן פרין, מתבססים על העבודה שלמעלה משליש מאוצר המילים של האיגרת אינו בשימוש בייתר איגרות פאולוס ויותר מחמישית מאוצר המילים אינו בשימוש ביתר הברית החדשה (בעוד שאוצר מילים זה נמצא בשימוש רב בקרב כותבים בני המאה השנייה).

מועד כתיבת האיגרת

אם מקבלים את פאולוס כמחבר האיגרת, הוא כתב את האיגרת בסוף חייו, ככל הנראה בין השנים 62–67 לספירה, אולם אם האיגרת לא נכתבה על ידו - היא נכתבה באמצע המאה השנייה - תיארוך המסתמך על תקיפה שיש באיגרת נגד הגנוסטיות אשר התפתחה בראשית המאה השנייה.

רקע

טימותיוס היה תלמידו של פאולוס (מעשי השליחים 16 א'), ונוּצר על ידו. השניים פעלו יחד לנצר קהילות שונות, ובהמשך נשלח על ידי פאולוס לקהילות שונות. האיגרת נכתבה על ידי פאולוס לעודד את טימותיוס בשליחותו באפסוס - קהילה נוצרית שהקים פאולוס, ולהנחות אותו בהקמת מוסדות הכנסייה.
אם מדובר באיגרת מאוחרת, הרי שאיגרת זו נועדה להנחות את הכמרים מפני כפירות שונות שהחלו להתפשט בקהילות בתקופה זו. בכך יוצאת דופן איגרת זו הפונה לכמורה עצמה ולא לקהילות בכלל (כיתר האיגרות).

תמות עיקריות

התמה העיקרית של האיגרת עוסקת יותר במבנה הכנסייה מאשר בנושאים אחרים הנוגעים לקהילה. 
האיגרת כוללת רשימה של תכונות הדרשות מאנשים הרוצים לשרת כאנשי דת, וכן דנה במעמד הנשים בכנסייה. 
בנוסף דנה האיגרת באופן ההתייחסות לאלמנות, לצעירים, ולחברי הכנסייה אחרים, ויוצאת כנגד רדיפת בצע.
עוברת על דת משה ויהודית

במשנה

אלו יוצאות שלא בכתובה העוברת על דת משה ויהודית. איזו היא דת משה? מאכילתו שאינו מעושר ומשמשתו נידה, ולא קוצה לה חלה ונודרת ואינה מקיימת. איזו היא דת יהודית? יוצאה וראשה פרוע, וטווה בשוק, ומדברת עם כל אדם. אבא שאול אומר, אף המקללת יולדיו בפניו. רבי טרפון אומר, אף הקולנית
— משנה, מסכת כתובות, פרק ז', משנה ו'

בספרות ההלכה

על פי ההלכה, אדם שמגרש את אשתו מכיוון שהוא חפץ בכך מכל סיבה שהיא, חייב לתת לה כתובה. אך במקרה בו האשה הייתה אשמה בגירושין באופן מוחלט, והתנהגותה הסוררת גרמה לכך שלבעל יהיה אסור להתגורר עימה על פי הפסוק האומר "ומצא בה ערוות דבר ושלחה מביתה" - במקרה שהאשה אינה נוהגת כראוי בצניעות, או אם היא מכשילה אותו באיסורים, ואסור לו לסמוך עליה במגוון הלכות, כגון נדה ואיסור והיתר. במצב עניינים זה אין הבעל חייב לתת לה את דמי כתובתה, והוא יכול לגרשה בגט ללא כתובה. אופן אחר שעליו דנה המשנה במקום אחר, הוא כאשר האשה חולה גופנית או נפשית ברמה גבוהה (המפורטת במשנה) והסתירה זאת מבעלה לפני נישואיהם (להוציא מומים חיצוניים שיכל לגלות בכוחות עצמו), שגם אז היא הגורם לגירושין והבעל פטור מלתת לה את דמי כתובתה.
נשים אלו, שהבעל חייב לגרשן עקב סיבה הלכתית, נקראות "עוברת על דת". אשה שעברה על דת משה - כלומר עברה על ההלכה; עלולה להכשיל את הבעל באיסורי נדה, מעשר או חלה; או לחלופין עלולה להיות נודרת ואינה מקיימת, ועל פי חכמים בכך גורמת לבניה למות טרם זמנם ("כל הנודר ואינו מקיים בניו מתים") נקראת "עוברת על דת משה", שכן היא עברה על הכתוב בתורה שבכתב שנכתבה על ידי משה רבנו. אשה שעברה על כללי הצניעות שאינם כתובים בתורה בפירוש, כמו: כיסוי ראש באופן אגבי (השערות מכוסות ב"קלתה" סל שהנוהג היה לשאת אותו על הראש וגם היה עשוי בצורה מיוחדת שתתאים לכך), טוויה בשוק שיש בה שתי משמעויות: גילוי הזרועות במקום ציבורי, או שלשול חוט תפירה אדום בין רגליה, מנהג פריצות גויי ידוע (בתקופת המשנה), דיבורי קלות ראש ושחוק עם בחורים זרים, קללות באופן של עזות פנים (מקללת את חמיה בפני בעלה או נכדיו) ודיבורים קולניים בענייני יחסי אישות, באופן הנשמע לשכנים.
בקרב חכמי בבל התקיים דיון האם אשה המורדת על דת משה ויהודית צריכה התראה, או שמא מפסידה את כתובתה ללא התראה. רבי חנינא מסורא הביא ראיה מפורשת מברייתא שבה כתוב שגם נשים אלו אינן מפסידות את כתובתן ללא התראה.
בתלמוד מובא כי למרות שנשים כאלו מפסידות לא רק את כתובותיהן, אלא גם את תוספת הכתובה שהבעל הוסיף על דעת עצמו למרות שחז"ל לא חייבו אותו בכך.
אוטו ואלה

ביוגרפיה

ואלה נולד בווינה.
באולימפיאדת פריז (1900) תחרויות השחייה נערכו בנהר הסיין. ואלה זכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-1000 מטר חופשי בתוצאה של 14:43.6 דקות, אחרי ג'ון ארתור ג'רוויס מבריטניה (13:40.2 דקות) ולפני זולטאן הלמיי מהונגריה (15:16.4 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מכשולים בתוצאה של 2:40.0 דקות, אחרי פרדריק ליין מאוסטרליה (2:38.4 דקות) ולפני פיטר קמפ מבריטניה (2:47.4 דקות). בנוסף, הוא השתתף במשחה ל-200 מטר חופשי כשקבע תוצאה של 2:35.6 דקות ועלה לשלב הגמר מהמקום השני אך לא התייצב למשחה הגמר שנערך לאחר המשחה ל-1000 מטר חופשי.
בשנת 1901 הוא היגר לניו יורק.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה ואלה במדליית ארד במשחה ל-440 יארד חופשי בתוצאה של 6:39.0 דקות, אחרי צ'ארלס דניאלס (6:16.2 דקות) ופרנסיס גיילי (6:22.0 דקות) שניהם מארצות הברית.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה למייל והשתתף במשחה ל-880 יארד אך לא סיים את המשחה.
ואלה היה המאמן של נבחרת ארצות הברית בשחייה באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) הפסיד ואלה כמאמן נבחרת הכדורמים של ארצות הברית במשחק ההכרעה על מדליית הכסף לנבחרת בלגיה (7-2) וגם במשחק ההכרעה על מדליית הארד לנבחרת שוודיה (5-0).
באולימפיאדת פריז (1924) הוביל ואלה את נבחרת הכדרמים של ארצות הברית לזכייה במדליית ארד לאחר ניצחון במשחק ההכרה על נבחרת שוודיה (2-3). במשחק ההכרעה על מדליית הכסף נבחרתו הפסידה לנבחרת בלגיה (2-1)