גזע (אדם)

המונח גזע, כאשר הוא מיוחס לבני אדם, הוא מונח מסַווג שנעשה בו שימוש לחלוקת האנושות לקבוצות בעלות זיקה של מוצא משותף.
לרוב נעשית החלוקה על בסיס מאפיינים פנוטיפיים מובחנים כדוגמת מראה חיצוני (גם אם מדובר באנשים ממוצא מעורב, כגון שחורים, לבנים, וצבעונים). עם זאת, קיימות גם חלוקות אחרות לגזעים אנושיים המתבססות על עקרונות מגוונים, כגון על בסיס גאוגרפי (אירופיים, אפריקאים או אסיאתיים); שבטי (כגון צ'ירוקי או זולו); משפחות לשוניות (כגון סלביות, לטיניות, הודו-אירופיות או שמיות); מיעוטים (כגון יהודים או צוענים); מאפיינים ביולוגיים (כגון סוג דם או היקף הגולגולת); ומאפיינים גנטיים.
תאוריות מוקדמות על אודות החלוקה האנושית לגזעים התבססו על מאפיינים פנוטיפיים כוללניים, כגון צבע עור. הן לא התבססו על מובחנות ביולוגית גנטית, שכן נוצרו שנים רבות לפני תחילת פיתוחו של מדע הגנטיקה. כך, למשל, אפריקאי ויליד אוסטרלי נחשבו על ידי בלומנבך כשייכים ל"גזע השחור" אף על פי שבמוצאם הם אינם קרובים זה לזה יותר משאר האנשים. הגדרות מאוחרות יותר הצביעו על מאפיינים ביולוגיים תורשתיים, שאינם חיצוניים בהכרח, כמופיעים בתדירות גבוהה יותר בקרב קבוצות אוכלוסייה מסוימות יותר מאשר באחרות, כבסיס לחלוקה לגזעים.
החל ממחצית המאה ה-20, בעקבות השפעתן ההרסנית של תורות גזע שונות, נמצא השימוש במונח גזע תחת מתקפה. הביקורת התמקדה בטענה שיותר משהמונח מציין מהות כלשהי של "גזע", הוא משקף תהליך היסטורי של הבניה חברתית. היינו, לדעת המבקרים, החלוקה לגזעים היא מלאכותית, ומסתמכת על מאפיינים חיצוניים חסרי חשיבות, כך שלגזעים בבני אדם אין ממשות ביולוגית, אלא הם נוצרים ככאלה כתוצאה מתהליכים סביבתיים, חברתיים, תרבותיים והיסטוריים.

לפי גילוי דעת של האגודה האמריקאית של אנתרופולוגים פיזיים: 
גזעים טהורים, במובן של אוכלוסיות הומוגניות מבחינה גנטית, אינם קיימים במין האנושי בימינו וגם אין הוכחה כי הם התקיימו אי פעם בעבר.
— הצהרה של האגודה באתרה
עם ריצוף גנום האדם התגלה שהשונות הגנטית בתוך אפריקה גדולה הרבה יותר מאשר מחוץ לאפריקה, ועל כן אם ניתן לחלק את מין האדם לגזעים, זו הייתה חלוקה בין קבוצות בתוך אפריקה ולא קבוצות חוץ-אפריקאיות. גילוי נוסף הוא שבמיון על פי תכונות שאינן נראות, למשל סוגי דם, מתקבלת חלוקה שונה לחלוטין מאשר חלוקה ע"פ צבע עור.
על פי הפסיכולוגיה האבולוציונית הסיבה לחלוקה על פי צבע עור טבועה בנפש האדם: הצורך באבחנה בין "אנחנו" ל"הם", וצבע עור פשוט קל לראות.

אטימולוגיה

האטימולוגיה של המונח המשמש בשפות אירופה לגזע אינו ודאי. (באנגלית ובצרפתית: race; בגרמנית: rasse; בספרדית: raza). יש המצביעים על המילה הערבית "ראס", שמשמעותה "ראש", אך גם "מקור", או על המילה הלטינית "שורש" (radix). סביר יותר כי המקור הוא המילה הלטינית ratio, שאחד משימושיה היה "איכות" או "אופן".
פרשנות חלופית מצביעה על כך שבמאה ה-16 נהוג היה לכתוב בצרפתית עתיקה: rasse ובאיטלקית: razza. ההשערה היא כי המקור למילים אלו הוא המילה הלטינית generatio שמשמעותה "הולדה" או המקור ממנו נולדים. יתר על כן, ניתן להצביע על קשר למילה הלטינית gens, שמשמעותה שבט, עם ושושלת, וכן על המילה genus שמשמעותה הוא לידה, מקור, משפחה והורשה. מקור מילה זו ביוונית: γένος.
אפשרות נוספת מצביעה על המילה reiza בגרמנית עתיקה, שמשמעותה קו או סימן (זהו גם מקורה של המילה האנגלית write), כלומר, קו המסמן תורשה או שושלת.
המילה העברית "גזע" במשמעות זו התחדשה בעת החדשה, על פי השימוש שלה במקורות לציון משפחה או שלשלת יוחסין (למשל ישעיהו י"א: "ויצא חוטר מגזע ישי"). שימוש זה הוא בעצמו מטפורה למשמעות הבוטנית של "גזע".

העת העתיקה

שימושים מוקדמים לחלוקת האנושות לקטגוריות "גזעיות" שונות ניתן למצוא כבר בספר השערים, טקסט מקודש במצרים העתיקה, המתייג ארבע קבוצות אותן מקובל לזהות כיום כ"מצרים", "שמיים/כנענים", "לובים" ו"נובים". יוונים ורומאים הסבירו את השונות החיצונית בין בני אדם באמצעות מיתולוגיה וכן בהסברים של דטרמיניזם סביבתי, קרי השפעת האקלים על הופעתם החיצונית של בני אדם. בתרבויות הקלאסיות הוענקה חשיבות רבה יותר להשתייכות משפחתית או שבטית מאשר להופעה חיצונית, ועל סממנים חיצוניים ניתן היה להתגבר באמצעות אימוץ של נורמות חברתיות ותרבותיות.

שלהי ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת

הפרשנות ההגמונית להבדלים בין קבוצות אנושיות בימי הביניים הייתה פרשנות תאולוגית. הגנאלוגיות התנ"כיות על בריאת העולם ועל תפוצת האנושות שמקורה באדם הראשון שימשו מקור מוסמך כהסבר לגיוון האנושי והבדלים הנראים לעין בין בני אדם שונים הובנו כחלק מהתוכנית האלוהית הנסתרת או כתוצאה מהשפעה סביבתית. בשלב מחשבתי זה עדיין לא נעשה שימוש במונח "גזע" לתיאור הקבוצות האנושיות השונות.
המונח "גזע" החל להופיע בשפות האירופיות בשלהי ימי הביניים ובראשית העת החדשה המוקדמת. המונח נכנס לשימוש בשפה האיטלקית כבר במאה ה-14, לצרפתית במאה ה-15 ולאנגלית במאה ה-16. משמעות המונח באותה התקופה לא הייתה אחידה, ולצד משמעותו העיקרית כ"מוצא משותף" נעשה בו גם שימוש לציון קבוצות בעלות דמיון או מכנה משותף כלשהו ללא כל טענה למוצא משותף. קבוצות כאלו היו יכולות להיות מורכבות מדור או מאנשים בעלי אותו המקצוע. בשנת 1678, למשל, כתב ג'ון בונין (Bunyan) "על דרכם וגזעם של צדיקים". שימושים חלופיים אלו היו קיימים באנגלית עד למאה ה-19, אולם מאוחר יותר לא נעשה עוד שימוש במונח במובן זה.
בשתי הממלכות ששכנו בחצי האי האיברי, ספרד ופורטוגל, הונהגו חוקים שאכפו את טוהר הדם, להפרדה בין "נוצרים חדשים" ו"נוצרים ישנים". על אף שהריבוד האמור התייחס, לכאורה, לדת, הרי שלמעשה נקבעה השייכות לקטגוריות השונות באמצעות מוצא. עם זאת, לא נעשה שימוש במונח "גזע" לציון קבוצות אלו. בנוסף, היחס בתרבות ההיספנית למערכת הקסטה, קטגוריות חברתיות-תרבותיות-משפטיות להן יתייחסו מאוחר יותר כגזעים, או כתוצאה של יחסים בין-גזעיים, כגון מולאטים, אינדיאנים ולבנים - היה דינמי. כלומר, מוצא לא נחשב כקבוע והיה בר שינוי, הן באמצעות הכרה חברתית והן באמצעות הליך רשמי וביורוקרטי שאישר את שינוי המעמד.
בשנת 1681 כתב ג'ון לוק על "אומות או גזעים של בני אדם", אך היה זה הצרפתי פרנסואה ברניה (Bernier) אשר השתמש בשנת 1684 במונח לראשונה לשם "חלוקה חדשה של הארץ לפי המינים או הגזעים השונים של בני אדם היושבים בה". בעזרת מאפיינים פנוטיפיים מובהקים, כגון צבע עור, השיער, מבנה הפנים ואחרים, חילק ברנייה את האנושות, באופן כללי, לחמישה גזעים: תושבי אירופה וצפון אפריקה, רוב תושבי אסיה המערבית וחלק מתושבי אסיה הדרומית-מזרחית וכן האינדיאנים ילידי האמריקות; תושבי אפריקה שמדרום לסהרה; תושבי מזרח אסיה ומרכזה, הפיליפינים ויושבי רוסיה המרכזית; הלאפים; וה"שחורים" יושבי כף התקווה הטובה (כנראה הבושמנים).

תאוריות מדעיות במאות ה-18 וה-19 ועליית האסכולה הביולוגית

במרוצת המאה ה-18 הפכו ההבדלים בין קבוצות אנושיות למושא למחקר מדעי. במחצית הראשונה של המאה ה-18 נעשו מספר ניסיונות נוספים לחלק את האנושות לגזעים בצורה מדעית, אם כי חיבורים אלו נפלו בתיאורם מזה של ברנייה. ריצ'רד ברדלי (Bradly) הציע בשנת 1721 חלוקה לחמישה "מינים" על פי צבע עור וצורת השיער ושיער הפנים; בשנת 1740 הציע קארלוס ליניאוס חלוקה גאוגרפית לארבעה גזעים (אותה שיכלל מאוחר יותר לשבעה גזעים); ובשנת 1749 הציע בופון חלוקה לשישה גזעים, שההבדלים ביניהם נובעים בעיקר, אך לא רק, מהשפעת האקלים על צבע העור והשפעת התזונה על מבנה הגוף. לא היו אלו ההצעות היחידות.

האסכולה הסביבתית-גאוגרפית

במרוצת המאה ה-18 הייתה מקובלת ביותר גישה אותה ניתן לכנות כ"תאוריה הסביבתית-גאוגרפית". המדענים שהרכיבו את האסכולה הזו האמינו במוצא המשותף של כל בני האדם מהאדם הראשון, ועל כן נאלצו למצוא הסברים אחרים להבדלים הניכרים לעין בין קבוצות שונות של בני אדם. מכיוון שכך הם ייחסו את ההבדלים הללו להשפעות סביבתיות שונות, כגון אקלים, תזונה או חשיפה לאור השמש. מטבע הדברים מאפיינים סביבתיים שכאלו היו נתונים לשינוי על בסיס גאוגרפי.
מסקנה הנובעת מטענתה המרכזית של אסכולה זו היא כי ההבדלים בין בני האדם ניתנים להשפעה ולשינוי. כך, למשל, האמין בופו כי ההבדלים בין הגזעים עתידים להיעלם בהדרגתיות, אם התנאים היוצרים את ההבדלים ביניהם, קרי אקלים ותזונה, ייעלמו גם כן, או אם נסיבות אחרות ישפיעו על אופן פעולתם. למעשה, כוחה ההסברי של אסכולה זו היה חזק עד כדי כך שהיו שהציעו את האפשרות כי צבע עורם של האפריקנים ומאפייניהם הפיזיים לא היו תורשתיים כלל. בארצות הברית טען, למשל, סמואל סטנהופ סמית' (Stanhope Smith) כי עור בעל צבע כהה אינו אלא תופעה הדומה לנמשים, וכי עם חשיפה מספקת לשמש, גם אנשים בעלי צבע עור בהיר יהפכו לבעלי צבע עור כהה. לטענתו השינוי יכול לקרות גם בכיוון ההפוך, ולראיה הוא הביא את המקרה של הנרי מוס (Moss), עבד אפריקני מוירג'יניה, שכפי הנראה סבל מאובדן פיגמנטציה לאחר שעבר לצפון ארצות הברית. בהסתמכו על אותו המקרה טען בנג'מין ראש (Rush) בכינוס החברה הפילוסופית האמריקאית (American Philosophical Society) בשנת 1797 כי צבע עור שחור אינו אלא מחלה הדומה לצרעת. על אף טענות כגון אלו, ראו מרבית תומכי האסכולה הסביבתית-גאוגרפית קשר בין השפעות סביבתיות ותורשה.
שתי התורות ההתפתחותיות החשובות ביותר במאה ה-19 ולאחר מכן, אשר היו חלוקות ביניהן בנושאים רבים, הלאמארקיזם מבית מדרשו של ז'אן-בטיסט דה לאמארק ותורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין, הסכימו ביניהן על כוחה של הסביבה בהשפעה על תכונות מורשות של אורגניזמים. אין להבין מכך כי סוגיית הגזע לא הייתה חשובה באותה התקופה. נהפוך הוא, כמעט כל מדעני האבולוציה, כמו גם כמעט כל מדעני החברה בסוף המאה ה-19 האמינו כי מושג הגזע הוא חשוב ומרכזי להבנת האנושות.
שני ההוגים הבולטים והמשפיעים ביותר, אולי, אשר השתייכו לאסכולה הסביבתית-גאוגרפית היו קארולוס ליניאוס ויוהאן פרידריך בלומנבאך.

חלוקתו של ליניאוס

השוודי קארולוס ליניאוס היה מייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי. בתוקף תחומי עניינו ועיסוקו עסק גם בסיווג המין האנושי. תחילה חילק לינאוס את האנושות לארבעה גזעים לפי יבשות: אמריקנוס, אסיאטיקוס, אפריקנוס וארופיאנוס, ולאחר מכן הוסיף לחלוקה הגאוגרפית גם מאפיינים של צבע עור. חלוקה זו לא הייתה היררכית בתחילה, כלומר לא ייחסה עדיפות לאחד ממיני האדם, אולם מאוחר יותר היא כן ייחסה תכונות אופי וכישורים לבני גזעים שונים, כמו למשל רשלנות ואדישות אצל האפריקאים, נטייה לכעס אצל האמריקנים ואצילות וכושר המצאה לאירופאים. עם ייחוס תכונות אופי וכישורים אלו לגזעים הפכה חלוקה זו להיררכית ונעשה בה שימוש להצדקת העבדות והקולוניאליזם. ייחוס זה של תכונות אופי, כישורים ומאפיינים פסיכולוגיים לגזעים לא היה ייחודי ללינאוס, וגם בופו, בן זמנו, תמך בקיומם של אותם הקשרים.
בשנת 1763 שיכלל לינאוס בחיבורו "Amoenitates academicae" את חלוקתו והוסיף לארבעת הגזעים שכבר סיווג שלושה נוספים: האדם "דמוי האדם" (Homo anthropomorpha) שכלל יצורים מיתולוגיים, כגון הסטיר וההידרה, שבקיומם האמין וטען שהם קרובי משפחה של האדם; את "האדם הפראי" (Homo ferus), ילדי הפרא שגודלו בטבע בידי בעלי חיים ללא כל קשר לבני אדם; וכן את "האדם המפלצתי" (Homo monstrosous) בו נכללו, למשל, "הענק הפטגוני" ו"הגמד האלפיני".

עליית האסכולה הביולוגית

בעקבותיו של בלומנבאך ניסו חוקרים רבים לחדד את חלוקתו, לשפרה, להבחין בקבוצות ביניים בה או להציע לה חלופות. במערב פותחו שיטות מדעיות שונות, כגון הסומאטומטריה (מדידת הגוף) והקראניומטריה (מדידת הגולגולת). אלו הוכנסו לשימוש וחברו יחדיו ליציקת תוכן זואולוגי-מדעי לשימוש במונח "גזע". חלוקות שונות התבססו על צורת השער וצבעו, יחסים בין חלקי גוף שונים (כגון רוחב החוטם וגובהו), צורת אגן העצמות או גודל השיניים וכדומה.
לקראת סוף המאה התפתחה גם תפיסה דינמית של גזע, בניגוד לזו הסטאטית של טיפוס קבוע. לפי תורה זו גזעים חדשים נוצרו מגזעים קיימים, גזעים נעלמו ואחרים התמזגו זה עם זה, כל זאת בעיקר בעקבות השפעות סביבתיות. אחת ממקדמיה של תפיסה זו היה חוקר הטבע האנגלי צ'ארלס דרווין, שהראה בספרו החשוב "מוצא המינים" כי אין בטבע טיפוסים קבועים. דרווין האמין כי גזעים, או תת-מינים, הם קטגוריות גאוגרפיות.
ככל שהחלוקה הפכה מדעית יותר כך גם נתרבו מספר הקבוצות האנושיות המובחנות שהחלוקות השונות התיימרו להבחין בהן. כך, למשל, הציע הרוסי ז'וזף דניקר בשנת 1889 (ובמהדורה מתוקנת בשנת 1900) לא פחות מ-29 גזעים, ששמונה מהם נחלקו לגזעי משנה, אשר קובצו יחדיו לשש קבוצות גדולות.
בשנת 1900 נתגלה דבר קיומם של סוגי דם. מכיוון שסוג הדם נקבע באמצעות תורשה ונמצא כי בקרב קבוצות אוכלוסייה שונות מתקיימת שכיחות שונה של סוגי דם הרי שנפתח פתח לחקירה מדעית של הקבוצות האנושיות שלא בהתבסס על מאפיינים פיזיולוגיים בלבד.
את השיח המדעי אודות "גזע", כפי שהתפתח החל מסוף המאה ה-18 ועד לכמחצית המאה ה-20, ניתן לכנות בשם "האסכולה הביולוגית". את עיקר השקפתם של מדעני האסכולה על מושג הגזע ניתן לסכם בשתי נקודות עיקריות: ראשית, גזעים הם מחלקות (מלשון "חלוקה") אובייקטיביות וטבעיות של האנושות; ושנית, כתוצאה מכך "גזע" הוא קטגוריה מדעית מועילה בה ניתן להשתמש להסביר ולנבא התנהגות אינדוידואלית וקבוצתית. לשתי נקודות אלו ניתן להוסיף בהסתייגות מה נקודה שלישית, לפיה יש זיקה חזקה בין גזעים ביולוגיים ותופעות אנושיות אחרות (כגון יחסים בינאישיים ותרבות, ובהרחבה, הצלחה חומרית של אוכלוסיות). ההסתייגות נובעת מכך שלא כל המדענים תמכו באמיתותה של נקודה זו, אם כי היא אכן הייתה מקובלת למדי.

בעיות וירידת קרנה של האסכולה הביולוגית

על אף התקדמות המחקר המדעי לא הצליחה האסכולה הביולוגית להגיע לדבר הסכמה בדבר אופן חלוקת האנושות לגזעים ובדבר מספר הגזעים הקיימים. גם מבחינה טקסונומית קיימת מחלוקת לגבי אופן סיווג הקבוצות האנושיות השונות בהווה ובעבר והקשרים ביניהן. לבסוף, לפי הידוע לנו כיום אין התאמה בין תכונות חיצוניות הנראות לעין, עליהן התבססו מירב החלוקות הביולוגיות של האנושות לגזעים עד כה, לבין תכונות תורשתיות שונות כגון סוג הדם ומחלות תורשתיות מסוימות. ייתכן ועם התקדמות המחקר הגנטי ימצא המענה על חלק מבעיות אלו.
כתוצאה מבעיות אלו ואחרות חלוקת האנושות לגזעים לפי אמות מידה פיזיולוגיות מקובלת כיום פחות באקדמיה. עם זאת השקפה זו על קיומם ועל מהותם של גזעים אנושיים עדיין נפוצה למדי ופופולרית, בעיקר מחוץ לכותלי האוניברסיטה והשיח המדעי.
בשיח העממי עדיין נפוצה למדי ההשקפה כי גזעים לא רק שמתארים מגוון אנושי, אלא גם מסבירים אותו. את השקפה זו ניתן לתמצת בהיגיון כי אנשים שנראים שונה שייכים לגזעים שונים, והם שונים מכיוון שהם שייכים לגזעים שונים. ברבוג'אני (Barbujani) מסביר כי אמונה זו מבוססת על תצפית אמפירית ועל הנחה מוקדמת. התצפית היא כי בין אנשים הקרובים זה לזה מבחינה ביולוגית יש דמיון חיצוני מסוים, והנחה היא כי מינים מתחלקים באופן טבעי בחלוקת משנה לקבוצות של יחידים הדומים זה לזה מכיוון שהם קרובים זה לזה מבחינה גנטית, הוא הם משתייכים לאותו הגזע. תאוריה זו אינה מבוססת בהכרח על מחקר מדעי.
בתוך האקדמיה ניתן לציין את מחקריו של ארנסט מאייר, מהביולוגים האבולוציונים המובילים במאה ה-20, הטוען כי בבואנו לחקור את האבולוציה יש לקחת בחשבון גורמים כגון בידוד מבחינת היתרבות. גם קרלטון קון (Carleton Coon), בספרו החשוב משנת 1962: "מקור הגזעים" (The Origin of Races), טוען לקיומם של גזעים ואף מכיר בחלוקת הגזע הקווקזי לתתי גזעים.

ביקורת, היסטוריזציה והבניה חברתית של מושג ה"גזע"

את הביקורת על השימושים השונים במונח "גזע", ובעיקר כנגד "האסכולה הביולוגית", ניתן לחלק באופן גס לביקורת "פנימית", המכירה בקיומם של גזעים אך מייחסת לקיום זה משמעות שונה, אשר הושמעה בעיקר, אך לא רק, לפני מלחמת העולם השנייה; סוג שני של ביקורת מצביע על כשלים מתודולוגיים באופן ייצור הידע המדעי אודות גזעים; ולבסוף, ביקורת הכופרת בעצם ממשות המושג "גזע", ועל אף שהיו מי שהעלו טענות אלו כבר במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, הרי שביקורת זו הפכה למרכזית רק במחצית השנייה של המאה ה-20.

ביקורת "פנימית"

ביקורות על גזענות מדעית, על תורות גזע שונות ובכלל על רעיון ייחוס היררכיה כלשהי לגזעים במין האנושי התמקדה, לרוב, באחת משלוש טענות: ראשית, על ידי ייחוס תכונות חיוביות לקטגוריות שאינן אירופאיות, כמו מושג הפרא האציל. שיטת טיעון זו קיבלה את הקשר שבין תכונות וכישורים לגזעים, אולם כפרה במשמעות הקשר וייחסה לגזעים השונים תכונות וערך מוסרי אחר; שנית על ידי טענה להשפעת דטרמיניזם סביבתי ליצירת השונות האנושית, ובכך להניח כי שינוי גאוגרפי עשוי להשפיע, ולו לאחר מספר דורות, על מאפיינים המשמשים לסיווג גזעי. טענה זו התמקדה, אם כך, בשאלת משקל התורשה לעומת המרכיבית הסביבתיים; ושלישית בטיעונים תאולוגיים המצביעים על גנאלוגיות תנ"כיות כמקור לשוויון בין הגזעים.
כאמור, על אף שהחלוקות הראשוניות של האנושות לגזעים על פי אמות מידה ביולוגיות לא טענו להיררכיה בין הקטגוריות הגזעיות, הרי שהתפתחות השימוש המושג לקראת סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הובילו להיווצרותן של תורות גזע שונות. כתוצאה מכך נוצרו תאוריות גזע חלופיות, שעל אף שהן מכירות בקיומם של גזעים, הם מייחסות לקיום זה משמעות אחרת, אינקלוסיבית ולא אקסקלוסיבית.
בשנת 1925 פרסם המקסיקני חוסה וסקונסלוס קלדרון את ספרו החשוב "הגזע הקוסמי". בספרו טבע וסקונסלוס את המונח הגזע הקוסמי, אשר ייחס את המידות התרומיות של המקסיקנים למוצאם הגזעי המעורב. לדידו של וסקונסלוס עירוב הגזעים היה מקור להשבחה, ולא להתנוונות, כפי שמקובל היה לטעון באותם הימים.
בשנת 1933 פרסם הסוציולוג הברזילאי החשוב ז'ילברטו פריירה את ספרו רב ההשפעה הבית הגדול ומגורי העבדים. בספרו זה תרם פריירה רבות למיתוס קיומה של דמוקרטיה גזעית בברזיל. רעיון הדמוקרטיה הגזעית הכיר, אמנם, לא רק בקיומם של גזעים אנושיים, אלא גם בעליונותו של הגזע הלבן, אולם בדומה לרעיון "הגזע הקוסמי" של וסקונסלוס הוא ראה בנישואי התערובת תופעה חיובית ובעירוב הגזעים כתוצאה רצויה.

ביקורת מתודולוגית

כבר במהלך שנות ה-20 החלה להישמע ביקורת על אופן ייצור הידע המדעי אודות הבדלים בין הגזעים האנושיים. תחילה הופיעה הביקורת המתודולוגית, אשר הראתה, למשל, כי מבחני מנת משכל שונים לא היו אלא מבחנים שמדדו בקיאות ברקע תרבותי מסוים. כך, מהגרים חדשים הוציאו בעקביות ציונים נמוכים יותר ממקומיים ותיקים. תוצאות אלו יוחסו בידי הבוחנים למוצא גזעי, אולם לטענת מבקריהם הן שיקפו את דעותיהן המוקדמות יותר מאשר את הממצאים.
דוגמה לבעיה מתודולוגית אחרת ניתן לראות בביקורת על השימוש בסולם הכרומטי של פון לושאן, שיטה שהייתה נפוצה למדי במחצית הראשונה של המאה ה-20 במחקרים מדעיים על גזע. בשיטת מדידת צבע העור זו התגלו בעיות, שכן התוצאה הייתה בלתי עקבית, כתוצאה משיקול דעת סובייקטיבי של כל מתבונן.
בו בזמן החלה לגבור בהדרגה השפעתו של האנתרופולוג התרבותי פרנץ בועז. בועז הצביע על כשלים מתודולוגיים אלו ואחרים, וביקר את אנשי האסכולה הביולוגית כמי שדעותיהם הפוליטיות והאידאולוגיות משפיעות על מסקנותיהם יותר מאשר אבחנותיהם. היו אלו זרעי הספק במידת מדעיותה של "האסכולה הביולוגית".

היסטוריזציה והבניה חברתית

עם עליית האידאולוגיה הנאצית החל ממחצית שנות ה-30 התפרסם מספר לא מבוטל של עבודות בידי מדענים שביקרו את השימוש ב"גזע" להצדקת פוליטיקה של "עליונים" ו"נחותים." אחד החשובים שבפרסומים אלו היה ספרם של ג'וליאן האקסלי (Huxley) ואלפרד האדון (Haddon) משנת 1935 שנקרא "אנו האירופאים: סקר אודות בעיות 'גזעיות'" (We Europeans: A Survey of "Racial" Problems). בספרם זה טענו האקסלי והאדון כי גנטיקה של אוכלוסיות מאפשרת הגדרה מוגבלת ביותר של גזעים, במקרה הטוב. ספר פופולרי נוסף היה "גזעי המין האנושי" (The Races of Mankind) מאת רות בנדיקט (Benedict) וג'נה ולטפיש (Weltfish) בו טענו המחברים כי על אף קיומם של הבדלים גזעיים מסוימים, אלו היו שטחיים בלבד, אשר לא הצדיקו פעולה פוליטית כל שהיא.
אחרי מלחמת העולם השנייה, בה נחשפו לעיני כל התוצאות הנוראות של יישומה של תורת הגזע הנאצית ושואת היהודים, גברה הביקורת על תורות הגזע השונות בפרט ועל הגזענות המדעית בכלל. לאחר המלחמה החל תהליך עולמי של דה-קולוניזציה שתרם גם הוא לערעור על העליונות האירופית ולבחינה מחדש של יסודות הקולוניאליזם. בשנת 1952 פרסם קלוד לוי-שטראוס, אנתרופולוג צרפתי, את ספרו "גזע והיסטוריה" (Race and History). מעל דפי הספר העביר לוי-שטראוס ביקורת על התפיסה הביולוגית של הגזע וקרא לקידום יחסיות תרבותית, גישה המבקשת לבחון וללמוד קבוצות אנושיות ללא שיפוט ערכי.
לפי הגישה התרבותית לגזע, לו ניתן היה לבודד את מרכיב הגזע לחלוטין, כלומר ליצור סביבה בה כל התנאים זהים להוציא את הגזע, הרי שבני כל הגזעים היו גדלים ומתפתחים בה בצורה דומה למדי. למשל, לו תינוק אירופאי, בן ל"גזע הקווקזי" היה מוחלף מיד עם לידתו וגדל בקרב צאצאיהם של עבדים אפריקנים בברזיל, הרי שהוא היה מגלה את אותם כישורי מקצב ותנועה כמוהם. ילדים להורים נבערים ואנלפבתים יכולים באמצעות השכלה להגיע להישגים מופלאים, ללא כל קשר לגזעם.
בארצות הברית הביא מאבקם של האמריקאים-אפריקאים כנגד ההפרדה הגזעית ולמען זכויות האזרח לשינוי עמוק בסוציולוגיה של האקדמיה שבא לידי ביטוי בכניסת נשים ובני מיעוטים אתניים שונים למוסדות אלו. בו בזמן הובילו אירועי שנות ה-60 הסוערות למגמות חדשות באקדמיה בכלל, ועם התבגרות אותו הדור והתבססותו באקדמיה התפתחו תאוריות ביקורתיות כגון פוסט מודרניזם, פוסט סטרוקטורליזם ודקונסטרוקציה. מכלול שינויים אלו פתחו פתח לביקורת חדשה וחריפה יותר על מושג הגזע, אשר לא התמקדה, כבעבר, בערכם או בתכונותיהם של גזעים שונים, אלא כפרה בעצם קיומם של גזעים בכלל. ביקורת זו מתמקדת בכשלים עקרוניים בהגדרת גזע מחד, ובהיסטוריזציה והצבעה על ההבניה החברתית של מושג הגזע מאידך.
בסוף שנות ה-70 היה זה מישל פוקו אשר טען כי גזע במובנו הביולוגי אינו ממשות אותה מגלים המדענים, אלא תוצר של השיח המדעי. בספרו "יש להגן על החברה" (Society Must be Defended) איתר פוקו את שורשי השיח ההיסטורי והפוליטי אודות "מאבק גזעי" למהפכה המהוללת של שנת 1688 באנגליה ובצרפת. לטענתו, במהלך עימות זה ערכים פוליטיים יוחסו לקבוצות מוצא שונות, כגון סקסונים, נורמנים, פרנקים ואחרים. כך נוצרה "היסטוריה עממית" המבוססת על זהות אתנית, בניגוד לשיח החוקי והפילוסופי הקלאסי אודות ריבונות. באנגליה נעשה שימוש בתפיסה זו לתבוע זכויות טבעיות ולהתנגד למלוכה. גם בצרפת נעשו שימושים שונים באותו השיח. במהלך המאה ה-19, טוען פוקו, התפתח השיח הקיים בשני כיוונים שונים. מחד השתמשו מרקסיסטים בשיח ההיסטורי והפוליטי והחליפו את המושג המהותני "גזע" במושג ההיסטורי והחברתי של מאבק מעמדי. מאידך, אומץ מושג הגזע בסוף המאה ה-19 בידי ביולוגים ואאוגניקאים גזעניים, שנתנו לו את המשמעות המודרנית של "גזע ביולוגי", שבתורו השתלב ב"גזענות מדינתית." העתקה זו של השיח מהווה את אחת מאבני היסוד בהגותו של פוקו: השיח אינו תוצאה של הנושא שנידון, נהפוך הוא, ה"נושא" מובנה בידי השיח. 
בשנת 1990 לקחה ברברה פילדס את הביקורת אודות השימוש במושג הגזע צעד נוסף קדימה. לטענתה, לא רק שלגזע אין קיום ביולוגי ממשי, והוא אינו אלא תוצאה של הבניה חברתית, אין לו גם קיום עצמאי משלו כמושג בעל היסטוריה. לשיטתה של פילדס החשיבה בקטגוריות של גזע אינה אלא אמצעי להסביר ולהצדיק מציאות של ניצול ושיעבוד. לדידה לא רק שהקטגוריזציה לגזעים, ולמעשה ייחוס תכונה זו לאפריקנים בלבד, שימשה להצדקת העבדות במציאות היסטורית בה בני אדם שועבדו לחלוטין לשם הפקת רווח מכוח עבודתם, אלא שגם בהווה חשיבה בקטגוריות שכאלו אינה אלא אמצעי להשלטת סדר במציאות חברתית מורכבת. למונח גזע אין קיום משל עצמו, והוא ממשיך להיות רלוונטי משום שמשתמשים בו, גם אם מתוך כוונות נאצלות. כך גם הבורים, הגזענים ואנשי האקדמיה חוקרי הניצול והאפליה הגזעית כולם כאחד חוטאים בהסתמכותם על אותן הנחות מוקדמות בדבר קיומם של גזעים.

שונות גנטית ברמת החלבון והרצף הגנטי

עם התקדמות מדע הגנטיקה בעשורים האחרונים של המאה ה-20, בעיקר עם התקדמות פרויקט גנום האדם, ובמיוחר לאחר סיומו בשנת 2003, הועמדו לרשות המדע כלים חדשים לסיווג האנושות לקבוצות אשר חבריהן קרובים מבחינה גנטית אלו לאלו. היה זה ליוונטין (Lewontin) שכימת לראשונה את השונות הגנטית בין ובתוך קבוצות אנושיות שונות בשנת 1972. מחקרו התמקד ברמת החלבון ובדק שונות גנטית לפי 17 מקטעים גנטיים שונים בקרב שבע קבוצות אנושיות: חמשת הגזעים שהגדיר בלומנבאך, להם הוסיף את האוסטרלים ואת הדרום אסיאתים כשתי קבוצות נוספות. המחקר העלה כי ברמת החלבון, השונות בין שבע הקבוצות הייתה קטנה מ-10% מכלל השונות הגנטית בקרב המין האנושי כולו. ממחקרו הסיק ליוונטין כי לחלוקת האנושות לגזעים אין משמעות גנטית או טקסונומית. מסקנתו זו נתונה הייתה לביקורת חריפה שהתמקדה בשאלה האם נכון לבחון את השונות הגנטית בחלבונים דווקא, שכן רק חלק קטן מכלל המטען הגנטי האנושי, ה-DNA, מתרגם לחלבונים. מחקרים מאוחרים יותר אישרו את ממצאיו של ליוונטין בנוגע לחלבונים.
על אף הביקורת על ליוונטין הופיע המחקר הגלובלי הראשון על שונות ב- DNA רק כרבע מאה מאוחר יותר. בשנת 1997 בדקו ברבוג'אני (Barbujani) ועמיתיו את השונות הגנטית של 16 קבוצות אוכלוסייה, בהתבסס על 109 מקטעי DNA שונים. קבוצות האוכלוסייה שנבדקו נבחרו במכוון מכל רחבי העולם, תוך הימנעות מבחינת אוכלוסיות השוכנות באזורים גאוגרפיים מתווכים בין אוכלוסיות, זאת על מנת להגדיל את השוני בין הקבוצות הנבדקות. המחקר העלה כי בקרב חברי אותה קבוצה קיימת שונות גנטית גדולה ביותר. כן נצפתה שונות מובהקת בכשליש מהמקטעים בין אוכלוסיות השוכנות ביבשות שונות. מחקרים דומים נוספים נעשו בעקבות זה הראשון ומכולם עולה אותה המסקנה. ברבוג'אני עצמו ניסח את הממצאים כך: "אם נקבע שרירותית את המספר 100 כמייצג את השוני הגנטי הממוצע בין שני בני אדם המרוחקים זה מזה עד מאוד, השוני בין בני חברי אותה הקבוצה יהיה בסביבות 85, ולא 10 או 40, כמו שנראה כי הגדרות מוקדמות יותר לגזע רמזו.

שונות גנטית במרחב הגאוגרפי

השונות הקטנה בין קבוצות והשונות הגדולה בתוך קבוצות אין משמעותה שהקבוצות אינן נבדלות זו מזו. גם השונות בתוך הקבוצות וגם השונות ההדדית ביניהן, מובהקות מבחינה סטטיסטית. המחקר העולמי מראה כי הן תדירויות של אללים והן מקטעי DNA משתנים בצורה שאינה מקרית במרחב, כשהם יוצרים לעיתים קרובות מדרגים לרוחבן של יבשות שלמות. בנוסף, ניתן לזהות שינוי גנטי חריף, או גבולות גנטיים, במקביל למחסומי הגירה שונים, בין אם טבעיים (רכסי הרים, ימים או אוקיינוסים), ובין אם תרבותיים (ובמיוחד גבולות בין שפות). עם זאת לעיתים רחוקות גבולות גנטיים אלו תוחמים קבוצה אנושית מסוימת. כך גם איתורו של גבול גאוגרפי ברור בו מסתיימת קבוצה אחת ומתחילה אחר אינו אפשרי.

שונות גנטית בבני אדם לעומת בעלי חיים אחרים

לאור הממצאים אודות השונות הגנטית הנמוכה בין קבוצות אנושיות שונות והשונות הגנטית הגבוהה בתוך קבוצות שונות, ממצאים שהביאו, כאמור, מספר חוקרים להסיק כי מבחינה גנטית אין קיום לגזעים בקרב בני אדם במובן בו נהוג היה להגדירם על פי בית מדרשה של האסכולה הביולוגית במחצית הראשונה של המאה ה-20, נשאלת השאלה במה שונים בני האדם משאר בעלי החיים, אם בכלל.
מחקרים שונים, אם כי לא רבים, הראו כי אכן המצב בקרב בני אדם ייחודי, וכי המין האנושי הוא אחיד למדי, באופן יחסי. כך, למשל, זבוב הפירות, הדרוזופילה מסוג ה- Drosophila pseudoobscura מגלה שונות גנטית בנוקלאוטידים שלו ברמה העולה פי-10 מזו של בני אדם. השוואת השונות הגנטית בקרב בני אדם לזו בקרב 12 יונקים גדולים וניידים ביותר העלתה כי שניים בלבד, בופלו מזרח אפריקני וסוג של אנטילופה קניתית, הראו שונות גנטית נמוכה יותר מבני אדם. חשוב לציין כי שני בעלי חיים אלו אינם מצויים על פני העולם כולו, כבני האדם, אלא מצויים באזורים גאוגרפיים מוגבלים. כל שאר המינים שנבחנו, ביניהם פילים, צבאים וזאבים מצויים, הראו שונות גנטית גבוהה, או אף גבוהה ביותר, בין קבוצות בתוך המין, או בין גזעים.
מחקר שבדק שונות גנטית בגנום המיטוכונדריאלי בקרב חמישה סוגים של הומינואידים (דמויי אדם) ובני אדם התגלה כי השונות הקטנה ביותר הייתה בקרב בני אדם ובקרב שימפנזה ננסי, המתגורר גם הוא בשטח גאוגרפי מוגבל. מאידך, שימפנזה מצוי, אורנגאוטן ובמיוחד גורילה הראו שוני גנטי גדול ביותר. למעשה, השוני הגדול ביותר שנחקר עד כה בגנום המיטוכונדריאלי בקרב בני אדם נמצא כבעל שונות נמוכה יותר מהשונות בקרב שני פרטים אקראיים של גורילה ממישוריה של מערב אפריקה.