google/wiki40b huggingface dataset:
דייל דייוויס

קריירה

דייוויס נבחר במקום ה-13 בדראפט 1991 על ידי האינדיאנה פייסרס, שם בילה את 9 שנותיו הראשונות בליגה. במהרה, מצא עצמו דייוויס בעמדת הפאוור פורוורד הפותח של הקבוצה והיה לבורג חשוב בהצלחה הפייסרס של אמצע שנות ה-90. לרוב, רשם דייוויס מספרים כפולים בנקודות וכמעט גם בריבאונדים במהלך שנותיו בפייסרס, ועזב את הקבוצה כריבאונדר המוביל בהיסטוריית הקבוצה ב-NBA (הקבוצה הייתה חלק מליגת ה-ABA לפני הצטרפותה לליגת ה-NBA).
בעונת 1999-2000 נבחר דייוויס לשחק במשחק האולסטאר, בו רשם 4 נקודות ו-8 ריבאונדים. בנוסף, הגיעה אינדיאנה בעונה זו לראשונה בתולדותיה, לגמר ה-NBA. לאחר עונת השיא ב-2000, החליטו בפייסרס לבנות קבוצה צעירה יותר, אז נשלח דייוויס לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה לג'רמיין אוניל וג'ו קליין. במהרה הפך אוניל הצעיר לשחקן הבולט במועדון. דייוויס נשאר 4 עונות בפורטלנד, שם רשם מספרים דומים לאלה שרשם באינדיאנה, בסביבות ה-8 נקודות ו-8 ריבאונדים למשחק. בפורטלנד שיחק 313 משחקים, מהם פתח בחמישייה 235 פעמים.
ב-20 ביולי 2004, העבירו פורטלנד את דייוויס יחד עם דן דיקאו לגולדן סטייט ווריורס בתמורה לניק ואן אקסל. ב-24 בפברואר 2005, הועבר דייוויס שוב, יחד עם הגארד ספידי קלקסטון לניו אורלינס הורנטס בתמורה לגארד בארון דייוויס. דייוויס שוחרר מהקבוצה זמן קצר לאחר שהגיע אליה. אז, ב-4 במרץ אותה שנה, חתם שוב בקבוצתו המקורית - אינדיאנה פייסרס.
בעונת 2004-05, שיחק באינדיאנה 25 משחקים, בכולם פתח בחמישייה בשל פציעתו של כוכב הקבוצה, ג'רמין אוניל. אז רשם בפייסרס 6.9 נקודות, 8.9 ריבאונדים ו-1.32 חסימות בממוצע והציג משחק קשוח וחזק, מה שאפיין אותו בשנותיו הטובות. הרבה האמינו כי תרומתו של דייוויס בהיעדרו של אוניל, עזרה לפייסרס להשאר במיקום גבוה יחסית, ואכן סיימו הפייסרס במקום ה-6 במזרח וכך הרוויחו את מקומם בפלייאוף.
בקיץ 2005 חתם דייוויס על חוזה לשנתיים בדטרויט פיסטונס.
בתחילת אוגוסט 2006, הומם דייוויס על ידי שוטרים בשוקר חשמלי במלון במיאמי. משטרת מיאמי עצרה אותו בגין תקיפת שוטר, הפרת סדר והתנגדות למעצר. לפני תחילת ההליכים נגדו, הכחיש דייוויס את גרסת המשטרה נגדו ואמר כי יגיש תביעה בשל גרסה שקרית על האירוע בו כביכול היה מעורב.
יחסי אנדורה–שווייץ

היסטוריה

נסיכות אנדורה והקונפדרציה ההלווטית כוננו את היחסים הרשמיים והקונסולריים שביניהן במהלך שנות השישים, עם כריתת הסכם המעבר החופשי שבין המדינות ב-30 בנובמבר 1961. ב-1979 האמינה שווייץ את הקונסוליה שלה במרסיי שבצרפת הסמוכה על אנדורה.
ב-1995 כוננו בין שתי המדינות יחסים דיפלומטיים והקונסוליה שבמרסיי הפסיקה לשמש כקונסוליה לאנדורה אלא שגרירות שווייץ במדריד. האזרחים האנדורים יכולים לקבל שירותים קונסולריים גם בקונסוליה הכללית שמחזיקה שווייץ בבירת חבל קטלוניה, ברצלונה.

שווייצרים באנדורה

לפי מפקדי האוכלוסין, בסוף שנת 2016 התגוררו באנדורה 87 אזרחי שווייץ.
נווה הדסה

נְוֵה הֲדַסָּה הוא כפר נוער באזור השרון ליד נתניה, צמוד לקיבוץ תל יצחק, בתחום המועצה האזורית חוף השרון.
המוסד הוקם בשנת 1949 על ידי הארגונים "עליית הנוער", "ארגון נשות הדסה", קיבוץ תל יצחק וארגון "יסודות". הוא נועד לקלוט את הנוער והילדים שבאו עם שארית הפליטה מאירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הכפר כולל פנימיה ובית ספר לנוער בכיתות ז'-י"ב. בשלב מאוחר יותר החלה גם בקליטת חניכים עולים ממדינות אמריקה הלטינית כגון פרו, ארגנטינה וקובה, מחבר המדינות ומצרפת.
בכפר משק חי מפותח שבו מטפחים בני הנוער את בעלי החיים ומטפלים בהם. בעבר עבדו תלמידי התיכון, בענפי המשק השונים, בקיבוץ תל יצחק.
Yellow (שיר)

רקע

בזמן כתיבת השיר, כריס מרטין לא הצליח למצוא את המילים הנכונות. הוא חשב על מילה מסוימת שתהיה מילת מפתח בשיר, על מנת להתאים את הקונספט של השיר. הוא הסתכל מסביב לאולפן ההקלטות ומצא ספר טלפונים של "דפי זהב" (Yellow Pages), שבמקרה היה קרוב אליו. מאוחר יותר קרא מרטין לשיר "Yellow" כהתייחסות לספר. בראיון שבו מרטין נשאל על השיר הוא התלוצץ ואמר "ביקום חלופי השיר הזה יכול היה להיקרא 'פלייבוי'". באותו לילה שסיימה הלהקה לכתוב את השיר, היא הלחינה אותו במהירות והקליטה אותו.
מחוז ברום

היסטוריה

כאשר נוסדו המחוזות בפרובינציית ניו יורק בשנת 1683, מחוז ברום הנוכחי היה אז חלק ממחוז אלבני. זה היה מחוז ענקי שכלל את החלק הצפוני של מדינת ניו יורק ואת מדינת ורמונט של היום. במהלך השנים גודלה של מחוז אלבני קטן ואפשר להקמת מחוזות קטנים יותר. בשנת 1806 מחוז ברום התפצל ממחוז טיוגה וכך נוסד.

דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, היו במחוז 200,536 אנשים, 80,749 משקי בית ו-50,225 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 110 נפש לקמ"ר
מסרשמיט

היסטוריה

בשנת 1927 הצטרף פרופסור וילי מסרשמיט לצוות המתכננים של "המפעל הבווארי למטוסים", שם קידם את רעיונו ל"מבנה קל משקל" המאחד מספר חלקים נושאי עומס לחלק מבני יחיד החוסך משקל ונפח, ומביא לביצועים משופרים. המטוס הראשון שהעמיד תפיסה זו במבחן היה ה-Bf 108 טייפון, מטוס ספורט שקבע שיאים רבים. על סמך הצלחה זו הוזמנה החברה בשנת 1935 לתחרות תכנון מטוס הקרב העתידי של הלופטוואפה, תחרות בה זכתה עם דגם ה- Bf 109.
מאז הזכייה הפך וילי מסרשמיט לחביב המשטר הנאצי, גם בשל כישוריו הפוליטיים ומיקום מפעליו בדרום גרמניה, הרחק ממקבצי התעשייה המסורתיים בצפון. מסרשמיט AG נוסדה כחברה עצמאית ב- 11 ביולי 1938. וילי מסרשמיט מונה ליו"ר הדירקטוריון ומנהל בפועל. לאחר תאריך זה, כל המטוסים צויינו באותיות ME (האותיות הראשונות בשם "מסרשמיט") במקום BF (שציין "Bayerische Flugzeugwerke", המפעל הבווארי למטוסים).
במהלך שנות המלחמה, הייתה מסרשמיט ספקית מטוסי הקרב העיקרית ללופטוואפה. מטוסי ה- Bf 109 וה- Bf 110 היוו את עיקר הכוח האווירי, בחציה הראשון של המלחמה. דגמים נוספים הוזמנו ובהם דאון התובלה מסרשמיט Me 321 (ענק) האדיר, וגרסתו משושת המנועים Me 232.
במחצית השנייה של המלחמה, התרכז מסרשמיט בעיקר בפיתוח מטוסי סילון, ובהם מטוס הקרב הסילוני המבצעי הראשון Me 262 שוואלבה (סנונית), ומטוס הקרב הרקטי היחיד ששרת אי פעם בחיל אוויר כלשהו, ה-Me 163 קומט (כוכב שביט). המטוסים נבנו על ידי עובדי כפייה מבין אסירי מחנות ריכוז, בעיקר מאוטהאוזן. 
למסרשמיט היו גם כמה תכנונים כושלים, ביניהם ה- Me 210, יורשו של ה-110, אסון תעופתי שכמעט הביא לפירוקה הכפוי של החברה. בעיות התכנון שלו נפתרו ב- Me 410 הורניס (צרעה), אך מספר קטן של מטוסים מדגם זה יוצר שכן הדגש הושם על דגמי ה- Me 262.
עם תום מלחמת העולם השנייה, לא הורשתה החברה לייצר מטוסים, ועל כן פנתה ליצור מכונית תלת גלגלית בתצורת "בועה" בשני דגמים: מסרשמיט KR175 ומסרשמיט KR200. בשנות החמישים רכשה חברת אם איי ואל האיטלקית ידע ממסרשמיט שאיפשר לה לבנות אף היא אופנועים ומכוניות תלת גלגליות, אם איי ואל גם אימצה את סמלילה של מסרשמיט לתוך הסמליל שלה.
בשנת 1968 התמזגה מסרשמיט AG עם חברת בולקוב, ושנה לאחר מכן צורפו גם עסקי התעופה של בלום אונד פוס. החברה המאוחדת מסרשמיט־בולקוב־בלום, נרכשה על ידי Daimler-Benz Aerospace AG בשנת 1989, וחדלה להתקיים.
Libxml2

libxml2 היא ספריית תוכנה לניתוח מסמכי XML.
פיתוח התוכנה נעשה במקור בשביל מיזם GNOME, אך ניתנת לשימוש גם בתוכנות אחרות. התוכנה תחת רישיון MIT.
libxml2 נכתבה בעיקר בשפת C, אך גם בשפות נוספות. ניתן לגשת אל התוכנה באמצעות מודול של שפת פרל בשם XML::LibXML, קוד ה-libxml2 נחשב לנגיש כיוון שהוא משתמש בספריות של ANSI C בלבד.
ג'ון וייט (שחקן קנדי)

ביוגרפיה

לווייט יש אח בשם קווין ושתי אחיות בשם אנדראה וסטפנה. הוא משתמש לפעמים בשם ג'וני וייט.

קריירה

בשנת 2009 שיחק לצד רוב שניידר בקומדיית הנעורים "דובדבן פרוע" בבימויה של דנה לוסטיג. ב-2011 שיחק בסרט "צעצוע של ילד" לצד סיימון רקס.  
בשנת 2017 שיחק בסרט האמריקאי-קנדי "בדסוויל" לצד רוברט נפר.
וינטר גורדון

ביוגרפיה

דיאנה איב פריז גורדון נולדה ב-25 באוגוסט 1985, בקווינס, בניו יורק שבארצות הברית. בהמשך, היא גדלה בדרום ג'מייקה שבקווינס. גורדון החלה לשיר עוד כשהייתה צעירה ולעסוק בכל הקשור לעולם המוזיקה.
בגיל 15 סיימה גורדון לכתוב את שירה הראשון, "Daddy's Song".

קריירה

בשנת 2010 הוציאה גורדון את מיני-האלבום הראשון שלה, The First Dance. שנה לאחר מכן, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, With the Music I Die. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים; "Dirty Talk", "Til Death", "Buy My Love" ו-"Still Getting Younger". השיר "Dirty Talk" זכה להצלחה עולמית ואף כבש את פסגת מצעד המוזיקה האוסטרלי. בין היתר, כבר השיר את פסגת מצעד שירי הדאנס של בילבורד, ואף זכה לתואר פלטינה משלושת באוסטרליה.
את מיני-האלבום השני שלה, Human Condition: Doleo, הוציאה גורדון בשנת 2012. שנה לאחר מכן הוציאה את מיני-האלבום השלישי שלה, Human Condition: Doleo. בשנת 2015, הוציאה את מיני-האלבום הרביעי שלה, Five Needle. שלושת מיני-האלבומים הללו זכה להצלחה נאה בעולם. בשנת 2016, הייתה גורדון לחלק מכותבי ומפיקי האלבום Lemonade, של ביונסה. היא לקחה חלק בכתיבת השירים "Sorry", "Don't Hurt Yourself" ו-"Daddy Lessons".
בשנת 2018 הוציאה גורדון את המיני-אלבום החמישי שלה, Pure.
זכויות האדם באיראן

מצב זכויות האדם ברפובליקה האיסלאמית של איראן מבוקר לעיתים קרובות הן על ידי גופים פנים-איראניים והן על ידי גופים חיצוניים. המבקרים הם בדרך-כלל ארגוני זכויות אדם, סופרים, ארגונים חוץ ממשלתיים, ואזרחים מן השורה. איראן אף מגונה כמעט מדי שנה, על ידי העצרת הכללית של האו"ם וועדת האו"ם לזכויות אדם, עקב הפרות זכויות אדם והחלטות שקיבלה הממשלה בנושא.
הביקורת הנמתחת על ממשלת איראן היא גם על הגבלות ועונשים הניתנים בעקבות עבירות על החוקה האסלאמית של הרפובליקה, וגם על פעולות שאינן קשורות לאסלאם, כעינויים, אונס, ורצח של אסירים פוליטיים, וכן הכאתם ורציחתם של מתנגדי המשטר על ידי אזרחים אחרים.
רוב הביקורת נסובה על פעילויות באיראן החורגות מתקני זכויות אדם בינלאומיים, כענישה על "פשעים ללא קורבנות" (לדוגמה ניאוף והומוסקסואליות), ענישה שאינה מידתית, הענשת קטינים מתחת לגיל 18, הגבלת חופש הדיבור והעיתונות ובכלל זה מאסר עיתונאים, אי שיויון מובנה בחוקת המדינה בענייני דת ומין, ובכלל כך רדיפת המיעוט הבהאי ומניעת זכויות בסיסיות מנשים והדרתן.
הסיים הגדול

הסיים הגדול, קרוי גם סיים ארבע השנים (בפולנית: Sejm Wielki או Sejm Czteroletni; בליטאית: Didysis seimas או Ketverių metų seimas) היה סיים (פרלמנט) של האיחוד הפולני-ליטאי שפעל בוורשה בין השנים 1788–1792. מטרתו הייתה להשיב את ריבונות האיחוד ולבצע רפורמות פוליטיות וכלכליות.
ההישג הגדול ביותר של הסיים היה אימוץ חוקת 3 במאי 1791, אשר לעיתים מתוארת כחוקה הלאומית הראשונה של אירופה המודרנית, והחוקה השנייה בעולם, לאחר חוקת ארצות הברית. חוקת פולין נועדה לתקן את הליקויים הפוליטיים המתמשכים באיחוד הפולני-ליטאי ובמערכת דמוקרטיית האצילים. החוקה הציגה שוויון פוליטי בין בני המעמד הנמוך לבני האצולה והעניקה לאיכרים את הגנת הפרלמנט.
סן אנג'לו

היסטוריה

במאה ה-17 היא קיים במקום בו נמצאת סן אנג'לו מיסיון ספרדי פרנציסקני שלא האריך ימים.
מקור ההתיישבות הוא במבצר פורט קונצ'ו שהוקם ב-1867, כחלק ממערך מבצרים שהוקם באותה תקופה כדי להגן על אזורי הספר בארצות הברית. כעבור מספר שנים אדם בשם ברת'ולומיו דה-ויט ייסד בקרבת המבצר כפר והוא קרא לו "סנטה אנג'לה" (באופן מילולי בספרדית: "אנג'לה הקדושה") כהוקרה לאשתו, קרוליינה אנג'לה. בהמשך השם עוות ל"סן אנג'לה", שם שגוי מבחינה דקדוקית ספרדית ומשמעו "אנג'לה הקדוש", ולאחר התעקשות של שירות הדואר של ארצות הברית השם שונה ב-1883 ל"סן אנג'לו", הגרסה הזכרית של השם אנג'לה, כדי למנוע את השגיאה הדקדוקית.
בערך באותו זמן סן אנג'לו הפכה לבירת מחוז טום גרין, וכמו כן היא הפכה למרכז תחבורתי אזורי בעקבות מסילות שנסללו דרכה. בתחילת המאה ה-20 התגלו באזור מצבורי נפט, דבר שתרם לגדילתה של העיר.

כלכלה

כלכלת העיר מסתמכת על הפקת נפט, חקלאות, גידול מקנה ומגזר השירותים.

חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, ביניהם אוניברסיטת המדינה אנג'לו.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה האזורי סן אנג'לו, המציע טיסות אל נמל התעופה הבינלאומי דאלאס פורט וורת'.
מיקשה סאבולצ'י

קריירה

תחילה למד לרבנות, אבל נמשך יותר לכתיבה עיתונאית. בסיום לימודיו, הפך למורה פרטי בבית משפחה יהודית עשירה בעיירה היידושאמשון. שם כתב כמה מאמרים לעיתון עברי ותרגם טקסטים עבריים להונגרית. בתחילת משפט עלילת טִיסַאֶסְלַר, כתבותיו שפורסמו על בעיתון "המפקח של דברצן" משכו את תשומת לבם של כמה עיתונים בבודפשט בירת הונגריה. הוא הפך לכתב מקומי שלהם ושלח דיווחים מפורטים במהלך כל המשפט. במאמריו הגן בלהט ובמאמרים נלהבים על היהודים בני דתו נגד האשמה של עלילת הדם, עד כדי שהעמיד בסכנה גם את חייו. חלק מן העיתונות האירופית התעדכנה על המקרה ועל מהלך המשפט על סמך מאמריו שפורסמו ב"פסטר לויד", עיתון שהופיע בבודפשט בשפה הגרמנית. בשנת 1884 ערך את היומון העברי היהודי "Jüdische Pester Zeitung", שהודפס באותיות עבריות ובשנת 1886 רכש כתב עת יהודי ושבועון חברתי בשם "שוויון", שאותו ערך עד מותו.
בשבועון שלו הביע את דעתו, כי אין להתייחס ליהדות כאל גזע, אלא כאל זרם דתי בהונגריה, אך בה בעת ניסה להפיץ את הרוח ההונגרית בחיי הדת של היהדות ההונגרית. סאבולצ'י עמד מאחורי ייסוד וארגון "החברה הספרותית היהודית-הונגרית" שקמה עקב מאמציו הרבים. לאחר מותו בנו לאיוש סאבולצ'י לקח לידיו והמשיך את עריכת השבועון. מיקשה סאבולצ'י ערך וכתב חלקית את הספר בן ששה הכרכים בשם "תולדות היהודים"                 (1908-1909) שיצא לאור בהונגרית בשם "ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים" או בשמו המקורי דברי ימי ישראל, העיבוד להונגרית של ספרו המפורסם של היינריך (צבי) גרץ.
מיקשה סאבולצ'י הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.

עבודות

היינריך גרץ, דברי ימי ישראל עריכה בהונגרית. Heinrich Graetz: A zsidók egyetemes története I–VI. Szerk. Szabolcsi Miksa. Budapest: Phönix Irodalmi Részvénytársaság. 1906–1908
ישי אילעזרוביץ' אילעזרוב

ביוגרפיה

נולד בעיר נלצ'יק בברית המועצות (כעת ברוסיה) במשפחתו של פועל. סיים בית ספר עם שבע שנות לימוד וקורסי נהגים לאחר מכן. עבד כנהג במפעל לאפיית לחם.
התגייס לצבא האדום ב-1941. הגיע לחזית המלחמה בקרב על מוסקבה. בדצמבר אותה השנה נפצע קשות.
בקיץ 1942 קיבל עיטור עוז על עצירת טנק וורמאכט. בהמשך נלחם בקרב קורסק ובבלארוס. הצטיין בקרבות במחוז ויטבסק.
ב-4 בספטמבר אותה השנה כשהוא פצוע עוטר על פועלו בעיטור "גיבור ברית המועצות". ב-6 בספטמבר נפטר מפצעיו. נקבר ליד הכפר קירקלי במחוז באוסקה (כעת בלטביה).
צלילה חוזרת

תקציר העלילה

לוחמי הקומנדו הימי מבצעים פעולה בעומק האויב. בפעולה זו נפצע קשה יוחאי ("יוחי") ואחד הלוחמים, יואב (דורון נשר), גורר אותו לסירה אך הוא מת בידיו.
כל לוחמי היחידה ביחד עם האלמנה הצעירה מירה (לירון נירגד) והוריו של יוחי (מוסקו אלקלעי וזהרירה חריפאי) נוכחים בהלוויה שמנוהלת על ידי הרב של היחידה (ז'יל בן דוד).
מפקד היחידה הוא סגן-אלוף יוסי (יאיר רובין) והלוחמים הם יואב, עמוס (דני מוג'ה), גידי (עמי טראוב), ועמי (זאב שמשוני).
הלוחמים מגיעים לנחם את האלמנה אבל אינם יודעים איך להתייחס אליה. יואב היה הקרוב ביותר ליוחי והוא מביא לה רשמקול ובו דבריו ושירתו של יוחי. יוחי מבקש ב"צוואתו" כי תמשיך בחייה ורצוי עם אחד מלוחמי היחידה.
יואב מביא את מירה למפגש עם הורי יוחי שלא עולה יפה לאחר שהאם מתפרצת ומאשימה אותה כי לא רצתה לגור עם יוחי במושב לידם וכי היא לקחה להם את הבן.
עם הזמן מתהדקים היחסים בין מירה ליואב הרואה בכך את מילוי צוואתו של יוחי. מירה המסויגת נפתחת לאט. כאשר נודע לה כי היחידה עומדת לצאת לפעולה מסוכנת לפיצוץ סטי"ל בעורף האויב המצרי, היא מתקשרת למפקד יוסי ומבקשת ממנו להוריד את יואב מהתפקיד הקרבי. יוסי מודיע ליואב כי בפעולה הוא יהיה נהג הסירה ולא יישלח עם הלוחמים להצמיד פצצה לסטי"ל. יואב נפגע מכך ומתעמת עם יוסי ומירה אך לבסוף מסכים יוסי לשבץ את יואב כלוחם תמורת חתימה לקורס חובלים.
הלוחמים מצליחים להצמיד את הפצצות לסטי"ל אך לבסוף מתגלים והמצרים פותחים באש. עמוס נפצע ויואב מצליח לגרור אותו לסירה, הפעולה הצליחה והסטי"ל מתפוצץ.
לבסוף מתחתנים יואב ומירה אך לאחר אימון כשיואב חוזר לדירה הוא שומע את קולו של יוחי מהרשמקול ויודע שמירה עדיין לא השתחררה מיוחי. הוא לא נכנס לדירה ובאותו לילה הוא מבלה בזרועותיה של פקידת היחידה, תמי (דליה שימקו).
גרטל

גַרְטְל (מיידיש: גאַרטל, 'אבנט') הוא חגורה שנהוג לחגור על גבי הבגדים בזמן התפילה, בעיקר בקרב החסידים והנוהגים מנהגי חסידים.

המקור ההלכתי

סיבה אחת ללבישת גרטל נובעת מההלכה שיש לחצוץ בזמן התפילה בין החלק העליון של הגוף לחלק התחתון, "שלא יהא ליבו רואה את הערווה". בימי קדם היה נהוג ללבוש מעין חלוק ללא שום בגד תחתון, והיה צורך באבנט שיפריד בין החלק העליון והתחתון של הגוף.
סיבה נוספת לגרטל נעוצה בדברי התלמוד על הפסוק "היכון לקראת אלוהיך ישראל" שיש להתלבש כראוי לקראת התפילה, כולל חגירת החגורה. בהתאם לכך נפסק בשולחן ערוך: "צריך לאזור אזור בשעת התפלה אפילו יש לו אבנט שאין לבו רואה את הערוה משום הכון". 
אולם, היו מהאחרונים שכתבו שאין חובה להתפלל עם חגורה. המגן אברהם כתב: "ומי שהולך כל היום בלא חגורה אין צריך לאזור בשעת התפילה", וכך גם כתוב במשנה ברורה ובערוך השולחן. אם כי המשנה ברורה מציין כי "מדת חסידות" ללובשו אף במקרה כזה.
התייחסות הלכתית נוספת לגרטל אנו מוצאים בספר  בן איש חי, בו מצוין בהלכות תפילין, כי יש להכניס את הרצועות של התפילין לתוך האבנט, וזאת על פי הקבלה. מנהג זה נשתמר עד היום בקרב החסידים וחלק מבני עדות המזרח.

המנהג כיום

כיום, בציבור הליטאי והדתי לאומי לא נהוג ללבוש גרטל. לעומת זאת, בציבור החסידי נוהגים ללבוש גרטל לתפילה. בשנים האחרונות נפוץ הגרטל גם בקרב תלמידים במספר ישיבות ציוניות, בעיקר בישיבות החסידיות כמו תקוע, נתיבות, רמת גן, צפת, עתניאל, אורות שאול וישיבת דגל ירושלים בנחלים

טעם המנהג

לבישת הגרטל היא פעולה סמלית של הכנה לתפילה המתבטאת בהוספת מלבוש נוסף ומיוחד לתפילה. 
בגמרא מובא תפקידו הרוחני של כל אחד מבגדי הכהונה כשתפקידו הרוחני של האבנט הוא "כנגד הרהורי הלב", זוהי אחת הסיבות שחסידים הקפידו מאוד בחגירת הגרטל. רבי נחמן מברסלב כותב בספר המידות כי האבנט תיקון להרהורים (רעים), ואילו חגירת החגורה–גרטל שחגר צדיק, היא סגולה נגד הרהורים.
יש הקושרים את הגרטל בפסוק "והיה צדק אזור מתניו והאמונה אזור חלציו" (ישעיהו יא, ה), ולפיכך יש החוגרים בעת תפילה חגורה דקה נוספת על גבי הגרטל.
אבל מחולה

אָבֵל מְחוֹלָה הייתה עיר בעמק הירדן בתקופת המקרא. השתייכה לנחלת שבט יששכר.

אזכורים בתנ"ך

בספר שופטים היא מוזכרת כגבול מתחם המערכה הגדולה בין כוחות הצבא של שבטי ישראל בראשותו של גדעון לבין "מחנה מדין" - כוחות הצבא של המדינים אשר באמצעות הרעשה כבדה הוטלה בהם מהומה ולבסוף נמלטו לכל עבר: 
"וַיְהִי כִשְׁמֹעַ גִּדְעוֹן אֶת מִסְפַּר הַחֲלוֹם וְאֶת שִׁבְרוֹ וַיִּשְׁתָּחוּ וַיָּשָׁב אֶל מַחֲנֵה יִשְׂרָאֵל וַיֹּאמֶר קוּמוּ כִּי נָתַן ה' בְּיֶדְכֶם אֶת מַחֲנֵה מִדְיָן: וַיַּחַץ אֶת שְׁלֹשׁ מֵאוֹת הָאִישׁ שְׁלֹשָׁה רָאשִׁים וַיִּתֵּן שׁוֹפָרוֹת בְּיַד כֻּלָּם וְכַדִּים רֵקִים וְלַפִּדִים בְּתוֹךְ הַכַּדִּים: ... וַיִּתְקְעוּ שְׁלֹשׁ מֵאוֹת הַשּׁוֹפָרוֹת וַיָּשֶׂם ה' אֵת חֶרֶב אִישׁ בְּרֵעֵהוּ וּבְכָל הַמַּחֲנֶה וַיָּנָס הַמַּחֲנֶה עַד בֵּית הַשִּׁטָּה צְרֵרָתָה עַד שְׂפַת אָבֵל מְחוֹלָה עַל טַבָּת:" 
היא הייתה אחת מערי מחוז בממלכת שלמה אשר עליו הופקד בענא בן אחילוד, כמסופר בספר מלכים:
"בַּעֲנָא בֶּן אֲחִילוּד תַּעְנַךְ וּמְגִדּוֹ וְכָל בֵּית שְׁאָן אֲשֶׁר אֵצֶל צָרְתַנָה מִתַּחַת לְיִזְרְעֶאל מִבֵּית שְׁאָן עַד אָבֵל מְחוֹלָה עַד מֵעֵבֶר לְיָקְמֳעָם."
באבל מחולה נולד הנביא אלישע כמסופר בספר מלכים:
"וְאֵת יֵהוּא בֶן נִמְשִׁי תִּמְשַׁח לְמֶלֶךְ עַל יִשְׂרָאֵל וְאֶת אֱלִישָׁע בֶּן שָׁפָט מֵאָבֵל מְחוֹלָה תִּמְשַׁח לְנָבִיא תַּחְתֶּיךָ:"

משמעות השם

הקידומת "אבל" משמעה מישור עשיר במים ובירק רב.
תראפסידה

מאפיינים

תראפסידים היו זוחלים טורפים, הולכי על ארבע ומיטיבי רוץ, שמרפקיהם וברכיהם מופנים לכיוון הגוף בדומה ליונקים. שיניהם החלו להתגוון ונוצרו בהן התמחויות לחותכות, ניבים וטוחנות. מספר העצמות שבלסת התחתונה הצטמצם, ומבנה הגולגולת החל מתקרב לזה שמאפיין את היונקים. 
התראפסידים היו שכיחים ביותר בזמנם, אלא שבמהלך המזוזואיקון הם התמעטו עד שנכחדו, ככל הנראה עקב התפשטות הדינוזאורים, שהשתלטו על גומחות אקולוגיות רבות. צאצאי התראפסידים היו זוחלים דמויי יונקים ששרידים מועטים מהם נמצאו במרבצי מאובנים מסוף הטריאס ואילך. הם היו כמות מבוטלת יחסית בעולם החי של אותם הימים. ראשוני היונקים היו יצורים קטנים שנדחקו לגומחות אקולוגיות שבהן יכלו לשרוד בצל שלטון הדינוזאורים. 
בחלק ממינים אלה נמצאו בלסת שיניים בעלות מזרקי ארס וכנראה שהיו ארסיים וכך הרגו את טרפם.
אידרא

אידרא הוא שמם של שלושה מאמרים בספר הזוהר, אידרא דבי משכנא ובה סודות המשכן שעשה משה רבנו, אידרא רבא, ואידרא זוטא. פירוש המילה אידרא (בארמית) הוא גורן. מאמרים אלו נקראו בשם זה כיוון שבמהלך אמירתם ישבו תלמידי רבי שמעון בר יוחאי סביב רבם בצורת גורן עגולה. יש שרצו לפרש את המילה אידרא כדמיון לעצמות הדג הנקראים גם הם אידרה, ורצו לומר שכשם שכל העצמות הקטנות חוברות לעמוד השידרה כך התלמידים קשורים לרבם.

רקע


 
מאמר האידרא זוטא נאמר על פי הזוהר ביום פטירתו של רבי שמעון בר יוחאי. מאמר זה נקרא אידרא זוטא משום שהוא קצר בתוכנו בהרבה מן האידרא רבא ומשום שמספר התלמידים שהשתתפו בו, היה קטן יותר. במעמד האידרא רבא השתתפו עשרה חברים- רשב"י, בנו רבי אלעזר ועוד שמונה תלמידים, אך לקראת סוף המעמד, מתו שלושה מן התלמידים, כך שבאידרא זוטא נותרו רק שבעה משתתפים בסך הכל. אותם תלמידים שנותרו בחיים, לא משו מביתו של רבי שמעון מיום "האידרא רבא" עד ליום הסתלקותו מן העולם- "האידרא זוטא".

מנהגים

בעדות המזרח וכן אצל חלק מהחסידים נהגו ללמוד את האידרא בליל ל"ג בעומר במירון. 
בבית האבלים יש סדר לימוד שתיקן החיד"א.
נהגו כאשר אדם שהגיע לגיל שבעים או שמונים היה אוסף את בני המשפחה ועורך סדר הדרת זקנים בו קראו בין היתר את ספר האידרא.
פיגוע כביש החוף

מהלך הפיגוע

ביום שבת אחר הצהריים, 11 במרץ 1978, הגיעה לחוף מעגן מיכאל קבוצה של 11 מחבלים מהפת"ח, בסירות גומי. המחבלים יצאו לדרכם מנמל צור שלושה ימים קודם לכן.
המחבלים הגיעו לחוף שמורת הטבע מעגן מיכאל, לאחר ששהו יומיים בים ואיבדו את דרכם. שני מחבלים נוספים טבעו בדרך. בחוף פגשו המחבלים את צלמת הטבע גייל רובין שעסקה בצילומי טבע בקרבת החוף. המחבלים רצחו אותה והמשיכו בצעדה לעבר כביש החוף. סמוך לשעה 16:30 עצרו מונית שחלפה בכביש. שני מחבלים נכנסו למונית וביחד עם הנוסעים שבה החלו להתקדם דרומה לתל אביב. יתר המחבלים עצרו אוטובוס של מטיילים שהיה בדרכו לחיפה. באוטובוס היו חברי "חוג המשוטטים" של "אגד", עובדי החברה ובני משפחותיהם, שהיו בדרכם חזרה הביתה מיום טיול במערת הנטיפים.
המחבלים עצרו את האוטובוס ביריות, התפרצו פנימה ודרשו מהנהג לנסוע לתל אביב. לאחר מכן הם כפתו את ידי הגברים. במהלך הנסיעה ירו המחבלים מחלונות האוטובוס לעבר מכוניות חולפות. מהירי נהרגו ארבעה אנשים.
ליד מחלף אולגה (אז צומת מרומזר) חברו המחבלים למונית בה היו שני המחבלים האחרים. הם העלו את כל נוסעי המונית לאוטובוס והמשיכו לדהור דרומה תוך שהם ממשיכים לירות מחלונות האוטובוס לעבר כלי רכב אחרים. במהלך הנסיעה הבחינו המחבלים באוטובוס "אגד" נוסף שניסה להימלט מהם. היה זה אוטובוס "אגד" בקו 901 מתל אביב לחיפה. נהג האוטובוס, ששמע על התקפת המחבלים, הסתובב והחל נוסע במהירות דרומה. המחבלים רדפו אחרי האוטובוס עד שהצליחו לעצור אותו. נוסעי קו 901 הועלו לאוטובוס חוג המשוטטים, והם המשיכו לדהור לעבר תל אביב.
כל ניסיונות המשטרה לעצור את האוטובוס עלו בתוהו עד שלבסוף, מעט צפונית מצומת גלילות בפאתי תל אביב (מול המקום שבו שוכן כיום סינמה סיטי), ירו השוטרים בגלגלי האוטובוס והוא נעצר. בין המחבלים לבין כוחות משטרה שהיו במקום התפתח קרב יריות ארוך. חלק מהמחבלים פרץ החוצה מהאוטובוס, השאר החלו לירות לעבר הנוסעים, שניסו להימלט. לבסוף פוצצו המחבלים את האוטובוס על כל נוסעיו והוא הפך למלכודת אש גדולה. רוב נוסעי האוטובוס נהרגו, בנוסף לחייל צה"ל (יעקב פז) שהיה במקרה במקום והסתער באופן עצמאי על האוטובוס החטוף. אסף חפץ, מפקד הימ"מ, שהגיע למקום לפני הכוחות מיחידתו, ניהל קרב פנים אל פנים כנגד שישה-שבעה מחבלים, במהלכו הרג שני מחבלים ושבה אחד. חפץ נפצע במהלך הקרב ואיבד את השמיעה באוזן אחת. בזכות גילוי אומץ לב בעת הקרב, הוענק לו עיטור האומץ מטעם משטרת ישראל.
בטבח נרצחו 35 איש ונפצעו 71.
עקב חוסר ודאות באשר לגורל המחבלים שהיו באוטובוס, הוטל עוצר על יישובים באזור גוש דן ודרום השרון, ונערכו סריקות אחר המחבלים (שלא נמצאו, וכנראה נהרגו, מלבד שניים שנותרו בחיים).
בתגובה לפיגוע זה, ולפיגועים אחרים, יצאה מדינת ישראל למבצע ליטני בדרום לבנון.
הרמטכ"ל מוטה גור מינה ועדת חקירה לאירועים בראשות האלוף יונה אפרת ומפכ"ל המשטרה חיים תבורי מינה ועדת בדיקה בראשות ניצב שמואל איתן.
במקום שבו הגיע האוטובוס לסוף דרכו הוקמה ב-1982 אנדרטה לזכר הנספים, שעוצבה על ידי הפסל יצחק שמואלי, ונמצאת מערבית לכביש החוף.
שלדת האוטובוס שנהרס בפיגוע זה, ניצבת כיום במוזיאון הרכב ההיסטורי של "אגד" בחולון.
הרשות הפלסטינית מנציחה את זכרה של דלאל מוגרבי, ממובילי הכוח המפַגֵע, בשמם של בתי-ספר לבנות בעזה ובחברון. בלבנון קיוו, כי גופתה תוחזר במסגרת עסקת חילופי השבויים של אלדד רגב ואודי גולדווסר ב-16 ביולי 2008. אולם, עם סיום בדיקות הדנ"א של שרידי הגופות שהגיעו מישראל בעקבות העסקה, התברר כי היא אינה ביניהן.
שני המחבלים שנותרו בחיים, חאלד חוסיין (אבו עוסבה) וחוסיין פואד, הועמדו לדין בבית המשפט הצבאי בלוד. חאלד אבו עוסבה שוחרר בעסקת ג'יבריל.
אהרן אברהם קבק

אהרן אברהם קַבָּק (א. א. קבק; גם קאבאק; כ"ט בכסלו ה'תרמ"ד, 28 בדצמבר 1881, סמורגון – ב' בכסלו התש"ה, 18 בנובמבר 1944) היה סופר עברי ארץ-ישראלי יליד רוסיה הלבנה.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
אהרן אברהם קבק נולד בסמורגון שבפלך גרודנו (ליטא), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) בשנת 1881, לרב נתן קלונימוס מן העיר וישיי שבפלך סובאלק, אשר לצד בקיאותו התורנית (כתב ספר פירוש לספרו של הרמ"א "תורת חטאת") התמצא בספרות רוסית ותרגם משירי לרמונטוב לעברית. אהרן אברהם קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבה. בצעירותו עבר לאודסה, ופנה להשכלה. סיפורו הראשון במגמה ציונית, "המעפיל", פורסם ב"השילוח" לזכר הרצל, שנפטר זמן מועט קודם לכן, ושנה לאחר מכן, בשנת ה'תרס"ה, יצא לאור בהוצאת "תושיה" הרומן שלו "לבדה".
אחרי מהפכת 1905 יצא לאיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית, שם שהה זמן-מה ושלח מאמרים וסיפורים ל"הזמן", ליומון היידי "דער פריינד" ולשבועון הציוני "דאס אידישע פאלק".
בשנת 1911 עלה לארץ ישראל ועסק בהוראה זמן קצר בגימנסיה הרצליה בתל אביב. ב-1914 יצא ללמוד באוניברסיטת ברלין, ומשבאו אותות המלחמה עבר לשווייץ ולמד באוניברסיטת לוזאן במשך כל שנות המלחמה, והוסמך לדוקטור לפילוסופיה. לאחרי המלחמה חזר לארץ ישראל, השתקע בירושלים ונמנה עם מייסדי שכונת המורים והסופרים בית הכרם. היה מורה לספרות עברית שנים רבות בגימנסיה העברית רחביה.
בזמנו נחשב לאחד המספרים הפופולריים ביותר בספרות העברית. ספרו הידוע ביותר היה "במשעול הצר", שאותו רקם בצעידתו הלוך ושוב במשעול הצר שהוליך מרחוב ביאליק בבית הכרם לחורשת ביתו של חיים שלי 
ספרו "בחלל הריק" זכה בפרס ביאליק בשנת תש"ג (1943). בכתיבתו ניסה קבק להתמודד עם בעיות ההווה, ובסיפוריו עיצב שפע של דמויות, אירועים ותמונות הווי. להצלחה רבה במיוחד זכה ברומנים ההיסטוריים שלו, שבהם הוא מוכיח כושר יצירתי רב. 
קבק נפטר ב-18 בנובמבר 1944 בירושלים, ונקבר בהר הזיתים.
אשתו, שרה פייגה (נפטרה ב-1950‏), שאותה נשא לאישה בשנת 1911, הייתה אחותם של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") ושל שמואל טשרנוביץ (אביה של ימימה אבידר-טשרנוביץ).
בשנת 1959 נקרא על שמו רחוב בירושלים.

יצירתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.