google/wiki40b huggingface dataset:
אקסיומת ההיקפיות

בתורת הקבוצות האקסיומטית, אקסיומת ההיקפיות היא אקסיומה במערכת ZF. האקסיומה גורסת כי  אם לכל איבר x, הוא שייך לקבוצה הראשונה אם ורק אם הוא שייך לקבוצה השנייה, אז שתי הקבוצות שוות. 
משמעות האקסיומה היא שיחס השייכות מגדיר חד משמעי את הקבוצה. בפרט, האקסיומה שוללת את קיומם של האטומים - שהם אובייקטים שונים זה מזה חסרי איברים, כיוון שהיא מבטיחה שכל אובייקט כזה יהיה שווה לקבוצה הריקה.
באופן פורמלי: 
אקסיומות הנובעות למושג השוויון בתחשיב הפרדיקטים מבטיחות את הכיוון השני - אם A=B אז יש להם את אותם איברים.
אקסיומת ההיקפיות יכולה להיחשב גם כהגדרה של מושג השוויון בין זוג קבוצות. במובן הזה, ניתן לעבוד בשפה שאיננה מכילה את סימן השוויון ולהגדיר אותו בהתאם לאקסיומה. במקרה הזה יש לשנות את האקסיומה: אם לכל x מתקיים x שייך ל-A אם ורק אם x שייך ל-B, אז לכל C יתקיים ש-A שייך ל-C אם ורק אם B שייך ל-C. 
בכל מודל של האקסיומה הזו אמנם ייתכן שיהיו שני איברים שונים בעלי אותם איברים, אבל ההתנהגות שלהם תהיה זהה לחלוטין (הם יקיימו את אותן נוסחאות).

תורת הקבוצות עם אטומים

באופן היסטורי, תורת הקבוצות אפשרה קיום של אטומים, כלומר איברים שאינם הקבוצה הריקה ולא מכילים שום איבר. בעקבות התפתחות תורת הקבוצות, אובייקטים אלו נזנחו ואקסיומת ההיקפיות אומצה.
למרות זאת, לתורת הקבוצות עם אטומים (לעיתים מסומנת ZFA) יש שימושים. למשל, ב-ZFA קל לבנות מודלים בהם אקסיומת הבחירה נכשלת, כולל שליטה במידת הכישלון (כלומר האם גרסאות חלשות יותר של אקסיומת הבחירה או תוצאות מסוימות שלה מתקיימות או לא). מודלים אלו עמדו בבסיס הבנייה של כהן, המבוססת כפייה, של מודלים של ZF ללא אקסיומת הבחירה.
ניתן להתאים את אקסיומת ההיקפיות לתורה שמכילה אטומים בשני אופנים. אפשר להוסיף יחס חד-מקומי A, כך ש-A(x)‎ כאשר x אטום, ולהגביל את אקסיומת ההיקפיות רק לאיברים שאינם ביחס A. מצד שני, אפשר להימנע מהוספת סימן יחס, ולהגביל את אקסיומת ההיקפיות רק לקבוצות שמכילות איברים.
אודינה

היסטוריה

תחילתה של העיר היא מצודה שבנו חייליו של אטילה ההוני כבסיס קדמי, לאחר שהחריבו עד עפר את העיר אקוויליה בשנת 453. בשנת 1420 נכבשה העיר על ידי הרפובליקה של ונציה והפכה לעיר השנייה בגודלה ברפובליקה. אודינה נשארה בשליטה ונציאנית עד שנת 1797, כשנחתם בסמוך לעיר הסכם קמפו פורמיו. לאחר שליטה צרפתית קצרה, הפכה העיר לחלק מממלכת לומברדיה-ונציה בין השנים 1815-1866. משנת 1866 ועד 1946 הייתה העיר שייכת לאיחוד איטליה וממלכת איטליה. ובהמשך במסגרת הרפובליקה האיטלקית. בשנת 1923 עבר בעיר הגאוגרף דומיטרו דן במסעו הרגלי מבוקרשט לפריז.

כלכלה

ישנם בעיר מפעלים של תעשיות מכניות ותעשיית הפלדה. כמו כן קיים בעיר מפעל לייצור בקבוקים של חברת קוקה קולה.

חינוך

ה"אוניברסיטה של אודינה" קיימת משנת 1978 ולומדים בה 17,000 סטודנטים. היא נבנתה כחלק מתוכנית השיקום של פריולי לאחר רעידת האדמה בשנת 1976. המטרה  הייתה לספק לקהילת פריולי מרכז עצמאי להשתלמות במחקרים מדעיים ותרבותיים, כמו כן זהו מרכז חשוב ללימודי שפת הפורלן. האוניברסיטה מעורבת באופן פעיל בפרויקטים של תלמידים והחלפת צוות עם אוניברסיטאות באיחוד האירופי, אוסטרליה וקנדה, ועוסקת כיום בשיתוף פעולה הדוק עם מספר אוניברסיטאות ממזרח אירופה ומדינות אחרות שאינן באיחוד האירופי.

תחבורה

תחנת הרכבת של אודינה היא אחת החשובות במחוז, עם 7,600,000 נוסעים בשנה. כ-2 קילומטרים דרומית לעיר פועל שדה תעופה אזרחי בשם "אודינה-קאמפופורמידו", המשמש לתיירות וטיסות פנים-ארציות.

ספורט

בענף הכדורגל מייצגת את העיר קבוצת אודינזה (הידועה בכינוי "הזברות הקטנות") בליגה הבכירה במדינה שהשתתפה בשנת 2006 בליגת האלופות. בענף הכדורסל פועלות מספר קבוצות בליגה השנייה והשלישית, כשההישג הגבוה ביותר הוא ההגעה של קבוצת ליברטס אודינה לגמר הגביע האיטלקי בכדורסל בשנת 1974. העיר אירחה את אליפות אירופה בג'ודו לנשים בשנת 1980.
ברטולד מרגנסבורג

ברטולד מרגנסבורג (1220 - 13 בדצמבר 1272) היה דרשן ומטיף נוצרי גרמני בימי הביניים.

חייו

ברטולד נולד בשנת 1220 בעיר רגנסבורג שבגרמניה. כבר בגיל קטן נשלח למנזר הפרנציסקני שבעיר, והיה חבר בקהילה הפרנציסקנית שנוסדה ברגנסבורג בשנת 1226. 
לימודיו והכשרתו הועברו אליו בהדרכתו של הנזיר והמיסטיקן הפרנציסקני - דוד מאוגסבורג, ובשנת 1246 הוא קיבל תפקיד רשמי בקהילה. משנת 1250 הוא החל לתפקד כמטיף נודד, תחילה בבוואריה, שם השתדל להחזיר לצייתנות הכנסייה את דוכס בוואריה - אוטו השני. לאחר מכן, בשנים 1254 ו-1255 נדד אל מערב גרמניה, אל העיר שפייר, ומשם עבר דרך אלזס שבצרפת אל שווייץ. בשנים שלאחר מכן, פעילותו התרכזה בקנטונים של שווייץ - ארגאו, תורגאו, קונסטנץ, גראובינדן, וכן באזור הריין. בשנת 1260 המשיך בנדודיו אל עבר ארצות נוספות, אל אוסטריה, מוראביה, הונגריה, שלזיה, תורינגיה, וכנראה גם לבוהמיה. חלק ממסעותיו של ברטולד במזרח היו ככל הנראה כחלק ממסע הצלב, כאשר ברטולד התמנה כמטיף באזורים מסוימים על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי בשנת 1263.
ההיסטוריונים הגרמניים עד המאה ה-16, כשהזכירו את ברטולד דיברו בעיקר על אישיותו המרשימה ועל השפעת הטפותיו. לדבריהם, כאשר הגיע לדרוש בפני הציבור, רבים באו לשומעו עד שכיכרות הכנסייה כבר לא יכלו להכיל את הכמות האדירה של השומעים, וברטולד נאלץ לדרוש את דרשותיו מחוץ לתחום הכנסייה, באוויר הפתוח. עד מהרה גם יוחסו לו כוחות נבואיים ושל עושה ניסים, ופרסומו התפשט ברחבי אירופה.
על אף שכתבי היד של דרשותיו הם קדומים וקרובים לזמן פעילותו, מסכימים החוקרים שהם אינם מהימנים לגמרי מבחינה היסטורית. אף על פי כן, לטענתם אפשר להסיק מהם כמה מסקנות מדויקות לגבי הנושאים שעליהם הטיף והסגנון שלו. הטפתו הייתה בסגנון מסיונרי, המבוסס על הקאנון והגרסה הכנסייתית לכתבי הקודש הנוצריים. תחילה הקריא את הטקסט מהכתובים, ולאחר מכן טען שהאדם צריך להביע צער אמיתי על חטאותיו, עם הודאה כנה שהאדם מטבעו חוטא, ועל מנת שיתכפרו חטאותיו כפרה מושלמת, הוא חייב להתחרט לגמרי על החטא. לטענתו, ללא חרטה, אין כפרה אמיתית בעיני האלוהים על החטאים. הוא ביקר את המטיפים החדשים שלא מדגישים את החרטה על החטא כמתחייבת בתהליך הכפרה, אלא מדגישים רק את הדברים המשמחים שבנצרות.   
מאחר שהיה דמות שמעורבת עם ההמון, רבים מהציבור נמשכו אל דבריו. הוא נמנע מלהתעסק בשאלות תאולוגיות מורכבות, וטען שאת הנושאים הללו צריך להשאיר לכמורה, בעוד המון העם צריך להאמין באמונה תמימה ובסיסית.
על אף שברטולד הטיף להמון להסתפק במועט, וכן התנגד להעלאת מיסים מעיקים, לשופטים משוחדים, להלוואה בריבית ולסוחרים רמאים, הוא גם הטיף לאנטישמיות, לשנאת כופרים ולאנשים שמעוניינים בעונג חומרי בעולם הזה. 
רוב דרשותיו נכתבו בשפה הגרמנית, וכ-71 מהן שרדו עד ימינו. סגנונו ברור, ישיר וחופשי, בניגוד לדרשות שבשפה הלטינית המבולגנות והמסובכות. בסגנונו, הוא אינו מהסס להטיף מוסר על אכזריות האיכרים בהומור גס. כהוגה דעות, הוא התנגד למיסטיקה הימי ביניימית, המופיע רבות אצל ההוגים בני דורו. 
הוא מת ברגנסבורג ב-13 בדצמבר 1272.
קולוניה (יאפ)

גאוגרפיה

העיר ממוקמת על האי יאפ, כ-2,221 ק"מ מבירת מיקרונזיה פליקיר. בנוסף, העיירה נמצאת ליד מפרץ צ'מורו (Chamorro Bay).

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מאי (26 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא פברואר (23 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 3,318 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (576 מ"מ גשם), וחודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (109 מ"מ גשם).

מוסדות בעיר

בקולוניה יש מוסך, סניף דואר, סוכנות להשכרת רכב ומספר רב של כנסיות, סניפי בנק, סופרמרקטים, בתי מלון ותחנות דלק.
חסידות קוצק

חסידות קוֹצְק היא חצר חסידית שנוסדה על ידי רבי מנחם מנדל מורגנשטרן בעיירה קוצק בתחילת המאה ה-19 ופעלה בפולין עד לשואה.

היסטוריה

מייסד החסידות היה רבי מנחם מנדל מקוצק, אחד המיוחדים באדמו"רי פולין, שהתפרסם בחריפותו ובהנהגתו התקיפה. רבי מנחם מנדל לא נהג במנהגי אדמו"רות, כמעט ולא ערך "טישים", התנגד לעשיית מופתים ובכלל מיעט בקבלת קהל. מחסידיו הוא דרש עבודה עצמית, חתירה מתמדת לשלמות, ביקורת וענווה. חסידות קוצק התאפיינה בחריפות, בלמדנות ובמנהגים רבים שהיו זרים לאנשים מחוץ לה. בשבע עשרה (משנת ת"ר עד תרי"ט) השנים האחרונות לחייו הסתגר רבי מנחם מנדל בחדרו וכמעט שלא יצא ממנו. למרות זאת, החסידות המשיכה לגדול וסחפה אחריה רבים.
בעקבות הסתגרותו ואי הסכמתו לקבלת קהל פרש מקוצק תלמידו הקרוב רבי מרדכי יוסף ליינר וייסד את חסידות איזביצא. 
לאחר פטירתו (כ"ב שבט, ה'תרי"ט - 1859), בחרו רוב חסידיו, כולל שני בניו ושני חתניו של הרבי מקוצק, ברבי יצחק מאיר אלתר מגוּר כאדמו"ר. אף על פי שדרכם של אדמו"רי גור הייתה מתונה מזו של הרבי מקוצק, ניתן לזהות מאפיינים שווים בשתי החסידויות; לכן, יש הרואים את חסידות גור כממשיכה של חסידות קוצק ופשיסחא. 
חסידות נוספת שיצאה מבית קוצק היא חסידות סוכטשוב, שנוסדה על ידי רבי אברהם בורנשטיין, חתנו של רבי מנחם מנדל, והחלה לפעול אחרי פטירתו של רבי חנוך העניך מאלכסנדר, ממשיכו של רבי יצחק מאיר אלתר (1870). שתי החסידויות הללו מאופיינות כחסידיות למדניות, כהמשך לשיטת קוצק ופשיסחא.
עם זאת, קבוצה גדולה של חסידים נשארה בקוצק תחת הנהגת רבי דוד מורגנשטרן, בנו הבכור של רבי מנחם מנדל, שממנו יצאה שושלת אדמו"רים שפעלה בפולין עד לשואה והנהיגה אלפי חסידים בהשראת מייסד השושלת רבי מנחם מנדל מקוצק, אך בדרך מתונה ומקובלת יותר מזו שהייתה נהוגה בימיו של הרבי הזקן מקוצק. בתקופת השואה נרצחו רוב חסידי קוצק וצאצאיו של הרבי מקוצק.

רבי דוד מקוצק

רבי דוד מורגנשטרן (תקס"ט – כ"ב בתמוז תרל"ג) היה האדמו"ר השני מקוצק, תלמידו של רבי שמחה בונים מפשיסחא ובעיקר תלמידו של אביו. נישא לטויבא גרינוולד בת הרב הערשל דישקעס מאופוצ'נו בי"א באלול תקפ"ז. התפרנס מחנות שנוהלה על ידי אשתו. היה סמוך לאביו כל השנים, ולאחר פטירתו מילא את מקומו בעיירה קוצק. כאביו, גם דברי התורה שלו היו קצרים וחריפים. אף על פי שהיה בעל כישרון כתיבה, הוא לא כתב את תורתו, והיא מצויה בספרים שונים. בתשס"ז (2007) יצא לאור הספר "אהבת דוד השלם", המלקט את תורתו ותולדות חייו. 
לאחר פטירתו החלו שניים מבניו, רבי ישראל מפילוב ורבי צבי הירש מלומאז', לכהן כאדמו"רים. בנו הנוסף, רבי יעקב יהושע מורגנשטרן (נפטר בט"ו בניסן תרס"ט, 1909) סירב לכהן כאדמו"ר ונסע לחצרו של אחיו, רבי ישראל מפילוב. רק לאחר פטירתו בשנת תרס"ו (1906) התמנה לאדמו"ר לחלק גדול מחסידי אחיו. רבי דוד ובנו, רבי יעקב יהושע, קבורים בבית הקברות בקוצק לצד מייסד השושלת, רבי מנחם מנדל מקוצק.
שלמה לרנר

ביוגרפיה

שלמה בן משה לרנר נולד בקמניץ-פודולסק, עיר הפלך של פודוליה, רוסיה (כיום בדרום-מערב אוקראינה). כבר בילדותו החל לצייר איורים לסיפורי המקרא והראה כישרון ניכר. המצנט הבסרבי קונסטנטין קזימיר (רו') למד על פועלו של לרנר הצעיר והכניסו בשערי האקדמיה לאמנות של קייב, שם למד מ-1907 ועד 1911. משנה זו נאלץ להפסיק את עבודתו האמנותית עד אחרי המלחמה. בשנת 1920 הגיע לעיר טשרנוביץ, אז בממלכת רומניה, שם הכיר את הציירים ארתור קולניק וראובן רובין וחזר ליצור.
בהמשך (בשנות ה-20 או ראשית שנות ה-30) היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. בערוב ימיו עלה לישראל עם אשתו פולה, אחות במקצועה.
שלמה לרנר נפטר בתל אביב ב-1963, בסוף שנות השבעים לחייו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאחר מותו תרמה אלמנתו כמה מציוריו לתצוגת קבע בבית "‏בני ברית" בתל אביב. היא עצמה נפטרה בשנת 1966. ציוריו מצויים עוד בבית ציוני אמריקה בתל אביב, בבית שלום אש בבת ים, בבית הספר בצלאל בירושלים ובקיבוץ בית זרע.
זואי סבר

זואי (בלינסקי) סבר (נולדה ב-23 במרץ 1974) היא ציירת יהודית אוקראינית-ישראלית בוגרת האקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
סבר חברה באיגוד האמנים הפלסטיים הישראלי, באיגוד האדריכלים הישראלי ובעמותת מרחב להתחדשות עירונית.

ביוגרפיה

סבר נולדה וגדלה בלבוב (Львов) במערב אוקראינה, שם למדה ציור מגיל צעיר בבית ספר לאומנות ואצל מורים פרטיים לגרפיקה, רישום קלאסי וציור צבע.
בשנת 1990 עלתה לישראל ולמדה במשך 3 שנים (1990–1993) במגמת אומנות פלסטית בבית ספר עירוני א' בתל אביב. בשנת 1996–2001 למדה בפקולטה לארכיטקטורה שבאקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל בירושלים. פרויקט הגמר שלה נקרא "סדק", עסק בקשר הקונספטואלי בין עבר לעתיד והיה מוקדש לרחוב יפו בירושלים ולמסלול הצלבני העתיק עד לשער יפו. לאחר סיום לימודיה בשנת 2001 עבדה בתחום הפרסום. החל משנת 2010 חזרה לתחום האומנות באופן עצמאי ובחרה לעסוק בנופים ישראליים, ובעיקר בנופים אורבניים. 
סבר פיתחה שיטת ציור ייחודית, הכוללת שכבות של צבע שמן ואקריליק. יש המשייכים אותה בטעות לסגנון הנאיבי, אך למרות שיצירותיה של סבר מאופיינות בצבעוניות עזה אין בהן תיאורים “נאיבים”.
בקיץ 2019 עלתה במרכז הקונגרסים הבינ"ל בבנייני האומה תערוכת ציורי נוף של זואי סבר תחת הכותרת "צבע של מקום". העבודות המוצגות בתערוכה משלבות בין טבע, עיר ודמיון תוך הצגת נופים מרחבי המדינה. 
סבר מתגוררת בגבעתיים, שם נמצא גם הסטודיו שלה, נשואה ואם לשלושה בנים.
פולי ברז'ר

פולי ברז'ר (Folies Bergère) הוא מועדון לילה ברובע התשיעי של פריז, שהיה בשיאו במפנה המאה העשרים בין שנות ה-90 של המאה ה-19 ושנות ה-20 של המאה ה-20. נכון ל-2018 המקום עדיין קיים ופעיל.
המועדון נפתח כבית אופרה ב-2 במאי 1869 בשם  Folies Trévise, כאשר Folies פירושו יריד ו-Trévise היה שם הרחוב הסמוך. ב-13 בספטמבר 1872 שונה שמו ל-Folies Bergère. ‏ Bergère היא רועת צאן, כשם רחוב סמוך אחר.
במועדון הועלו אופרטות ומופעי מוזיקה, מחול ואקרובטיקה ומופעי בידור אחרים. תלבושות הנשים שהופיעו במועדון היו חשופות על גבול החשפנות והוצגו גם מופעים בעירום מלא והוא היה מקום בילוי חביב על פרוצות ולקוחותיהן. 
המועדון חיפש כל העת מופעים אקזוטיים, פרובוקטיביים, חושניים ומיוחדים ואימץ למשל את הרקדנית האפרו-אמריקאית ג'וזפין בייקר. בזכות מופעי הג'אז שהועלו במועדון, התוודע לראשונה הקהל הפריזאי לסגנון המוזיקה החדש.
אמנים כאנרי דה טולוז-לוטרק, אדואר מאנה ואדגר דגה היו מבין אורחי המקום ומאנה אף צייר את הציור הנודע "הבר בפולי ברז'ר". האמרגן האמריקאי פלורנץ זיגפלד ייבא את רוח מופעי המועדון, תוך התאמתם לטעם הקהל האמריקאי השמרני במופעי ה-"Ziegfeld Follies" ("שגיונות זיגפלד") שהעלה בברודוויי. בין 1959 ומרץ 2009 פעל בלאס וגאס מועדון דומה שנקרא The Las Vegas Folies Bergere.
ואגאדוגו

היסטוריה

מקור העיר הוא במאה ה-15 כששבטי הנינסי התיישבו באזור. השבטים היו בוויכוח מתמיד עד שגיבור יוניוסי בשם וורבי, דמות חשובה בהיסטוריה של בורקינה פאסו, הוביל את שבטו לניצחון. הוא שינה את שם האזור מקוּמבי-טֵנגַה, כפי ששבטי הנינסי קראו לו, לווֹגוֹדוֹגוֹ, שמשמעות השם היא "היכן שאנשים מקבלים כבוד והערכה". השם הנוכחי, ואגאדוּגוּ, הוא ההגייה הצרפתית של השם.
העיר הפכה לבירת אימפריית מוסי ב-1441 והפכה למקום מושבם הקבוע של שליטי האימפריה החל מ-1681. האימפריה נכבשה על ידי צרפת והפכה לחלק מהמושבה הצרפתית וולטה עילית (Haute Volta) בשנת 1919, לאחר שהצרפתים כבשו את האזור בשנת 1896. השלטון הצרפתי שינה את שם העיר לוואגאדוגו, והפך אותה לבירת המושבה. ב-1954, המסילה מחוף השנהב הגיעה לעיר. לאחר שהמושבה זכתה בעצמאות מצרפת בשנת 1960, הפכה העיר לבירת המדינה שנקראה אז וולטה עילית (ושינתה שמה לבורקינה פאסו רק בשנת 1984).

גאוגרפיה

העיר ממוקמת במרכז בורקינה פאסו ונבנתה סביב ארמונו של המוגהי נבאה- התואר למלך של האימפריה המוסית.
היא מחולקת מבחינה מנהלית ל-5 רבעים המחולקים ל-30 גזרות.

כלכלה

עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצור מזון וטקסטיל.

תחבורה

בעיר נמצא נמל התעופה של וואגאדוגו, אשר ממנו יש טיסות למערב אפריקה ולאירופה.
שני קווי רכבת מקשרים את העיר לאבידג'אן בחוף השנהב, ולעיר קאיה בצפון בורקינה פאסו.
כביש אחד מחבר את העיר עם ניאמיי, בירת ניז'ר.

חינוך

בעיר נמצאות שלוש אוניברסיטאות כשהגדולה ביניהן היא אוניברסיטת ואגאדוגו, שנוסדה בשנת 1974.

מבנים ומוסדות בעיר

בעיר ממוקמת הנהלת הבנק המרכזי של מערב אפריקה. המסגד המרכזי של ואגאדוגו הוא אחד הבניינים הגבוהים בעיר. השוק הגדול של ואגאדוגו היה אחד השווקים הגדולים ביותר במערב אפריקה, אך נשרף ב-2003 ומאז נשאר סגור. בעיר ממוקם המוזיאון הלאומי של בורקינה פאסו.
צבי לחמן

צבי לחמן (נולד ב-22 ביולי 1950) הוא אמן ישראלי, פסל, צייר ורשם. עיקר עיסוקו  חקר היחסים בין גוף, תודעה ומציאות.  לצד יצירתו האמנותית, לימד ציור ורישום בבית הספר לאמנות 'בצלאל', לימד פיסול במכון אבני לאומנות ועיצוב ובמדרשה לאמנות בבית ברל. מאז 1987 מלמד בסדנאות לאמנות במרכז מאירהוף לחינוך לאמנות, המופעל על ידי אגף החינוך של מוזיאון תל אביב לאמנות. לחמן הוא תושב הרצליה. נשוי לחוקרת השירה לילך לחמן. אב ליקינתון ולאיתי.

ביוגרפיה

צבי לחמן נולד בשנת 1950 בתל אביב, להורים חלוצים, יוצאי קישינב ופולין. אמו, סוציאליסטית מנעוריה, הייתה תופרת ועושה מלאכות. אביו, נצר למשפחה חסידית, היה בנאי ומנהל עבודה בסולל בונה. הוריו היו ממקימי קיבוץ שדה נחום. לחמן העביר את ילדותו ואת נעוריו בין תל אביב לקיבוץ שבו התגוררה אחותו.  את שירותו הצבאי עשה בחיל הים. סיים לימודי הנדסה אזרחית (1972) ואדריכלות (1976) בטכניון, שם התוודע ליואב בראל וליצחק דנציגר. ב-1978 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בציור בגלריה "סוף השדרה" בתל אביב. ב-1978 יצא לניו יורק, שם למד אצל הציירים ג'ורג' מקניל, ופול רזיקה, תלמידיו של הצייר האמריקני הנס הופמן. במקביל למד אצל הצייר האמריקני לילנד בל ואצל הפסלים ויליאם טאקר, פיטר אגוסטיני וחיים גרוס. בוגר בית הספר לאמנות 'פרסונס', M.F.A בציור (1980), ובוגר בית הספר לאמנות 'סטודיו סקול', בניו-יורק. כשחזר לארץ, הוצגה תערוכת הפיסול הראשונה שלו "דמות" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית  (1990), ובאותה שנה הציג עבודות על נייר בגלריה גורדון. תערוכות נוספות שלו הוצגו בגלריה גורדון (1997, 1993) ובגלריית גולקונדה לאמנות (2002, 2007). בשנת 2000 הוצגה תערוכת הפיסול שלו "פדיון האב" במוזיאון לאמנות ישראלית, ברמת-גן; ב-2003 תערוכת הפיסול "אנגוסים" במוזיאון הפתוח, גן התעשייה, עומר. בשנת 2009 הציג תערוכות פיסול בגלריית אלון שגב: "דיוקן ועצמי" (2009) ו"איש עומד אשה יושבת" (2011); ב-2014 הוצגה תערוכת הפיסול שלו "עמודים", באצירתה של איה לוריא במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. תערוכות "רישומי משוררים" שלו הוצגו בגלריה במשכנות שאננים בירושלים, בפסטיבל השירה במטולה (1997) ובמוזיאון בית ראובן, תל אביב;  ו"דיוקנאות משוררים ישראליים" במוזיאון ישיבה יוניברסיטי 2007), ניו יורק ובגלריות בבוסטון ובדנבר, קולורדו (2008). על דיוקנאותיו כתבה המשוררת והחוקרת שבא סלהוב: "הדיספוגירציה של פני השטח שאנו מגדירים לרוב כ"פנים", מתחוללת בעקבות הבנתו של לחמן את האובייקט, את עולם הדברים או "העצמים", כדינמיקה חלקיקית טוטלית, דינמיקה של אנטרופיה מרובת כיוונים, מכלול פרוע ונפרע של תנועות סותרות וזעות הפונות ונענות ללא הרף ולכל הכיוונים". בשנים האחרונות, הרחיב לחמן את פרויקט הדיוקנאות בבחינת ראי לזמנו ולתקופתו.
בשנים 1985–1989 לימד לחמן במכון אבני תל אביב, בשנים 1992 – 1996 במדרשת בית ברל, ב-2003 -1999 לימד בבצלאל ב-2008 ו-2011 הנחה סדנאות אמן בניו יורק סטודיו סקול, ניו יורק ובבית הספר הבינלאומי לאמנות מונטקסטלו, איטליה. מאז 1987 לחמן מנחה שתי סדנאות אמן (ציור ופיסול) במרכז מאיירהוף, מוזיאון תל אביב לאמנות. במשך השנים פיתח לחמן שיטת לימוד ייחודית וארוכת-טווח המשלבת בין עבודה מהטבע, דיאלוג עם מסורת האמנות ופיתוח שפה אישית באמצעות פירוק הדימוי. 
פסלים, ציורים ורישומים של לחמן מצויים באוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה. פסליו מוצבים במרחבים ציבוריים, במוסדות להשכלה גבוהה, בבתי חולים,
במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ובגן התעשייה בתפן.
Salvation (להקה ישראלית)

היסטוריה

הלהקה הוקמה ב-1999 בבאר שבע על ידי המתופף גיא נקש, הגיטריסטים ולאד פרידמן ושחר קלינגר, הזמר אופיר ויטר והבאסיסט יבגני ארכיפוב. הלהקה הושפעה מאוד מלהקות המטאל הגותי של סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובפרט הלהקות הגותיות ששילבו זמרת נשית ומטאל סימפוני בנגינתן. הלהקה הוציא דמו ראשון ב-2004 והופיעה ברחבי הארץ. היא הוציאה סינגל נוסף ב-2011 אך הוציאה אלבום אולפן מלא ראשון רק ב-2015. במהלך השנים השתנה הרכב הלהקה.
קבאלה

גאוגרפיה

מחוז קבאלה הוא מחוז הררי בדרום מערב אוגנדה. שטח המחוז 1,827 קמ"ר והוא גובל עם מדינת רואנדה השכנה. גבעות ירוקות אך גם מעובדות היטב ממוקמות במחוז בגבהים שבין 1,219 מטר ל-2,347 מטר מעל פני הים. גובה זה גורם לטמפרטורה נמוכה יותר מבשאר המדינה והטמפרטורות הממוצעות בו נעות בין 15-20 מעלות צלזיוס ביום ל-10 מעלות צלזיוס בלילה. הלחות באזור זה גבוהה ונעה בין 90% בבקרים ל 42%-75% בשעות אחר הצהריים.

אוכלוסייה

מחוז קבאלה מונה נכון לשנת 2000 כ-629,400 תושבים, בעיקר משבט הבאקיגה. הצפיפות באזור עומדת על 344.5 בני אדם לקילומטר מרובע - המחוז השלישי הצפוף ביותר באוגנדה. כתוצאה מכך אדמת הגידול במחוז מחולקת מאוד ולבית ממוצע יש כשש או שבע חלקות על מספר גבעות.
מלבד אנשי שבט הבאקיגה, ניתן למצוא בו גם את אנשי שבט הבאטוואה (פיגמים) וקבוצות אתניות נוספות.

אטרקציות

האטרקציה העיקרית המביאה תיירים למחוז קבאלה היא גורילות ההרים. העיר שוכנת על הדרך לפארקים הלאומיים שבהם חיים בעלי החיים בסכנת הכחדה הללו פארק לאומי בווינדי ופארק לאומי מגהינגה.
אטרקציה נוספת באזור היא אגם בניוני היפה הממוקם שבעה קילומטרים מהעיר.
Scream & Shout

רקע והצלחה

השיר זכה להצלחה רבה, והגיע למקומות ראשונים במצעדי מדינות רבות. לדוגמה: הממלכה המאוחדת, ישראל, אירלנד, איטליה, ניו זילנד, גרמניה, צרפת, קנדה, בולגריה, אוסטריה, דנמרק, לוקסמבורג, הולנד, שווייץ, נורווגיה, פינלנד, בלגיה, ארצות הברית, סקוטלנד, אירופה, פולין, סקוטלנד, ספרד, ונצואלה, רוסיה, קרואטיה ולבנון.

וידאו קליפ

ב-29 בנובמבר הופץ הקליפ בהופעת בכורה בתוכנית "The X Factor", שם ספירס הופיעה כמנטורית בתוכנית, ומיד לאחר הבכורה בתוכנית הופץ הקליפ גם לעמוד היוטיוב הרשמי של Will.I.Am ותוך יממה בלבד זכה לכ-4 מיליון צפיות.
ב-3 בפברואר 2013 הפך הסינגל לשיר המצליח ביותר של will.i.am ובריטני ספירס, ברדיו ובהורדות ובצפיות, לאחר ששבר את שיא הצפיות שלו ב-YouTube‏ - 530,874,639 השמעות (נכון ל-23 בינואר 2016).
נכון לספטמבר 2019 הווידאו קליפ לשיר עומד על כ-745,000,000 צפיות באתר הvevo הרשמי שלה.

רמיקס

ב-23 בינואר 2013 אישרה ספירס שהיא וwill.i.am הקליטו רמיקס וצילמו קליפ לסינגל בשיתוף ליל ויין, שון קומבס, היט בוי ווואקה פלוקה פליים.
ב-29 בינואר הופץ ל-iTunes הרמיקס הרשמי. ב-14 בפברואר הופץ הקליפ הרשמי של הרמיקס.

טלוויזיה

הסינגל שימש כשיר הנושא בטלוויזיה בפרסומת של קידום האוזניות "Beats Electronics" בהשתתפות ידוענים רבים, לדוגמה: will.i.am, ליל ויין, זנדאיה קולמן, לברון ג'יימס, אלי גולדינג ואזיליה בנקס.
NXT TakeOver: Orlando

רקע

האירוע כלל חמישה קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות שהתקיימו במהלך התוכנית של NXT. סדרת אירועי NXT TakeOver החלה ב-29 במאי 2014, כחלק מאירועי השלם וצפה של NXT, המשמשת כליגת הפיתוח של ה-WWE, כשערכה את האירוע השני שלה שהועבר בערוץ ה-WWE Network תחת השם NXT TakeOver. בחודשים שלאחר מכן, הביטוי "TakeOver" הפך למותג המייצג את כל אירועי השלם וצפה של NXT. האירוע היה אירוע השלם וצפה השני של NXT בשנת 2017.

קרבות מקדימים

האירוע נפתח עם הקרב של SAnitY (אלכסנדר וולף, אריק יאנג, קיליאן דיין וניקי קרוס) נגד טיי דילינג'ר, רובי ריוט, רודריק סטרונג וקסיוס אונו (שהחליף את נו ויי חוזה) בקרב רביעיות מעורב. דיין ביצע את מהלך ה-Ulster Plantation על דילינג'ר בשביל להעניק לקבוצתו את הניצחון.
בקרב השני, אליסטר בלאק התחרה נגד אנדרדה "סיין" אלמאס. בלאק ביצע את מהלך הסיום שלו, ה"מיסה השחורה" על אלמאס ולאחר מכן הצמיד אותו לניצחון.
לאחר מכן, The Authors of Pain (אקאם ורזאר) הגנו על אליפות הזוגות של NXT נגד DIY (ג'וני גרגאנו ותומאסו צ'אמפה) והריבייבל (דאש ווילדר וסקוט דוסון) בקרב הדחות זוגות משולש. אקאם ורזאר ביצעו את מהלך הסיום המשותף שלהם, "הפרק האחרון" על צ'אמפה ובכך הדיחו את DIY. לאחר מכן, אקאם ורזאר ביצעו את מהלך הסופר קוליידר על דאש ודוסון ובכך שמרו על חגורות האליפות.
בקרב הלפני אחרון, אסקה הגנה על אליפות הנשים של NXT נגד אמבר מון. הקרב הסתיים לאחר שאמבר ניסתה לבצע על אסקה את מהלך הסיום שלה, האקליפס, אך אסקה דחפה את השופט לחבלים, מה שגרם למון ליפול מהחבל העליון. לאחר מכן, אסקה השיבה בבעיטה לראשה של מון ואז הצמידה אותה לניצחון אשר גרם לה לשמור על התואר בהצלחה.

הקרב המרכזי

בקרב המרכזי של הערב, בובי רוד הגן על אליפות ה-NXT נגד שינסקה נקאמורה. במהלך הקרב, רוד שם לעצמו למטרה להשבית את רגלו של נקאמורה כדי לגרום לו לנזק אשר ילווה אותו לאורך הקרב. רוד ביצע על נקאמורה את מהלך הסיום שלו, הגלוריוס DDT, אך לא הצליח להצמיד אותו לספירת שלוש. לאחר מכן, רוד יצא מהזירה ולקח את פעמון הזירה, אך השופט מנע ממנו להשתמש בו, מה שאיפשר לנקאמורה לבצע על רוד את מהלך הסופלקס. נקאמורה ניסה לבצע את מהלך הסיום שלו, "קינשאסה", אך רוד חמק מכך והפך את מהלך זה לספיינבאסטר. לאחר מכן, רוד ביצע מהלך גלוריוס DDT נוסף, הצמיד את נקאמורה לניצחון ובכך שמר על התואר.
כף ז'רלאש

היסטוריה

את לשון היבשה גילתה בנובמבר 1912 משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, 1914-1911, בראשות דאגלס מוסון, שכינה אותה על שם לויטננט אדריאן דה ז'רלאש, מנהיג המשלחת האנטארקטית הבלגית, 1899-1897.
ויימרנר

היסטוריה של הגזע

הגזע פותח בתחילת המאה ה-19 בוויימר אשר בגרמניה, והוא קרוב לפוינטר הגרמני קצר השיער. קיימות מספר סברות לגבי מקורותיו: יש הטוענים כי הוא התפתח מכלבי הגישוש, אחרים אומרים שזהו שילוב של הפוינטר האנגלי והפוינטר הספרדי, ויש הטוענים כי הוא תוצאה של אלבינו שהשתלט על כלבי פוינטר.

מבנה כללי

לויימרנר צמיחת שיער הפוכה באזור החזה. הצמיחה יוצרת דמות המזכירה, בעיקר באור השמש, את העיט ששימש כסמלה של רפובליקת ויימאר.
שלי טפיירו

ביוגרפיה

למדה לתואר ראשון בתקשורת ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. עבדה ככתבת לענייני משפט ופלילים במקומונים שונים של ידיעות אחרונות ומעריב בשרון.
ב-2007 החלה לעבוד כתחקירנית בענייני פשיעה בחדשות 10 עבור התוכנית "שישי". ב-2009 עברה לשמש ככתבת לענייני משפט ופלילים במהדורה המרכזית של חדשות עשר. בעבודתה סיקרה אירועים בעיקר בתחום הפשיעה החמורה בישראל, חשפה קלטות חקירה שונות, וראיינה מספר דמויות ידועות שנחשדו כחברות בעולם הפשע המאורגן. ב-2008 חשפה בתקשורת את סיפורו של גואל רצון, ויצרה על כך סרט טלוויזיה, שהוקרן בערוץ 10 וזכה לרייטינג גבוה.
ב-2012 עברה לתפקיד כתבת תחום הפשיעה והמשטרה בעיתון "ישראל היום". לאחר שנה וחצי החלה לשמש ככתבת לענייני משפט בתל אביב בערוץ 1.
נישאה באוגוסט 2018 לפסיכולוג ד"ר דביר קוה, בנו של פרופ' משה קוה.