רות שלוס

ביוגרפיה

שלוס נולדה בשנת 1922 בעיר נירנברג שבגרמניה של ויימאר ללודוויג ודיאן שלוס. היא הבת השנייה מתוך שלוש בנות למשפחת סוחרים אמידה ומתבוללת המעורה היטב בתרבות הגרמנית, ושם התפתחה נטייתה ליצירה. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1937, שהתיישבה בכפר שמריהו, אז יישוב חקלאי.
ב-1942, לאחר סיום לימודי האמנות שלוס הצטרפה לגרעין הכשרה בקיבוץ מרחביה, ואחרי שנתיים שבהן שהו בני הגרעין באזור כרכור, התיישבו בלהבות הבשן שבגליל העליון.
בשנת 1951 נישאה לבנימין כהן, אז רכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר ובהמשך פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1953, בעקבות פרשת מרדכי אורן והוצאתם של חסידי משה סנה מן הקיבוץ הארצי, עזבו רות ובעלה את הקיבוץ מאחר שהיו מתומכי מפלגת השמאל של סנה. הם עברו להתגורר במשק החקלאי של בית הוריה בכפר שמריהו, שם התגוררה עד מותה. הגירוש מן הקיבוץ הוביל את הזוג אל חיק המפלגה הקומוניסטית.
ב-2013 רות שלוס נפטרה בביתה ונטמנה בבית העלמין של כפר שמריהו. היא הותירה אחריה שתי בנות ונכדים. בנותיה הן ההיסטוריונית רעיה כהן וד"ר נורית כהן-עברון, רעייתו של גלעד עברון. אחותה הבכורה הייתה המלחינה והמוזיקאית חיה ארבל מקיבוץ המעפיל.

פעילות אומנותית

עוד לפני עלייתה נטתה אחרי הסגנון הריאליסטי ותכננה את עתידה כציירת. דרך סגנונה הריאליסטי התמקדה בעיסוק באנשים מוחלשים חברתית ובנושאים חברתיים, כלומר הריאליזם שלה מונע מצורך פנימי לבחון את המציאות כפי שהיא. שלוס משתמשת ביכולת הייחודית של הציור להקפיא את הזמן ולקבע דימויים בתודעה החזותית על מנת להעלות על הנייר את הנטייה האנושית ליצור כאוס, סבל וכאב. 
לאורך חייה נשארה שלוס אמנית מינימליסטית אשר הגורל האנושי היווה את הנושא העיקר בעבודותיה; נטייתה הטבעית הייתה לתאר את הצד האפל של הקיום האנושי. לאורך כל שנותיה כאמנית דבקה בציור הפיגורטיבי והאדם עומד במרכז עבודותיה. היא לא זנחה את התבוננותה הייחודית וההומנית בדמויות החלשות בחברה, הנתונות לדיכוי, לקיפוח או לאפליה: ילדים, זקנים, נשים, פליטים, עצירים קשורי עיניים ואף בעלי חיים. בשנותיה האחרונות, שבהן ציירה עבודות גדולות בצבעי אקריליק על בד, הפכו ציוריה להיות אקספרסיביים יותר, אך היא המשיכה להתמקד בנושאים דומים.

שנות ה-40

בשנים 1938–1942 למדה שלוס במחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל" לצד פרידל שטרן ויוסף הירש. בירושלים הצטרפה לקומונה של "השומר הצעיר", בה עיצבה את עמדותיה הסוציאליסטיות, שעליהן שמרה לאורך כל הקריירה הארוכה שלה. בעשור זה, שלוס ציירה בעיקר נופי קיבוץ ונשים קשות יום, ילדים רעבים, קשישים ופליטים.
אחרי שעברה לגור בקיבוץ מרחביה, התאהבה שלוס בנופיו והחלה לצייר נוף באופן פשוט וישיר בקווים רעננים ובהירים. ציוריה אלה עמדו בלב תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב ב-1949. עבודותיה משנותיה הראשונות כאמנית היו בעיקר רישומי דיו ואקוורל על נייר, ללא שימוש בצבע. רישומים אלו הפכו לסימן ההיכר שלה גם בהמשך דרכה. ציוריה השתייכו לסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, בדומה לציוריהם של ציירים ישראלים כמו שרגא וייל ויוחנן סימון, שהושפעו מן התנועות הסוציאליסטית והקומוניסטית בארץ ובעולם,
בתחילת 1945 החלה שלוס לאייר למגזין הילדים "משמר לילדים" (תפקיד בו המשיכה עד 1949), ואף עיצבה את הלוגו של "על המשמר". ב-1943 איירה את ההגדה של פסח התנועתית הראשונה של הקיבוץ הארצי. ב-1946 השתתפה בקורס לציור לאמני הקיבוץ הארצי בהדרכת יוחנן סימון ומרסל ינקו וב-1947 השתתפה בתערוכה קבוצתית ראשונה. באותה תקופה החלה לאייר ספרי ילדים רבים, בעיקר בהוצאת ספרית פועלים. ב-1948, בעקבות ייסודה של מפלגת מפ"ם, היא עיצבה את סמל המפלגה שהפך לסמל ידוע.

תערוכה ראשונה בגלריית "מקרא-סטודיו", 1949

בתערוכת היחיד הראשונה שלה הציגה שלוס 40 ציורים על נייר. נושאי הציורים היו: נופי הקיבוץ, עמק החולה, דמויות נשים ובעלי חיים. כמו כן, הציגה באותה תערוכה ציורים שתארו את עקבות מלחמת העצמאות: בית הרוס, כפר נטוש ורחוב לאחר הפגזה. שלוס הבהירה בביטחון את הכיוון האמנותי שלה באמצעות פשטות בהבעה ואי-שימוש בצבע בציוריה.

שנות ה-50

בין השנים 1949 ו-1951 למדה באקדמיה גראנד שומיאר בפריז. היא החלה לעבוד עם צבעי שמן, איתם המשיכה לצייר גם במהלך שנות ה-60. היא הציגה בתערוכה קבוצתית "חזרו מפריז" שנפתחה בנובמבר 1951 בגלריה "מקרא-סטודיו".
בנקודת זמן זו עסקה שלוס בציור נשים רגילות ללא הסתרה או שינוי של המציאות. המשורר נתן זך כתב על עבודותיה ב-1955: "המוטו שלה נותר זה שהיה כל השנים: החיים כמות שהם. ללא כחל ושרק". עבודתה "פייטה" (1953) הפכה לזעקה אוניברסלית המביעה את צער האמהות שמשני צידי המתרס של המלחמה והשכול. בשנות ה-50 המאוחרות, כשהייתה כבר אם לשתי בנות, מוטיב האם והילד הופיע במשנה תוקף בעבודתה. היא הרבתה לצייר את הילדים ביפו ובמחנות העולים בשנות ה-50 וה-60. כשציירה את בנותיה, תיאר הציור את הילדות במתיקות תינוקית מלאת שלווה ושקט, שלא כדמויות תינוקות אחרות שציירה, שהיו עירומות ועם אגרופים קפוצים.

שנות ה-60 – שנות ה-80: הסטודיו ביפו

משנת 1962 ציירה בסטודיו ששכרה סמוך לנמל יפו, וב-1983 עברה לצייר בביתה. בתקופה זו אנשים בסביבתה עמדו במוקד העניין שלה יותר מהקיבוץ: ילדים, נשים, פועלים עניים, הסמטאות והבתים. היא פתחה את חלל הסטודיו לרחוב ולדייריו ויצרה סביבו אינטראקציות אנושיות אשר הזינו את עבודתה.

שנות ה-60

לקראת סוף שנות ה-60 שלוס גילתה את הצבעים האקריליים ולא שבה לצייר בצבעי שמן. ב-1965 התמסרה שלוס ליצירת סדרה בשדה "אזור 9" (1965), שהנציחה הרס בתים ערבים-ישראלים והפקעת אדמות, ואשר נשאה מסרים חברתיים-פוליטיים ברורים. הסדרה הוצגה בבית צבי ברמת גן ב-1966. היא הייתה האמנית היחידה אשר עסקה בתוצאות מלחמת ששת הימים מיד לאחר תומה, וב-1968 הציגה יחד עם הצלמת אורסולה גאנסר-מרקוס את תערוכת "רישומי מלחמה" בגלריה פורום בציריך. היא הביעה את המלחמה כביטוי מוחלט של הרס וחורבן על אף קולות הניצחון.

שנות ה-70

בשנות ה-70 המאוחרות שלוס החלה להדפיס תמונות ישירות על הקנבס ולאחר מכן לעבוד עליהן מחדש באקריליק. היא החליטה להדפיס את עבודותיה בדפוס הר-אל ביפו, ונייר הצילום הפך למשטח הבסיסי לציוריה. טכניקה זו יושמה בשתי סדרות גדולות: "אנה פרנק" (1979-1980) ו"גבולות" (1982). באמצעות טכניקה זו היא מיקמה את דמותה של אנה הבוגרת לצד זו הצעירה; סדרה זו הוצגה בבית אריאלה בתל אביב ב-1981 והיוותה נגיעה עמוקה בנושא השואה.

שנות ה-80

מלחמת לבנון הראשונה העלתה את שאלת "הגדר הטובה", מה שהשפיע על יצירתה של הסדרה "גבולות". אחד הדימויים החזקים של הסדרה הוא דמותה של אישה תימניה, מרימה את ידה אל על. שלוס הייתה הראשונה שהעלתה את מחאת הפנתרים השחורים לדרגה של סמל חברתי. בשנים אלה וכן בשנות ה-2000, מאורעות האינתיפאדה הובילו את שלוס לשוב אל כן הציור וליצור עבודות ייצוגיות וסימבוליות שבדרכן הוקיעו את פעולותיה הפוליטיות והצבאיות של ישראל.

שנות ה-90 – שנות ה-2000

שלוס מעולם לא הציגה תערוכה במוזיאונים הגדולים בישראל. עבודותיה הוצגו בגלריות פרטיות ובמוזיאונים קטנים. המוזיאונים הגדולים, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון ישראל, כללו את עבודותיה רק בתערוכות קבוצתיות. תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה שלה הוצגה בשנת 1991 במוזיאון הרצליה לאמנות. בשנות ה-2000 עברה לעסוק בבדואים בדרום ובמוטיבים מעולם החי; בעלי חיים טורפים נקשרו אצלה עם אכזריות הנאצים. שלוס התקשתה להסכין עם המנטליות הפוליטית הישראלית, אותה ראתה כאכזריות אינסופית שאין דרך לאדם להביעה. היא המשיכה לאסוף צילומים תיעודיים של הרס בתים במלחמות ובאינתפיאדה, כשהאוסף שצברה בין השנים 1945–2005 מהווה עדות מצטברת להיסטוריה רווית הכאב של יחסי ישראל-פלסטין. ב-2006 נערכה לה תערוכה רטרוספקטיבית במשכן לאמנות על שם חיים אתר שבקיבוץ עין חרוד איחוד, באוצרותה של טלי תמיר. הכתב והעיתונאי הגרמני פטר דוציק (Peter Dudzik) הפיק בשנת 2008 סרט תיעודי על חייה ויצירתה של שלוס, בשם "לצייר נגד הזרם".