google/wiki40b huggingface dataset:
שלמה לב-עמי

ד"ר שלמה (לוי) לב-עמי (20 במרץ  1919 - 4 במאי 2011) היה מחנך והיסטוריון ישראלי, מחברי המפקדה הראשית של האצ"ל ומ"מ מפקד האצ"ל, ומגולי אצ"ל ולח"י באריתריאה.

ביוגרפיה

לב-עמי נולד בהר-טוב לשרה וישראל לוי, הוריו עלו עם סבו וסבתו מבולגריה בעליית חובבי ציון במאה ה-19 והתיישבו בהר-טוב. אביו ודודיו הקימו מפעל תעשייתי מודרני להכנת סבונים, אבני בניין, בשמים ותרופות. אביו היה האקדמאי היחיד במושבה. שנתיים לאחר מאורעות תרפ"ט עברה משפחתו לפתח תקווה. 
בשנת 1934 סיים את בית הספר היסודי פיק"א ויצא לעבוד בחקלאות ובמחצבות והשתתף בגיל 16 במאבק לעבודה עברית, על כך נעצר ונשפט למאסר עם עבודת כפיים.
בשנת 1936 הצטרף לשורות ההגנה, סיים קורס מפקדי פלוגות ונתמנה למפקד אזור הביטחון בפתח תקווה ומאוחר יותר למחוז חיפה והצפון. בשל מדיניות ההבלגה ותלייתו של שלמה בן יוסף, הצטרף בשנת 1938 לארגון האצ"ל, שם לקח חלק בפעולות החבלה נגד הבריטים, וסיים קורס צבאי בפולין, מחוזו היה היחיד שלא התפלג בשנת 1940 והוא השפיע על שיקומו של האצ"ל ונעצר בעקבות פעילותו.
בשנת 1942 שימש קצין הדרכה ראשי, ראש המטה הכללי ומ"מ מפקד האצ"ל, בשנת 1943, בתקופת המעבר בה שימש מפקד האצ"ל, מנע את פיצוץ מסגד כיפת הסלע בהר הבית, וארגן את האצ"ל ללוחמה הדרגתית ומתונה. בתקופת הסזון, בשנת 1944, יזם החלטות כדי להימנע ממלחמת אחים. 
בשנת 1945 נעצר והוסגר לבריטים שהגלוהו למעצר באפריקה, שם שימש כעורך ביטאון האצ"ל ומפקד העצירים. ב-29 ביוני 1946 היה ראש המורדים העצורים שברחו דרך מנהרה והוחזרו למעצר. ב-12 ביולי 1948 חזר עם אחרוני הגולים מקניה.
עם קום המדינה היה ממייסדי "תנועת החרות", אך התפטר מניהולה מכיוון שרצה להציבה כתנועה לקליטה המונית ולהתיישבות בגבולות. 
משנת 1949 התנדב באזורי מצוקה. ולאחר מלחמת ששת הימים התנדב בצה"ל, ושימש מורה ומנהל בבתי ספר יסודיים ותיכוניים.
בשנת 1956 החל בהוראה בבית הספר מכס פיין, ומאוחר יותר הפך למנהלו.
בשנים 1955–1959 למד באוניברסיטאות בר-אילן, בתל אביב ובשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית: פילוסופיה, היסטוריה, פסיכולוגיה, תנ"ך וחינוך. בשנת 1971 קיבל תואר דוקטור בתולדות עם ישראל, מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1959 הוזמן להוראה בבית הספר התיכון עירוני מקצועי ג' והוטל עליו להפעיל "מעבדה פדגוגית" עבור המורים, התלמידים והוריהם בעקבות תופעת ואדי סאליב והבעיות בשכונות המצוקה והמעברות. התיכון נועד להיות "דו-שנתי" והוא הנחיל בו תוכנית חינוכית - תרבותית.
לב-עמי היה יועץ אקדמי להקמת המכון לחקר המחתרות באוניברסיטת בר-אילן, ושימש מרצה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטה הפתוחה, באוניברסיטה העממית ובמכללת ההסתדרות, והיה ראש צוות מנחים למורים תיכוניים מטעם משרד החינוך. 
בשנת 1953 ייסד את אגודת הנוער "בני האומה".
במלחמת יום הכיפורים התגייס לצה"ל ובסיומה הגיש תוכנית שיפור יסודית לצה"ל.
בשנת 1992 היה אחד משלושת מועמדי הליכוד לראשות הממשלה. ובשנת 1998 היה אחד משלושת מועמדי הליכוד לתפקיד נשיא המדינה.
בשנת 1997, נבחר ליקיר תל אביב על מפעל חייו.
לב-עמי נפטר ב-4 במאי 2011, בן 92 במותו, ונקבר בבית העלמין ירקון, הוא השאיר אחריו את אשתו תמר צינברג וילדיו עזי ועינת.
בצק פריך

בתחום הבישול, ובפרט בתחום המגדנאות, בצק פריך (בצרפתית: Pâte brisée או Pâte sucrée) הוא בצק שמכיל על כל כמות של סוכר (או אבקת סוכר) כמות כפולה של שומן (חמאה או מרגרינה) וכמות משולשת של קמח לבן. מיחסי הכמויות האלה נובע כינוי נוסף לבצק מסוג זה, "בצק 3:2:1". יחסים אלו הם יחסי בסיס ויכולים להשתנות בהתאם לצורכי האופה. למשל לקבלת בצק עשיר יותר מגדילים את כמות החמאה ומפחיתים את כמות הקמח. אך בצק כזה קשה יותר לעבודה ומתאים למקצוענים בלבד.
לשלושת המרכיבים הבסיסיים יכולים להתווסף ביצים או חלמוני ביצים, שמנת, חלב, מים ומלח לשיפור הטעם וכן משפרי טעם כמו וניל, קליפה מגוררת של לימון או תפוז ועוד.

לישת הבצק

צריכה להיות קצרה, בהכנת בצק מבוסס חמאה רצוי שכל החומרים יהיו קרים. ככל שתהליך הלישה יהיה ארוך יותר, הבצק יהיה אלסטי יותר (ונוח לעבודה), אבל המוצר האפוי שיתקבל יהיה בצק קשה יותר ופחות פריך ובעל מרקם לא נעים. אופים נוהגים לומר לגביי בצק פריך "אתה אל תתעסק איתו והוא לא יתעסק איתך..."

אפייה

טמפרטורת אפייתו של בצק פריך נעה בין 160 ל-200 מעלות צלזיוס, בתלוי בגודל ובעובי המאפה. באפיית קלתיות ממולאות (למשל פאי תפוח עץ) בתנורים שבהם קיימת האפשרות לטמפרטורה שונה בחלק העליון ובחלק התחתון של התנור, הטמפרטורה ה"תחתונה" תהיה גבוהה יותר מן ה"עליונה", כך ששכבת הבצק העליונה והדקה יותר לא תיחרך. בכל התנורים ניתן לבצע "חצי אפייה", כלומר אפייה ראשונית של תחתית הקלתית עד להתייצבות הבצק, מילוי הקלתית והמשך האפייה. אחרי שמסדרים את הבצק בתבנית וטרם האפיה, מומלץ לדקור מעט בעזרת מזלג ברחבי הקלתית ולהכניס לחצי שעה למקרר להתייצבות.

בצק פריך מלוח

בצק פריך מלוח (בצרפתית: Pâte brisée, "בצק שביר") משמש בעיקר לשם הכנת תחתיות לקישים ולפשטידות שונות.
אופן ההכנה ודרכי הטיפול דומים לאלו של הבצק הפריך הממותק, אבל בבצק זה נהוג להוסיף מים קרים מאוד וביצים. בצק זה היינו אלסטי ונוח לעבודה.

טיפול בשאריות הבצק

אפשר להשתמש בבצק מספר פעמים, אבל בכל שימוש חוזר הבצק יעשה יותר אלסטי ופחות פריך באפיה. מכיוון שכל שימוש נוסף גורם לבצק לעבור מעיין תהליך נוסף של לישה.

אחסנת בצק פריך

בצק פריך אפשר להקפיא לתקופות ארוכות בתנאי שהטמפרטורה במקפיא יציבה ולא משתנה. בקירור אפשר לשומרו מספר ימים.
כתב רש"י

כְּתַב רַשִׁ"י הוא גופן של אותיות האלפבית העברי. הוא קרוי כך משום שלראשונה נעשה בו שימוש בהדפסת פירוש רש"י לתורה.

מקור הכתב

פירוש רש"י לתורה היה הספר העברי המתוארך הראשון שהודפס, והוא יצא לאור ברג'ו די קלבריה שבאיטליה בשנת 1475. במהדורה זו השתמש המדפיס בעיצוב מיוחד של אותיות שהיה נהוג בקרב יהודי ספרד בתקופת ימי הבינים. צורת אותיותיו מעוגלת ורהוטה, והן מבוססות על כתב יהודי-ספרדי בסגנון מקורב לכתב האלפבית העברי הנמצא בשימוש מאז תקופת בית שני. מאז מכונות האותיות 'כתב רש"י', אף על פי שרש"י עצמו חי באשכנז 375 שנה קודם לכן ולא הכיר את הכתב הזה שנקרא על שמו וכתב באותיות אחרות. הוא השתמש בגרסה מוקדמת של הכתב העברי הרהוט היהודי-אשכנזי הדומה לכתב הרהוט של ימינו.
ישנה אגדה לפיה כתב רש"י הומצא על ידי בנותיו של רש"י. אגדה זו מצטרפת לאגדות אחרות שנקשרו בהן ובהיותן נשים למדניות, בעקבות העובדה שלרש"י לא היו בנים.
פרווין אעתצאמי

פַּרְוִין אעתצאמי (בפרסית: پروین اعتصامی;‏ 16 במרץ 1907 – 5 באפריל 1941) היא משוררת איראנית שפעלה במחצית הראשונה של המאה העשרים. לפי עלי אכבר דה ח'ודא, היא נקראה בילדותה "רַחְ'שַנְדה".

ביוגרפיה

פרווין אעתצאמי נולדה בתבריז בשנת 1907. היו לה ארבעה אחים. אביה, מירזא יוסף אעתצאמי, היה בנו של מירזא אבראהים ח'אן אעתצאם אל-מולכ, שמונה למפקח הכלכלי של מחוז אזרבייג'ן מטעם השלטון הקאג'ארי. אמה של אעתצאמי נפטרה בשנת 1973. 
משפחת אעתצאמי עברה לטהראן בצעירותה. בנוסף לחינוך המקובל הבסיסי, אביה הנחיל לה ידע מעמיק בערבית ובספרות פרסית קלאסית.
היא למדה בקולג' האמריקאי לבנות בטהראן, השלימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1924 בבית הספר התיכון הנוצרי אמריקאי "בית-אל איראן " (the Iran Bethel School). לאחר סיום לימודיה היא עבדה בבית הספר הזה כמורה.
בשנת 1926 הוזמנה אעתצאמי להיות מורתה הפרטית של המלכה בחצר המלוכה הפהלווית, אך סירבה להזמנה.
בשנת 1934 התחתנה אעתצאמי עם בן דודה של אביה ועברה לעיר כרמאנשאה. הנישואים החזיקו מעמד במשך עשרה שבועות בלבד, לאחריהם שבה לטהראן.
במהלך 1938-9 היא עבדה מספר חודשים בספרית "דאנֵש סראיא-י עאלי" (מדרשה להכשרת מורים) בטהראן. אביה נפטר בשנת 1938 ופרווין נפטרה שלוש שנים לאחר מכן. היא נקברה ליד אביה בעיר קום.

יצירתה

אעתצאמי הייתה רק בת שבע או שמונה כאשר התגלתה לראשונה נטייתה הפואטית. בעידודו של אביה, היא עיבדה בצורה שירית יצירות ספרותיות שתרגם אביה מספרות המערב. כמה משיריה המוקדמים התפרסמו בשנים 1921-2 בכתב העת הפרסי "בַּהאר" (האביב). המהדורה הראשונה של הדיואן שלה (התפרסם ב-1935) כללה 156 שירים. המשורר והמלומד מוחמד תקי בהאר כתב את ההקדמה לספר. המהדורה השנייה של הספר נערכה בידי אחיה אבו אל-פתח אעתצאמי והופיעה לאחר מותה בשנת 1941. מהדורה זו כללה 209 חיבורים בסגנונות שונים: מת'נוי, קצידה, ע'זל, קטעה, ופרוזה מחורזת. בסך הכול כללה המהדורה 5606 בתי שיר.
במהלך חייה הקצרים, זכתה אעתצאמי להכרה רבה בקרב בני עמה. שיריה ממשיכים את המסורת הפרסית הקלאסית מבחינת הצורה ובחירת הנושאים. אעתצאמי לא הושפעה, ואולי התעלמה במכוון, מן המגמות המודרניסטיות בשירה הפרסית החדשה. אוסף שיריה כולל 42 קצידות וקטעות ללא כותרת. יצירות אלה כתובות בסגנון הפילוסופי והדידקטי של סנאאי ונאצר ח'וסרו. מספר קצידות אחרות, במיוחד אלה העוסקות בטבע, מושפעות מן המשורר מנוצ'הרי. הדיואן כולל גם כמה ע'זלים.
שירה "מסע הדמעה" (סַפַר-י אַשְכּ) נחשב לדעת חוקרים בין השירים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם בפרסית.
חלק הארי של יצירתה של פרווין אעתצאמי שייך לסוגת ה"מונאזַרה" (בפרסית: مناظره, "ויכוח" או "דו-שיח"). היא חיברה כשישים וחמישה שירים בסגנון זה, ועוד כשבעים וחמש אנקדוטות, משלים ואלגוריות. בשיריה היא עסקה באנשים מכל שכבות האוכלוסייה, ואף בבעלי חיים וצמחים, בתופעות טבע, בחפצים רגילים וברעיונות מופשטים. באמצעות כל אלה הצליחה להצביע על חוליי החברה וכשליה המוסריים והחברתיים.
תחנת הרכבת המרכזית של אוטרכט

תולדות התחנה

תחנת הרכבת הראשונה באתר התחנה המרכזית נפתחה באוטרכט בשנת 1843. ב-1938 היא הפכה לתחנה המרכזית של העיר לאחר שתחנה אחרת בה נסגרה וקו הרכבת מהילוורסום הוסט ממנה אל התחנה המרכזית החדשה.
מבנה התחנה שהוקם ב-1865 עבר שיפוץ ב-1936, אך שנתיים לאחר מכן הוא עלה באש ובהמשך הוקם מחדש. הבניין המחודש נהרס בתחילת שנות השבעים ותחתיו הוקם קניון ההוך קטריין (Hoog Catharijne), שנפתח ב-1973 ולזמן מה היה הקניון המקורה הגדול באירופה. החלל שלו הוא בעל חיבור ישיר לחלל תחנת הרכבת, ללא מחיצה ביניהם. ב-1989 הורחב חלל התחנה כדי שיכלול רציף נוסף.
בשנת 2008 החל תהליך של חידוש ושיפוץ התחנה, הצפוי להסתיים ב-2016. במסגרתו מוחלף אולם התחנה במבנה זכוכית חדש, גגות הרציפים עוברים שיקום והתחנה כולה מופרדת מחדש מחלל הקניון הצמוד אליה. כמו כן חולקה תחנת האוטובוסים שממזרח לתחנה לשניים, כאשר אוטובוסים וחשמליות המגיעים ממערב העיר עוצרים עתה בתחנה חדשה ממערב לתחנת הרכבת, וזאת כדי להפחית את עומס התנועה ממזרח לה. דגם של מבנה התחנה החדשה הוצב בפארק המיניאטורות מדורודם.
בקרבת התחנה חונה מדי יום מספר עצום של זוגות אופניים, המהווים מטרד משמעותי (בין השאר משום שבאוטרכט יש אוניברסיטה גדולה). כדי להתמודד עמו החליטה העירייה לבנות ליד התחנה את חניון האופניים הגדול בעולם. המבנה יהיה תת-קרקעי ויכיל עד 12,500 זוגות אופניים. השלמתו צפויה עד 2018.
אשר בהרב

ביוגרפיה

בהרב נולד, גדל והתחנך בשכונת ביצרון שבתל אביב, כבנם השני של פנינה וצבי בהרב, ניצולי שואה מפולין. בילדותו למד בבית הספר הממלכתי-דתי "עציון" בשכונת יד אליהו. בנעוריו למד בישיבה התיכונית בנחלים ובישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים. בהמשך למד במסגרת העתודה האקדמית לתואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן ולאחר סיום לימודיו התגייס לחיל המודיעין ושירת כקצין ביחידה 8200.
ב-31 במרץ 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים, נישא ללאה לבית לויטס ולזוג שלושה ילדים. בהרב מתגורר עם משפחתו ברעננה.
לקראת סוף שנת 1981 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן ובשנת 1982 הקים את בית התוכנה "M.T.I" מחשבים. בשנת 1986 הקים, בשיתוף עם חברת אלול של דוד קוליץ, את חברת "טלדור". החברה, שנשענה בעיקר על לקוחות מן הסקטור הציבורי, נרכשה בשנת 2003 על ידי קבוצת DBSI בעבור 63.3 מיליון שקלים. בהרב המשיך לכהן כמנכ"ל החברה עד דצמבר 2005 ולאחר מכן פרש והקים בשותפות עם ציפי קורן, שעבדה עימו בטלדור, את קבוצת "רב-רן". במסגרת הפעילות של הקבוצה הקימו בהרב וקורן ארבע חברות הזנק בתחום אבטחת מידע וביוטק.
באפריל 2007 התבקשו בהרב וקורן על ידי המיליארדר היהודי שלדון אדלסון להקים עיתון יומי חדש בישראל. ביולי אותה שנה הוציאו לאור את החינמון, "ישראל היום", כאשר בהרב מכהן כמוציא לאור (מו"ל) וציפי קורן מכהנת כמנכ"ל העיתון. מתחילת 2011 "ישראל היום" הוא היומון הישראלי בעל שיעור החשיפה הגבוה ביותר בימי חול.
במאי 2018 הוא סיים את תפקידו כמו"ל ישראל היום והוחלף בד"ר מרים אדלסון.
לאטינה

היסטוריה

לאטינה הוקמה על ידי בניטו מוסוליני ב-30 ביוני 1932 ונקראה אז ליטוריה, על שם הפסקס (בלטינית: fasces lictoriae, סמל הפאשיזם). חנוכת העיר נערכה ב-18 בדצמבר אותה שנה. ליטוריה אוכלסה במתיישבים שהגיעו בעיקר מאזור פריולי (Friuli) וממחוז ונטו. המבנים והאנדרטאות של העיר עוצבו על ידי מיטב אדריכליה ואומניה של איטליה באותה תקופה.
ב-1934 הפכה העיר לבירת הנפה וב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שמה ללאטינה. עם הגעתם של תושבים אחרים, בעיקר ממחוז לאציו עצמו, השתנה הדיאלקט המקומי שנטה להיות קרוב יותר לוונטית ועד מהרה עברו רוב תושבי העיר לדבר בניב הרומנסקי.

כלכלה

התעשייה בלאטינה מבוססת בעיקר על תעשיית תרופות, תעשייה כימית ותעשיית גבינות ומגזר השירותים מרכזי מאוד בכלכלתה. העיר היא גם מרכז חקלאי חשוב ובאזור מגדלים ירקות, פרחים, סוכר, פירות, גבינות ומייצרים את מוצרי הלוואי שלהם. תחנת כוח גרעינית שפעלה בעבר באזור נמצאת כעת בפירוק.

בתרבות הפופולרית

עלילת הסרט האיטלקי אחי הוא בן יחיד מתרחשת בלאטינה.
אנדרו גארפילד

ביוגרפיה

גארפילד נולד בלוס אנג'לס, לאם אנגלייה-נוצרייה, ולאב אמריקאי-יהודי. גארפילד מגדיר עצמו גם כיהודי. משפחתו עברה עמו לבריטניה כשהיה בן שלוש. שם משפחתו במקור שונה מ"גרפינקל" ל"גארפילד" על ידו סבו. הוריו ניהלו עסק קטן לעיצוב פנים; אביו הפך יותר מאוחר למאמן ראשי של מועדון השחייה של העיר גילדהפורד, ואמו היא עוזרת הוראה בגן ילדים. גארפילד גדל בסארי, והיה מתעמל במהלך שנותיו הראשונות.
הוא למד ב-City of London Freemen's School באשטד, לפני שהתאמן ב-Central School of Speech and Drama, בו הוא השלים את לימודיו בשנת 2004.

קריירה


כשהחל גארפילד בלימודי משחק בגילדהפורד הופיע בהצגה "באגסי מלון", כשהוא רק בן חמש עשרה.
בשנת 2010 גילם את דמותו של אדוארדו סברין, אחד ממייסדי פייסבוק שנושל מהחברה, בסרט הקולנוע "הרשת החברתית" לצד ג'סי אייזנברג. על תפקידו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
במהלך 2010, גארפילד נבחר לגלם את דמותו של פיטר פארקר/ספיידרמן ובכך להחליף את טובי מגוויר ששיחק את דמותו של ספיידרמן בסדרת סרטי ספיידרמן של סם ריימי. את תפקיד בת זוגו בסרט שיחקה אמה סטון. הסרט "ספיידרמן המופלא" יצא לאקרנים ב-3 ביולי 2012. ב-2014 יצא סרט ההמשך בכיכובו "ספיידרמן המופלא 2". חרף תוכניות להפקת "ספיידרמן המופלא 3", בפברואר 2015 נודע כי אולפני סוני ומארוול חתמו על חוזה לשילוב דמותו של ספיידרמן ביקום הקולנועי של מארוול כחלק מתוכנית להפקת אתחול מחודש של הדמות עם שחקן חדש שילוהק כספיידרמן.
ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "הסרבן" ("Hacksaw Ridge") בבימויו של מל גיבסון, בו מככב גארפילד בתור דזמונד דוס, שהיה הראשון להתנדב לתפקיד חובש קרבי בצבא ארצות הברית ועם זאת סירב להשתמש בנשק, על כך שהצליח להציל עשרות חיילים בשדה הקרב הוענקה לו מדליית הכבוד, ועל תפקיד זה גארפילד היה מועמד בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. 
לאחר מכן ב-2016 כיכב בסרטו של מרטין סקורסזה "שתיקה", דרמה היסטורית שמתרחשת במאה ה-17 ביפן.
ב-2017 שיחק בסרט "לנשום".

חיים אישיים

גארפילד היה בזוגיות עם השחקנית האמריקאית אמה סטון, שכיכבה לצדו בשני סרטי "ספיידרמן המופלא" מאז תחילת הצילומים ב-2010. השניים נפרדו ב-2015.
מכינה קדם-צבאית שחר

מכינה קדם-צבאית שחר היא מכינה קדם-צבאית בעלת שלוחות רבות ברחבי הארץ. כלל השלוחות הן חצי שנתיות- שנת הלימודים מסתיימת בפברואר ולא ביוני כמו המכינות השנתיות. בראש התוכנית עומדים רפאל בן נעים ואוריאל אלדד. מטרת המכינות היא חינוך להתנדבות,תפיסת עמדות השפעה בצבא (ובחברה כלל) והכנה לקראתו, גיבוש הזהות הישראלית-יהודית. בכל השלוחות מתקיים ליווי של החניכים גם לאחר הגיוס לצה"ל ואף לאחר השחרור.
השלוחה הגדולה ביותר ממוקמת בכפר הנוער מקוה ישראל שבסמוך ליפו. שלוחה זו הוקמה בשנת 2010 וכיום (2018) עומד בראשה דולב רצון, ומשלוחה זו התחנכו למעלה מ-220 צעירים. 
שלוחה נוספת ממוקמת בניצן אשר בחולות ניצנים. שלוחה זו הוקמה בשנת 2013 ובשנתיים הראשונות לפעילותה הייתה השלוחה פתוחה לבנים בלבד. כיום השלוחה פתוחה גם לנשים. בשלוחה זו ישנו דגש רב על המעורבות הקהילתית בניצן בפרט ובמועצה אזורית חוף אשקלון (אשר תמכה בהקמת המכינה) בכלל. בראש שלוחה זו עומד יובל ישראלי.
שלוחה שלישית נמצאת במבוא דותן שבצפון מערב השומרון. המכינה הוקמה בשנת 2014 ועד היום (2018) סיימו אותה למעלה מ-85 איש. בראש המכינה עומד אלעזר שנדרופי.
בשנת 2016 הוקמה שלוחה דרוזית בחורפיש. במחזור הראשון לקחו חלק כ-25 חניכים ובמחזור השני כ-50 חניכים. שלוחה זו שמה דגש רב על הקשר בין העם היהודי ומדינת ישראל לדרוזים, והכנת החניכים לשירות משמעותי בצה"ל. ראש השלוחה הוא לואי אסעד.
בשנת 2017 קמה שלוחה נוספת באל-רום שברמת הגולן.
ישי בלנק

ישי בלנק (נולד ב- 1969) הוא פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, לשעבר סגן דקאן הפקולטה. מאז שנת 2017 כיושב ראש העמותה למשפט ציבורי בישראל.

ביוגרפיה

בלנק גדל בתל אביב בבית לאומי-דתי והתחנך בבית הספר היסודי "מוריה", בישיבת נחלים ובבית הספר התיכון אמי"ת גוש דן. את שירותו הצבאי עשה במודיעין חיל האוויר. בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ובמשפטים (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר שני ושלישי מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. התמחה בבית המשפט העליון, אצל הנשיא פרופ' אהרן ברק. הוא גם עבד כשנה כעורך דין במשרד גורניצקי ושות'. בשנים 2006–2008 היה חבר בפורום הצעירים במדעי הרוח והחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. לימד כמרצה אורח גם באוניברסיטאות בחו"ל, לרבות אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת בראון, סיאנס פו (פריז), ואוניברסיטת המבורג. בסמסטר סתיו 2017 היה בלנק מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד. 
תחומי המחקר וההוראה המרכזיים שלו הם דיני השלטון המקומי, משפט מנהלי, ערים גלובליות, משפט ומרחב, משפט וחשיבה פוליטית, חילוניות ודת, בישראל ובעולם. כמו כן פרסם מחקרים שעסקו במערכת החינוך הציבורית בישראל, והיה חבר בצוות המשפטי שליווה את עבודתה של ועדת דברת לרפורמה בחינוך הציבורי בישראל.
לצד פעילותו האקדמית, שימש בלנק כחבר בהנהלות הציבוריות של ארגונים שונים, ובהם "במקום - מתכננים למען זכויות תכנון בישראל" (שימש כיושב ראש ההנהלה בשנים 2011–2014), "גישה - המרכז לשמירה על הזכות לנוע", וארגון "נוער גאה" (איגי). מאז שנת 2017 הוא מכהן כיושב ראש העמותה למשפט ציבורי בישראל.
בשנת 2017 נכלל ברשימת מצטייני הרקטור בהוראה באוניברסיטת תל אביב. כמו כן זכה פעמיים במענק מחקר של הקרן הלאומית למדע. 
בלנק הוא בן-זוגו של שופט בית הדין לעבודה דורי ספיבק וחבר פעיל בקהילת הלהט"ב.
כריסטיאן רודריגס

פניארול ופריס סן ז'רמן

רודריגס נולד בחואן לקאסה, שבדרום אורוגוואי. החל לשחק באופן מקצועני בגיל 17 בפניארול, כאשר עלה לקבוצה הבוגרת ממחלקת הנוער של המועדון. בעונת 2003 זכתה פניארול, בסיועו של רודריגס, באליפות אורוגוואי. בעונת 2004 היה רודריגס מושבת במשך רוב העונה עקב פציעה, אך עם חזרתו לשחק, הראה יכולת טובה ועורר תשומת לב של מועדונים אירופאים גדולים.
בקיץ 2005 עבר רודריגס לפריס סן ז'רמן מליגת העל הצרפתית בהעברה חופשית. בעונתו הראשונה בפריס המעיט להופיע, בעונת 2006/2007, עונתו השנייה במועדון, סייע רודריגס למועדון מבירת צרפת להימנע מירידת ליגה, לאחר שכבש את שערו היחיד באותה עונה בניצחון בית 2-4 על מונקו.
לאחר שתי עונות בצרפת, הושאל רודריגס באוגוסט 2007 לבנפיקה ליסבון הפורטוגלית. לאחר שבאותה עונה הפך רודריגס לשחקן הרכב במועדון הצמרת הפורטוגלי, נרכש בסוף אותה עונה על ידי אחת המתחרות הבולטות ביותר של בנפיקה בליגת העל הפורטוגזית - פורטו.

פורטו

ביוני 2008 חתם רודריגס בפורטו. במהלך משחק בין בנפיקה לפורטו בליסבון היה נתון רודריגס להתעללות מילולית של אוהדי בנפיקה, הכללה קללות ונאצות נגדו. במהלך עונתו הראשונה בפורטו, 2008/2009, הפך רודריגס לשחקן מפתח במדי קבוצת הצמרת הפורטוגלית, והוביל את התקפת הקבוצה, יחד עם ליסנדרו לופס והאלק. בעונת 2009/2010, עם רכישתם של סילבסטרה וארלה ושל רדאמל פלקאו, הפך רודריגס לשחקן ספסל. למרות זאת, שיחק 22 משחקים וסייע לפורטו לזכות בגביע הפורטוגזי. בעונת 2010/2011 שיחק רודריגס 27 משחקים וסייע לקבוצתו לזכות בטרבל השני בתולדותיה, ולהיות הקבוצה הראשונה בהיסטוריית הכדורגל שזכתה פעמיים בטרבל. הוא נאלץ להחמיץ את גמר הליגה האירופית בעקבות פציעה.

אתלטיקו מדריד

ב-28 במאי 2012 חתם רודריגס באתלטיקו מדריד, לאחר ששוחרר מפורטו. שער הבכורה של רודריגס במדי אתלטיקו היה נגד הפועל תל אביב, בניצחון קבוצתו 3-0 באצטדיון בלומפילד.
ב-20 בינואר 2015 הושאל רודריגס לפארמה האיטלקית עד לסוף העונה. בשל המצב הכלכלי של הקבוצה וביטול משחקיה עד לסיום העונה, הושאל לגרמיו הברזילאית עד לסוף העונה.

אינדפנדיינטה

ב-24 ביולי 2015 חתם רודריגס באינדפנדיינטה על חוזה למשך שנתיים לאחר ששוחרר מאתלטיקו מדריד .

נבחרת אורוגוואי

הופעת הבכורה של רודריגס בנבחרת אורוגוואי הייתה בהיותו בן 18, במשחק ידידות נגד מקסיקו. בנוסף ייצג רודריגס את נבחרתו בקופה אמריקה 2004, בקופה אמריקה 2007, שם כבש בניצחון 4-1 על ונצואלה, מארחת הטורניר. היה שותף גם לזכייה של אורוגוואי בקופה אמריקה 2011, ולהגעה למקום הרביעי בגביע הקונפדרציות 2013. בנוסף נכלל רודריגס בסגל נבחרת אורוגוואי למונדיאל 2014.
ליאורה מרידור

ליאורה מרידור (נולדה ב-7 בדצמבר 1947) היא כלכלנית ישראלית, שמילאה תפקידי ניהול בכירים בשירות המדינה, בסקטור הפרטי, ובאקדמיה.

ביוגרפיה

מרידור נולדה בירושלים וגדלה בתל אביב, בצבא שירתה כקצינה. למדה לתואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה ולתואר שני במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1974-1967. את המשך דרכה האקדמית עשתה במקביל לעבודתה בבנק ישראל: הייתה מורה מן החוץ בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית. עשתה דוקטורט באוניברסיטה העברית בהדרכתם של הפרופסורים מיכאל ברונו וניסן לויתן, שהתה לצורך הבתר-דוקטורט ב-MIT. 
ב-1975 החלה לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל הייתה שותפה לתוכנית הדולריזציה של יורם ארידור. ב-1988 מונתה לסגנית מנהל מחלקת המחקר של בנק ישראל, ב-1991 מונתה למשנה למנהל מחלקת המחקר, וב-1992 מונתה למנהלת מחלקת המחקר. באמצע שנות התשעים עמדה בראש ועדה ממשלתית לבדיקת עלות תקציב מערכת הביטחון. 
ב-1996 פרשה מבנק ישראל ומונתה לחברת הנהלה וראש אגף האשראי בבנק הבינלאומי. ב-2000 עזבה את הבנק הבינלאומי ומונתה ליו"ר חברת בזק בינלאומי, בשנת 2001 מונתה ליו"ר חברת וואלה! תקשורת.
בדצמבר 2006 מונתה לעמוד בראש ועדת משנה של ועדת שוחט שמטרתה קביעת גובה שכר הלימוד והמליצה להעלותו.

יו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב

במרץ 2009 מונתה לוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ונבחרה ליושבת ראש במקומו של דב לאוטמן. היא האישה הראשונה בישראל שכיהנה כיושבת ראש ועד מנהל של אוניברסיטה.
היא כיהנה כיושבת בחבר הנאמנים של בית הספר לאמנות בצלאל, כיו״ר הדירקטוריון של פועלים שוקי ההון ובדירקטוריון החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה ובדירקטוריונים של החברות אסם, דלתא גליל, טבע ונייס מערכות.
ביוני 2009 אילצה את נשיא אוניברסיטת תל אביב צבי גליל להתפטר, בתום תקופת כהונה קצרה יחסית של שנתיים בלבד. עקב חילוקי דעות עם אנשי הוועד המנהל של האוניברסיטה.
מבקר המדינה החליט לבדוק את נסיבות סיום הכהונה.
מרידור הורתה על מכירת תיק המניות של האוניברסיטה במחירי הפסד.
בעקבות החלטה זו ובעקבות פיטורי הנשיא דרש חבר הנאמנים מהוועד המנהל ומהעומדת בראשו, ליאורה מרידור, להתפטר. והודיעו שאם לא תתפטר יפסיקו לתרום.
בספטמבר 2010 הודיעה על התפטרותה מהתפקיד.
במקומה התמנה ד"ר גיורא ירון.
ליאורה מרידור נשואה לדן מרידור ואם לארבעה ילדים: מתן, עו”ד. שאול, ראש אגף התקציבים במשרד האוצר, חמוטל, הייטקיסטית ואבישי, שחקן, לשעבר נווט בחיל האוויר
נעמי ביטר

ביוגרפיה

נעמי ביטר נולדה בירושלים בשנת 1936. אביה, פריץ קוֹרנברג, היה ארכיטקט, ואמהּ זינה ניהלה את "פנסיון קוֹרנברג" בתלפיות. בין השנים 1955–1957 הצטרפה להיאחזות הנח"ל בעין-ע'דיאן (יטבתה) שבערבה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ללמוד במחזור הראשון של המחלקה לקדרות בבצלאל, שם פגשה את נורה כוכבי ופתחה עמה סטודיו משותף בבית קוֹרנברג. בשנת 1964 נישאה לבני ביטר. בשנת 1966 ערכה סיור בסקנדינביה וביקרה בבתי מלאכה לקרמיקה בדנמרק, פינלנד, שוודיה ושווייץ. בשנת 1970 עקרה כוכבי לתל אביב, אולם השתיים המשיכו לעבוד במשותף בתל אביב ובירושלים. בשנת 1988 שהתה בווירג'יניה המערבית שבארצות הברית.
אורבה טידוס

ביוגרפיה

טידוס נולדה בראפלה, בירת מחוז ראפלה שבאסטוניה. ב-1977 היא סיימה תואר בפילולוגיה אנגלית באוניברסיטת טרטו.

קריירה טלוויזיונית

לאחר סיום לימודיה החלה את הקריירה שלה בטלוויזיה, ושימשה כמגישת מהדורת חדשות ערב פופולרית ב-ETV, רשת הטלוויזיה הציבורית של אסטוניה. היא התפרסמה בקרב הקהל האירופאי כמוסרת הניקוד האסטוני באירוויזיון 1994 שבו הופיעה אסטוניה לראשונה באירוויזיון. היא מילאה את התפקיד גם באירוויזיון 1998.

קריירה פוליטית

מ-1999 ועד 2001 שימשה כראש מחלקת החינוך והתרבות של עיריית קורסארה, ומ-2005 ועד 2011 שימשה כראשת העיר.
מ-2013 ועד 2015 כיהנה כשרת התרבות של אסטוניה.

חיים אישיים

טידוס נשואה ולה בת ובן.
כלוב הצלעות

כלוב הצלעות הוא הסדר של העצמות בבית החזה של בעלי חיים. הוא נוצר על ידי עמוד השדרה, צלעות ועצם החזה ומקיף את הלב והריאות.
מקור השם מהמילה כלוב המתייחסת למארז המשמש כדי להכיל או להגן על הדברים שבתוכן.
ג'ון סטיינבק

תולדות חייו

ג'ון סטיינבק נולד לג'ון ואוליב סטיינבק, משפחה מהמעמד הבינוני, כבן שלישי מארבעה ילדים, בסאלינס קליפורניה, מקום אשר שימש כרקע לרבים מסיפוריו. משפחתו ממוצא גרמני, אנגלי ואירי. סבתו, אלמירה סטיינבק לבית דיקסון, הייתה מהמתיישבים האמריקאים בהר התקווה, באזור שבו שוכן כיום בית הספר "שבח מופת" ברחוב המסגר בתל אביב. סבו יואהן אדולף גרוסשטיינבק קיצר את שם המשפחה והתאים אותו להגייה האמריקאית בעת הגירתו לארצות הברית.
לאחר שנשר מהלימודים באוניברסיטת סטנפורד, ולאחר ניסיון כושל לכתוב רומן על נושא מיתולוגי ("גביע הזהב"), הוא מצא את דרכו בכתיבת סיפורים על קליפורניה, וסיפורת המתארת את האנשים הפשוטים בתקופת השפל הגדול. עם הזמן הוא נתפס בעייני רבים כקול המבטא את תחושות חסרי האמצעים בתקופת השפל הגדול.
סטיינבק היה כתב צבאי במלחמת העולם השנייה.
סטיינבק היה נשוי שלוש פעמים, אך רק בשלישית - לאשת התיאטרון איילין -רווה נחת ושלווה. שיתוף הפעולה שלו עם הבמאי המהולל איליה קאזאן הניב שני סרטי מופת - "ויוה זפאטה!" - ו"קדמת עדן".
לסטיינבק היו תחומי עניין רבים, בהם ביולוגיה ימית, ג'אז, פוליטיקה, פילוסופיה, היסטוריה וסיפורי עם.
בשנת 1962 זכה בפרס נובל לספרות על "כתיבה ריאלסטית ובעלת דמיון, המשלבת סימפתיה והומור ותפיסה חברתית חדה".
בשנת 1964 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את "מדליית החירות הנשיאותית".
לאחר מותו, בשנת 1987, כאות הוקרה על עבודתו בביולוגיה ימית, זכה יחד עם 'אד ריקטס' שסוג של רכיכה ימית "Eubranchus steinbecki" תיקרא על שמו.
לסטיינבק היו שני בנים, בנו הצעיר אף זכה ב"פרס אמי" על עבודתו העיתונאית בוייטנאם.
ג'ון סטיינבק מת בניו יורק, כחודשיים לפני יום הולדתו ה-67.

עבודתו הספרותית

סטיינבק כתב בסגנון נטורליסטי בדרך כלל על דלי האמצעים בני מעמד הפועלים.
ספרו הידוע ביותר "ענבי זעם" מספר את סיפורה של משפחת ג'ואד, משפחה עניה מאוקלהומה ועוקב אחר מסעם לקליפורניה, ומאבקיהם לשרוד לאחר הגעתם לשם. על ספרו זה זכה סטיינבק בשנת 1940 בפרס פוליצר לספרות.
"קדמת עדן" היא עבודתו השאפתנית ביותר של סטיינבק, בה הוא מסב את תשומת הלב לאי הצדק החברתי ולפסיכולוגיה האנושית בסאגה המתרחשת בעמק סאלינס, ואשר מתבססת בחלקה על סיפור גן העדן.
מרסלו טורקואטו דה אלבאר

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.