google/wiki40b huggingface dataset:
גן פעמון הדרור

היסטוריה

הגן הוקם בשנת 1976 על חלק ניכר משטח "מתחם עומריה", לאחר שתוכנית רחבת היקף להקמת מגדלי מגורים יוקרתיים ובתי מלון במקום בוטלה עקב מחאה ציבורית, והוחלפה בתוכנית צנועה יותר שכללה גם פארקים ושטחים פתוחים לפי הצעת צוות בראשותו של האדריכל דוד קרויאנקר. עם זאת צפונית לגן הוקם ב-1983 מלון לרום (המלון שינה את שמו למלון ענבל) ומדרומו אמור לקום מלון של רשת הארבע העונות. בקרבת הגן קיימים מלונות נוספים.
הגן נחנך במלאת 200 שנה לעצמאות ארצות הברית, ובמרכזו הוצב פעמון שהוא העתק של 'פעמון הדרור' המפורסם בפילדלפיה, אשר העניק לגן את שמו. מונומנט אחר הוקם ברחבה בחלקו הצפוני של הגן. שם "בוקעת" מתוך הקרקע דמות של דרקון העשויה בטון. על-פי השילוט בגן, הדרקון מכונה ג'רי.
ברחבי הגן ניתן למצוא תיאטרון קטן מאבן לכ-500 צופים ומתקנים שונים כגון מרכז החלקה על גלגיליות, גני שעשועים לילדים, וכן מגרשי כדורסל, קטרגל, פינג פונג, ומ-2010 גם מגרשי כדורגל חופים בהם מוקמים יציעים זמניים המכילים מאות מקומות בעת טורנירים. בנוסף פועל בשטח הגן גם תיאטרון הקרון שבשנים הקרובות מתוכנן עבורו מבנה חדש וגדול יותר בעלות של כ-5 מיליון ש"ח. בחודש מאי 2014 נפתח בגן סקייטפארק מהגדולים בארץ שעלות הקמתו מעל 10 מיליון ש"ח ושטחו כ-2,500 מ"ר. בסקייטפארק הוקם גם יציע מוצלל לשבעים צופים ותאורה לילה שיאפשרו לו לארח תחרויות סקייטבורדינג.
ב-2016 אושרה תוכנית ותיקה להקים בצידו הדרומי של הגן טיילת המכונה "טיילת דובנוב", על שם הרחוב הסמוך, שתכלול שבילים לאופניים והולכי רגל, ספסלים ותאורת רחוב ותקשר בין רחוב דובנוב המגיע סמוך למתחם תיאטרון ירושלים ולידו גם לאתרים כגון וילה שרובר, בית הנסן, חורשת הירח ובין מתחם התחנה. עלות פיתוח הטיילת הצפוי הוא כשני מיליון ש"ח. בין האתרים שתקשר הטיילת ניתן למנות את גן השושנים, תיאטרון הקרון, הסקייטפארק, חזיתו של מלון הארבע העונות המתוכנן וכאמור מתחם התחנה ופארק המסילה.
מאז שנת 2004 משמש הגן כנקודת ההתחלה למצעד הגאווה השנתי של העיר ירושלים.
ברווז צולע

ברווז צולע (באנגלית: Lame Duck), ביטוי המשמש לתיאור נושא משרה נבחר אשר כהונתו קרבה לסיומה, ובמיוחד נושא משרה אשר יורשו כבר נבחר. נושאי משרה שכאלו הם לא פעם בעלי כוח פוליטי מופחת, ונושאי משרה נבחרים אחרים מגלים נכונות מעטה יותר לשתף עמם פעולה.

היסטוריה

הביטוי ברווז צולע נטבע במאה ה-18 בבורסה לניירות ערך בלונדון, שם שימש לתיאור סוחר בבורסה אשר לא עמד בחובותיו הכספיים. באופן מילולי הוא מתאר ברווז אשר איננו מסוגל לעמוד בקצב התנועה של להקתו, והופך בשל כך למטרה לטורפים. הביטוי החל לשמש לתיאור פוליטיקאים במחצית המאה ה-19.
בפוליטיקה של ארצות הברית מכונה התקופה שלאחר מערכת הבחירות לקונגרס בחודש נובמבר ועד להתכנסות הקונגרס החדש בראשית השנה שלאחר מכן, כ"תקופת הברווז הצולע". בדומה, נשיא מכהן וסגנו שמחליפיהם כבר נבחרו, נחשבים במהלך תקופה זו לברווזים צולעים ועוסקים במהלכה בהעברת השלטון.
עד 1933 היו הנשיא והקונגרס החדשים נכנסים לתפקידם ב-4 במרץ. המושב האחרון של הקונגרס היוצא היה נערך מחודש דצמבר שלאחר הבחירות ועד לחודש מרץ, וכונה בשל כך "מושב הברווז הצולע". הביקורת על מציאות זו והבעיות התפקודיות שהיו כרוכות בה הביאה ב-1933 לקבלת התיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית, אשר הקדים את מועד התכנסות הקונגרס החדש ל-3 בינואר ואת מועד השבעת הנשיא החדש ל-20 בו. בעקבות זאת קוצרו תקופות הברווז הצולע שלהם.
אפשר שתקופת הברווז הצולע הגרועה ביותר בארצות הברית הייתה תקופת המעבר בין ממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן לבין ממשל הנשיא אברהם לינקולן, במהלך חורף 1860–1861. עמדת ביוקנן הייתה שלמדינות ארצות הברית אין הזכות לפרוש מן הברית, אך גם שהממשל הפדרלי לא היה רשאי לפתוח במלחמה כדי למנוע זאת מהן. בין הבחירות לנשיאות לבין מועד כניסת לינקולן לתפקידו פרשו מן הברית שבע מדינות ואירעה ההידרדרות שהובילה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית חודש לאחר מכן. גם תקופת הברווז הצולע של הנשיא הרברט הובר ב-1932–1933 הייתה קשה: יורשו, פרנקלין דלאנו רוזוולט, סירב לבקשתו לפגישה במטרה לגבש תוכנית משותפת לחילוץ כלכלת ארצות הברית מהמשבר המחריף שבו הייתה נתונה, וטעמו לכך היה שצעד כזה יכבול את ידיו בכהונתו. התקופה שנמשכה עד כניסת רוזוולט לתפקידו הייתה למעשה נטולת מנהיגות, ובמהלכה הגיעה כלכלת המדינה לעצירה לאחר שאלפי בנקים נסגרו.
בישראל היו ראשי הממשלה בנימין נתניהו ואהוד ברק לברווזים צולעים לאחר הפסדיהם בבחירות לראשות הממשלה. נתניהו היה נתון במצב זה ממועד הבחירות ב-17 במאי 1999, בהן הפסיד לברק, ועד להקמת הממשלה העשרים ושמונה בראשות ברק ב-6 ביולי. ברק הפסיד לאריאל שרון בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה ב-6 בפברואר 2001 והוסיף לכהן בתפקידו עד להרכבת הממשלה ה-29 בראשות שרון ב-7 במרץ.
גדעון שני

גדעון שני (נולד ב-13 בנובמבר 1938) הוא צייר ופסל ישראלי. זוכה באות יקיר באר שבע לשנת 2006.

ביוגרפיה

שני נולד וגדל בכפר סבא. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במדעי החברה והמתמטיקה מאוניברסיטת חיפה, בוגר בית הספר לפיקוד ומטה, מוסמך המכללה לביטחון לאומי ובוגר המרכז לאומנות חזותית במכללה האקדמית לחינוך קיי.

פעילות קהילתית

שני שרת כעשרים ושתים שנה בצה"ל, בהנדסה קרבית והשתחרר כמפקד בסיס בדרגת אלוף-משנה. הקים את חברת "כתר תובלה" בכימיקלים לישראל וניהל אותה, עבד כעשרים ושתים שנה במשרד הביטחון כמנהל חטיבה. מזה שלושה עשורים הוא מקדיש את זמנו לפעילות קהילתית וציבורית התנדבותית: כחבר הוועד המנהל של ארגון 'צוות' של גמלאי צה"ל הרחיב את מעגלי התעסוקה והחינוך. נטל חלק בפעילויות קידום למען המרכז לבריאות הנפש, ובעמותה לגיוס תרומות למרכז הרפואי 'סורוקה'. כיהן 4 שנים בוועדה הקרואה בירוחם בניהולו של עמרם מצנע, מילא 5 שנים תפקיד של סגן וממלא מקום ראש מועצת עומר (1992–1997). מכהן כיושב הראש ועדת הביקורת וחבר הוועד המנהל באוניברסיטת בן-גוריון.

ציור ופיסול

שני החל לצייר לראשונה עם יציאתו לגמלאות בשנת 2005. את הכשרתו בציור רכש, במרכז לאומנות חזותית, במכללה האקדמית לחינוך קיי בבאר שבע וסיים את לימודיו כמדריך מוסמך בכיר לאמנות. הוא מצייר בסגנון ריאליסטי, משתמש בצבעי מים, בצבעי אקריליק ובעיקר בצבעי שמן. תחום ציוריו רחב ומגוון ואפשר למצוא ביניהם ציורי נוף, דומם ודיוקנאות, כאשר הוא מתרכז בעיקר בנופי הנגב על צבעיהם המיוחדים. במהלך השנים מאז 2005 הציג מציוריו ב-17 תערוכות יחיד והשתתף ב-50 תערוכות קבוצתיות שהתקיימו בארץ ובחו"ל (בפינלנד - 2010, לונדון - אוגוסט 2010, וופרטל - יוני 2011, וברומא - ספטמבר 2015). בשנת 2007 התקבל לאגודת הציירים והפסלים בישראל. בשנת 2012 נבחר ליו"ר אגודת הפסלים והציירים של באר שבע והנגב.
בין השנים 2012–2016 יוצר שיתופי פעולה בין אגודת הפסלים והציירים של באר שבע והנגב לאגודות אמנים ברחבי הארץ. במקביל מלמד אמנות בהתנדבות במרכז לבריאות הנפש באר שבע. עבודתו שואבת את חומריה מיופיים הקסום של נופי הדרום אליהם התוודע לראשונה בעת שירותו בצה"ל. מאז במשך למעלה מ-50 שנה, הפכו לסביבת חייו הפיזית, המנטאלית והרגשית.
בשנת 2015 החל לפסל. את השכלתו רכש בסטודיו של הפסלת ציפי בירן. פסליו עוסקים בדיוקנאות אקספרסיביים ומושפעים רבות מסיפורי התנ"ך, מהם הם שואבים תמות של גבורה והקרבה. יצירתו מעוגנת במסורת הפיסול הריאליסטי: הוא מפסל בחימר ומשלים את יציקת הפסלים בברונזה ופוליאסטר.
הפסלים "שמשון מכה בלחי חמור טריה" ו"מבחן המים של השופט גדעון" שיצר שני נמצאים דרך קבע בגלריית "משרד" בתל אביב.

תערכות קבוצתיות

ציוריו הוצגו בתערוכות קבוצתיות שנערכו בין היתר במשכן לאומנויות הבמה באר שבע (אוקטובר 2012), גלריית עמיעד בתל אביב (פברואר 2013), תיאטרון הבימה בתל אביב (דצמבר 2014), גלריית עמק חפר (פברואר 2017), בית שאגאל בחיפה (פברואר 2018), תיאטרון גבעתיים (מאי 2018), בנק הפועלים בתל אביב (מאי 2018) בית האומנים בכפר סבא (דצמבר 2018).

חיים אישיים

שני אלמן, היה נשוי לד"ר אסתר שני, אב לשתי בנות.
אמוץ שפירא

ביוגרפיה

שפירא נולד בירושלים. הוא נכדם של הרב שלמה זלמן מן-ההר ושל הרב אלימלך שפירא, האדמו"ר מפיאסצ'נה-גרודז'יסק. אחיו הוא הרב הראל שפירא, מייסד "פורטל הדף היומי" ומנהלו.
למד בישיבה התיכונית חורב בירושלים, ולאחר מכן למד בישיבת ההסדר "שעלבים" ושירת בצה"ל בחטיבת גבעתי.
שפירא בעל תואר B.Ed ממכללה ירושלים ובעל תואר שני מאוניברסיטת בר-אילן. 
עסק בהוראה במסגרת הגרעין התורני "שעלי תורה" בבית שמש, ובבית ספר Hebrew Academy ברוקוויל אשר במרילנד במסגרת שליחות חינוכית.
את דרכו העיתונאית החל ככתב חדשות במקומון בבית שמש וככתב ברדיו ירושלים. בתפקידו הראשון בקול ישראל היה כתב לענייני פנים ולתחום בית הנשיא, כולל ברשת מורשת. בשנים 2003–2007 שימש שפירא ככתב חדשות בכיר לענייני משפט בקול ישראל וגם פרסם כתבות בעיתון "מקור ראשון". שפירא סיקר וליווה עתירות ודיונים כמו בג"ץ גיוס בני הישיבות, בג"ץ הגיור, בג"ץ ההתנתקות, פרשת קצב, ומשפטים של חברי כנסת שונים. כמו כן, סיקר את הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008. לאחר שובו מארצות הברית בראשית 2009, סיקר את מבצע עופרת יצוקה ובהמשך את תחום החרדים. 
בין החשיפות הבולטות שלו: חקיקת שמו של הנער מוחמד אבו ח'דיר בלוח הזיכרון של נפגעי פעולות האיבה בהר הרצל, חשיפת סרטון ההסתה נגד עו"ד שי ניצן, חשיפת הפרוטוקולים מהוועדה לבחירת שופטים שבהם הודה השופט דאז אשר גרוניס כי שופטים לא מתאימים נשארים במערכת מסיבות כלכליות, וכן חשיפת מסמך הסנגוריה הציבורית שקבע כי האכיפה נגד מוחי ההתנתקות היא פוליטית. 
בשנת 2010 הוענק לו פרס מנכ"ל רשות השידור על-שם אילן רועה.
בספטמבר 2014 הוענק לו עיטור כבוד על ידי תנועת אומ"ץ בגין תרומה מיוחדת לקהילה על תקשורת משפטית אמיצה, על הצטיינותו בעבודתו העיתונאית, אומץ ליבו, הגינותו ודבקותו בעיקרון המקודש של זכות הציבור לדעת.
במאי 2017 הגיש את המהדורה האחרונה של יומן הבוקר של רשת ב' במסגרת רשות השידור, בטרם סגירתה.
נשוי ואב לארבעה. מתגורר בנווה דניאל.
דינוזאור ג'וניור

הקמת הלהקה

הלהקה קמה מחברי להקת ההארדקור פאנק Deep Wound ("פצע עמוק") על ידי מאסקיס, ברלואו ומרף שהיו חברים לאוניברסיטה. לאחר שפיטרו את צ'רלי נקאג'ימה (לשעבר סולן Deep Wound), נטל מאסקיס את תפקיד הסולן. מאסקיס אמר שמטרת הלהקה היא ליצור "מוזיקת קאנטרי הגורמת לדימום באוזן".
הלהקה החדשה נקראה "דינוזאור".

1990-1984: התבססות הלהקה ב"רוק המחתרתי אמריקאי"

כבר בשנת 1985 במסגרת השם "דינוזאור" הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון Dinosaur. האלבום מכר רק 1,500 עותקים בשנתו הראשונה ומבקרי מוזיקה אפילו לא התייחסו אליו. בתקופה הזאת נסעו חברי הלהקה פעמים רבות להופעות בניו-יורק.
להקת סוניק יות', שהשפיעה רבות על הסאונד של "דינוזאור", לא התרשמה מהם מיד, אך לאחר שראו הופעה אחרת שלהם, הכריזו שהם מעריצים. הקשר ההדוק בין הלהקות המשיך, ומאסקיס התארח בהקלטות של סוניק יות'.
בשנת 1987 הוציאה הלהקה את אלבומה השני You're Living All Over Me, האלבום נחשב עד היום לאלבום הטוב ביותר של הלהקה ובין האלבומים החשובים יותר בסצנת הרוק ה"מחרתרתי-אמריקני" של שנות ה-80. בזמן הקלטת האלבום החלו להיווצר מתחים בין מרף למאסקיס, מכיוון שמאסקיס, לטענתו של ברלואו, שלט בכל מקצב שניגן מרף, דבר שעצבן את מרף מאוד.
עם יציאת האלבום נאלצה הלהקה לשנות את שמה ל-.Dinosaur Jr מכיוון שהלהקה The Dinosaurs תבעה אותם בגין שימוש בשמם.
בשנת 1988 עם יציאת האלבום השלישי Bug החלה הלהקה לקבל יותר במה ופרסום (בעיקר באנגליה). המתחים בין חברי הלהקה, בעיקר בין מאסקיס לברלואו, החמירו עד כדי כך שמאסקיס פיטר את ברלואו מהלהקה עם סיום סיבוב ההופעות של Bug ב-1989.

1997-1991: מאסקיס מקליט תחת שם הלהקה

ב-1991 הוציאה הלהקה את האלבום הרביעי Green Mind וב-1993 את אלבומם החמישי Where You Been.
שני האלבומים האלה סימנו את המשך הצלחת הלהקה, כשהם היו חתומים בחברת תקליטים גדולה והסינגל 'Start Choppin נהיה חצי-להיט.
אלבומים אלו גם היוו נקודת מפנה באופן שבו נכתבים שירי הלהקה, מאסקיס למעשה כתב את כל השירים וניגן גם את רובם, כך שיצא שמרף ניגן בשלושה שירים בלבד באלבום Green Mind.
בגלל קו התנהלות זה התפטר גם מרף מהלהקה ב-1993 ומאסקיס נשאר החבר הקבוע היחיד בלהקה.
ב-1994 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי Without a Sound שזכה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר שלהם באמריקה וב-1997 את אלבומה השביעי Hand It Over שבקושי זכה להצלחה מסחרית כלשהי. שני האלבומים לא זכו לאהדת המבקרים.
מאסקיס, שלמעשה היה באמת החבר היחידי ב-.Dinosaur Jr בתקופה הזאת, החליט להיפטר מהשם באופן סופי ולצאת לקריירת סולו באופן רשמי.

2005-היום: איחוד ההרכב המקורי

לאחר שמאסקיס קנה את הזכויות מחברת התקליטים SST לשלושת האלבומים הראשונים של הלהקה במטרה להפיץ אותם מחדש ולאחר שמאסקיס וברלואו הופיעו במופע התרמה לאוטיסטים התבשל הרעיון בקרב השניים לאחד את הלהקה ולאחר שמרף הסכים לרעיון ביולי 2006, התאחדה הלהקה באופן רשמי.
הלהקה הוציאה את אלבומה השמיני Beyond שזכה לביקורות חמות ולהצלחה מסחרית (הגיע למקום 69 במצעד 200 האלבומים של המגזין בילבורד).
הלהקה הופיעה בישראל ב-9 וב-10 ביוני 2008 במועדון הזאפה כחלק מסיבוב ההופעות העולמי של Beyond, וב-1 בספטמבר 2009 כהופעה מקדימה להופעה של פיית' נו מור בגני התערוכה בתל אביב.
יולנדה מוקגסנה

ביוגרפיה

מוקגסנה היא בת שבט הטוטסי ועבדה בתור אחות מרדימה בבית חולים בקיגאלי. במהלך רצח העם ברואנדה ברחה לבלגיה. בעלה, ילדיה ורבים מקרוביה ומכריה נהרגו. בבלגיה לא הוכרו כישורי הסיעוד שלה והיא עבדה בבית אבות. מאוחר יותר אימצה חלק מאחייניותיה, שהוריהן נהרגו, וכן יתומים אחרים מרואנדה.
מוקגסנה חזרה לרואנדה עם הצלם היווני-בלגי אלן קזיניירקיס והשניים יצרו את התערוכה הנודדת "Les Blessures du silence" - (פצעי השתיקה: עדויות לרצח עם). הם ייסדו ארגון שמטרתו שיקום ניצולי רצח העם. עם התיאטרון הקבוצתי Groupov כתבה מוקגסנה את המחזה רואנדה 94.
מוקגסנה כתבה שני ספרים אוטוביוגרפיים: "המוות אינו רוצה בי: עדות על רצח עם" (La mort ne veut pas de moi, 1997)  ו"המושיע" (1999). בנוסף, פרסמה אוסף סיפורים בשם "מפה לאוזן" (De Bouche a oreille, 2003).
ב-2002 קיבלה מוקגסנה אות הוקרה מטעם מרכז המחקר האיטלקי הבינלאומי Archivio Disarmo.
דראגומירשט (מחוז מרמורש)

הקהילה היהודית

על פי מפקדי האוכלוסין, מספר היהודים בדראגומירשט בשנת 1920 היה 756, והם היוו 28 אחוז מכלל האוכלוסייה. בשנת 1941 היו בדראגומירשט 684 יהודים. כיום (2013) אין יהודים במקום.
היהודים הראשונים הגיעו לדראגומירשט בשליש הראשון של המאה ה-18. בסוף המאה ה-18 התארגנה במקום קהילה שבהתבססה על חסידי קוסוב שבאו מגליציה ומפודוליה. יהודי המקום עסקו במסחר תבואה וצאן, עבדו בתעשיית העץ ובחקלאות. במקום הוקם בית כנסת ובית מדרש חסידי, מקווה טהרה ובית עלמין. 
הרב הראשון של הקהילה היה משה שטרן. מ-1903 כיהן כרב יצחק מאיר שוורץ שחיבר מספר חיבורים. ב-1911 נתמנה כרב מנחם מנדל שפירא, והרב האחרון היה משה ישראל פלדמן שאף עמד בראש ישיבה שהייתה במקום. בישיבה למדו כ-45 תלמידים והיא התקיימה עד ימי השואה.
עם תחילת שואת יהדות הונגריה באביב 1944, נבנה במרכז הכפר  גטו בו רוכזו כל יהודי הכפר וכפרים אחרים מאזור. סך הכל היו בגטו כ-2,000 איש. ב-15 במאי החלו יהודי הגטו במסע מפרך בן 25 ק"מ לעיירה וישווה, שם עלו היהודים על רכבות שלקחו אותם למחנה אושוויץ, ושם נספו רובם. 
כ-50 מיהודי הכפר חזרו למקום לאחר השואה, אולם זמן קצר אחר כך, עזבו את הכפר כולם ורובם עלו לישראל.
מנפרד שטרן

מנפרד שטרן (1896 – 1954) היה איש צבא סובייטי, קצין בשירות המודיעין של הצבא האדום . במלחמת האזרחים הספרדית (תחת השם אמיליו קלבר) הוא פיקד על הבריגדה הבינלאומית מס' 11, אשר הצליחה לבלום את ניסיון הכוחות הלאומנים לכבוש את מדריד בנובמבר-דצמבר 1936.
מנפרד (משה) שטרן נולד בינואר 1896 בכפר וולוקה בצפון בוקובינה באימפריה האוסטרו הונגרית ( כיום משתייך הכפר למחוז צ'רנוביץ של אוקראינה) במשפחה יהודית אמידה . לאחר סיום בית ספר תיכון בצ'רנוביץ' נסע לווינה, שם התקבל ללימודים בבית הספר לרפואה. בשנת 1915 התנדב לצבא האוסטרו הונגרי ושירת כפרמדיק בחזית הרוסית. בשנת 1916 נפל בשבי הרוסי ונכלא במחנה שבויי מלחמה בסיביר.
בתחילת 1918 שוחרר מן השבי (יחד עם שאר השבויים האוסטרו-הונגריים) לאחר שרוסיה יצאה מהמלחמה, בעקבות חתימת הסכם השלום בברסט ליטובסק. עוד בהיותו בשבי הוא נחשף לתעמולה הסוציאליסטית והפך לתומך נלהב של הבולשביזם. לכן, לאחר שחרורו מהשבי, הצטרף אל שורות הצבא האדום. במהלך מלחמת האזרחים הרוסית לחם בכוחות הצבא הלבן במערב סיביר. בשנת 1921 הצטרף אל קומינטרן. בתום מלחמת האזרחים נשאר לשירות קבע בצבא. הוא למד באקדמיה צבאית במוסקבה ועם סיום הלימודים הצטרף אל שירות המודיעין הצבאי (גה.רה.או).
בשנת 1923 שהה באופן בלתי לגאלי בגרמניה (תחת השם לזר שטרן) כיועץ צבאי למפלגה הקומוניסטית הגרמנית. הוא היה בין מארגני מרד המבורג באוקטובר 1923, במהלכו ניסוי הקומוניסטים להפיל שלטון ויימאר. לאחר דיכוי המרד שטרן נמלט לברית המועצות.
בשנים 1929 – 1931 שהה בארצות הברית במסווה של מהגר גרמני בשם מארק זילברט. הוא ניהל רשת ריגול סובייטית, אשר התמקדה בריגול תעשייתי במפעלים צבאיים. בשנת 1932 נשלח לסין, שם היה יועץ צבאי בצבאו של מאו דזה דונג. בשנת 1935 חזר לבית המועצות.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בספרד נשלח לשם כיועץ צבאי לכוחות הרפובליקנים. הוא הגיע לספרד במסווה של אזרח קנדי בשם אמיליו קלבר . עם הקמת הבריגדות הבינלאומיות הוא מונה למפקד הבריגדה ה-11, אשר הורכבה ממתנדבים מגרמניה, צרפת ופולין. בנובמבר-דצמבר 1936 הצטיינה הבריגדה בפיקודו בקרבות בלימה נגד הצבא הלאומני בפאתי מדריד. בעיתונות הספרדית, כונה גנרל קלבר (שם, תחתיו היה ידוע מנפרד שטרן בספרד) "המושיע של מדריד".
בשנת 1938 נקרא על ידי הממונים לשוב למוסקבה להתייעצות דחופה. עם שובו נעצר שטרן במסגרת "הטיהורים הגדולים" שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום. הוא הואשם בפעילות אנטי סובייטית ובמאי 1939 נידון ל15 שנות מאסר. את עונשו ריצה במחנה עבודה במחוז אירקוטסק הוא נפטר ב-18 בפברואר 1954 ונקבר בבית הקברות של המחנה.
אבשלום עוקשי

חייו

אבשלום עוקשי נולד בשנת 1916 בראשון לציון להורים שעלו מתימן. התחנך בכפר הנוער מאיר שפיה. החל לצייר בהדרכת אריה אלואיל. לאחר כשלוש שנים בהן גר בתל אביב, הצטרף כחבר לקיבוץ איילת השחר, שם חי בשנים 1942-1937. בשנים אלו צייר ועבד כרועה צאן. בעקבות סכסוך שפרץ בינו לבין חברי הקיבוץ חזר עם רעייתו, שולמית, למאיר שפיה שם שימש כמדריך נוער. בשנת 1944 עברו בני הזוג להתגורר בזכרון יעקב. בשנת 1948 גויס עוקשי ליחידת סיירים. דירתו בזכרון יעקב הופצצה על ידי חיל האוויר המצרי. בעקבות כך עקר עם משפחתו לעכו, שם הקים לו סטודיו בעיר העתיקה, על שרידיו של מבנה צלבני.
עוקשי נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "אופקים חדשים" שקמה בשנת 1948 ודגלה באמנות ישראלית שהושפעה מאמנות ההפשטה האירופית ובפרט זו הצרפתית. היה בין הבודדים שהציגו בכל התערוכות שערכה הקבוצה. כן נמנה עם מייסדי מכון אבני, היום מכללה לציור בתל אביב, ושימש כמורה במכון במשך מספר שנים.
בתחילת דרכו היה סגנונו פיגורטיבי עם השפעה של אסכולת פריז היהודית. עם המעבר לעכו החלו נופיה של העיר להעסיקו, ואלה שכיחים ביצירתו לאורך שלהי שנות הארבעים ומרבית שנות החמישים. "ביצירתו של עוקשי, העיר לובשת ופושטת סגנונות אמנותיים: בגלויה המוקדמים ביצירתו היא בהירה ורבגונית, עשירה במרקמים מזרחיים ודמויות כבדות. לקראת שנות השישים היא נעשית בהדרגה מסתורית ונחבאת בין משטחי צבע גדולים, המכסים ומוחקים פרטים אנושיים או אדריכליים" כדברי מרדכי עומר. באמצע שנות החמישים עסק עוקשי גם במיתוסים תנ"כיים, כחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל, שעניינם תחייה ותקומה. לקראת סוף שנות החמישים החל עוקשי נע לכיוון המופשט הטהור. פלטת הצבעים שלו הצטמצמה לשחור עם נגיעות של צבעים אחרים ובפרט אדום, צהוב ולבן, המבצבצים בינות שכבות הצבע השחור. בשלהי שנות החמישים ובמחצית הראשונה של שנות השישים מתעבות שכבות הצבע, צבעי השמן מפנים את מקומם לצבעי אקריליק או פוליוויניל, אשר עורבבו לעיתים בחול או אבקת בזלת במטרה ליצור טקסטורה עבה, עשירה וסמיכה. כך גם המכחול הומר במרית (שפכטל). ביצירות אלו, טעונות החומריות, מגיעה יצירתו של עוקשי לשיאה.    
הסדנה של עוקשי, בה צייר במשך שנים רבות, הפכה לאחר מותו למוזיאון עוקשי, הקרוי על שמו. כמו כן, נקרא על שמו רחוב בעכו. וכן נקרא על שמו אחד המבנים במכון אבני.
קווין סטיט

ביוגרפיה

סטיט נולד ב-28 בדצמבר 1972 בצפון מערב פלורידה. גדל בנורמן שמדרום לאוקלהומה סיטי, שם אביו עבד ככומר. סטיט למד חשבונאות באוניברסיטת אוקלהומה. התחתן בשנת 1998 ונולדו לו כשישה ילדים. בשנת 2000 החל לעבוד בשירותים פיננסיים.
הפריימריז הרפובליקניים לתפקיד מושל אוקלהומה נערכו בקיץ 2018. סטיט הגיע למקום השני עם כ-24.4% מהקולות, וניצח בסיבוב השני עם כ-54.5% מקולות הבוחרים. הוא ניצח בחוז דומה בבחירות הארציות וסטיט נכנס לתפקידו כמושל ב-14 בינואר 2019.
בעמדותיו, סטיט מתנגד להפלות ולהגבלת הזכות לשאת נשק.
ספריית מאזארן

היסטוריה

מאז התמנותו לתפקיד ראש ממשלתה של העוצרת אן מאוסטריה ב-1634, החל מאזארן בבניית ארמון פרטי ובו ספרייה אישית עשירה. מבקרים נדהמו מגודלה ועושרה, שעלה על ספריות מלכותיות אחרות באירופה. בין השנים 1642 ו-1653 העסיק את גבריאל נאודה (Gabriel Naudé) כספרן ומאתר ספרים, שיצא בשליחותו לאיטליה, שווייץ, גרמניה והולנד במטרה לרכוש אוספים שלמים ולהעבירם לפריז. מאז 1643 פתח מאזארן את ספרייתו לשירות מלומדים.
בעת התקוממות הפרונד (פברואר 1652) פרצו מתפרעים לארמון ולספרייה, בזזו והשמידו ספרים רבים. בצוואתו הוריש מאזארן את ספרייתו לקולג' האומות (קולג' מאזארן), אחת מהמכללות ההיסטוריות של אוניברסיטת פריז. בניין הספרייה החדש, במיקומו הנוכחי, הוקם בגדה השמאלית, על נהר הסן ונפתח בחג הפסחא 1689.
בעת המהפכה הצרפתית הובאו לספרייה אוספים של בני אצולה שאולצו לברוח וכן אוספי ספרים מכיבושי נפולאון. ב-1805 הפך קולג' האומות למכון של צרפת, והספרייה עמו. בשנת 1926 הפכה הספרייה לספריית הפקדה לפרסומים הנוגעים להיסטוריה של מחוזות צרפת.

האוסף

הספרייה כוללת 600,000 כרכים, מהם כ-200,000 מאוספו המקורי של מאזארן. הספרייה מתמחה בהיסטוריה צרפתית, בעיקר של המאות 12 - 17, היסטוריה של דפוס והוצאה לאור בצרפת והיסטוריה מקומית.
בספרייה 2,370 פריטי אינקונבולה, בהם עותק של תנ"ך גוטנברג (Bible Mazarine); ‏4,600 כתבי-יד, מהם 1,500 כתבי-יד מאויירים מימי הביניים (חלקם הגדול פרי החרמה מאצילים בימי המהפכה) וכן אוסף של פמפלטים פוליטיים מימי מהומות הפרונד.
ארגון ביולוגי

ארגון ביולוגי או היררכית החיים הוא תפיסה היררכית של מבנים ביולוגיים מורכבים בשיטה רדוקציוניסטית. ההיררכיה משתרעת מאטומים עד לביוספרות.
כל רמה בהיררכיה מורכבת מקודמתה ומהווה בסיס לזאת שאחריה, וכל עלייה ברמה מייצגת עלייה במורכבות המבנה הביולוגי, כלומר שכל "אובייקט" מורכב בעיקרו מהיחידות של הרמה הקודמת.

חשיבותה של הבנת הארגון הביולוגי

כל רמה בארגון הביולוגי קשורה לזאת שלפניה ולזאת שאחריה, ומושפעת מהן. לדוגמה, שינויים במערכת האקולוגית של אזור מסוים יכולים להשפיע על קהילה, שתשפיע על אוכלוסייה וכך הלאה עד לרמה התאית של היצורים החיים באותו אזור. מאותו רעיון, שינויים אף ברמה המולקולרית יכולים להוביל לשינויים ברמה של היצור החי כולו. הבנה זו היא עניין חשוב לביצוע מחקרים מדעיים בתחומים רבים. לדוגמה, במדעי הרפואה, ללא הבנה זו היה זה על סף הבלתי אפשרי להבין את השפעתן של תופעות כימיות ופיזיות על מחלות ותפקוד גופני.
פיטר דיאמונד

קורות חיים

דיאמונד נולד ב-1940 בניו יורק, להורים יהודים, צאצאי מהגרים יהודים ממזרח אירופה מראשית המאה העשרים. הוריה של אימו היגרו לארצות הברית מפולין, יחד עם ששת ילדיהם, כאשר אימו של דיאמונד נולדה כבר בניו יורק. הורי אביו של דיאמונד היגרו מרוסיה (אימו של האב) ומרומניה (אביו של האב) ונפגשו בניו יורק.
הוריו נולדו שניהם בניו יורק ב-1908, ובה גדלו ונפגשו. האב למד בערבים משפטים, בבית הספר למשפטים של ברוקלין, בעודו עובד בימים כמוכר נעליים. האם עבדה כמנהלת חשבונות. הם נישאו ב-1929. בנם הבכור ריצ'רד נולד ב-1934 ודיאמונד הוא בנם השני.
דיאמונד סיים לימודי תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת יל בשנת 1960 וסיים לימודי דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1963. בין השנים 1964–1965 הוא עבד כמרצה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר בפועל באותו מוסד בטרם הצטרף לסגל ההוראה ב-MIT בשנת 1966. בשנת 1969 בילה שבתון באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1970 קיבל דרגת פרופסור מן המניין ושימש כראש המחלקה לכלכלה בין השנים 1985–1986. בשנת 1997 קודם לדרגה האקדמית הגבוהה ביותר ב-MIT, "פרופסור המוסד".
בשנת 1968 הוא נבחר כחבר בחברה האקונומטרית האמריקאית ושימש אף כנשיאה. בשנת 2003 שימש כנשיא האגודה האמריקאית לכלכלה. מאז שנת 1978 הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 1984 התמנה לחבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), וב-1994 הוענק לו פרס נמרס לכלכלה. דיאמונד הוא חבר מייסד של האקדמיה הלאומית לביטוח לאומי בארצות הברית. בשנת 2008 זכה בפרס ע"ש רוברט מ. בול על הישגים יוצאי דופן בתחום הביטוח הלאומי.
דיאמונד כתב ספר על ביטחון סוציאלי יחד עם פיטר אורסג, שהיה ראש משרד הניהול והתקציב (OMB) בממשלו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה. ב-29 באפריל 2010 הכריז הנשיא אובמה כי דיאמונד הוא אחד ממועמדיו למועצת המנהלים של הבנק הפדרלי, אולם בחודש אוגוסט השיב הסנאט האמריקאי את המינוי לנשיא, ולמעשה דחה את מועמדותו. ב-13 בספטמבר 2010 שב הנשיא והעלה את מועמדות דיאמונד לתפקיד. בן ברננקי, יו"ר הפדרל ריזרב לשעבר, היה בעבר תלמידו של דיאמונד.

תרומתו לתורת הכלכלה

דיאמונד תרם מספר תרומות יסודיות בהבנת היבטים שונים של הפעילות הכלכלית. ביניהם, החוב הלאומי וצבירת הון, שוק ההון וחלוקת סיכונים, מיסוי אופטימלי, חיפוש משרות בשוק העבודה והתאמת משרות לעובד, וביטוח לאומי. על שמו נקראות "משוואות דיאמונד" העוסקות במחיר תשומות.