google/wiki40b huggingface dataset:
אסטלת הרעב

אסטלת הרעב היא כתובת הירוגליפית בכתב חרטומים השוכנת באי סהל על הנילוס מדרום לעיר אסואן במצרים העליונה. הכתובת עוסקת בשבע שנות בצורת ורעב בתקופת שלטונו של המלך ג'וסר מהשושלת השלישית ששלט במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-27 לפנה"ס. הערכת החוקרים היא שהכתובת נכתבה בתקופת בית תלמי ששלטה במצרים בין השנים 30-323 לפנה"ס. הכתובת נמצאה ותועדה על ידי פלינדרס פיטרי בעת מסעו בשנת 1887 לאורך הנילוס לדרום מצרים.

תיאור האסטלה

כתובת האסטלה נכתבה על מצוק מגרניט טבעי שנמצא בשטח, פני השטח של המצוק נחתכו בצורה מלבנית. הכתובת נכתבה בכתב חרטומים על פני 42 עמודות. בחלק העליון של האסטלה מעל הטקסט מימין מתוארים שלושה אלים מצריים כשפניהם לכיוון שמאל: "ח'נום" אל מקורות הנילוס, "סָתֵת" שהייתה האלה של שיטפונות הנילוס ו"אָנוּקֵט: אלת הנילוס. מולם כשפניו לכיוון האלים מתואר ג'וסר מציע מנחה לאלים בידיים מושטות. בשליש העליון של הסלע נמצא סדק שהיה קיים כבר בעת יצירת האסטלה. חלקים מסוימים של האסטלה נפגעו ולא ניתן לקרוא את הכתובת בחלקים אלה.

הכתובת

הכתובת מתארת אירועים שאירעו בשנה ה-18 למלכותו של ג'וסר. על פי הכתובת המלך היה מוטרד ומודאג כי מצרים סבלה מבצורת ורעב של שבע שנים, במהלכן מפלס הנילוס היה נמוך ולכן לא הציף את האדמות החקלאיות (מחזוריות ההצפות של הנילוס היוותה יסוד עיקרי בחקלאות, בתרבות ובפולחן במצרים העתיקה והיה הכרחי לקיום החקלאות באותה עת). הכתובת מתארת גם את סבלו של העם כתוצאה מהבצורת שהביאה אנשים לעבור על חוקי המדינה הקשורים באדמות. ג'וסר פנה לאמחותפ שהיה יועצו ושימש גם בתפקיד הכהן הגדול לאל השמש רע ולכהניו בבקשת עצה. הוא מבקש לדעת היכן נולד האל הפי שהיה האלהה של השיטפונות השנתיים של הנילוס ואיזה אל שוכן באותו מקום.
אמחותפ החליט לבדוק את הנושא בארכיון המקדש של Hut-Ibety ששכן בהרמופוליס והוקדש לאל תחות. לאחר מחקר הודיע אמפחותפ למלך ששטפונות נהר נשלטים על ידי האל ח'נום השוכן באי יב ושמקורו במעיין קדוש הנמצא במקום.
אמחותפ החליט לנסוע מיידית למקדש חנום, הוא טהר את עצמו והתפלל לחנום, הוא הציע לו את "כל הדברים הטובים" ובקש את סיועו. לפתע הוא נרדם ובחלומו הוא מקבל את ברכתו של חנום. האל מציג את עצמו ומתאר את יכולותיו ואת כוחותיו האלוהיים. בסוף החלום הבטיח חנום להחזיר את זרימתו של הנילוס. אמחותפ התעורר מחלומו, כתב את מה שהתרחש בחלום וחזר לג'וסר לספר לו את מה שארע.
המלך היה מרוצה מהבשורה, הוא פרסם צו שנשלח אל הכוהנים הסופרים ועובדים המורה להם לשקם את המקדש של חנום, ולקבוע מועדים קבועים למתן מנחות לאל. צו נוסף הורה שהמקדש ישלוט על אזור מאסואן עד טקומפסו על כל עושרה, כן העניק למקדש חלק ביבוא שהגיע מנוביה.

תארוך הכתובת

התרגום הראשוני של הכתובת נעשה על ידי האגיפטולוג הצרפתי Pascal Barguet בשנת 1950. מאז הפענוח הכתובת עניינה אגיפטולוגים והיסטוריונים. סגנון הכתיבה והמבנה שלה העלו את ההשערה שהיא נכתבה בתקופה התלמיית אולי בתקופתו של תלמי החמישי (סוף המאה ה-2 לפנה"ס) על ידי הכהן של האל חנום, במטרה לחזק את כוחו של האל. בתקופה התלמיית התקיימו מאבקים בין כיתות דתיות על כוח והשפעה, והכתובת נועדה להצדיק את שליטתם של הכהנים באזור האי יב.
בעת פענוח הכתובת חשבו חלק מהחוקרים שיש קשר בין אזכור שבע שנות הרעב לסיפור המקראי על יוסף והתפקיד שמילא אמחותפ בפתרון, דמות יוסף כמשנה למלך, הענקת האדמה לכהנים, גרמו להיסטוריונים מסוימים לזהות את דמות יוסף שבמקרא עם אמחותפ שבכתובים המצריים. למרות זאת, בין תקופות חייהם המשוערות, מפרידה תקופה של כאלף שנים, שחוקרים אלו טוענים שהיא מעידה על טעות מהותית בתארוך. זיהוי זה אינו הדעה המקובלת על מרבית החוקרים.]
תומאס פיקרינג

תומאס ריב "תום" פיקרינג (באנגלית: Thomas Reeve "Tom" Pickering; נולד ב-5 בנובמבר 1931) היה דיפלומט אמריקאי. בין תפקידיו הדיפלומטיים הרבים הוא שימש כשגריר ארצות הברית בישראל (1985–1988), לאומות המאוחדות (1989–1992), להודו (1992–1993), ולרוסיה (1993–1996). בין השנים 1997–2001 שימש כתת-מזכיר המדינה של ארצות הברית לעניינים מדיניים, השלישי בהיררכיה של מחלקת המדינה, תחת מדלן אולברייט.

תולדות חייו

פיקרינג נולד בעיר אורנג' בניו ג'רזי. לאחר שסיים את לימודי התיכון בניו ג'רזי החל בשנת 1949 לימודי תואר ראשון במכללת בואדואן, בעיר בראונזוויק, במיין. בשנת 1953 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהיסטוריה. הוא המשיך בלימודי תואר שני בבית הספר למשפטים ולדיפלומטיה באוניברסיטת טאפטס, במסצ'וסטס. עם סיום לימודי תואר שני קיבל מלגת פולברייט להשלמת תואר שני נוסף ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת מלבורן באוסטרליה, אותו השלים בשנת 1956. בין השנים 1956–1959 שירת בצי האמריקאי כקצין מודיעין. הוא המשיך לשרת כאיש מילואים בצי והשתחרר בדרגת לוטננט קומנדר.

עבודתו בשרות החוץ

לאורך כארבעים שנותיו בשרות החוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית שירת בין השאר כשגריר ירדן (1974–1978), בניגריה (1981–1983), באל סלוודור (1983–1985), בישראל (1985–1988), באומות המאוחדות (1989–1992), בהודו (1992–1993) וברוסיה (1993–1996). בנוסף, הוא שימש כתת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים בין השנים 1997–2000. הוא מחזיק בדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ של ארצות הברית. בנוסף לשפת אמו, פיקרינג דובר צרפתית, ספרדית, וסווהילי ואף מתמצא ברוסית, עברית, וערבית.

לאחר פרישתו משרות החוץ

בשנת 2001 פרש פיקרינג משרות החוץ של ארצות הברית והחל לעבוד כסגן הנשיא ליחסים בינלאומיים של חברת בואינג, תפקיד בו שימש עד לשנת 2006. הוא חבר מועצת המנהלים של החברה הגדולה בעולם לייצור צנרת לתעשיית הנפט והגז, OAO TMK, היושבת במוסקבה. היום הוא חבר בעמותה בינלאומית לפתרון משברים, יושב ראש האקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה, וחבר במועצת היועצים של הלשכה הלאומית למחקר אסיאתי. פיקרינג אף חבר במועצת המנהלים של המועצה האמריקאית-איראנית, ארגון הפועל למען נירמול היחסים בין ארצות הברית לאיראן. הוא יושב ראש קרן רוסטרופוביץ'-וישנבסקאיה, ארגון שלא למטרות רווח אשר נוסד על ידי מסטיסלב רוסטרופוביץ' ואשתו גלינה וישנבסקאיה לקידום בריאות ילדים בעולם.
לאחר פרישתו משרות דיפלומטי שינה משרד החוץ האמריקאי את שמה של קרן המלגות ליחסי חוץ במשרד וקרא אותה על שמו של תומאס פיקרינג. בשנת 2012 שימש פיקרינג, לצידו של אדמירל מייקל מאלן, בוועדת חקירה אשר התמנתה מטעם משרד החוץ האמריקאי, לבירור נסיבות מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי.
מינוי פגרה

מינוי פגרה (באנגלית: recess appointment) מתרחש כאשר נשיא ארצות הברית מבצע מינוי למשרה בממשל הפדרלי במהלך פגרה של הסנאט, האחראי על אישור המינויים הפדרליים בדרך כלל. על המינוי לקבל את אישור הסנאט עד סוף המושב (נמשך כשנה), שאם לא כן, האוחז בתפקיד מאבד אותו. מינויי פגרה מותרים על פי פרק II, סעיף 2 של חוקת ארצות הברית.

היסטוריה

עד שנות ה-40 של המאה ה-20 מינוי במהלך פגרה שמתקיימת במהלך המושב היה בלתי מקובל, נדיר ועורר ביקורת חריפה בסנאט; רק מינויים בפגרה הארוכה שבין המושבים היו מקובלים. מספר מומחים חוקתיים טוענים גם כיום כי הסעיף המקורי הוכנס לחוקה בהתייחסות למינויים אך ורק בפגרה הארוכה בין המושבים, משום שבאותה העת פגרה זו ארכה בין שישה לתשעה חודשים. לטענת מומחים אלו, מנסחי החוקה ציפו כי כאשר מושב הסנאט פעיל, הנשיא יתייעץ עם המחוקקים ויקבל את אישורם למינוי. הפירוש המקובל כיום מאפשר מינויים במהלך המושב, ובכך מאפשר לנשיא לעקוף את אישור הסנאט למינוייו.
מאז מלחמת העולם השנייה החלו הנשיאים למנות במינויי פגרה מועמדים שעוררו ביקורת בסנאט, בתקווה כי בשנה של שירות בתפקיד יוכיח המועמד את עצמו ויזכה לאישור הנחוץ מהסנאט להמשך תפקודו. אולם בתקופה האחרונה, בה גדל הקיטוב בין המפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית, גדלה עמו ההתנגדות לממונה בפגרה, בשל תחושת עקיפת התהליך החוקתי לאישור המועמד.
נשיאים נזקקים למינויי פגרה במקרה של התנגדות פנימית בוועדה בסנאט המאשרת את המועמד לפני העברת האישור למועמד (כפי שהתרחש במקרה של השגריר לאומות המאוחדות ג'ון בולטון), במקרה שרוב הקונגרס הוא מהמפלגה היריבה לנשיא והמועמד בעל עמדות פוליטיות המזוהות מאוד עם הנשיא (למשל בתקופתו של קלינטון). גם במקרה שהקונגרס נשלט על ידי מפלגת הנשיא, חברי הסנאט יכולים לעצור את המינוי בפיליבסטר; במקרה שלא ניתן לשבור את הפיליבסטר (יש צורך ב-60 סנאטורים), נשיאים ממנים בפגרה את המועמד מעורר המחלוקת.
מינויי פגרה התבצעו מימיה הראשונים של ארצות הברית, בין היתר על ידי הנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון. דווייט אייזנהאואר מינה ב-1956 את ויליאם ברנן לשופט בבית המשפט העליון במינוי פגרה. המינוי התבצע בין היתר בשל מאמציו של אייזנהאואר להיבחר מחדש לנשיאות ויועציו סברו כי מינוי קתולי מצפון-מזרח ארצות הברית (ברנאן היה מניו ג'רזי) תסייע לקמפיין הבחירות באזור זה.
הנשיא רונלד רייגן ביצע 243 מינויי פגרה במהלך כהונתו, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ביצע 77 מינויים כאלו בארבע שנות כהונתו. הנשיא ביל קלינטון העניק 140 מינויי פגרה במהלך כהונתו. בשש שנות כהונתו הראשונות, ביצע הנשיא ג'ורג' ווקר בוש 167 מינויי פגרה.
סולנג' ג'ומאייל

סולנג' ג'ומאייל (בערבית: صولانج الجميّل ; תעתיק מדויק: צולאנג' אלג'מיל; נולדה ב-1949) היא פוליטיקאית לבנונית. אלמנתו של נשיא לבנון לשעבר, בשיר ג'ומאייל.

ביוגרפיה

סולנג' ג'ומאייל נולדה בשם סולנג' תונתנג'י (בערבית: صولانج توتنجي ; תעתיק מדויק: צולאנג' תונתנג'י) למשפחה נוצרית ארמנית מביירות, בירת לבנון. בשנת 1977 נישאה תונתג'י לבשיר ג'ומאייל, לעתיד נשיא לבנון, והמירה את דתה לנצרות מארונית. היא הצטרפה למפלגת הכתאיב ("הפלנגות הנוצריות"), אשר בעלה נמנה עם בכיריה ולקחה חלק פעיל בפעילות הפוליטית של המפלגה. בשנת 1978 נולדה בתם הבכורה של בני הזוג, מאיה. היא נהרגה בשנת 1980 בהתפוצצות מכונית תופת שכוונה ככל הנראה לפגוע בבשיר. באותה השנה, נולדה בתם השנייה, וב-1982, נולד לבני הזוג בנם נדים.
ב-14 בספטמבר 1982 התאלמנה מבעלה, שנהרג בפיצוץ מטען חבלה במרכז חברתי בו נאם. לאחר מות בעלה פעלה רבות להנצחת זכרו. אחת מפעולותיה המשמעותיות הייתה הקמת אנדרטה גדולה בכיכר סאסין שברובע אשרפייה בביירות. בכל שנה נערכות מול האנדרטה עצרות זיכרון גדולות לזכרו של בשיר ג'ומאייל, והמקום ידוע כמעוז מפלגות הימין הנוצריות אשר מרבות לכנס את תומכיהן לעצרות המוניות בכיכר, ומול האנדרטה בפרט.
ג'ומאייל מתנגדת לנוכחות זרה בלבנון ונחשבת לפוליטיקאית אנטי-סורית בעלת דעות מרכזיות ופרו-מערביות. על רקע זה, נאלצה לפרוש מתפקידה הרם במפלגת הכתאיב, היות שמשנת 1986 ועד לסיום הסדר הסורי בלבנון, בשנת 2005, עמדו בראש המפלגה נציגים פרו-סורים אשר פעלו להדיר את מתנגדיהם, ובראשם משפחת ג'ומאייל, מרשימת המפלגה לפרלמנט. בנה נדים, ביחד עם אלי כראמה, הקים במפלגה גוף אופוזיציוני בשם "האופוזיציה של הכתאיב" וג'ומאייל הצטרפה לגוף.
ג'ומאייל נמנית עם האנשים שייסדו את הארגון הפוליטי "קרנת שהואן" ב-30 בינואר 2001. המייסדים כללו עשרים ותשעה מדינאים ואנשי רוח, רובם נוצרים, אשר קראו בין השאר לנסיגת הצבא הסורי מלבנון. ג'ומאייל ידועה בתמיכתה בנשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' בוש והמלחמה בעיראק, והיא אחת מהפוליטיקאים הלבנונים הבודדים שהביעו תמיכה גלויה במלחמה זו. כמו כן, היא התבטאה בעבר כנגד חזבאללה וקראה לפירוק המיליציה מנשק.
ג'ומאייל התמודדה בבחירות לפרלמנט פעם אחת בלבד, בבחירות הכלליות של 2005. היא התמודדה על המושב המארוני כמועמדת מטעם מפלגת הכתאיב במחוז ביירות ונבחרה לפרלמנט. לפני הבחירות היא נפגשה, ביחד עם בנה נדים, עם נציגים מהזרם הפטריוטי החופשי בהנהגת מישל עאון, מה שהפנה אליה חצי ביקורת רבים מהגוש האנטי סורי. רבים האשימו אותה ב"זגזוג", ביניהם ראש מפלגת הכתאיב אמין ג'ומאייל, אחיו של בעלה המנוח. בבחירות הכלליות של 2009 בחרה ג'ומאייל שלא להתמודד בעצמה והודיעה על תמיכתה במועמדות בנה נדים, שהתמודד בבחירות מטעם מפלגת הכתאיב במחוז ביירות ונבחר לפרלמנט.
יום הווטרנים (ארצות הברית)

יום הווטרנים (באנגלית: Veterans Day) בארצות הברית הוא יום חג המצוין מדי שנה, ב-11 בנובמבר, בכל מדינות ארצות הברית לזכר ותיקי המלחמות. זהו חג חילוני אמריקאי. במדינות אחרות בעולם מציינים את ה-11 בנובמבר בגרסאות שונות, כגון יום שביתת הנשק, או יום הזיכרון, תאריך שנקבע על פי יום חתימת הסכם שביתת הנשק אשר סיימה את מלחמת העולם הראשונה (אז הוחלט כי מעשי האיבה יסתיימו בשעה 11, של היום ה-11, לחודש ה-11, בשנת 1918).
ההכרזה על יום הווטרנים ב-11 בנובמבר באה מפי הנשיא וודרו וילסון בשנת 1919. שבע שנים מאוחר יותר, בחודש יוני 1926, החליט הקונגרס האמריקאי לבקש מן הנשיא קלווין קולידג' לפרסם הכרזה נוספת לציון ה-11 בנובמבר ולקבוע טקסים מתאימים. ב-13 במאי 1938 הוכר יום הווטרנים בחקיקה פדרלית כיום חג אשר יהיה מוקדש לקיום שלום עולמי.
בשנת 1953 החל אלווין קינג, בעל סנדלריה בקנזס, מסע להפיכת יום הווטרנים ליום אשר יציין לא רק את שביתת הנשק במלחמת העולם הראשונה, אלא את כל ותיקי המלחמות. בעזרת נציג מחוז הבחירה הובאה הצעת חוק מתאימה לקונגרס האמריקאי וביום 26 במאי 1954 חתם על החוק הנשיא דווייט אייזנהאואר. החוק המקורי אשר כינה את היום, "יום שביתת הנשק", שונה ב-1 ביוני אותה שנה ונקרא "יום הווטרנים".

ציון החג

כיוון שיום הווטרנים הוא יום חג פדרלי, רוב האמריקאים שובתים ממלאכה ביום זה ובתי הספר סגורים. כל משרדי הממשלה שאינם מספקים שירותים חיוניים סגורים ביום הווטרנים. אין שירותי דואר בחג. קיימת מסורת בארצות הברית כי המנה העיקרית בארוחת החג היא רביולי, מסורת שהחלה בארוחה בה ארח הנשיא וילסון 2,000 חיילים ותיקי קרבות מלחמת העולם הראשונה בבית הלבן.
בנין

מקור השם

בעבר נקראה המדינה ממלכת דהומיי על שם הממלכה שהתקיימה באזור עד סוף המאה ה-19, ששלטה בשטחים רחבים יותר משטח בנין של היום. האירופים הביאו את העבדות לאזור וממלכת דהומיי, יחד עם אזורים סמוכים, נקראו על ידי האירופים "חוף העבדים".
בשנת 1960 קיבלה דהומיי את עצמאותה מצרפת ושמרה את השם ממלכת דהומיי. עשור מאוחר יותר, בשנת 1972, התחוללה הפיכה צבאית. בשנת 1975 שונה שמה של המדינה לבנין, על שם ממלכה קדומה ששכנה בחבל ארץ זה.
שמה הרשמי של המדינה היה הרפובליקה העממית של בנין בגלל המדיניות המרקסיסטית של השלטון. מאוחר יותר שונה שוב שמה הרשמי של המדינה לרפובליקת בנין.

היסטוריה

על פי המסורת המקומית, התיישבו בתחומה במאה ה-12 או במאה ה-13 האג'ה (Aja). הם הקימו בה את ממלכת הארדרה, וממלכתם הייתה בשיא פריחתה במאות ה-16 וה-17. עד סוף המאה ה-19 נהגו אנשיה לפשוט על ארצות שכנות על מנת לחטוף אנשים ולמכור אותם כעבדים.
בשנת 1851 הגיעו אליה הצרפתים. בשנת 1899 האזור צורף למושבות מערב-אפריקה הצרפתית. בימי הממשל הצרפתי פותחו תחבורתה וכלכלתה של המושבה. בשנת 1958 חתמה כניסתה לקונסיי דה ל'ונטונט (מועצת מדינות ההסכמה, יחד עם חוף השנהב, וולטה עלית, וניז'ר) והייתה למדינה אוטונומית וב-1 באוגוסט 1960 קיבלה את עצמאותה. נשיא המדינה הראשון היה אובר מאגה (Hubert Maga ).
קשיי כלכלה, בעיות אתניות שגרמו ליריבויות בקרב האוכלוסייה ותסיסה חברתית ערערו את השלטון במדינה, והמשטרים שהונהגו בה בעקבות כמה הפיכות צבאיות היו קצרי ימים.
בשנת 1972 תפס את השלטון במדינה מתיאו קרקאו ובשנת 1975 הסב את שמה ל"בנין", על שם ממלכה קדומה ששכנה בחבל ארץ זה. קרקו שלט במדינה עד לבחירות האחרונות ב-2006, בהן זכה ברוב מוחץ המועמד העצמאי יאיי בוני.

פוליטיקה

בנין היא רפובליקה שבה הנשיא נבחר בבחירות והוא ראש המדינה וראש הממשלה. בנין עברה תהליכי דמוקרטיזציה החל מהשינוי בחוקה בשנת 1990, והייתה מהמדינות הראשונות ביבשת שעברו תהליך שכזה. מטרות החוקה היו לעגן בחוק את שלטון החוק, שקיפות, חופש דת, חופש העיתונות, הפרדת סמכויות שלטוניות, זכות שביתה, זכות הבחירה לכל (הזכות ניתנת בגיל 18) ואת עצמאותה של הרשות השופטת.
על פי מדד חופש העיתונות העולמי של עיתונאים ללא גבולות משנת 2007, חופש העיתונות במדינה מדורג במקום ה-53 מתוך 169 מדינות שנבחנו.
הפרלמנט החד-ביתי מכיל 83 מושבים. הבחירות מתקיימות אחת לחמש שנים במערכת בחירות יחסיות ב-24 מחוזות. זכות ההצבעה ניתנת לאזרחים בני 18 ומעלה ללא הרשעה שעונשה הוא למעלה משלושה חודשים. הגיל המינימלי למועמדות הוא 25, תושב בנין במשך שנה לפחות, ואזרח מלידה או מהגר שהתגורר במדינה לפחות עשר שנים.

כלכלה

כלכלת בנין מושתתת בעיקרה על חקלאות: שמן דקלים, כותנה ודגנים. כמו כן, המדינה עשירה באוצרות טבע כמו נפט, כרום, ברזל, אך אבן הגיר בלבד מנוצלת בשיעור נמוך.
בשנת 2008, כשליש מהאוכלוסייה חיו מתחת לקו העוני העומד על כ-1.25 דולר ליום.

גאוגרפיה

העיר הגדולה במדינה ועיר הנמל הראשית היא קוטונו.
בשטח המדינה רצועת חוף קצרה ולגונות, שפלה פורייה וביצתית בחלקה, הרים מיוערים ורמה מכוסה ערבות דשא. האקלים של בנין חם ולח.

דמוגרפיה


רוב אוכלוסיית בנין מתגוררת בדרום המדינה. האוכלוסייה במדינה צעירה, עם תוחלת חיים של כ-62 שנים. בבנין מתקיימות כ-42 קבוצות אתניות שונות. קבוצות שונות אלו התיישבו בבנין בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה וגם היגרו בתוכה במשך השנים. הקבוצות המרכזיות במדינה הן היורובה והפולה.
ישנן למעלה מ-50 שפות מדוברות במדינה.
שרה קלארק

שחרותה

קלארק נולדה במיזורי, ארצות הברית, בתם של קרוליין, עקרת בית, וארנסט, מהנדס.
קלארק למדה אמנות ואיטלקית באוניברסיטת אינדיאנה. את שנת לימודיה האחרונה העבירה קלארק באיטליה, שם החלה להתעניין במשחק.

קריירה

הופעתה הראשונה של קלארק הייתה בפרסומת לפולקסוואגן ב-1999, הופעה שעליה קיבלה פרס. ב-2000 הופיעה קלארק בתפקיד מינורי בסרט "Pas de deux" וקיבלה פרס על השתתפותה בפסטיבל סרטים בברוקלין. מאז קיבלה קלארק מספר תפקידים מינורים בסרטים: "הכל על ג'ורג'" (2000), "התאונה" (2001), ובסדרות: "אד" ו"סקס והעיר הגדולה". 
ב-2001 גילמה קלארק את נינה מיירס בסדרה "24", ובמהלך העונה השנייה והשלישית היא שיחקה בתפקיד אורח. בסך הכל הופיעה 36 פרקים. היא קיבלה על תפקידה בסדרה את "פרס לוויין הזהב" של האקדמיה לעיתונות בינלאומית. קלארק השתתפה גם במשחק המבוסס על הסדרה "24". 
בהמשך שיחקה קלארק בתפקיד אורח בסדרה "האוס" בתפקיד מכורה לעבודה ובדמדומים כאמה של בלה.
ב-2009 שיחקה בסדרה "סמוך עלי" בתפקיד אשתו של מייסון מקגווייר (אריק מקורמק), ושיחקה בסרט "נשים מסובכות".

חיים אישיים

קלארק נפגשה עם בעלה, זנדר ברקלי, בצילומים לסדרה 24 שבה הוא שיחק את ג'ורג' מייסון. ב-2002 הם התחתנו, ונולדה להם בת ב-23 בספטמבר 2006. במרץ 2010 נולדה ביתם השנייה.
מושל דקוטה הדרומית

היסטוריה

משנת 1889 עד 1974, מושלי דקוטה הדרומית כיהנו תקופת כהונה בת שנתיים. עד שנות ה-40 של המאה ה-20 הורשה המושל להתמודד מחדש לתפקיד ללא הגבלה; מאז, המושלים הוגבלו לשתי תקופות כהונה רצופות בלבד, בדומה לנשיא ארצות הברית. החל מ-1974, המושל נבחר לתקופת כהונה בת ארבע שנים, ויכול לכהן ברצף פעמיים בלבד. המושל נבחר בבחירות ישירות עם סגנו.
המושל הראשון של דקוטה הדרומית היה ארתור ק. מלט, שהיה גם המושל האחרון של טריטוריית דקוטה. שניים ממושלי דקוטה הדרומית עזבו את תפקידם לפני תום כהונתם. ב-1978 התפטר ריצ'רד פ. קניפ מתפקידו חצי שנה לפני תום כהונתו כדי לקבל מינוי כשגריר ארצות הברית בסינגפור. ב-19 באפריל 1993 נהרג ג'ורג' ס. מייקלסון בהתרסקות מטוס ליד העיר דביוק שבאיווה; מייקלסון הוא מושל דקוטה הדרומית היחיד שנפטר תוך שהוא מכהן בתפקידו. מייקלסון ואביו, ג'ורג'  ת. מיקלסון, הם האב ובנו היחדים לכהן כמושלים.
המושל שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר היה ביל ג'נקלו. ג'נקלו היה המושל הראשון שהשלים שתי תקופות כהונה בנות ארבע שנים, והוא עשה זאת פעמיים: הפעם הראשונה בין השנים 1979-1987 והשנייה בשנים 1995-2003. בין 50 המדינות של ארצות הברית, בדקוטה הדרומית ישנה השליטה המפלגתית הארוכה ביותר. במשרד המושל: כל המושלים מאז ה-1 בינואר 1979 הם חברי המפלגה הרפובליקנית.
הר קיצ'נר

מקור השם

השמו של ההר היה הר דאגלס. השם ניתן לו על ידי ג'. נורמן קולי, על שם הבוטנאי דייוויד דאגלס. בשנת 1916 שונה שם ההר לשמו הנוכחי, על שם לורד קיצ'נר, שנהרג זמן קצר לפני שינוי השם, במהלך מלחמת העולם הראשונה.

הטיפוס על הפסגה

הראשונים שהגיעו לפסגת ההר היו אלפרד ג'י. סוטהיימר (Alfred J. Ostheimer), ומורה הדרך האנס פורר (Hans Fuhrer), ב-3 ביולי 1927.
פדיון שולי

פדיון שולי (באנגלית: Marginal Revenue או בראשי-תיבות - MR) הוא מושג במיקרו-כלכלה המתאר את הפדיון הנוסף מייצור יחידה אחת נוספת של מוצר (או ייצור היחידה האחרונה של המוצר). ניתן גם לתארו בתור השינוי בפדיון הכולל המחולק בשינוי במספר היחידות הנמכרות.
מבחינה פורמלית יותר, פדיון שולי שווה לשינוי בפדיון הכולל כתוצאה מהשינוי בכמות כאשר השינוי בכמות שווה ליחידה אחת (או השינוי בייצור במקטע בו חל השינוי הרלוונטי בפדיון). 
שינוי זה ניתן להצגה בתור נגזרת. הפדיון הכולל שווה למכפלת המחיר בכמות, קרי, . מכאן, על-פי כלל לייבניץ:
.
בעבור חברה הפועלת בשוקי תחרות משוכללת, המחיר אינו משתנה יחד עם הכמות הנמכרת (), ועל-כן הפדיון השולי שווה למחיר. בעבור בעל-מונופולין, המחיר המתקבל יפחת יחד עם הכמות הנמכרת () והפדיון השולי יפול מן המחיר. משמעות עובדה זו היא כי כמות הרווח המרבי, שבה הפדיון השולי שווה לעלות השולית, תהיה קטנה בקרב המונופוליסט מאשר בקרב חברה הפועלת בתנאי תחרות משוכללת, בעוד שמחיר הרווח המרבי יהיה גבוה יותר. כאשר הפדיון השולי חיובי, גמישות המחיר של הביקוש (PED) תהיה גמישה, בעוד שכאשר הוא שלילי, היה תהיה קשיחה. כאשר הפדיון השולי עומד על אפס, גמישות המחיר של הביקוש תעמוד על 1-.
ליאה סלונגה

חיים אישיים

ב-10 בינואר 2004 סלונגה נישאה לרוברט צ'ארלס שיין, מנכ"ל חברת תוכנת בידור סיני-יפני, בלוס אנג'לס, קליפורניה, אותו פגשה כששיחקה במחזמר "שיר תוף הפרחים". לשניים יש בת, ניקול בוורלי, אשר נולדה ב-2006, ונקראה על שם אימו של רוברט, בוורלי. ניקול הופיעה לצד סלונגה במחזמר מטילדה. בנוסף לכך, היא גם חובבת משחקי וידאו, והזכירה את תחביבה במספר ראיונות. היא מתגוררת בפיליפינים ובארצות הברית.
ב-15 באוקטובר 2010, סלונגה מונתה כשגרירה של רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות.
פלאוטילה נלי

רקע

נשים אמניות היו נדירות ביותר בתקופת הרנסאנס. ההכשרה של אמנים באותה תקופה הייתה כשוליות בסדנאות. אבל לפי מנהגי התקופה נשים לא יכלו להתקבל לסדנאות אלו, משום שהדבר היה עלול לפגוע בצניעותן.  לעומת זאת דווקא מנזרי הנשים של אותה תקופה, בהיותם קהילות נשים סגורות, "מוגנות מהסכנות לתומתן", אפשרו לנשים התפתחות בתחום היצירה הן בספרות והן באמנות הפלסטית 
. המנזר שאליו השתייכה פלאוטינלה נוהל על ידי נזירים דומיניקנים ובראשם ג'ירולמו סבונרולה. סבונרולה קידם את הרעיון של ציור יצירות דתיות על ידי נשים וכך הפך המנזר למרכז של נזירות-ציירות. וזארי בספרו "חיי הציירים והפסלים" מציין כציירות נזירות, בנוסף לפלאוטינלה, את אנטוניה אוצ'לו (בתו של הצייר פאולו אוצ'לו. הנזיר הדומיניקני סרפינו רצי  בספרו על אותו מנזר הזכיר עוד  נזירות-ציירות שפעלו שם: אגטה טרבלסי, דיוניסיה ניקוליני, פרודנצה קמבי, מרינה רוג'ירי  ומריה אנגליקה רצי .

קורות חייה

נולדה בסוף שנת 1524 למשפחה פלורנטינית אמידה. היא הוטבלה ב-29 בינואר 1529 בשם פוליסנה מרגריטה (Pulisena Margherita). אביה, פיירו דה לוקה נלי, היה סוחר אריגים. 
כשהייתה נערה נפטרה אמא ואביה נישא בשנית. לאחר מכן, בגיל 14, הפכה לנזירה ושינתה את שמה לפלאוטילה. היא הצטרפה למנזר הדומיניקני ע"ש סנטה קתרינה מסיינה. במהלך חייה אף שימשה שלוש פעמים בתפקיד אם המנזר. 
במנזר פיתחה את כשרון הציור שלה. היא גם הקימה סדנה שאיפשרה לנזירות נוספות להכשיר עצמן כציירות. העבודות שלה ושל תלמידות הסדנה היו פופולריות מאוד בפירנצה וההכנסות ממכירתן תרמו לקיום המנזר.
פלאוטילה נשארה במנזר עד מותה ב-1588.

יצירתה

פלאוטינלה הייתה יוצרת פוריה מאוד, ציירה מיניאטורות וגם תמונות גדולות ממדים, כולן יצירות דתיות. 
היא הושפעה מעבודותיהם של הציירים-הנזירים פרא ברתולומיאו ופרא פאולינו , שסקיצות ורישומים שלהם נשמרו במנזר שלה. אוטודידקטית לימדה את עצמה לצייר תוך העתקת סקיצות ורישומים אלו.
כבר וזארי ציין שבציורים שלה מורגשת העובדה שפלאוטילה לא הייתה חשופה לדמויות של גברים, לדעתו לשליחים ב"סעודה האחרונה" שלה היו תוי פנים נשיים. מאידך במחקר החדש מציינים את ההקפדה על הפרטים, למשל בפרטי מזון ב"סעודה האחרונה", ורואים בכך ייחוד של הציור הנשי.

גילויה מחדש

למרות שפלאוטילה מוזכרת בספרו של ווזארי, לא היה בה עניין במשך הדורות. 
רק ב–25 השנים האחרונות נעשו מאמצים לאיתור ולזיהוי יצירותיה ולמחקר ארכיוני על תולדותיה. כחלק ממאמץ זה שוחזרו 20 תמונות שלה. השיא של מאמץ זה הייתה תערוכה מוקדשת לפלאוטילה נלי שהתקיימה בגלריית אופיצי בשנת 2017.
לעולם אל תאמר לעולם לא

עלילה

בסרט זה גונב ארגון הטרור האימתני ס.פ.ק.ט.ר שני טילים אטומיים ומחזיק את העולם כולו כבן ערובה. ג'יימס בונד נשלח לעצור את הארגון. נערת בונד בסרט זה הייתה קים בייסינגר אשר שיחקה דמות של אחות של קצין בצבא האמריקאי, ג'ק פטאצ'י. פטאצ'י יצר קשר עם ארגון הטרור ס.פ.ק.ט.ר, הפך למכור לסמים, והופעל בשיטוי לגניבת טילים. אחותו אינה מודעת לגורלו של פטאצ'י ומנהלת רומן עם אחד מראשי ארגון הטרור.

אודות

הסרט אינו נחשב כחלק מסדרת הסרטים הרשמית של EON Productions ויונייטד ארטיסטס, אך שייך למפיץ הרשמי של סדרת הסרטים - MGM.
הסרט יצא באותה שנה בה יצא הסרט הרשמי "אוקטופוסי" בו לוהק רוג'ר מור בתפקיד ג'יימס בונד.
שחקנים נוספים שהופיעו בסרט: קלאוס מריה ברנדאואר, מקס פון סידוב ורואן אטקינסון בתפקידו הקולנועי הראשון.