google/wiki40b huggingface dataset:
אריאל קארו

קורות חייו

אריאל קארו נולד ב-1965. לאחר לימודים בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב, התגייס באוקטובר 1983 לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון. לאחר פציעה עבר לחיל המודיעין. ב-1995 מונה לקצין המודיעין של אוגדת אזור יהודה ושומרון. לאחר שנתיים עבר לחטיבת המחקר בחיל המודיעין לתפקיד ראש ענף. בשנת 2000 היה מפקד קורס קציני המודיעין.
בשנים 2001–2003 היה קצין המודיעין של פיקוד מרכז, במהלך הלחימה בתקופת האינתיפאדה השנייה ובמבצע חומת מגן. לאחר מכן מונה לסגן ראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון. משנת 2005 היה ראש מחלקת עיצוב המערכה באגף מבצעים, תפקיד אותו מילא גם במהלך מלחמת לבנון השנייה. בשנת 2007 עבר לתפקיד קצין מודיעין שדה ראשי, במהלך מבצע עופרת יצוקה.
במאי 2009 מונה לקצין מודיעין ראשי (מפקד חיל המודיעין) וכיהן בתפקיד עד מרץ 2013.
קארו הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. למד במכללה לביטחון לאומי בין השנים 2003–2004. הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בלימודי המזרח התיכון ומדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה
קארו היה בין הקצינים הבכירים הבודדים בצה"ל שאינם בוגרי בה"ד 1.
לאחר שחרורו מונה לראש מינהלת מודיעין וסייבר בחברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
קונטה קינטה (אי)

היסטוריה

אזור גמביה היה נושב בתקופות מוקדמות כפי שמעידים על כך, בין היתר, מעגלי האבן בסנגמביה, והיה חלק מהאימפריה של מאלי מהמאה ה-13 עד המאה ה-15. האי עצמו שימש דייגים לפני בוא האירופים לאזור.
המתיישבים האירופים הראשונים באי היו גרמנים מדוכסות קורלנד וסמיגליה (לטביה של היום), שהקימו במקום ב-1651 מצודה, שנקראה "מצודת יעקב" ע"ש יעקב קטלר (Jacob Kettler) דוכס קורלנד, והשתמשו בה כבסיס מסחרי. ב-1659 עבר האי לשליטת ההולנדים, וזמן קצר לאחר מכן, ב-1661, לשליטת הבריטים, שהעניקו לאי ולמצודה את שם מלכם ג'יימס השני, מלך אנגליה.
בתחילה שימש המקום לסחר בזהב ובשנהב ובהמשך החל לשמש לסחר עבדים. האי עבר לשליטת הצרפתית בשנים 1695-1697, ושוב ב-1702, ולאחר מכן שב לשליטה בריטית. המצודה נחרבה ונבנתה מספר פעמים כאשר עברה מיד ליד. ב-1807 אסרו הבריטים על סחר עבדים, ואף יצאו למלחמה נגד סחר העבדים של מדינות אחרות. לצורך כך בנו ביצורים בשפך הגמביה (ראו להלן: האתרים הקשורים) ונטשו את המצודה באי ג'יימס ב-1815.

האי כיום

האי נתון לבליה ולהצפות הנהר, וגודלו בהווה, העומד על כשלושה דונמים, קטן מגודלו בעת שהיה פעיל. שרידי המצודה ומספר מבנים בריטים עדיין ניצבים בו, ובנוסף לכך יש בו מספר עצי באובב. בשנת 2003 הכריז ארגון אונסק"ו על האי כאתר מורשת עולמית בשל כך ש:
"ג'יימס איילנד והאתרים הקשורים בנהר גמביה מספקים עדות יוצאת דופן לפניו המגוונים של המפגש האירופי-אפריקאי מהמאה ה-15 עד למאה ה-20. נהר גמביה היה נתיב הסחר הראשון אל תוככי אפריקה, והיה לפרוזדור לסחר עבדים בשלב מוקדם. הכפרים והסוללות קשורים באופן ישיר עם תחילתו וסופו של סחר העבדים, ומשמרים זכרונות הקשורים לתפוצה האפריקאית."

האתרים הקשורים

האתרים הקשורים לאי אשר נכללו בהכרזתו כאתר מורשת עולמית הם:
תאוריית הצרכים

תאוריית הצרכים היא תאוריה של הפסיכולוג אברהם מאסלו, העוסקת במניעים של אדם בחייו. לתאוריה זו השלכות על תחומים רבים, ביניהם ניצול מוטיבציית עבודה. עם זאת, רבים שוללים את התאוריה מכיוונים שונים, והיא לא הוכחה באופן חותך על ידי מחקר מתאים. מחקר מקיף שכלל כ-60 אלף משתתפים מ-123 מדינות הראה כי אכן קיימים צרכים אנושיים אוניברסליים, אך אין ביניהם היררכיה והם פועלים במקביל.
התאוריה שוכללה על ידי החוקר אלדרפר, שפיתח את "תאוריית קיום-השתייכות-צמיחה".

רמה שנייה - צורך בביטחון

ברמה הזאת, האדם שואף לרגיעה ונוחות. כדי להשיג צורך זה, מנסה האדם להבין את העולם ולהפוך אותו למובן וצפוי. האדם מנסה עוד מינקותו למצוא סדר בעולם, ועם התבגרותו הוא מאמץ לעצמו תפיסות עולם ופילוסופיות חיים, שנועדו ליצור סדר בעולם. העדר סיפוק של צורך זה, יוצר חרדתיות, ואף דיכאון.
השגת צורכי הביטחון עשויה להתבטא ביומיום למשל בהשגת יציבות תעסוקתית, ביתית, משפחתית ועוד. היציבות בתחומי חיים שונים מאפשרת יכולת צפייה וניבוי מסוים של העתיד להתרחש, ויוצרת תחושת ביטחון.

רמה שלישית - צורך השתייכות

צרכים חברתיים. צורך להיות מקובל, להיות חלק מקבוצה, לאהוב ולהיות נאהב. בשלב הזה האדם לומד להכיר את עצמו ולגבש זהות עצמית. צורך זה בא לידי ביטוי רק כאשר הצרכים הנמוכים יותר באים לידי ביטוי. חסכים בשלב זה יכולים להביא לבדידות, חרדה חברתית ודיכאון.

רמה רביעית - צורך בהערכה חברתית

צורך להרגיש מכובד על ידי אחרים, צורך לכבוד עצמי ולכבד אחרים. אלה יכולים למצוא ביטוי דרך מעמד, הכרה חברתית, הערכה מצד הסביבה והכרה בעבודה. חסכים בשלב זה יכולים להוביל לערך עצמי ירוד ותסביכי נחיתות.

רמה חמישית - צורך במימוש עצמי

הצורך של האדם להשתמש בכישורים הייחודיים לו כדי להגיע למימוש היכולת האישית הטמונה בו. זוהי הרמה הגבוהה ביותר ועל פי מאסלו לא רבים זוכים להגיע אליה.

ביקורות על התאוריה

אחד ממקרי המבחן הידועים ביותר שקראו תיגר על התאוריה היה השואה. ידוע שבגיטאות, ואף במחנות ההשמדה, אשר בהן היהודים חיו בתת-תנאים בסיסיים (רעב תמידי, אי-ביטחון, ועוד) - ועם זאת, קיימו חיי תרבות והגשמה עצמית כגוון תיאטראות, לימודים אקדמאים, ולימוד תורה. מקרה המבחן הזה הוכיח שגם אדם שלא מקיים את השלבים הבסיסיים של הפירמידה יכול לקיים גם את השלבים העליונים שלה.
לילית מקרצ'יאן

ביוגרפיה

לילית מקרצ'יאן למדה שחמט מסבה. המאמן הראשון שלה היה נורק מווססיאן, ומאוחר יותר היא התאמנה אצל רב האמן ולרי צטוריאן ובאקדמיה הארמנית לשחמט, אשר נוסדה על ידי סמבט לפוטיאן. היא נשואה לשחקן השחמט הגרמני יוהאנס שפר, והיא בעלת תואר ראשון מהמכון הארמני לספורט ותרבות. מאז 1997 היא שחמטאית מקצועית.

טורנירים ליחידים

באליפות הים השחור לנשים בשנת 2000 בבטומי, מקרצ'יאן חלקה את המקום הראשון במשותף עם מאיה לומנישווילי ואנה מטנדסה. באליפות אירופה בשחמט לנשים בשנת 2002, בווארנה, בולגריה, מקרצ'יאן זכתה במדליית הכסף לנשים אחרי אנטואנטה סטפנובה, לאחר שצברה 8.5 נקודות מ-11 אפשריות. במאי 2005 זכתה באליפות ארמניה לנשים, שנערכה בירוואן, לאחר שצברה 8.5 נקודות מ-9 אפשריות. היא זכתה במדליית ארד באליפות האירופאית לנשים ב-2006, שנערכה בקודסאי, טורקיה, לאחר שצברה 7.5 נקודות מ-11 אפשריות. בשנת 2009 בסנט פטרסבורג שוב הייתה במקום השני, הפעם מאחורי טטיאנה קוסינזבה, לאחר שובר-שוויון. ב-2013 בבלגרד היא סיימה שוב במקום השלישי. באליפות העולם לנשים בשחמט של 2012 בחנטי-מנסיסק היא זכתה בסיבוב הראשון בתוצאה של 0–2 נגד כתוואן אראחמיה, אבל אז הפסידה בסיבוב השני בתוצאה של 2.5:3.5 נגד נדז'דה קוסינבה. באליפות העולם לשחמט נשים ב-2017 בטהרן, היא הפסידה בסיבוב הראשון בתוצאה של 0.5:1.5 נגד ני שיקין.
בדצמבר 2009 היא דורגה במקום העשירי ברשימת הספורטאים המצטיינים של ארמניה.

נבחרת לאומית

באולימפיאדת השחמט הראשונה שלה, מקרצ'יאן הייתה בת 14. בין 1996 ל-2015, היא השתתפה בכל אולימפיאדות השחמט לנשים עם ניקוד כולל של 78 נקודות ב-117 משחקים (+54, = 48, -15). באולימפיאדת השחמט בדרזדן ב-2008, היא זכתה במדליית ארד אישית לאחר שצברה 8 נקודות מ-11 אפשריות בלוח השני. ב-2007, 2009, 2011 ו-2015 היא השתתפה באליפות העולם בשחמט לנבחרות נשים. ב-2009, בנינגבו, היא דורגה במקום השני הגבוה ביותר לאינדיווידואליות על הלוח השני, ובמקום השלישי מבין כלל המשתתפות. 2015 ב צ'נגדו שבסין, מרקצ'יאן זכתה במדליית הזהב ליחידות בלוח השני. בין השנים 1997 ל-2017 היא השתתפה בעשר אליפויות אירופה בשחמט לנבחרות נשים. היא השתתפה באליפות אירופה בשחמט לנבחרות של 2003 בפלובדיב, בולגריה, ותרמה לזכייתה של נבחרת ארמניה במדליית הזהב, וב-2007 ב הרקליון סיימה במקום השלישי. בדירוג האישי, היא סיימה ב-2009 בנובי סאד במקום השני, וב-2013 בוורשה במקום השלישי.
קומפלקסו דו אלמאו

היסטוריה

ממאמר שפורסם בO Globo בשנת 2007 עולה מקור השם קומפלקסו דו אלמאו: לאחר מלחמת העולם הראשונה, פולני בשם לאונרד קצ'מרקוויץ' קנה את הקרקע. לא עבר זמן רב לפני המקום נודע בשם מורו דו אלמאו ("גבעת הגרמני"), בשל מראהו הפיזי של קצ'מרקוויץ'. האזור הכפרי החל לשנות את מראהו בשנת 1920 המאוחרות, כאשר מפעל העור "קורטומה קריוקה" ("ברוסקאי קריוקה") נוסד. הוא משך אליו מאות עובדים לאזור. כאשר שדרת ברזיל נחנכה בשנת 1946, האזור התחיל להתקדם והפך במהירות למרכז התעשייתי הראשי של העיר. עם זאת, הדיור הבלתי חוקי החל בשנת 1951, כאשר קצ'מרקוויץ' חילק את אדמתו לחלקות ומכר בסופו של דבר אותם. במקומות המיושבים התפתחו פאבלות במהלך הדיקטטורה הצבאית. מספר המתיישבים הגיע לשיאו לקראת סוף הדיקטטורה.
מעלית גונדולה שנבנתה על ידי קבוצת לייטנר-פומה משתרעת על פני קומפלקסו דו אלמאו, ומאפשרת לתושבים ניידות מהירה יותר.

רציחות משטרתיות

במתחם מתקיימת פעילות סחר בסמים ענפה, דבר הגורם לחיכוך תמידי עם גורמי החוק. אחת ההתפרצויות החריפות והקטלניות של חיכוך זה הוא "טבח קומפלקסו דו אלמאו", שהתרחש ב-27 ביוני 2007. קבוצה של כוחות צבאיים ומשטרתיים הרגו תשעה עשר בני אדם ופצעו רבים. איגוד עורכי הדין של ברזיל פרסם דו"ח כי אחד עשר האנשים האחרונים שנהרגו בתקרית, לא היו קשורים לסחר בסמים כלל. עד לסיום המשחקים הפאן-אמריקאיים של שנת 2007, שהתקיימו בריו, הוטל מצור על האזור. לטענת גורמי הביטחון, הדבר נועד על מנת לאפשר את אבטחת המשחקים. דו"ח שהונפק על ידי הממשלה הפדרלית חושף כי במהלך המצור התקיימו הוצאות להורג. באתר האינטרנט שלה, התאחדות העובדים הסוציאליים (PSTU) מבקרת את המבצע, וטוענת כי מטרת המבצע הייתה לשמר את תדמית ברזיל בעולם, ולמנוע תקריות במהלך המשחקים. יוניצ"ף אף היא מבקרת את המבצע, שפגע בארבעה ילדים, והשאיר אלפי ילדים ללא גישה לבית הספר.
קריון

קריון (בצרפתית: carillon) הוא כלי מוזיקלי המורכב ממספר רב של פעמונים עשויים ברונזה המנוגנים יחדיו באמצעות מקלדת. מספר הפעמונים בקריון הוא 23 או יותר. מנגנים בקריון באמצעות לחיצה על מוט המכונה "באטון", אשר מותקן במקלדת או באמצעות לחיצה על דוושה. המוטות והדוושות מפעילות מערכת מנופים המקישה באמצעות מוט מתכת על הפעמון. עוצמת ההקשה בפעמון תלויה בעוצמת הלחיצה על מוט המקלדת או על הדוושה.
קריונים מותקנים לרוב במגדלי פעמונים או במגדלים של כנסיות. הקריון הוא הכבד ביותר מבין כל כלי המוזיקה הקיימים, ויכול להגיע למשקל של 100 טונות.
הקריונים נפוצים בעיקר בהולנד, בלגיה וצפונה של צרפת. מגדלי הקריונים בבלגיה ובצרפת הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.

היסטוריה

באירופה של ימי הביניים נעשה שימוש בפעמוני הכנסיות על מנת להודיע לתושבי הכפר או העיר על אירועים שונים, כגון שריפות, מלחמות, קריאה לגיוס לצבא וכדומה. לאירועים שונים יוחדו צלצולים שונים. לדוגמה, במקרה בו העיר הייתה נתונה תחת התקפה נהגו לצלצל בפעמונים על פי סדר הצלילים שלהם, מהנמוך לגבוה.
רק במהלך המאה ה-14 נעשה שימוש לראשונה בפעמונים כאמצעי מוזיקלי.
במהלך המאה ה-17 פיתחו פרנסואה המוני ופיטר המוני ובהמשך גם יוצקי הפעמונים מאנטוורפן, מלכיור דה האז, את הטכניקות של יציקת פעמונים כך שיצלצלו בתו מסוים. עם מותם אבד הניסיון שצברו, ורק במהלך המאה ה-19 פותחו שיטות אלו מחדש באנגליה, במפעל יציקת הפעמונים של טיילור (Taylor bellfoundry).

מאפיינים מוזיקליים

כל אחד ואחד מהפעמונים של הקריון משמיע תו אחד, ולכן מנעד הקריון תלוי במספר הפעמונים שיש בו. קריונים בהם 23 עד 27 פעמונים מכונים קריונים בני שתי אוקטבות. קריון ובו לפחות 47 פעמונים (ארבע אוקטבות) מכונה "קריון קונצרטים".

מוזיקה לקריון

מנעד הקריון תלוי במחירו. מאחר שעלות יצור פעמונים רבים בגדלים שונה היא רבה, מחירם של קריונים רבי פעמונים הוא גבוה ביותר. מסיבה זו מספר הקריונים ברחבי העולם מועט, והמוזיקה הנכתבת להם מועטה. ניתן להתאים מוזיקה לקריונים, אולם יש להתייחס למנעד המוגבל של צלילי הקריון.
המוזיקה לקריון נכתבת על שתי חמשות - התווים הנכתבים במפתח פה מסמלים את הצלילים המבוצעים באמצעות הרגלים (לחיצה על הדוושות), ואילו תווים הנכתבים בטרבל מסמלים את הצלילים המבוצעות באמצעות הידיים (לחיצה על המוטות).
בשל עוצמת צלילי הפעמון כמעט בלתי אפשרי ליצור יצירות קונצרטיות המשלבות בין הקריון לכלים אחרים, למעט יצירות מוזיקה אלקטרונית הניתנות להגברה רבה ולהתאמה לעוצמת צלילי הקריון.

הקלטת יצירות קריון

בשל עוצמת הצלילים של הקריון וצורתו הפיזית, הקלטת יצירות קריון היא קשה ביותר. יש לסדר את מכשירי ההקלטה באופן מיטבי כך שצלילי הפעמונים יקלטו בהם מבלי להפריע אחד לשני, ותוך התחשבות בהדים מהמבנה בו מצוי הקריון, דבר האפשרי רק באמצעות ניסויים וטעיות רבים.
הישאם אל-איח'תיאר

הישאם אל-איח'תיאר (ניתן להגות את שם משפחתו גם בח'תיאר; ערבית: هشام الاختيار, תעתיק מדויק: השאם אלאח'תיאר; 1941 – 20 ביולי 2012) היה בכיר צבאי סורי רשמי, ויועץ לביטחון לאומי לנשיא בשאר אל-אסד.

ביוגרפיה

נולד ב-1941 למשפחה סונית. בשנת 2001 מינה אותו בשאר אסד לעמוד בראש מינהל הביטחון הכללי הסורי במקום עלי חמוד, שהפך לשר הפנים, תפקיד אותו מילא עד שנת 2005. כמו כן, שימש גם כמזכיר אזורי של מפלגת הבעת' בפיקוד הסוכנות לביטחון לאומי. הוא נכלל עם המקורבים ביותר לנשיא, ובמיוחד לגיסו של הנשיא אסף שווכאת. בשנת 2006 מחלקת האוצר של ארצות הברית הודיעה שאזרחים וארגונים אמריקאים מנועים מלעשות עסקים או קשרים כלשהם עם יחטיאר, ובשנת 2007 הוא נמנה עם ברשימת אזרחי סוריה האסורים לכניסה לארצות הברית. 
ב-19 במאי 2012 הודיע הצבא הסורי החופשי שסוכן שלהם הצליח לחדור לפורום השמינייה, שהקים הנשיא לטיפול במהומות, ולהרעיל לפחות 6 מהם. הודעה זו הוכחה כלא נכונה לאחר ששניים שנחשבו למתים התראיינו בטלוויזיה הסורית והכחישו את מותם תוך אמירה שההודעה היא חסרת בסיס. 
ב-18 ביולי 2012 נפגע איח'תיאר בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי. בפיגוע נהרגו בכירים מהצמרת הביטחונית והמדינית של סוריה ביניהם אסף שווכאת, דאוד ראג'חה וחסן עלי טורקמאני. ב-20 ביולי הודיעה הטלוויזיה הסורית שאיח'תיאר מת מפצעיו.
וסלי קלארק

ביוגרפיה

קלארק, בנם של ג'יקוב קאן וונטה, נולד כווסלי קאן בשיקגו. הוריו נפרדו בטרם מלאו לו חמש ואמו נשאה לויקטור קלארק אשר אימץ את הילד והעניק לו את שמו. הוא גדל בארקנסו ובשנת 1962 נרשם לאקדמיה הצבאית ווסט פוינט. עם סיום לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1966, הוסמך כקצין שריון בדרגת לוטננט. לאחר מכן התנדב לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית, הוסמך כצנחן וסיים את קורס הסיירים בבית הספר לחי"ר של הצבא האמריקני בפורט בנינג, ג'ורג'יה. בתפקידו הראשון שימש כמפקד פלוגה בדיוויזיה המוטסת ה-82 שבסיסה בפורט בראג. קלארק לחם במלחמת וייטנאם ובשנת 1969 כמפקד פלוגת חי"ר ממוכן בדיוויזיית ההרגלים ה-1 הוביל פטרול שנקלע למארב וייטקונג. על גבורתו בקרב, בהמלכו נפצע קשה אך הוסיף לפקד על יחידתו עד להשמדת האויב, עוטר בכוכב הכסף. בהמשך שימש קלארק בשורת תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1980 מונה למפקד גדוד שריון בחטיבה 77 ולאחר מכן כמפקד החטיבה ה-3 בדיוויזיית הרגלים ה-4. בשנת 1993 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה. בהמשך שימש כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית וכמפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית, וסייע לגיבוש הסכם דייטון. כמפקד הכח הצבאי של נאט"ו באירופה פיקד קלארק על מבצע כוח מאוחד.  
לאחר פרישתו מן הצבא התמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית 2004 מטעם המפלגה הדמוקרטית, והפסיד לג'ון קרי.
רמת הכובש

היסטוריה

רמת הכובש נוסד על ידי קבוצת "הכובש", שהוקמה בגרעין וילנה של "החלוץ" והייתה "קיבוץ העלייה" הראשון של התנועה. שם הקבוצה מבטא את רעיונות כיבוש העבודה העברית וכיבוש עצמי לעבודת כפיים. פלוגה ראשונה של 20 עולים מקבוצה זו עלתה ארצה באוגוסט 1925 והגיעה לפתח תקווה. לאחר עלייה זו המשיכו לעלות פלוגות נוספות, וכעבוד חודשים אחדים נשלחו חלק מהחברים להקים פלוגה נוספת של הקיבוץ בכפר סבא. עד תום השנה הראשונה לקיומו גדל קיבוץ "הכובש" והגיע לכ-140 נפש. באוגוסט 1927 היה קיבוץ "הכובש" בין הקיבוצים שייסדו את הקיבוץ המאוחד, ובעקבות זאת אוחדו פלוגותיו לפלוגה אחת בכפר סבא. קשיי המחיה גרמו לעזיבה רבה ולצמצום הפלוגה, ובעקבות זאת הוחלט לצרף אליה את קיבוץ העלייה "שחריה" של "החלוץ".
המקורות הכספיים של הקבוצה היו מועטים יחסית ואף על פי שחברי הקבוצה פנו להוריהם בבקשה לתמוך ברכישת קרקעות, ההענות הייתה נמוכה. חברי הקבוצה לקחו את הכסף שהצליחו לגייס וגייסו הלוואה מהקרן הקיימת. הכסף הספיק לרכישת שטח קרקע של 650 דונם במרחק 7 קילומטר מכפר סבא באדמת "ואדי יפו", עליו התיישבו בשנת 1932 ראשוני קבוצת "הכובש". באחד מחגי השבועות של סוף שנות ה-30 של המאה ה-20, תרמו חברי הקבוצה את אדמותיהם לקרן הקיימת ובתמורה קיבלו אדמה נוספת בחכירה לדורות.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936- 1939) סבלה רמת הכובש רבות מהתקפות והתנכלויות מצד תושבי הכפרים הערבים השכנים, קלקיליה, טירה ומיסכה (מיסקי), וספגה אבדות רבות ובסך הכל איבדה 16 מחבריה וספגה נזקים כבדים ברכוש. בשלוש שנים אלו הותקפה רמת הכובש יותר מכל יישוב אחר בארץ, והייתה סמל לעמידה של ההתיישבות היהודית. אחד האסונות הקשים אירע ב-4 באוגוסט 1938, אז נהרגו שבעה מחברי המשק ואדם נוסף כאשר מכוניתם עלתה על מוקש.
ב-16 בנובמבר 1943 ערכו שלטונות המנדט חיפוש נרחב בקיבוץ אחר נשק ולוחמי מחתרת, לאחר שעל גג אוטובוס נמצאו שני מקלעים ארוזים. בתגרה המונית שפרצה במהלך החיפוש עצרו הבריטים 35 איש ופצעו 14 אנשים, שאחד מהם מת מפצעיו.
במאי 1948 מנה הקיבוץ 675 איש, בתוכם 238 חברים, 239 ילדים ו-15 הורים לחברים. הגיל הממוצע היה 39. ענפיו המרכזיים של המשק היו לול, רפת, מאפייה ופרדסים. במהלך מלחמת העצמאות הותקפה רמת הכובש כמה פעמים. ב-20 באפריל 1948 נהרגו ארבעה מחברי המשק שיצאו לעבוד בשדה סמוך לקלקיליה. ב-10 במאי הותקף היישוב על ידי כוחות גדולים מטירה ומקלקיליה. בהתקפה נהרגו 3 יהודים וערבים רבים. עם פלישת צבאות ערב למדינת ישראל ניצב היישוב מול הצבא העיראקי שניסה לחצות את הארץ במקום הצר ביותר שלה. התקפות ירי נמשכו גם בחודשים אחר כך עד אפריל 1949, אז נחתמו הסכמי רודוס עם ירדן שחייבו גם את צבא עיראק. ילדי המשק שפונו ערב הכרזת העצמאות חזרו אליו לאחר חתימת ההסכמים. במהלך המלחמה נהרגו 12 מחברי המשק וכ-15 נוספים נפצעו. רוב ענפי החקלאות של המשק נהרסו בתקופה זאת.
גם לאחר שוך קרבות מלחמת העצמאות המשיך הקיבוץ להיות מבודד ולסבול משכניו הערבים. מצב זה השתנה עם הקמתו של קיבוץ הנח"ל ניר אליהו בין רמת הכובש וכפר סבא, יישוב שיצר רצף התיישבות יהודית והקשה מאד על הסתננויות הערבים מצידו המזרחי של "הקו הירוק".
בשנת 1952, במהלך הפילוג בקיבוץ המאוחד, פרשו מהקיבוץ חבריו שתמכו במפא"י והקימו את קיבוץ עינת יחד עם פורשי גבעת השלושה.
רמת הכובש היה בין הקיבוצים הבודדים שלא הסתבך במשבר חובות הקיבוצים במהלך שנות השמונים. הקיבוץ נחשב מבוסס ואמיד ועבר התחדשות בשנת 2006. בין היתר, בקיבוץ יש אולם ספורט אזורי, מבנה יד לבנים והיכל תרבות, וכן בית הספר היסודי האזורי "יחדיו".
לוסיאן פבר

לוסיאן פֶבְר (בצרפתית: Lucien Febvre;‏ 22 ביולי 1878 – 26 בספטמבר 1956), היסטוריון צרפתי, ממייסדי אסכולת האנאל בחקר ההיסטוריה.

ביוגרפיה

לוסיאן פבר נולד בננסי. בעבודתו הוא הושפע רבות מווידל דה לה בלאש (Vidal de La Blache) במהלך לימודיו באקול נורמל סופרייר, בשנים 1899 עד 1902.
את עבודת הדוקטורט, בנושא "פליפה השני והפרנש קונט", סיים בשנת 1911 וזמן קצר אחר כך, החל ללמד באוניברסיטת דיז'ון. פבר נלחם במלחמת העולם הראשונה, ואחריה החל ללמד באוניברסיטת שטרסבורג, לאחר שחבל אלזס הוחזר לצרפת.
בשנת 1929 ייסד את כתב העת Annales d'histoire, économique et sociale יחד עם ההיסטוריון היהודי-צרפתי מרק בלוך. משמו של כתב העת נגזר שמה של אסכולת מחקר היסטורית רבת השפעה, אסכולת האנאל.
בשנת 1933 קיבל פבר מינוי בקולז' דה פראנס. במהלך שנות השלושים והארבעים הצטיין בפוריות מחקרית רבה, על אף שמלחמת העולם השנייה פגעה בעבודתו. בעקבות מותו של בלוך נותר לבדו כמוביל אסכולת האנאל, והוא שפיתח אותה בעידן שאחרי המלחמה. תלמידו פרנאן ברודל המשיך ופיתח את מפעלו לאחר מותו בשנת 1956.
סרייבו המזרחית

השם

בעבר הייתה ידועה כסרייבו הסרבית (Srpsko Sarajevo, Српско Сарајево, Serb Sarajevo), אך בית המשפט לחוקה קבע כי שמה יהיה סרייבו המזרחית.]
נגעת-נסעת

"נגעת–נסעת" הוא כלל במשחק השחמט, שקובע כי אם השחקן שתורו לשחק נגע באחד מכליו, עליו לבצע מסע עם אותו הכלי, ולאחר עזיבת הכלי התור נגמר. משמעות הכלל, היא, ששחקן אינו יכול להתחרט על מהלך שהתחיל. כלומר, אם שחקן נוגע באחד מכליו, למשל הרץ, הוא חייב לשחק עם הרץ, כל עוד המהלך חוקי. אם נגעת בכלי, במכוון, ואסור לך לשחק איתו אז זה נחשב למהלך לא חוקי. כלל זה מדרבן את השחקנים לחשוב יותר זמן, והיטב, לפני ביצוע מהלך, ולא לנהוג בפזיזות יתרה, מכיוון שאם יעשו מהלך לא חכם, בגלל פזיזותם, המהלך עלול להביא להפסד בחומר, בעמדה, ולעיתים גם בהפסד במשחק.

תיאור הכלל

כאשר שחקן נוגע באחד מכליו בלי כוונה להזיז אותו, למשל עקב פגיעה עם המרפק, או בעת תנועה אחרת, לא מתייחסים לכלל.
כאשר שחקן נוגע בכלי אחד ולאחר מכן בכלי אחר, בכוונה להזיזו, הוא מחויב לשחק עם הכלי הראשון שנגע בו. 
כששחקן נוגע באחד מכליו של יריבו הוא חייב להכותו עם אחד מכליו. אם השחקן נוגע בכמה כלים של יריבו, הוא חייב להכות את הכלי הראשון שבו נגע. 
כאשר שחקן נוגע באחד מכליו או באחד מכלי יריבו, ואומר "מסדר", מתוך כוונה שלא ברור באיזו משבצת בלוח הכלי עומד, או שהזווית שבה מסודר הכלי, מפריעה לו להתרכז, הוא אינו צריך לשחק עם הכלי או להכות את הכלי של יריבו. 
כאשר שחקן רוצה להצריח הוא חייב לגעת קודם במלכו, ורק לאחר מכן בצריח. אם השחקן נוגע קודם בצריח ורק לאחר מכן במלך, אסור לו להצריח, והוא מחויב לשחק מסע רגיל עם הצריח.

בהשאלה לתחומים אחרים

הכלל אומץ גם במשחקים נוספים, למשל בשש בש.
האִמרה "נגעת – נסעת!" הושאלה בתרבות לתיאור מצב בו אחד הצדדים התחייב לבצע משהו, מתוך התחלת עשייתו, ולכן הוא מחויב לסיימו.
ישמעאל אדו

קריירה

אדו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבוצת אקרה הארטס אוף אוק הגאנאית והשתתף במדי נבחרת הנערים של גאנה במונדיאל עד גיל 17 בו סיימה נבחרתו במקום השלישי, והוא הוכתר כ"מלך השערים" של הטורניר עם 7 כיבושים בסך הכל.
אדו החל את קריירת הבוגרים שלו בהארטס אוף אוק, עמה שיחק גם בליגת האלופות האפריקאית ואף כבש במדיה בשני משחקי הגומלין של גמר המפעל וזכה עם הקבוצה בתואר. לאחר הזכייה עבר אדו לבסטיה הצרפתית אך חזר להארטס אוף אוק אחרי חצי עונה בלבד. בעונת 2001/02 הוכתר כמלך השערים של הקבוצה עם 22 כיבושים, ולאחר שהופיע במדי הנבחרת הצעירה של גאנה קיבל הצעה לעבור לשחק בישראל בקבוצת מכבי נתניה.
כאשר עבר למכבי נתניה, בתחילת עונת 2002/2003, עזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי בליגה עם 8 כיבושי ליגה, ובעונת 2003/2004, עונת הירידה של מכבי נתניה לליגה הלאומית כבש רק חמישה שערי ליגה. עם ירידתה של נתניה לליגת המשנה עבר אדו לקבוצת מכבי תל אביב, בה כבש רק שער ליגה אחד אך השתתף במשחקיה של הקבוצה בליגת האלופות. בסוף עונת 2004/2005 עזב אדו את ישראל, ושיחק תקופות קצרות בקבוצת ארגוטליס ביוון, ובפראלימני בקפריסין.
בשנת 2006 חזר לקבוצת נעוריו בגאנה, ובשנת 2008 חתם לתקופה קצרה בקבוצת מזרח בנגל מקולקטה שבהודו. לאחר ששיחק שנתיים נוספות בהארטס אוף אוק, עבר בשנת 2011 לקבוצה הגנאית וסאמאן יונייטד, אותה עזב בסוף אותה שנה. בינואר 2015 חתם בשורות קבוצת אילבן וונדרס (Eleven Wonders) מהליגה השנייה בגאנה.
משטרה צבאית חוקרת

הכשרת חוקרים

חוקרי מצ"ח עוברים טירונות שיטור בסיסית בבסיס ההדרכה של חיל המשטרה הצבאית (בה"ד 13) ששכן במחנה בית ליד ועבר בשנת 2015 למחנה שרון, ואורכה חודש וחצי; במהלכה הם מוסמכים כרובאי 02 וכן רוכשים הסמכת שיטור ותעודת שוטר. לאחר המעבר לקורסים, החוקרים מוכשרים בקורס מצ"ח (אשר מתנהל בבסיס בה"ד 13 ובבית הספר למשפט צבאי) אשר אורכו כחודשיים וחצי. במהלך הקורס עוברים החיילים סדנאות רבות בהן סדנת תשאול, שפת גוף, סימולציות ומשפטים. בתום הקורס מקבלים החוקרים החדשים תעודת חוקר ומשובצים באחד מבסיסי מצ"ח בארץ, שם הם עוברים תקופת חפיפה. במהלך שירותים החוקרים יכולים לצאת לקורסים נוספים כגון, קורס חוקרי עבירות מחשב, קורס מעקב טכני והכשרות במשטרת ישראל.
שדה הקרח קולומביה

גאוגרפיה

שדה הקרח ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה. שטחו 850 קמ"ר, עומקו משתנה בין 100 מטרים ל-365 מטרים. נופלים על שדה הקרח 7 מטרים של שלג מדי שנה.

היסטוריה

שדה הקרח נוצר בתקופת הקרח האילינויסאנית (Illinoisan) (בין 238,000 ל-126,000 לפנה"ס). שדה הקרח הגיע לשיא גודלו בתקופה הויסקונסיאנית (Wisconsinan) (בין 73,000 ל-62,000 לפנה"ס). הגידול הבא של שדה הקרח התרחש בתקופה הויסקונסיאני המאוחרת, בין 18,000 ל 9,000 לפנה"ס.
הגדול האחרון בשטחו של שדה הקרח אירע  במהלך עידן הקרח הקטן, בשנים 1200 עד 1900 לספירה. בסביבות שנת 1800 הגיע קרחון אתבסקה לשיא גודלו, לאחר מכן קטן וגדל חליפות עד שנת 1840, מאז הוא החל בנסיגה הנמשכת עד ימינו.
שדה הקרח קולומביה היה אחד האתרים הגאולוגיים הגדולים האחרונים שהתגלו במערב קנדה, בשל אזורו המבודד ובשל תנאי מזג האוויר הקשים באזורו. 
באפריל 1827, הבוטנאי הסקוטי דייוויד דאגלס חצה את מעבר אתבסקה - מסלול מסחר חשוב הנמצא מצפון לשדה הקרח, טיפס על הר סמוך וטען כי אותו הר מגיע לגובה של 6,000 מטרים. 
בקיץ 1884, הגאולוג פרופסור ארתור פילמון קולמן, חקר את קו פרשת המים של אמריקה, בין באנף לג'ספר, וחיפש את ההר הגבוה שדאגלס תיאר. קולמן לא הצליח למצוא את ההר, אך גילה את העמק שיהפוך לימים לכביש המהיר אייספילד. 
ביולי 1898, מגלה הארצות הבריטי נורמן ג'יי קולי וכן יוס סטוטפילד והרמן וולי חיפשו את פסגת דאגלס יחד עם מורה הדרך מאזור באנף - ביל פיטו. בבוקר של ה-18 באוגוסט, קולי ווולי טיפסו על צידו המזרח של הר אתבסקה, ומפסגתו גילו את שדה הקרח האדיר הנשקף עד האופק. 
קולי כתב מאוחר יותר: 
The view that lay before us in the evening light was one that does not often fall to the lot of modern mountaineers. A new world was spread at our feet: to the westward stretched a vast ice-field probably never before seen by the human eye, and surrounded by entirely unknown, unnamed and unclimbed peaks
— נורמן ג'יי. קולי
תרגום:
הנוף הנשקף לעינינו באור בין הערביים הוא נוף שלעיתים נדירות זוכים לראותו מטפסי ההרים המודרניים. עולם חדש היה מונח לרגלינו: מערבה השתרע שדה קרח אדיר, אשר ככל הנראה לא נצפה מעולם על ידי בן אדם, המוקף על ידי פסגות שהן לא ידועות, ללא שם, ושלא טיפסו עליהן מעולם.
— נורמן ג'יי. קולי
קוויגו

קוויגו (באנגלית: Quigo) היא חברת פרסום באינטרנט אשר הוקמה בישראל בשנת 2000 על ידי ירון גלאי ועודד יצחק. חברת קוויגו התמחתה בפרסום טקסטואלי והייתה מתחרה לשירות הפרסום שחברת גוגל הציעה למשתמשיה. 
לחברה היו לקוחות כגון ESPN,‏ CNN, אפל ועוד כ-300 אתרים נוספים. החברה הכניסה כ-100 מיליון דולר בשנה.
קוויגו נמכרה בשנת 2007 לחברת AOL בתמורה לכ-363 מיליון דולר.
וג'די מועווד

ביוגרפיה

משפחתו היגרה עם פרוץ מלחמת האזרחים תחילה לצרפת ומשם ב-1983 לקוויבק בקנדה. שם למד מועווד משחק, והוא ייסד וניהל תיאטרון במונטריאול. הוא כתב כחמישה עשר מחזות וביים יותר משלושים הצגות. כמו כן כתב שלושה רומנים.
בקולנוע הופיעו שני סרטים על בסיס המחזות שלו, הסרט LITTORAL בשנת 2004; והסרט "האשה ששרה" המבוסס על המחזה "שרופים", בשנת 2010. 
המחזה "שרופים" עלה בישראל בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בבימויו של מיכאל רונן וכעת (2012) הוא ממשיך ומשחק בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.