google/wiki40b huggingface dataset:
ג'סיקה בנג'מין

קריירה

בנג'מין מרצה בתוכנית לפוסט דוקטורנטים בפסיכותרפיה ופסיכואנליזה באוניברסיטת ניו יורק. במקביל היא מטפלת בגישות טיפול פסיכואנליטיות בקליניקה בניו יורק. בעברה למדה לימודי פמיניזם ומבנה חברתי.
ב-1988 פורסם ספרה "The Bonds of Love: Psychoanalysis, Feminism and the Problem of Domination" (פורסם בעברית ב-2005 בשם "כבלי האהבה"). בספר עסקה בנג'מין ביחסי שליטה והכנעה שקיימים ביחסים בינאישיים, בתהליך הפסיכולוגי העומד מאחוריהם, ובהשפעותיהם השליליות על מערכות יחסים משפחתיות, ארגוניות ומיניות - זאת למרות שמבחינה מודעת מבטאים אנשים בחברה המערבית מחויבות לשוויון ולחופש.
ב-1995 פרסמה בנג'מין את ספרה השני, "Like Subjects, Love Objects: Essays on Recognition, Identification and Difference", בו היא מתארת את הגישה האינטרסובייקטיבית בפסיכואנליזה. כך, למשל, מתוארת התפתחות יחסי התינוק ואמו כמתקדמים בהדרגה לכיוון הכרה של הילד באמו כסובייקט בפני עצמו, בעל רצונות וצרכים משלו, ולא רק כאובייקט המיועד לסיפוק צרכיו של התינוק. בספר ביקרה בנג'מין את התאוריות של אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, שלטענתה משעתקות ומנציחות את היחסים הפטריארכליים בין המינים, המאופיינים ביחסי שליטה והכנעה, ומשקפים את הקוטביות התרבותית של הרציונליות הגברית מול הפגיעות הנשית. בין השאר, ביקרה בנג'מין את רעיון תסביך אדיפוס על פי פרויד, ופיתחה אותו כך שיכלול גם את מאבקה של האישה על עצמאותה. 
שנתיים מאוחר יותר, ב-1997, פורסם ספרה השלישי, "Shadow of the Other: Intersubjectivity and Gender in Psychoanalysis", בו הרחיבה בנג'מין את התאוריה האינטרסובייקטיבית, ועסקה באהבה ותוקפנות ביחסים בינאישיים. בנג'מין משתמשת במונח אינטרסובייקטיביות על מנת להתייחס לאתגר הספציפי של הכרה בזולת כמרכז שווה ערך של הוויה.  אינטרסובייקטיביות מוסיפה נקודת מבט של יחסי אובייקט, על פיה ניתן למפות את הייצוגים ואת היחסים שלנו על ציר המתח שבין הכרה בזולת לבין שלילתו. חיי הנפש שלנו ממוקמים תמיד על המתח בין התייחסות לאובייקט לבין הכרה בזולת חיצוני, בין מגע עם מציאות חיצונית לבין אומניפוטנטיות. כל מערכת יחסים ניתנת תמיד להגדרה במונחים של תנועה של שלילה והכרה, בכל רגע הזולת מופיע בפנינו כפחות או כיותר אובייקט או סובייקט, או בשילוב כלשהו של השניים.
שיינו

תולדות היישוב

הכפר נזכר מהמאה ה-14. בשנת 1430 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובשנת 1628 הוענקה לו זכות לקיים יום שוק שבועי. בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.

יהודי שיינו

יהודים ישבו בשיינו מהמאה ה-16, ומשנת 1576 מתועדת ביישוב קהילה עצמאית. בשנת 1897 נמנו בכפר 1,059 יהודים, ובין מלחמות העולם נמנו בו כ-750 יהודים, כמחצית תושביו.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939 מונה בו יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים. עם הגעת פליטים יהודים לכפר, הגיע מספר יהודיו בחורף 1941 לכ-2,000 איש, ובדצמבר 1941 רוכזו כולם בגטו שהוקם ביישוב.
בסוף אוקטובר 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבכפר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ריבוליטה

הכנה

מרק ריבוליטה עשוי משאריות אוכל, ומכיל לחם יבש, שעועית מסוג קנלינני, וירקות (גזר, כרוב, בצל, תרד או עלי מנגולד, קוולו נרו (כרוב שחור) וסלק) המרק מתובל בעשבי תיבול ובשום, ולעיתים מוסיפים לו עגבניות. הכנת המרק כיום נמשכת שלושה ימים - לאחר השריית השעועית במשך יום, מבשלים את הירקות פעם אחת, ולמחרת מבשלים את הירקות עם הלחם בפעם השנייה לקבלת נזיד סמיך.
משמעות שמו של המאכל מעיד על כך שמדובר במרק המוכן משאריות מזון שנשארו. מקורו של מרק זה בימי הביניים, במטבח האיכרים (האריסים) של האזור, ובמקורו היה המרק למעשה חימום מחדש של מרק המינסטרונה שנותר משולחן בני האצולה מהיום הקודם, בשילוב הלחם היבש שנותר אף הוא מארוחה ביום קודם.
סן לואיס (ארגנטינה)

היסטוריה

סן לואיס נוסדה ב-25 באוגוסט 1594 בידי לואיס חופרה דה לואיסה אי מנסס, אך ננטשה זמן קצר אחר כך עקב התקפות התושבים הילידים. שנתיים מאוחר יותר חידש מרטין גרסיה אונייס דה לויולה את ההתיישבות במקום, וקרא לעיר סן לואיס דה לויולה נואבה מדינה דה ריו סקו. ב-1609 סופחה העיר לקפיטניה חנרל של צ'ילה. מקומה של סן לואיס הועתק ב-1643, וב-1689 הועתק שוב, למקומה הנוכחי. ב-1712 הותקפה העיר בידי המאפוצ'ה, ניזוקה באופן חמור ונבנתה מחדש באופן מבוצר יותר.
לאחר הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776, סופחה אליה סן לואיס, כחלק מהאינטנדנסיה של קורדובה. ב-1813 הוקמה האינטנדנסיה של קוז'ו, שכללה את פרובינציות סן לואיס, מנדוסה וסן חואן של ימינו. ב-1820 פורקה האינטנדנסיה, סן לואיס הייתה לפרובינציה עצמאית, והעיר סן לואיס הייתה לבירתה.
כעיר ספר, התפתחה סן לואיס באיטיות, ובסוף המאה ה-19 התגוררו בה כ-7,000 תושבים. ב-1882 חוברה העיר לרשת מסילות הברזל הארגנטינאית, בקו שהוביל לצ'ילה. ב-1883 הוחל בבניית הקתדרלה וב-1911 נחנך בניין המושל. עד 1960 עלה מספר התושבים בעיר לכ-40 אלף, ובארבעת העשורים הבאים גדל כמעט פי ארבעה.
לידה מכשירנית

לידה מכשירנית היא לידה באמצעות מכשיר ואקום או לידה באמצעות מלקחיים, במקרים בהם קיימות אינדיקציות לשימוש בהם, לצורך זירוז מהלך הלידה והימנעות מסיבוכים שונים. 8% מכלל הלידות הווגינליות כיום מתבצעות באמצעות ואקום או מלקחיים, כאשר קיים שיעור רב יותר של לידות ואקום מאשר לידות מלקחיים. הסיבה המרכזית כיום ללידה מכשירנית היא מתן אפידורל, אשר מאריך את השלב השני של הלידה (השלב שעובר מפתיחה מלאה ועד יציאת העובר).

נזקים כתוצאה מלידה מכשירנית

לידת מלקחיים עלולה לגרום נזק לתעלת הלידה, לאצירת שתן, תחלואה וחום אצל האם. התינוק עלול לסבול מדימום מוחי, פגיעה ב- brachial plexus, צפלו-המטומה, ופגיעות שונות בפנים (כגון ב- facial nerve או בקרנית). 
לידת ואקום עלולה להביא לדימומים שונים (כגון צפלו-המטומה, המטומה תוך קרניאלית, דימום ברטינה- שכיח), לשבר בעצם הבריח ולצהבת שהיא כתוצאה מההמטומה. מרבית הסיבוכים הקשים נדירים.
הליגה הבלקנית (ברית)

הליגה הבלקנית הייתה ברית של ארצות נוצריות אורתודוקסיות, שוכנות חבל הבלקן, שכוונה נגד האימפריה העות'מאנית. בברית לקחו חלק בולגריה, סרביה, מונטנגרו ויוון.
ברקע ליצירת הברית הייתה המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911 והתחושה שזאת העת בה ניתן לכבוש טריטוריות עות'מאניות. הדיפלומטיה של האימפריה הרוסית השקיעה מאמצים לכינון הברית, שתאמה את האינטרסים שלה ויצרה מצב לא רגיל בו צרפת והאימפריה האוסטרו-הונגרית מצאו עצמן בחזית דיפלומטית משותפת כנגד הליגה והאימפריה הרוסית.
ראשית הברית הייתה בהסכם חשאי להגנה הדדית, בין בולגריה ובין סרביה, שנחתם ב-13 במרץ 1912. ההסכם הזה הורחב ב-12 במאי להסכם צבאי. ב-29 במאי, בסופיה, נחתם הסכם בין בולגריה ובין יוון ובהמשך התווסף גם הסכם בין מונטנגרו ובין בולגריה.
מלחמת הבלקן הראשונה התחילה ב-8 באוקטובר כשמונטנגרו הכריזה מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ובנות הברית הנוספות שלחו ב-13 באוקטובר אולטימטום לאימפריה העות'מאנית והכריזו עליה מלחמה ב-17 באוקטובר.
ניצחון הליגה הבלקנית וכיבוש שטחים עות'מאנים נרחבים הביאה לסוף הברית, כי השותפות התחילו לריב על חלוקת הטריטוריות, במיוחד על חלוקת מקדוניה ואלה היו הסיבות העיקריות למלחמת הבלקן השנייה.
יובל זוסמן

ביוגרפיה

יובל זוסמן גדל והתחנך בעיר נתניה, בן לאביגל וליריב זוסמן. שמו של יובל נבחר מכיוון שנולד בתאריך סמוך ליום העצמאות ה-50 למדינת ישראל, ולכן מקפיד הוא לשחק בכל המסגרות עם חולצה מספר 50.
התחנך ולמד בבית הספר היסודי "בארי" ע"ש ברל כצנלסון. אביו שימש כמאמן כדורסל ואימן את יובל באופן אישי לאורך השנים.

קריירה מקצוענית

בשנים 2015–2017 התאמן ושיחק זוסמן במסגרת האקדמיה של מכבי תל אביב.
בעונת 2015/2016 הוא הוביל את קבוצת הנוער של מכבי תל אביב לעונה מושלמת עם זכייה בדאבל, וכן הרשים מאוד בטורניר מוקדמות הנוער של היורוליג שנערך בברצלונה ונבחר לחמישייה המצטיינת של הטורניר עם ממוצעים של 18.0 נק', 7.5 ריב', 5.2 חט' ו-2.7 אס' למשחק. במקביל שיחק זוסמן גם בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב.
בעונת 2016/2017 הושאל למכבי עירוני רעננה, שסיימה במקום הראשון בסיום העונה הסדירה בליגה הלאומית, וסיים עם ממוצעים של 11.7 נק' עם 41 אחוז ל-3, 3.6 ריב', 2.3 אס' ו-1.8 חטיפות.
ב-27 ביולי 2017 חתם זוסמן על חוזה חדש במכבי תל אביב ל-4 עונות. בעונתו הראשונה בקבוצה נבחר לתגלית העונה בליגת העל בכדורסל. ב-11 בינואר 2019, במחזור ה-18 של עונת 2018/2019 ביורוליג, הוביל זוסמן את מכבי לניצחון חוץ ראשון על צסק"א מוסקבה לאחר 15 שנים כאשר סיים את המשחק עם 15 נקודות, שיא קריירה אישי ביורוליג, ונבחר ל-MVP של המשחק. בסיום העונה זכה עם מכבי באליפות המדינה כשחקן משמעותי, והעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA, אך לא נבחר לבסוף.

קריירה בינלאומית

זוסמן חבר קבע בנבחרות הצעירות של ישראל. בקיץ 2014 עלה עם הקדטים לדרג א' ובקיץ 2015 חווה הישג זהה עם נבחרת הנוער. בקיץ 2016 השתתף באליפות אירופה עד גיל 18 וסיפק ממוצעים של 15.5 נק' (תשיעי בטורניר), 8.8 ריב' (שמיני בטורניר), 3.8 חט' (שני בטורניר) ו-3.2 אס' למשחק.
בקיץ 2017 היה אחד מכוכביה של נבחרת העתודה באליפות אירופה, כשסיים עם ממוצעים של 16.3 נק' (שישי בטורניר) ב-42.5% מחוץ לקשת, 5.7 ריב' ו-1.9 חט' (חמישי בטורניר). במשחק הגמר מול יוון, בו הפסידה ישראל 56:65, היה המצטיין בשורות ישראל עם 23 נק' (5 שלשות) ו-7 ריב'.
בקיץ 2018 זוסמן הוביל את נבחרת העתודה לזכייה היסטורית באליפות אירופה לאחר ניצחון 80-66 בגמר על נבחרת קרואטיה. הוא סיים את האליפות עם ממוצע של 14.4 נק', 4.7 ריב' ו-3.6 אס' ב-28.3 דק' למשחק. זוסמן נבחר לחמישיית הטורניר ול-MVP של הטורניר. באותו הקיץ, הוא זומן לנבחרת הבוגרת על ידי עודד קטש.
יחזקאל הן

תולדותיו

הן נולד בשנת 1888 בבורוסלב שברוסיה. בילדותו קיבל השכלה תורנית מפי סבו, שהיה נינו של ר' לוי יצחק מברדיצ'ב. למד ב"קורסים הפדגוגיים" העבריים של אהרן כהנשטם ושלום יונה טשרנו בגרודנו ובסמינר למורים של "תרבות" בקייב, שימש כמורה לעברית בסנקט פטרבורג ובקייב. בהוראה עסק עד לסגירת בתי הספר העבריים ברוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר (1917). כן היה חבר ועד "תרבות" וועד בתי הספר של חברת מפיצי השכלה.
לאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1925, שימש כמפקח במוסדות חינוך של זרם העובדים. ב-1931 החל ללמד בסמינר לוינסקי, והורה בו עד פטירתו. במסגרת פעילויותיו השונות בתחום החינוך, עסק בעיקר בהוראת תנ"ך וספרות.
נבחר מטעם מפא"י כחבר אספת הנבחרים הרביעית (1944–1948), ולאחר קום המדינה נבחר לכנסת השנייה, ובה היה חבר ועדת החינוך והתרבות. הוא הספיק לכהן כחבר הכנסת רק כשמונה חודשים, בטרם נפטר, ב-4 באפריל 1952, בגיל 70. במקומו נכנסה לכנסת רחל צברי.
הן נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר אישה, מורה למדעי הטבע, ובן, חבר עין חרוד.

לאחר מותו הספיד אותו במליאת הכנסת שר החינוך והתרבות בן ציון דינור:
הסתלקה דמות נעלה וגדולה מישראל, אחת הדמויות של "ענוי עולם", ממעטי דברים ומרבי תפארת בדור ובעם... הסתלקה דמותו של מורה בחסד עליון, של מחנך בעל נפש גדולה... בערה בו אש קנאת ציון
— דברי הכנסת, 5/5/1952
לזכרו של יחזקאל הן הוקמה קרן מלגות המעניקה פרסים לתלמידי סמינר לוינסקי (הנקראת כיום "מכללת לוינסקי לחינוך") המצטיינים בלימודי ספרות ותנ"ך.
הפרלמנט של מלטה

הפרלמנט של מלטה (במלטזית: Parlament ta Malta) הוא הרשות המחוקקת באי מלטה. מקום משכנו בבירת המדינה, ולטה. 
הפרלמנט מכיל 67 נציגים הנבחרים בבחירות מחוזיות מדי 5 שנים, ובנוי כבית מחוקקים חד-ביתי. הנציגים הם אלו שבוחרים מתוכם את ראש הממשלה ואת חברי הממשלה, שעליהם להיות חברי הפרלמנט. בנוסף על כך, הפרלמנט בוחר מדי 5 שנים את נשיא המדינה. 
בשנים 1921-‏1933 היה הפרלמנט בעל שני בתים - סנאט ואספה המחוקקת. 
הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו בשנת 2013, והבחירות הבאות עתידות להתקיים בשנת 2018. 
כיום, המפלגה המרכזית בפרלמנט היא מפלגת העבודה, שלה 38 נציגים בפרלמנט, והיא מרכיבה את הממשלה. סיעות האופוזיציה הן המפלגה הלאומית (29 נציגים), המפלגה הדמוקרטית (נציג אחד), ונציג עצמאי אחד.
בפרלמנט פועלות שמונה ועדות קבועות.
בשנים 1921-‏2015 שכן הפרלמנט בארמון הגראנד מאסטר. בשנת 2015 הוא עבר למשכנו החדש שנבנה עבורו ברחוב הרפובליקה, סמוך שער העיר ולטה.
עת שערי רצון להפתח

מבנה הפיוט

הפיוט פותח בשורות המבטאות את הרעיון המרכזי בפיוט, הזכרת עקידת יצחק ביום הדין, הוא ראש השנה, ממש לפני תקיעת השופר, כאירוע מלמד זכות:
עֵת שַׁעֲרֵי רָצוֹן לְהִפָּתֵחַ
 
יוֹם אֶהְיֶה כַפַּי לְאֵל שׁוֹטֵחַ

אָנָּא זְכֹר נָא לִי בְּיוֹם הוֹכֵחַ

הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא המילים המזכירות את שלושת השותפים בעקדה: 
עוֹקֵד וְהַנֶּעְקָד וְהַמִּזְבֵּחַ
השיר מסתיים במשפט האופטימי, שעליו חוזר הקהל לאחר החזן:
וְאֱמֹר לְצִיּוֹן בָּא זְמַן הַיְשׁוּעָה יִנּוֹן וְאֵלִיָּה אֲנִי שׁוֹלֵחַ
האותיות הראשונות בכל בית בפיוט יוצרות אקרוסטיכון של שם המחבר: "עבאס יהודה שמואל".

תוכן הפיוט

תוכן הפיוט הוא סיפור עקידת יצחק. הפיוט מרחיב את המסופר במקרא (בספר בראשית כ"ב, א-יט) ומביא את נקודת המבט של כמה גיבורים בסיפור העקידה: אברהם אבינו (העוקד), יצחק אבינו (הנעקד), המזבח, שהוא כעין דמות רקע פסיבית, אך דרמטית ושרה אימנו, אשר יצחק דואג לה לכשתשמע את הבשורה. 
סיפור העקדה שבפיוט מלווה בדברי תפילה. ייעודו, כפיוט לראש השנה, מביא את הפייטן לנצלו לבקשת רחמים וסליחה בזכותם של העוקד והנעקד, ולכן הפיוט מביא את הקהל לרגשות עזים. 
יש המבארים את הרגש המיוחד שבפיוט הזה בעקבות הטרגדיה שעבר המחבר (בנו סמואל אלמוגרבי התאסלם באדריביג'אן בשנת 1163). אולי צערו של האב משוקע בתוך הפיוט, הרווי כאב, הוא הריגוש האמיתי שחשים בפיוט זה.

שירת הפיוט בשעת הלידה

פרופסור משה בר אשר, חתן פרס ישראל ונשיא האקדמיה ללשון העברית, כותב כי היה מנהג אצל יהודי צפון אפריקה לקרוא פיוט זה בשעה שבה האישה כורעת ללדת, כאשר מרחפת סכנה הן לחייה והן לחיי העובר. ונהגו לומר את הפיוט, כאשר צירי הלידה אחזו את היולדת. היו מזעיקים גברים, ולפעמים אפילו כיתת ילדים עם המלמד, כדי לקרוא את הפיוט, ואִם התקשתה היולדת היו גם תוקעים בשופר, וכך עשו עד שהתינוק נולד. וכך היו נשים שבתודעתן זיהו את הלידה עם סיפור העקדה.

בקולנוע

להלן קטע מתוך הסרט "שנה בשנה", בימוי והפקה יצחק ש' רקנטי: 
(אומר אברהם מנו, יליד סלוניקי, תושב חיפה:) המילים האלה אומרות לי: לאיזו אם אפשר לבוא ולהגיד שבניה מתו? אם תרשה לי - אראה לך. (פונה אל החדר הסמוך ומביא שקית ניילון קטנה) - בפיוט נאמר: קח איתך, אבי, את הנשאר מאפרי, ואמור לשרה: "זה ליצחק ריח". וגם אני יכול לומר: (שופך מן השקית שלפניו הרבה אבנים קטנות, נסער) - אבני קרימטוריום מספר 4 - זה מה שנשאר מרבי חיים חביב (רבה האחרון של סלוניקי שהיה מילידי העיר), ממשפחתי ומכולם. אבני קרמטוריום 4.
מיחזור מים

מי שופכין ניתנים למיחזור חלקי, שאחריו הם אינם ניתנים לשתייה, אך יכולים לשמש בהשקיה, והמשקע שבהם ליצירת קומפוסט.
מים אפורים הם מים שנעשה בהם שימוש בפעולות ביתיות של מקלחת, מי כיורים ושטיפת כלים, וכביסה, והם מהווים כ-50-80 אחוזים מהשפכים הביתיים. מים אפורים אינם מכילים פסולת אנושית.
מערכות מחזור מים אפורים ביתיות יודעות לאסוף מים אפורים מהבית, לבצע בהן תהליך של סינון וטיהור ולהביא אותן לטובת שימוש שני- הדחת אסלות, השקיה ועוד.
ישנן גם מערכות מחזור מים תעשייתיות המובילות מים משימוש ראשוני כמו קירור וקיטור לשימוש חוזר או לשימוש של שטיפה ותחזוקה. כמו כן, ברמה העירונית מוסדית ישנן מערכות מחזור מים לעיריות, בתי ספר ומתקנים ציבוריים.
מאיר צבי גרוזמן

ביוגרפיה

נולד בברית המועצות למרדכי ופלה, המשפחה עלתה לישראל ב-1946 והתיישבה ברמת גן. הוא למד בישיבת אחי תמימים בתל אביב ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בלוד שבה התקרב למשפיע הרב שלמה חיים קסלמן.
בתשט"ו החל לשמש ר"מ בישיבה בלוד.
בו' באלול ה'תשט"ו נישא לחיה בת הרב ישראל יוסף שניאורסון. בשנת תשמ"ד-תשמ"ח היה ראש ישיבת בית הר"מ בקריית מלאכי, כיהן מראשי ישיבת חב"ד בחולון ומראשי ישיבת חב"ד המרכזית בכפר חב"ד ומגיד שיעור עד פטירתו בי"ז בטבת ה'תשע"ז בגיל 83, הוא נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
שיעוריו על התלמוד הבבלי ועל משנה תורה לרמב"ם נדפסו בספר "אמרי צבי" (מהדורה חדשה, תשע"א).
יחסי ארצות הברית–ג'מייקה

היסטוריה

ארצות הברית ייסדה את יחסיה הדיפלומטיים עם ג'מייקה בשנת 1962, לאחר שהאחרונה קיבלה את עצמאותה מבריטניה. ארצות הברית מקיימת קשרים קרובים עם ממשלת ג'מייקה. ראש ממשלת ג'מייקה לשעבר פטרסון ביקר בוושינגטון מספר פעמים לאחר שנכנס לתפקידו ב-1992. באפריל 2001 נפגשו פטרסון ומנהיגים נוספים בקריביים עם ג'ורג' בוש, נשיא ארצות הברית, במהלך ועידת פסגה, במטרה להעמיק את שיתוף הפעולה של ארצות הברית עם מדינות הקריביים.
סיוע של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) לג'מייקה מאז עצמאותה תרם לצמצום קצב גידול האוכלוסייה בג'מייקה, להשגת סטנדרטים גבוהים יותר במספר פרמטרים בריאותיים קריטיים, ולגיוון והרחבת בסיס הייצוא של ג'מייקה.
חיל השלום נמצא בג'מייקה מאז שנת 1962. מאז, למעלה מ-3,300 מתנדבים שירתו במדינה. כיום, חיל השלום עוסק בפרויקטים הבאים: "נוער בסיכון" הכולל בריאות בגיל ההתבגרות, תברואת מים, הכוללת פתרונות לשפכים של כפרים שונים ועוד. חיל השלום.
ג'מייקה היא נקודת מעבר גדולה של קוקאין ומריחואנה בדרך לארצות הברית. במהלך שנת 2006 הצליחה ממשלת ג'מייקה לתפוס סמים המיועדים לארצות הברית ופירקה כנופיה שעסקה בסחר מסוג זה, אם כי ג'מייקה נשארה היצואנית הגדולה ביותר של מריחואנה באיים הקאריביים. מאמצים מצד הכוח המשטרתי של ג'מייקה (JCF) וכוח ההגנה של ג'מייקה (JDF)

סחר

ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של ג'מייקה. למעלה מ-80% מהייצוא הג'מייקני מגיע לשוק האמריקאי. ארצות הברית מספקת מעל 100 מיליון דולר תמיכה במטרה להרחיב ולגוון את מקורות האנרגיה שבאי הג'מייקני.
ליותר מ-80 חברות אמריקאיות יש סניפים בג'מייקה ומאות חברות אמריקאיות נוספות מוכרות את המוצרים שלהן בג'מייקה באמצעות מפיצים מקומיים.
לשתי המדינות יש הסכם מיסוי כפול.

תיירות

יותר ממיליון תיירים אמריקאים מבקרים בג'מייקה מדי שנה, ומאות אלפי ג'מייקנים מבקרים בארצות הברית. הקהילה הג'מייקנית-אמריקנית הגדולה שולחת מיליארדי דולרים בהעברות לג'מייקה מדי שנה.

הסיוע האמריקאי לג'מייקה

ארצות הברית מסייעת לג'מייקה במאמץ לטפל באלימות ובפעילות הפלילית. הסיוע מתמקד בצמצום השחיתות; הגברת השקיפות וניהול ממשל תקין; טיפוח השתתפותה של ג'מייקה במאמצי ביטחון אזוריים; חיזוק החינוך הבסיסי ועוד.
ארווין הובר

ראשית חייו

ארווין הובר נולד ברייסבאך, במחוז דינגולפינג-לנדאו שבבוואריה. הוא למד בבית הספר היסודי ברייסבאך והמקצוע הראשון שלו היה ניהול כספים בשנת 1963. לאחר שעבר כמה משרות הוא החל לעבוד במשרד האוצר של מדינת בוואריה בשנת 1970. בתקופת חייו זו הוא למד כלכלה באוניברסיטת מינכן.

קריירה פוליטית

בין השנים 1967 ל-1983 היה הובר יושב ראש התאחדות הצעירים. מאז שנת 1988 היה הובר חבר במועצת CSU, ובין השנים 1993 עד 2008 הוא היה יו"ר CSU בבוואריה הנמוכה.

נשיאות מפלגת האיחוד החברתי-נוצרי של בוואריה

לצד שר הפנים גונתר בקשטיין, הובר היה היורש המבטיח ביותר של אדמונד שטויבר, ראש ממשלת בוואריה, אם שטויבר היה עובר לממשלה הפדרלית של גרמניה לאחר הבחירות הכלליות ב-2002, אולם שטויבר נרתע מן המהלך. לאחר ההודעה על התפטרותו של שטויבר ב-2007, היה הובר בין המועמדים לנשיאות המפלגה, לצד שני מועמדים נוספים, והוא נחשב למועמד המוביל. ב-29 בספטמבר 2007 נבחר הובר לתפקיד נשיא המפלגה ברוב של 58.19% מקולות הבוחרים.
בשל ההפסד של מפלגתו בשנת 2008 בבחירות בבוואריה, הודיע הובר על התפטרותו מנשיאות המפלגה ב-25 באוקטובר 2008.

תפקידים ציבוריים

באוקטובר 1994 מונה הובר לשר בממשלת בוואריה שבראשותו של אדמונד שטויבר. מנובמבר 1995 עד אוקטובר 1998 הוא היה שר האוצר של בוואריה. בדצמבר 2005 עבר הובר למחלקה לכלכלה ותחבורה בבוואריה.
בחודש פברואר 2008 הואשם הובר בהסתרת מידע אודות מצבה הכלכלה של BayernLB. בעקבות הפרשה דרשה האופוזיציה את התפטרותו לקראת הבחירות במדינה. עם הכישלון של טרנספיד וההכרזה על נתוני הרבעון הראשון שלה בשנת 2008 (שכללו הפסד של 2 מיליארד אירו) התחזקה הדרישה שיתפטר. לאחר שנודע שבעקבות המשבר הכלכלי העולמי תקבל BayernLB סיוע פדרלי בסכום של 5.4 מיליארד אירו הודיע הובר על התפטרות מתפקיד שר האוצר של בוואריה. באוקטובר 2017 החליט הובר להסיר את מועמדותו לפרלמנט של בוואריה בבחירות שיתקיימו בשנת 2018.

חיים אישיים

הובר הוא נוצרי קתולי. נשוי ואב לשני ילדים.
מחלקת המחקר של הרשות השופטת

מחלקת המחקר של הרשות השופטת היא גוף מחקר עצמאי של הרשות השופטת בישראל שמטרתו העמדת ידע מחקרי איכותי ומבוסס ומתן תשתית אינפורמטיבית ורעיונית לפעילות מערכת המשפט בישראל.

מבנה ארגוני

מחלקת המחקר הוקמה בשנת 2010, ומקום מושבה בבית המשפט העליון. המחלקה הוקמה על ידי עו"ד ד"ר קרן וינשל מרגל, אשר פרסומיה ראו אור בכתבי עת אקדמיים ידועים (כגון JELS ו-PNAS). כיום עומדת בראש המחלקה ד"ר גלי אביב. החוקרים במחלקה הם בעלי השכלה במשפטים ובמדעי החברה.
פעילות המחלקה מתבצעת בפיקוח ובהנחיית ועדת היגוי הקובעת את יעדי המחקר, וממצאיה מוגשים לה לצורכי גיבוש מדיניות. בראש ועדת ההיגוי עומד נשיא בית המשפט העליון, ועל חבריה נמנים גם מנהל המכון להשתלמויות שופטים (השופט בדימוס ד"ר שלמה לוין) ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים (השופט ד"ר יגאל מרזל).

פעילות המחלקה

מחקרי המחלקה מתייחדים בכך שהם משלבים שני ענפי דעת מרכזיים - תחום מדעי החברה ותחום המשפט. במחלקה פותחו מתודולוגיות אמפיריות, איכותניות וכמותניות, העומדות בסטנדרטים המקובלים בתחום מדעי החברה.
המחלקה מקיימת שיתופי פעולה עם מוסדות מחקריים מקבילים בעולם, בהם Federal Judicial Center בארצות הברית ו-European Commission for the Efficiency of Justice באירופה - שבה קיבלה המחלקה ב-2012 מעמד של משקיפה כנציגת ישראל. שיתופי פעולה נוספים מתקיימים עם חוקרים בכירים בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות בישראל.

פרסומים

פרסומי המחלקה זוכים לחשיפה בכתבי עת אקדמיים ובעיתונות הכללית. כך, מחקר של המחלקה בשיתוף עם פרופ' אורן גזל אייל בעניין שיעורי הזיכוי וההרשעה בהליכים פליליים הפריך את מיתוס 99% הרשעה שרווח בציבור. מחקר נוסף של המחלקה בחן את העומס השיפוטי שמטילים תיקים מסוגים שונים על השופטים, והבחין בין מספר התיקים הנפתחים במערכת המשפטית לבין העומס שהם מטילים בפועל. מחקרים נוספים של המחלקה ניתנים לצפייה באתר בית המשפט העליון
ברנהרד קוסמן

ברנהרד קוסמן (בגרמנית: Bernhard Cossmann;‏ 17 במאי 1822 - 7 במאי 1910) היה צ'לן ומלחין גרמני.
קוסמן נולד בדסאו והחל את לימודי הצ'לו אצל תאודור מולר. במהלך חייו ניגן באופרה של פריז בפריז והתוודע אל פרנץ ליסט, עמו נסע לוויימאר. ב-1866 התמנה קוסמן לפרופסור ללימודי צ'לו בקונסרבטוריון של מוסקבה. ב-1878 עזר קוסמן לייסד את הקונסרבטוריון הגבוה בפרנקפורט, שם כיהן במשרת מורה לצ'לו.
לצד הקריירה שלו כסולן ונגן ברביעיית מיתרים, עסק קוסמן בהלחנה. יצירותיו כוללות שלוש פנטזיות על מוטיבים מתוך אופרות כגון "הקלע החופשי", "טֳל", "אוריאנטה" ומספר רב של יצירות סולו לכלים שונים. כמו כן חיבר אטיודים ותרגילים רבים לצ'לו, שרבים מהם עודם בשימוש גם כיום.
ב-1890 עיבד קוסמן את שר היער של פרנץ שוברט לצ'לו סולו ומסר אותו בכתב-ידו לשימוש בלעדי של תלמידו היינריך קיפר שכבר קיבל ממנו לפני כן את יצירתו "חמישה אטיודים קונצרטיים חדשים". קוסמן סבר, שבכישרון גדול כשלו יוכל קיפר לחקור את האפשרויות הטמונות ביצירה ולהוציאן מן הכוח אל הפועל; קיפר אכן למד את העיבוד של מורו ל"שר היער" ויצר עותק נוסף, בשינויים רבים. עותק זה שמור כיום באוסף פרטי. 
ברנהרד קוסמן מת בפרנקפורט.
רופשיץ

תולדות היישוב

רופשיץ נזכרת לראשונה בשנת 1252, ובתקופה זו הוחרבה מספר פעמים בפלישות הטטרים והליטאים. בשנת 1362 הוענקו לרופשיץ זכויות עיר. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיר בתחום גליציה האוסטרית.

יהודי היישוב

בשנת 1880 נמנו בעיר 1,156 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בה כ-850 יהודים, שהיוו כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. העיר ידועה בעיקר כמקום התפתחותה של חסידות רופשיץ, וכן כמקום מגורי מייסדה רבי נפתלי צבי הורוויץ.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, החלו אלו לחטוף את יהודיה לעבודות כפייה, ורצחו בה כמה מנכבדי הקהילה, לרבות הרב יצחק ליברמן. עם הגעת פליטים יהודים לעיר, הגיע מספר היהודים בה בסוף 1941 לכ-1,050.
עד יוני 1942 שולחו כ-200 גברים יהודים מהעיר למחנה עבודה בפוסטקוב, ו-23 יהודים נרצחו בעיר. בסוף חודש זה הובאו לעיר יהודים אחרונים מיישובי הסביבה, וכל יהודי המקום רוכזו בגטו.
ב-23 ביולי 1942 בוצעה אקציית חיסול בגטו שבעיר, תוך רצח הקשישים והילדים במקום, וגירוש כל יתר היהודים לסנדז'ישוב, משם שולחו כעבור זמן מה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
הפרעת קשב (תוכנית טלוויזיה)

הפקה

התוכנית צולמה באולפני הרצליה החל מיוני 2013 עד ל־12 באוגוסט 2013. קטעיו של עודד פז צולמו במיני אולפן באולפן התוכנית. התוכנית מצולמת באולפן רב-ממדי, ובצידו הימני מוצגות הפינות השונות.
הנרי ארנולד

תחילת הקריירה הצבאית והצטרפות לחיל האוויר

ארנולד התקבל לאקדמיית ווסט פוינט ב-1903, וסיים אותה ב-1907 בדרגת לוטננט שני.
בתום לימודיו הוצב בגדוד חיל הרגלים ה-29 בפיליפינים ועסק במיפוי האי לוזון. ב-1911 עבר לדייטון, אוהיו והתקבל לקורס טיס בבית הספר של האחים רייט. ב-1913 זכה לאישור כטייס צבאי. הוא שימש כמדריך טיסה בחטיבה האווירונאוטית שהייתה מסופחת לגיס הקשר במרילנד. לאחר סגירת בית הספר חזר לחיל הרגלים וב-1916 חזר לשירות האוויר בהמלצתו של בילי מיטשל.
במלחמת העולם הראשונה שימש ארנולד עוזר במחלקת המודיעין. בנובמבר 1918 הגיע לצרפת כדי לחקור את הפעולות האוויריות במלחמה. לאחר מכן התרכז בבניית חיל האוויר. התקדמותו בחיל האוויר נעצרה ב-1925 לאחר שהעיד לטובת חברו בילי מיטשל במשפט צבאי שנערך לו. הוא הועבר לתפקידי פיקוד בחיל הרגלים, וב-1929 סיים קורס לפיקוד ומטה בפורט לוונוורת'. בפברואר 1931 חזר לחיל האוויר כקצין המבצעים של החטיבה האווירית. ב-9 במרץ 1935 מונה למפקד הכנף הראשונה שמפקדתה במרץ' פילד, קליפורניה. בדצמבר 1935 מונה לעוזר מפקד גיס האוויר בוושינגטון.
ב-29 בספטמבר 1938 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.

מלחמת העולם השנייה

ב-20 ביוני 1941 הפך הגיס האווירי לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בפיקודו של ארנולד. הוא היה אחראי על כל הפעולות האוויריות במלחמה בחזית אירופה ובחזית האוקיינוס השקט. ב-מרץ 1942 הורה משרד המלחמה על אוטונומיה של חיל האוויר וארנולד היה חבר בפורום המטה הכללי של הצבא ובפורום המטות המשולבים למרות שמבחינה רשמית היה כפוף לגנרל ג'ורג' מרשל.
הוא הקים את חיל האוויר השמיני ומינה את גנרל קרל ספאץ למפקדו. הוא הגדיל את חיל האוויר מ-22.000 קצינים וחיילים ל-2,500,000 ואת מספר המטוסים מ-3,900 ל-75,000. הוא הגדיל את כוח המפציצים הכבדים והקים את חיל האוויר העשרים בפיקודו של גנרל קרטיס לה מיי שהיה אחראי להפצצות הכבדות על יפן.
ב-21 בדצמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל הצבא (5 כוכבים), דרגה שהוענקה לארבעה מפקדים אמריקאים נוספים בלבד, לפי סדר קבלתה: ג'ורג' מרשל, דגלס מקארתור, דוויט אייזנהאואר, ועומר ברדלי.

לאחר המלחמה

ארנולד סבל ממחלת לב ועבר מספר התקפי לב שגרמו להחלטתו לפרוש בסיום המלחמה.
ב-28 בפברואר 1946 פרש ארנולד מחיל האוויר ובמקומו מונה גנרל קרל ספאץ. הוא פרש לחוותו וכתב את זכרונותיו. ב-7 במאי 1949 הוענקה לו דרגת גנרל חיל האוויר (5 כוכבים) והוא היחיד שקבל דרגה זו. הוא גם היחיד שהייתה לו דרגת גנרל 5 כוכבים של שתי זרועות: צבא ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר פרישתו הקים את תאגיד ראנד למחקר ולפיתוח למען הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.