google/wiki40b huggingface dataset:
לוגו (שפת תכנות)

מאפייני השפה

לעיתים ישנה התייחסות לשפת לוגו כאל "שפת מחשב לילדים". התמונה שמצטיירת בעקבות הגדרה זו היא כאילו מדובר בצעצוע, ולא כך הדבר. שפת לוגו היא שפת תכנות "בוגרת", שמצטיינת במאפיינים רבים שניתן למצוא רק בשפות תכנות מתקדמות.
פיתוח שפת לוגו הונחה על ידי תפישת עולם חינוכית, בכל הקשור לבתי-ספר בכלל, ולמחשבים בחינוך בפרט. ביישום המקובל של למידה ממוחשבת משמש המחשב כתחליף למורה: המחשב מלמד את התלמיד (מתמטיקה, אנגלית וכו'). בלוגו מלמד התלמיד את המחשב, ובכך מפתח את יכולתו וידיעותיו.
ללוגו, כמו לכל שפת תכנות, אוצר מילים נתונות (שהמשתמש יכול לשנות את משמעותן), שבאמצעותו נכתבות התוכניות. בלוגו, תכנות פירושו הרחבת אוצר המילים של השפה. המשתמש מלמד את המחשב בהדרגה מונחים חדשים, שמאפשרים את הגשמת מטרתה של התוכנית. הדבר נעשה באופן דומה להגדרת פונקציות (פרוצדורות, סברוטינות או מתודות) בשפות תכנות אחרות, אבל בלוגו מושם דגש על "לימוד" המחשב. בניגוד למקובל בשאר שפות התכנות, כל מונח נערך בדרך כלל בנפרד.
דוגמה: יש לכתוב תוכנית שמטרתה לצייר שכונת מגורים. אוצר המילים הבסיסי (הן לא שמורות) של לוגו כולל, בין השאר, הוראות לציור קטע ישר והוראות לפנייה ימינה או שמאלה בזווית נדרשת. באמצעות אוצר מילים מינימלי זה נלמד תחילה את המחשב לצייר ריבוע, מלבן ומשולש. בהמשך נלמד את המחשב לצייר בית שמורכב מהצורות הללו, ולבסוף ילמד לצייר שכונה שמורכבת מבתים אחדים. פעולת התכנות בצורה זו נעשית מובנית יותר, וניטלים ממנה התחכום הטכני והמוזרות שמאפיינים שפות תכנות נפוצות.
כפי שניתן לחוש מדוגמה זו, שפת לוגו כוללת יכולת גרפית המאפשרת לצייר באמצעותה, בקלות יחסית, רישומים מורכבים. יכולת גרפית זו, שהיא מסימני ההיכר של לוגו, נוספה לשפה בשלב מתקדם של פיתוחה, וזאת כדי לאפשר שימוש בשפה באמצעות כלי פשוט, שמוכר היטב גם לילדים (וגם למבוגרים חסרי רקע מתמטי). הציור נעשה באמצעות "צב", שהיה בתחילה חפץ מכני דמוי צב, והפך במהרה לצב סמלי, המיוצג על ידי חץ משולש על מסך המחשב.
מבחינת התפתחותה של לוגו קדמה ליכולת הגרפית של השפה היכולת המתמטית שלה ויכולתה לעבד רשימות של מילים ושל רשימות, כלים רבי עוצמה אך לא מוכרים למרבית הילדים (וגם לא למרבית המבוגרים)].

במערכת החינוך בישראל


השפה הובאה לישראל על ידי פרופ' אורי לירון שחזר משבתון בבוסטון. פרופ' לירון הקים בישראל גם את אל"י - אגודת לוגו הישראלית, וכתב את ספרי הלימוד הראשונים של לוגו בעברית (יחד עם פרופ' רינה צצקיס ופרופ' פרלה נשר).
פרופ' יהושפט גבעון הכניס את הקורסים הראשונים בהוראת לוגו למכללות הכשרת מורים כחלק אינטגרלי של ההכשרה להוראת מדעי המחשב. מאוחר יותר הוא לימד גם קורס "מדעי המחשב בישומם בחינוך" במסגרת התוכנית לתואר שני בחינוך באוניברסיטת תל אביב.
מאוחר יותר פותחה תוכנית לימודים לתלמידי תיכון "מבוא למדעי המחשב בסביבת לוגו". התוכנית פותחה במחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים בטכניון על ידי צוות "מגוון" שפרופ' לירון עמד בראשו. התוכנית נלמדה בבתי הספר התיכוניים במשך מספר שנים. כיום נלמדת בבתי הספר התיכוניים גרסה חדשה יותר בשם "תבל", שפותחה על ידי אותו צוות.
שלמה דאנה

ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תר"י (1850) בתוניס. אביו היה ר' דוד דאנה. למד מספר חודשים אצל הרב אברהם הכהן יצחקי בעל "משמרות כהונה", ולאחר פטירתו אצל תלמידו הרב משה ברבי, ראש רבני תוניס. לפרנסתו עסק דאנה בצורפות.
בעקבות התפשטות תנועת "כל ישראל חברים" והקמת בתי ספר "אליאנס" בתוניס, והתרחבות השפעתה שלה התרבות הצרפתית באזור, החלו להתמעט התלמידים בתלמודי התורה המסורתיים. בעקבות זאת, ייסד בשנת ה'תרמ"ח את ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס, אשר הייתה לאחד ממרכזי התורה הגדולים בתוניסיה באותה תקופה.
נפטר ביום שישי, כ"ט בסיוון ה'תרע"ג, 4 ביולי 1913. לפי מספר מקורות, לאחר פטירתו בוצע בו צילום פוסט מורטם. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בתוניס.
על שמו נקראה ישיבת-ערב בשכונת גבעת אולגה בחדרה.
צומת מילר (סדרת טלוויזיה)

תקציר הסדרה

הסדרה מתמקדת בסיפור חייו של אדיר מילר, ומעניקה הצצה הומוריסטית לחייו האמיתיים לכאורה של מילר כסטנדאפיסט המנסה לתמרן בין המציאות, הזוגיות והמשפחה, לבין החלום להמשיך ליצור. בסדרה, אשתו היא פסיכולוגית מפורסמת של ידוענים. בכל פרק מתארחים בסדרה אמנים ישראלים, כשהם מגלמים את דמותם האמיתית.
בעונה הראשונה כל פרק נפתח בראיון של מילר על ידי דנה ויס בנושא הקשור לפרק כשלעיתים, במהלך הפרק עצמו, הם משוחחים עוד מספר פעמים.
בעונה השנייה הקונספט השתנה, וכל פרק הסתיים במופע סטנדאפ של מילר על נושא הפרק. דנה ויס לא השתתפה בעונה זו.

ביקורת

באוגוסט 2016, פורסם כי התבטלה הופעה של אדיר מילר שהייתה אמורה להיערך ב-1 בספטמבר בפני שוטרי מחוז ירושלים, עקב פרק בסדרה, "לתפארת משטרת ישראל" אשר הכיל לעג על השוטרים שהם בעלי רמת משכל נמוכה.
סייקו

חברת האחזקות סייקו (ביפנית: セイコーホールディングス株式会社; באנגלית: Seiko Holdings Corporation), הידועה יותר בשם סייקו (Seiko) היא חברת שעונים יפנית.

התפתחות החברה

חברת סייקו נוסדה בשנת 1881, כאשר קינטרו האטורי פתח חנות שעונים ותכשיטים בשם "ק. האטורי" ברובע גינזה בטוקיו. בשנת 1892, אחת עשרה שנים אחר כך, הוא החל לייצר שעוני קיר שנשאו את השם סייקושה. על פי ההיסטוריה הרשמית של החברה, משמעויות המילה "סייקו" ביפנית הן: מעודן, דקה, או הצלחה. בשנת 1917 התאגדה החברה לראשונה בשם "ק. האטורי ושות' בע"מ" (K. Hattori & Co. Ltd). החברה שינתה שמה בשנת 1983 ל"חברת האטורי סייקו בע"מ" (Hattori Seiko Co., Ltd) ובשנת 1990 לחברת סייקו. בתחילת המאה ה-21 עברה החברה שינוי ארגוני וחולקה לחברות בנות (כגון חברת שעוני היד סייקו וחברת שעוני הקיר סייקו) ובשנת 2001 הפכה לחברת אחזקות. החל מ-1 ביולי 2007 היא פועלת תחת שמה הנוכחי.
השעונים הראשונים שיוצרו תחת השם סייקו החלו משווקים בשנת 1924. בשנת 1969 חברת סייקו הציגה את הדגם "אסטרון" (Astron), שהיה שעון היד הראשון בעולם ששווק באופן מסחרי, בעל מנגנון קוורץ. כאשר נמכר לראשונה, מחירו היה זהה למחירה של מכונית בגודל בינוני. מאוחר יותר סייקו הייתה אף הראשונה בעולם לשווק שעוני כרונוגרף המבוססים על מנגנון קוורץ. בשנת 1985 הקימו חברת סייקו וחברת השעונים אוריינט (Orient) מפעל משותף.
סייקו ידועה במיוחד בזכות שעוני היד מתוצרתה, אשר כל חלקיהם מיוצרים במפעליה. סייקו מייצרת שעוני יד בעלי מנגנון קוורץ ומנגנון מכני בטווח מחירים גדול. שעוניה הזולים של החברה נמכרים בכ-45 דולר אמריקני והשעון היקר מתוצרתה נמכר בכ-550 אלף דולר. שעוני סייקו בעלי מנגנון מכני הם פריט אספנים נחשק, החל מסדרה "5" הנפוצה ביותר (מכונה כך בזכות חמש תכונות השעון: עמידות לזעזועים, עמידות למים, אוטומטי, צג יום וצג לילה), סדרת הכרונומטר האוטומטי, סדרת "בל-מטיק" (Bell-Matic) וסדרות היוקרה קרדור (Credor), קינג סייקו וגרנד סייקו. שעוני סייקו קינטיים (בהם מנגנון מכני המונע בתנועות היד מספק אנרגיה חשמלית למנגנון קוורץ) מהווים חלק גדול ממכירות החברה בתחילת המאה ה-21.
סייקו אינה משווקת את אותם דגמים בכל אזורי תבל ובחלק מן האזורים בעולם נמכרים דגמים שאינם בנמצא במדינות אחרות. סייקו אף מייצרת מגוון מוצרי אלקטרוניקה אחרים. כך למשל, בשנות ה-80 של המאה ה-20 ייצרה סינתיסייזרים וכיום סייקו מייצרת מכשירי מטרונום.
מפת צנו

מפת צנו היא מפה של צפון האוקיינוס האטלנטי שפורסמה לראשונה בוונציה בשנת 1558 על ידי ניקולו צנו, מצאצאיהם של הקרטוגרפים האחים צנו.
צנו פרסם את המפה, לצד מספר מכתבים, אשר לטענתו נמצאו בבית משפחתו בוונציה, תוך שהוא רומז כי מדובר במפה של האחים צנו, ובהתבסס על גילויים שלהם בעת הפלגה בצפון האוקיינוס השקט. על פי המפה, הפליגו האחים צנו עד חופי ארצות הברית של ימינו, וגילו למעשה את יבשת אמריקה קודם לגילויה על ידי כריסטופר קולומבוס.
מרבית ההיסטוריונים סבורים כיום כי המפה היא זיוף. במפה מופיעים איי תעתוע רבים, בצפון האוקיינוס, ובהם האי פריסלנד. מפות רבות התבססו על מפה מזויפת זו ובהן הכרטא מרינה מעשה ידי אולאוס מאגנוס, וגם במפות אלה הופיע איי התעתוע.
קמניץ

היסטוריה

העיר הוקמה על ידי מתיישבים משבטים סלאבים בסוף המאה ה-10, ומוזכרת לראשונה במסמכים בשנת 1143, כמקום מושבו של מנזר. בשנת 1170 העניק פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעיר מעמד של עיר קיסרית חופשית (ככזו, זכתה העיר לחסות הקיסר). בימי הביניים הפכה העיר למרכז טקסטיל, כשיותר משליש מתושבי העיר עסקו בענף זה. במהלך המאה ה-19 הפכה העיר למרכז תעשייתי גדול (היא כונתה בשל כך "מנצ'סטר של סקסוניה"), ובשנת 1913 עמדה אוכלוסייתה על 320,000 תושבים – שיא שאליו לא שבה עוד – מבין הערים הבודדות שמספרם לא גדל מתקופה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב הריכוז הגבוה של מפעלים חיוניים לכוחות הצבא הגרמניים, הופצצה העיר באופן נרחב. בסיום המלחמה מרבית העיר הפכה לחורבות. גרמניה המזרחית ששלטה על האזור, שיקמה את העיר ובנתה בה דיור מוזל. חלק ממוקדי התיירות שוקמו אף הם, בעיקר לאחר איחוד הגרמניות.
העיר, נכון ל-2006, מחזיקה במספר הלידות הנמוך לנפש בעולם. בחודש אוגוסט 2018, בעקבות חשד לרצח של אזרח גרמני בידי מבקשי מקלט מסוריה ומעיראק, התקיימה בעיר ההפגנה הלאומנית הגדולה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה, ובה השתתפו כ-8,000 בני אדם.
בעיר מתקיים מדי שנה מאז שנת 1996 פסטיבל סרטים בינלאומי לילדים ונוער בשם "CHLINGEL International Film Festival"

יהדות קמניץ


 
בעיר קמניץ התקיימה קהילה יהודית מפוארת. בבעלותה היה בית הכנסת, שהיה אחד הבניינים המפוארים בעיר. בית הכנסת חרב ב-9 בנובמבר 1938, בליל הבדולח. הרב פוקס, רב הקהילה, ניסה להציל את ספרי הקודש מבית הכנסת הבוער אך סבל ממכות קשות מידי הפורעים. עקב גודלו ופארו של בית הכנסת התקשו הנאצים להחריבו וקבוצת אנשי אס אה פינו את הריסותיו במשאיות. בתקופה לפני כן, גורשו מבתי הספר הציבוריים כל הילדים היהודים, והוקם להם בית ספר יהודי ששרת אותם עד שנשלח המורה שניהל אותו למחנות הריכוז. לאחר השואה נותרו בקמניץ יהודים מעטים, כשרובם עזבו את העיר ועברו לברלין או לערים אחרות.
ב-2009 מנתה הקהילה היהודית בקמניץ כ-700–800 אנשים (רובם מהגרים מאוקראינה ומרוסיה). לקהילה ישנו מבנה (2001), ובו מתקיימות פעילויות רבות למגוון הגילאים.
אתרי טוסה

רקע

טוסה היה מנהיג שבט שמונה לפקיד על ידי הממשלה הקיסרית בסין העתיקה. זוהי מערכת פוליטית עתיקה שאומצה על ידי קיסרים סיניים על מנת למשול על אזורי מיעוט אתני בדרום-מרכז ודרום-מערב סין. המערכת התנהלה באופן זה למשך 1000 שנים.

אתר מורשת עולמית

ב-3 ביולי 2015, נוספו שלושת אתרי טוסה לרשימת אתרי מורשת התרבות העולמית, במפגש ה-39 של ועדת המורשת העולמית בבון, גרמניה. על פי הודעת הוועדה, מערכת טוסה נועדה לאחד את הממשל, ובו זמנית להרשות למיעוטים אתניים לשמור על מנהגיהם ודרך חייהם.
שלושת אתרי טוסה שהוכרזו, כוללים חורבות של מבנים ששימשו את המערכת הפוליטית העתיקה של טוסה: בית מגורים, מקדש, בית קברות, מבצר, בית משפט, תעלת שפכים ועוד.
משפחת אלעזר

משפחת אלעזר היא משפחה יהודית-ספרדית.

ספרד

משפחת אלעזר הייתה מבין "פורעי המס" (גובי המיסים) בעיר סרגוסה שבחבל אראגון. לפי ספרו של חיים ביינרט הם נזכרים בכתובים החל מאמצע המאה הי"ג. כמשפחות רבות של גובי מיסים, גם הם חתרו להשפעה וסמכות בקרב בני קהילתם. ישנה סברה כי מקור המשפחה הוא ברבי אלעזר שהגיע לספרד לאחר חורבן בית שני. בהיותה בספרד עסקה המשפחה בתחומי קודש וחול, חלק מבני המשפחה עסקו בכספים וחלקם אף הגיע לשרת בחצרם של מלכי אראגון וקסטיליה, אחד המפורסמים בהם היה דון יהודה אלעזר חצרן ומנהיג הקהילה היהודית של קטלוניה.

לאחר גירוש ספרד

עם גירוש ספרד היגר הענף הראשי של משפחת אלעזר מזרחה, בתחילה עבר חלקם לדרום איטליה. אך ב -1510 גורשו היהודים מאזורים אלו. הם פנו לסלוניקי. בשנת 1534 משפחת אלעזר נרשמה כמי שהקימה את בית הכנסת אוטרנטו בעיר. במשך כמעט ארבע מאות שנים הייתה קשורה המשפחה בחיי העיר סלוניקי, למרות העובדה שהיו ענפים של המשפחה אשר התיישבו ברחבי הבלקנים. בעיקר בארצות כמו יוגוסלביה ובולגריה.
בשנת 1755 היגר האנוס יצחק אלעזר מחצי האי האיברי לניופורט שברוד איילנד, ארצות הברית, שם שבה משפחתו ליהדות ועזרה לבנות שם את הקהילה היהודית. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית עברו לצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה.

הענף היוגוסלבי

דוד אלעזר, נולד בשנת 1790 בקיוסטנדיל  שבבולגריה. בסביבות 1820, נשלח דוד על ידי הממשלה העות'מאנית לסרייבו לעבוד בתפקיד וסל, הוא השאיר את אשתו עם כמה ילדים ונתן לה גט על תנאי, אשר אמר כי אם הוא לא חוזר תוך זמן מסוים, היא נחשבת גרושה ויכולה להתחתן שוב ללא תשלום מזונות. הוא בא לסרייבו שם הפך לחבר בקהילה היהודית, שם נישא לבחורה צעירה, בת 17, ונולדו להם ארבעה בנים. 
האגדה אומרת כי הבן מנישואיו הראשונים של דוד בבולגריה, הלך בעקבות אביו אל סרייבו על מנת לחפשו ולהתחקות אחריו. הוא ביקר בבית האב. אך האב לא היה שם באותו הרגע. אשתו פתחה את הדלת, וכשהיא ראתה את האיש הצעיר העייף מן המסע הארוך (בלי לדעת במי מדובר), היא הזמינה אותו, הציעה לו לרחוץ את רגליו והכינה לו ארוחת ערב. היא אמרה, כי בעלה יחזור מאוחר מדי. הבן היה מאוד נרגש מחסדיה של אשת האב, עד כי עזב את סרייבו כחבר טוב, על אף שמטרתו הייתה בהתחלה שונה. דוד אלעזר הוא אבי סבו של הרמטכ"ל לשעבר דוד אלעזר.

הענף הסלוניקאי

לאחר שהות של כ-350 שנה בסלוניקי, עלה ר' יצחק אלעזר עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1878 והשתקע בעיר העתיקה בירושלים. בנו, חכם יהודה אלעזר הנהיג את קהילת יהודי מונסטיר בירושלים. חכם יהודה נשא לאשה (שנייה, לאחר מות אשתו הראשונה) את נעמה (נעמצ'י) לבית אבולעפיה מגליפולי שבטורקיה. שתי בנותיו של ר' יצחק עבדו כתופרות והיו מהראשונות שהשתמשו במכונות תפירה בעיר. 
ככל שידוע, נספו כל בני המשפחה שנותרו בסלוניקי בשואה עם שאר יהודי העיר, לבד משני בני משפחה שאימם נישאה ליהודי מאיטליה, וניצלו בזכות אזרחותו. האחרון מבני המשפחה בארץ שפגש בהם היה אברהם (אלברט) אלעזר, בנו של חכם יהודה, שביקר את משפחתו בשנות העשרים של המאה העשרים.

הענף מהרפובליקה הדומיניקנית

בתקופת הגירוש, לא עזבו כל בני המשפחה, וחלקם הפכו לאנוסים. לפחות חלק מאלו היגרו לפורטוגל (כדוגמת אותו יצחק אלעזר המוזכר לעיל). לאחרונה נודע כי חלק מאלו היגרו מאוחר יותר לאי היספניולה, בו שוכנים היום האיטי והרפובליקה הדומיניקנית. היום נמצאים חלק מבני המשפחה בתהליך חזרה ליהדות, ואחד מהם אף קיבל הסמכה מהרבנות בארץ כשוחט. יהונתן אלעזר-ד'מוטה, המתגורר בסנטו דומינגו ברפובליקה הדומיניקנית ומשמש שם ראש ישיבת "נדחי ישראל". בנוסף לכך פיתח אלעזר-דמוטה ענף מוזיקלי הנקרא בפיו "Sephardic Jazz".
קריית הרצוג

קריית הרצוג (או קריית הרב הרצוג) היא שכונה בצפון מזרח העיר בני ברק, מצפון לרחוב ז'בוטינסקי. השכונה נבנתה בשנת 1960 ונקראה על שמו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
השכונה ממוקמת בצפון פרדס כץ וגובלת מצפון באזור התעשייה של בני ברק ובשכונות עבר הירקון שבצפון תל אביב, ממזרח בכביש 4 (כביש גהה) ופתח תקווה וכן ברמת גן. בשנות השמונים הורחבה השכונה, עם הקמת שכונת-הבת "נחלת סירוקה" על ידי ארגון צעירי אגודת ישראל ('צא"י').

תולדות השכונה

השכונה הוקמה בתחום הכפר הערבי "אבו לבן" על ידי חברת משהב בשיתוף המפלגה הדתית לאומית בארצות הברית ותוכננה על ידי יצחק פרלשטיין לכלול 2,100 יחידות דיור לזוגות צעירים ועולים חדשים. אבן הפינה לשכונה נורתה ב-18 במרץ 1964.
השכונה הוקמה עבור אוכלוסייה דתית לאומית ואף חרדית בחלקיה. בשנים האחרונות חלו תמורות באופי השכונה: האוכלוסייה החילונית הידלדלה, ובד בבד נרשמה הגירה שלילית של האוכלוסייה הדתית לאומית לטובת פתח תקווה, רעננה וגבעת שמואל החדשה. במקומם התיישבו בשכונה משפחות וזוגות צעירים מן המגזר החרדי. בשנות התשעים קלטה השכונה עולים חדשים מחבר המדינות. כיום (2012) השכונה היא בעלת צביון יהודי חרדי ברובה. כבישים מסוימים סגורים בימי שבת ויום טוב.

אתרים בשכונה

אחד מיסודותיה של קריית הרצוג וסמלה המוכר הוא תל אבו זיתון, הנקרא גם "הר הבדואים". למרגלות התל הוקם פארק שעשועים לילדי העיר בשם פארק גבעת הזית. בתקופת הקמת המדינה התגלה כי הר הבדואים שימש כמחבוא לחיילים בתקופת מלחמה בזמן שלטון הטורקים ואף לפני כן. עד היום ניתן למצוא בחלקו הלא משופץ כניסות לבונקרים תת-קרקעיים. פסגת התל מגודרת. עד לסוף המאה העשרים שכנה למרגלות התל ביצה שגבלה באזור התעשייה של העיר. כיום יובשה הביצה וכמעט אין זכר לקיומה. בסמוך פועלת גם רכבת משא.
צפונית לקריית הרצוג נמצאות עתודות הקרקע האחרונות של בני ברק, ועל פי התכנון יוקמו בהן מגדלי משרדים לתעשייה וטכנולוגיה עילית.
מצודות אוסישקין

מצודות אוסישקין הוא שמה של קבוצת יישובים באצבע הגליל שהוקמו בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.

שם

אוסישקין, שעוד בחייו פעל להנצחת שמו, דרש שכל היישובים ייקראו מצודות אוסישקין. אולם אנשי היישובים ורבים אחרים בציבור העדיפו שמות אחרים, כמו דן ודפנה ההיסטוריים.
זכר לשמות המקוריים של היישובים נשמר בשם 'צומת המצודות' בפאתי קריית שמונה.

הקמה

קבוצת היישובים הוקמה על פי חזונו של מנחם אוסישקין, יו"ר הקרן הקיימת לישראל, שביקש ליישב את השטח שנרכש באצבע הגליל בפסיפס של יישובים שייצגו את כלל הזרמים של התנועה הציונית. התוכנית הייתה להקים במקום שישה יישובים. אוסישקין ביקש שהיישובים ייקראו על שמו, מצודות אוסישקין.
ב-4 במאי 1939 הוקמו שני היישובים הראשונים, קיבוץ דפנה של הקיבוץ המאוחד, שנודע כ"מצודת אוסישקין א'", וקיבוץ דן של הקיבוץ הארצי, שנודע כ"מצודת אוסישקין ב'". איתם עלה על הקרקע גרעין "משק משותף" של תנועת המושבים, אשר בינואר 1940 עבר למקום סמוך ומאפריל 1941 נודע כמושב בית הלל. למרות מיקומו באזור של מצודות אוסישקין, לא תמיד הוא נחשב כאחת המצודות. בינואר-פברואר 1940 עלה על הקרקע המושב שאר ישוב של הנוער הציוני, שנודע כ"מצודת אוסישקין ג'". באוקטובר 1944 הקימו אנשי ארגון ירושלים של הפועל המזרחי את נחלים, שנודע כ"מצודת אוסישקין ד'". לאחר מלחמת ששת הימים הוקם קיבוץ שניר כהיאחזות נח"ל, במקום שיועד למצודת אוסישקין ו'.

מחלוקות

סביב חלוקת האדמות בין היישובים נודעו מספר סכסוכים, בגלל מחסור בקרקע והתנגדות להטרוגניות שנכפתה בתוכנית אוסישקין.
עוד בטרם העלייה על הקרקע, תנועת המושבים טענה שקופחה בהקצאת הקרקע ושהובטח לה אחד מן האתרים הסמוכים לגבול ועתירי המים שנמסרו לדן ודפנה. התנועה טענה שהיחס אל ארגוניה מקפח כיוון שאינם נחשבים "חלוציים" דיים. ערב העלייה לקרקע ארגנו מנהיגי התנועה ובמיוחד שמואל דיין עליה בכוח של ארגון משק משותף, לאחר שקברניטי העלייה לקרקע ניסו להעלים את המועד המדויק של העלייה. כדי לפתור את המחלוקת פוצלו חברי משק משותף בין דן ודפנה וכך חיו במשך חצי שנה, עד שהקצו עבורם אתר נפרד.
למרות שבפברואר 1942 דרשו אנשי קיבוץ דן להקים יישובים חדשים באזור, הם הביעו התנגדות באמצע שנת 1943 להתיישבות אנשי ארגון ירושלים הדתי במקום, בטענה שהקרקעות המיועדים ליישוב החדש, הם חלק בלתי נפרד מקיבוץ דפנה אשר אין לו מספיק קרקעות משלו. לטענת אנשי היישובים הקיימים, הושגה הסכמה בעל פה עם אנשי ארגון ירושלים שהם יוותרו על ההתיישבות במקום. היישובים הקיימים הזהירו את אנשי ארגון ירושלים שינקטו באמצעים בלתי נעימים אם יעזו לעלות למקום, ואכן במשך השנים הם החרימו את המקום במטרה להביא לנטישתם, כפי שאכן אירע במהלך מלחמת העצמאות.
ארגון טלמון להתיישבות של יהודי תימן טען ששטח הקרקע עליו עלה ארגון ירושלים הובטח לו במסגרת הרצון להעניק מקום במצודות לכל עדות ישראל, ותארו את עליית ארגון ירושלים על הקרקע במילים: "המוסדות המיישבים התמהמהו משום מה לתת לארגון לעלות על השטח הזה ובינתיים בא ארגון ירושלים של הפועל המזרחי וזכה במה שזכה ואיך שזכה".
מתגעגעת

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי ג'וני גולדשטיין. השיר הוא בסגנון פופ רוק.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

את הוידאו קליפ המלא של השיר, העלה נתן גושן לערוץ היוטיוב שלו ב-26 במרץ 2019.
ג'רארדו דה קרמונה

ג'רארדו דה קרמונה (באיטלקית: Gerardo da Cremona; בערך 1114–1187) היה מתרגם של חיבורי מדעיים מן הלשון הערבית ללשון הלטינית.

חייו

ג'רארדו דה קרמונה נולד בקרמונה שבלומברדיה. משום שלא היה מרוצה מן הפילוסופיה של מוריו, עקר לטולדו שבקסטיליה (בערך ב-1144). טולדו, שהייתה בירת הפרובינציה טולדו בחליפות קורדובה, נכבשה ב-1085 בידי אלפונסו השישי מלך קסטיליה והפכה לבירת ספרד. שליטיה של העיר הגנו על הקהילה היהודית ושמרו על צביונה של טולדו כמרכז תרבות יהודי-מוסלמי, שבו היו ספריות שהכילו כתבי יד עתיקים. תושביה היהודים והמוסלמים של העיר אמצו לעצמם את שפתם ואת מנהגיהם של הכובשים הנוצריים.
ג'רארדו דה קרמונה למד ערבית כדי שיוכל לקרוא את "אלמגסט", חיבורו הגדול של תלמי, האסטרונום היווני העתיק. הוא התפעל מן הספרות המדעית העשירה, שהייתה כתובה בשפה הערבית, והחליט לתרגמה ללטינית.
בטולדו ג'רארדו דה קרמונה, שהקדיש את חייו לתרגום הספרות המדעית ללטינית, תרגם מערבית חיבורים מדעיים רבים ובהם: "אלמאגסט" של תלמי, "יסודות" של אוקלידס, "תרבוע העיגול" של ארכימדס, "על השמים" של אריסטו, 11 חיבורים המיוחסים לגלנוס, 11 ספרי רפואה ובהם ספרו של אל-ראזי "קיטאב אל-מנסורי" וספרו של אבו אל-קאסם א-זהראווי "כתאב אל-תסריף", הספר "חשבון ההשלמה וההקבלה" של אבו ג'עפר מחמד אל ח'ואריזמי, חיבורים מדעיים של אל-פאראבי, של אל-כנדי ושל הרופא יצחק ישראלי (בן המאה העשירית במצרים).
תרגומו ללטינית של ספרם המתמטי של האחים בנו מוסא "הספר על חישוב של מישורים וצורות מעגליות" היה בשימוש רחב בימי הביניים, וצוטט על ידי מלומדים כגון ת'אבת אבן קורה, איבן אל-היית'ם, פיבונאצ'י, רוג'ר בייקון ועוד.
תרגומו ללטינית של ספרו של אל ח'ואריזמי שימש כטקסט העיקרי באוניברסיטאות של אירופה עד המאה השש עשרה. תרגומו ללטינית של ספרו של תלמי היה התרגום היחיד במערב אירופה עד שג'ורג' מטרביזונד תרגם את תלמי מן המקור היווני במאה החמש עשרה. מלבד תרגומיו הרבים, ג'רארדו דה קרמונה כתב גם חיבורים מקוריים בתחום האלגברה, האריתמטיקה והאסטרונומיה.
צנטרולניים

היסטוריה טקסונומית

המין הראשון מהמשפחה שנצפה היה Centrolene geckoideum ה"ענק", אשר התגלה ב-1872 במהלך דגימות שנלקחו בצפון-מזרח אקוודור. בשנים שלאחר מכן, מספר הרפטולוגים (מומחים לתורת הזוחלים) תיארו מספר מינים אחרים במשפחה, אך לרוב קוטלגו תחת משפחת האילניתיים.
יצירת משפחת הצנטרולניים הוצעה על ידי אדוארד הריסון טיילור ב-1951. בין שנות ה-50 וה-70, רוב המינים של הצנטרולניים היו ידועים בתפוצתם במרכז אמריקה, ובמיוחד בקוסטה ריקה ובפנמה, שם עשו טיילור וחוקר נוסף עבודה מקיפה. באותה עת, היה ידוע על מעט מינים בלבד החיים בדרום אמריקה. ב-1973 פורסם ספר מקיף על הצנטרולניים באקוודור, ובו נטען כי שפע המינים שבמשפחת הצנטרולניים מרוכז באזור הרי האנדים. תרומות אחרות לגילוי מיני הצנטרולניים נעשו בידי כמה וכמה חוקרים, וכך המינים הידועים למדע באזור מרכז אמריקה, ונצואלה, קולומביה, פרו ואקוודור הלך וגדל.
במהלך אותן שנים, המיון הטקסונומי של הצנטרולניים היה נתון במחלוקת. למרות שארבעה סוגים קוטלגו תחת המשפחה הזו (Centrolene, Centrolenella, Cochranella, Teratohyla), הסידורים הטקסונומים היו לא שלמים, ואף לא מבוססים עבור מספר מינים. ב-1991, אחרי רביזיה  כוללת של המינים והמאפיינים הטקסונומיים, שני הרפטולוגים הציעו הצעה חדשה למיון טקסונומי של הצנטרולניים לפי עקרונות קלדיסטיים (על פי מאפיינים משותפים) והגדרת קבוצות מונופילטיות (מכילות פריט אחד). אף על פי כן, קבוצה הטרוגנית אחת של מינים הושארה כפי שהיא תחת הסוג Cochranella, שהוגדר רק על ידי היעדר Humeral spine וכבד פקעתי.
מחקרים מולקולריים שנערכו לאחרונה הראו כי שלושת הסוגים במשפחת הצננטרולניים הם אינם מונופילטיים. הסוג Centrolene הוא פרפילטי כלפי הסוג Cochranella, ומספר מינים מהסוג Hyalinobatrachium היו כנראה קשורים יותר לסוג Cochranella. מכיוון שמצב של היעדר מונופילטיות בעייתי במיון טקסונומי, מספר הצעות הועלו לפתרון הבעיות. כך לדוגמה, מאמר מדעי שראה אור ב-2006 ותיאר מינים חדשים מהסוג Centrolene באקוודור, העביר שני מינים בעייתיים מסוג אחד לסוג אחר. שינויים אלו הפכו את אחד הסוגים למונופוליטי, אך טיבו של הסוג השני נותר בעינו. שינויים נוספים יצטרכו להתבסס על ניתוחים מורפולוגיים ומולקולריים מקיפים, שכבר עתה נעשים על ידי מספר גורמים בארצות הברית ובאקוודור.
דריוס מיו

חייו

מיו נולד למשפחה יהודית באקס-אן-פרובנס והחל ללמוד בפריז אצל שארל וידור וונסן ד'אנדי. כיוון שהתיידד עם אריק סאטי שנים רבות לפני שנוצרה "קבוצת השישה", היה היחיד מחברי הקבוצה שלא היה מעולם במחלוקת עם מלחין זה. בצעירותו עבד זמן מה בפמליה הדיפלומטית של פול קלודל, המשורר והמחזאי החשוב, שכיהן כשגריר צרפת בברזיל.
בטיול בארצות הברית בשנת 1922 גילה את הג'אז, שהשפיע רבות על השקפתו המוזיקלית. הוא עזב את צרפת בשנת 1939 והיגר לאמריקה בשנת 1940. הוא עבד שם בהוראה במילס קולג' באוקלנד, קליפורניה.
משנת 1947 עד 1971 לימד לסירוגין במילס ובקונסרבטואר בפריז, עד שמחלה שהתגלתה אצלו בסביבות 1947 והביאה אותו לבסוף לכיסא גלגלים אילצה אותו לפרוש מעבודתו. הוא מת לבסוף בז'נבה.
בשנת 1952 חי זמן מה בישראל וכתב בה חלק מהאופרה שלו "דוד".
המוזיקה שלו נודעת במיוחד בהשפעה שקיבלה מן הג'אז וכן ממוזיקה דרום אמריקאית, וכן הוא ידוע על השימוש שעשה בפוליטונאליות (שימוש ביותר מסולם אחד בבת אחת).
מיו (כמו בני זמנו פאול הינדמית, בוהוסלב מרטינו והייטור וילה לובוס) הצטיין במהירות כתיבתו, יוצר שפעולת ההלחנה נראתה טבעית לו כמעט כנשימה. יצירותיו החשובות ביותר כוללות את "השור על הגג" (Le Boeuf sur le Toit) (בלט), "בריאת העולם" (ג'אז), "סקאראמוש" (סוויטה לשני פסנתרים) ו-"Saudades do Brasil" (סוויטת מחול). את האוטוביוגרפיה שלו הכתיר בשם "תווים ללא מוזיקה", שם ששונה לאחר מכן ל"חיי המאושרים".
על שמו הוקם "תיאטרון דריוס מיו" בפריז Théâtre Darius Milhaud, Paris.
טום קרפר

תומאס ריצ'רד "טום" קרפר (באנגלית: Thomas Richard "Tom" Carper; נולד ב-23 בינואר 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת דלאוור מאז 2001. קודם לכן כיהן כמושל דלאוור בשנים 1993 - 2001.

ביוגרפיה

קרפר נולד בבקלי, וירג'יניה המערבית, למרי ג'ין (לבית פאטון) ולוואלס ריצ'רד קרפר. הוא גדל בדרום וירג'יניה וסיים את לימודיו התיכוניים בקולומבוס שבאוהיו. לאחר מכן סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת המדינה של אוהיו. בעת לימודיו הטרף לתוכנית הכשרת המילואים של צי ארצות הברית. בשנים 1968–1973 שירת כקצין בצי ושימש איש צוות אוויר במטוסי סיור ימי לוקהיד P-3 אוריון. במהלך שירותו השתתף במלחמת וייטנאם.
לאחר סיום שירותו, המשיך לשרת במסגרת המילואים במשך 18 שנה, עד שבסופו של דבר פרש עם דרגת קפטן. ב-1975 סיים תואר שני בממשל עסקי באוניברסיטת דלאוור, ומשם המשיך לעבוד כממשל דלאוור בתחום הכללי. לאחר מכן כגזבר של המדינה (State Treasurer), ושירת בתפקיד זה בשנים 1977–1983.
ב-1982, לאחר דחיפות מנציגים רבים במפלגתו, בהם הסנאטור ג'ו ביידן (לימים סגן נשיא ארצות הברית), התמודד קרפר למושב היחידי המוקנה לנציגותה של דלאוור בבית הנבחרים של ארצות הברית, ונבחר לאחר שגבר על יריבו הרפובליקני המכהן כשגרף 52% ממניין הקולות. הוא נבחר לארבע כהונות נוספות ושירת בבית מחוקקים זה עד ינואר 1993.
בשנת 2000 התמודד לסנאט של ארצות הברית. כשהכריז על כוונתו להתמודד למשרה זו ב-1999, הוא פיגר תחילה אחר יריבו בסקרים. מולו התמודד הסנאטור הרפובליקני המכהן, ויליאם רוט, שכיהן בתפקיד זה מאז 1971. בסופו של דבר הביס קרפר את רוט, ברוב של 55.5% ממניין הקולות מול 43.7% של רוט. קרפר נבחר לכהונה שנייה ב-2006, לכהונה שלישית ב-2012, ולכהונה רביעית ב-2018.בשלושת המקרים גבר ברוב גורף על יריבו הרפובליקני, עם כ-60% מן הקולות.
קרפר נשוי בשנית ואב לשניים מנישואיו האחרונים. הוא חבר בכנסייה הפרסביטריאנית.