google/wiki40b huggingface dataset:
אנה נטרבקו

קורות חייה

נטרבקו נולדה בעיר קרסנודר באזור קובאן שבדרום רוסיה, לאביה, יורי, גאולוג בעל שורשים אוקראיניים, ולריסה - מהנדסת. בנעוריה הצטיינה נטרבקו בהתעמלות. היא למדה פיתוח קול בקונסרבטוריון על שם רימסקי-קורסקוב בעיר סנקט פטרבורג אצל תמרה נוביצ'נקו. כסטודנטית עבדה, בין השאר, בניקיון תיאטרון מרינסקי ומאוחר יותר השתלמה אצל זמרת האופרה רנאטה סקוטו.
בשנת 1994, לאחר שזכתה בתחרות גלינקה במוסקבה, התקבלה נטרבקו לתיאטרון מרינסקי בסנקט פטרבורג. המנצח ואלרי גרגייב לקח אותה תחת חסותו. את הופעת הבכורה שלה, עשתה נטרבקו בתפקיד סוזנה באופרה נישואי פיגרו מאת מוצרט.
נטרבקו התחילה להתפרסם כבר בשנת 1995 בעת ביקור להקת התיאטרון מרינסקי בהנהגתו של ואלרי גרגייב בסן פרנסיסקו, בו שרה את תפקיד לודמילה באופרה רוסלאן ולודמילה של מיכאיל גלינקה. הבקורות הנלהבות להן זכתה, היו הפתיח לקריירה בינלאומית שכללה הופעות בכל בתי האופרה החשובים בעולם: המטרופוליטן אופרה בניו יורק, האופרה של וינה (בין השאר, בתפקיד דונה אנה בדון ג'ובאני) ולה סקאלה במילנו (בשיקוי האהבה של דוניצטי). 
החל משנת 1998 משתתפת באופן קבוע בפסטיבל זלצבורג, בשנת 2002 שרה בתפקיד דונה אנה בדון ג'ובאני תחת שרביטו של ניקולאוס הרנונקור. באותה שנה הופיעה לראשונה במטרופוליטן בתפקיד נטשה במלחמה ושלום של פרוקופייב. בשנת 2003 עמדה על במת האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן בתפקיד ג'ילדה בריגולטו ושרה את התפקיד הראשי בלוצ'יה די למרמור באופרה של לוס אנג'לס ושוב את דונה אנה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. בשנת 2005, יחד עם רולנדו וילזון, הופיעה ברומיאו ויוליה ובתפקיד אדינה משיקוי האהבה. 
באותה שנה הופיעה בפסטיבל זלצבורג בתפקיד ויולטה בלה טרוויאטה של ג'וזפה ורדי תחת ניצוחו של קרלו ריצי, כשלצידה שרו רולנדו וילזון ותומאס המפסון. 
בשנת 2004 הקליטה DVD תחת הכותרת "האשה, הקול" (The Woman ,The Voice) בסגנון הקליפים של MTV. מאז החליטה לא להקליט עוד בסגנון שאינו קלאסי.
בשנת 2005 יצאה לסיבוב הופעות ראשון ביפן שם ביצעה ערבי לידר. במרץ 2006 הופיעה במטרופוליטן בדון פסקואלה של גאטנו דוניצטי] יחד עם חואן דיאגו פלורס ועם בן זוגה, סימונה אלברגיני, בבימויו של אוטו שנק ובניצוחו של מאוריציו בניני. 
יומיים לפני סיום אליפות העולם בכדורגל ב-2006 בברלין הופיעה יחד עם פלאסידו דומינגו ורולנדו וילזון בקונצרט לפי דגם מופעי "שלושת הטנורים". באותה השנה הופיעה בפסטיבל זלצבורג כאמור כסוזנה ובחנוכת הבית המשוחזר של מוצרט ב-26 ביולי 2006.
בנובמבר 2006 הופיעה כאמינה בהסהרורית של בליני באופרה של וינה, ובמרץ 2007 על אותה במה את מנון של מאסנה בבימויו של אנדריי שרבאן, מופע ששודר בטלוויזיה האוסטרית. באפריל 2007 הופיעה באותו תפקיד עם רולנדו וילזון באופרה הממלכתית בברלין, בהפקה משותפת עם האופרה של לוס אנג'לס. 
במאי 2007 הופיעה הופעת בכורה ברסיטל בקרנגי הול יחד עם הבריטון דמיטרי חבורוסטובסקי.
עקב בעיות במיתרי הקול ביטלה בקיץ 2007 נטרבקו את החוזה עם פסטיבל זלצבורג ועוררה פולמוסים בתקשורת סביב נושא "שחיקת כוכבי האופרה". ב-8 בספטמבר 2007 הופיעה באירוע הלילה האחרון של הפרומס ברויאל אלברט הול בלונדון.
ה "אלבום הרוסי" שלה הגיע בשנת 2006 במקום העשירי בטופ אלבומי מוזיקת הפופ בגרמניה. ב-2007 הקליטה אלבום דואטים עם רולנדו וילזון.
ביולי 2006 קיבלה אזרחות אוסטרית. היא מחלקת את זמנה בעיקר בין סנקט פטרבורג, שם היא ממשיכה להיות חברת להקת התיאטרון מרינסקי, וינה וניו יורק.
באביב 2006 החליטה לפעול למען ילדים נזקקים ולקחה תחת חסותה את הכפר טומילינו ברוסיה.
בשנת 2004 קיבלה את פרס הפדרציה הרוסית.
טיצ'ינו (קנטון)

תולדות הקנטון

בימי קדם יישבו את האזור שבטים קלטים. בתקופת הקיסרות הרומית, כנראה בעת כהונתו של אוגוסטוס קיסר, סופח האזור לשטחי הקיסרות. עם נפילתה של הקיסרות המערבית התחלקה השליטה באזור בין האוסטרוגותים, הלומברדים והפרנקים. בסביבות שנת 1100 לספירה היה האזור במרכז זירת המאבק בין שליטי מילאנו ושליטי קומו. במאה ה-15 נכבש האזור בשלושה קרבות ניפרדים על ידי הקונפדרציה השווייצרית.
בשנת 1440 כבש קנטון אורי את עמק לבנטינה שבצפון קנטון טיצ'ינו, בשנת 1500 ניכבש על ידי השווייצרים אזור נוסף שכלל את עיר הבירה לימים של הקנטון - בלינצונה. בשנת 1512 התקיים הקרב השלישי באזור, והשטח שנכבש חולק בין הקנטונים הכובשים.
שטחי הקנטון היו השטחים האחרונים שנכבשו על ידי הקונפדרציה השווייצרית. בין השנים 1798 ו-1803, עת התקיימה הרפובליקה ההלווטית, נחלק האזור לשני קנטונים נפרדים ובשנת 1803 אוחדו האזורים לכדי קנטון אחד. עד לשנת 1878 הוכרזו שלוש מערי הקנטון (בלינצונה, לוגנו ולוקרנו) כערי בירה, אך מאותה העת הוכרזה בלינצונה כעיר הבירה הרשמית והיחידה של הקנטון.

רשויות מקומיות

קנטון טיצ'ינו נחלק לשמונה מחוזות, המחולקים כל אחד למספר מועצות אזוריות (circoli), שמספרן עומד על 38. בקנטון טיצ'ינו 161 רשויות מקומיות (נכון לאפריל 2010). מאז סוף שנות ה-90 ישנה מגמה לאיחוד הרשויות.
אלברטו פרננדס

קורות חייו

פרננדס נולד וגדל בבואנוס איירס. אביו היה שופט ממוצא ספרדי. קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת בואנוס איירס בגיל 24 עם התמחות במשפט פלילי. מאוחר יותר מונה לפרופסור באוניברסיטה.
את דרכו הפוליטית החל כיועץ משפטי בעיריית בואנוס איירס ולאחר מכן היה יועץ משפטי של בית הנבחרים הארגנטינאי. בהמשך שימש כסגן ליועץ המשפטי של משרד הכלכלה, ובתפקיד זה שימש בתפקיד ראשי במשא ומתן בנושאי סיבוב אורוגוואי והסכמי גאט"ט. הנשיא קרלוס מנם מינה אותו לשורת תפקידים משפטיים וכלכליים, בין השאר כיועץ לענייני ביטוח במרקוסור. במסגרת התפקידים אותם מילא הוא עבד רבות עם מושל מחוז בואנוס איירס לשעבר אדוארדו דואלדה.
בשנת 2000 נבחר לבית המחוקקים של בואנוס איירס. עם בחירתו של נסטור קירשנר לנשיא ארגנטינה הוא בחר בו לתפקיד ראש קבינט השרים (תפקיד הדומה לראש ממשלה). נכנס לתפקידו ב-25 במאי 2003 ונשאר בתפקיד זה גם תחת אשתו ויורשתו של קירשנר, הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר, שנבחרה בשנת 2007.
פרש מתפקידו ב-23 ביולי 2008 לאחר שנכשל בהובלת משא ומתן עם המגזר החקלאי בארגנטינה על שינויים במערכות המיסים והיצוא. לאחר פרישתו הביע לעיתים קרובות ביקורת על קירשנר ועל מדיניותה הכלכלית. הוא המשיך למלא תפקידים שונים בפוליטיקה של בואנוס איירס, אך שמר על פרופיל נמוך.

הבחירות בארגנטינה (2019)

בינואר 2018 חידש פרננדס את קשריו עם כריסטינה קירשנר לאחר עשר שנים של נתק פוליטי. בראיון לכלי התקשורת אמר שהוא עדיין ביקורתי כלפי חלק ממעשיה אך ישמח לשתף איתה פעולה.
לקראת הבחירות הכלליות בארגנטינה ב-2019 המועמדים המובילים היו הנשיא מאוריסיו מאקרי והנשיאה לשעבר כריסטינה פרננדס דה קירשנר. ב-18 במאי 2019 הכריזה קירשנר כי אלברטו פרננדס יהיה המועמד לנשיאות מטעם רשימת "פרנטה דה טודוס" ("החזית של כולם"), איחוד מפלגות שבמרכזו המפלגה החוסטיסיאליסטית, והיא עצמה מועמדת לתפקיד סגנית הנשיא. הכרזה זו הביאה לגל תמיכה בפרננדס.
ב-11 באוגוסט 2019 נערכו בחירות מקדימות לנשיאות, בהן קיבל פרננדס 47.7% מהקולות, ומאקרי 32.1% מהקולות.
סלבדור לוריא

תולדות חייו

לוריא, בשמו בלידתו סלבטוֹרֶה אדוארדו לוריא (Salvatore Edoardo Luria) נולד בטורינו שבפִּיֶימוֹנְטֶה, איטליה למשפחה יהודית אמידה. הוא למד בבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו. סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת טורינו בשנת 1935. בשנים 1936–1937 שירת בצבא האיטלקי כקצין רפואה. לאחר שחרורו למד רדיולוגיה באוניברסיטת רומא. כאן קרא לראשונה את התאוריות של מקס דלבריק על הגן כמולקולה והחל לפתח שיטות כדי לבדוק את התאוריה הגנטית עם בקטריופאג'ים, וירוסים החודרים אל החיידק.
בשנת 1938 קיבל מלגת לימודים בארצות הברית, שם רצה לעבוד עם דלבריק. זמן קצר לאחר קבלת המלגה אסר בניטו מוסוליני על יהודים מלקבל מלגות מחקר אקדמאיות וזו נשללה מלוריא. בשנת 1938, משלא מצא מקורות מימון אחרים לנסיעתו לארצות הברית, עזב את מולדתו לפריז. בשנת 1940, כאשר פלשו הנאצים לצרפת, נמלט על אופניים למרסיי ושם קיבל אשרת הגירה לארצות הברית.

המחקר על הפאג'ים

ב-12 בספטמבר 1940 הגיע לוריא לניו יורק ולאחר זמן קצר שינה את שמותיו הפרטיים. בעזרתו של אנריקו פרמי, שאותו הכיר בעת שלמד באוניברסיטת רומא, קיבל מלגה מקרן רוקפלר לצורך לימודים באוניברסיטת קולומביה. זמן קצר אחר כך פגש את מקס דלבריק ואת אלפרד הרשי (שני שותפיו לפרס נובל) והם החלו לשתף פעולה בניסויים במעבדתו של דלבריק באוניברסיטת ואנדרבילט שבטנסי ובמעבדה בניו יורק. 
בשנת 1943 ביצע יחד עם דלבריק את הניסוי שהביא לפרסומו שבו הדגים באופן סטטיסטי כי תורשה בחיידק חייבת להיות על פי עקרונותיו של דרווין ולא של למארק וכי מוטציות בחיידק, המתרחשות באופן אקראי, עדיין יכולות ליצור חסינות לוירוס, אף ללא נוכחותו. העובדה כי ברירה טבעית נכונה גם לגבי חיידקים, היא בעלת משמעויות מרחיקות לכת. לדוגמה, היא מסבירה כיצד חיידקים מפתחים עמידות כנגד אנטיביוטיקה.
החל משנת 1943 ועד 1950 עבד לוריא באוניברסיטת אינדיאנה. תלמיד המחקר הראשון שלו היה ג'יימס ד. ווטסון, אשר גילה את מבנה ה-DNA יחד עם פרנסיס קריק. בחודש ינואר, 1947 הוענקה ללוריא אזרחות אמריקאית.
בשנת 1950 עבר לוריא לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בעודו חוקר כיצד החיידק Escherichia coli יכול לעצור את ריבוי הבקטריופאג'ים, הוא גילה כי משפחות מסוימות של חיידקים מייצרות אנזימים אשר מפרקים את ה-DNA לקטעים מסוימים. אנזימים אלה נודעו בשם אנזימי הגבלה והפכו לאחד הכלים המולקולריים העיקריים בתחום הביולוגיה המולקולרית.

עבודתו המאוחרת

בשנת 1959 התמנה לוריא לראש המחלקה למיקרוביולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). במסצ'וסטס השתנה מוקד המחקר שלו מן הבקטריופאג' לקרום התא ולרעלנים המיוצרים על ידי חיידקים. בעודו שוהה בשבתון במכון פסטר בפריז, גילה כי רעלני החיידק פוגעים בתפקוד קרום התא. לאחר שובו למעבדתו ב-MIT גילה כי פגיעת הרעלן נגרמת על ידי יצירת חורים בקרום התא המאפשרים ליונים לחדור לחלל התא ולהרוס את הבררנות שלו. בשנת 1972 התמנה לוריא ליושב ראש המרכז לחקר הסרטן ב-MIT. המחלקה שייסד ב-MIT הוציאה מקרבה זוכי פרס נובל נוספים: דייוויד בולטימור, סוסומו טונגאווה, פיליפ אלן שארפ ורוברט הורביץ. 
בנוסף לפרס נובל, לוריא קיבל עיטורים ותארים רבים. בשנת 1960 התקבל לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. היה נשיא החברה האמריקאית למיקרוביולוגיה בין השנים 1968–1969 וקיבל פרס ספרותי על ספרו "חיים - ניסוי שלא נשלם".
במשך כל חייו הביע לוריא את דעותיו הפוליטיות, מחה כנגד ניסויים בנשק גרעיני, התנגד למלחמת וייטנאם ותמך באיגודי עובדים. בשנות השבעים היה מעורב בוויכוח הציבורי בארצות הברית על ניסויים גנטיים ותמך בפיקוח על הניסויים ולא בהפסקתם המוחלטת. 
הוא נפטר בשנת 1991 מהתקף לב.
קו ג'ובילי

נתונים ומספרים

צבע הקו על המפה הוא אפור ופועלות בו 27 תחנות על 36 קילומטרים.
גרירה (בלשנות)

גרירה או גררה היא תופעה פונולוגית הקיימת בניבים עבריים, שבה מילה אחת בניב משפיעה על המילה האחרת וגוררת אותה להגייה שונה התואמת את צורת הגייתה של חברתה. זהו למעשה סוג של הידמות במצב של חציצה. 
סיבת התופעה: הקושי הפונטי להגות שתי צורות שונות של שני מרכיבים צמודים של ניב. 
גרירה אחורנית (רגרסיבית): למרות שהמילה הראשונה אמורה להיות הדומיננטית ולהשפיע על צורת הגייתה של חברתה הבאה בעקבותיה, ברבים ממקרי הגרירה הלשונית משפיעה המילה השנייה למפרע על השינוי הצורני של הראשונה.
פנלופה

פנלופה (ביוונית: Πηνελόπεια) היא דמות באודיסאה של הומרוס. שמה דומה למילה היוונית ל"ברווז", אולם מקובל לחשוב שהשם הוא שילוב של המילה היוונית ל"רשת" או "אריג" והמילה ל"עין" או "פנים", שם שמאוד מתאים לדמות המבלה זמן רב באריגה ושהמוטיבציה שלה קשה להבנה. בעידן המודרני מקושר שמה לנאמנות.

תפקידה באודיסאה

פנלופה היא אשתו של הגיבור הראשי בסיפור, אודיסאוס מלך איתקה, בתו של איקריוס ואשתו פריבואה. לפנלופה בן אחד מאודיסאוס, טלמאכוס, שנולד מעט לפני שאודיסאוס נקרא להלחם במלחמת טרויה.
פנלופה המתינה מעל עשרים שנה לשובו של בעלה, ובאותה תקופה סבלה ממצבים קשים בעת שסירבה לחיזוריהם של נסיכים ומחזרים רבים שניצלו את מצבה משך כארבע שנים לאחר גמר מלחמת טרויה. חכמתה והארטה של פנלופה איפשרו לה לעכב את מחזריה הרבים במשך שלוש שנים בהבטחה שתינשא לאחד מהם ברגע שתסיים לארוג תכריכי קבורה עבור לארטס, אביו של אודיסאוס. את האריג שארגה לעת יום פרמה לעת ערב, דבר שהתאפשר עד שאחת משפחותיה חשפה את התרמית. 
למרות נאמנותה, נעשתה פנלופה חסרת סבלנות, בעיקר בשל התערבותה של האלה אתנה, והשתוקקה לחשוף את עצמה בפני המחזרים כדי לשלהב אותם עוד יותר. היא מציגה אמביוולנטיות; היא קוראת מספר פעמים לאלה ארטמיס להרוג אותה ומצד שני חושבת על התמסרות לאחד הגברים. כשאודיסאוס חוזר לאיתקה, מחופש לקבצן זקן, פנלופה מתחייבת להינשא לגבר שימתח את קשתו הישנה והקשיחה של אודיסאוס ויירה חץ דרך שתים עשרה ידיות גרזנים. יכול להיות שפנלופה זיהתה את בעלה למרות התחפושת והכריזה על התחרות משום שידעה שהוא היחיד שיכול לנצח בה.
כצפוי, אודיסאוס הוא היחיד מבין המחזרים שמצליח למתוח את הקשת ולירות בה והוא זוכה בתחרות. הוא הורג את כל המחזרים בעזרת טלמאכוס, אתנה ושני משרתים. פנלופה חוששת שהוא אינו בעלה האמיתי אלא מתחזה, אולי במסגרת תכסיס של אחד האלים, ובוחנת אותו בכך שהיא מצווה על משרתה להזיז את מיטתה אל חדרם. אודיסאוס טוען שהדבר איננו אפשרי משום שכיוצר המיטה הוא יודע שאחת מרגליה היא עץ זית חי. בכך פנלופה משתכנעת שאודיסאוס הוא באמת בעלה.

בתרבות

האסטרואיד 201 Penelope  נקרא על שמה.
יוסף בנטואיץ'

תולדות חייו

בנטוויץ' נולד בלונדון שבאנגליה. אביו, הרברט בנטואיץ', היה פעיל ציוני ולימים נודעו גם אחיו ואחיותיו - נורמן בנטואיץ', תלמה ילין וליליאן פרידלנדר.
בשנים 1920–1923 למד בנטואיץ' מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'. בשנה לאחר מכן הוא המשיך בלימודיו במכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון ובשנת 1924 עלה לארץ ישראל בעקבות אשתו לעתיד שרה יפה, ביתו של הלל יפה. עד 1928 הורה בגמנסיה הרצליה בתל אביב ובבית הספר הריאלי בחיפה. לאחר מכן מונה בנטוויץ' למפקח במחלקת החינוך של ממשלת המנדט הבריטי ובשנים 1943–1948 כיהן כסגן ראש המחלקה.
לאחר פרישתו של ארתור בירם מונה בנטואיץ' להחליפו כמנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה, בשנת 1949. בנטואיץ' הכניס רוח של חופש לבית הספר, אשר הונהג עד אז על ידי בירם ביד רמה. בתקופתו הונהגה הכנת עבודת גמר על ידי תלמידי כיתה י"א, הוקמה חברת תלמידים בבית הספר והוקמה הפנימיה הצבאית לפיקוד בצמוד לבית הספר. בשנת 1955 הוא התפטר מניהול בית הספר. מחליפו בתפקיד, יצחק שפירא, כתב שתקופת כהונתו של בנטואיץ' עמדה בסימן זעזועים שנבעו מהמעבר ובגלל הקשיים הכלכליים של בית הספר. לדבריו, "חרף אישיותו הנלבבת וחרף מטען ההשכלה העצום שלו, התקשה לסגל עצמו לתנאים המיוחדים ולצרכים המיוחדים של מוסד עצמאי נטול גיבוי ממשלתי. נוסף על כך הוא התקשה בתיאום היחסים הפורמליים בינו לבין ד"ר בירם, ששימש נשיא מועצת המנהלים של המוסד".
לאחר התפטרותו, בנטואיץ' עבר לשמש כמרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף הוא המשיך לפעול כמפקח להוראת האנגלית במשרד החינוך והתרבות, חבר ועדת הקבע לחינוך על יסודי במשרד החינוך, וכן יו"ר חוג אמנה לתודעה יהודית.
על פועלו בתחום החינוך ועל ספרו "החינוך במדינת ישראל" זכה בפרס ישראל לשנת 1962.

משפחתו

בנטואיץ' נשא בשנת 1924 את שרה יפה, בתו של הלל יפה, ונולדו להם ארבעה ילדים. אחד מהם הוא פרופ' צבי בנטואיץ', וירולוג, מומחה בעל שם עולמי בתחום האיידס. בת אחרת היא הציירת רחל שביט-בנטואיץ, אמו של העיתונאי והפובליציסט ארי שביט.
כתם (כתב עת)

"כתם – עיתון לשירה יומית" היה כתב עת שעסק בשירה ובביקורת.
בסך הכל ראו אור שישה גליונות: בדצמבר 2006, בפברואר 2007, באוגוסט 2007 בינואר 2008, במרץ 2008, מאוחר יותר באותה השנה יצאה לאור האנתולוגיה לשירה עכשווית - 'חדשה', העיתון הודפס בעשרת אלפים עותקים לכל גיליון והופץ חינם. 
עורכו של כתם הוא המשורר, המתרגם והמבקר יהודה ויזן, שערך את שלושת הגיליונות הראשונים בשיתוף עם עודד כרמלי. "כתם" הודפס בפורמט רחב על גבי נייר עיתון.
החוברות מכילות ביקורת אמנות, סאטירה, ראיונות עם אישים בתחום השירה והעריכה, וכן מאמרים לצד שירה של כותבים צעירים וכותבים מוכרים יותר, בהם רחל חלפי, אדמיאל קוסמן, מאיר ויזלטיר, ישראל פנקס, מנחם פרי, גבריאל מוקד ועוד.

פעילות

"כתם" תקף גורמים שונים בשירה העברית, בהם עמותת "הליקון" והעורך הראשי שלה, אמיר אור. עם צאתו לאור סוקר "כתם" בידי מספר ערוצי עיתונות ותואר בידי פרופסור גבריאל מוקד כ"הדבר הבא בשירה העברית" וכעבור ארבעה גליונות בידי המבקרת שירה סתיו כ"קאלט". מנגד, ספג ביקורת שלילית וגינויים בערוצים רבים; דרור בורשטיין כתב על צדו הסאטירי, "...כאן כל העניין האדיפלי עובר וולגריזציה ונהפך ללא יותר מפרודיה מביכה".
פעילותם של אנשי "כתם" כנגד עמותת הליקון הובילה את עורכי כתם אל בית המעצר. ויזן וכרמלי הניחו קופסה צבעונית עם עטיפה של פו הדוב, בלונים והכיתוב "תיק תק, תיק תק, כתם שתיים עוד שבועיים" בפתחו של הבניין בו שוכנים משרדי "הליקון". אנשי הליקון חשדו שמדובר במטען, הזמינו חבלנים והקופסה פוצצה באופן מבוקר - הדבר הוביל למעצרם של העורכים בגין הטמנת מטען דמה והפרעה לסדר הציבורי.
בוחן מציאות

בוחן מציאות או ביקורת מציאות (באנגלית: Reality testing) הוא התנהגות המכוונת לבדיקה של אופי הסביבה הפיזית והחברתית של האדם. אדם בעל בוחן מציאות תקין הוא אדם שמחובר למציאות, מקושר לסביבה המציאותית שלו, ותופס באופן מדויק את המציאות.
המונח נמצא בשימוש נרחב בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה בהערכת מאפיינים והתנהגויות של אנשים הלוקים בהפרעות נפשיות. למשל, אחד הקריטריונים המרכזיים לאבחון סכיזופרניה הוא האם בוחן המציאות של האדם פגוע. בוחן מציאות לקוי כזה עשוי להתבטא בכך שהאדם חווה הזיות קוליות או ויזואליות, של אנשים או אירועים שלא קיימים במציאות. פגיעה בבוחן המציאות קיימת לעיתים גם בקרב הלוקים בהפרעת אישיות גבולית, והיא עשויה להתבטא בהבחנה פגומה של האדם בין "עצמי" ל"לא עצמי". כלים אבחוניים פסיכולוגים המשמשים לעיתים קרובות לבדיקת בוחן מציאות של נפגעי נפש, הם מבחני אישיות דוגמת מבחן כתמי הדיו של רורשאך. במהלך ההערכה הפסיכולוגית, חשוב להבחין בין בוחן מציאות לקוי לבין חוויה סובייקטיבית של המציאות, שעשויה להתקיים במצבים נורמליים שונים, וכן במצבי דחק זמניים או בהפרעות אישיות שונות.
עם זאת, ישנם לעיתים חילוקי דעות לגבי מה נתפס כחיבור למציאות לעומת חוסר מגע עם המציאות. דעות חלוקות אלו באו לידי ביטוי, למשל, בעת אשפוז כפוי של אנשים שהביעו דעות שונות לאלו שהיו מקובלות בחברה בתקופתם (ובחלקן נתפסות מציאותיות כיום), וכך נוצר מצב של כפיית מציאות, שלעיתים נוצלה לצרכים פוליטיים. לדוגמה, בארצות הברית במאה ה-18 אושפזו עבדים אפרו-אמריקאים במוסדות פסיכיאטרים בתואנה שלקו בסוג של שיגעון, אחרי שניסו לברוח לחופשי ממעבידיהם ולזכות בחירותם. המחלוקת לגבי מהו בוחן מציאות תקין, ובהתאם לכך - מיהו בריא בנפשו, היא אחד הנושאים המרכזיים בהם עוסקות תנועות אנטי פסיכיאטריה, שקמו בשנות ה-60 ואילך.
יעקב עקנין

חייו

עקנין נולד בירושלים בן למשפחה ממוצא ס"ט, ולו שבעה אחים ואחיות. כנער התנדב לארגון ההגנה וב-1946 הצטרף לארגון האצ"ל בו זכה לכינוי "עמיאל". היה סגן מפקד גנדה שבסיסה היה בשכונת מאה שערים. בין הפעולות בהן השתתף היה פיצוץ מועדון הקצינים "בית גולדשמידט" בירושלים.
לאחר הקמת צה"ל התגייס לחיל התותחנים ופתח בקריירה צבאית. הוא שימש סגן ומפקד גונדה 416, יחידת נ"ט תחת פיקוד חטיבת גולני. לאחר מכן פיקד על גדוד 402 עמו לחם במהלך מבצע חרגול. במלחמת ששת הימים פיקד על אגד ארטילרי 213 באוגדה 38, תחת פיקודו של אריאל שרון, שהשתתפה בקרב אום-כתף, בה התותחים יצרו "מסך אש מתגלגל" לפני הכוחות הנעים. לאחר המלחמה מונה למפקד התותחנים בפיקוד הצפון. ב-1968 מונה לראש מחלקת תורה ולחימה במטכ"ל ובמלחמת ההתשה פיקד על אגד ארטילרי סדיר בחצי האי סיני. במלחמת יום הכיפורים פיקד על אגד ארטילרי 214 באוגדה 143, שוב תחת פיקודו של שרון.
בספטמבר 1974 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בדרגת תת-אלוף. הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 1977. מיד לאחר שחרורו מונה בספטמבר 1977, על ידי שרון שהיה אז שר החקלאות, למנהל מינהל מקרקעי ישראל. הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 1980, עת נאלץ להתפטר בעקבות סכסוך עם שרון, למרות תמיכה שזכה בה ממועצת מנהל מקרקעי ישראל. לאחר מכן מונה לחבר במליאת רשות השידור, שימש ראש אגף הארגון של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשירית, ויועץ שר העבודה והרווחה לענייני ערבים. במסגרת תפקידו זה הקים מכון להכשרה מקצועית בסכנין. בנוסף פעל כסוחר קרקעות ביהודה ושומרון. בין השאר היה מעורב בפרשת הקרקעות של "רמת קדרון" שנחקרה במשטרה. בשנת 1986 מונה עקנין על ידי משה קצב למנהל המכון הארצי להכשרת נהגים שהוקם בשיתוף של משרד התחבורה והמועצה הלאומית למניעת תאונות וקיבל בלעדיות על כל הקורסים לרענון נהיגה של נהגים שצברו נקודות במדינת ישראל. בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בשנת 1989 נמתחה ביקורת על עלות הרכב שנרכש עבור עקנין ועל כך שרוב עבודות הדפוס של המכון הארצי להכשרת נהגים נמסרו לדפוס בבעלות בנו של עקנין. בעקבות הבקורת על העברת עבודות הדפוס לבית דפוס בבעלות בנו נפתחה חקירה משטרתית, עקנין הועמד לדין וזוכה.
פונוגרף

הפונוגרף הוא המכשיר הראשון שאיפשר הקלטה של צלילים, לשמר אותם על גבי מדיה מכנית ולהשמיעם שוב. המדיה בפונוגרף היא גליל הנקרא גם צילינדר, זאת בניגוד לתקליט השטוח של הגרמופון שפותח לאחר עשר שנים.

הפונוגרף הראשון

אבטיפוס של המכשיר נבנה והופעל בהצלחה על ידי תומאס אלווה אדיסון ב־6 בדצמבר 1877.
כשאדיסון מצא דרך לשימור הקול הוא בא לנסות את ההמצאה, לצורך הקלטה הוא שר לתוך שפופרת המחוברת לממברנה דקה שבקצה שלה מחט חדה, גלי הקול הרעידו את המחט שחרטה שקעים על גבי גליל מסתובב מצופה ברדיד בדיל (Tinfoil). סיבוב הגליל מחדש כנגד המחט הרעיד את הממברנה שהשמיעה גלי קול וכך הנציחה את שיר הילדים "למרי היה טלה קטן" ואכן השיר השתמר בהקלטה ו"עשה היסטוריה". המנגנון לסיבוב הגליל במכשיר זה היה בורג שסובב בעזרת ידית.

הפונוגרף המסחרי מקליט ומשמיע

בשנת 1887 ייסד אדיסון את חברת Edison Phonograph Corporation לשם שווק הפונוגרף בצורה מסחרית. הפונוגרף המסחרי של אדיסון הונע על ידי "מנוע קפיץ" שמתחו אותו בעזרת ידית מחוץ למכשיר (ראה ידית בצד ימין של התמונה). מנגנון מיוחד של וסת צנטריפוגלי מכני שיחרר את הקפיץ בצורה מבוקרת לשם סיבוב הגליל במהירות קבועה. המכשיר הקליט על גבי גלילי שעווה קשה (צילינדרים) בעזרת ממברנת הקלטה ומחט חריטה מיוחדת. הצליל המוקלט הושמע לתוך השופר שבתחתיתו ממברנת הקלטה שהזיזה אנכית את מחט ההקלטה לפי תדירות ומשרעת (עוצמת) הצליל. מערך זה הוזז אופקית על פני גליל השעווה (בצבע חום בהיר בתמונה) המסתובב וכך נחרט על השעווה חריץ במסלול לוליני, מעין הברגה עדינה עם שקעים שעומקם משתנה לפי הצלילים שהושמעו לשופר. לשם השמעה סובבו את הצילינדר והניחו על החריץ המוקלט מחט השמעה המחוברת לממברנה שנעה על פי הצלילים המוקלטים ויצרה גלי קול. צלילים אלו עברו לשופר בצורת חרוט לשם הגברה ופיזור אקוסטי של הצלילים המושמעים. בתמונה נראה השופר כמו קצה של כלי נשיפה ממתכת.

הגרמופון נגד הפונוגרף

הפונוגרף של אדיסון התחרה ביריבו הגרמופון של אמיל ברלינר שנים רבות. ייצור המוני ושכפול של תקליטים שטוחים עבור הגרמופון היה יעיל משמעותית מייצור של הצילינדרים עבור הפונוגרף. עם חלוף השנים גבר התקליט השטוח על הצילינדר. אדיסון נאלץ להודות בניצחון התקליט ובשנת 1913 החל לייצר תקליטים שטוחים משל עצמו. ואכן התקליט היה האמצעי הנפוץ ביותר לשם האזנה למוזיקה ולהפצתה ברוב שנות המאה ה-20.

סוף דרכו של הפונוגרף

לפונוגרף היה יתרון בזה שהוא איפשר הקלטה ביתית, משרדית או מוסדית, קלה ונוחה יותר מאשר ההקלטה בגרמופון שדרשה אמצעים מיוחדים, אבל החיסרון היה שהצילינדרים משעווה שנועדו להקלטה נשחקו במהירות והיה קשה לשמר או לשכפל את ההקלטות. את הפונוגרף אמצו גורמים מסחריים להקלטת ישיבות כדיקטפון וכן להקלטות בעבודת שדה במחקר של מוזיקה אתנית ובתחומי האתנומוזיקולוגיה, הבלשנות והפסיכולוגיה.
את הפונוגרף הפסיקו לייצר בשנת 1929 אך המשיכו להשתמש בו כמכשיר הקלטה וכדיקטפון עד בערך אמצע המאה ה-20.
שן צונג-ון

ילדות

שן צונג-ון נולד ב-1902 במחוז חונאן, מבחינה אתנית הוא השתייך לבני המיאו והטוג'יה שהיוו מיעוט, רוב תושבי מחוז חונאן היו בני האן. באזור כפרי אפוף יערות ונהרות והמפורסם בנהרות המהווים את נוף ילדותו, הוא נהר היאנגצה. יחד עם הנוף המרהיב, שן צונג כילד ונער חזה במעשיי זוועה (תוצאה של מהפכת 1911 בה הסתיימה תקופת השלטון הקיסרי והביאה לגל של מעשי הרג וטבח), מאוחר יותר יהווה הניגוד בין המושלם למעוות מוטיב מרכזי ביצירותיו הספרותיות.

אינטלקטואל וסופר

בהיותו בן 13 הוא נשלח לבית ספר צבאי ולאחר מכן אל הצבא. הוא קטע את שירותו הצבאי ב-1922 ובחר להקדיש עצמו ללימודים ולכתיבה, (בתקופת שירותו הצבאי הוא נחשף שוב לניגודים: מצד אחד המציאות הצבאית בה חי, ומאידך הוא נחשף בתקופת שירותו הצבאי לספרות המודרנית הסינית). 
הוא עקר לפקין שם חי בדוחק והחל לפרסם את סיפוריו שעוררו תשומת לב בקרב חוגי הספרות.
ב-1927 עקר לשנחאי והחל לעסוק בכתיבה ובעריכה ספרותית. החל משנות השלושים ועד פרוץ מלחמת סין יפן, לימד ספרות באוניברסיטאות שונות ובאותו זמן גם כתב את רוב יצירותיו ובין היתר גם את קובץ סיפוריו עיירת הגבול. עם פרוץ מלחמת סין-יפן הוא עקר לדרום מערב סין, הוא לימד באוניברסיטת קונמינג, וכרבים מהאינטלקטואלים הסינים הוא החל לכתוב ספרות פטריוטית שנועדה לעודד את הלוחמים הסינים וגם את העם הסיני. ב-1946 הוא החל ללמד באוניברסיטאות פקין ופו-רן, דעותיו כאינטלקטואל וכסופר הכילו ניגודים, מצד אחד האמין בעצמאותו של האמן ואי תלותו באידאולוגיות ובנאמנותו אך ורק אל היושר האינטלקטואלי. ומאידך ברוח הקומוניזם הסיני הוא סלד מאלילים ומדת ובמיוחד סלד מהקונפוציוסיזם הוא טען שתופעה זו המתבטאת גם כפולחן וגם כדרך חיים היא סכנה לחברה הסינית.

החלק השני של חייו

בעקבות עליית הקומוניסטים לשלטון ב-1949, החל מסע רדיפות שיטתי נגדו, הוא הואשם באי נקיטת עמדה בתקופת מלחמת האזרחים הסינית. מכבש הלחצים שהופעל עליו הביאו בסמוך ל-1950 לנסות לשים קץ לחייו, ובמציאות הפוליטית הסינית הוא מצא עצמו מותקף מימין ומשמאל בגלל סירובו לוותר על עצמאותו כסופר ולשרת צד אידאולוגי כלשהו. ב-1950 הוא אולץ להפסיק להרצות ולעבוד באוניברסיטאות בסין וספריו נגנזו ולא היו נגישים לציבור הסיני. הוא אולץ לעבוד בתפקיד זוטר במוזיאון ההיסטורי של פקין. צונג התמסר אל תפקידו החדש ועד מהרה החל לפרסם מאמרים מקצועיים בתחום הארכאולוגיה, חלק מהמאמרים אף פורסמו מחוץ לסין והקנו לצונג מוניטין כחוקר ארכאולוגיה. צונג בניגוד לסופרים סינים אחרים שרד את מהפכת התרבות הסינית. בשנות השמונים עקב שינוי יחס המשטר אל חופש היצירה, החלו יצירותיו הגנוזות של צונג לצאת לאור לאחר שלושים שנות גניזה. כתביו מעוררים סקרנות גם מחוץ לתחומי סין וחלק מיצירותיו תורגמו למספר שפות. 
בחודש מאי בשנת 1988 נפטר שן צונג ון בפקין. טקס הלווייתו היה צנוע, סוכנות הידיעות הסינית דיווחה על הלווייתו של צונג באופן לקוני.