google/wiki40b huggingface dataset:
חוסה פרננדו קוואדראדו

מיונאריוס

קוואדראדו החל את דרכו במחלקת הנוער של קבוצת מיונאריוס ונחשב לאחד מההבטחות של המועדון לעתיד. הוא התאמן לצד אחד מגדולי השוערים של מיונאריוס בכל הזמנים, האורוגוואי הקטור בורגס. עלה לסגל הבוגר של הקבוצה בשנת 2005 על ידי המאמן היוגוסלבי, דראגן מיראנוביץ', אם כי היה זה פרננדו קסטרו שנתן לו את ההזדמנות לערוך את הופעת הבכורה בטורניר הקלאוסורה של 2005. הופעותיו הטובות בקבוצה גרמו לכך שמאמן הנבחרת, חורחה לואיס פינטו, זימן אותו למשחק ידידות מול ונצואלה ב-2008. בסך הכל שיחק קוואדראדו 80 משחקים במדי הקבוצה הבוגרת לאורך 5 שנים, אך לא זכה עימה בשום תואר.

דפורטיבו קאלי

בשנת 2010 עבר לקבוצת דפורטיבו קאלי אך לא נלקח בחשבון על ידי המאמן חיימה דה לה פאבה ושימש כשוער משנה לאורוגוואי הבינלאומי חואן קסטיו. הוא שיחק בסך הכל שישה משחקים לאורך העונה כולה ורשם זכייה בקופה קולומביה.

דפורטיבו פאסטו

ב-2011 עבר קוואדראדו לשחק בקבוצת דפורטיבו פאסטו ששיחקה באותו הזמן בליגת המשנה. הוא תפס את המקום הראשון בהרכב הקבוצה מהר מאוד. הוא הפך לשוער המצטיין בליגה בכך שספג את הכי מעט שערים, עצר הכי הרבה בעיטות לשערו במהלך אותה עונה (67 הדיפות) והיה אחד הגורמים העיקריים לעלייתה של פאסטו באותה שנה לליגה הבכירה לאחר שפאסטו גברה על פטריוטס בויאקה 0-2 בדו-קרב פנדלים, כאשר קוואדראדו עצר שלוש בעיטות. ב-13 באפריל 2011 כבש את שערו היחיד כמקצוען מהנקודה הלבנה בניצחון של פאסטו על קורטולואה 4-0.

אונסה קלדס

ב-2013 עבר קוואדראדו לשחק באונסה קלדס. לא לקח לו יותר מדי זמן כדי להתבלט ולתפוס את המקום הראשון בהרכב. ב-2017 הפך לאחד השוערים המצטיינים בליגה, מה שפתח לו את הדלת בחזרה לנבחרת הלאומית לאחר תקופה מאוד ארוכה.

נבחרת לאומית

קוואדראדו זומן לראשונה לנבחרת על ידי המאמן חורחה לואיס פינטו ב-2008 לקראת משחק הידידות מול ונצואלה. תודות להופעותיו הטובות במדי אונסה קלדס, זימן אותו חוסה פקרמן ב-3 באוקטובר 2014 לקראת משחקי הידידות נגד אל סלבדור וקנדה. את הופעתו היחידה בנבחרת רשם ב-14 בנובמבר 2017 במשחק הידידות מול סין, משחק שבו ניצחה קולומביה 0–4. ב-4 ביוני 2018 נכלל בסגל הסופי שמנה 23 שחקנים למונדיאל 2018 ברוסיה, אך שימש כשוער שלישי אחרי דויד אוספינה וקאמילו ורגאס ולא שיחק.
אשכול רשויות נגב מערבי

אשכול רשויות נגב מערבי הוא תאגיד עירוני אזורי בבעלות תשע רשויות מקומיות, ארבע ערים וחמש מועצות אזוריות, הממוקמות בנגב המערבי. הרשויות הן: עיריית אופקים, עיריית נתיבות, עיריית רהט, עיריית שדרות, מועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית בני שמעון, מועצה אזורית מרחבים, מועצה אזורית שדות נגב ומועצה אזורית שער הנגב. 
מטרת השותפות היא התייעלות כלכלית. תחומי הפעילות של האשכול הם איכות הסביבה, קיימות, חינוך, רווחה, חברה ופיתוח כלכלי.
האשכול הוקם במסגרת מיזם האשכולות הלאומי, המשותף למשרד הפנים, משרד האוצר ומכון אלכא למנהיגות וממשל בג'וינט ישראל. קיימים עוד ארבעה אשכולות רשויות במדינת ישראל.
האשכול הוקם בשנת 2013 ונרשם בכחברה ברשות התאגידים בשנת 2016, והוא מוגדר חברה בע"מ כל אחת מתשע הרשויות החברות באשכול מחזיקה אחוז דומה של מניות (11.11%). הרשויות בוחרות אם לקחת חלק במיזמים של האשכול.
תיפאזה

היסטוריה

העיר נוסדה כמרכז מסחרי פוני במאה ה-6 לפנה"ס, ושוכן בה נקרופוליס שתיפקד ממועד זה ועד המאה ה-2 לפנה"ס, והנחשב לאחד הגדולים מסוגו. לאחר מכן הייתה העיר חלק מממלכת מאוריטניה הברברית. הרומאים כבשו את תיפאזה בתקופתו של הקיסר קליגולה בשנת 39 שעשה אותה למושבה צבאית, ובשנת 46 העניק לה קלאודיוס מעמד של מוניקיפיום. העיר שימשה כנקודת המוצא לכיבוש הרומי של מאוריטניה. העיר הרומית הגיעה לשיא פריחתה בסוף המאה ה-2, ולפי ההערכות התגוררו בה כ-20,000 תושבים. היא השתרעה על שלוש גבעות קטנות לחוף הים, והוקפה בשנת 147 בחומה באורך של 2.3 ק"מ ובה שלושה שערים עיקריים. אותה עת הוענק לעיר מעמד של קולוניה והיא זכתה לשם "קולוניה אליה טיפסנסיס" (colonia Aelia Tipasensis). לנמלה של תיפאזה נודעה חשיבות והיא הייתה למרכז מסחרי אזורי חשוב, אם כי לא הצטיינה כמרכז לימודי או אומנותי.
הנצרות הגיעה לעיר בשלב מוקדם, ובמאה ה-3 כבר שימשה כמקום מושבו של בישוף. עם זאת, לפי מסורת אחת נותרו רוב תושבי העיר עובדי אלילים, עד שבמאה ה-4 השליכה סאלסה הקדושה את ראש הנחש ששימש כאליל מקומי אל הים. בשל כך נסקלה סאלסה למוות, אך גופתה נמשתה מהים באורח נס ונקברה על גבעה בעיר. במקום קמה קפלה קטנה שהייתה מאוחר יותר לבזיליקת סאלסה הקדושה. הכנסייה הייתה לאתר עלייה לרגל ותושבי העיר התנצרו. במחצית השנייה של המאה ה-4 סבלה טיפזאה מהתקפות הברברים.
בשנת 430 כבשו הונדלים בהנהגת גאיזריק את האזור, וב-484 שלח המלך הונריק בישוף אריאני לעיר, ורבים מתושביה נמלטו לספרד או נרדפו באכזריות. העיר ידעה תקופת פריחה קצרה לאחר הכיבוש הביזנטי בשנת 534, אך שקעה במהלך המאה ה-6. לאחר הכיבוש הערבי ניתן לאתר הכינוי טפאסאד. העיר המודרנית של טיבאזה, שבה כ-10,000 תושבים, קמה בסמוך ועל האתר הארכאולוגי ב-1857. האתר שופץ בין 1968 ל-1973, ובמקום שוכן מוזיאון קטן המציג ממצאים מהמקום.

האתר

מהתקופה הרומית השתמרו שרידיהן של ארבע כנסיות - הבזיליקה הגדולה והבזיליקה של הבישוף אלכסנדר על הגבעה המערבית ובזיליקת סאלסה הקדושה וכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים על הגבעה המזרחית. סביב הכנסיות בתי קברות שבהם סרקופגים מצופים בפסיפסים. בזיליקת סאלסה הקדושה עשויה מספינה ומשני מעברי צד, ורצפת הפסיפס שלה השתמרה. חומרי הבנייה של הבזיליקה הגדולה נלקחו ממנה במשך השנים, אך תוואי המבנה על שבעת מעבריו עדיין ניכר. מתחת למבנה שוכנים קברים שנחצבו בסלע, ואחד מהם בקוטר של 18 מטר הכיל 24 סרקופגים. עוד השתמרו בתיפאזה שרידים של שני בתי קברות, מרחצאות, נימפאום, תיאטרון ואמפיתיאטרון. עקבות קו הביצורים הרומי ניכרים בצידה המזרחי של העיר והנמל העתיק בצפונה. כ-10 ק"מ ממזרח לעיר שוכן המאוזוליאום המאוריטני העתיק "קבור א-רומייה", הכלול גם הוא בהכרזה.
פרוקול הארום

תולדות הלהקה

הלהקה הוקמה על ידי הפסנתרן והמלחין גארי ברוקר והפזמונאי קית' ריד ב-1966. עד אביב 1967 הצטרפו ללהקה מת'יו פישר באורגן האמונד, רי רוור בגיטרה (שהוחלף מאוחר יותר על ידי רובין טרוור), דייוויד נייט בגיטרה בס ובי.ג'יי ווילסון בתופים.
השיר הראשון שהקליטו, ב-12 במאי 1967, היה "בהיר יותר מחיוורון", שיר סוריאליסטי שהולחן על ידי ברוקר ופישר למילים של ריד. ערן צור (במאמר ב-MOOMA) מוצא בלחן השפעות מסוויטה מספר 3 ברה מז'ור וקנטטה מספר 140 של יוהאן סבסטיאן באך. הסינגל הופק על ידי דני קורדל והגיע עד מהרה למקום הראשון במצעד המכירות הבריטי והחמישי במצעד האמריקאי. בהמשך נמכרו ממנו למעלה מ-6 מיליון עותקים. דווקא המילים הלא הגיוניות שלא יצרו כל נרטיב, משכו את הקהל לנסות ולמצוא פרשנויות. את השיר הקליטו מאז אמנים רבים, בגרסאות כיסוי והוא מוזכר בספרים ובסרטים.
באותה שנה הוקלט אלבומה הראשון של הלהקה שנקרא אף הוא "פרוקול הארום", תקליט זה משויך לפרוטו פרוג, סגנון המאפיין להקות שקדמו לז'אנר הרוק המתקדם.
בשנת 1968 הופיעה הלהקה בארצות הברית יחד עם צ'אק ברי ולהקת פליטווד מק.
בשנת 1969 הוציאה הלהקה את התקליט Salty Dog, שהיה אלבומם האחרון עם פישר וכלל את שיר הנושא המצליח.
בשנת 1973 יצא התקליט Grand Hotel. בשיר אחד משתתפת זמרת הסופרן של הסווינגל סינגרס, כריסטיאן לגראן.
בשנת 1977 הגיעה הלהקה לסוף דרכה.
בשנת 1991 התאחדה הלהקה מחדש לזמן מוגבל שבו הופיעה בסיבוב הופעות והקליטה את התקליט "The Prodigal Stranger".

שם הלהקה

למנהל הלהקה, גאי סטיוונס, היה חבר ולו חתול בשם "פְּרוֹקוּל הארוּן" (המלה הראשונה הייתה כינויו של החבר בקרב ארגון חובבי החתולים שבו היה מעורב, והמלה השנייה הייתה שמו של החתול, אולי מן השם הערבי) והוא הציע לחברי הלהקה את השם בטלפון. חברי הלהקה לא שמעו היטב את השם ואימצו את השם המשובש, חסר המובן. היות המלה "פְּרוֹקוּל" (ו"ו שרוקה ולא חלומה) מלה לטינית שפירושה "הרחק מ-", ושיבוש השם הארון לכדי המלה הלטינית "הארוּם", שהיא כינוי רומז קרוב ביחסת שייכות, הובילה לפירוש השם (לעיתים תוך "תיקון" המלה הראשונה לכתיב שיתאים למלה הלטינית) כשם לטיני, שפירושו "הרחק מן (הדברים) האלה". בהיעדר מובן אחר, הפרשנות הזו אומצה במשך עשורים על ידי כתבי עת ומאזינים והוצגה כעובדה.
לה ויאנדיה

לה ויאנדיה (בצרפתית: Le Viandier) או לה ויאנדיה דה טאיוון (בצרפתית: Le Viandier de Taillevent - "ספר הבשרים של טאייוון") הוא ספר בישול שנכתב בימי הביניים. זהו אחד מספרי המתכונים היחידים שנכתבו בתקופה זו ונותרו עד ימינו. הספר מהווה כלי למחקר על מצרכי המזון הבסיסיים ושיטות הבישול בימי הביניים.
מחבר הספר אינו ידוע. גיום טירל (Guillaume Tirel) המכונה "טאיוון", טען כי כתב אותו, אך למעשה הוא ככל הנראה העתיק אותו וביצע גניבה ספרותית. הספר פורסם לראשונה עוד לפני שנת 1300, עשר שנים טרם הולדתו של טירל.
הגרסה המלאה הקדומה ביותר הקיימת כיום מקורה בשנת 1395, והיא מוצגת כיום בספרייה הלאומית שבפריז. גרסה נוספת, מתוך ארבע גרסאות הספר ששרדו עד ימינו, מוצגת בספריית הוותיקן. גירסת הוותיקן הודפסה מחדש והופצה בשנת 1892 בידי ג'רום פישון (Jérôme Pichon) וז'ורז' ויקר (Georges Vicaire). גרסה נוספת של הספר מצויה בספריית מזראן שבפריז.
הדפסתו הראשונה של הספר נעשתה ב-1485, בגרסה שונה מכתבי היד.
נתינות

נתינוּת היא מעמד משפטי המשתמעת ממנו השתייכות למדינה או לריבון, וכפיפות לחוקים אותם מחוקק הריבון, אך ללא הזכויות המוענקות לאזרח. 
בעבר, במשטרים מונרכיים או דיקטטוריים, היחס אל תושבי הממלכה היה כאל נתינים, החייבים לעשות את רצון הריבון - המלך או הדיקטטור. במשטרים מודרניים יש מצבים המביאים לכך שאדם יהיה נתין אך לא אזרח, מצב ממנו משתמעת כפיפות לחוקי המדינה, ללא קבלת מלוא הזכויות. כך למשל, תושבי ארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי נקראו נתינים, שכן על אף שהיה עליהם לציית לחוקים שחוקק שלטון המנדט, לא הייתה להם זכות הבחירה לפרלמנט הבריטי, והמושל שהיה למעשה הריבון עבורם, הנציב העליון, מונה לתפקידו על ידי גופים ומוסדות שלא הייתה להם זכות בחירה אליהם או השתתפות בהם או כל השפעה דומה אחרת. מצב משפטי היוצר מעמד של נתינות התקיים גם לפי חוקי נירנברג, ששללו את אזרחותם של היהודים תחת שלטון גרמניה הנאצית בשלב הראשון של השואה, והפכו אותם לנתינים החייבים בציות לחוק, אך ללא זכויות כלשהן.
ארדאריק

ארדאריק או ארדאריך ( Ardaric או Ardarich) (? -  בערך 460)
היה מלך של העם המזרח-גרמאני של הגפידים במאה ה-5. אחרי מותו של אטילה, מלך ההונים, שעם בני חסותו נמנה, עמד בראש המרד של השבטים הגרמאנים נגד שלטון ההונים והקים את ממלכת הגפידים.

רקע

אין פרטים על צעירותו. יש להניח כי היה בן למשפחת אצילים מקרב הגפידים, עם מזרח-גרמאני המוזכר לראשונה בספרו של יורדנס "ממוצאם ומעשיהם של הגותים".

תחת שלטון אטילה

תחילה היה ארדאריק בן חסות של מלך ההונים, אטילה. כנראה נמנה ארדאריך עם מקורביו של המלך ההוני ונהנה מהשפעה רבה בחצרו.
יורדנס מזכיר את שמו של ארדאריק כבן הברית ובן החסות החשוב ביותר של אטילה 
  
בעת מתקפתו על האימפריה הרומית המערבית בשנת 451. אולם בקרב במישורים הקטאלונים או "קרב מאוריאקום" בצפון-גאליה נחסמה התקדמות ההונים בידי הרומאים ובני בריתם בפיקודו של פלביוס אאטיוס.
יורדנס מספר כי "המלך המפורסם של הגפידים, ארדאריק, היה שם עם צבא אין ספור, ובגלל נאמנותו הגדולה לאטילה, היה שותף בתוכניותיו. בעיני אטילה ... היה הוא וואלאמיר, מלך האוסטרוגותים, מעל כל המפקדים".
 
גם אחרי הכישלון והנסיגה בקרב זה, נותרו הגפידים ומלכם נאמנים למלך ההוני. כשאטילה יצא לפלוש לאיטליה, ארדאריק ולוחמיו כבשו בשבילו את אקוויליה,פאוויה ומילנו. אך בגלל פריצת מגפה נאלצו ההונים גם הפעם לסגת אחורה למישור הפאנוני. שם נפטר אטילה בשנת 453.

מרד הגפידים והקרב על נהר נדאו

אחרי מות אטילה, עלה לשלטון בנו אלאק (Ellak). בתמיכת מפקד הצבא, אונגסיוס, (Onegesius), ביקש להשליט שלטון יחיד ומוחלט לפי דגם אביו. שני אחיו, דנגיזיק וארנאק התנגדו לשאיפותיו ודרשו למלוך בעצמם על חלק מהשבטים. בנסיבות אלה, העמיד עצמו ארדאריק בראש המרד של העמים המזרח -גרמאניים שבמרחב שבין הדנובה ובין קשת הרי הקרפטים, - גפידים, הרולים, סקירים, רוגים וחלק מהגותים המזרחיים (אוסטרוגותים), בראשותם של האחים תיאודימיר, ואלאמיר ווידימיר, נגד ההונים בראשות אלאק. בקרב על נהר נדאו הוא נחל ניצחון מכריע ואלאק עצמו נפל בלחימה.
מחוזקים במעמדם, לפי דברי יורדנס, פנו הגפידים לקיסר הרומי וביקשו "לא יותר משלום וממתנה שנתית" כערבות לברית הידידות ביניהם,  ורומא נענתה לבקשתם.
לא ידועים פרטים על המלך ארדאריק עצמו אחרי הקרב בנהר נדאו.

מורשתו

ההישג המידי של ארדאריק היה השתלטות עמו על החלק המערבי של דאקיה. בעקבות התבוסה בנהר נדאו התפוררה הממלכה הרופפת למדי של ההונים וקמה במקומה ממלכת הגפידים, גם היא לא מאוד מלוכדת, בשטח בין דנובה, טיסה, אולט וקרפטים. היא החזיקה מעמד עד המאה ה-6. גם העמים השונים ה"מזרח אירופיים" שהיו חלק בקואליציה ההונית התפלגו, מה שהפחית באותן השנים את חששות אימפריה הרומית המזרחית מפני פלישה ברברית. בעוד שהאימפריה הרומית המערבית התרסקה אחרי שנת 476, האימפריה הביזנטית המשיכה להתקיים כמעט עוד אלף שנה.
לפי האגדה היה נשוי ארדריק לאסקאם, אחת מבנותיו או נכדותיו של אטילה  ונולדו לו ממנה שני בנים: אלמונד
וטראפסטילה.
מכרתניים

מאפיינים

המכרתניים שקיבלו את שמם עקב מנהגם לחפור מתחת לאדמה, הם משפחה ייחודית הקרובה כיום לחולדות הקנים ולחולדה השפנית. הם יצורים קטנים מאוד ובעלי גפיים קצרים וראשים חזקים עם שיני חפירה גדולות היוצאות החוצה מהפה ועוזרות לבעליו לדחוף אדמה או להג על עצמו מטורפים. הם חיים במחילות ואין להם פרווה בהרבה מקרים. העיניים שלהם קטנות מאוד והם כמעט לא משתמשים בהם ועולים לקרקע לעיתים רחוקות, בדרך כלל בלילות. במקום את הם משתמשים בחושי השמיעה, הריח (עם נחיריים שנסתמות מתחת לאדמה) ובעיקר המישוש המפותח שלהם. לחולד העירום אין יכולת לווסת את חום גופו והוא מתחמם באותו תהליך של זוחלים, הכולל רביצה בשמש והתחככות בקרוביו עד שהוא פעיל דיו.
הם יצורים האוכלים בעיקר צמחייה, כולל תת-קרקעית ולעיתים גורמים לנזקים לחקלאים.
מערת קבורה כלקוליתית בפקיעין

שלבי השימוש

ראשית השימוש במערה, היה כמחסה בתקופת הנאולית הקרמי ונמצאו בה שברי חרסים ושכבות אפר מתקופה זו. עיקר השימוש הוא בתקופה הכלקוליתית ולקבורה בלבד.  נראה שהיא שימשה לקבורה במשך כמה מאות שנים. המתים נקברו בה קבורה משנית, עצמותיהם הובאו מקברן המקורי והונחו בגלוסקמאות שרובן עוטרו בעיטורי פיסול או צביעה מרשימים המתארים פנים, ידיים, עיניים ועוד איברים אנושיים. בשלב מאוחר יותר, נשדדה המערה ותכולתה פוזרה ובהמשך כוסתה בשכבות טרוורטין שהוא סוג של סלע גיר שנוצר לאורך ערוצי נחלים.

מאפייני הנקברים

במערה נמצאו שרידיהם של כ-450 בני אדם, בני שני המינים מגיל נעורים ואילך. דבר זה מלמד כי תינוקות וילדים נקברו עדיין בצורה אופיינית לתקופה, בקנקנים מתחת לרצפות. כמו כן, ישנם הסוברים כי ריבוי שלדים על פני גלוסקמאות מלמדות על חברה מעמדית.
במחקר גנטי שפורסם בשנת 2018 על ידי חוקרים מאוניברסיטת תל אביב, רשות העתיקות ואוניברסיטת הרווארד התגלה כי מוצאם של 22 פריטים שהגנום שלהם נשתמר מתוך 650 הנקברים במערה מן התקופה הכלקוליתית היו ממוצא לבנטיני מקומי (~57% מהנבדקים) לצד עם גנים מאיראן (~17%) ומהרי הזגרוס (~26%), מה שמעיד על הגירה לארץ ישראל בתקופה זו. מאפייני המהגרים האלה היו גוון עור בהיר יותר ועיניים כחולות, מה שלפי הממצא הגנטי לא נמשך אל עבר תקופת הברונזה הקדומה באתר זה.
תחנה מרכזית יבנה

מבנה התחנה

התחנה כוללת מפלס בודד הכולל ארבעה רציפים.
בנוסף לרציפים ישנו קיוסק הנמצא בחלל ההמתנה באזור הרציפים.
בתחנה ישנם שטחי מסחר אשר אינם פעילים. בעבר פעל סופרמרקט של רשת מגה קמעונאות אך נסגר וננטש.
מחוץ למבנה התחנה פועלת תחנת דלק.

היסטוריה

התחנה שימשה כנקודת ציון בתהליך התפתחותה של העיר יבנה.
בעת פתיחת תחנת הרכבת יבנה מערב בשנת 2012, הוסטו הקווים הפנימיים ביבנה מהתחנה המרכזית אל המסוף הצמוד לתחנת הרכבת יבנה מערב אשר גם היא נמצאת בצמוד לתחנה.
בשנת 2017 מחזיק תיק התחבורה ביבנה משה חזות הצהיר שהתחנה עומדת לעבור שיפוץ אך במועד לא ידוע.
שיפוץ התחנה בוצע בתחילת שנת 2019.

שירותי התחנה

בתחנה עצמה ישנם ארבעה רציפים. בנוסף יש את המסוף הצמוד הנמצא בכניסה לתחנת הרכבת יבנה מערב.
המרכז למדיניות הגירה ישראלית

המרכז למדיניות הגירה ישראלית הוא ארגון ישראלי שנוסד ביולי 2012, במטרה לקדם מדיניות הגירה רשמית במדינת ישראל, בעקבות תופעת ההסתננות מאפריקה לישראל. המרכז נוסד על ידי אורלי יוגיר ויונתן יעקובוביץ', המשמש כראש תחום הסברה במרכז.
בתחילת פעילותו של המרכז הוא נשא את השם "איתן -מדיניות הגירה ישראלית", וזהו השם שבו רשומה העמותה שמפעילה את המרכז.

פעילות

המרכז למדיניות הגירה ישראלית מפרסם דו"חות בנושא תופעת ההסתננות. בין הדו"חות הראשונים שפרסם: "דו"ח נתוני פשיעת מסתננים: השוואה בין מחקרי הכנסת לבין נתוני המשטרה והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה", ודו"ח בנושא השפעת ריכוז המסתננים על הסביבה האורבנית בדרום תל אביב.
בנובמבר 2013 היה המרכז בין היוזמים של קורס להגנה עצמית לקשישים בדרום תל אביב, בעקבות הירידה בביטחון האישי.
המרכז למדיניות הגירה מייצג את עמדת המתנגדים לתופעת ההסתננות במסגרת עתירות שהוגשו לבג"ץ. ב-2013 הגיש המרכז עתירה, שביסודה הטענה כי המדינה אינה עושה די כדי להבטיח את זכויותיהם ושלומם של תושבי דרום תל אביב, נוכח תופעת ההסתננות. בדצמבר 2014 קיבל בג"ץ את עמדתו של המרכז בעניין עתירה שהוגשה כדי לעכב זימוני מסתננים למתקן חולות. בנוסף מספק המרכז מענה משפטי לתושבי דרום תל אביב המתמודדים עם תופעת ההסתננות.
ב-1 במרץ 2015 יזם המרכז בשיתוף תושבי דרום תל אביב, שינוי שמות של רחובות בדרום העיר לשמות של ערים ודמויות אריתראיות, כמחאה על המציאות עמה מתמודדים התושבים.
המרכז למדיניות הגירה היה בין היוזמים לתיקון החוק למניעת הסתננות, שלפיו החל מאפריל 2017 יידרשו מעסיקי מסתננים לנכות 20% מהשכר המשולם למסתנן, ולהפקידו, בתוספת הפרשת מעסיק של 16%, בקרן פיקדון שאותה יקבל המסתנן רק כאשר יצא מישראל.
באוגוסט 2017, בעקבות עתירה שהגיש ארגון "המוקד לפליטים ולמהגרים" ופרסום בעיתון "הארץ", ביטלה רשות האוכלוסין וההגירה התקשרות עם המרכז בחוזה בשווי 49 אלף ש"ח. בנובמבר 2017 פרסם המרכז כי לצד תופעת ההסתננות מאפריקה, חל זינוק בבקשות המקלט בישראל של אזרחים ממדינות אחרות כמו אוקראינה, גאורגיה, הפיליפינים והודו.
בית מדרגות

תיאור היצירה

היצירה מתארת מבנה מדרגות, המזכיר במידת מה את המבנה ביצירה יחסות. במבנה עוברים 46 יצורים אותם מכנה אשר בשם "זחלגלגל" (Wentelteefji) - יצורים פרי דמיונו של אֶשֶר, אשר מופיעים ביצירה קודמת הנקראת "זחלגלגל" מאותה שנה. הזחלגלגל הוא זחל לו גוף מכוסה שריון, שש רגלים בצורה של רגלי אדם, מקור דמוי מקור תוכי, ומחושים עם עיניים בקצה. הזחל יכול להתגלגל סביב עצמו ולנוע כגלגל.
היצורים נכסים לתמונה מבעד פתחים המתוארים בה, עולים או יורדים במדרגות ויוצאים מבעד לפתחים אחרים. היצירה המקורית הייתה קצרה יותר והורחבה על ידי אשר שהוסיף ליצירה לוח נוסף במסגרת עבודותיו בנושא השתקפות. חלקה העליון של היצירה הוא בבואת ראי של חלקה התחתון של היצירה - וגרם המדרגות הגבוה ביותר המופיע ביצירה משתקף פעמיים - פעם אחת במרכז היצירה ופעם אחת בחלקה התחתון של היצירה.
בדומה ליצירה "יחסות" גם ביצירה זו נמצאים חלק מהזחלגלגלים במישור משיכה שונה - ושתי שורות של זחלגלגלים עוברות זו לצד זו, באותו כיוון כאשר האחת עולה והשנייה יורדת (דבר המתאפשר בשל ציור מישורי משיכה שונים).
רפאל שמאי

רפאל שמאי (באנגלית: Refael Shamay; נולד ב-13 באוגוסט 1965 בבת ים שבישראל) הוא סופר וצייר.

ביוגרפיה

רפאל נולד בעיר בת-ים בשנת 1965 ובגיל ארבע עבר עם משפחתו להתגורר באשדוד. בתחילת שנות ה-90 סיים את לימודיו במכללה הטכנולוגית בבאר שבע.
את ספרו הראשון "בני האור" החל לכתוב בשנת 2000, העבודה על הספר ערכה 11 שנים. הספר הראשון, "בני האור", יצא ב-2013 בהוצאת גוונים, הופיע ברשימת רבי המכר וזכה לביקורות מצוינות ] ולפרסומים בעיתונים. ד"ר לאה מזור, ראש חוג למיקרא באוניברסיטה העברית פרסמה מאמר בבלוג שלה על הספר "בני האור" בשם: תעלומת בני האור.
כיום רפאל חי באשדוד עם אשתו אורנה ושלושת ילדיו.
העולם הישן

העולם הישן הוא מושג המתאר עולם שכולל רק את אפריקה, אסיה, אירופה ואיים סובבים, כלומר זה שהיה ידוע לאירופאים, אסייתים ואפריקאים במאה ה-15 לפני עידן התגליות. המושג הזה משמש בהנגדה למושג העולם החדש.
העולם החדש מתאר את חלקי העולם שהתגלו לאחר מסעות אלו, כלומר אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אנטארקטיקה ואוקיאניה (אוסטרליה וניו זילנד).

מקור השם

בהקשר של ארכאולוגיה והיסטוריה, המונח "עולם ישן" כולל את החלקים של העולם שהיו בקשר תרבותי (לא ישיר) החל מתקופת הברונזה, שהביא במקביל להתפתחותן של ציוויליזציות מוקדמות, במיוחד באזורים עם אקלים ממוזג, כולל המזרח התיכון, מסופוטמיה, הרמה האיראנית, תת-היבשת ההודית וסין.
אזורים אלו היו מחוברים באמצעות דרך המשי, והדגישו את תקופת הברזל שהחלה לאחר תקופת הברונזה. במונחים תרבותיים, תקופת הברזל התפתחה לצד עידן הציר, ואלה הביא לבסוף לעלייתן של התרבויות השונות: מערבית (הלניזם, לימודים קלאסיים), מזרחית (זורואסטריות ואברהמיות) והמזרח הרחוק (הינדואיזם, בודהיזם, קונפוציאניזם, טאואיזם).
הנס המלכותי של קנדה

שימושים

הדגל מונף מיד עם הגעת המלכה למבנה (או כלי רכב או ספינה) ומורד מיד עם עזיבתה את המבנה. כאשר מגיע נציג רשמי של המלכה - המושל הכללי של קנדה או אחד מהמשנים למושל קנדה מונפים במקום דגל המלכה - דגל המושל הכללי של קנדה או דגלי המשנים למושל קנדה בהתאמה.
הדגל מונף רק בעבור מלכת קנדה, ואין לאף אדם אחר רשות להשתמש בו. דגל זה מקבל עדיפות על הדגל הלאומי של קנדה.

תיאור הדגל

הדגל כולל אלמנטים של הסמל המלכותי של קנדה בצורת דגל. במרכז מופיע סמל המלכה המלכותי - עיגול כחול שבמרכזו האות "E" שעליה כתר, והיא מוקפת ורדים. האות, הכתר והוורדים הם בצבע זהב. האות E היא האות הראשונה בשמה של המלכה אליזבת בשפה האנגלית. עם עלייתו של מלך חדש לשלטון בבית המלוכה, תוחלף האות "E" באות הראשונה של שם המלך שיעלה לשלטון.
ברביע השמאלי העליון של הדגל מופיעים שלושה אריות צועדים (המכונים בהרלדיקה "נמרים") על רקע אדום. אריות אלה מקורם בדגל אנגליה והם מסמלים את אנגליה, ואת מקור בית המלוכה ואת השפה האנגלית - שפה רשמית של קנדה.
ברביע הימני העליון של הדגל מופיע אריה אדום צועד על רקע צהוב, שסביבו מסגרת ועליה פרחי חבצלת. חלק זה של הדגל מקורו בסמל המלכותי של סקוטלנד. חלק זה של הדגל מייצג את העובדה שהמלכה היא גם מלכת סקוטלנד ואת הקבוצה האתנית הסקוטית הגדולה המתגוררת בקנדה (הקבוצה השלישית בגודלה מבין הקבוצות האתניות בקנדה).
ברביע השמאלי האמצעי מופיע נבל בריין בורו המופיע על סמל אירלנד ומייצג את אירלנד - שמהווה חלק מהממלכה המאוחדת ואת העובדה שבקנדה מתגוררת קבוצה אתנית גדולה שמוצאה מאירלנד.
ברביע הימני האמצעי מופיעים שלושה פרחי חבצלת על רקע כחול, שמקורם בסמל ממלכת צרפת. רביע זה מייצג את המלוכה הצרפתית ששלטה בעבר בקנדה, ואת הקבוצה האתנית הצרפתית הגדולה, המתגוררת בעיקר בפרובינציית קוויבק.
בחלקו התחתון של הדגל מופיע ענף ועליו שלושה עלי עץ אדר - העץ המסמל את קנדה, את העובדה שקנדה מורכבת מלאומים רבים המהווים יחד את האומה הקנדית, ואת היות בית המלוכה מייצג את כל הלאומים האלה.
בלוט (טקס)

הבלוט הוא טקס קורבן וסעודה מקודשת בתרבות הוויקינגית. הוא נחשב לחלק מרכזי בדת הנורדית והדרך המקובלת לסגוד לאלים. משמעות הפועל blóta היא "להקריב" וכן "לסגוד" על ידי הקרבת קורבן, שהיה אמצעי סגידה מרכזי לאלים. משמעות נוספת למילה blót היא "התחזקות" כיוון שהקורבן חיזק את האלים על פי האמונה הנורדית.

מטרות הטקס

בעקבות תיאורים של הבלוט על ידי אנשי דת נוצרים, עד המאה התשע-עשרה הטקס נתפש כמעין סחר חליפין עם האלים. היו מקריבים כדי לקבל יחס מיטיב מהאלים. לבלוט בדרך כלל הייתה מטרה ספציפית שאותה המקריב רצה להשיג: שפע, עוצמה, אריכות ימים, ניצחון בקרב, וכדומה. בנוסף לכך, הבלוט נחשב כהזדמנות לגלות את העתיד או לקבל מהאלים תשובות לשאלות. המאמינים שאפו להתייחד עם האלים ולבצע את רצונם.
על פי האמונה הנורדית, התזת דם הקורבן על הנוכחים מאפשרת איחוד סמלי של המשתתפים בטקס עם האלוהות אליה הקריבו, ועם אבותיהם הקדמונים. המקריבים האמינו שבזכות מעשים אלו יזכו ליחס טוב יותר מידי האלים.

נמעני טקס הקורבן

הקורבן הוקדש לאלים אודין, ניורד, פריי ובראגי. בנוסף, הוקרבו קורבנות גם לדיסר (diser), אלילות הקשורות לוולקיריות ולאלה פריה. על פי האמונה הנורדית לדיסר הייתה ידיעה מוקדמת על המוות והייתה להן היכולת להגן על הבית והיבול. נמענים נוספים לקורבן היו האלפים (Alfer), שהיו אלוהויות ברמה נמוכה אך בעלות יכולת הגנה. את הטקס המוקדש להם ערכו בבית והוא נקרא אלפבלוט (Alfeblót). כמו כן היו מקריבים קורבן במסגרת הבלוט גם לנשמות זקני המשפחה ולמקומות קדושים כמו מפלים או חורשות.

קורבן אדם

נהוג היה להקריב לאלים גם בני אדם, מפושעים ועד מלכים. ההחלטה מי יוקרב לאלים הייתה נתונה בידי הכוהנים, ולאחר שנפלה ההחלטה לא ניתן היה להשיבה. אדם מברמן תיאר כיצד קורבנות מכל הסוגים נתלו זה ליד זה בחורשה באופסלה. קורבנות אדם היו לרוב קורבנות לאודין. את הקורבנות היו הורגים בתליה, בהטבעה או באמצעות "נשר הדם".

זמני קיום הטקס

ביאנגלינג סאגה מתאר סנורי סטורלוסון את שלושת הזמנים המרכזיים בשנה שאודין ציווה לבצע בהם בלוט: "לילות החורף" (באמצע החורף), חגיגות תחילת החורף ו"יול"-חגיגות תחילת הקיץ. בנוסף לאלו סנורי מזכיר בקצרה חגיגות באמצע הקיץ, אך באיסלנד חג זה לא נחגג ובמקומו התכנס העם לכנס שנקרא althing. החגים הללו היו הכינוסים הגדולים שבהם הוקרבו הקורבנות הגדולים.

מקומות הפולחן

את הטקס היה ניתן לערוך בכל מקום אך לרוב בוצע במקומות מקודשים: מקדשים, אולמות קורבן, בתים ייחודיים לקורבן, מפל או הר. לעיתים הטקסים התרחשו באולמות של הכוהנים, ולעיתים באגמים וחורשות, שם העניקו לאלים כלי נשק ותכשיטים באמצעות הטבעתם. את קורבנות החיות והאדם היו תולים בחורשה מקודשת.

מבצעי הפולחן

באיסלנד, הטקסים בוצעו על ידי כוהנים, ראשי משפחה מכובדים או לעיתים על ידי מכשף או מכשפה. בסקנדינביה, הבלוט בוצע לרוב על ידי כוהנים בשם גודארד, או מלכים ושליטים מקומיים (יארלים). בשוודיה ובאיסלנד היו גם כוהנות שערכו טקסי בלוט. אמנם לא היה לנשים אלו כוח פוליטי אך ייתכן כי הן יכלו לרשת את מקומו של הגודארד, על חובותיו וזכויותיו. לרוב זוהו הכהנות עם אל הפיריון פריי, אך ישנם הטוענים כי הכהונה התפתחה בשלב מאוחר בהשפעת הנצרות.