google/wiki40b huggingface dataset:
אופליה

אופליה היא דמות ממחזהו של ויליאם שייקספיר, "המלט". בתו של פולוניוס, היועץ למלך קלאודיוס.

דמותה

אהבתה התמימה להמלט נוגעת ללב בעיקר עקב התעללותו הצינית של האחרון בה. על אף שבתחילה מפגין המלט אהבה חסרת מעצורים לאופליה, במהלך המחזה הוא משנה את עורו בשביל להשיג את מטרותיו, וקורא לה "אל המנזר לכי! לא אהבתיך!". לאחר שהמלט רוצח את פולוניוס בטעות, מאחר שחשב שהוא קלאודיוס.
היא משתגעת ולבסוף מתה בטביעה בתוך הנחל, לאחר שטיפסה אל צמרת עץ ערבה כדי לקטוף פרחים. מותה העלום מעלה את השאלה האם הייתה זו התאבדות.
דמותה הטראגית זכתה לאדפטציות רבות בשירה ובספרות.
על שמה קרוי אחד מירחיו של אורנוס: אופליה.
ניקיטה סטנסקו

ביוגרפיה

בעל שורשים רוסיים מצד אמו, סטנסקו נחשב לאחד מחשובי המשוררים בשפה הרומנית, שבה מצא כדבריו "יופי אלוהי".
את יצירתו השירית משייכים מבחינת העיתוי, המבנה והצורה, לזרם המודרניסטי או הנאו-מודרניסטי של ה-1960-1970.
לדעת מבקרי ספרות (כמו אלכסנדרו קונדייסקו או אאוג'ן סימיון) ניקיטה סטנסקו הוא חלק מזן נדיר של משוררים בעלי כוח המצאה לשוני ושירי מיוחד. 
מבקר הספרות אלכסנדרו שטפנסקו מגדיר את שפתו של סטנסקו כ""רומנית חגיגית", שבה המלים מרחיבות את יכולותיהן באופן מפתיע ביותר, הפעלים נטויים כמו השמות, והשמות כמו הפעלים, והאותיות והספרות הידועות היטב לכולם הופכות בה להירוגליפים של איזו תורת נסתר".    
ניקיטה סטנסקו נולד בעיר פלוישט בשנת 1933 כבנו של ניקולאיה חריסטיה סטנסקו, צאצא למשפחה של בעלי מלאכה וסוחרים רומנים בעלי שורשים בכפרים של מחוז פרחובה. סבו מצד האם היה סוחר בגדים מסורתיים. אמו, טטיאנה צ'ריאצ'וקין, ילידת וורונז' הייתה בת למשפחת אצילים רוסים מאזור הנהר דונץ, שמצאה מקלט ברומניה. הסב, הגנרל ניקיטה צ'יריאצ'וקין היה פיזיקאי והתיישב אחרי מהפכת אוקטובר קודם בקונסטנצה, ואחר כך בפלוישט.
המשורר לעתיד למד בשנים 1944-1952 בבית הספר התיכון "ספנטול פטרו שי פאבל" (הקדושים פטרו ופאבל) בפלוישט, לימים המכללה הלאומית "יון לוקה קאראג'אלה". בשנים 1957-1952 הוא למד בפקולטה לפילולוגיה (שפה וספרות) בבוקרשט.   
פרסם לראשונה במרץ 1957 3 שירים בכתבי העת "טריבונה" (Tribuna) ו"גזטה ליטרארה"(Gazeta literară). ב-1960 הוציא לאור את ספר שיריו הראשון - "משמעות האהבה". בשנים 1958-1957 עבד כמגיה ואחר כך כעורך במחלקת השירה של כתב העת "גזטה ליטרארה" בניהולו של זכריה סטאנקו. אחרי שנת 1969 התמנה לסגן עורך ראשי כתב העת "לוצ'אפרול" (כוכב השחר Luceafărul) שבניהולו של אדריאן פאונסקו. בהמשך, בשנים 1973-1970 היה סגן עורך ראשי בכתב העת "רומניה ליטרארה" (România literară רומניה הספרותית) בניהולו של ניקולאיה ברבאן. בשנת 1970 קיבל מדור חודשי בכתב עת "ארג'ש". אחרי שנת 1975 כתב שוב מדור פרשנויות ב"רומניה ליטרארה".
בעת רעידת האדמה ב-4 במרץ 1977 ניסה לשווא להציל את חיי ידידו ניקולאיה שטפנסקו ונפגע בעצמו על ידי קיר שהתמוטט. בעקבות זאת סבל תקופה משיתוק שמאלי של פלג גופו השמאלי.   
ניקיטה סטנסקו היה נשוי שלוש פעמים. בשנת 1952 לאהובתו השנייה מנעוריו, מגדלנה פטרסקו, ממנה התגרש כעבור שנה. בשנת 1962 התחתן עם דוינה צ'וריה. בהשראת אהבתם כתב סטנסקו את קובץ שיריו O viziune a sentimentelor (חזיון של הרגשות)  אחרי גירושיו מדוינה צ'וריה חי ניקיטה סטנסקו עם המשוררת גבריאלה מלינסקו כשביניהם נוצרה הפריה יצירתית הדדית. ביולי 1982, חצי שנה לפני מותו התחתן עם טודוריצה (דורה) טריצה.
באוגוסט 1981 התחיל לסבול ממחלת כבד, ככל הנראה על רקע שתייה מרובה של משקאות חריפים. נפטר בבית החולים פונדן בבוקרשט בדצמבר 1983.
אקווה מרין (סרט)

תקציר

היילי רוג'רגס (ג'וג'ו) וקלייר בראון (אמה רוברטס) הן החברות הטובות ביותר. היילי וקלייר מגלות כי היילי עומדת לעבור לאוסטרליה תוך חמישה ימים בגלל העבודה של אמה של היילי.
באחד הלילות קלייר והיילי עורכות מסיבת פיג'מות במועדון שלהן, והיילי מבקשת שיהיה נס שיגרום לאמה לשנות את דעתה ולא לעבור לאוסטרליה, וכעבור מספר דקות מתחוללת סופה חזקה בחוץ. בבוקר שלאחר מכן קלייר נופלת לבריכה במועדון ושמה לב למשהו מוזר בתוך המים עם שיער כחול וזנב. היילי אומרת לקלייר שהיא דמיינה וזה לא הגיוני, אך השתיים מחליטות לחזור בערב לבריכה ולבדוק מה זה היה.
כשקלייר והיילי חוזרות בערב לבריכה הן מופתעות לגלות שאכן יש בתולת ים בתוך הבריכה ששמה אקווה מרין (שרה פקסטון) והיא נסחפה לבריכה לאחר ריב עם אביה. אקווה מרין מסבירה לבנות שעליה להוכיח לאביה שאהבת אמת אכן קיימת ואם היא לא תוכיח זאת תוך שלושה ימים היא תאלץ להתחתן עם גבר שאינה אוהבת. היא מבקשת את עזרתן אך אלה מהססות, לאחר מכן אקווה מספרת להן שאם עוזרים לבתולת ים מקבלים משאלה והשתיים מסכימות. 
אקווה מרין שמה את עיניה על ריימונד (ג'ייק מדורמן) המציל בחוף שהיילי וקלייר דלוקות עליו כבר שנים. היילי וקלייר יודעות שזוהי תקוותן היחידה לגרום להיילי להישאר ולכן אף על פי שהן יודעות שמדובר במי שהן אוהבות במשך כל כך הרבה זמן, הן מתחייבות לעזור לאקווה מרין ולגרום לריימונד להתאהב בה. 
הן משתמשות באסטרטגיות שכתובות במגזינים, ועוקבות אחרי ריימונד במטרה שייראה את אקווה ויתאהב בה. 
ריימונד ואקווה מרין מבלים ביריד רחוב, ובזמן שהשניים מפדלים בסירה באגם ריימונד מזמין את אקווה למסיבה בלילה הבא, אך היא נאלצת לברוח לפני שהיא נותנת לו תשובה וזאת משום שהשמש התחילה לשקוע, ורגליה של אקווה מרין יהפכו לזנב כשהשמש שוקעת. קלייר והיילי לוקחות את אקווה מרין למגדל מים שבו תבלה את הלילה ומבטיחות לחזור אליה בבוקר. קלייר והיילי אומרות לריימונד שאקווה ממש תשמח ללכת איתו למסיבה, אך אז אקווה נזכרת שאין לה מה ללבוש והשלוש מחליטות ללכת בבוקר לקניון ולקנות בגדים.
במשך שנים, היילי וקלייר היו בריב עם קבוצת בנות פופולרית שבראשה עומדת ססיליה (אריאל קבל). ססיליה משקרת לריימונד ואומרת לו שאקווה מרין ברחה מוקדם משום שהלכה לחבר שלה ולכן ריימונד מזמין את ססיליה למסיבה במקום את אקווה מרין. מאוחר יותר באותו היום קלייר הולכת לריימונד ואומרת לו שססיליה שיקרה לו ולאקווה מרין אין חבר. 
במסיבה אקווה מרין וריימונד מתחברים יותר ולפני השקיעה השניים מתנשקים, ואקווה אומרת לו שיפגוש אותה מחר במזח בבוקר ויגיד לה את מה שהוא מרגיש. השלוש שוב הולכות למגדל המים לשים את אקווה שם ללילה אולם הפעם ססיליה עוקבת אחריהן ומגלה שאקווה מרין היא בתולת ים. ססיליה מורידה את הסולם מהמגדל כדי שאקווה לא תוכל לרדת וקוראת לחדשות. אולם בלילה עוזר לה ליאונרד (ברוס ספנס) והוא מבטיח לה שלא ייספר לאף אחד.
בבוקר נפגשת אקווה עם ריימונד, והוא אומר לה שהוא מחבב אותה מאוד אך עדיין הוא לא אוהב אותה והוא לא מבין למה הם צריכים להתקדם כל כך מהר. באותו הרגע ססיליה מגיעה ודוחפת את אקווה למים. זאת נהפכת בחזרה לבתולת ים ונסחפת בחזרה הביתה בגלל אביה. קלייר והיילי קופצות אחריה למים והשלוש מגלות את משמעות האהבה. קלייר והיילי אוהבות את אקווה מרין ואקווה אוהבת את שתיהן. אביה של אקווה כבר לא סוחף אותה הביתה משום שאקווה הוכיחה לו שאהבה קיימת, והיילי וקלייר מקבלות את משאלתן, אולם הן לא משתמשות בה. אקווה אומרת לבנות שעליה לחזור הביתה אבל היא מבטיחה לחזור לבקר. 
הסרט נגמר כשקלייר, היילי ואקווה מרין הולכות כל אחת לביתה.
אוקטבה (שירה)

אוקטבה - מלשון octo - שמונה בלטינית - שיר בן שמונה שורות בעל מבנה החריזה הבא: אבאבאבגג. מצוי גם המבנה אבבא אבבא הזהה לזה של שני הבתים הראשונים של סונטה פטררקית. בשירה האנגלית, משקלה של כל שורה הוא פנטמטר יאמבי.
בשירה המודרנית האוקטבה כמעט ואינה בנמצא. דוגמה חריגה היא הפואמה של המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין "גראף נולין", הכתובה באוקטבות.
יעקב יוסף סלונים

הרב יעקב יוסף משה סלונים (תר"מ 1880 - י"ב בתשרי תרח"ץ 17 בספטמבר 1937)  היה רבה האשכנזי האחרון של חברון. בנו ובתו נרצחו במאורעות תרפ"ט.
ארווין יאלום

חייו

יאלום נולד ב-1931 בוושינגטון הבירה, ארצות הברית, להורים יהודים שהיגרו מרוסיה . למד פסיכיאטריה ועבד כמטפל. שימש בתפקיד פרופסור באוניברסיטת סטנפורד ועדיין מרצה לעיתים ברחבי ארצות הברית. כתב שורה ארוכה של ספרים בתחום הפסיכולוגיה שתורגמו לשפות רבות. ספרו הידוע והנמכר ביותר, "כשניטשה בכה", מתאר מפגשים דמיוניים בין הרופא ד"ר יוזף ברוייר לבין הפילוסוף פרידריך ניטשה בווינה, 1882. ב-2007 הספר עובד לסרט בשם זהה. ספרו "להביט בשמש" (2009) עוסק בהתמודדות האדם עם המוות. כיום מתגורר יאלום בפאלו אלטו שבקליפורניה.
יאלום נשוי למרילין, המסייעת לו רבות בספריו. בנם, בן יאלום, מסייע אף הוא בכך.

סרט

ב-2014 הוקרן בישראל הסרט התיעודי "הריפוי של יאלום".
הרקע למלחמת ששת הימים

מלחמת ששת הימים בין ישראל לבין מצרים, סוריה וירדן פרצה באופן בלתי צפוי ביוני 1967. הדעות עדיין חלוקות מדוע פתח גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים בסדרת מהלכים שהביאו לפרוץ המלחמה ולתוצאותיה המיוחדות.

המהלכים ערב המלחמה

מצרים ושותפותיה הערביות עשו צעדים רבים שאיימו על ביטחונה וכלכלתה של ישראל. הן גירשו את כוח החירום של האומות המאוחדות מסיני, חסמו את מצרי טיראן לשיט ישראלי, הכפיפו לפיקוד צבאי מצרי את צבאות סוריה וירדן וחילות משלוח עיראקים וסעודים. מצרים הזרימה יחידות צבא רבות לחצי האי סיני, וריכוז הצבא המצרי בחצי האי סיני יצר איום, שאילץ את ישראל לגייס את כוחות המילואים שלה, תוך פגיעה קשה בפעילות המשקית. כניסת כוחות עיראקיים לירדן, בדרכם לגדה המערבית, יצרה איום לחלוקת שטחה של ישראל לשניים על ידי תקיפת "מותניה הצרות" – רצועת החוף באזור נתניה שחיברה את צפונה עם דרומה.

אחרית דבר

לא קם 'מבוגר אחראי' שירסן את הצדדים. או תאנט מזכ"ל האו"ם, קיבל את דרישת המצרים לסילוק המשקיפים מניה וביה ולא ניסה לעכבה. ברית המועצות כזכור, היא שהתניעה את שרשרת המהלכים ולא הייתה יכולה לחזור בה, ארצות הברית ניסתה לארגן שייטת בינלאומית לפריצת המצור ללא הצלחה. דה גול הסתפק באמירה שהוא יראה אחראי למלחמה במי שיירה את היריה הראשונה. גם מסע השתדלנות שערך שר החוץ אבא אבן בבירות המעצמות הימיות לא שינה דבר. ניתן לציין, שאו תאנט טס לקהיר במטרה למנוע מלחמה במאמץ של הרגע האחרון. אומנם נאצר הציע מספר פתרונות אולם לא הסכים לוותר על הישגיו העיקריים: סילוק המשקיפים והטלת המצור. ללמדך שמה שעניין אותו היה הרצון לבטל את הישגי ישראל מאשר לצאת לעוד מלחמה. יש להדגיש, שרה"מ לוי אשכול היה ער למצב ובהיותו שר הביטחון היה מודע היטב לכוחו של צה"ל וליכולותיו. הוא אמנם ניסה לפתור את המשבר בדרכים דיפלומטיות אולם לא מצא אוזן קשבת. מנגד גברו לחצי אלופי המטכ"ל לצאת למלחמה טרם יסיים צבא מצרים את היערכותו בסיני (ככינויו מרד הגנרלים). היערכות שלא תאפשר שחרור אנשי המילואים. כך המצב נשאר ללא מוצא, עד שישראל נכחה שהגיעו מים עד נפש וחייבים לתקוף. צעדה של ישראל התקבל בהבנה, לפחות בגוש המערבי, ולא הופעלו עליה לחצים מסיביים לסגת מיד מהשטחים שנכבשו, כפי שקרה אך 10 שנים קודם לכן במבצע סיני.
אוניברסיטת אקסטר

היסטוריה

לאוניברסיטה קדמו הקולג' המלכותי לזכר הנסיך אלברט (Royal Albert Memorial College), שנוסד בשנת 1900 על בסיס בתי ספר גבוהים לאמנות ולמדעים שנוסדו ב-1855 וב-1863 בהתאמה. בשנת 1922 שונה שמו של הקולג' לקולג' האוניברסיטאי של דרום-מערב אנגליה (University College of the South West of England) ובוגריו יכלו לקבל תואר אקדמי מאוניברסיטת לונדון. באותה שנה נתרמה למוסד אחוזת סטרתהאם רחבת הידיים והמפוארת. אבן הפינה לבניין האוניברסיטאי הראשון שהוקם באחוזה במיוחד הונחה על ידי הנסיך אדוארד, לימים המלך אדוארד השמיני. בשנת 1955 העניקה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת את האישור הרשמי להפיכת הקולג' לאוניברסיטה.
ב-18 באוקטובר 1854 נוסד ליד קתדרלת אקסטר קולג' הכשרה כנסייתי שנודע כקולג' סנט לוקס (כיוון שנוסד ביום הקדוש לוקאס). ב-1978 מוזג עם האוניברסיטה כבית ספר לחינוך.
בשנת 2000 נוסד בשיתוף אוניברסיטת פלימות, שירות הבריאות הלאומי ובית החולים של אקסטר בית ספר לרפואה שמרכזו בקמפוס סנט לוקס.
קמפוס טרמו בקורנוול כולל את בית הספר למכרות, גאולוגיה מעשית והנדסה אזרחית.
אוכלי-צמחים

אוכלי-צמחים או הרביבור (מלטינית: "herba" - צמח, "vorus" - בליעה) הם בעלי חיים הניזונים מאורגניזמים אוטוטרופיים. המונח מתייחס הן לאוכלי עלים והן לאוכלי החלקים האחרים של הצמח: פרחים, זרעים, פירות, פקעות, צוף, אבקת פרחים, ועצים. הם כוללים מגוון של מינים: רוב הפרסתנים, הרבה פרימטים, מכרסמים וארנבאים, עופות כמו היען, התוכיים, היוניים, התרנגולאים והברווזיים, כמה זוחלים כמו צבים, חרדון צב ואיגואנה ומאות מיני חרקים כמו חגבים, פרפרים, חיפושיות, כנימות, צרצרים נמלים, טרמיטים ועוד.
ההרביבורים עברו התאמה לאכילת צמחים ולא בשר. הם מהווים חוליה חשובה במארג המזון, מכיוון שהם הופכים את החומר אורגני שייצרו הצמחים מאנרגיית השמש, למזון שיכול להיצרך על ידי אוכלי כל וטורפים. הם מכונים צרכנים ראשוניים.
צמחים שונים פיתחו הגנה מפני טריפה, כמו קוצים, ריח דוחה או רעלים. כתגובה, פיתחו חלק מההרביבורים מנגנונים המסייעים להתגבר על הגנות אלה. מצב זה, בו הנטרף מתגונן והטורף לומד איך לעקוף את מנגנוני ההגנה של הנטרף, מכונה לעיתים מרוץ חימוש ביולוגי.
יוני שלמה

ביוגרפיה

נולד בצרפת, למד בישיבת תומכי תמימים בברינואה  ובהמשך בישיבות חב"ד בישראל: בצפת, בקריית גת, ובישיבת תורת אמת בירושלים. מאוחר יותר למד גם בישיבת "אהלי תורה" שבקראון הייטס. נשוי לליאת, ואב לשישה. בתשע"ה עלה לישראל ומתגורר בנחלת הר חב"ד.
שלמה הוציא חמישה תקליטים והוא מופיע גם בחתונות ובהופעות.
עם השנים השתתף יוני בשיתופי פעולה רבים ביניהם עם משה לאופר באלבום משה לאופר מנגן חב"ד ועוד עשרות רבות.]
ביוני 2018 הוציא את הסינגל "והכל טוב", המבוסס על ספר התניא.
פוארטו ריקו במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של פוארטו ריקו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 15 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית זהב יחידה. המשלחת הגיעה להישגים בענפים איגרוף עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל זבוב לנערים, ואתלטיקה עם העפלה לגמר בהטלת כידון לנערים בה סיימה במקום השישי. המשלחת התחרתה גם בענפים שחייה ושיט. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים התעמלות במקצוע התעמלות מכשירים לנערים, טניס, טניס שולחן, טריאתלון וכדורסל בהם סיימה בין המקומות האחרונים.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שפוארטו ריקו שלחה עד כה. המשלחת מתנה 23 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה עם העפלה לגמר בריצת 2000 מטר מכשולים לנערות בה סיימה במקום השישי. המשלחת התחרתה בענפים טאקוונדו, טניס שולחן, כדורסל, כדורעף חופים ושחייה אך לא הצליחה להגיע להישגים ולמקומות גבוהים. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, התעמלות, סיף ושיט וסיימה בין המקומות האחרונים.
סאלי ייטס

סאלי קוויליאן ייטס (באנגלית: Sally Quillian Yates; נולדה ב-20 באוגוסט 1960) היא משפטנית אמריקאית, אשר כיהנה כתובעת הכללית בפועל של ארצות הברית וכמשנה לתובעת הכללית תחת נשיא ארצות הברית ברק אובמה, בתקופת כהונתה של לורטה לינץ'.
ייטס הועברה מתפקידה על ידי הנשיא דונלד טראמפ לאחר שהורתה לעובדי מחלקת המשפטים שלא להגן בבתי המשפט על צו נשיאותי 13769 שהוציא טראמפ, האוסר זמנית על כניסת תושבי מדינות מוסלמיות מסוימות להיכנס לארצות הברית.

ביוגרפיה

ייטס נולדה באטלנטה שבג'ורג'יה, בת לשופט בבית המשפט לערעורים של המדינה. ב-1982 סיימה לימודי תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת ג'ורג'יה וב-1986 קיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטה זו. היא עבדה כעורכת דין במשרד פרטי וב-1989 החלה לעבוד בפרקליטות הפדרלית של המחוז הצפוני של ג'ורג'יה, בה עבדה 26 שנים. התמחתה בטיפול בעבירות מרמה ושחיתות. כמו כן שימשה כתובעת במשפטו של הטרוריסט שהפעיל מטען חבלה באטלנטה במהלך האולימפיאדה שם ב-1996. היא התקדמה בתפקידים עד שב-2010 מונתה על ידי הנשיא ברק אובמה לפרקליטה הפדרלית של המחוז הצפוני של ג'ורג'יה. במהלך כהונתה זו מונתה לסגן יושב ראש הוועדה המייעצת לתובע הכללי של ארצות הברית.
ב-2015 מינה הנשיא אובמה את ייטס באישור הסנאט (ברוב של 12–84) למשנה לתובע הכללי של ארצות הברית - התפקיד השני בחשיבותו במחלקת המשפטים של ארצות הברית. בתפקיד זה ניסחה בין השאר מדיניות של מתן עדיפות להעמדה לדין של מנהלים על עבירות בתאגידים. בשלהי כהונת הנשיא אובמה פיקחה על הכנת המלצות לנשיא בנוגע ל-16 אלף בקשות חנינה שהוגשו לו.

התובעת הכללית בפועל

על פי הודעת דובר מחלקת המשפטים התבקשה ייטס בינואר 2017 על ידי אנשי ממשל טראמפ לשמש כתובעת הכללית בפועל לאחר סיום כהונת ממשל הנשיא אובמה ועד אשר יאשר הסנאט את מינויו של ג'ף סשנס על ידי טראמפ לתובע הכללי.
ב-27 בינואר הוציא הנשיא טראמפ צו נשיאותי אשר אסר באופן זמני על כניסת תושבי שבע מדינות מוסלמיות לארצות הברית. ב-30 בינואר פנתה ייטס במכתב לעובדי מחלקת המשפטים ובו כתבה:
נכון להיום אינני משוכנעת שההגנה על הצו הנשיאותי עומדת בקנה אחד עם האחריות המוטלת על מחלקת המשפטים, ואין אני משוכנעת שהצו הנשיאותי הוא חוקי... מאחריותי להבטיח שהעמדות שננקוט בבית המשפט יעמדו בקנה אחד עם המחויבות של מחלקתנו לרדוף צדק ולתמוך במעשה הנכון. כל עוד אני התובעת הכללית בפועל לא תטען מחלקת המשפטים בבית המשפט להגנת צו נשיאותי זה, אלא ורק לאחר שאשתכנע שמן הראוי לעשות כך.
בעקבות הוצאת המכתב האמור העביר הנשיא טראמפ ב-30 בינואר את ייטס מתפקידה כתובעת הכללית בפועל ומינה פרקליט אחר במקומה. בהודעת הבית הלבן בנדון נאמר כי ייטס "בגדה (betrayed) במחלקת המשפטים בכך שסירבה לאכוף צו משפטי המיועד להגן על אזרחי ארצות הברית."
פעולתה של ייטס זכתה לתגובות מנוגדות בארצות הברית. אחדים טענו שהיא עשתה מעשה אמיץ ונכון. אחרים סברו כי היה עליה למלא אחרי צו הנשיא או לפרוש בעצמה מתפקידה. מנהיג המיעוט הדמוקרטי בסנאט צ'אק שומר והעיתון ניו יורק טיימס השוו בין הדחת ייטס לבין "טבח מוצאי שבת" שערך הנשיא ניקסון ב-1973 וכינו אותה "טבח יום שני". העיתונאי קרל ברנסטין, מחוקרי פרשת ווטרגייט, טען שההשוואה אינה במקומה כיוון שניקסון פעל בעת שהוא עצמו היה מושא לחקירה ועל מנת לחבל בעשיית הצדק, וסבר שהנשיא טראמפ היה רשאי להעביר את ייטס מתפקידה.
ייטס נשואה ואם לשניים.
פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית

רקע

כליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה נבעה מהחשש כי היפנים המתגוררים בארצות הברית עלולים להוות גיס חמישי ולסייע למדינת מוצאם, שלאחר המתקפה על פרל הארבור הפכה לאויבת ראשונה במעלה של האמריקנים. 
צו נשיאותי 9066 וחקיקת הקונגרס אפשרו לצבא להוציא אזרחים ממוצא יפני מאזורים החשובים לביטחון האומה, ונמצאים בסכנת ריגול.
במהלך המלחמה נכלאו בין 112,000 ל-120,000 אזרחי מדינות הציר או אנשים ממוצא זה במחנות עקורים. בכך הופרו באופן גורף זכויות אדם כגון הזכות לחופש תנועה והזכות להליך משפטי. 
מספר פסקי דין בעניין זה הגיעו לבית המשפט העליון: פסק דין יאושי נגד ארצות הברית, פסק דין היראבאיאשי נגד ארצות הברית ופסק דין במעמד צד אחד אנדו, וכן פסק דין קורמאטסו.
פרד קורמאטסו היה אזרח אמריקני ממוצא יפני, אשר החליט להתנגד לצו הרחקה מספר 34 של הצבא האמריקני, ולהישאר בעיר מגוריו - סן ליאנדרו, מאחר שלא רצה להיפרד מחברתו, שהייתה ממוצא לבן. הוא נאסר והורשע בהפרת הצו. באף הליך לא נדונה מידת נאמנותו לארצות הברית.
בית המשפט לערעורים אישר את פסיקת הערכאה קמא, ובית המשפט העליון התיר דיון נוסף בנושא.

דעות המיעוט

השופט אוון ג'. רוברטס, בדעת המיעוט טען כי שגה בית המשפט בכך שבדק רק את שאלת הכנסת האזרחים למחנות ריכוז, ולא ראה את התמונה בכללותה שהיא גזענית ובלתי חוקית.
השופט פרנק מרפי, בדעת המיעוט, טען כי דעת הרוב מהווה היתר לגזענות מכוח חוק. לדבריו התוכנית היא גזענית, וסיים: "כל תושבי מדינה זו שייכים בקשרי דם למדינה זרה כלשהי, יחד עם זאת הם מהווים חלק מהתרבות החדשה של ארצות הברית. יש להתייחס לכל האזרחים כאל היורשים של החוויה האמריקנית, ויש לשמור בכל עת על זכויותיהם והחופשים המוענקים להם מכוח החוקה."
השופט רוברט ה. ג'קסון, בדעת המיעוט טען כי הכנסת האזרחים ממוצא יפני היא בלתי חוקתית והסכמת בית המשפט לכך מהווה מכה עמוקה לחירות. הוא חשש כי ההסדר ישרוד את מצב החירום וימשיך להתקיים גם לאחריו.

תוצאות פסק הדין

כיום רואים את ההחלטה לכלוא את כל אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני, כמו גם את פסק הדין, כמעשי גזענות.
טום ס. קלארק, אשר ייצג את משרד המשפטים של ארצות הברית במקרה זה, כותב בפרק הסיום של הספר: "פקודה נשיאותית 9066: כליאת 110,000 אזרחי ארצות הברית היפניים" מאת מייסי וריצ'רד קונרט:
האמת היא שאירוע זה מוכיח שאין די בחוקה ובחוקים, וכי על אף לשונה הבלתי משתמעת לשני פנים של חוקת ארצות הברית, האומרת שלא ניתן לבטל את צו הביאס קורפוס, ועל אף התיקון החמישי לחוקה הקובע כי לא תישלל חירותו של אדם בלא משפט הוגן, שני כללים חוקתיים אלה הבאים להגן על זכויות האדם, נתבטלו לחלוטין מפני צו נשיאותי 9066.
כאמור לעיל, קורמאטסו תקף את ההחלטה בבית המשפט וזו נהפכה בשנת 1983.
ממשלת ארצות הברית שילמה בשנות ה-80 של המאה ה-20 פיצויים בגובה 1.2 מיליארד דולר ליפנים שנכלאו. בשנת 1992 חתם הנשיא ג'ורג' בוש (האב) על חוק המעניק 400 מיליון דולר נוספים.
בשנת 1998 העניק נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לפרד קורמאטסו את מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2004 הגיש קורמאטסו חוות דעת כידיד בית המשפט במקרה ראסול נגד בוש שבו נדונו שאלת חוקיות מעצר של אסירים בגוואנטאנמו, ובה התנגד למאסר בלא משפט, ולהקרבת זכויות האדם על ידי המדינה במקרים רבים בלא הצדקה ממשית. 
קורמאטסו נפטר במרץ 2005 בגיל 86.
מרק חסמן

מרק חַסמַן (ברוסית: Марк Хасман;‏ 1929, קובנה, ליטא – 1992, באר שבע) היה שחקן ישראלי, שיחק בתיאטרון באר שבע.

קורות חייו

חסמן נולד ב-1929 בליטא. בשנת 1941, לאחר כיבוש ליטא על ידי ברית המועצות, נשלחה משפחתו לסיביר בשל פעילותו הציונית של אביו. עם בואו לסיביר התקבל לשנה השנייה ללימודים בבית ספר למשחק שבו הורו שחקנים ובמאים בעלי שם ששהו אף הם בגלות בסיביר. בתום לימודיו נשאר בסיביר ועבד בתיאטרון ביסק, בין השנים 1949 ל-1957. בד בבד למד ספרות רוסית באוניברסיטה.
בשנים 1957–1980 היה שחקן בתיאטרון הרוסי הממלכתי בווילנה. הוא שיחק בקלאסיקה רוסית ומערבית וגם במחזות רוסיים ומערביים מודרניים. בשנת 1975 השתתף במלאת 30 שנה לניצחון הצבא הסובייטי על הצבא הגרמני, בו השתתפו כל התיאטראות בברית המועצות. במסגרתו חסמן זכה בפרס מטעם איגוד התיאטראות הממשלתי עבור תפקידו במחזה "ברשימות לא קיים" מאת ואסילייב. בנוסף לעבודתו בתיאטרון במשך עשרים שנה ערך והגיש תוכנית רדיו על אודות התיאטרון בליטא, ושיחק בטלוויזיה ובקולנוע.
בראשית שנת 1980 עלה לישראל. כחודש וחצי לאחר עלייתו החל לשחק בתיאטרון באר-שבע. בין ההצגות בהן שיחק: "יונו והטווס" , "דה", "חיים בתיאטרון", "השחף", "שש נפשות מחפשות מחבר", "מותו של פקיד", "רוחות", "איוונוב" ועוד. 
הוא היה חבר בנשיאות הכבוד של בית צבי. התפקיד הבולט שגילם היה במחזה "השטן ממוסקבה". בקולנוע שיחק בתפקיד משנה בסרטו של עמוס גוטמן, "נגוע".
בשנת תשמ"א זכה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון עבור הופעתו בהצגה "חיים בתיאטרון"  לדייוויד מאמט וגילום דמותו של לבדייב ב"איוונוב" לצ'כוב.
בשנת 1985 לקה בהתקף לב במהלך הצגת היחיד שלו "מותו של פקיד" (על פי סיפורי צ'כוב, בבימוי יורם פאלק) במוזיאון תל אביב; הוא הוחיה על ידי רופאים שישבו בקהל, וניצל.
בשנת 1989 השתתף בדרמת הטלוויזיה "הצטמצמות", על פי סיפור של רות אלמוג.
נפטר בשנת 1992 במהלך הצגת התיאטרון "מותו של סוכן" לארתור מילר. 
על שמו מוענקת מלגה לשחקן צעיר מצטיין, וכן קרוי רחוב בבאר שבע.
יואב רענן

ביוגרפיה

רענן נולד בקהיר להורים שהיגרו ב-1913 מירושלים למצרים. ב-1939 החל לעסוק בספורט הקפיצה למים, לאחר שהוקסם מביצועיה של הקופצת הבריטית דניס ניומן (Denise Newman), שהופיעה במצרים. מי שהביא להתקדמותו בספורט היה האלוף המצרי פאריד סימייקה  שאימן אותו במצרים. כשהיה בן 18 זכה בסגנות אליפות מצרים בקפיצה למים, וב-29 בנובמבר 1947 עלה לארץ ישראל, לאחר שהתפטר מעבודתו בחברת התעופה החבשית. בישראל התגייס לחיל האוויר, ובו שירת כאלחוטאי. לאחר שחרורו מצה"ל, ב-1950, החל לעבוד באל על בתפקיד דומה. לאחר שזכה במדליית כסף במכביה השלישית, כמעט ללא אימונים, החל לנצל את נסיעותיו לחו"ל במסגרת עבודתו כדי להתאמן ברצינות ולהתחרות. הוא זכה להישגים במספר תחרויות בינלאומיות, וב-1952 נבחר לייצג את ישראל באולימפיאדה הראשונה שבה נטלה חלק – אולימפיאדת הלסינקי. באולימפיאדה סיים רענן במקום ה-9 ממקפצה בגובה 3 מטר ובמקום ה-30 ממקפצה בגובה 10 מטר.
במכביה הרביעית זכה רענן במדליית זהב בתחרות הקפיצה, לאחר שגבר על אלוף המכללות האמריקאי, מ' שפירא, שניצח אותו במכביה השלישית.
במשחקי אסיה שנערכו במנילה, פיליפינים בשנת 1954 זכה רענן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב ממקפצה של 3 מטר ומדליית כסף ממקפצה של 10 מטר.
באולימפיאדת מלבורן נמנה רענן על המשלחת המצומצמת ששיגרה ישראל (בת שלושה ספורטאים בלבד). הוא סיים במקום ה-22 ממקפצה בגובה 3 מטר. לטענתו, סבל משריר מתוח בגבו שפגע בביצועיו, ועל כן החליט לוותר על התחרות ממקפצה בגובה 10 מטר שבה היה אמור להשתתף.
בשנת 1967 שפט רענן באליפות אירופה בקפיצה מים.
בישראל ייצג רענן את מועדון ברית מכבים עתיד.
הרוטונדה של הקפיטול

 
הרוֹֹטוֹנדָה של הקפיטול של ארצות הברית היא רוטונדה במרכז הקפיטול בוושינגטון הבירה, שנבנתה בין השנים 1824-1818. היא ממוקמת מתחת לכיפת הקפיטול (שנבנתה בין השנים 1857-1866). הרוטונדה היא החלק הגבוה ביותר של הקפיטול, והיא תוארה כ"לב הסמלי והפיזי" שלו.
הרוטונדה מוקפת במסדרונות המחברים את בית הנבחרים והסנאט, שנמצאים בצדדים של הקפיטול. מדרום לרוטונדה נמצא אולם הפסלים הלאומי החצי-עגול, שעד 1857 היה אולם מליאת בית הנבחרים. מצפון-מזרח לרוטונדה נמצא אולם מליאת הסנאט הישן, ששימש את הסנאט עד 1859 ואת בית המשפט העליון של ארצות הברית עד 1935.
קוטרה של הרוטונדה הוא 29 מטרים (96 רגל) וגובהה 15 מטרים (48 רגל) בקצה קירותיה וכ-55 מטרים (180 רגל) במרכזה, עד לקצה הכיפה. ברוטונדה מבקרים אלפי אנשים מדי יום, והוא משמש גם לאירועים טקסיים המאושרים על ידי החלטה פנימית של שני בתי הקונגרס (שאינה דורשת את אישור הנשיא), בין השאר, להצבת ארונות ואשכבות מיוחדות של אנשי ציבור, כנשיאים לשעבר וכדומה.

פנים כיפת הרוטונדה

האלהתו של וושינגטון הוא פרסקו גדול ממדים של האמן היווני-איטלקי קונסטנטינו ברומידי , שנראה דרך האוקולוס של ​​כיפת הרוטונדה. הפרסקו מתאר את האלהתו של ג'ורג' וושינגטון. 
הפרסקו משתרע על פני 55 מטרים (180 רגל) מעל רצפת הרוטונדה ומכסה שטח של כ-4,664 רגל רבוע (433.3 מטרים רבועים).