ז'ול פרי

ילדות וצעירות

ז'ול פרנסואה קאמי פרי נולד בשנת 1832 במשפחה מבוססת. הוא היה הילד האמצעי של שארל-אדואר פרי, עורך דין חופשי בדעותיו, ואדל בת לבית ז'אמלה (Jamelet).שם המשפחה פרי קיים מזה מאות שנים בחבל לורנה, ומקורו בשיבוש השם פרדריק. אבות הפוליטיקאי היו איכרים ובעלי מלאכה קתוליים שחיו זה שנים רבות במחוז ווז' ומוצאם היה בכפר הררי בשם אנול ('Anould). הם עסקו בשלב מסוים בייצור פעמונים. בשנת 1718 בני פרי התיישבו ביישוב סן דייה וב-1794 ניהלו בו מפעל לאריחים. סבו של ז'ול, פרנסואה-ז'וזף פרי בשמו, היה ראש מועצת העיירה 
 והיה נשוי לאשה, בת לבית וימפפן האלזסי.האב, שארל-אדואר הפסיק מוקדם להופיע בבתי המשפט כדי לעסוק בפוליטיקה. הוא היה חבר במועצה הכללית של מחוז ווז' (1852-1844) ונמנה עם מתנגדי ראש הממשלה פרנסואה גיזו.
לז'ול, הייתה אחות בכורה, אדל (1871-1826) ועוד אח, שארל (1909-1834). אמם נפטרה בגיל צעיר והאב נאלץ לדאוג לבד לחינוכם. אמנם בז'ול טיפלו בילדות גם אחותו אדל ואחת מדודותיו. 
פרי למד במכללה (קולז') בעיירת הולדתו עד שנת 1846 כשהמשפחה עברה לגור בשטרסבורג ז'ול נרשם למכללה הלאומית בשטרסבורג (הקרויה בימינו על שם פיסטל דה קולאנז'). הצטיין במיוחד ברטוריקה ובפילוסופיה, מקצועות בהם זכה בכל הפרסים. בסיום מבחני הבגרות הוא למד בפקולטה למשפטים בפריז. בעת לימודיו שם למד במקביל קורס לציור ושקל ברגע מסוים להיות צייר .

עורך דין ופובליציסט מגויס

אחרי סטאז' במשרד של עו"ד בשם טירו, בשנת 1854 התקבל ז'ול פרי ללשכת עורכי הדין. התפרסם בהופעותיו בבית המשפט לערעורים. התעניין במהרה בנושאים פוליטיים והתמחה בהגנתם המשפטית של פעילים רפובליקנים, זאת בתקופת שלטונו של הנסיך לואי-נפוליאון שהפך לנפוליאון השלישי.
נאומו של פרי בשעת קבלתו ללשכת עורכי הדין - על "השפעת הרעיונות הפילוסופיים על הלשכה במאה ה-18" - הצביע כבר על העקרונות האנטי-מונרכיסטים שדבק בהם כל חייו. 
דירתם של שארל וז'ול פרי בפריז הפכה למקום כינוס של הנוער הרפובליקני. פקדו אותה אנשים כמו פלוקה, לאביש, לאון גמבטה ואחרים. בשנת 1857 האב נפטר.
חסיד של הצדק החברתי, החילוניות וחופש המצפון, פרי פרסם באותה תקופה בקביעות כתבות על המשפטים ב"גאזט דה טריבונו" (עיתון בתי המשפט) וכן מאמרים פוליטיים בעיתונים העצמאיים "לה פרס" (La Presse) (שבניהול אמיל דה ז'רארדן), " לה קורייה דה פארי" (Le Courrier de Paris -של קלמאן דיוורנואה) ו"לה טאן" (Le Temps). נמנה עם המבקרים הקבועים בביתו של אמיל אוליבייה.
השתתף בבחירות לפרלמנט בשנת 1863 כשתקף בחריפות את המועמדים של המשטר. ב-3 באוגוסט 1861 פרסם יחד עם אחרים את " ספר הלימוד האלקטורלי" ובעקבותיו ב-1863 את החוברת " Lutte électorale ("מאבק אלקטורלי") שהוקיעה את הפטרנליזם ואת אי הסדרים בבחירות. הספר האחרון גרם לפתיחת הליכים משפטיים נגדו במסגרת "משפט השלושה עשר". 13 הנאשמים, ביניהם סדי קארנו, אמנואל אראגון, ז'ול פאוור, הואשמו כי אירגנו ועד אלקטורלי רפובליקני בלתי חוקי ונידונו לקנסות. פרי עצמו נידון לקנס בשווי 500 פרנק.
כמתנגד בלתי מתפשר של הקיסרות השנייה של נפוליאון השלישי, פרסם פרי בעיתון הליברלי "לה טאן" (Le Temps "הזמן") בדצמבר 1867- אוגוסט 1868 סדרת פמפלטים סאטיריים מדוברים נגד הברון אוסמן, הפרפקט של פריז (באותם ימים - מחוז סן). עיקר חיציו כוונו נגד המימון הבלתי שקוף של העבודות הגדולות שבוצעו אז בפריז במסגרת התכנון מחדש של העיר. הסדרה נקראה "החשבונות הפנטסטיים של אוסמן" והתבססו על טיעונים כבדי משקל.
מנהל העיתון "לה טאן" עודד את פרי להגיש את מועמותו בבחירות לפרלמנט בשנת 1868.

התחלת הקריירה הפרלמנטרית

בשנת הבחירות הקים פרי בעזרת ז'ול פאוור את השבועון הרפובליקני "L'Électeur libre" (הבוחר החופשי) בו הסביר לקוראיו הפריזאים את השקפתו על הצורך בהפרדת הדת מהמדינה, בביזור מנהלי וברפורמה של מערכת המשפט. על ידי מאמר בקורתי כלפי המשטר " Les grandes manoeuvres électorales, (התמרונים האלקטורליים הגדולים) שפורסם בעיתונו הביא פרי על עצמו הטלת קנס של 10,000 פרנק אך זכה לפופולריות רבה.
ב-6 במאי 1869 נבחר פרי כחבר באספה הלאומית מטעם אזור הבחירות מס. 6 של פריז (סן), על סמך מצע רדיקלי, שהתנגד לריכוזיות ולמיליטריזם, דרש "חופש מלא של העיתונות, חופש מלא של ההתאגדויות, חופש מלא של החינוך", "ביזור מנהלי, הפרדה מוחלטת בין הכנסייה בין המדינה, רפורמת המערכת המשפטית על ידי התפתחות מוסד חבר המושבעים, רפורמה של הצבא קבע" .
בספטמבר 1869 השתתף בוועידה לשלום בלוזאן. 
כשבמסגרת הליבליזציה של הקיסרות, מינה נפוליאון השלישי את אמיל אוליבייה כראש ממשלה, הפך פרי לצד לאון גמבטה, לאחד המבקרים הבולטים של חברו לשעבר.
בשנת 1869 פרי נמנה עם מארגני הקונגרס בנאנסי, שהוקדש למאבק באבסולוטיזם האימפריאלי. המצע של מאבק זה תומצת לדבריו במילה "ביזור", כלומר ביזור השלטון וחופש מוניציפלי. מנקודת מבט זו הציע פרי את ביטול מוסד ה"פרפקטורות" המחוזיות המייצגות את השלטון המרכזי.
אם רוצים להיות עם חרוץ, שוחר שלום וחופשי, אין מה לעשות עם שלטון חזק... צרפת זקוקה לממשל חלש
Mais si vous voulez être un peuple laborieux, pacifique et libre, vous n'avez que faire d'un pouvoir fort... La France a besoin d'un gouvernement faible... 
באפריל 1870 נשא באולם מולייר נאום חשוב, שנסוב על "סוגיית חינוך העם".
הזהיר מפני סכנת המלחמה נגד פרוסיה והתנגד ב-19 ביולי 1870 להכרזתה. עם זאת הצביע עם רוב חברי האספה הלאומית בעד הגדלת התקציב הצבאי. ב 4 באוגוסט 1870 כשהגיעו לפריז הידיעות על התבוסה בריישופן וההמונים הזועמים יצאו להפגנה בפני ארמון בורבון כדי לדרוש הכרזת הרפובליקה פרי פנה למפגינים וביקש מהם להישאר במסגרת החוק ולחזור לסדר". 
אחרי התבוסה של נפוליאון השלישי בסדאן ולקיחתו לשבי ב-2 בספטמבר 1870, ב-4 בספטמבר 1870 הוכרזה הרפובליקה.

המצור הפרוסי על פריז וימי הקומונה הפריזאית. שר, פרפקט וראש עיר

ב-4 בספטמבר 1870 פרי נבחר למזכיר ממשלת ההגנה הלאומית של הרפובליקה המחודשת. כעבור יומיים, ב 6 בספטמבר התמנה למושל מחוז הסן, בעוד אטיין אראגו כיהן כראש עיריית פריז. פעל להבטחת שירותים ליישובים מסביב לבירה, יצר יחידת אלונקאים וכו'. 
החל מ-19 בספטמבר התחיל המצור הפרוסי על פריז. שנמשך עד 28 בינואר 1871. 
בעת המרד בפריז ב-31 באוקטובר 1870, יחד עם ראש הממשלה ומושל פריז, הגנרל טרושי, פרי נמלט והצליח להביא לבניין העירייה בפריז את הפלוגה הנאמנה מס.106 של המשמר הלאומי ואת יחידות הברטונים מן המשמר הנייד. החיילים חדרו דרך מנהרה תת-קרקעית שחיברה את אוטל דה ויל עם הקרסקטין לובו (Lobau) על ידי הפגנת קור רוח ומרץ, תרם באופן זה לשחרור חברי הממשלה שנשבו בבניין על ידי המורדים, ולהרגעת הרוחות. 
אחרי התפטרותו של אטיין אראגו, התמנה גם לראש עיריית פריז, כיהן בתפקיד זה מ-16 בנובמבר 1870 ועד ל-18 במרץ 1871. בתוקף התפקיד נדרש להבטיח את אספקת הצרכים הבסיסיים לתושבי פריז הנצורה על ידי הצבא הפרוסי. 
החוזר שלו מ-10 בדצמבר ובו דרישות לקיצוצים קשים במזון זיכה אותו בכינוי הלא מחמיא "פרי הרעָב" ("Ferry la famine") או "פרי המרעיב". ("Ferry l'affameur"). אחרי 18 בינואר 1871 נאלץ להחריף עוד יותר את קיצוב המזון. 
כבר בימי המצור, תחת מטחי הפגזים הגרמניים, מצא פרי מקום להקים באוקטובר 1870 ועדות של גברים ושל נשים ואחר כך ועדה מעורבת לעיניני חינוך שכללה גברים וגם נשים בעלי סמכא על מנת לבצע רפורמות בתחום. בדו"חות של אותה ועדה דובר כבר על הצורך בהבטחת חינוך חינם וחינוך חובה, צרכים שיהוו בסיס לחוקים שהנהיג פרי מאוחר יותר כשר החינוך. 

כשמפגינים מחו נגד כניעת פריז בפני הצבא הפרוסי ויצאו לרחובות אל בניין העירייה. פרי נקט באמצעים לדיכוי המרד. 83 מנהיגי המרד נעצרו. 
ב-8 בפברואר 1871 נבחר לחבר האספה הלאומית מטעם מחוז הולדתו, ווז', תפקיד בו נשאר עד שנת 1889.
התפטר מן הממשלה הזמנית.
ב-18 במרץ 1871 שבו פרץ מרד הקומונה הפריזאית, פרי נשאר בבית העירייה עד השעה 22 בערב, אך נאלץ לבסוף לעזוב. נסע קודם אל עיריית הרובע 1 תוך ניסיון לכנס שם את כל ראשי העיריות ונאלץ למצוא מקלט חדש.
למחרת הסכים להצטרף לשאר חברי הממשלה שברחו כבר לוורסאי.
בימי הקומונה, ביקר בתוקף תפקידו במונטרט =Montretout, סן קלו (Saint Cloud) ומדון (Meudon).
אחרי דיכוי הקומונה, חזר לפריז והוחזר ב 26 במאי 1871 לתפקיד הפרפקט של סן וראש העיר פריז. 
אחרי כמה ימים הוחלף על ידי לאון זה. 
הופקד על המשא ומתן עם גרמניה בקשר להטוויית קו הגבול החדש. במשימה זו הקפיד להיאבק על כל כפר וכפר. למרבה צערו, חלקים ממחוז הולדתו יחד עם אלזס, שבה חיו חלק מבני משפחתו, סופחו לרייך הגרמני. 
ב 8 אוקטובר 1871 נבחר פרי ל חבר וסן יושב ראש המועצה הכללית של מחוז ווז' (1893-1871) עם המושב בלה טיו. עורר בהמהרה את עוינותם של השלטונות המקומיים וכדי להגן עליו העדיף ראש הממשלה טייר להרחיקו מן הווז' ושלוח אותו כשגריר ליוון.
קיבל את המשימה הדיפלומטית לפתור את המחלוקת בין יוון, צרפת ואיטליה בנוגע למכרות לבריון.
עם נפילת הממשלה, שב פרי לאספה הלאומית ויחד עם לאון גמבטה וז'ול פאוור מצא עצמו בספסלי האופוזיציה. כמנהיג של השמאל הרפובליקני, מתנגד חריף למדיניות "הסדר המוסרי" של הממשלות בראשות מלוכנים ושמרנים, בימי נשיאותו של המרשל מק מהון בלט פרי בהתנצחויותיו עם הדוכס דה ברוליה ועם הגנרל דה רושבואה אחרי המשבר ב-16 במאי 1877.
כשר חינוך הקים פרי בתי ספר "נורמליים" כבית יוצר למורים חילוניים ובשנים 1879–1880 סילק את הכנסייה מן המועצה העליונה לחינוך ציבורי. בעת כהונתו עבר בהצבעות בפרלמנט החוקים ללימודי חינם (יוני 1881), לחינוך חובה בין הגילים 6–13, והאופי החילוני של החינוך הציבורי (מרץ 1882). הוקם בית ספר לבנות בסוור. תחת מנהיגותו בראשות הממשלה עברו בפרלמנט חוקי חופש ההתארגנות וחופש העיתונות וחוק ואלדק-רוסו לחופש ההתאגדות המקצועית. 
במדיניות החוץ ערב את צרפת במסעות כיבוש חדשים: כיבוש אנאם (1883 ), טונקין ומדגסקר (1886-1883), תוניסיה, שבה הקים משטר חסות (פרוטקטורט). שלח לקונגו התחתונה את פייר סבורניאן דה בראזה 
כשר חוץ, מדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שהוא אימץ, משכה את עוינותום של הימין הלאומני מחד ושל השמאל הרדיקלי של ז'ורז' קלמנסו מאידך. נאלץ להתפטר ב-30 במרץ 1885.

לקריאה נוספת

Jules Ferry, fondateur de la République. Actes du Colloque organisé par l’École des Hautes études en Sciences sociales présentés par François Furet, Paris, 1985, 
(מסמכי הקולוקוויום שאורגן על ידי בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, המוצגים על ידי פרנסואה פירה
Jean-Michel Gaillard, Jules Ferry, Fayard 1989.