google/wiki40b huggingface dataset:
הנס רייטר

קורות חיים

לאחר שקיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1906 התמקד רייטר בבקטריולוגיה ובמסגרת זו השתלם מספר חודשים במכון פסטר בפריז ובכמה בתי חולים באנגליה. בשנת 1916 הוא תיאר את התסמונת אשר נקראה על שמו: תסמונת רייטר. התסמונת מאופיינת על ידי שלושה סימנים (טריאדה) של דלקת מפרקים (Artheritis), דלקת בדרכי השתן (Urethritis) ודלקת עיניים (Conjunctivitis).
קרוב לוודאי שהוא לא היה החוקר הראשון שתיאר את התסמונת; באותה שנה תיאר צמד חוקרים אחרים, פייסינגר ולירוי (Feissinger & Leroy), מקרה דומה שהופיע לאחר דיזנטריה. בשנת 1818 החוקר ברודי (Brodie) תיאר חמישה מקרים דומים לתסמונת שהופיעו לאחר זיהומים בדרכי השתן.
ד"ר רייטר הצטרף בגיל צעיר למפלגה הנאצית, ובשנת 1933 מונה כנשיא מינהלת הבריאות של הרייך. משרדו היה אחראי, בין השאר, על פעולות הסירוס והעיקור שבוצעו במדינה. בשנת 1935 מונה לתפקיד יועץ רפואי בכיר של המפלגה הנאצית בנושאי בריאות העם.
ד"ר רייטר נעצר לראשונה על ידי שלטונות ברית המועצות בשנת 1945, הוחזק במעצר ונחקר בתחילה בברלין ולאחר מכן הועבר לנירנברג ונכלא שם. למרות שהומלץ להעמידו לדין הוא לא נשפט, ובשנת 1947 שוחרר.
הפשע העיקרי שבו הואשם ד"ר רייטר היה מעורבותו הישירה בפיתוח חיסון נגד מחלת הטיפוס, שכלל הזרקת חיידקי טיפוס לאלפי אסירים במחנה ההשמדה בוכנוואלד. הזרקות אלו גרמו למותם של מאות אסירים לפחות. הוא גם הואשם בריכוז ובפיקוח על פעולות הסירוס והעיקור של אלפי אסירים.
הסיבות האמיתיות לשחרורו התמוה על ידי הרוסים, נותרו עלומות עד עצם היום הזה. אחת הסברות לשחרורו ממעצר ולאי העמדתו לדין היא מסירת מידע מסווג לשלטונות הסובייטיים על מחקרים בתחום הלוחמה הבקטריולוגית שנערכו על ידי רופאים נאצים.
לאחר שחרורו בשנת 1947 הוא עוד הספיק לפרסם 11 מאמרים רפואיים. הוא אף פנה בכתב לראומטולוגים יהודים בצרפת והציע להם שיתוף פעולה במחקר. את מכתבו אליהם פתח במילים: "קולגות יקרים". בשנת 1961 הוא אף הוזמן כמרצה אורח לכנס ראומטולוגי בינלאומי שנערך ברומא.
רייטר נפטר בגיל 88. הוא מעולם לא הביע חרטה או ביקש מחילה על פשעיו.

"תסמונת רייטר" בספרות הרפואית

עד שנת 2000 היה נהוג להשתמש בשמו (Reiter's syndrome) לכינוי המחלה "דלקת מפרקים ריאקטיבית" (Reactive Arthritis). בשנה זו פרסמו לראשונה שני ראומטולוגים אמריקנים יהודים מאמר בעיתון Journal of Clinical Rheumatology שבו הוכיחו את הקשר של ד"ר רייטר לביצוע פשעי מלחמה. השניים הציעו לאיגוד הראומטולוגי האמריקני ולקרן לדלקות מפרקים למחוק את השם "תסמונת רייטר" מהספרות הראומטולוגית.
מאז שהתגלתה והוכחה מעורבותו של ד"ר רייטר בביצוע פשעים חמורים, הולך וקטן מספר החוקרים המזכירים את שמו. האיגוד הישראלי לראומטולוגיה החליט שלא להשתמש בשמו ולא להזכירו עוד, לא בעל פה ולא בכתב. במאמר שבדק את המשך השימוש בשמו לתיאור התסמונת, נמצא כי חלה ירידה משמעותית בשימוש בשם, ובעיקר נצפתה הירידה בעיתונים המשפיעים בתחום הרפואה.
ג'ואן היקסון

ביוגרפיה

היקסון נולדה בקינגסתרופ שבעיר נורת'המפטון. בתם של אלפרד הרולד היקסון, יצרן נעליים, ושל אשתו, אדית מרי בוגל. הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1927. במשך שנים אחדות הופיעה ברחבי בריטניה וזכתה להצלחה בגילום דמויות קומיות ולפעמים תמהוניות בווסט אנד בלונדון. אחד מתפקידיה היה בדמות המשרתת הקוקנית, אידה, בהפקה המקורית של המחזה "See How They Run" שהועלה ב-1944 בתיאטרון קיו, ובינואר 1945 הוצג בתיאטרון הקומדיה.
ב-1934 הופיעה היקסון לראשונה בקולנוע. במהלך הקריירה שלה שיחקה במספר רב של תפקידי משנה בהם אחדים בסרטי "Carry On" ובהם בתפקיד נזירה בסרט "Carry On Nurse".
בשנות הארבעים של המאה העשרים שיחקה דיקסון במחזה "פגישה עם המוות" מאת אגאתה כריסטי, כריסטי, שראתה אותה מופיעה, כתבה לה "אני מקווה שיום אחד תגלמי את דמותה של מיס מארפל היקרה שלי". בשנים 1963 עד 1966 שיחקה היקסון בדמות גברת פיס, סוכנת הבית של הכומר סטיבן יאנג (בגילומו של דונלד סינדן) בסדרת הטלוויזיה "Our Man At St. Mark's". בסרט הקולנוע משנת 1961 "Murder, She Said" (המבוסס על הרומן "4.50 From Paddington" מאת אגאתה כריסטי) שיחקה היקסון בתפקיד סוכנת הבית. בתפקיד מיס מארפל בסרט זה כיכבה מרגרט רתרפורד. בשנים 1970 ו-1971 גילמה את גברת פוגסלי בסיטקום "Bachelor Father". בסדרה הקומית "Whatever Happened to the Likely Lads?" הופיעה היקסון בדמות גברת צ'מברס. ב-1986 שיחקה בתפקיד גברת טרליס בקומדיה "בקצב השעון".
בתיאטרון שיחקה היקסון בין השאר במחזה "Blithe Spirit" מאת נואל קאוורד, במחזמר משנת 1975 "The Card" מאת טוני האץ' וג'קי טרנט, ובמחזה "Bedroom Farce" מאת אלן אייקבורן, עליו זכתה בשנת 1979 בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה. ב-1980 הופיעה דיקסון בהפקה נוספת על פי ספר מאת אגאתה כריסטי בדמות גברת ריבינגטון במחזה "מדוע לא ביקשו את אוונס?".
באמצע שנות השמונים של המאה העשרים החלו ב-BBC לצלם סרטים המבוססים על יצירתה של אגאתה כריסטי, והיו מודעים לביקורת שנמתחה על העיבודים שנעשו לספריה ולדמותה של מיס מארפל בגילומה של מרגרט רתרפורד. יוצרי הסדרה היו נחושים להיצמד למקור הספרותי, ובעיקר להציג את מיס מארפל כפי שהיא מופיעה בספרים. היקסון שיחקה בתפקיד מיס מארפל בכל 12 העיבודים של הרומנים שהופקו בשנים 1984 עד 1992. היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר ב-1987 וב-1988. ביוני 1987, כשהוענק לה תואר OBE, אמרה לה המלכה אליזבת השנייה "את גילמת את הדמות כפי שאדם מדמיין אותה לעצמו". כשהיא פרשה מהסדרה, כי חשבה שעדיף לה להפסיק כשהתוכנית בשיא ההצלחה, אמרה שהיא אינה מתכוונת לפרוש לגמרי ממשחק.

חיים אישיים

משנת 1958 ועד מותה ב-1998 חייתה ג'ואן היקסון ברוז ליין בעיירה וייבנהו  השוכנת על נהר קולן באסקס. לוחית זיכרון מוצבת על הבית בו גרה במשך 40 שנה.
באוקטובר 1932 נישאה היקסון לאריק נורמן באטלר בהמפסטד שבלונדון. לבני הזוג נולד בן (ניקולס יליד 1936) ובת (קרוליין ילידת 1939). בעלה נפטר ביוני 1967 בקולצ'סטר שבאסקס.
ג'ואן היקסון נפטרה בבית חולים בקולצ'סטר בגיל 92 אחרי שלקתה בשבץ. היא נקברה בבית הקברות סידברי בשם נישואיה "ג'ואן בוגל באטלר".
קטנטנות: הסרט

העלילה

לבלן, בחורה כבת 20, ניתנת אפשרות לבחור בספרייה קסומה ספר וכתוצאה מזו תדע היא מה יעלה בגורלה. בלן בוחרת בספר החיים, ספר לבן שרוב דפיו חלקים, ותוך כדי שבלן קוראת את התחלת הסיפור "היה היה פעם בית יתומים שבו היו ילדים מאוד, מאוד עצובים", נשאבת היא לתוך הספר במטרה להשלים את דפיו הריקים.
בלן מוצאת את עצמה בעיצומו של פסטיבל בעיירה ארגנטינאית של המאה ה-19 ובין היתר מוצאת היא אדם נחמד, אלחו שמו, אשר מספר לה על אגדת היהלומים הכחולים ובאותו זמן מוצאת מודעה לעבודה כטבחית בבית היתומים.
במהלך הפסטיבל בעיירה, נוצרת מהומה, כאשר סבסטיאן, ילד מבית היתומים, מנסה לברוח והקולונל תופס אותו, יחד עם אלחו וראש העיר. מרגע זה בלן הולכת לעבוד בבית היתומים . 
במהלך ימיה בבית היתומים, מגלה בלן שהקולונל ומרגה, מעבידים את הילדים קשה מאוד .

ביקורות

מפיקי הסרט לא ציפו לאהדת המבקרים בנוגע לסרט. סרט זה נעשה כתוצאה מההצלחה האדירה של הסדרה בארגנטינה, ישראל וארצות נוספות. עם זאת, הביקורות לסרט נעו בין ביקורות מעורבות לשליליות והיו מי שטענו כי הסרט מציג אלמנטים מסרטי הרפתקאות כמו "הסיפור שאינו נגמר", וכמו כן, גם סרטים מוזיקליים כשהבולט ביניהם הוא הסרט "צלילי המוסיקה".
ז'אק דה ורט

חייו

קרוב לוודאי שדה ורט נולד בעיר ורט, סמוך לאנטוורפן ועבר לחיות באיטליה עוד בילדותו. הוא היה נער מקהלה בקאפלה של מריה דה קרדונה בנאפולי ואחר היה תלמידו של צ'יפריאנו דה רורה בחצר ד'אסטה בפרארה (בין 1550 ל-1555 בערך). בהמשך עבד לתקופות קצרות בחצרות של נובלארה, מנטובה ופארמה.
בשנת 1565 התקבל לשירותם של בני גונזגה במנטובה והיה למנצח מקהלה בקאפלה הדוכסית של סנטה ברברה, שם נשאר עד 1592. מחליפו היה ג'ובאני ג'אקומו גסטולדי.
חייו הפרטיים היו סוערים; אשתו עזבה אותו והוא ניהל פרשיית אהבים לא מוצלחת עם טארקואיניה מולצה, זמרת בחצר של פרארה.

מוזיקה והשפעה

דה ורט כתב יותר מ-230 מדריגלים ושאר יצירות חילוניות (שיצאו לאור ב-16 כרכים בין 1558 ל-1608), ויותר מ-150 יצירות שתיות (מוטטים, מזמורי תפילה וכן הלאה), אות ומופת לשליטתו באמנות הקונטרפונקט.
מבחינה סגנונית, המדריגלים שלו היו בין המתקדמים ביותר לתקופתם; בשנות ה-80' של המאה ה-16, היה אחד המובילים בפיתוח סגנון חדש, אקספרסיבי ורוגש, יחד עם לוצאסקו לוצאסקי ולוקה מארנציו, סגנון שהגיע לשיאו ביצירות מונטוורדי וג'זואלדו. דה ורט נוטה להשתמש במרקם הומופוני במדריגלים, אם כי לא באופן בלעדי; קטעי פוליפוניה המופיעים מדי פעם מכניסים רוח חיים, בניגוד שהם מציגים. ביצירותיו המאוחרות ביותר, בשנות ה-90' של המאה ה-16, החל לערוך ניסויים בסגנון הקונצ'רטאטו עם קבוצות של קולות בדיאלוג.
דה ורט ניצב בין צ'יפריאנו דה רורה וקלאודיו מונטוורדי, שעבד בפיקוחו במנטובה והושפע ממנו רבות.
דה ורט מת במנטובה.
מו"ר (מבחן)

מו"ר הוא מבחן הנקרא גם "מערכת מיון ללימודי רפואה". המבחן מיועד למועמדים לבתי הספר לרפואה בארץ במסלול השש שנתי אשר עומדים בתנאי הסף (גיל, ציון פסיכומטרי, בגרויות וכו') והוא מחליף את הראיון האישי שהיה נהוג בעבר. בחינת מו"ר היא באחריות המרכז הארצי לבחינות ולהערכה.

מטרת הבחינה

מערכות המיון ללימודי רפואה נועדו לאפיין את המועמדים על פי משתנים אישיים שאינם נמדדים בבחינות הבגרות ובבחינה הפסיכומטרית, כגון כישורי תקשורת בין-אישית, מודעות עצמית, בגרות והיכולת להתמודד עם מצבים שונים. המועמדים מוערכים על סמך התנהגותם, דעותיהם, עמדותיהם ותיאורי החוויות שהציגו.

הציון בבחינה

הציון במבחן מו"ר נע בין 150 ל-250. ממוצע הציונים הוא 200 וסטיית התקן היא 20. הציון מועבר למועמד ולפקולטה. כל פקולטה מנהיגה תנאי סף שונים.
איי התעלה של קליפורניה

טבע

איי התעלה הם חלק מאחד מאזורי המחיה הימיים העשירים ביותר בעולם. מינים רבים של צמחים ובעלי חיים הם ייחודיים לאיי התעלה, כולל חיות כגון: שועל איים אפור, בואש מנוקד מאיי התעלה, עורבני איים שיחני, יסעור אפור, לטאת איים לילית, סלמנדרה צנומה של איי התעלה, נחש פעמונים של איי התעלה, עז סן קלמנט, חנקן צבי ים סן קלמנט וצמחים הכוללים תת-מינים ייחודיים של אורן טוריי, אלון איים וחלמית איים.

שימוש צבאי

האיים, סן ניקולס וסן קלמנט נשלטים בלעדית על ידי הצי האמריקני, בנוסף לכך הצי האמריקני מחזיק מתקנים צבאיים בנקודות נוספות על פני שרשרת האיים. במהלך מלחמת העולם השנייה כל איי התעלה הדרומיים היו תחת ממשל צבאי, כולל האי המיושב סנטה קטלינה, שהתיירות אליו הופסקה ותושביו הקבועים נזקקו להיתרים מיוחדים כדי להגיע ליבשה או ממנה.
האי סן מיגל שימש כשטח אש והאי סנטה ברברה שימש כתחנת התרעה מפני פלישה יפנית לקליפורניה.
הוצעה הצעת חוק בבית הנבחרים, להקמת בסיס צבאי באי סנטה רוזה. על פי ההצעה האי ישמור על מעמדו כגן לאומי, אך תוגבל האפשרות לבקר בו.
היער השחור

היער השחור (בגרמנית: Schwarzwald) הוא אזור גאוגרפי במדינת באדן-וירטמברג שהוא בגרמניה.
היער השחור נמצא בקצה הדרום-מערבי של גרמניה. הוא תחום על ידי הגבול עם שווייץ מדרום והגבול עם צרפת (נהר הריין) במערב. אורכו מצפון לדרום כ-160 קילומטר, רוחבו בדרום מגיע לכ-60 קילומטר ובצפון לכ-30 קילומטר.
היער השחור מאופיין בהרים בגובה בינוני. הפסגה הגבוהה ביותר היא פלדברג (Feldberg, הר השדה" בגרמנית), שגובהה 1,493 מטרים מעל לגובה פני הים. דרום היער השחור גבוה מצפונו, ורוב הפסגות הגבוהות נמצאות באזור הדרום. נהרות רבים חוצים את היער; מקורותיהם של נהר הדנובה ושל נהר הנקר נמצאים ביער השחור.
ליער השחור חשיבות כלכלית רבה. עצי היער משמשים כחומר גלם; בנוסף מתקיימת ביישובי היער השחור תעשיית זכוכית ותעשייה זעירה של שעונים. מקור ההכנסה העיקרי של תושבי האזור הוא תיירות. מרכז ודרום היער מהווים פארק לאומי בגודל 3,700 קמ"ר, מהפארקים הגדולים בגרמניה. ביער רשת מסועפת של שבילים מסומנים. בנוסף לאתרי הטבע הרבים (מפלי מים, נקודות תצפית, אגמים קטנים) ידוע האזור בכפריו ובעיירותיו הציוריות.
בגבולו המערבי של היער השחור שוכנת העיר פרייבורג, העיר הגדולה באזור, אשר נחשבת כ"שער ליער השחור".

נהרות

רשימת הנהרות ביער השחור כוללת את הדנובה (מקורות הנהר הם ביער השחור ומהווים מפגש של הנהרות בריגך וברג), ההנץ, הקינציג, המורג, הנגולד, הנקאר, הרנך והויסה. היער השחור הוא חלק מהפער היבשתי בין אגן הניקוז של האוקיינוס האטלנטי (על ידי נהר הריין) לבין אגן הניקוז לים השחור.

אתרים

יעדי תיירות נפוצים הם הערים פרייבורג, קלב (עיר הולדתו של הרמן הסה), גנגנבאך, שטאופן, שילטך, האסלך, אלטנשטייג, ובאדן באדן. יעדים נוספים הם ההרים פלדברג, בלכן, קנדל ושווינסלנד, האגמים טיטיזה ושלוכזה המפלים טריברג וטודנאו ופארק השעשועים פארק אירופה.
מוזיאון האוויר הפתוח של היער השחור מציג את חיי החוואים באזור במאות ה-16 וה-17, כולל תצוגות של חוות מהתקופה. מוזיאון השעון הגרמני בעיר פוטוונגן, מציג את היסטוריית השעונים ומקצוע השענים.
הדרך הראשית המובילה ליער השחור היא הכביש המהיר אוטובאן 5 (A5), בנוסף ישנן דרכים יפות נוספות כמו שוורצוולדהוכשטרסה המכונה "דרך הפסגות" (60 ק"מ, בין באדן-באדן לפרוידנשטט), שוורצוולד טלרשטרסה (100 ק"מ, רחוב היין של באדן (160 ק"מ, בין באדן-באדן לוויל אם ריין). הדרך האחרונה מתחילה מהדרום ומשלבת יקבים וכפרים קטנים. דרך מפורסמת נוספת היא דרך השעון הגרמני, דרך מעגלית אשר עוקבת אחר היסטוריית השענות של האזור.
באזור היסטוריה רבה של כרייה עוד מתקופת ימי הביניים, מכרות רבים נפתחו מחדש לציבור.
ביער השחור ביקר מספר פעמים אוטו פון ביסמרק במהלך שנותיו כקנצלר של פרוסיה (1862–1890). האתר המועדף עליו היה מפלי טריברג. במקום נמצאת אנדרטה לזכרו.
Stressed Out

רקע

השיר מתמקד בתקופת הילדות, הלחץ של הבגרות ומערכות היחסים משפחתיות, ומדבר מנקודת המבט של "Blurryface", שהוא דמות האלבום Blurryface. השורה "My name's Blurryface, and I care what you think" נשמעת במשך השיר מספר פעמים, הרומזת לשיווק שעשו הלהקה לאלבום.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ לשיר 'Stressed Out' פורסם ביוטיוב ב-27 באפריל 2015. בסרטון, חברי הלהקה רוכבים על תלת אופן לילדים לכיוון הבתים אחד של השני כדי להקליט את השיר. הם צילמו את רוב הסרטון בבית הילדות של ג'וש דאן באוהיו. הרבה אנשים ממשפחות חברי הלהקה מופיעים בסרטון.

מצעדים

בארצות הברית, השיר נע במקומות 9–13 למצעד של התאריך ה-16 בינואר 2016, ומוקם בעשיריה הראשונה של המצעד בילבורד הוט 100. באותו השבוע, השיר מוקם במקום רביעי במצעד Digital Songs (השיר הורד כ-159,000 פעמים באותו השבוע), ונע במקומות 12–14 במצעד Radio Songs (‏59 מיליון שומעים בקהל הרדיו) ונע במקומות 20–26 במצעד Streaming Songs (‏7.1 מיליון סטרימים בארצות הברית). השיר מוקם במצעד Hot Rock Songs למשך שבועיים, ומוקם במקום הראשון של המצעד Alternative Songs למשך תשעה שבועות, בנוסף נע במקומות 13–14 במצעד Mainstream Top 40 ומוקם במקום 20 במצעד Adult Top 40.
למצעד שהתקיים בתאריך ה-30 בינואר 2016, השיר היה במקומות 4–5 ב"100 הכי טובים". השיר נע במקומות 2–4 ב-Digital Songs (בשבוע של ה-24–30 בינואר השיר הורד כ-121,000 פעמים), השיר נכנס ל"10 הכי טובים" של Radio Songs ‏(11-7.98 מיליון שומעים בקהל הרדיו) וגם לשל Streaming Songs ‏(13-9 מיליון סטרימים), השיר גם מוביל את המצעד Hot Rock Songs במשך ארבעה שבועות.

הופעות חיות

Twenty One Pilots ביצעו את השיר 'Stressed Out' בתוכנית לילה מאוחר עם סת מאיירס בתאריך ה-14 בספטמבר 2015. שיר זה היה חלק מרשימת השירים שהלהקה התכוונה לבצע בפסטיבל הלולהפלוזה 2015.
צרברוטנדינוס קסנטומטוזיס

היסטוריה

המחלה תוארה לראשונה בשנת 1937 במאמר של לודו ון בוגארט, האנס שרר ועמנואל אפשטיין, שפורסם בצרפתית ותיאר חולה עם מחלה נוירולוגית, קטרקט, וכסנתומות גידיות, שרמת הכולסטרול שלו בנסיוב היה תקין, החולה סבל מדמנציה ובהמשך נפטר. במערכת העצבים שלו נמצא חומר דמוי כולסטרול שלא זוהה. המחלה נודעה אז כ"סינדרום ון בוגארט, שרר ואפשטיין" (Van Bogaert–Scherer–Epstein syndrome) או "spinal cholesterolosis".
בשנת 1968 דווח מנקס שבקרב החולים ב-CTX מצטבר כולסטנול בכל הרקמות בגוף. במיוחד, מצטבר הכולסטנול יחד עם כולסטרול במוח באופן הפוגע בתפקודו, וסביב הגידים במה שמופיע ככסנתומות. בעקבות זאת ניתן למחלה שמו הנוכחי. פיליפרט הסיק מכך שצרברוטנדינוס קסנטומטוזיס נובע מויסות לא נכון של רמות הכולסטנול בדם.

גורמים

CTX היא מחלה גנטית רציסיבית הנובעת ממוטציות שונות הפוגמות בגן CYP27. הפגמים בגן זה גורמים לחוסר תפקוד של האנזים sterol 27-hydroxylase האחראי על פינוי כולסטנול מהגוף. בהיעדר פינוי תקין של הכולסטנול, הוא מצטבר ברקמות, וההצטברות במוח פוגעת בתפקודו.

שכיחות

המחלה נדירה מאוד וידועים כמה מאות מקרים בכל העולם (בשנת 2009 נכתב שיש מעל 250 מקרים מאובחנים בעולם). ייתכן שהמספר יותר גבוה כי יש הערכות שהאבחון של המחלה, בגלל נדירותה, הוא בחסר. המדינות העיקריות בה אובחן המחלה הם יפן, הולנד, ישראל וארצות הברית. בישראל זוהו עד שנת 2009 61 חולים במחלה. 50 מהחולים היו ספרדים, ברובם המוחלט יוצאי צפון אפריקה, בעיקר ממרוקו, ו-10 חולים הם דרוזים מירכא. שכיחות המחלה בקרב יוצאי צפון אפריקה הוא כ-1:10000 לידות

איבחון

המחלה ניתנת לאבחון בבדיקת דם המזהה רמות גבוהות של כולסטנול בדם. אולם בגלל נדירות המחלה, לא נעשות בדיקות שגרתיות של רמת הכולסטנול בדם והאבחון במקרים רבים תלוי בתסמינים. המחלה ניתנת לאבחון גנטי, המומלץ לאוכלוסיות בסיכון.
וארלאם שאלאמוב

ביוגרפיה

שאלאמוב נולד בוולגודה, לטיכון ניקולאייביץ' שאלאמוב, שהיה כומר אורתודוקסי ומורה, ולנדז'דה, עקרת בית. הוא למד משפטים באוניברסיטת מוסקבה והצטרף לקבוצה טרוצקיסטית שפעלה בה. ב־19 בפברואר 1929 הוא נעצר ונשלח לשלוש שנות עבודת פרך בווישרה שבצפון הרי אורל בעוון הפצת הקונטרס "מכתבים לקונגרס המפלגה" שמתח ביקורת על סטלין.
עם חזרתו למוסקבה, בשנת 1933, הוא החל לפרסם את כתביו.
ב־1 בינואר 1937, עם פרוץ "הטיהורים הגדולים", נאסר שאלאמוב שוב בגין "פעילות קונטר-רבולוציונית טרוצקיסטית" ונשלח לחמש שנים בגולאג קולימה (מזרח סיביר), שנודע לשימצה כ"ארץ המוות הלבן". ב-1943 הוא נשפט לעשר שנים נוספות בגין המרדה אנטי-סובייטית: הוא קרא לסופר איוואן בונין "סופר רוסי קלאסי".
ב־1946 מצבו בגולאג התדרדר עד ל"דוֹחוֹדיאגה" (המקבילה ל"מוזלמן", אדם תשוש ומורעב על סף מוות). הוא ניצל באופן מפתיע על ידי הרופא א.י פנטיוחוב שהיה כלוא עמו וסיכן את חייו על מנת להשיג לשאלאמוב תפקיד של עוזר רפואי בבית החולים של הגולאג. "קריירה" זו אפשרה לשאלאמוב להחלים, לשרוד ולכתוב. בשנת 1951 הוא שוחרר מהגולאג אך לא הורשה לעזוב את מגדן עד נובמבר 1953.
לאחר מות סטלין במרץ 1953, "זֶקים" (כלואי גולאג בעגה הרוסית) רבים שוחררו מהמחנות וקיבלו חנינה. שאלאמוב קיבל חנינה רשמית ב־1956 וחזר למוסקבה.
שאלאמוב פרסם מאמרים ומסות במגזינים, בעודו עובד על קובץ הסיפורים "סיפורי קולימה" (למעשה כינוי כולל לכל כתביו, מלבד שיריו המכונסים באסופה המכונה "מחברות קולימה"), שכתב היד שלו הוברח לחו"ל והופץ ב"סאמיזדאט". הגרסאות המתורגמות הופיעו במערב החל מ-1966, אך מהדורה שלמה ברוסית הוצאה רק ב-1978.
המוציאים לאור במערב שללו את הטענות כי סיפורי שאלאמוב הודפסו ללא ידיעתו או רשותו, אך למרבה הפתיעה שאלאמוב עצמו התבטא ברוח זו ב-1972, ייתכן כי אולץ לכך בידי המשטר הסובייטי. הספר נדפס על אדמת רוסיה ב-1987, אך היה זה לאחר מות שאלאמוב ב-1982.
יעקב ורדי

יעקב אלול ורדי  (נולד ב-30 במאי 1937) הוא פרופסור לרפואה המומחה לנוירולוגיה ונוירופסיכיאטריה, מנהל מחלקת נוירולוגיה בדימוס במספר בתי חולים בהם בית החולים שערי צדק, ובמאי קולנוע.

ביוגרפיה

ורדי נולד ברומניה ושרד את השואה. כילד עלה ארצה ונקלט בקיבוץ אפיקים, בגיל התיכון נאלץ ורדי לנטוש את הקיבוץ, לאחר שנמנע ממנו להגשים את שאיפתו להתקבל ללימודים גבוהים. הוא השתלם ברפואה אצל פרופ' משה רחמילביץ, התמחה בנוירולוגיה בבית החולים איכילוב, בנוירופסיכיאטריה בבית החולים האוניברסיטאי של אילינוי בשיקגו וברפואת השינה בבית החולים האוניברסיטאי בבזל. לאחר מכן שב לישראל וכיהן כמנהל מחלקת נוירולוגיה במספר בתי חולים בהם בית החולים שערי צדק. 
מלבד עיסוקו ברפואה, ורדי התנסה בתחומים נוספים כמו בימוי סרטים והוראתו, כתיבה ספרותית וכתיבת שירה. הוא מתגורר ביישוב אלעזר שבגוש עציון ובבעלותו גם חווה חקלאית ב"הר השחור" שבמושבה מגדל.
יעקב ורדי נשוי לנילי, פסנתרנית, ואב לשני בנים ובת. בשנת 1981 חזרו הוא ואשתו בתשובה.
צ'ברקול

ספורט

ענף הספורט הפופולרי בעיר הוא הוקי קרח ובעיר פועלת קבוצת הוקי קרח בשם זבזדה צ'ברקול  המתמודדת באליפות מחוז צ'ליאבינסק. בעבר שיחקו בשורותיה שחקנים כדוגמת ולרי חרלמוב, ניקולאי מקארוב ושחקנים נודעים אחרים. 
משנת 2009 העיר מארחת את הטורניר לזכר דניס ליאפין של ליגת ההוקי הצעירה. בעיר פעלה בעבר קבוצת הכדורסל דינמו צ'ברקול.
ברוך שיין

ברוך שיין  (י"ג באדר ה'תרע"א, 13 במרץ 1911 -, 9 ביוני  1994) היה עיתונאי, ועורך לילה  בעיתון הצופה וערך תוכניות רדיו בקול ישראל בעיקר בתחום החזנות והמוזיקה היהודית.

ביוגרפיה

שיין נולד ב-1911 בעיירה ביאלובז'ג בפולין, לחנינא- נתן ואסתר גולדה. בגיל 13 עברה המשפחה להתגורר בעיר גארוולין שבדרום מזרח פולין. למד לימודים תורנים בבית מדרש בעיר ובנוסף לימודי השכלה כללית ואת השפה העברית ודקדוקה בבית ספר ערב "יבנה" בעיר.
בנעוריו היה חבר בתנועת "השומר הדתי" והשתתף כציר בוועידת התנועה, שהתקיימה בוורשה תרצ"ב. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל באנייה "פולניה" .רבים מבני משפחתו שנשארו בחו"ל ניספו בשואה. זמן קצר לאחר שעלה ארצה הצטרף ברוך שיין כזמר-חזן ל"מקהלת תל אביב" בניצוחו של המלחין והמנצח לייאו ליוב. במקביל למד לימודי מוזיקה אצל המלחין והמורה יצחק אדל.
אל עולם העיתונות הגיע ברוך שיין במקרה. בשנת 1938 התקבל כעובד דפוס בעיתון הצפה ששכן אז ברחוב הרצל 16 בתל אביב. והיה מראשוני עובדי בית הדפוס של "הצפה" .אט אט החל ב לפרסם ב"הצפה" כתבות ומאמרים בנושאי חזנות לצד עבודתו כפועל דפוס בעתון.
בשנת 1942 נשא ברוך שיין לאישה את בלה ליפשיץ בת מרים ובן ציון ליפשיץ שעלתה עם משפחתה לארץ בתחילת שנות ה-30 מהעיר וולקוביסק שבפולין. בשנת 1950 הצטרף ברוך שיין למערכת עיתון הצופה, כעורך לילה. ופרסם בעיתון זה כתבות ומאמרים רבים על אירועי חזנות ושירה יהודית בהמשך היהבעל טור קבוע ב"הצפה" בו סקר הנעשה בעולם החזנות. במחצית שנות ה-50 במקביל לעבודתו ב"הצפה" החל לעבוד ב"קול ישראל" בעריכת תוכניות דת. ונמנה עם עובדיה הראשונים של המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל. ברוך שיין עבר קורס עורכי תוכניות בהדרכת לאה פורת, וקורס בנושא קומוניקציה ציבורית בהדרכת ד"ר דינה גורן. בשנים 1956–1958 כאשר בנימין צביאלי עורך התוכנית קבלת שבת יצא לשליחות בחו"ל ערך ברוך שיין את התוכנית קבלת שבת. לאורך השנים ערך תוכניות נוספות כמו "מלווה מלכה" ועוד. כמו כן הפיק וערך שידורים חיים של קונצרטים בהשתתפות גדולי החזנים בארץ ובעולם, שיין ערך במשך עשרות שנים התוכנית פרקי חזנות כבקשתך והיה מראשוני העיתונאים בארץ שסיקר באופן שוטף ופעיל את הנעשה בעולם החזנות והשירה היהודית והתמיד בכך לאורך שנים רבות.
שיין שימש יו"ר אגודת לח"ן (ליכוד חובבי נגינה), שנוסדה בט"ו בשבט תשי"ב (1952) ומטרותיה עידוד החזנות והיצירה היהודית. ב-1965 הלכה לעולמה רעייתו בלה שיין. לאחר מלחמת ששת הימים נשא לאשה את שרה דמסט, אלמנתו של יוסף דמסט, מחללי כפר עציון בשנת תש"ח.
שיין ניהל במשך חמש שנים את חוג חובבי חזנות שליד עיריית תל אביב. לאורך השנים השתתף בכינוסים ומפגשים בנושאי חזנות ונשא בהם דברים, היה חבר באגודת העיתונאים בתל אביב. משנותיו הראשונות בישראל היה חבר בתנועת "המזרחי" ובמועצת "הפועל המזרחי" תל אביב והשתתף כציר בוועידות תנועת המזרחי-מפד"ל. בשנת תשמ"ה הוענק לו התואר "יקיר התנועה". כמו כן הוענק לו התואר "יקיר בית הכנסת הגדול" בתל אביב.
ברוך שיין הלך לעולמו ב-9 ביוני 1994 בגיל 83 והובא למנוחות בבית העלמין בקריית שאול. הותיר אחריו בת, הדסה ורגון ששימשה בתפקיד ראש מדור השאלה בין-סיפרייתית באוניברסיטת בר-אילן, רעייתו של פרופ' (אמריטוס) שמואל ורגון.
מרי אליזבת הסלבלאד

מרי אליזבת הסלבלאד (4 ביוני 1870 - 24 באפריל 1957) הייתה נזירה נוצריה ממוצא שוודי, אשר עסקה בהצלת יהודים ברומא בירת איטליה במהלך השואה.

ביוגרפיה

הסלבלאד נולדה בשוודיה למשפחה נוצרית לותרנית. בגיל 18 היגרה לארצות הברית ושם למדה סיעוד בבית החולים רוזוולט בעיר ניו יורק ועבדה במקצועה. היא המירה את דתה לנצרות קתולית וב-1902 הייתה לנזירה. ב-1904 היגרה לרומא ולאחר שנים ייסדה שם מנזר חדש.
במלחמת העולם השנייה הייתה הסלבלאד אם מנזר מסדר סלבטורה די סנטה בריגידה ברומא. בדצמבר 1943 הגיעו למנזר 12 בני משפחות פיפרנו (Piperno) וסד (Sed) היהודיות, אשר נמלטו מפני רדיפות הגרמנים לאחר שאלו השתלטו על איטליה בספטמבר 1943. הסלבלאד ויתר הנזירות העניקו להם מקלט במנזר. הרקע לבקשת המקלט התברר להסלבלאד וליתר הנזירות רק מאוחר יותר, ומאותה עת הן נעשות אף מסורות יותר להגנת החוסים במנזרן, ואף סיכנו את עצמן לשם כך. הן העניקו מקלט במנזר גם לשני לא יהודים שנרדפו על ידי הגרמנים. כל אלו שהו במנזר עד שחרור רומא על ידי בעלות הברית ביוני 1944.
במהלך החודשים בהם נתנה מקלט לנרדפים במנזרה גם הוכיחה עצמה הסלבלאד כמנהיגה נמרצת, שיזמה פעולות סיוע לנזקקים. היא השתמשה בקשריה עם השלטונות כדי להשיג עבורם מזון וביגוד, תוך שיתוף פעולה עם הותיקן ועם המכון השוודי ברומא.
בשנת 2000 הוכרזה הסלבלאד כמבורכת על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בזכות פעילותה הכנסייתית הענפה. בהמשך אותה שנה היא הוכרה על ידי מוסד יד ושם כחסידת אומות העולם.
Rush (אלבום)

היסטוריה

ההרכב המקורי של ראש הוקם באוגוסט 1968 בעיירה ווילאודל, אשר בטורונטו, אונטריו, על ידי אלכס לייפסן, ג'ף ג'ונס וג'ון ראטסי. לאחר שבועיים של יצירה, ולפני ההופעה השנייה שלהם, הוחלף הבסיסט ג'ונס במכר של לייפסן, גדי לי. ראש נוהלה באותה התקופה על ידי ריי דניאלס, תושב טורונטו, אשר ביקר לעיתים קרובות בהופעותיה.
לאחר שההרכב התייצב, והלהקה כבר הופיעה מספר פעמים בברים המקומיים, פנתה הלהקה בשנת 1973 להקליט את הסינגל הראשון שלה, Not Fade Away, גרסת כיסוי לשירו של באדי הולי. הצד השני של הסינגל, הכיל בתוכו את השיר המקורי You Can't Fight It, אשר נכתב והולחן על ידי לי וראטסי. הסינגל לא זכה להצלחה, וחברות התקליטים לא התרשמו.
הלהקה הקימה חברת תקליטים עצמאית, Moon Records. בסיועו של דינאלס והמפיק טרי בראון, הוציאה הלהקה בשנת 1974 את אלבומה הראשון, אשר קרוי על שמה. ראש זכתה להצלחה מקומית בלבד, עד שהאלבום אומץ על ידי הWMMS, תחנת רדיו בקליבלנד, אוהיו. דונה הלפר, תקליטנית אשר עבדה בתחנת הרדיו, הכניסה את הרצועה "Working Man" לרשימת ההשמעה בתוכנית שלה. שירי האלבום, הפכו לפתע לפופולריים מאוד אצל מעריצי ההארד רוק, ותהודה זו הביאה גם להוצאה מחודשת של האלבום, על ידי ענקית התקליטים מרקיורי רקורדס.
מיד לאחר ההוצאה המחודשת של האלבום, עזב ראטסי ביולי 1974 את הלהקה, בגלל סיבות שונות, ביניהן מחלת הסוכרת בה חלה, וסלידתו מסיבובי הופעות רחבים. ראש ערכה מבחנים שונים, ולבסוף בחרה במתופף ניל פירט כמחליפו של ראטסי.