google/wiki40b huggingface dataset:
INRI

INRI, או Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum, (בלטינית: "ישו מנצרת, מלך היהודים"),  היא כתובת שהופיעה, על-פי המסורת הנוצרית, בשלוש שפות, בעברית, ביוונית ובלטינית, על-גבי הצלב שעליו צלבו את ישו. הכתובת, או ראשי התיבות בלַטינית  (INRI)  ובשפות אחרות, מופיעים לעיתים בציורים ועל פסלי הקרוסיפיקס.

משפטו וצליבתו של ישו

על פי הברית החדשה, משהוסגר ישו לידי הרומאים, הם עינוהו, שמו בראשו כתר-קוצים ואמרו לו: "שָׁלוֹם לְךָ מֶלֶך הַיְּהוּדִים." במהלך משפטו וטרום צליבתו שאל אותו הנציב פונטיוס פילטוס:
וַיִּשְׁאָלֵהוּ הַהֶגְמוֹן לֵאמֹר הַאַתָּה הוּא מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים וַיֹּאמֶר יֵשׁוּעַ אַתָּה אָמָרְתָּ׃
— מתי, כ"ז, 11).
על פי יוחנן, כאשר נצלב ישו, נרשמה הכתובת "ישו הנוצרי, מלך היהודים" על הצלב בשלוש שפות: עברית, יוונית ולטינית. על פי יוחנן, פילטוס עצמו הוא שרשם את הכתובת.
ופִילָטוֹס כָּתַב עַל לוּחַ וַיָּשֶׂם עַל הַצְּלוּב וְזֶה דְּבַר מִכְתָּבוֹ יֵשׁוּעַ הַנָּצְרִי מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים׃  וִיהוּדִים רַבִּים קָרְאוּ אֶת הַמִכְתָּב הַזֶּה כִּי הַמָּקוֹם אֲשֶׁר נִצְלַב שָׁם יֵשׁוּעַ קָרוֹב אֶל הָעִיר וְהַמִּכְתָּב כָּתוּב עִבְרִית וִיוָנִית וְרוֹמִית׃.
— הבשורה על-פי יוחנן 19, 19-20
בתקופת הרומאים היה נהוג לכתוב את פשעו של הנצלב, בגינו הוצא להורג, על גבי הצלב, למען יראו וייראו. רישום זה נקרא "טיטולוס". היומרה להיות מלכם של היהודים הייתה אשמתו של ישו בעיני הרומאים, ואשמה זו נרשמה על הצלב.
היהודים לא שבעו נחת מהכתובת וביקשו מפילטוס:
אַל־נָא תִכְתֹּב מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים כִּי אִם אֲשֶׁר אָמַר אֲנִי מֶלֶךְ הַיְּהוּדִים׃ 22 וַיַּעַן פִּילָטוֹס וַיֹּאמַר אֵת אֲשֶׁר כָּתַבְתִּי כָּתָבְתִּי
— הבשורה על-פי יוחנן 19, 21-22׃
לסירובו של פילטוס לשנות את הכתובת שני הסברים. האחד, התואם את המסורת הנוצרית, הוא שפילטוס אכן הכיר במלכותו של ישו, והשני, הביקורתי, הוא שהחלטתו של פילאטוס לראות בישו "מלך היהודים", נועדה ליצור את הבסיס המשפטי להעמדת ישו לדין, כשאשמתו - מרידה ברומאים, שהעונש בגינה הוא צליבה.
מחלף רופין

מבנה המחלף

בשנות ה-90 של המאה ה-20 נבנה בצומת בין רחוב שמחה גולן לדרך רופין בחיפה גשר שנועד לחצות את הצומת ללא עצירה ברמזור. בשנת 2010 שולב בגשר מחלף גדול ורב מפלסי שמקשר את מנהרות הכרמל, ששני קטעיו מסתיימים בוואדי שלמרגלות הגשר הוותיק. בניית המחלף ארכה כשנתיים וחצי ועלות הקמתו מאות מיליוני שקלים.
מחלף רופין הוא המחלף בעל מספר המפלסים הגדול בישראל. המפלס התחתון הוא הגשר שעל הוואדי שממנו יוצא הכביש מן המנהרות בשני צידי הגשר, מעליו בהפרשי גובה שונים נמצאות הרמפות המיועדות ליציאה והשתלבות בכביש המנהרה הראשית, ומעליהן נמצא הגשר הוותיק שעל דרך רופין. 
בשנת 2013 נפתח לתנועה כביש נוסף, דרך נחל גיבורים, בתוואי הוואדי. הכביש, שמסתיים תחת גשר רושמיה, מהווה את אחד המפלסים במחלף ומקשר בין שכונת נווה שאנן והמחלף לבין העיר התחתית.
סטאנקו טודורוב

ראשית הקריירה

ב-1943 הצטרף טודורוב למפלגה הקומוניסטית. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לגיבוי מהצבא האדום אשר כבש את סופיה. הגנרל קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה והותרה פעילותה של המפלגה הקומוניסטית. טודורוב היה חבר מנגנון המפלגה והתקדם בהדרגה בשורותיה. ב-1961 נבחר לפוליטביורו ובהמשך כיהן במספר תפקידי שר.

כהונת ראש הממשלה

ב-1971 פרש טודור ז'יבקוב מראשות הממשלה ומינה עצמו לתפקיד יושב ראש מועצת המדינה. התפקיד החדש שיצר לעצמו ז'יבקוב, אפשר לו להמשיך ולשלוט באופן אבסולוטי בבולגריה. טודורוב נחשב לנאמנו של ז'יבקוב והוא מינה אותו לראש הממשלה, תפקיד שהיה בעת ההיא השלישי בחשיבותו במדינה, לאחר יושב ראש מועצת המדינה והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.

כהונת יושב ראש הפרלמנט ואחריתו

ב-1981 פרש טודורוב מתפקידו ומונה ליושב ראש הפרלמנט הבולגרי. גרישה פיליפוב מונה במקומו לתפקיד ראש הממשלה. בנובמבר 1989 היה טודורוב שותף לפוטש שביצעה הנהגת המפלגה הקומוניסטית לטודור ז'יבקוב, במסגרתו הודח ז'יבקוב מתפקידיו ואולץ לפרוש מהמפלגה. טודורוב נותר בתפקיד יושב ראש הפרלמנט עד לבחירות הכלליות שנערכו בבולגריה ביוני 1990, עם קריסת השלטון הקומוניסטי. בין ה-6 ביולי ועד ה-17 ביולי 1990 כיהן כנשיאה הזמני של בולגריה. אף על פי שזכה בבחירות במושב בפרלמנט הבולגרי הוא נאלץ לפרוש מתפקידו בשלהי 1990 בשל בריאות לקויה. טודורוב הלך לעולמו ב-1996 והוא בן 76 שנים.
דת' מטאל סקנדינבי

דת' מטאל סקנדינבי (Scandinavian Death Metal) או דת' מטאל שוודי (Swedish Death Metal), מכונה לעיתים גם "גוטנבורג מטאל" הוא תת-ז'אנר של הדת' מטאל שנוצר לראשונה על ידי להקות ממוצא סקנדינבי, בעיקר משוודיה ומפינלנד. הוא נודע גם בשם "דת' מטאל מלודי" (melodic death metal) או בקיצור, "מלודת'" (melodeath).

מאפיינים אמנותיים

להקות מהז'אנר מנגנות דת' מטאל עם יותר ריפים וסולואים מלודיים, קטעי נגינה אקוסטיים ומדי פעם שירה "נקייה" השונה מהגראולינג של להקות הדת' המסורתיות. מבני השירים הם לרוב פרוגרסיביים יותר.

בין דת' מלודי לבלאק

מקור הז'אנר הוא אותו אזור גאוגרפי שבו נוצר הבלאק מטאל, והדבר ניכר בקרבה המוזיקלית שבין שני הסגנונות: שניהם משלבים שירה גסה של גראולינג וצרחות עם מוזיקה מלודית יחסית. אף על פי כן, מבחינת הליריקה, בניגוד לבלאק, השירים כמעט שאינם עוסקים בשטניזם או בנפילתה של הנצרות אלא בנושאים פואטיים יותר. מבחינת המוזיקה עצמה, בעוד הבלק מטאל התרחק מאוד מהמטאל הקלאסי, רוב להקות הדת', ובכלל זה גם להקות הדת המלודי, שומרות, ולו במעט, על צליל המטאל הקלאסי.

היסטוריה

רוב הלהקות הראשונות שניגנו בסגנון נוסדו בשנות ה-90 המוקדמות בגטבורג ובסטוקהולם שבשוודיה, בנוסף למספר הרכבים מפינלנד ומנורווגיה. להקות אלה, שהושפעו מחלוצת הבלאק מטאל השוודית באת'ורי וכן מלהקות הת'ראש מטאל של שנות ה-80, היו פופולריות יותר מלהקות הבלאק מטאל הנורווגיות שקמו במקביל באותה התקופה. הלהקות הראשונות בתחום היו קרנג' וניהיליסט, אנטומבד, דיסממבר ואנלישד, שקדמו ללהקות הידועות יותר כAt The Gates, Dark Tranquillity וIn Flames. הסולנים של שתי הלהקות האחרונות נהגו להתחלף ביניהם רבות בתחילת הקריירות שלהם. עבודת הגיטרה הייתה מהירה יותר מזו של הדת' מטאל המסורתי, וכללה אלמנטים מן הגריינדקור שאליהם הצטרפו מאוחר יותר אלמנטים משטחי המטאל המתקדם והגל החדש של הרוק הכבד הבריטי.
דוקטרינת הלשטיין

דוקטרינת הלשטיין (בגרמנית: Hallstein-Doktrin) הייתה עיקרון מרכזי במדיניות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית) בין השנים 1955 – 1967. הדוקטרינה פותחה על ידי הקאנצלר הראשון של גרמניה המערבית, קונרד אדנאואר, והיא נקראת על שם מזכירו האישי ולטר הלשטיין. היא הוכרזה על ידי אדנאואר לפני הממשלה הפדרלית ב-22 בספטמבר 1955: "נראה בכינון יחסים דיפלומטיים עם 'הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית'-כביכול כמעשה שאינו ידידותי." ב-8 בדצמבר הבהיר המנהל הכללי של משרד החוץ לכינוס השגרירים כי הסנקציות על כך יגיעו לניתוק יחסים.
על פי דוקטרינת הלשטיין, הרפובליקה הפדרלית סירבה לכונן קשרים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו ברפובליקה הדמוקרטית של גרמניה (גרמניה המזרחית). באמצעות גישה זאת, קיוותה המערבית לבודד את המזרחית, כחלק ממדיניות אי-ההכרה בלגיטימיות של קיומה ומתוך תקווה למוטטה. כפועל יוצא ממדיניות הלשטיין לא היו לגרמניה המערבית קשרים דיפלומטיים עם מרבית מדינות הגוש המזרחי, כולל מזרח אירופה, עד לסוף שנות ה-60. היא לא נאכפה על ברית המועצות, שמעמדה כמעצמת-על נשארה חשובה מדי. בשני מקרים הביא יישומה לניתוק קשרים דיפלומטיים: ב-1957 עם יוגוסלביה, כשזו הכירה ברפובליקה הפדרלית, ושוב ב-1963 עם קובה.
הדוקטרינה נשמרה בקפדנות עד לשנת 1967. עם היבחרו של וילי ברנדט לשר החוץ הגרמני במסגרת הקואליציה הגדולה בין הנוצרים דמוקרטים ל סוציאל-דמוקרטים, היא החלה להישחק. ברנדט החל בפיתוח מדיניות האוסטפוליטיק, שכיוונה להפשרה ופיוס ביחסי גרמניה המערבית ומזרח אירופה. ב-1967 כוננו קשרים דיפלומטיים עם רומניה וב-1968 הם חודשו עם יוגוסלביה, למרות הכרתן של שתי מדינות אלו ברפובליקה הדמוקרטית. באפריל 1971 לא נאכף ניתוק יחסים על צ'ילה כשממשלת סלבדור איינדה כוננה קשרים עם גרמניה המזרחית. הדוקטרינה נגנזה סופית בדצמבר 1972, כששתי הגרמניות חתמו על הסכם הכרה הדדית.
גמילה

גמילה הוא מונח המתייחס בעיקר לתהליך השתחררות מתלות בנטילת סמים או תרופות מסוימות; אולם, באופן כללי, מונח זה מתייחס לתהליך השתחררות שכזה מכל סוג שהוא של התמכרות.
תהליך הגמילה נעשה באמצעות הפסקה מוחלטת של נטילת החומר הממכר או ירידה הדרגתית בשימושו עד למצב בו הגוף אינו תלוי בו יותר.

תסמיני גמילה

לאחר שהגוף פיתח מנגנוני פיצוי היוצרים מצב של סבילות עבור חומר מסוים, היעדרו של החומר מפסיק את השפעתו בעוד שמנגנוני הפיצוי ממשיכים לפעול לבדם.
בגלל שבמצב זה מנגנוני ההומיאוסטזיס פועלים ללא התנגדות ומורגשים ביתר שאת, הפסקה מוחלטת של נטילת החומרים הממכרים עלולה לגרור אחריה תסמינים של היפוך השפעה. 
תסמיני הגמילה עשויים להיות גופניים או נפשיים ובדרך כלל גופניים ונפשיים גם יחד. משך זמן הגמילה יכול להימשך בין מספר ימים ועד מעבר לשנה ותלוי בסוג הסם ובמנגנוני הפעילות שלו.

תסמונת נסיגה

תסמונת נסיגה היא שם כללי לאוסף תסמינים המתלווים להפסקת הצריכה או הפחתת המינון של סמים פסיכואקטיביים או תרופות מסוגים שונים, לאחר תקופה שבה נצרכו באופן סדיר. תסמונת נסיגה מופיעה לאחר שהגוף פיתח סבילות לאותו חומר ונוצרה תלות גופנית.
בריאן אוביידו

ראשית הקריירה

אוביידו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של דפורטיבו סאפריסה ואף שיחק שבעה משחקים בקבוצה הבוגרת.
בינואר 2010 חתם לשלוש בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית. ב-5 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק האליפות של קופנהגן בו ניצחה 0-4 את קוגה. באוגוסט 2010 הושאל לנורסאלנד עד לסיום העונה, על מנת לצבור דקות משחק. אוביידו היה שותף לזכייה הראשונה של הקבוצה אי פעם בגביע הדני. בעונת 2011/2012 חזר לקופנהגן.

אברטון

את עונת 2012/2013 התחיל בקופנהגן, וב-31 באוגוסט 2012 אוביידו חתם באברטון. ב-22 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד סוונסי סיטי. ב-20 בנובמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד סטוק סיטי. ארבעה ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הניצחון עבור אברטון בניצחון 0-1 נגד מנצ'סטר יונייטד, שהיה גם הניצחון הראשון של אברטון באולד טראפורד אחרי 21 שנים.
ב-25 בינואר 2014 שבר את כף רגלו השמאלית במשחק נגד סטיוונאג' במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA. פציעה זו השביתה את אוביידו לשמונה חודשים מהמגרשים, ולכן החמיץ את מונדיאל 2014. ב-23 בספטמבר 2014 חזר למגרשים בהפסד 3-0 נגד סוונסי סיטי במסגרת הסיבוב השני של גביע הליגה האנגלי.

סנדרלנד

ב-30 בינואר 2017 חתם לשלוש וחצי שנים בסנדרלנד ביחד עם חברו לקבוצה דארן גיבסון. ב-4 בפברואר 2017 אוביידו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד קריסטל פאלאס.

קריירה בינלאומית

אוביידו שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של קוסטה ריקה. ב-26 בינואר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד ארגנטינה.
אוביידו נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2011, קופה אמריקה 2016, גביע הזהב 2017 ומונדיאל 2018.
אנדריי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה

ביוגרפיה

אנדריי נולד ב-24 בינואר 1897 בארמון החורף, סנקט פטרבורג, לאלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק. למרות שהוא היה נכדו של אלכסנדר השלישי הוא לא קיבל את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", מכיוון שבקו הגברי הוא היה רק נינו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. אולם, למרות שלא קיבל את התואר "הנסיך הגדול", נורו בעת לידתו 21 מטחי הצדעה, על פי בקשת סבתו הקיסרית.
בצעירותו לפני מלחמת העולם הראשונה, נסע הנסיך אנדריי לאירופה עם הוריו. ובעת ביקורו בביאריץ, הצטרף אל דודו של אביו אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת במלון פאלאס. הנסיך אנדריי הצטרף לצי הרוסי הקיסרי ושירת תחת אביו אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. מאוחר יותר הוא נעשה סגן ברגימנט משמר הפרשים, שקולונל הכבוד שלו היה דודו, ניקולאי השני, קיסר רוסיה. זמן קצר לפני המהפכה הרוסית הוא ליווה את הקיסרית אלכסנדרה ואת ארבע בנותיה בביקורם האחרון בכנסיות נובגורוד. הייתה זו הפעם האחרונה שראה אותם.
לאחר המהפכה הרוסית נעצרו הוריו, אחיו וסבתו על ידי הבולשביקים והושמו במעצר ליד סבסטופול. בתקופה הסוערת הזאת התחיל אנדריי במערכת יחסים עם אליזבטה רופו-סאסו, גרושה צעירה, בתם של פבריציו רופו, דוכס סאסו-רופו והנסיכה נטליה אלכסנדרובנה מסצ'רסקאיה, אשר הייתה נשואה קודם לכן לגנרל מיור אלכסנדר אלכסנדרוביץ פרידריצ'י. ב-12 ביוני 1918 התחתנו השניים בקפלה המשפחתית באיי-טודור בנוכחות משפחתו, כולל סבתו הקיסרית האלמנה. אנדריי היה באותה העת רק בן עשרים, וסבתו חשבה שהוא צעיר מדי לנישואין, אבל הוריו, הנסיכים הגדולים קסניה ואלכסנדר, נתנו את הסכמתם.
במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזב דמיטרי את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
בתחילה התגורר אנדריי בצרפת באחוזת דודתו אנסטסיה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ובה נולדו שני ילדיו הגדולים, ולאחר מכן הם עברו להתגורר בלונדון על יד אמו הנסיכה קסניה, שם נולד בנו הצעיר. בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע ביתו במהלך הבליץ, ואשתו שסבלה מסרטן נפצעה קשה ומתה כעבור זמן קצר מפצעיה. שנתיים לאחר מכן, בעת שהותו בבלמורל, פגש אנדריי את נדין מקדוגל, אשר הייתה בתם הבכורה של לוטננט קולונל הרברט מקדוגל ואשתו הפינית סילביה בורגסטרום. הם התארסו ב-18 ביוני 1942, וב-21 בספטמבר 1942 הם נישאו בכנסיית נורטון, קנט. השניים התגוררו בבית פרובנדר בפברשאם, שהיה אחוזת הציד של אדוארד, הנסיך השחור, ונולדה להם בת אחת.
אנדריי אהב מאוד בישול, גינון וציור, ואף הייתה לו תערוכה בפריז של יצירותיו לפני מלחמת העולם השנייה. כמו כן הוא עסק רבות בפעילויות צדקה, והוא אף היה המגן של מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים. ב-8 במאי 1987 מת אנדריי בביתו, ובשנת 2000 מתה אשתו.
ריי יורי

ביוגרפיה

יורי נולד בלאפייט, אינדיאנה ובהיותו ילד צעיר לקה במחלת הפוליו שאילצה אותו להשתמש בכסא גלגלים, והיה חשש סביר שיהיה משותק לכל חייו. בסופו של דבר הוא הצליח להתגבר על מחלתו תוך כדי חיזוק שרירי רגליו. הוא בוגר תואר שני בהנדסת מכונות מאוניברסיטת פרדו (1897-1890), שם היה חבר באחוות סיגמא נו. בסיום לימודיו, עבר להתגורר בניו יורק, עבד כמהנדס הידראולי והצטרף למועדון האתלטיקה של ניו יורק.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה יורי ב-3 מדליות זהב, בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.21 מטר, לפני אירווינג בקסטר בן ארצו (3.135 מטר) ואמיל טורשבוף מצרפת (3.03 מטר), בקפיצה לגובה מהמקום בשיא עולם חדש של 1.655 מטר, לפני בקסטר (1.525 מטר) ולואיס שלדון בן ארצו (1.50 מטר) ובקפיצה משולשת מהמקום בתוצאה של 10.58 מטר, לפני בקסטר (9.95 מטר) ורוברט גארט בן ארצו (9.50 מטר).
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) הגן יורי על תאריו וזכה ב-3 מדליות זהב, זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בשיא עולם חדש של 3.47 מטר, לפני צ'ארלס קינג (3.27 מטר) וג'ון בילר (3.25 מטר), בקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.60 מטר, לפני ג'וזף סטדלר (1.44 מטר) ולוסון רוברטסון (1.44 מטר) ובקפיצה משולשת מהמקום בתוצאה של 10.54 מטר, לפני קינג (10.16 מטר) וסטדלר (9.60 מטר) כולם מארצות הברית.
באולימפיאדת אתונה (1906) הגן יורי על תאריו פעם שלישית ברציפות וזכה בשתי מדליות זהב, זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.30 מטר, לפני מרטין שרידן (3.095 מטר) ורוברטסון (3.05 מטר) שניהם מארצות הברית ובקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.56 מטר, לפני שרידן, רוברטסון ולאון דופו מבלגיה (1.40 מטר).
באולימפיאדת לונדון (1908) הגן יורי על תאריו פעם רביעית ברציפות וזכה בשתי מדליות זהב, זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.33 מטר, לפני קונסטנטינוס ציקליטירס מיוון (3.235 מטר) ושרידן (3.23 מטר) ובקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.57 מטר, לפני ציקליטירס ובילר (1.55 מטר).
בהיותו בן 40 ניסה יורי להצטרף לנבחרת האמריקאית לאולימפיאדת סטוקהולם (1912) אך לא הצליח במשימה.
בשנת 1937 נפטר יורי בלונג איילנד, ניו יורק.
הר מאלן (קולומביה הבריטית)

הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו לפסגת ההר היו חברי מועדון טיפוס ההרים של קולומביה הבריטית (BCMC - British Columbia Mountaineering Club) בשנת 1980.
קרב משור

צבא המורדים

צבא המורדים היווה תערובת של שלל עממים שונים, ביניהם לובים, איברים, גאלים, נומידיים, וכו' מה שהקשה לפקד עליהם וגרם לא פעם לחיכוכים בינם לבין מפקדיהם. 
הלובים לחמו במבנה הדוק, הם השתמשו בעיקר בחניתות קצרות ומגנים עגולים. מיגונם כלל קסדות ושריון חזה עשוי פשתן. האיברים לחמו במבנה אחיד, הם לבשו טוניקות סגולות, וחבשו קסדות עור. הם השתמשו בעיקר בכידוני הטלה ובחרבות פלקטה. הגאלים לחמו ברובם ללא שריון, וחלקם אף לחמו בעירום. הם השתמשו בחרבות ארוכות שנועדו בעיקר לשיסוף, ולרבות מהן אף היה קצה מעוגל.

אסטרטגיה

האסטרטגיה של המורדים הייתה פשוטה, לאתר את צבאו של חמילקרת לנצל את היתרון המספרי ולהשמיד אותו. חמילקרת לעומת זאת קיווה להחליש את המצור על קרתגו, ובו זמנית לגרור את המורדים למארבים ולבצע גיחות וכך לשחוק את צבאם בהדרגה. יתרונו של חמילקרת בפרשים ובפילים היו גלוי לעיני ספנדיוס, שזכר את קרב מקאר בו חמילקרת עשה שימוש יוצא דופן בפיליו. על כן החליט ספנדיוס להשתדל לגרור את חמילקרת לקרב במעברים צרים. שם הפילים יתקשו לנוע והפרשים יאבדו את יתרונם.

מהלך הקרב

המקור היחיד הנמצא בידינו המתאר את הקרב הוא פוליביוס, המתאר את הקרב בצורה לקויה למדי. אולם ממנה משתמע התיאור הבא.
המורדים ספגו אבדות כבדות בשל לוחמת הגרילה האכזרית שניהל חמילקרת. על כן כדי למנוע זאת החליט ספנדיוס להכניס את חייליו למעבר צר שפוליביוס מכנה "משור" על שום צורתו המשוננת. המקום לא זוהה בוודאות כיום. חמילקרת הקיף אותם בחפירות ובסוללות וחנה בעמדה נוחה. המורדים סבלו ממחסור כבד וציפו לעזרה מתוניס. אולם העזרה לא הגיעה, ועד אז לא נותר למורדים מזון. על כן בלית ברירה החליט ספנדיוס לבקש שלום מחמילקרת. זה האחרון הסכים בתנאי שיוסגרו לו ספנדיוס, אוטאריטוס, וזארזאס. וכן שבעה מנהיגים נוספים. החיילים יוכלו לעזוב לאחר שיוותרו על נשקם. 
ספנדיוס נאלץ להסכים לתנאים, אולם החיילים שלא ידעו על החוזה, סברו שרומו. ועל כן מיהרו לאחוז בנשק. חמילקרת פעל בזריזות, והקיף אותם בפיליו ובפרשיו. הקרב היה קצר ובסופו נהרגו 40,000 מורדים, מתוך ה-50,000 שהיו. בין ההרוגים היו גם אוטאריטוס, וזארזאס. ספנדיוס נפל בשבי.

תוצאות הקרב

הקרב החזיר לקרתגים את ביטחונם העצמי האבוד. ונראה היה שהמלחמה עומדת להסתיים. אולם חניבעל אחד מקציניו של חמילקרת נהג בפזיזות ואפשר למאתוס להביס אותו בקרב תוניס. אולם מאוחר יותר חמילקרת הצליח להביס גם את מאתוס ולסיים את המלחמה.
עלילת הדם בטרנטו

עלילת הדם בטרנטו הייתה עלילת דם שאירעה בשנת 1475 בעיר טְרֶנְטוֹ (Trento) שבצפון איטליה, על רקע רציחתו של ילד נוצרי בן שנתיים בשם סימונינו (סימון). ב-23 במרץ 1475 נעלם סימון מבית הוריו. ב-26 במרץ 1475, ערב יום שישי הטוב, התגלתה גופתו של סימון, פעוט כבן שנתיים וחצי, בסמוך לביתו (ולפי גרסאות אחרות, במרתפו או בבארו) של יהודי תושב העיר, מלווה בריבית בשם שמואל. באותה עת הייתה טרנטו בישופות ובראשה יוהנס הינדרבך (Johannes Hinderbach), תחת השפעת האימפריה הרומית הקדושה, בשליטת פרידריך השלישי. 
מיד לאחר שהתגלתה הגופה הכריז הבישוף כי קהילת טרנטו היהודית כולה, כולל מספר מומרים לדת הנוצרית, אשמים ברצח הילד. יהודי העיר כולם נעצרו, עונו וחלקם הוצאו להורג במוקד או בעריפת ראשם. פרוטוקול מלא של משפטם תועד בלטינית ונחתם על ידי נוטריון. עותקים מן הפרוטוקול תורגמו לשפות שונות והופצו ברחבי אירופה.
הבישוף הינדרבך פנה לאפיפיור סיקסטוס הרביעי בבקשה להעלאתו של סימון לדרגת קדוש בכנסייה. הינדרבך הציב מצבת שיש לזכרו של הילד בכנסייה בעיר טרנטו, אשר הפכה למוקד עלייה לרגל במשך מאות שנים. הינדרבך אף עודד אנשי ספרות מקומיים לכתוב שירה, סיפורים וחיבורים אחרים לכבודו של סימון ונגד היהודים והבאים עימם במגע. כתבים אלה היו בין הראשונים שנדפסו בעיר טרנטו. כמאה שנים לאחר המקרה הועלה סימון לדרגת קדוש על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר וזכרו צוין, ב-24 במרץ מדי שנה, עד לביטול קדושתו.
סימני שאלה ראשונים בעולם הנוצרי באשר לגרסה המקובלת של עלילת הדם, הועלו כבר על ידי בישוף ונטימיליה (Ventimiglia), בטיסטה דה ג'וּדיצי (Battista de' Giudici;‏ 1428–1484), אשר נשלח לטרנטו על ידי האפיפיור בעיצומה של העלילה, בשנת 1475. דה ג'וּדיצי היה משוכנע כי יהודי טרנטו אינם קשורים לרצח הילד, ואף כתב שני חיבורים להגנתם, ללא הועיל. במאה ה-20 חזרו מספר חוקרי נצרות וקבעו כי קיימים סימני שאלה יסודיים באשר לקדושתו של סימון ולנסיבות מותו, ובשנת 1965 הכריז האפיפיור פאולוס השישי על הסרת התואר קדוש מסימון.

עלילת הדם בטרנטו ליבתה אף פעולות נגד היהודים בערים אחרות באיטליה, בהן ונציה, מילאנו ופדובה.
בשנת 2007 פרסם החוקר הישראלי פרופ' אריאל טואף את ספרו "פסח של דם", בו טוען שלא ניתן לפסול את האפשרות שההאשמות נגד כמה מהיהודים היו מבוססות.
הטענות, שהתפרשו כעלילת דם חדשה, עוררו זעם רב בקהילה היהודית ברחבי העולם. בתגובה הודיע טואף על הפסקת הפצת הספר עד לבדיקה מחודשת. לדבריו, התכוון רק להצביע על סגנון דיבור שהיה רווח באותה עת, ושהיה עשוי לעורר את החשדות על היהודים ולהביא לעלילות מסוג זה.
לאחר פרסום הספר יצא טואף לאיטליה. באיטליה הוציא טואף לאור בתחילת 2008 מהדורה מחודשת של הספר ובה חזר בו מטענותיו וקבע שאין יסוד לטענה שיהודים הרגו נוצרים לצורך שימוש בדמם.
מרקו תומאס

קריירה

את דרכו בכדורסל החל תומאס בקבוצות הילדים והנוער של מועדון הכדורסל זאגרב ובתחילת עונת 2001/2002 עלה לקבוצה הבוגרת. בשתי עונותיו הראשונות בבוגרים לא בלט והיה שחקן משני אשר לא קיבל דקות משחק רבות. רק בעונת 2003/2004, השלישית שלו בקבוצה, פרץ לראשונה לתודעה בקרואטיה כאשר הוביל את הקבוצה לחצי גמר של אליפות הליגה הקרואטית ולחצי גמר הגביע הקרואטי. הוא סיים את העונה עם 17.5 נקודות ו-4.2 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
בעונת 2004/2005 השתפר אף יותר ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה הקרואטית לאחר שקבע 20.3 נקודות, 4.4 כדורים חוזרים ו-2.6 אסיסטים בממוצע במהלך העונה. עם זאת, ציבונה הודחה מהליגה האדריאטית כבר בשלב רבע הגמר ואיבדה גם את האליפות, לאחר הפסד בסדרת הגמר לק.ק. זאדאר.
לקראת עונת 2005/2006 נקנה תומאס על ידי ריאל מדריד. בשתי עונותיו בריאל לא הרשים והציג יכולת קליעה חלשה של 5.6 נקודות בממוצע ב-99 משחקים בכל המסגרות. למרות שבעונת 2006/2007 זכתה הקבוצה בגביע יול"ב ובאליפות הליגה הספרדית, תומאס נשאר שחקן משני ברוטציה של ריאל ולכן החליטו ראשי המועדון להשאילו לעונת התחשלות בפואנלברדה, בה היה תומאס לשחקן מוביל והזכיר את יכולתו בציבונה כאשר קבע ממוצעים של 13.2 נקודות, 3.4 כדורים חוזרים ו-1.9 אסיסטים למשחק. לאחר עונה זו חזר לריאל, אך שוב מיעט ולשחק ובקיץ 2009 החליט לעבור לציבונה זאגרב, בה חתם במהלך פגרת הקיץ.
כבר בתחילת דרכו בציבונה הציג יכולת מצוינת, בעיקר ביורוליג, שם סיים את העונה הסדירה עם ממוצעים של 14.3 נקודות, 2.6 כדורים חוזרים ו-1.8 אסיסטים למשחק. בשלב הטופ-16 השתפר אף יותר ועלה ל-20 נקודות, 3.8 כדורים חוזרים ו-2.2 אסיסטים בממוצע, אך ציבונה הודחה מהטורניר לאחר שסיימה במקום האחרון בבית עם מאזן 1–5.
בעונת 2010/2011 עבר לשחק בפנרבחצ'ה אולקר הטורקית. באוגוסט 2012 חתם בצדביטה זאגרב. ביולי 2015 חזר לטורקיה לטד קולז'לילר, ולאחר שנה חזר לצדביטה. באוקטובר 2017 חזר לציבונה זאגרב.
תומאס היה שותף לכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה ואף זכה עם נבחרת הנוער באליפות אירופה לשנת 2003. החל משנת 2004 הוא משחק בנבחרת קרואטיה הבוגרת, עימה השתתף בשלוש אליפויות אירופה ב-2005, 2007 ו-2009 ובאולימפיאדת בייג'ינג 2008.
ולדימיר הורוביץ

ביוגרפיה

הורוביץ נולד בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה) למשפחה יהודית אמידה ומתבוללת, והתגלה כילד פלא שיודע לנגן בעל פה יצירות שלמות של רחמנינוב. את השכלתו המוזיקלית הבסיסית רכש בעזרת אמו הפסנתרנית, והמשיך ללמוד בקונסרבטוריון של קייב. פרסומו הראשון היה כשניגן את הקונצרט הראשון שלו ב-1922 בחארקוב, ומאז החל להיות פסנתרן מבוקש באוקראינה וברוסיה, ובמשך שנתיים ניגן ב-70 קונצרטים הכוללים יצירות בסגנונות שונים.
בעקבות המהפכה הבולשביקית איבדה משפחתו את רכושה, והמצב הכלכלי הקשה במדינה דחק אותו ב-1924 להגר מהמדינה. במשך שנים אחדות ערך מסע הופעות בגרמניה, צרפת, הולנד ואנגליה. מבקרי המוזיקה התפעלו מהמיומנויות הטכניות שלו והרגישות המוזיקלית. "מצטיין באינטרפרטציות לבאך וליסט אך יכול לנגן בצורה מושלמת גם את רוול ודביסי" כתבו, והישוו את נגינתו לענקי הפסנתרנים של התקופה.
ב-1928 נסע הורוביץ לארצות הברית, שם הוזמן על ידי הנשיא הובר לנגן בבית הלבן. ב-1932 בחר בו המנצח טוסקניני לנגן בניצוחו את הקונצ'רטו "הקיסר" של בטהובן, ובמהלך החזרות התפתח רומן בין הורוביץ לוונדה טוסקניני, בתו של המנצח. השניים נישאו ואף נולדה להם בת. נטייתו ההומוסקסואלית של הורוביץ, ופרשיות רומנטיות סוערות שהיה מעורב בהן, לא הפרידו ביניהם, והם המשיכו להתגורר תחת קורת גג אחת במשך מרבית שנות חייהם.
הורוביץ פיתח תכונות של אמן קפריזי והתפרסם בדרישות המוזרות שהגיש לתזמורות אשר ביקשו אותו לנגן עמן. הוא גם דרש סכומי כסף גבוהים ביותר עבור הופעותיו, אהב את מנעמי החיים וצבר רכוש רב. בהופעות עצמן בלטה במיוחד הדרך בה ניגן – גו זקוף ללא תנועה, ופנים חתומות מהבעה, רק אצבעותיו מטיילות על קלידי הפסנתר בעוצמה הנכונה ליצירה.
כישרונו של הורוביץ נמתח על פני טווח רחב של סגנונות מוזיקליים, אך היטיב לבצע במיוחד רפרטואר רומנטי – שופן, צ'ייקובסקי, שומאן. הביצועים שלו ליצירות רחמנינוב היו מושלמות עד כדי כך שרחמנינוב עצמו אמר עליו כי אין טוב מהורוביץ לנגן את יצירותיו.
פעמים אחדות פרש מהופעות אך שב להופיע. בין פרישה להופעה סבל מבעיות נפשיות, אושפז בבתי חולים ואף טופל בנזעי חשמל. ב-9 במאי 1965, הופיע ברסיטל מפורסם בקרנגי הול בניו יורק בקאמבק הגדול ביותר שלו, אחרי 12 שנות פרישה שבהן שהה בשווייץ. מאז הספיק לנדוד במסע הופעות בעולם, שכלל בין היתר הופעה בלתי נשכחת ברוסיה, לאחר שעזב אותה 60 שנה קודם לכן.
בשנות ה-70 הוחתם על חוזי הקלטה עם החברות הגדולות בעולם. תקליטי RCA, דויטשה גרמופון, וסוני התחרו על ביצועיו של הורוביץ, וכל אחת מהן שילמה לו בתורה מחירים אסטרונומיים עבור הקלטות שנמכרות עד היום.
לאורך השנים זכה בפרסי גראמי רבים, ב-1982 זכה בפרס וולף לאמנות, ב-1986 זכה במדליית החירות הנשיאותית וב-1990 בפרס גראמי על מפעל חיים.
הורוביץ נפטר בניו יורק בנובמבר 1989, במהלך חזרות להקלטה. נקבר בבית הקברות הגדול במילאנו.
איגוד האופניים בישראל

מבנה האיגוד

יושב ראש האיגוד וחברי ההנהלה נבחרים בבחירות במהלך האספה הכללית של נציגי הקבוצות החברות באיגוד, לפי מפתח של הישגי הקבוצות. לצד ההנהלה וחטיבות הכביש והשטח פועלות ועדות מקצועיות שונות המסייעות בקביעת נהלים,
חוקים ונורמות לתחרויות ולפעילויות השונות שהאיגוד יוזם, מפיק ושותף. מנכ"ל האיגוד אחראי להוציא לפועל את החלטות ההנהלה.
בשנות ה-80 כיהן כיו"ר האיגוד עו"ד ידין מכנס. 
החל ממאי 2019 יו"ר האיגוד הוא ד"ר אייל קישון.