google/wiki40b huggingface dataset:
מיכל בירן (חברת הכנסת)

ביוגרפיה

בירן נולדה וגדלה בהוד השרון למאיר בירן (ברנשטיין), יליד הארץ ממוצא פולני, ולוורדה לבית קוריצקי, ילידת ברית המועצות. בירן היא בעלת תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ואת התזה שלה כתבה על מדיניות פנסיונית מרחיבה בעידן נאו-ליברלי. טרם בחירתה לכנסת הייתה דוקטורנטית בנושא מדיניות פנסיונית באוניברסיטת תל אביב.
בירן פעלה כ-17 שנים בתנועת הנוער העובד והלומד, כמדריכה וכרכזת פעילות התנועה בנגב.
בין השנים 2007–2010 הייתה העוזרת הפרלמנטרית של ח"כ שלי יחימוביץ'. בתקופה זו הובילה בהצלחה את מאבק העוזרים הפרלמנטריים נגד תופעת פיצול משרות העוזרים והפגיעה בזכויותיהם. בפריימריז לראשות העבודה בשנת 2011, הייתה בירן ראש מטה המתנדבים של שלי יחימוביץ'.
ביוני 2010 זכתה בהתמודדות לראשות המשמרת הצעירה של מפלגת הצעירה אל מול התנגדות ממסד המפלגה ואל מול התנגדותו של יושב ראש המפלגה, אהוד ברק. היא שימשה כיו"רית המשמרת הצעירה בשנים 2010–2014, כאשר גם כיום, גוף הצעירים נחשב למוקד הכוח הפוליטי העיקרי שלה בתוך המפלגה.
במהלך שנותיה כיושבת ראש המשמרת הצעירה הקימה תאי סטודנטים בכל רחבי הארץ (מתל חי ועד באר שבע), הובילה מאבקים נגד הפרטת רכבת ישראל, נגד ייצוא הגז הטבעי, העסקת מורי קבלן וסגירת ערוץ 10, נגד סגירת מפעל פרי גליל ופיטורי עשרות עובדים בהובלת תא אופק תל-חי ועוד.
בפריימריז לראשות מפלגת העבודה, בשנת 2011, עמדה בירן בראש מטה המתנדבים של שלי יחימוביץ' אשר נבחרה לעמוד בראש המפלגה.
לאור המאבקים הרבים נגד יושב ראש מפלגת העבודה, אהוד ברק, זכתה בירן לכינוי "האיום הבירני" בקרב מתנגדיה. כינוי אותו אימצה לחיקה ואף השתמשה בו מספר פעמים במהלך מערכות בחירות בהן השתתפה.
בירן התמודדה בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ונבחרה במקום המשוריין לנשים, המקום ה-14 עם 8,822 קולות. לאחר עזיבתו של עמיר פרץ את המפלגה דורגה במקום ה-13 ברשימה ונבחרה לכנסת ה-19.
בינואר 2017 התמודדה בירן מול חמישה מועמדים נוספים לתפקיד מזכ"לית המפלגה. היא נכשלה בניסיונה לעלות לסיבוב השני, שאליו הגיעו יאיר (יאיא) פינק, יו"ר המטה לשעבר של שלי יחימוביץ' וערן חרמוני, מקורבם של יצחק הרצוג ועמיר פרץ שזכה לבסוף בתפקיד.
מתגוררת בירושלים.

חברת הכנסת

לאחר שנבחרה לכנסת התשע עשרה החלה לכהן כחברה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת וכן בתור ממלאת מקום בוועדת הכספים של הכנסת. כמו כן הקימה את השדולה למען העסקה ישירה, השדולה לפנסיה הוגנת, שדולת ים המלח וכן את השדולה לקידום תנועות הנוער והחינוך הבלתי-פורמלי בישראל.
בירן נחשבת לידידת הקהילה הגאה ואף נאמה במצעד הגאווה בבאר-שבע ב-27 ביוני 2013. כמו כן, בירן פועלת לקידום חקיקה פמיניסטית, וכן השתתפה בקמפיינים אינטרנטיים להגברת המודעות בנושא.
עם סיום מושב החורף של הכנסת בשנת 2013, דורגה בירן במקום השמיני מבין 120 חברי הכנסת במדד החברתי של המשמר החברתי.
לאחר הבחירות המקדימות לכנסת העשרים של מפלגת העבודה, הוצבה בירן במקום ה-19 של רשימת המחנה הציוני, ונבחרה מטעמה לכנסת העשרים.
בינואר 2018 הטילה ועדת האתיקה של הכנסת על בירן עונש של הרחקה לשבוע מישיבות המליאה והוועדות, לאחר שקראה לחה"כ אורן חזן "סרסור".
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-13 ברשימת העבודה ולא נכנסה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הוצבה במקום ה-12 ברשימת העבודה-גשר.

חיים אישיים

מיכל בירן רווקה. מתגוררת משנת 2015 בירושלים. באפריל 2019 סיפרה בירן בראיונות לתקשורת כי היא בהריון וכי היא מצפה לבת, אותה תגדל במסגרת הורות משותפת עם חבר בן הקהילה הגאה הפעיל במפלגת יש עתיד. ואכן ביולי אותה שנה ילדה בירן את בתה הראשונה.
ארנון טיברג

ארנון טיברג (נולד ב-9 בפברואר 1944), הוא דירקטור ישראלי ופעיל בתעשייה הישראלית, לשעבר מנכ"ל התאחדות התעשיינים בישראל ונשיא ומנכ"ל דלתא גליל תעשיות.

ביוגרפיה

נולד בשכונת נווה עוז בפתח תקווה, בן לבלה ויעקב טיברג. למד לתואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. בתחילת שנות ה-70 עבד במחלקה הכלכלית של התאחדות התעשיינים ובתחילת 1973 היה הכלכלן של לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים. משנת 1978 היה סמנכ"ל התאחדות התעשיינים.
בפברואר 1982 החל לכהן כמנכ"ל התאחדות התעשיינים בישראל, תפקיד בו כיהן עד 1990. בתקופה זו לקח חלק בתוכנית הייצוב הכלכלי הממשלתית של 1985, והיה שותף במשא ומתן של ישראל על הסכם אזור סחר חופשי עם ארצות הברית. לאחר מכן כיהן עד 1996 כמנכ"ל "סוכנות מכוניות לים התיכון", והמשיך להיות חבר בועד הפועל של התאחדות התעשיינים. בשנים 1997-2006 היה נשיא ומנכ"ל דלתא גליל תעשיות.
טיברג כיהן לאורך השנים כדירקטור בחברות שונות, בהן הבנק הבינלאומי, הבורסה לניירות ערך בתל אביב, בנק איגוד, שטראוס-עלית הולדינגס ודלתא גליל תעשיות.
מכהן כיום כיו"ר דירקטוריון "סוכנות מכוניות לים התיכון", יבואנית ומפיצה של מכוניות פיאט, לנצ'יה, אלפא רומיאו וסובארו בישראל; ויו"ר דירקטוריון חברת "תפרון". בנוסף מכהן כיום כחבר דירקטוריון בחברות "נילית" ו"אי.בי.אי. בית השקעות". בתחום הציבורי משמש כיו"ר דירקטוריון "המשקם", חברה להעסקת עובדים בעלי כושר עבודה מוגבל.
בנוסף כיהן כיו"ר ועדת ההשקעות של אוניברסיטת תל אביב וכיו"ר המועדון העסקי-אקדמי של אגודת ידידי האוניברסיטה.
טיברג הוא חתן "פרס התעשייה" לשנת 2000. פרס התעשייה לשנת 2011 הוענק לחברת "המשקם" תחת כהונתו כיו"ר דירקטוריון החברה.
נשוי לדליה, אב לשלושה ומתגורר בסביון.
מברשת אסלה

מקל אסלה או מברשת אסלה הוא כלי המשמש לניקוי האסלה, בדרך כלל תוך שימוש בחומר חיטוי כלשהו.
נהוג לקרוא למקל "שרביט" בצורה הומוריסטית בסלנג.
הכלי מורכב ממברשת המחוברת למקל ארוך בעלת זיפים קשים וקצה מעוגל. הזיפים בדרך כלל עשויים מפוליפרופילן, אך בעבר השתמשו בשיער סוסים ופרים, או סנאים ומכרסמים אחרים. על פי רוב, יצורף למקל האסלה מתקן נלווה המיועד להחזיקו ולקלוט טיפטופים לאחר השימוש. נוהגים למלא את המתקן בחומר חיטוי למניעת ריחות רעים.
מברשת הפלסטיק הומצאה בשנת 1932 על ידי ויליאם שופ (William C. Schopp) בקליפורניה ושנה לאחר מכן רשמה חברת המברשות האמריקנית "אדיס" (the Addis Brush Company) פטנט על ייצור מברשות אסלה מפלסטיק.
"המלך אוּבּוּ", מחזה צרפתי שנכתב על ידי אלפרד ז'ארי בשנת 1896 מתאר מוות ממברשת אסלה. בשנת 2010 התפרסם כי אשה מתה בעקבות מקל של מברשת אסלה, חתיכה באורך 15 סנטימטר מהמקל חדרה לעכוזה לאחר שנפלה עליו.
הרפתקאות החתול במגפיים

עלילה

החתול במגפיים פוגש חתולה יפהפייה בשם דולסינאה בשוק הגנבים. הוא דואג לשלומה ועוקב אחריה בדרכה חזרה הביתה, ומגלה את העיר החבויה סאן לורנזו. החתול לוקח מטבע משללה של סאן לורנזו, שבלעדיו נהרסת ההגנה הקסומה שהגנה על העיר מפני גנבים. לאחר שרואה את המצב בעיר הוא מחליט להגן עליה.
ארביל

היסטוריה

לעיר מיוחסת היסטוריה של מעל שמונת אלפים שנות קיום רצופות, והיא בין הערים העתיקות ביותר בעולם הקיימות ברציפות מאז שנוסדו. שמה המקורי וההיסטורי היה אָרְבַא אֵלו (ארבע אלים).
העיר הייתה קיימת כבר בתקופת ממלכת אשור והייתה מרכז לפולחן האלה אשתר. האזכור הראשון לעיר מהמאה ה-23 לפנה"ס. ארידופיזיר מלך גותים כבש את העיר במהלך המאה ה-22 לפנה"ס. מנהיג האימפריה הפרסית כורש כבש את העיר בשנת 547 לפנה"ס. בסמוך לעיר נערך ב-331 לפנה"ס קרב גאוגמלה שבו ניגף הצבא הפרסי בפיקודו של דריווש השלישי בפני אלכסנדר מוקדון, מפלה ששמה קץ לאימפריה הפרסית. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול הייתה העיר חלק מהממלכה הסלאוקית. במהלך השנים הייתה העיר לאזור ששנוי במחלוקת בין האימפריה הפרסית, האימפריה הרומית והאימפריה הסאסאנית.
בסוף ימי הבית השני הייתה בארביל קהילה יהודית חשובה. ומאוחר יותר היא שימשה מרכז לממלכת חַדְיָב שמלכיה התגיירו. יהודים המשיכו לגור בעיר גם בימי הביניים וב-1877 נמנו בה כ-400 משפחות יהודיות. בין המאה ה-1 ועד למאה ה-4 העיר החלה להפוך אט אט לנוצרית ונטתה לכיוון הכנסייה האשורית.
שרידי העיר העתיקה נמצאים מחוץ למצודת ארביל שבלב העיר, ממערב לה. זהו מישור שבו פזורים אלפים רבים של שברי חרסים, ושרידי קירות בגובה פני השטח של מבנים אשר כמעט נמחו מעל פני הקרקע. בשטח עצמו מזדקר גם מגדל גבוה (מינרט), שגובהו למעלה משלושים מטר.
בעקבות כיבוש הסביבה בידי האימפריה המוסלמית, החלה להגיע לעיר הגירה של עמים מוסלמים- בעיקר ערבים, כורדים ועמים טורקיים. בהמשך ימי הביניים העיר נשלטה על ידי בית אומיה, בית עבאס והשושלת הבויהית. במהלך המאה ה-13 העיר הותקפה, נבזזה ואף נכבשה לפרקי זמן מסוימים על ידי האימפריה המונגולית ושליטה הולאגו. במהלך ימי הביינים הפכה ארביל למרכז מסחרי, כנקודה שעל הדרך בין בגדאד למוסול.
האימפריה העות'מאנית כבשה את העיר (כמו כן את שאר עיראק) במהלך המאה ה-16. אימפריה זו שלטה על העיר עד לנפילתה בידי האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
כיום העיר מורכבת מקבוצות אתניות, דתיות ותרבותיות רבות. הכורדים הם הקבוצה הגדולה ביותר בעיר, עם מגוון מיעוטים כגון ערבים, אשורים, טורקמנים, יזידים, שבאקים, מנדעים וארמנים. הפרלמנט האוטונומי של כורדיסטן העיראקית הוקם ב-1970, לאחר תהליך משא ומתן בין ממשלת עיראק לבין המפלגה הדמוקרטית הכורדית בראשות מוסטפא ברזאני. למעשה הפרלמנט נשלט על ידי שליט עיראק סדאם חוסיין עד למלחמת המפרץ בשנת 1991. הפרלמנט החל לאבד מיעילותו במהלך שנות ה-90 לאחר מאבקים בין הפלגים הכורדיים השונים. במהלך מלחמת עיראק חלו מתקפות טרור רבות בעיר שגרמו למותם של רבים.
בשנת 2005 נחנך שדה תעופה בעיר.

צורת העיר

העיר בנויה כעיגול בתוך עיגול, כאשר העיגול הראשון נמצא מסביב למצודת ארביל שבמרכז העיר והעיגול האחרון הוא כביש מהיר המקיף את העיר. כיום האזורים החדשים של העיר בנויים אחרי הכביש המהיר.
זאב אורבוך

זאב אורבוך (19 ביולי 1879- 16 בינואר 1957) היה הרוקח הראשון בתל אביב, ממקימי ההסתדרות הרפואית ומייסד "הסתדרות הרוקחים הארצישראליים".

ביוגרפיה

נולד בטיראספול אשר בדרום רוסיה, ליוסף, שהיה סוחר. בצעירותו למד אורבוך בתלמוד תורה, ומשם המשיך את לימודיו בבית ספר עממי וגימנסיה בשפה הרוסית, שם סיים את לימודיו. בהמשך למד במחלקה לרוקחות והשתלם במכון הבקטריולוגי באוניברסיטת אודיסה ובשנת 1908 הוכתר בתואר רוקח מוסמך.
נשא לאישה את צביה (ציניה) לבית ברינסקין אשר עסקה בפיסול. ב-1909 נולדה בתו ג'ניה אוורבוך, בסמילה שברוסיה (אוקראינה).
עבד כשנתיים כעוזר לרוקח וגם השתתף בפעולות ציוניות של הנוער היהודי.
ב-1911 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו. פתח את המעבדה הכימית-הבקטריולוגית הראשונה בתל אביב.
ב-1912 פתח את בית-המרקחת הראשון בתל אביב, והיה נוהג לכבד את לקוחותיו בקנקן מים.
מאוחר יותר יסד את בית-החרושת לקרח ולגזוז "מעדן".
אורבוך היה הרוקח היחידי המוסמך שהשתתף ביסוד ההסתדרות המדיצינית הראשונה בתל אביב. ב-11 בינואר 1912, הוחלט באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב, ברחוב אלנבי, לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים). הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה הם: ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר דב מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך. צורפו אליהם ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן מפתח תקווה, ד"ר וויצברד מראשון לציון וד"ר אברהם צבי מוסקוביץ מרחובות. באספה נקבע שיעור דמי החבר באגודה ונערכו בחירות חשאיות להנהלה, שעל פיהן נבחרו ד"ר פוחובסקי ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגן יושב ראש וד"ר משה שרמן למזכיר.
ב-1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, גורשה המשפחה למצרים, ואורבוך התנדב לגדוד נהגי הפרדות מיסודו של יוסף טרומפלדור, עלה לדרגת קצין ופיקד על פלוגה א' כשהשתתף הגדוד ב-1915 במערכת גליפולי.
אחרי המלחמה, ב-1919, חזר לארץ ישראל לנהל את בית-מרקחתו, ומיד חזר גם לפעילותו הציבורית. יסד את הסתדרות הרוקחים הארצישראליים והשתתף ביסוד איגוד החיילים המשוחררים. לאחר שנה, ב-1920, השתתף עם שרה לישינסקי ביסוד קופת חולים של פועלי ארץ-ישראל במסגרת הארגונית של "אחדות העבודה".
ב-1929 יסד את המעבדה הכימית-הפרמצבטית "פרמקו" לשם ניסיונות ליצור תכשירי-רפואות מתוצרת הארץ. זה היה הניסיון הראשון לתעשייה רפואית בארץ, וממעבדה זו התפתח אחר כך בית-החרושת לרפואות "צרי".
בשנת 1933 השתתף בוועדה ממשלתית להכנת החוק להסדרת- העבודה של עוזרי-הרוקחים המוסמכים בארץ ויסד ליד בית הספר הטכני הגבוה מונטיפיורי בתל אביב את בית-הספר לעוזרי רוקחים (להכנת מועמדים לרוקחות לבחינות ממשלתיות).
ב-1934 נישאה בתו ג'ניה לחיים אלפרין (1899–1967), מייסד המשטרה העברית הראשונה. נכדו היחידי דניאל (דני) אלפרין (2015-1936) היה עורך-דין.
אורבוך היה במשך שנים רבות יושב ראש הסתדרות בעלי בתי המרקחת בתל אביב.
אורבוך היה פעיל בוועד המרכזי של ארגון החיילים המשוחררים, יושב ראש התאחדות לוחמי החזית העברים (משתי המלחמות) וחבר ועד איגוד הקצינים העברים.
נפטר בשנת 1957.
מרינה חינסטה

חייה

חינסטה נולדה בטולוז, שבצרפת, ב-29 בינואר 1919, למשפחה ספרדית שהיגרה לשם לצורך עבודה. משפחתה הייתה חלק מתנועות השמאל של מעמד הפועלים. שני הוריה היו חייטים: אמה - אמפרו קולומה צ'למטה, מוולנסיה, ואביה - ברונו חינסטה מנובנס, ממנרסה. היא עברה לברצלונה עם הוריה בגיל 11. מאוחר יותר, חינסטה הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה. כשפרצה המלחמה, היא עבדה כעיתונאית וכמתורגמנית של מיכאיל קוצוב, כתב העיתון פרבדה. במהלך המלחמה, חינסטה נפצעה, ופונתה לבית חולים במונפלייה. מכיוון שצרפת הייתה תחת כיבוש הנאצים, היא ברחה לרפובליקה הדומיניקנית. בשנת 1946 היא נאלצה לעזוב את המדינה בגלל הרדיפות של הדיקטטור רפאל טרוחיו. ב-1952 חינסטה נישאה לדיפלומט בלגי וחזרה לברצלונה. היא עברה לפריז בתחילת שנות ה-70, ונשארה שם עוד מותה בגיל 94 בינואר 2014.

הצילום המפורסם

התמונה המפורסמת צולמה ב-21 ביולי 1936. בצילום, נערה בת 17 עם הרובה על גג בית המלון Hotel Colón. מכיוון שעבדה כעיתונאית, זו בעצם הייתה הפעם היחידה שחינסטה נשאה נשק. התמונה הופיעה על עטיפת הספר Las Trece Rosas‏ (13 השושנים) מאת קרלוס פונסקה, שסיפר על לכידתן והוצאתן להורג של 13 נשים צעירות על ידי כוחותיו של פרנקו במהלך מסע הטיהור שערך ואשר נקרא “saca de agosto” - איסוף אוגוסט. 
המלון נהרס לאחר המלחמה, ובמקומו הוקם הבניין שמשכן את הבנק Banco Español de Credito.
עד כמה שהתמונה נהייתה מפורסמת, האישה שמופיעה בה לא ידעה על קיומה עד שנות חייה המאוחרות, וגם הציבור לא ידע מי בתמונה. לעיתים קרובות התמונה מתויגת בשוגג כתמונתה של לוחמת המהפכה הספרדית לוסיה סאנצ'ס סאורניל. היה זה רק בשנת 2006 שחוקרת בסוכנות חדשות זיהתה אותה בתמונה כשבחנה ארכיב היסטורי של המלחמה וראתה שזו אותה אישה שמופיעה בתמונה נוספת שהייתה זמינה הודות להיכללותה בספר הזכרונות של מיכאיל קוצוב. כשמצאו את חינסטה והראו לה את התמונה, היא אמרה, "התמונה אכן מייצגת את הרגשתנו באותו רגע. הגיע זמנו של הסוציאליזם, ואורחי המלון עזבו. היינו באופוריה."
אנדריאה דל בוקה

חייה

אנדריאה דל בוקה נולדה לניקולס ולאנה מריה בוקה. הוריה פעילים בתחום הקולנוע: אמה אנה מריה היא שחקנית לשעבר, ואביה ניקולס הוא במאי בארגנטינה ואף ביים את רוב הטלנובלות בהן השתתפה בתו. היא החלה לשחק כבר בגיל ארבע, ומאז שיחקה במספר גדול של טלנובלות. בשנת 1991 גבר פרסומה כאשר השתתפה בטלנובלה הפופולרית "סלסטה", ולאחר מכן ב-1992 ב"אנטונלה". שתי הסדרות, בהן כיכבה לצד גוסטבו ברמודס, זכו להצלחה גם בישראל.
בשנת 2005 קיבלה דל בוקה בטקס ה"מרטין פיירו" (המקבילה של מסך הזהב בארגנטינה) פרס מפעל חיים על פועלה במשחק 36 שנים. עבודתה האחרונה הייתה בטלקומדיה "הגלדיאטורים של פומפז'ה", בה שודרו כ-24 פרקים.
כיום היא עוסקת בהפקה ועובדת על מספר פרויקטים.
אנדריאה דל בוקה היא אם חד הורית לבת בשם אנה (על שם סבתה) שנולדה בשנת 2000 מגבר שנפרד ממנה זמן קצר לפני הלידה.

ישראל

בישראל, הייתה אנדריאה דל בוקה מפורסמת בזכות הטלנובלות הרבות בהן השתתפה בשנות ה-90. היא ביקרה בישראל פעמיים: בביקורה הראשון, בשנת 1994, הצטלמה למספר פרקים מהטלנובלה "פנינה שחורה" בארץ. באותה עת הייתה מאוד פופולרית בישראל. בפעם השנייה, בשנת 1999, הגיעה לקדם את השגרירות הארגנטינאית בישראל.
פורטוגלטה

גשר ביסקאיה

האתר המפורסם ביותר בפורטוגלטה הוא גשר ביסקאיה, העובר מעל נהר נרביון, ומקשר את פורטוגלטה עם העיר גצ'ו. הגשר מכונה גם "פואנטה קולגנטה" (Puente Colgante; גשר תלוי בספרדית) ונחנך בשנת 1893. גובה הגשר 45 מטרים, ואורכו 160 מטרים. על הגשר ניתן להעמיס מכוניות, שמועברות על ידי קבינה בין גדות הנהר. בגשר ישנו גם מעבר להולכי רגל. הגשר הוכר בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.

תיירות

בעיר נערכות מדי שנה חגיגות סן רוקה, בין התאריכים 14 ו-17 באוגוסט, כאשר נחגג יום רוכוס הקדוש.
בעיר ישנה קתדרלת סנטה מריה, שנבנתה במהלך המאה ה-15. אטרקציות תיירותיות נוספות הן מגדל סלסאר ובית העירייה, נוסף על קשתות עתיקות המהוות בסיס למבנים רבים שנבנו בימי הביניים, בעיקר ברובע העתיק של העיר.
ריף (מוזיקה)

ריף (באנגלית: Riff) הוא מונח במוזיקה המציין רצף אקורדים החוזר על עצמו, תבנית מסוימת או מלודיה. הריף יכול להיות פשוט כמו תו החוזר על עצמו בקצב, או מסובך וארוך.
דייוויד ברקאט (David Brackett) הגדיר את הריף בתור "חלקים מלודיים קצרים". ריצ'רד מידלטון (Richard Middleton) הגדיר את הריף בתור "חלקים ריתמיים, מלודיים או הרמוניים קצרים אשר חוזרים על עצמם ליצירת תבנית מסודרת". ריקי רוקסבי (Rikky Rooksby) טען כי אין הגדרה מוצקה לריף, והוא הוסיף את הפירוש שלו לריפים ברוק: "ריף הוא קטע קצר, קליט, החוזר על עצמו ולרוב משתמש בצלילים הנמוכים של הגיטרה החשמלית, דבר שמספק הרבה מהאנרגיה והריגוש בשירי הרוק."
במושג "ריף" משתמשים במוזיקה פופולרית ובעיקר בג'אז ורוק. במוזיקה קלאסית כגון ב"בולרו" מאת ראוול.
דוגמאות לשירים עם ריפים מפורסמים הם Smoke on the Water של דיפ פרפל, Sunshine of Your Love של קרים, ו- Iron Man של בלאק סבאת'.
Benelli M4

היסטוריה

לאור תוצאות מחקר שנערך בצבא ארצות הברית, פורסמה ב-4 במאי 1998, הודעה על פיה צבא ארצות הברית מתעניין בנשק חדש בקליבר gauge 12, חצי אוטומטי לשימוש כרובה לחימה סטנדרטי. 
חברת Benelli פיתחה את Benelli M4 אשר עמד בדרישות המכרז, ונבחר כשוטגאן הראשי והסטנדרטי בחיל הנחתים.
גביע קונמבול

העפלה

לקראת כל עונה גביע קונמבול, קבעה CONMEBOL את כמות העולות מכל מדינה החברה בקונפדרציה, כמות שהשתנתה מעט בין עונה לעונה. המעפילות היו הקבוצות הטובות ביותר בכל מדינה שלא הצליחו להעפיל לגביע ליברטדורס דרך הליגה המקומית שלהן. לכל טורניר העפילו 16 קבוצות.

טורניר הגמר

טורניר גביע קונמבול התקיים בשיטת נוקאאוט לכל אורכו. הוא החל בשלב שמינית גמר ושוחק בשיטת בית-חוץ בכל שלב, עם חשיבות להפרש השערים אך ללא חשיבות לחוק שערי חוץ. אם נוצר שוויון בין הקבוצות לאחר שני המפגשים, עברה ההכרעה לדו-קרב בעיטות עונשין.
אגה בוהר

ביוגרפיה

נולד בקופנהגן לנילס ומרגטה בוהר. אביו נילס בוהר היה מגדולי הפיזיקאים בהיסטוריה וזוכה פרס נובל אף הוא. סבו כריסטיאן בוהר היה גם הוא פיזיולוג פורץ דרך. אגה התמחה בתחום הפיזיקה הגרעינית ואת מרבית מחקריו ביצע באוניברסיטת קופנהגן ובמסגרת "פרויקט מנהטן".

עבודתו המדעית

בשנת 1948, במסגרת עבודתו במכון נילס בוהר לפיזיקה אשר בקופנהגן שיתף פעולה עם בן מוטלסון וליאו ג'יימס על מנת לרכז את המידע שהצטבר עד אז בתחום המבנה הגרעיני למונוגרפיה אחת. פרסומם הראשון יצא ב-1969 והשני ב-1975. על עבודה זו הוענק לשלושתם פרס נובל לפיזיקה באותה שנה. אגה זכה בפרס זה 53 שנים לאחר שאותו פרס הוענק לאביו.
רוזלינד נייט

ביוגרפיה

נייט נולדה במרילבון שבלונדון. היא בתם של השחקן אסמונד נייט ואשתו הראשונה, פרנסס קלייר, ובתה החורגת של השחקנית נורה סוויבורן. בהיותה בת למשפחה של שחקנים התיאטרון הוצג בפניה כבר בגיל צעיר. היא הושפעה מביקור בתיאטרון אולד ויק המופצץ בשנת 1949, בו ראתה עם אביה את המחזות "מלכת השלג" ו"כטוב בעיניכם". אחרי שלמדה שם שנתיים בהדרכת גלן ביאם שו וג'ורג' דיוויין, קיבלה משרה של עוזרת מנהל במה בלהקת התיאטרון מידלנד בקובנטרי. משם עברה ללהקת התיאטרון הרפרטוארי באיפסוויץ' שם היה חבר ג'ו אורטון.
שנתיים לאחר מכן הצטרפה נייט ללהקת התיאטרון של מערב אנגליה לסיבוב הופעות של שמונה חודשים. היא משכה את תשומת לבו של מפיק שצרף אותה לשחק תלמידה בסרט "Blue Murder at St Trinian's" משנת 1957. באותה שנה כיכבה יחד עם אביה, בתפקידי אב ובת, בעיבוד של ה-BBC לרומן "ניקולס ניקלבי". ב-1955 הופיעה, ללא קרדיט, בסרטו של לורנס אוליבייה "ריצ'רד השלישי" שבו השתתף גם אביה. נייט שיחקה בשני סרטים בסדרת "Carry On". בסרט "Carry On Nurse" גילמה את האחות נייטינגייל, ובסרט "Carry On Teacher" שיחקה בתפקיד פליסיטי וילר, מפקחת בבית הספר.
ב-1963 שיחקה נייט בתפקיד גברת פיצפטריק בסרט "טום ג'ונס". ב-1980 הופיעה שוב באחד מסרטי סנט טריניאן בתפקיד מורה בסרט "The Wildcats of St Trinian's".
נייט הופיעה בתוכניות טלוויזיה רבות בהן "מאפ ולוצ'יה" (1985), "על שוטים ואנשים" (1989), "פוארו" (1992), "ג'יבס וווסטר" (1993), "The Upper Hand", "וייקליף" (1996), "דיאל ופסקו" (1999), "בקצב הלב" (2000), "חדר מיון" (2002), "רציחות במידסומר" (2003 ו-2011), "רופאים" (2005 ו-2009), "מיס מארפל" (2006), "הולבי סיטי" (2008), "שרלוק" (2012), ובסיטקום "סעודת שישי" (2012). בשנים 1999 עד 2001 כיכבה בסיטקום "תן לי, תן לי" בתפקיד בריל מריט, פרוצה לשעבר ובעלת הבית של שתי הדמויות הראשיות, לינדה (קתי בורק) וטום (ג'יימס דרייפוס).
ב-1987 השתתפה בסרט "זקוף ת'אוזן", וב-2002 שיחקה בסרט "רווק פלוס ילד". במשך כל הקריירה שלה המשיכה נייט לעבוד בתיאטרון והייתה מקושרת בעיקר לתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר.

חיים אישיים

ביולי 1959 התחתנה נייט עם הבמאי והמפיק מייקל אליוט, לו הייתה נשואה עד מותו ב-1984. לשנים נולדו שתי בנות – מריאן אליוט, במאית תיאטרון, וסוזאנה אליוט נייט. מריאן נשואה לשחקן ניק סידי ולהם בת אחת, איב שנולדה באוגוסט 2004.
פרויקט מגדלנה

פרויקט מגדלנה (מאנגלית: The Magdalena Project) הוא רשת בינלאומית של נשים בתיאטרון עכשווי ואמנויות הבמה הפועל משנת 1983. מטרתו להגביר את המודעות לתרומות של נשים בתיאטרון, ליצור מבנים אמנותיים, כלכליים ורשתות תמיכה, על מנת לאפשר לנשים לעבוד בתחום ולמנף את פעילותן.

רקע

הרעיון לפרויקט נולד בעיר טרוויאנו שבאיטליה בבית קפה במהלך פסטיבל תיאטרון אלטרנטיבי בשנת 1983. במהלכו נוצר דיון אודות המיעוט היחסי של כותבות, יוצרות ובמאיות נשים בין משתתפי הפסטיבל. ג'יל גרינהאל שהשתתפה בדיון הגתה בהשראתו את הרעיון לפרויקט מגדלנה, ובהמשך לכך, באוגוסט 1986 ארגנה את 'מגדלנה 86' - הפסטיבל הבינלאומי הראשון לנשים בתיאטרון עכשווי שהתקיים בקארדיף, ויילס.

פסטיבלים בינלאומיים

החברות הבינלאומית בפרויקט מגדלנה כוללת יחידים (נשים וגברים), איגודי וארגוני תיאטרון וסניפים רשמיים מקומיים ברחבי העולם, אשר ממומנים בידי גופים מקומיים ופועלים אוטונומית. הרשת הלטינו-אמריקאית פועלת מאז 1988 בפסטיבלים בארגנטינה, קולומביה, קובה, פרו וברזיל. בארגנטינה הרשת פעלה בשם 'הדור השני של מגדלנה' מאז 1999. ב-1997 ארגון מגדלנה אוטרואה נוסדה באופן רשמי בניו זילנד ופסטיבל נשים בינלאומי לאומנויות הבמה התקיים בה ב-1999. פסטיבלים נוספים מחוץ לאירופה התקיימו באוסטרליה (2003), ארצות הברית (2005) וסינגפור (2006). בנוסף, פסטיבל הטרנזיט של מופעי נשים מתקיים כל שלוש שנים לערך בתיאטרון אודין, דנמרק, ומאורגן על ידי ג'וליה וארלי, אחת ממקימות פרויקט מגדלנה. 
ארגונים ופסטיבלים אחרים הפועלים בזיקה לפרויקט מגדלנה כוללים את גרינלנד פריתיאטר, טיאטרו דלה ראדיצ'י, AMAR, תיאטרון DAH, דאבל אדג' ואחרים.

פרסומים

Magdalena: international women's experimental theatre - compiled and introduced by Susan Bassnett, this hardcover book records the early years of the Magdalena Project, illustrated with black-and-white photos. Contact the publisher: Berg, 77 Morrell Ave., Oxford, OX4 1NQ, UK. ISBN 0-85496-016-3.
The Way of Magdalena - by Chris Fry, published in 2007 by Open Page Publications, with the support of Odin Teatrets Forlag, Grenland Friteater, The Magdalena Project and CTLS - Centre for Theatre Laboratory Studies; ISBN EAN 978-87-87292-13-9.
The Open Page - an annual journal of women’s thoughts, questions and visions for theatre, published by Odin Teatret in association with the Magdalena Project
The Articulate Practitioner - Articulating Practice - produced and Compiled by Jill Greenhalgh and Mike Brookes This interactive DVD comprises research materials generated by The Magdalena Project: International Network of Women in Contemporary Theatre. The DVD includes documentary material from artist-led workshops, performances, performed lectures, presentations and academic papers.
קלהארי

מדבר קלהארי הוא מדבר באפריקה הדרומית ששטחו עולה על 900,000 קילומטר רבוע. המדבר מכסה את מרבית שטחי בוטסואנה, חלקים מנמיביה ודרום אפריקה.
סביב המדבר נמצא אגן מדבר קלהארי ששטחו 2.5 מיליון קמ"ר, והוא מכסה את יתרת שטחי בוטסואנה וכן חלקים מאנגולה, זמביה וזימבבואה.
מקורו של שם המדבר במילה בשפה הטסוואנית "קגאלאגאדי" שמשמעה "הצימאון הגדול".

אקלים

מדבר קלהארי מכוסה חול בצבע אדום חום, וברובו צומחת צמחייה ערבתית. כמות המשקעים הממוצעת בקלהארי היא מעל 250 מ"מ גשם בשנה, ועל כן רוב המדבר אינו מדבר אמיתי (למעט דרום מערב המדבר בו יורדים 175 מ"מ גשם בשנה). הטמפרטורות בקיץ נעות בין 20° ל-40° צלזיוס. בחורף, הטמפרטורות יורדות מתחת ל-0°C.

שמורות טבע

בקלהארי מספר שמורות טבע. שמורת הטבע מרכז קלהארי היא שמורת הטבע השנייה בגודלה בעולם. שמורות נוספות הן שמורת קוטסה וקגאלגאדי פארק. בעלי החיים המוגנים החיים בשמורות הן צבועים, אריות, סוריקטות, פילי מדבר, אנטילופות שונות כדוגמת: ראם הצבי, אילנד, דלגן, צביון, וקודו, עופות שונים וזוחלים רבים. אף שמרבית שטח הקלהארי מכוסה עשב ערבתי, בקלהארי מעל 400 סוגי צמחים מזוהים.

שבטים מקומיים

מדבר קלהארי הוא אזור מגורי הבושמנים. במדבר מתגוררים מספר רב של שבטים, שאין להם שם בו הם מכנים את עצמם. השם "בושמני" מקורו בשפה האנגלית (איש הערבה). בשפת החויחוי נקראים תושבי האזור בשם "סאן" שמשמעו "אדם חיצוני" ובשפת ההררו הם נקראים "באסארווה" שמשמעו "אדם בלא כל רכוש". אנתרופולוגים משערים כי הבושמנים מתגוררים באזור זה ברציפות כציידים-לקטים למעלה מ-22,000 שנה, והיו בני האדם הראשונים שהתיישבו באזור.
בשנת 1961 הוקמה שמורת מרכז הקלהארי על מנת להגן על הבושמנים ומולדתם.

משאבים טבעיים

במדבר מצויים פחם, נחושת, ניקל ואורניום. כמו כן באזור אוראפה בצפון מזרח הקלהארי מצוי מכרה היהלומים הגדול בעולם.

יישוב מחדש של שבטים מקומיים

בשנת 2002 הכריחה ממשלת בוטסואנה את כל הבושמנים לעזוב את אדמותיהם ולעבור להתגורר במחנות שנבנו עבורם. ההצדקה שניתנה לכך הייתה שהדבר בוצע לשם שימור הטבע, על מנת לחסוך בעלויות אספקת המים לבושמנים וגם על מנת להביא את הציוויליזציה אל הבושמנים.
קבוצת שמירת הטבע הבינלאומית סורביבל אינטרנשיונל טוענת כי הסיבה האמיתית למיקום מחדש של הבושמנים הייתה לאפשר כרייה יותר נרחבת של יהלומים.