google/wiki40b huggingface dataset:
להתראות ילדים

עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בתקופת השואה – שנת 1944, בפנימייה קתולית ספרטנית המיועדת לבני עשירים. ז'וליין הוא ילד בן 12 שנשלח לפנימייה זו יחד עם אחיו הבכור. יום אחד מגיע לכיתתו של ז'וליין תלמיד חדש, אפוף מסתורין, שכולם מציקים לו – ז'ון; תלמיד מצטיין במתמטיקה ונחול באהבת הקריאה. ז'וליאן שם לב שז'ון לא מתפלל בתפילות הנוצרים ולא אוכל ארנבות וחזירים. יום אחד בחדר השינה, ז'ון מתפלל את תפילת "שמע ישראל" בצרפתית וז'וליאן שומע זאת. תוך חיטוט בחפציו האישיים של ז'ון, מגלה ז'וליין את סודו הכמוס והגדול ביותר של ז'ון: שם משפחתו של ז'ון הוא קיפלשטיין, והוא יהודי. כשסיפר ז'וליין לז'ון שהוא יודע את סודו, ז'ון התחיל להרביץ לז'וליין, משם מתהדקים היחסים בין השניים; הם קוראים ספרי סקס ביחד, משפחתו של ז'וליין מזמינה את ז'ון למסעדת יוקרה, ועוד.
יום אחד נכנסים לכיתת הלימוד שני אנשי גסטפו בעקבות הלשנה של ז'וזף, שוליית טבחים, על יהודי בשם ז'ון קיפלשטיין. ברגע זה עושה ז'וליין מעשה שלא שכח כל חייו, הסתובב עם ראשו לאחור להחלפת מבט מפוחד עם ז'ון, נציג הגסטפו קולט את המבט, ז'וליין מחזיר את מבטו במהירות, אך מאוחר מדי – ז'ון נתפס. אנשי הגסטפו עוצרים את ז'ול ושלושה ילדים יהודים נוספים ועמם את הכומר ז'אן, שסייע להסתירם. הקצינים מובילים אותם מבית הספר ושאר הילדים קוראים אחרי הכומר "להתראות, אבינו", וזה משיב להם "להתראות, ילדים". 
בסיום הסרט מספר ז'וליין המבוגר כי גם לאחר ארבעים שנה הוא זוכר בבירור את אותו היום. הוא מספר כי ארבעת הילדים נרצחו במחנה ההשמדה אושוויץ והכומר ז'אן נכלא במחנה הריכוז מאוטהאוזן ומת שם. דמותו של הכומר מבוססת על סיפורו האמיתי של הכומר חסיד אומות העולם לוסיאן בונל שניסה להציל ילדים ונספה במאוטהאוזן.
התסריט לסרט "להתראות ילדים" תורגם לעברית וראה אור ב-1988 בהוצאת
אור עם.
סדמיצ'י קג'יאוקה

ביוגרפיה

קג'יאוקה נולד במחוז אהימה, שבאימפריה היפנית. בשנת 1911 התגייס לצי היפני הקיסרי, הוא למד באקדמיה הימית הקיסרית בהירושימה, ושרת כצוער על סיפונה של הסיירת "אסו", ולאחר מכן על "טוקיווה". כמו כן שימש כנווט על סיפון "אקיצושימה". בשנת 1924 הועלה לדרגת סגן מפקד. בדצמבר 1935 ניתן לו לפקד לראשונה על ספינת מלחמה, ה-"נאגארה", ומאוחר יותר על "קאסאגה", ו-"קיסו". בנובמבר 1940 מונה לתת-אדמירל.
ב-11 בדצמבר 1941 נשלח קג'יאוקה אל האי וייק, שבו היה בסיס אמריקאי. לרשות קג'יאוקה עמדו הסיירות הקלות "יוּבּארי", "טֶנריוּ" ו"טאטסוטה;" המשחתות "יאוי," "מוטסוקי," "קיסראגי," "הָיַאטֶה," "אויטֶה" ו"אסנאגי;" שתי ספינות פטרול (משחתות שהוסבו אד הוק) ושתי נושאות גייסות שנשאו 450 חיילים מכוח הנחיתה הימי המיוחד. קג'יאוקה סבר שישנם באי 1,000 נחתים אמריקאים, ואף על פי שמאוחר יותר טען שציפה להתנגדות קשה, חוקרים מודרניים סוברים שהוא פעל בחובבנות ורשלנות. המפקד האמריקאי ג'יימס דברו, שהבחין בספינות, הורה לנצור אש ולפתות את האויב להתקרב. קג'יאוקה שלח את "יוּבּארי" קדימה, בעוד שאר הספינות פתחו באש. כאשר התקרבה יובארי אל טווח 4,000 המטרים של סוללת התותחים האמריקנית, הורה דברו לפתוח באש. יובארי ספגה אש כבדה, נפגעה קשה, ונאלצה לסגת. "הָיַאטֶה" בותרה לשניים, וכעבור שעה נאלץ קג'יאוקה להורות על נסיגה. חלק מהספינות כבר החלו בהנחתת חיילים על החוף, כך שהנסיגה הפכה למסורבלת וקשה. יתרה מכך, כאשר הבחינו האמריקאים שליפנים אין גיבוי של נושאת מטוסים, פתחו בהפצצה אווירית ללא רחמים.
קג'יאוקה דיווח על הכישלון למפקדו שיגיושי אינואואה. ב-23 בדצמבר יצא קג'יאוקה להתקפה שנייה, הוא הפיק את לקחי המתקפה הראשונה, והצטייד בנושאת מטוסים. הוא הפציץ בברוטליות את האי כדי לרכך אותו לקראת המתקפה, וכוחותיו נחתו בלילה כדי להקשות על התותחים האמריקאיים לפגוע בהם. הנחיתה על החוף הדרומי של האי וייק החלה בשעה 02:35, עם החפתן של שתי ספינות פטרול על השונית המקיפה את האי. במקביל, עלו נחתות נוספות על החוף באי וילקס. יחידות ההגנה האמריקאיות התפרסו במהירות בעמדותיהם, ופתחו באש על ספינות הפטרול שכעת צוותיהן היו עסוקים בפריקת הנחתים והיו למטרה נייחת במרחק 450 מטרים מהחוף. הספינות החלו לעלות באש וצוותיהן החלו יורדים מהספינה ביחד עם הנחתים, ובכך הוסיפו למספרם. לאחר לחימה עיקשת שנמשכה עד צהרי יום המחרת, נכנע חיל המצב האמריקאי. 
קג'יאוקה לקח חלק בעוד קרבות רבים, ביניהם הפלישה ללאה-סלמאואה במרץ 1942. וקרב ים האלמוגים, במהלכו פיקד על "כוח הפלישה לפורט מורסבי", שכלל את "יובארי" שעברה שיפוצים, וכן כ-11 משחתות. כוח זה הגן על יחידת הפלישה שהכילה 11 נושאות גייסות שעל סיפוניהן 5,500 חיילים, שולות מוקשים, מקשת וספינות עזר נוספות. אולם בפועל הכוח שלו לא לקח חלק בלחימה. הוא מצא את מותו ב-12 בספטמבר 1944, בסביבות האי הסיני האינאן, כאשר צוללת אמריקאית הטביעה את המשחתת "שיקינאמי" שעליה שהה.
StarTram

StarTram היא הצעה למערכת שיגור לחלל המבוססת על טכנולוגיית מגלב. 
מערכות הדור הראשון יוכלו לשאת מטען בלבד וישוגרו מפסגות הרים שגובהם 3-7 קילומטר. הערכות ראשוניות גורסות כי באמצעות שיטה זו ניתן יהיה להטיס בכל שנה 150,000 טונות לחלל. מערכות הדור השני יוכלו לשאת, בנוסף למטען, גם בני אדם. השיגור יתבצע כאשר החללית תאיץ בתוך צינור שבו ישרור לחץ אוויר נמוך (בדומה ל-Vactrain) המתחיל בקרקע וקצהו יסתיים בגובה 22 ק"מ מעל פני הקרקע. משם תצא החללית לאטמוספירה ותמשיך בדרכה לחלל. ניתן לדמות את החללית כקליע היוצא מלוע הקנה של רובה.
הפורום הבינלאומי למדעי החלל, הנעה ואנרגיה (SPESIF קיצור של Space, Propulsion & Energy Sciences International Forum) טען בשנת 2010 כי ניתן יהיה להפעיל את מערכות הדור הראשון משנת 2020 ואילך, ומערכות הדור השני משנת 2030.

היסטוריה

בשנות ה-60 של המאה ה-20 הגה ד"ר ג'יימס פאוול יחד עם עמיתו, ד"ר גורדון דנבי, את רעיון המגלב שנעה באמצעות מוליכי על, ממנו התפתח התכנון למגלב המודרני. בשנת 1997, ייסד ד"ר פאוול את חברת StarTram בע"מ יחד עם ג'ורג' מייס, מהנדס אווירונאוטיקה שעבד במעבדה הלאומית ברוקאוון בין השנים 1974 ל-1997 ורכש ידע משמעותי בנושאי התרמודינמיקה בעת החדירה לאטמוספירה ועיצוב כלי טיס על קוליים. 
תכנון ועיצוב מערכת ה-StarTram הראשונה התפרסמה כטיוטה בשנת 2001 ונרשמה כפטנט בארצות הברית. בטיוטה זו הוזכר ה-MagLifter, מערכת נוספת שפותחה בשנת 1994 על ידי ג'ון ס. מנקינס שהיה מנהל מחלקת מחקרי קונספט מתקדמים בנאס"א. ה-MagLifter התבסס על טכנולוגיית המגלב להמראה ולפי הערכות והתכנונים היה אמור להיות בעל נצילות אנרגטית של 90%. הבסיס הרעיוני של ה-StarTram שונה במהותו ממערכת ה-MagLifter.
ג'ונתן אדוארדס (אתלט)

ביוגרפיה

אדוארדס נולד ברובע וסטמינסטר שבלונדון.

1990

במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בינואר 1990 זכה אדוארדס במדליית כסף בקפיצה משולשת כשקפץ 16.93 מטר, אחרי מריוס הדג'יאנדרו מקפריסין (16.95 מטר) ולפני אדריק פלוריל מקנדה (16.89 מטר).

1993

באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה אדוארדס במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.44 מטר, אחרי מייק קונלי מארצות הברית (17.86 מטר} ולאוניד וולושין מרוסיה (17.65 מטר).

1994

במשחקי חבר עמים הבריטי שנערכו בוויקטוריה, קנדה בשנת 1994 זכה אדוארדס במדליית כסף בקפיצה משולשת כשקפץ 17.00 מטר, אחרי ג'וליאן גולי מאנגליה (17.03 מטר) ולפני בראיין וולמן מברמודה (17.00 מטר).

אלוף ושיאן עולם

באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה אדוארדס במדליית זהב בקפיצה משולשת לאחר ששיפר פעמיים את שיא העולם. כבר בקפיצה הראשונה בתחרות הוא היה לאדם הראשון בהיסטוריה ששבר את גבול 18 המטרים כשקפץ 18.16 מטר. כעבור 20 דקות בקפיצתו השנייה הוא שיפר את השיא העולמי פעם נוספת כשקפץ למרחק 18.29 מטר (שיא העולם הנוכחי). במדליית כסף זכה בראיין וולמן (17.62 מטר) ובמדליית ארד זכה ג'רום רומיין מדומיניקה (17.59 מטר).

1996

באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה אדוארדס במדליית כסף בקפיצה משולשת כשקפץ 17.88 מטר, אחרי קני הריסון מארצות הברית (18.09 מטר, הקופץ השני בהיסטוריה שעבר 18 מטרים) ולפני יולבי קסדה מקובה (17.44 מטר).

1997

באליפות העולם, שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכה אדוארדס במדליית כסף בקפיצה משולשת כשקפץ 17.69 מטר, אחרי יולבי קסדה (17.85 מטר) ולפני אליסייר אורוטיה מקובה (17.64 מטר)

1998

באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכה אדוארדס במדליית זהב בקפיצה משולשת כשקפץ 17.99 מטר, לפני דניס קפוסטין מרוסיה (17.45 מטר) ורוסטיסלב דמיטרוב מבולגריה (17.26 מטר).

1999

באליפות העולם, שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכה אדוארדס במדליית ארד בקפיצה משולשת כשקפץ 17.48 מטר, אחרי צ'ארלס פרדק מגרמניה (17.59 מטר) ורוסטיסלב דמיטרוב (17.49 מטר).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת סידני (2000) זכה אדוארדס במדליית הזהב בקפיצה משולשת כשקפץ 17.71 מטר, לפני יואל גרסיה מקובה (17.47 מטר) ודניס קפוסטין (17.46 מטר).

2001

באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכה אדוארדס בפעם השנייה במדליית זהב כשקפץ 17.92 מטר, לפני כריסטיאן אולסון משוודיה (17.47 מטר) ואיגור ספסווקודסקי מרוסיה (17.44 מטר).

2002

במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו במנצ'סטר, אנגליה ביולי 2002 זכה אדוארדס במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא משחקים חדש של 17.86 מטר, לפני פילי מאנגליה (17.68 מטר) וליואן סנדס מאיי בהאמה (17.26 מטר).
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה באוגוסט 2002 זכה אדוארדס במדליית ארד בקפיצה משולשת כשקפץ 17.32 מטר, אחרי כריסטיאן אולסון (17.53 מטר) וצ'ארלס פרדק (17.33 מטר).

2003

באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 נאלץ אדוארדס לפרוש אחרי שתי קפיצות בשל פציעה. בתחרות ניצח אולסון (17.72 מטר). 
לאחר האליפות הודיע אדוארדס על פרישה מספורט תחרותי.
ויקטור שקלובסקי

חייו

ויקטור שקלובסקי נולד בסנקט פטרבורג, הצעיר מבין ארבעת ילדיו של בוריס שקלובסקי, יהודי מומר, מרצה למתמטיקה בבית הספר הגבוה לקציני חיל התותחנים, וברברה בונדל (שהייתה ממוצא גרמני). לאחר סיום בית ספר תיכון למד היסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא. סיים קורס קצינים מזורז ושירת ביחידת השריוניות. לאחר מכן היה מדריך בבית הספר לקצינים. בשנת 1917 נפצע בחזית. באותה שנה עוטר בצלב גאורגי מדרגה 4 על אומץ ליבו בקרבות. 
שקלובסקי לקח חלק פעיל במהפכת פברואר ואף נבחר להיות חבר בסובייט פטרוגרד מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונית. כחבר המפלגה הוא התנגד לההפיכה הבולשביקית. בתחילת 1918 לקח חלק פעיל במרד אנטי-קומוניסטי בסנקט פטרבורג. לאחר כישלון המרד נמלט לקייב, שם גויס לצבאו של פבלו סקורופדסקי, שליט אוקראינה. לאחר נפילת משטרו של סוקורופדסקי בנובמבר 1918 חזר שקלובסקי לרוסיה. בעזרתו של מקסים גורקי קיבל חנינה מהשלטון הקומוניסטי בתמורה להימנעות מכל פעילות פוליטית. בשנים 1919-1920 היה מרצה לספרות באחד המוסדות האקדמיים של סנקט פטרבורג. בקיץ 1920 גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות נגד הצבא הלבן בדרום אוקראינה. בתום הקרבות חזר לסנקט פטרבורג. 
שקלובסקי הקים את ה-OPOJAZ, אחת משתי הקבוצות (השנייה הייתה המעגל הבלשני של מוסקבה) של אסכולת "הפורמליזם הרוסי". שקלובסקי הוא הוגה מושג ההזרה, ובמיוחד ידועים מאמריו על "טריסטרם שאנדי" ועל האמנות כטכניקה.

הגותו הספרותית

שקלובסקי תפס את הספרות כאמנות שנועדה לשנות את תפיסת האדם את העולם סביבו. במקום התפיסה הרגילה של העולם המציאותי, שהיא תפיסה אוטומטית ומהירה, ללא כל רגש אמנותי, צריכה הספרות להביא לתפיסה איטית יותר, מעוכבת, מהורהרת. האמצעי להשיג אפקט זה הוא ההזרה. ההזרה גורמת לנו לראות דברים באופן אחר מזה שהורגלנו בו. יצירת הזרה יכולה להתבצע באמצעים שונים, כמו שינוי נקודת המבט, שימוש במילים מוקשות, או פירוק העולם לרכיבים.
שקלובסקי תפס את הצורה האמנותית כאלמנט העיקרי בספרות, ואת העולם הבדיוני המיוצג כאלמנט משני. האפקטים הספרותיים, לדידו של שקלובסקי, צריכים להיות מודגשים: על התחבולה האמנותית להיות מעורטלת מההסוואות ה"מציאותיות" של העולם הבדיוני.
סוגה ספרותית

סוגה ספרותית (סוגה בלעז: ז'אנר) היא קבוצה של יצירות ספרותיות שלהן מאפיינים משותפים: מטרה משותפת, תוכן משותף, סגנון כתיבה משותף או מאפיינים משותפים אחרים.  
תחום הספרות הוא תחום נרחב ועצום, אשר במהלך השנים התפתח לסוגות שונות ומסועפות, חלקן כתוצאה מאבולוציה פנימית בספרות עצמה (למשל, צמיחתו של הרומן הריאליסטי מתוך הרומאנס של ימי הביניים), וחלקן הן תוצאה של עבודת חוקרים, המנסים למפות את הז'אנרים הקיימים (למשל, הגדרת חלק מהחוקרים את הספרות של אמריקה הלטינית כספרות מז'אנר ריאליזם מאגי). הספרות נחלקת מעיקרה לשלושה מודלים עקרוניים: סיפורת, דרמה ושירה. כל מודל כזה מכיל בתוכו ז'אנרים דומיננטים, כאשר במבט נרחב ניתן לראות את 'עלייתם ונפילתם' של ז'אנרים שונים במהלך ההיסטוריה. 
עצם הגדרתו של ז'אנר איננה דבר פשוט. במחקר נהוג לסמן את היצירה שבה מתקיימים כל מאפייני הז'אנר אותו באים להגדיר, ועל פיה ניתן לשפוט יצירות נוספות האם הן עומדות בהגדרת הז'אנר. פעולה זו בעייתית כשם שהיא נשמעת, שכן קשה למצוא בעולם שני ספרים אשר מכילים בדיוק אותם מאפיינים. לרוב, יצירות מכילות בתוכן חלק מתכונות הז'אנר שהן נכתבות בו; חלקן מכילות מאפיינים של יותר מז'אנר אחד. כלומר, ניסיון להגדיר ז'אנרית יצירה הוא תהליך רדוקציוני, אשר לעולם אין הוא מושלם.
ובכל זאת: החלוקה הז'אנרית קיימת במחקר, ועל כן יש לתת עליה את הדעת, ולו רק כנקודת מוצא בניסיון למפות את עולם היצירה הספרותי.
ויליאם שומאן

חייו

שומן נולד ברובע ברונקס של ניו יורק. כילד ניגן בכינור ובבנג'ו, אבל עניינו העיקרי היה בכדור בסיס. בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון הקים תזמורת ריקודים בשם "בילי שומן ותזמורת אגודת אלאמו", שניגנה במסיבות כלולות ובר מצווה מקומיות. שומן ניגן בתזמורתו בקונטרבס.
בשנת 1928 החל את לימודיו בבית הספר למסחר של אוניברסיטת ניו יורק בכוונה לקבל תואר בעסקים, ובמקביל עבד בסוכנות פרסום. כמו כן כתב שירים פופולריים עם א. ב. מרקס, חבר ותיק, ועם פרנק לסר, שכתב מילים לכארבעים שירים של שומן. (המוזיקה לשירו הראשון של לסר שיצא לאור, "מאוהב בזכרונך", מיוחסת לוויליאם ה. שומן.) 
ב-13 באפריל 1930 הלך שומן עם אחותו הבכירה אודרי לקונצרט של הפילהרמונית של ניו יורק בקרנגי הול, בניצוח ארטורו טוסקניני. התוכנית כללה יצירות מאת ריכרד וגנר, זולטאן קודאי ורוברט שומאן. על חוויה זו אמר שומן בהמשך, "השתאיתי למראה ים כלי המיתר וכל הנגנים המעבירים את קשתותיהם הלוך ושוב בבת אחת. החזיון לבדו היה מדהים, אבל הצליל! הייתי המום. מימי לא שמעתי דבר כזה. כבר למחרת, החלטתי להיות למלחין."
שומן עזב את הלימודים והתפטר ממשרתו החלקית כדי ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון מאלקין. משנת 1933 למד באופן פרטי אצל רוי האריס. ב-1935 קיבל תואר ראשון בהוראת מוזיקה מן המכללה להכשרת מורים באוניברסיטת קולומביה. האריס הציג את שומן לפני המנצח סרגיי קוסביצקי, שקידם רבות מיצירותיו. קוסביצקי ניצח על הסימפוניה השנייה של ויליאם שומן בשנת 1939. ייתכן שהסימפוניה המוכרת ביותר של שומן, הסימפוניה לכלי מיתר, נכתבה לפי הזמנת קרן קוסביצקי; היצירה הוקדשה לזכרה של נטלי קוסביצקי ובוצעה לראשונה בניצוח קוסביצקי ב-12 בנובמבר 1943.
בשנת 1943 זכה שומן בפרס פוליצר למוזיקה על הקנטטה שלו, "שיר חופשי", על פי שירים מאת וולט ויטמן. משנת 1935 עד 1945 לימד שומן הלחנה בקולג' שרה לורנס. ב-1945 התמנה לנשיא בית הספר ג'וליארד ובתקופת עבודתו שם ייסד את רביעיית המיתרים ג'וליארד.
בשנת 1961 עזב את ג'וליארד כדי להתמנות לנשיא מרכז לינקולן, משרה בה נשאר עד 1969. בשנת 1987 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות.

יצירותיו

שומן הותיר אחריו מכלול יצירות נכבד. שמונה הסימפוניות שלו, "ממספר שלוש עד עשר", כהגדרתו הוא (שתי הראשונות הוצאו מן החשבון), מוסיפות חשיבות עם השנים. הקונצ'רטו שלו לכינור (1947, גרסה מחודשת ב-1959) זכה לשבחים כ"אחת מן החזקות ביותר ביצירותיו... אפשר כמעט לראות בו סימפוניה לכינור ותזמורת." בין יצירותיו האחרות "שילוש ניו אינגלנד" (1956, מבוסס על מלודיות של ויליאם בילינגס), "פתיחה לפסטיבל אמריקאי" (1939), הבלטים "זרם מעמקים" (1945) ו"ג'ודית" (שנכתב בשביל מרתה גרהם), "מדריגלים בהזמנה בדואר" (1972) לטקסטים מקטלוג סירס רובאק לשנת 1897, ושתי אופרות, "קייזי הגדול" (1953, מבוססת על "קייזי והמחבט" של ארנסט ל. תאייר), המשקפת את אהבת חייו לכדור בסיס, ו"שאלה של טעם" (1989, על פי סיפור קצר מאת רואלד דאל). כמו כן עיבד את יצירתו של צ'ארלס אייבס לעוגב "וריאציות על ,אמריקה'" לתזמורת ב-1963, הגרסה המוכרת יותר של היצירה. עוד יצירה פופולרית של ויליאם שומן היא "גשר ג'ורג' וושינגטון" (1950), לתזמורת קונצרטים קטנה.
STS-95

מהלך המשימה

טיסת מעבורת החלל דיסקברי STS-95 התקיימה בין התאריכים 29 באוקטובר- ל-7 בנובמבר 1998.
משימה זו נמשכה תשעה ימים במהלכם הצוות תמך במגוון מחקרים ומטעדים ובינם פריסה של הלווין Spartan 201-5 שביצע תצפיות על ההילה של השמש ולאחר מכן נאסף שוב על ידי הזרוע הרובוטית של המעבורת.
כמו כן פלטפורמת HOST נועדה לבדוק מטעדים ורכיבים עבור טלסקופ החלל האבל לקראת טיסת מעבורת החלל STS-103 שתבצע משימת שירות שלישית לטלסקופ החלל.
היותו של ג'ון גלן בן ה-77 בטיסתו השנייה לחלל כללה בדיקות על השפעות החלל על תהליך ההזדקנות.
במהלך המשימה המעבורת ביצעה 134 הקפות סביב כדור הארץ בשהות מצטברת של 213 שעות ו-44 דקות.

טלאי המשימה

טלאי המשימה תוכנן במשותף על ידי צוות המשימה וכלל מספר אלמנטים: הטלאי מכיל את מעבורת החלל עם פסים בצבע צהוב, אדום וכחול, המסמלים את הניסויים המדעיים, שיתוף הפעולה הבינלאומי וחקר השמש. קפסולת חללית מרקורי מקיף את המעבורת ונוצרת הספרה "7" כדי לציין את הקשר לטיסתו הראשונה של ג'ון גלן ושבעיית האסטרונאוטים בתוכנית מרקורי. כמו כן, נראים בשובל המשימה סימנים המציינים את ניסויי המשימה במיקרו-כבידה, השפעות גוף האדם בחלל והנדסת חומרים.
חוק ברלין הגדולה

חוק ברלין הגדולה (או "ברלין רבתי"; בגרמנית: Groß-Berlin-Gesetz), בשמו המלא החוק על יצירת קהילה עירונית חדשה ברלין (בגרמנית: Gesetz über die Bildung einer neuen Stadtgemeinde Berlin) היה חוק שהתקבל על ידי הממשל הפרוסי ב-1920 והרחיב מאוד את גודלה של עיר הבירה הגרמנית ברלין.
ריגליץ

היסטוריה

ריגליץ הוקמה במהלך המאה ה-18 על ידי בני אצולה בעלי אדמות באזור, כעיירה פרטית ובשנת 1824 קיבלה מהשלטונות האוסטרים מעמד רשמי של עיירה. משעברה לחזקת פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה נחשבה שוב ככפר מבחינה אדמיניסטרטיבית. היא הייתה מרוחקת כ-8 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר ותושביה התפרנסו מחקלאות, אריגה, עבודה באחוזתו של הפריץ ומסחר ושירותים שונים לכפריי הסביבה.

יהודים

לפי ההערכות, יהודים התיישבו בריגליץ כבר באמצע המאה ה-18, למרות שידיעות מוצקות על קהילה ועל רב יש רק מתחילת המאה ה-19. יהודי ריגליץ התגוררו במרכז העיירה ועסקו במסחר, רוכלות, וגם בחייטות, זגגות ומלאכות אחרות. היו גם יהודים שהתגוררו בפרברי העיירה ועסקו בחקלאות. כמה מאמידי הקהילה עבדו עבור הפריץ המקומי. 
יהודי ריגליץ, כשאר יהודי גליציה המערבית התאפיינו בהיותם אדוקים, ובמהלך השנים עברו רובם לתנועת החסידות. בתחילת המאה ה-19 כיהן כרבה של ריגליץ הרב טוביה גוטמאן, שהיה מתלמידיו של החוזה מלובלין. אחריו כיהן חתנו, הרב נחום צבי הורביץ טנצר, שהוחלף על ידי בנו הרב אברהם אבא הורוביץ טנצר. גם הוא העביר את תפקיד הרב לבנו אחריו, הרב יעקב יצחק הורוביץ, שכיהן במקביל כרב בריגליץ ובלימאנובה, ועל כן שהה בריגליץ רק בימים הנוראים ובחגים. בהיעדרו, מילא את מקומו שמחה ברגלס, סוחר שהיה גם תלמיד חכם. משנת 1904 כיהן כרבה של ריגליץ הרב יקותיאל צבי זלמן גוטווירט, שהיה חתנו של הרב נחום צבי הורביץ טנצר. אחריו כיהן כרב אלטר אליעזר הורוביץ ובערך בשנת 1922 היה ישראל יוסף בנו, רבה של ריגליץ. הרב יוסף שמואל שמלקא ארליך כיהן כרב אחריו, וככל הנראה היה אחרון הרבנים בריגליץ. 
אזור ריגליץ לא התפתח ובתחילת המאה ה-20 היגרו חלק מתושביה היהודיים להולנד, בלגיה וארצות הברית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נעזרו יהודי ריגליץ על ידי הג'וינט ובין השאר הוקם במקום "חברת ביקור חולים".
איילין הקרט

ביוגרפיה

הקרט נולדה בעיר קולומבוס שבאוהיו, בתם של אסתר ולאו הקרט. אומצה על ידי סבה. סיימה את לימודיה באוניברסיטת אוהיו עם תואר בתחום הדרמה.
החלה את דרכה בברודוויי ב-1943 בתפקיד של ממלאת מקום.
התפרסמה בזכות הופעותיה המשניות והראשיות במחזות כגון: "האפילה שבמעלה המדרגות", "פרפרים הם חופשיים", "השדה הרע" ו"הזמנה למאדים".
בכל שנותיה כשחקנית תיאטרון הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס הטוני ולפרס דרמה דסק.
התגלתה לראשונה בזירה הקולנועית בשנת 1956 כשהופיעה בדרמת הספורט של רוברט וייז "מישהו למעלה אוהב אותי" ובקומדיה "תחנת אוטובוס".
ב-1956 הופיעה בגרסה הקולנועית של מרווין לרוי למחזה "הזרע הרע" בדמותה של הגברת הורטנז דייגל, התפקיד הקנה לה את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הקרט זכתה ב-1972 בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "פרפרים הם חופשיים", שהוא גרסה קולנועית למחזה. בסרט גילמה את גברת בייקר אמו הביקורתית של סטודנט צעיר ועיוור, אותו התפקיד גילמה במחזה שלוש שנים קודם לכן.
הופעותיה האחרונות היו בסרטו של קלינט איסטווד "מקצוע לוחם" ובקומדיה הפמיניסטית "מועדות האקסיות" בה גילמה את כריסטין אמה השתלטנית של אני מק'דאגן (דיאן קיטון).
בשנת 1994 זכתה בפרס אמי בזכות הופעה קומית בסיטקום "Love & War".

חיים אישיים

הקרט הייתה נשואה משנת 1942 לג'ון האריסון יאנקי, עד למותו בשנת 1997. בנם לוק הוא סופר במקצועו.
ב-31 בדצמבר 2001, בגיל 82, נפטרה הקרט מסרטן הריאה בביתה שבנורווק, קונטיקט.
בבלוק שלי

עלילה

באחת השכונות הקשוחות בלוס אנג'לס הנקראת פרירידג' ארבעה בני נוער נבונים, מצחיקים ומלאי חוכמת רחוב הנקראים סיזר, ג'מאל, רובי ומונסיי מתחילים ללמוד בתיכון וחברותם ארוכת השנים עומדת למבחן.
קנדל גיל

נעורים ומכללות

גיל נולד וגדל בעיר שיקגו שבאילינוי, ובין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בעונתו השלישית בקבוצת האוניברסיטה קלע 15.4 נקודות למשחק ועזר להוביל אותה, לצד ניק אנדרסון, למעמד הפיינל פור של טורניר אליפות המכללות. במשחק חצי הגמר התמודדה אילינוי מול אוניברסיטת מישיגן, אותה הוביל גלן רייס לניצחון בתוצאה 83–81 ולהדחתה של אילינוי. בעונה העוקבת שיפר גיל את תפוקתו ל-20.0 נקודות למשחק, ונבחר לחמישיית העונה השנייה של ליגת המכללות על אף הדחתה של קבוצתו כבר במשחק הראשון של טורניר אליפות המכללות.

שארלוט הורנטס

גיל נלקח בבחירה החמישית של דראפט ה-NBA‏ 1990 על ידי קבוצת שארלוט הורנטס, לקראת עונתה השלישית בליגה. במהלך עונת הרוקי שלו השתתף בתחרות ההטבעות של ה-NBA, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה לאחר שקלע 11.0 נקודות בממוצע למשחק. בעונה הבאה הפך לקלע המוביל של קבוצתו עם 20.5 נקודות למשחק, ובעונת 1992/1993 הוביל אותה לצד השחקנים הצעירים לארי ג'ונסון ואלונזו מורנינג למעמד הפלייאוף, לראשונה בתולדות הקבוצה. בסיבוב הפלייאוף הראשון גברו ההורנטס על בוסטון סלטיקס בתוצאה 3–1 הודות ליכולת מצוינת של שלושת כוכביה הצעירים, אך בשלב הבאה נכנעו לניו יורק ניקס בתוצאה 1–4.

סיאטל סופרסוניקס

לאחר 3 עונות בשארלוט נשלח גיל בטרייד לסיאטל סופרסוניקס בתמורה לדאנה בארוס ואדי ג'ונסון. בשתי עונותיו בסיאטל קלע כ-13.9 נקודות למשחק לצידם של גארי פייטון, שון קמפ ודטלף שרמפף, ובשתי העונות הודחה הקבוצה בסיבוב הפלייאוף הראשון.

בחזרה לשארלוט

לקראת עונת 1995/1996 נשלח בחזרה לשארלוט הורנטס, בתמורה לקלע הרסי הוקינס.

ניו ג'רזי נטס

לאחר 36 משחקים באותה עונה שוב הועבר גיל בטרייד, הפעם לניו ג'רזי נטס עבור הרכז קני אנדרסון. עונת 1996/1997 הייתה הטובה ביותר של גיל מבחינה סטטיסטית, כשקבע שיאי קריירה בנקודות (21.8) וריבאונדים (6.1) למשחק, אך קבוצתו רשמה מאזן שלילי 26–56 וסיימה את העונה במקום ה-13 באזור המזרחי. בעונת 1998/1999 הוביל את כל שחקני ה-NBA בחטיפות למשחק, עם ממוצע של 2.7. במהלך אותה עונה גם השווה את שיא ה-NBA למספר חטיפות של שחקן במשחק בודד, כשחטף 11 פעמים במשחק מול מיאמי היט ב-3 באפריל 1999. בכך השווה את השיא שקבע שחקן סן אנטוניו ספרס לארי קינון בעונת 1976/1977.
גיל המשיך לשחק בניו ג'רזי עד סיום עונת 2000/2001, אז תם חוזהו בקבוצה. באותה עת ניצב גיל במקום השביעי ברשימת קלעי הקבוצה בכל הזמנים, עם 4,932 נקודות בסך הכול. ב-5 וחצי עונותיו עם הנטס רשמה הקבוצה מאזן כולל של 156 ניצחונות לעומת 266 הפסדים (37%) בעונה הרגילה, והפסידה בשלושת משחקי הפלייאוף בהם השתתפה.

שלהי הקריירה

בארבע העונות 2002–2005 שיחק במשך עונה אחת עם כל אחת מהקבוצות מיאמי היט, מינסוטה טימברוולבס, שיקגו בולס ומילווקי באקס, בהתאמה, וקלע במהלכן ממוצע של כ-7.9 נקודות למשחק.

לאחר הפרישה ממשחק

לאחר פרישתו שימש גיל כפרשן של משחקי שיקגו בולס ברשת הטלוויזיה המקומית "Comcast SportsNet Chicago".
בקיץ 2017 שיחק בליגת הכדורסל BIG3 עבור קבוצת "Power", בהיותו בן 49.
יחסי אורוגוואי–בלגיה

ביקורים רשמיים

בשנת 2008 ביקר פיליפ, מלך הבלגים באורוגוואי, יחד עם יזמים בלגים רבים שהיו מעוניינים בחיזוק היחסים הכלכליים בין המדינות.
באוקטובר 2011 ערך נשיא אורוגוואי חוסה מוחיקה ביקור רשמי בבלגיה.

ייצוג דיפלומטי

לאורוגוואי יש שגריר בבריסל, המכהן גם כשגריר בלוקסמבורג.
לבלגיה יש קונסוליית כבוד במונטווידאו המוסמכת על ידי השגרירות בבואנוס איירס.
לאסק

תולדות היישוב

לאסק נזכרת לראשונה בשנת 1356, ובשנת 1422 הוענקו לה זכויות עיר בידי מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית. בשנת 1903 חוברה העיירה לקו מסילות הברזל, ונבנו בה מפעלי תעשייה.

יהודי לאסק

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה קרוב ל-4,000 יהודים, מתוך כ-4,900 תושבים, והתקיימה בה פעילות של החוגים הציוניים ושל אגודת ישראל, שהפעילו במקום בתי ספר מרשת תרבות ומרשת בית יעקב.
הגרמנים כבשו את העיירה בתחילת ספטמבר 1939, ומיד חיללו את בית הכנסת בה, תוך שוד של רכוש יהודי היישוב, וחטיפתם לעבודות כפייה. במהלך שנת 1940 רוכזו 3,467 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר בשנת 1941 הובאו אליו מאות יהודים נוספים מהסביבה. בד בבד הרסו הגרמנים את בית העלמין היהודי הישן בעיירה, וריצפו במצבותיו את מדרכות העיירה. בזמן פעילות הגטו שולחו יושביו למחנות עבודה שונים, והתקיימו בו הוצאות פומביות להורג של יהודים שהפרו את איסורי הגרמנים.
ב-24 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כל החולים, וכל יתר היהודים רוכזו בכנסייה מחוץ לעיירה, והוחזקו בה שלושה ימים בצפיפות רבה. לאחר סלקציה הועברו כ-760 יהודים לגטו לודז', וכ-3,500 היהודים הנותרים שולחו למחנה ההשמדה חלמנו. בהמשך, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה, ורצחו את כל מי שנמצאו.
טומי המפסון

ביוגרפיה

המפסון נולד וגדל בקלאפם, לונדון רבתי, בריטניה. הוא החל להתאמן באופן מקצועי רק בשנתו האחרונה ללימודים באוניברסיטת אוקספורד. עם סיום לימודיו החל לעבוד כמורה בשנת 1930.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בהמילטון, אונטריו, קנדה בשנת 1930 זכה המפסון במדליית זהב בריצת 880 יארד (1:52.4 דקות). 
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה וילסון בשתי מדליות, 1 זהב ו-1 כסף. מדליית זהב, בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:49.7 דקות, לפני אלכס וילסון (1:49.9 דקות) ופיל אדוארדס (1:51.5 דקות), שניהם מקנדה. מדליית כסף, בריצת שליחים 4X400 מטר בתוצאה של 3:11.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:08.14 דקות ולפני קנדה (3:12.8 דקות).
לאחר המשחקים האולימפיים הוא פרש מספורט תחרותי. מספר שנים לאחר מכן, הוא פרש מהוראה והחל לעבוד כמחנך בחיל האוויר המלכותי עד תום מלחמת העולם השנייה. בשנת 1954 עבר לסטיבנאייג' הרטפורדשייר ועבד כמנהל יחסי ציבור.