google/wiki40b huggingface dataset:
אצטדיון אולימפי

אצטדיון אולימפי הוא תואר הניתן לאצטדיון הראשי של המשחקים האולימפיים. האצטדיון האולימפי הוא האתר של טקס הפתיחה וטקס הסיום של המשחקים האולימפיים.
מרבית האצטדיונים, אם כי לא כולם, נקראים בשם "האצטדיון האולימפי" כחלק משמם.
במשחקי הקיץ האולימפיים, נערכות תחרויות האתלטיקה, ומשחק הגמר בכדורגל באצטדיון האולימפי. חריגים לכך אירוע באולימפיאדת פריז (1900), אולימפיאדת אטלנטה (1996), ואולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
במשחקי החורף האולימפיים האולם בו נערכות תחרויות ההחלקה על הקרח נחשב כאצטדיון האולימפי, ובו נערכים טקסי הפתיחה של האולימפיאדה וטקסי הסיום.
בשני אצטדיונים נערכו טקסים ביותר מאולימפיאדה אחת - בערים אשר ארחו את המשחקים  יותר מפעם אחת: קולוסיאום הזיכרון של לוס אנג'לס (אשר אירח שני משחקי קיץ, ויארח שוב את המשחקים בשנת 2028) ואצטדיון פאנאתינאיקו. האצטדיון הלאומי בייג'ינג יהיה בשנת 2022 האצטדיון היחיד שאירח את משחקי הקיץ (אולימפיאדת בייג'ינג (2008)) ומשחקי החורף (אולימפיאדת בייג'ינג (2022)).
מספר אצטדיונים אירחו אירועי ספורט ותחרויות בכמה אולימפיאדות.
עם ישראל חי

עלילה

חבר הכנסת הסובל מבעיה של אין-אונות נשלח על ידי המפלגה שלו לחופשה באילת, שם הוא משתמש בהמצאה חדשה הבאה לפתור את בעייתו, באותו זמן רעייתו חושבת שהוא נסע לשליחות בחוץ לארץ ונוסעת גם היא לחופשה באילת, שם היא מאמצת לעצמה שם חלופי, והם מבלים ערב אחד עם השני מבלי לדעת על כך.
כרומטידה

כרומטידה (באנגלית: Chromatid) היא אחת משתי הזרועות הזהות המרכיבות את הכרומוזום במצבו המשוכפל.
שתי הכרומטידות מחוברות האחת לשנייה בצנטרומר. כשהן מחוברות הן מכונות "כרומטידות אחיות"; כשהן נפרדות הם אינן נחשבות יותר לכרומטידות, אלא לכרומוזומים בלתי-משוכפלים. הצנטרומר, למרות שמו (צנטרום בלטינית פירושו "מרכז") אינו נמצא בדרך כלל במרכז הכרומטידה; מיקומו מחלק את הכרומטידה לזרוע ארוכה (מסומנת באות q) ולזרוע קצרה (p).
הכרומוזומים מופיעים במצב משוכפל, ככרומטידות אחיות, רק לקראת ובזמן חלוקת התא. מטרת השכפול היא ליצור עותק זהה של כל הגנום; כל אחד משני העותקים נודד במהלך המיטוזה והמיוזה אל אחד מתאי הבת.
למונח "כרומטידה" אין קשר למונח "כרומוזום הומולוגי". בתא דיפלואידי קיימים שני עותקים של כל כרומוזום - עותק אחד מהאב ועותק אחד מהאם. שני העותקים מכונים "כרומוזומים הומולוגיים". שני העותקים נמצאים בתא כל העת, בניגוד לכרומטידות, הרלוונטיות רק לקראת ובזמן חלוקת התא. כמו כן הכרומטידות זהות לחלוטין האחת לשנייה; לעומת זאת כרומוזומים הומולוגיים נושאים את אותם הגנים, אך בגרסאות שונות במקצת הקרויות אללים. הזהות בין הכרומטידות האחיות היא הגורם לכך ששני תאי הבת זהים לגמרי לאחר חלוקת התא.
במיוזה (חלוקת ההפחתה המתרחשת בתאי הרבייה) נוצר מבנה של 4 כרומטידות – שני זוגות של כרומטידות אחיות הנקרא ביוולנט. בביוולנט חל אירוע של שחלוף (crossing over). השחלוף נעשה תמיד בין כרומטידות שאינן אחיות (אין הגיון להחליף בין אחיות כי הן זהות במידע התורשתי שבהן) מתקיים איתור של אזור מסוים – שתי כרומטידות שונות נפתחות באותו אזור בדיוק, ונסגרות בחזרה - כל אחת על השנייה ומחליפות ביניהן את החומר. אזור שחלוף זה נקרא כיאזמה. בין כרומוזומים הומולוגים מוצאים בין 2 ל 3 קיאזמטות. מנגנון השחלוף המדויק הזה (עד רמת הנוקלאוטיד) עדיין לא ידוע בכללותו כיום.
מנגנון השכפול ומנגנון המיוזה קורה לפני החלוקה הסופית לתאי הבת, המכילים כל אחד חצי מכמות הכרומוזומים של תא בוגר. השונות בין האללים של הכרומוזומים ההומולוגיים היא הגורם לכך שיצורים דיפלואידים אינם זהים להוריהם, ותכונותיהם מהוות שילוב ואיזון בין תכונות שני ההורים.
רשימת ה-11

רשימת ה-11 היא מסמך שהוכן בידי משטרת ישראל בשנת 1977 ובו רשימה של 11 אנשים שנחשדו כראשי הפשע המאורגן בישראל.  התפרסם בציבור עקב הדלפתו לעיתון "הארץ", קודם שהסתיימה בדיקתו על ידי מפכ"ל המשטרה.
היוזמה ליצירת המסמך עלתה בפגישה שנערכה בחודש מרץ 1977 בין נציב מס הכנסה, אליעזר שילוני ובין מפקד משטרת מחוז תל אביב, משה טיומקין. בפגישה סוכם שהמשטרה תעביר לנציבות מס הכנסה רשימה של חשודים שצברו הון במעשי פשע, כדי להעמידם לדין כחשודים בעבירת מס של העלמת הכנסות (שיטה זו יושמה בהצלחה בארצות הברית, למשל כנגד אל קפונה). הרשימה הוכנה על ידי אנשי המודיעין של המשטרה, ותוכנה, כמו עצם קיומה, נשמרו בסוד. הרשימה נעצרה אצל מפקד היחידה המרכזית, ולא הועברה לנציבות מס הכנסה, משום שלמפקד היחידה היו השגות על תוכנה. תוכן הרשימה הודלף לכתב עיתון "הארץ", אבי ולנטין, והוא פרסם בעיתון סדרת כתבות על הפשע המאורגן בישראל.
פרי וירטמן

ביוגרפיה

וירטמן נולד בנארדן. הוא מתאמן באיינדהובן בהדרכתו של מרסל וודה.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 סיים וירטמן במקום שישי בשחייה במים פתוחים, במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:20.3 שעות. 
בשנת 2014 זכה וירטמן בשתי מדליות זהב באליפות אירופה שהתקיימה בברלין שבגרמניה, במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:56.2 שעות, לפני תומאס לורץ מגרמניה (1:49:59.0 שעות) ויבגני דרצב מרוסיה (1:50:00.6 שעות) ובמשחה הקבוצתי ל-5 ק"מ ביחד עם שרון ון רוונדאל ומרסל סחאוטן בתוצאה של 55:47.8 דקות, לפני יוון (56:05.5 דקות) וגרמניה (56:14.8 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:55.57 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:11.59 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.65 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שברוסיה ב-2015 זכה וירטמן בשתי מדליות כסף בשחייה מים פתוחים, במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:50:00.3 שעות, אחרי ג'ורדן וילימובסקי מארצות הברית (1:49:48.2 שעות) ולפני ספירידון יאניוטיס מיוון (1:50:00.7 שעות) ובמשחה הקבוצתי ל-5 ק"מ ביחד עם שרון ון רוונדאל ומרסל סחאוטן בצוותא עם הקבוצה מברזיל בתוצאה של 55:31.2 דקות, אחרי גרמניה (55:14.4 דקות). 
באליפות אירופה בשחייה במים פתוחים שנערכה בהורן, הולנד ביולי 2016 זכה וירטמן במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:55:20.6 שעות, לפני ג'ק ברנל מבריטניה (1:55:21.2 שעות) ומרק אנטואן אוליבייה מצרפת (1:55:21.6 שעות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 55:14.8 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה וירטמן במדליית זהב בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:52:59.8 שעות, לפני ספירידון יאניוטיס (1:52:59.8 שעות) ומרק אנטואן אוליבייה (1:53:02.0 שעות). למעשה, הוא חצה את קו הסיום שני אך נגע בקיר שעון העצר ראשון, לאחר שיאניוטיס פיספס את הנגיעה. רק לאחר 15 דקות של דיון הוחלט על הסדר הנ"ל.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכה וירטמן במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:51:58.5 שעות, לפני ג'ורדן וילימובסקי (1:51:58.6 שעות) ומרק אנטואן אוליבייה (1:51:59.2 שעות).

חייו האישיים

משנת 2016 בת הזוג של וירטמן היא ראנומי קרומווידיויו, אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית העולם בשחייה.
שירה סימולטנית

שירה "סימולטאנית" הוא הכינוי שניתן למיצגים ומחזות קצרים אשר הוצגו על ידי תנועת הדאדא. במחזות אלו נכתב תמליל ברור לכמה מבצעים אשר קראו את תפקידיהם באותה עת, במטרה ליצור דיסוננס קבוע ובלבול אצל המאזין. הטקסט במחזה יכול היה להיות בעל משמעות, אולם עימותו עם טקסט מקביל, אשר נקרא באותה עת, סתר משמעות זו. שירה זו היא פיתוח של ה"שירה הפונטית" של חברי התנועה.
הרולד לאסוול

הרולד דוויט לאסוול (באנגלית: Harold Dwight Lasswell; ‏13 בפברואר 1902 - 18 בדצמבר 1978) היה חוקר תקשורת וסוציולוג אמריקאי, מבין חלוצי חקר התקשורת.

ביוגרפיה

לאסוול נולד באלינוי, ארצות הברית. את לימודי התואר הראשון במשפטים, ולאחר מכן תואר שני בסוציולוגיה ואת לימודי הדוקטורט סיים באוניברסיטת שיקגו, הוא הושפע רבות ממוריו ובמיוחד, מג'ון דיואי ו ג'ורג' הרברט מיד, אותם הרבה לצטט במחקריו לאחר מכן. הוא כיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל.
לסאוול היה חוקר מדעי החברה, ונחשב לבעל ידע "רב אקדמי", כיהן כנשיא של האגודה האמריקאית למדעי המדינה (APSA), ושל האגודה העולמית לאומנות ומדע (WAAS).
הוא נחשב לאחד מהחוקרים המובילים בתחום מדעי החברה, ונחשב לאבי חקר תקשורת ההמונים.
הוא עסק רבות בחקר החברה, המבנה החברתי, התרבות והרבה לחקור תופעות פוליטיות. מגוון גישות תאורתיות שפיתח נחשבו בעת המצאתן כ"מקדימות את זמנן" אך כיום התאוריות שפיתח מהוות את הבסיס ללימודי התקשורת בעולם המערבי, והרבה מן המחקרים שלו מלומדים באוניברסיטאות השונות בתחומי הפוליטיקה, מדעי החברה והתעמולה.
הוא נפטר בשנת 1978 בעיר ניו יורק.

מחקריו

לאסוול נחשב כאבי חקר התקשורת והוא נחשב לחלוץ בניתוח תוכן תקשורתי. הוא החל לחקור את תחום תקשורת ההמונים בשנות הארבעים, ופיתח תאוריות שונות אשר נבעו ממחקריו. המוכרות ביותר בתחום תקשורת ההמונים היא תאוריית המחט התת-עורית ומודל לאסוול שמהווה הבסיס המחקרי לחקר תקשורת ההמונים, ועל בסיסו התפתחו מודלים רבים לחקר התקשורת.
את מחקריו הראשוניים בחקר התקשורת החל לאסוול לעשות בעקבות מחקר שערך בתחום מדעי החברה, במסגרתו ניתח את השפעות חומרי התעמולה על האזרחים בתקופת גרמניה הנאצית. במחקרו הוא ניתח מגוון יצירות קולנועיות אשר הופקו בזמן המלחמה, את חומרי התעמולה של המפלגה הנאצית אשר הופצו באופן תדיר, את שלטי החוצות ונאומים של אנשי מפתח במפלגה הנאצית. מחקרו זה הוביל אותו לפיתוח מודל לאסוול, בו הגיע למסקנה כי לתקשורת השפעה רבה ואף בלתי אמצעית על הפריטים בחברה. הוא טבע את המשפט המפורסם " מי אמר מה, למי, באיזה ערוץ ובאיזו השפעה?". על פי תאוריה זאת לפריטים בחברה לא קיימת האפשרות לבחור כיצד לקלוט את המסרים אשר מעבירים להם אמצעי התקשורת.
חוקרים רבים ביצעו מחקרים בעקבות תוצאות המחקר של לאסוול, מרבית המחקרים עסקו בהפרכתה של תאוריה זאת, אך חלק מן המחקרים תמכו בה. כיום הגישה הרווחת בחקר תקשורת ההמונים היא שמודל לאסוול מהווה את בסיסם של כלל המודלים הליניאריים בחקר תקשורת ההמונים.
לאסוול היה חסיד "המהפכה ההתנהגותית" והוא היה ממיסדי תחום הפסיכולוגיה של הפוליטיקה, הוא טבע מושגים רבים שמשמשים הן במדעי החברה והן בחקר הפוליטיקה.
הוא ביצע חקירות פסיכואנליטיות לפוליטיקאים ממלחמת העולם הראשונה באמצעות ניתוח החומרים שהפיצו, צפיה בתיעוד שלהם וראיונות אישיים, ועל בסיסן הפיק מידע רב אשר שימש אותו למחקריו בתחומים שונים במדעי החברה.
מחקריו של לאסוול מהווים התפתחות חשובה של הביהביורליזם והם מהווים התפתחות חשובה בהבנת המשמעויות של תעמולה פוליטית. הוא טבע את מושג "התעמולה" כפי שאנו מכירים אותו היום ומחקריו היוו פריצת דרך באתיקה של התעמולה הפוליטית וכמסקנה מהם תעמולה רשמית היא מסר גלוי בעל מטרות מוצהרות, ולכן תעמולה סמויה לא תיחשב כתעמולה רשמית במדינות מתוקנות.
ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן

ביוגרפיה

ארנסט נולד ב-12 ביוני 1655 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, ולאליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואליזבת מבראונשווייג-וולפנביטל.
לאחר מותו של אביו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו ארנסט ואחיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
ברנהרד בחר את מקום מגוריו בהילדבורגהאוזן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן. בשנת 1683 לחם ארנסט עם חיל הפרשים הקיסרי בקרב וינה, ובשנת 1685 השתתף בכיבוש הערים אסטרגום ונובה זמקי. במהלך מלחמת תשע השנים לחם ארנסט כחלק מצבא הולנד, והשתתף בקרבות השונים נגד צרפת. בשנת 1710 החל ארנסט בבניית ארמון הילדבורגהאוזן, ובשל בנייתו נכנס לחובות כבדים.
ארנסט מת ב-17 באוקטובר 1715, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
יחסי גרמניה–ערב הסעודית

היסטוריה

בשנת 1929 נחתם הסכם ידידות בין רפובליקת ויימאר לבין ממלכת נג'ד וחג'אז בראשות המלך אבן סעוד. בשנת 1938 מונה ד"ר גרופה לשגריר גרמניה בבגדאד, ובנוסף הוא מונה לשגריר לא תושב של גרמניה בסעודיה. לאחר הקמת גרמניה המערבית לאחר מלחמת העולם השנייה, החליטו שתי המדינות לכונן את היחסים מחדש, ואכן בשנת 1954 שוחזרו היחסים בין המדינות. בשנת 1964 נותקו היחסים בין המדינות, בעקבות הכרת גרמניה המערבית במדינת ישראל, אולם בשנת 1973 היחסים כוננו מחדש.
בין המדינות מתקיים דיאלוג פוליטי ברמה גבוהה, וכן נערכו ביקורים רשמיים הדדיים רבים במהלך השנים. בנוסף, קיימים קשרים מסחריים בין המדינות, ובשנת 2017 הסתכם היצוא הסעודי לגרמניה בשווי 1.461 מיליארד ריאל סעודי, ואילו היבוא הסעודי מגרמניה הסתכם ב-29.497 מיליארד ריאל סעודי.
כמו כן, בין המדינות מתקיים שיתוף פעולה בנושא המאבק הבין לאומי בטרור ובפשע המאורגן, וכן שיתוף פעולה ביטחוני בתחומים רבים, אולם קיימת ביקורת גרמנית בשל קיומו של עונש מוות בסעודיה, ובשל הפגיעה המתמשכת בנושא זכויות האדם בממלכה.

נציגויות דיפלומטיות

גרמניה מחזיקה בסעודיה שגרירות בריאד וקונסוליה כללית בג'דה. מאידך, סעודיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
מיכל אפרת (מאיירת)

ביוגרפיה

מיכל (אוולינה) אפרת נולדה בשנת 1926 באוסטרבה שבחבל מוראביה, צ'כוסלובקיה (צ'כיה). הצטיינה בלימודים, אהבה ספורט ולמדה בלט וציור. ילדותה נקטעה עם כיבוש צ'כיה על ידי הגרמנים בשנת 1939. בספטמבר 1942 גורשה המשפחה לטרזיינשטט. בדצמבר 1943 נשלחה לאושוויץ-בירקנאו, ומשם הועברה למחנות אחרים. באפריל 1945 השתחררה ממחנה ברגן-בלזן, לאחר שכל משפחתה נספתה. לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה ללמוד אמנות גרפית בפראג אך עלתה לארץ לפני סיום לימודיה. משנת 1949 ועד מותה התגוררה בקיבוץ גבעת חיים מאוחד שבעמק חפר.
בארץ למדה גרפיקה במכון לאמנות במכללת אורנים ובמשך שנים רבות הייתה האחראית על הגרפיקה של ספרי הילדים בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-1990 ארגנה והשתתפה אפרת בתערוכה קבוצתית של מאיירים ישראלים בפראג.
ב-1952 הוזמנה לאייר קובץ שיריה של משוררת הילדים פניה ברגשטיין. מאז איירה עשרות ספרים בהם ספרים של ע. הלל, עשי ויינשטיין, משה דפנא, תרצה אתר, מיריק שניר ועוד.
ב-2010 הציגה תערוכת איורים משותפת עם תרצה טנאי במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.  
ב-1997 (תשנ"ז) קיבלה פרס על שם נחום גוטמן על האיורים לספר "הילדה איילת"; מנימוקי השופטים: "ייחודה בסגנונה המיוחד והמתחדש המתאים את עצמו לסיפור ולתקופה".
בין הספרים שאיירה: "הילדה איילת", מאת המשוררת היידית הנודעת קדיה מולודובסקי, ו"ניסע אל השדה" מאת פניה ברגשטיין.
מיכל אפרת נפטרה ב-2017, בגיל 91. הותירה בן יחיד, עוזי אפרת, וכן נכדים ונינים.
קריניאן

קריניאן (באנגלית: Carignan ובספרדית: Cariñena) הוא זן ענבים אדומים המשמש לייצור יין. מקורו של הזן באזור אראגון בספרד, ונחשב בתור מרכיב היסטורי בממסך (בלנד) של היינות האדומים מאזור ריוחה (Rioja) המפורסם בספרד.
כיום הזן נטוע בעיקר בצרפת (באזור לנגדוק), בספרד (באזור פריורט), באיטליה (באזורים סרדיניה ולאציו). אזורי יין נוספים בהם נעשה שימוש בענב, המשויכים לעולם החדש כוללים את קליפורניה (שם הזן משמש בעיקר לממסך), מקסיקו, אורוגוואי, צ'ילה, ארגנטינה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
אחד ממאפייני זן הקריניאן הוא יכולת לתנובה גבוהה יחסית של יבול, המגיעה אף לארבע טונות לדונם. ביבולים גדולים היינות המתקבלים מן הזן הם נחותים, אולם משטר גידול נכון ודילול יבולים יכולים להביא ליינות איכותיים.

הקריניאן בישראל

כרמי הקריניאן הראשונים ניטעו בארץ כבר בשנות השמונים של המאה התשע-עשרה, על ידי פקידיו של הברון רוטשילד. מאז ועד תחילת המאה העשרים ואחת סבל הזן בישראל מתדמית רעה, שנבעה מיינות לא איכותיים שיוצרו עקב גידולו במשטר של יבולים גבוהים.
בבציר 1999 הוציאו ביקב מרגלית את היין הזַנִּי הראשון שנחשב איכותי. בשנת 2002 הוציאו ביקב ויתקין יין זני נוסף מענבי קריניאן, ומאז מייצרים ביקב באופן קבוע יין מזן זה. בעקבות כך יקבים נוספים בישראל החלו בייצור יינות מקריניאן, בהם יקבי כרמל (בסדרה האזורית), יקב סוסון ים (בין השאר בממסך "גאודי" המבוסס על הזן),יקב נווה ירק, יקב סומק, יקב שדה בוקר (המייצר יין קינוח בשיטת בציר מאוחר מהזן). נראה כי היינות המוערכים יותר המיוצרים מהזן בארץ מתבססים על כרמים בוגרות באזורי בנימינה וזכרון יעקב.
בנוסף, זן הקריניאן ביחד עם הזן סוזאו מפורטוגל הם ההורים הגנטיים של הזן הישראלי ארגמן.
ביצ'קה

היסטוריה

לפי ממצאים ארכאולוגיים, אזור העיירה ביצ'קה היה מיושב עוד מהתקופה הנאוליתית וכן בתקופת הברונזה, עוד לפני שהרומאים, האווארים וההונגרים חיו שם. האזכור הראשון לעיירה זו הוא של מסמך היתר גביית אגרה משנת 1306.
בשנת 1596 נכבשה ביצ'קה בידי האימפריה העות'מאנית. בשנת 1642 נקנתה קרקע העיירה בידי רוזן עשיר בשם אדם בטיאני, שבנה שם טירה מפוארת והפך אותה למגוריו. בתקופה זו, הכפר ביצ'קה, שנהרס על ידי הטורקים במהלך הכיבוש העות'מאני, הפך לעיירה משגשגת בשל העושר שמשפחת בטיאני הביאה עימה למקום.
במהלך המאה ה-19 הייתה ביצ'קה לעיר מפותחת ולמרכז תרבותי. משפחת בטיאני כשקנתה את המקום בנתה גם מצפה כוכבים וטירה קטנה עבור אסטרונומים, ודבר זה משך אליה מבקרים רבים.
העיירה ביצ'קה עברה תהפוכות רבות במהלך ההיסטוריה שלה. תחילה היא הייתה יישוב קטן, מעין כפר. משנת 1688 עד 1877, בעידן משפחת בטיאני, הייתה זו עיירה מרכזית של המחוז. משנת 1877 עד 1946 העיירה השתייכה למחוז פייר. בשנת 1947 היא הפכה לעיירה עצמאית. בשנת 2015 היו בה כ-12,000 תושבים.

בשואה

בינואר 1941, במפקד האוכלוסין שנעשה בהונגריה לפני הכיבוש הגרמני, נמנו בביצ'קה 201 תושבים יהודים, שהיוו כ-2% מאוכלוסיית העיירה.
עוד לפני כן, בימי הטרור הלבן ההונגרי, נרצחו כמה מתושביה היהודים של ביצ'קה.
ב-19 במרץ 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבש צבא גרמניה הנאצית את הונגריה. במפקד שעשתה גרמניה באפריל באותה שנה, נמנו בין יהודי ביצ'קה 196 יהודים. כמו בכל מקום שנכבש על ידי גרמניה, גם בביצ'קה הוקם גטו עבור היהודים. גטו ביצ'קה הוקם ב-16 במאי 1944. כ-480 יהודים בביצ'קה וסביבותיה נאלצו להצטופף בגטו זה, והבתים סומנו בטלאי צהוב. בתחילת יוני 1944 הועברו יהודי ביצ'קה למרכז שילוח בבית חרושת ללבנים בסקשפהרוואר, וב-14 ביוני הם גורשו משם לאושוויץ.
ב-24 בדצמבר 1944 נכבשה ביצ'קה מידי גרמניה הנאצית על ידי הכוחות הסובייטים של החזית האוקראינית השלישית במהלך הקרב על בודפשט.
פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו

ביוגרפיה

לינדאיינר-וילדאו, נולד בעיר גלאץ שבקיסרות הגרמנית, כיום שם העיר קלודצקו, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. הוא התגיס לצבא הקיסרות הגרמנית בשנת 1898, ובשנת 1902 הועבר למזרח אפריקה הגרמנית שם שרת בשוצטרופה המקומי. הוא היה שלישו של המושל גוסטב אדולף פון גצן ולחם במסגרת מרד המאג'י מאג'י. על גבורתו במהלך הקרבות, הוענק לו אות "מסדר הכתר". ביולי 1908 הוא עזב את השוצטרופה וחזר לשרת בגרמניה. הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ביולי 1912, הועלה לדרגת האופטמן, וניתן לו לפקד על רגימנט. הוא לקח חלק בקרבות מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע במהלך קרב איפר הראשון בנובמבר 1914. הוא אושפז בבית חולים, והחלים רק באפריל 1915. הוא נפצע עוד פעמיים באותה שנה. ביולי 1918, הועלה לדרגת מאיור, עם כניעת גרמניה בתום המלחמה, היא ממונה על איסוף יחידות גרמניות מהגבול הצרפתי-גרמני. הוא פרש משירות צבאי, נישא, וקיבל אישור לשמור את המדים שלו. בשנת 1937 הצטרף ללופטוואפה, ושימש כאחד מיועציו האישיים של הרמן גרינג. הוא מונה כמפקד "מחנה סטלאג לופט III", מחנה מעצר שהקים הלופטוואפה עבור קצינים בריטיים. הוא נודע כמפקד הוגן שכיבד את דיני המלחמה, וזכה להערכת שבוייו. למרות זאת ב-24 במרץ 1944, עשרות אסירים בהנהגת רוג'ר בושל, ברחו מהמחנה דרך מנהרה שחפרו, מאורע שתואר בסרט "הבריחה הגדולה". מרבית הבורחים נלכדו והוצאו להורג, אולם המאורע גרם לכך שסר חינו של לינדאיינר-וילדאו בעיני המטכ"ל הגרמני, והוא הוחלף באריך קורדס. הוא היה אמור לעמוד למשפט, אולם העמיד פנים של חולה נפש וכך ניצל.
הוא נכנע לכוחות הבריטיים בשנת 1945, ונכלא בבית כלא שזכה לשם "כלוב לונדון". הוא שוחרר בעקבות עדויות של אסירים על היחס הטוב שזכו לו ממנו, ועל כן שוחרר. הוא חי בפרנקפורט עד מותו בשנת 1963 בגיל 82.
בסרט "הבריחה הגדולה", הוא מגולם בידי האנס מאסמר, אם כי שמו שונה ל"קולונל פון לוגר".
מסע הדג

עלילת הספר

הספר מספר על ילד, פרגרין שמו (כשם הוצאת הספרים של פרויד לאמור: "זָר", "נווד", "הֵלך", "גולֶה"), אורי בתרגום העברי, אשר חולם חלום. בחלומו לוקח אותו דג פלאי (בגרמנית שם הדג הוא Nideling. ביאליק תרגם ל"אסנפר", שם המוזכר במקרא כשם של אחד ממלכי בבל, אך נבחר בשל הדמיון ל"סנפיר") על גבו לאי אוטופי בו חיים ילדים ללא פחד וללא שום סוג של כפייה. הילדים עובדים, לומדים ומבלים יחדיו ברוח שיתופית סוציאליסטית. 
התבונן אז אורי וירא, והנה אין מוכר ואין קונה

הבגדים חמרים חמרים - מי נצרך יבוא וילבש,

לחם ומזון לכל - מי רעב יבוא ויאכל,

אין רודף עוד אחרי השכר,

אין דאגת מחר.
בהמשך משתלב אורי בחיי האי, תוך שהוא עובר בתחנות שונות במעגל חיי העשייה (חקלאות, בנייה, לימודים ופנאי). אולם, עם כל התפעמותו של אורי מן הארץ המושלמת, המזכירה את אידיאל הקיבוץ, הוא מעדיף לקרוא לדג ולחזור לביתו, המתואר באיור כשוכן בעיר אירופאית.

רמזים ומשמעויות

הספר מוקדש "לזכר נשמת תדי" כלומר לזכרו של תיאודור פרויד, אחיה של המחברת שטבע בים זמן קצר לפני חיבור הספר.
זיוה שמיר מבחינה שהעלילה מזכירה את ספרו של הרצל אלטנוילנד, שגם הוא אוטופיה סוציאליסטית המציגה מציאות אלטרנטיבית באור ורוד. אורי מפנה עורף לאוטופיה וייתכן שהסיפור הוא פרודיה על החלום הציוני סוציאליסטי ולמרות שהוא מציג ברובד הפשוט את פלאי השיטה, הרי שמעל ראשם של הילדים הוא מציג אותו כשקרי בבחינת "חלומות שוא ידברו", או, כפי שמופיע בשורה האחרונה במהדורה המקורית (הנעדרת ממהדורת "אבן חושן"): "זה חלום אורי, ואמרו חכמים: אין חלום בלי דברים בטלים."
תרגומו של ביאליק מלא בהרמזים למקרא. למשל, בתחילת הספר נאמר על בתי העיר שהם קדים בפני הילד, דבר המזכיר את חלום יוסף.
ארטואה

ארטואה (Artois) הייתה אחת מ-39 הפרובינציות של צרפת שלפני המהפכה. כיום שטחה מהווה את רוב רובו של מחוז פה דה קאלה שבצפון צרפת, כולל העיר אראס בירת המחוז, ולפנים בירת הפרובינציה ארטואה.

היסטוריה

גבולותיה של ארטואה השתנו במרוצת הדורות בצורת סיפוחים והתנתקויות משכנותיה - רוזנות בולון, רוזנות פלנדריה ואחרות. שטחה של ארטואה מקביל בערך למרחב המחיה של שבט הארטבאטים (שבט גאלי ממוצא גרמני), שבירתו נמטוסנה הפכה לעיר אראס. ארטואה הייתה חלק של הפרובינקיה הרומאית גאליה בלגיקה שנכבשה במאה החמישית לספירה בידי הפרנקים.
ב-863 היא נמסרה על ידי שארל הקירח מלך פרנקיה המערבית לבתו יהודית שנישאה לבלדווין הראשון, רוזן פלנדריה "זרוע הברזל". אחרי שהשתייכה במשך זמן רב לרוזני פלנדריה שהיו וסאלים של מלכי צרפת, ארטואה סופחה לממלכת צרפת על ידי המלך פיליפ אוגוסט ב-1180. ב-1237 הפכה לרוזנות שהועברה על ידי המלך לואי התשיעי לבנו רובר.
ב-1384 עברה ארטואה לידיו של פיליפ השני דוכס בורגונדיה באמצעות קשרי נישואים. ב-1477 נהרג שארל הראשון דוכס בורגונדיה, וארטואה כחלק של נחלותיו עברה לשלטון חתנו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג. בהתאם לשלום הפירנאים ב-7 בנובמבר 1659 ארטואה סופחה סופית לממלכת צרפת.

כלכלה

ארטואה התפתחה במהירות מבחינה כלכלית החל במחצית השנייה של המאה ה-19 בזכות מרבצי הפחם שבשטחה. אך מאז המחצית השנייה של המאה ה-20 כלכלתה, כמו זו של שכנותיה, נמצאה בנסיגה בגלל ירידת חשיבותה של תעשיית הפחם. במשך מלחמת העולם הראשונה קו החזית של מדינות ההסכמה בצרפת נגד הגרמנים עבר בארטואה, ונזקים כבדים נגרמו לכלכלתה.
ב-1992 נוסדה האוניברסיטה של ארטואה שמרכזה בעיר אראס ושלוחותיה בערים בתון, דואה ולאנס.
יואל גיגי

יואל גיגי, הוא רוכב אופניים ישראלי בעבר, אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1977).

ביוגרפיה

גיגי התאמן בקבוצות האופניים של הפועל נצרת עילית, לצידם של אחיו ירון גיגי, יהודה גרשוני ועמוס גרי, אלופי ישראל במרוצי אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות.

אלוף ישראל

בשנת 1977 זכה גיגי באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש.
בשנת 1981 סיים גיגי במקום שלישי באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, אחרי חבריו לקבוצה יהודה גרשוני ויעקב חנינא‏ ובשנת 1983 הוא סיים במקום שני באליפות ישראל, אחרי גרשוני ולפני עמוס גרי‏.
במרוץ ששת הימים הישראלי (747 ק"מ) שנערך במאי 1983 סיים גיגי במקום 11 כללי ובמקום שני מבין הרוכבים הישראלים, בתוצאה מצטברת של 19:44.05 שעות. היום האחרון של המירוץ לווה ברוח דרומית חזקה שגרמה להתנגשות של רוכבים סמוך לסיום במצפה רמון. גיגי שנחבל בפניו הצליח לסיים את המירוץ אך בסיום הוא התמוטט והובהל לטיפול רפואי‏.
הוגו פרנד

ביוגרפיה

פרנד נולד בפראג, צ'כיה. בגיל שנתיים היגר עם משפחתו לשיקגו, ארצות הברית. בשנת 1901 החל ללמוד באוניברסיטת שיקגו.

אלוף ארצות הברית

באליפות ארצות הברית שנערכה בפורטלנד ביוני 1905 זכה פרנד בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.02 מטר ובריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.2 שניות. הוא קבע בשלבים המוקדמים בריצת 110 מטר משוכות שיא אישי חדש של 15.8 שניות.

מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת אתונה (1906)זכה פרנד במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.96 מטר אחרי בן ארצו מאיר פרינסטיין (7.20 מטר) ופיטר אוקונור מבריטניה (7.025 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות.
בשנת 1908 הוסמך פרנד לעריכת דין ו-12 שנים מאוחר יותר התמנה לשופט.
הכתם האנושי

"הכתם האנושי" ביצירתו של רות

"הכתם האנושי" הוא רומן שלישי בטרילוגיה שבה המספר הוא נתן צוקרמן, המופיע בתשעה מספריו של רות ונחשב לאלטר אגו שלו. בטרילוגיה קדמו ל"הכתם האנושי" הרומנים "פסטורלה אמריקנית" משנת 1997, ו"התחתנתי עם קומוניסט" משנת 1998. הטרילוגיה בוחנת את המוסריות האמריקאית דרך עיסוק במלחמת וייטנאם, במקארתיזם, בתקינות פוליטית ובזהות גזעית. רות אמר שנושאים אלה הם רגעים היסטוריים בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה, שלהם ההשפעה הגדולה ביותר על בני דורו.

ההשראה לכתיבת הספר

מבקרי ספרות אחדים, בהם אלה של ניו יורק טיימס, מצאו דמיון בין דמותו של קולמן סילק ובין חייו של אנטול ברויארד (Anatole Broyard), שהיה מבקר ספרות ועורך ספרותי בניו יורק טיימס ונפטר ב-1990. רות שלל בתוקף השערה זו, וסיפר שכהשראה לכתיבת הספר שימש אירוע בחיי ידידו המנוח של רות, מלווין טומין (Melvin Tumin), שהיה במשך כ-30 שנה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת פרינסטון. רות תיאר את האירוע: במהלך הסמסטר טומין שם לב ששניים מהסטודנטים הרשומים בכיתתו לא הגיעו לשיעור כלשהו, ואף לא יצרו אתו קשר להסביר את היעדרותם. הוא שאל בכיתה “Does anyone know these people? Do they exist or are they spooks?” – בדיוק המילים שרות שם בפיו של קולמן סילק. למילה "spooks" יש שתי משמעויות: באנגלית תקנית פירושה רוחות רפאים, אך בסלנג היא שימשה כינוי גנאי לאפרו-אמריקאים. כיוון ששני הסטודנטים הנעדרים היו אפרו-אמריקאים, נדרש טומין להסביר לשלטונות האוניברסיטה שלא התכוון לשימוש פוגעני במילה. למרבה האירוניה, בעבודתו האקדמית ואף קודם לכן עסק טומין ביחסים בין-גזעיים.
רות הוסיף וכתב: אירוע "שדים שחורים" הוא התקרית המניעה את הספר "הכתם האנושי". זו הליבה של הספר, אין רומן בלעדיה ואין קולמן סילק בלעדיה. כל פרט שאנו לומדים על קולמן סילק במהלך קריאת הספר מתחיל ברדיפתו הבלתי מוצדקת על שפלט "שדים שחורים" בכיתה. בביטוי זה, שנאמר בתום לב, נמצא המקור לכעסו של סילק, לצערו ולנפילתו.
בליס ברויארד, בתו של אנטול ברויארד, הגיבה לדבריו של רות וציינה: "סביר לחלוטין שלרות תהיה המילה האחרונה בשאלה מי שימש השראה לספרו, ואפילו לערפל את מקורותיו אם הוא חפץ בכך, ... אבל אינני סבורה שזה סביר שרות יוכל להכתיב את המסקנות שאנשים אחרים יגיעו אליהן ביחס לדמויות שבספרו".