google/wiki40b huggingface dataset:
צ'זאר בוליאק

צ'זאר בוליאק (ברומנית: Cezar Bolliac או Boliak)‏ 23 במרץ 1813 - 25 בפברואר 1881, היה מהפכן ולאכי, נבחר ציבור, ארכאולוג חובב, פובליציסט, עורך עיתונים ומשורר רומני.

ביוגרפיה

צ'זאר בוליאק נולד בבוקרשט, נסיכות ולאכיה, בנם של דוקטור אנטון בוגליאקו (Anton Bogliako), ממוצא איטלקי-יווני ושל היווניה זינקה קאלאמוגדרטיס (Zinca Kalamogdartis). זמן קצר לאחר לידתו של צ'זאר בוליאק נפרדו הוריו ואביו שב לפירנצה וניתק את הקשרים. אימו נישאה מחדש לסטולניק פטרקה פרץ (Petrache Peretz), שדאג לחינוכו וטיפוחו של צ'זאר. תחילה רכש ידע בביתו בעזרת המלמד היווני נאופיט דוקה (Neofit Duca) ובהמשך, ב-1830, התגייס כקאדט למיליציה המקומית, אך לאחר תקופה קצרה עזב והמשיך את לימודיו בבית הספר המרכזי של בוקרשט ובקולג'יו סאבה הקדוש.
ב-1833 הצטרף לחברה הפילהרמונית, שמטרתה המוצהרת הייתה עידוד המחזאות והתרבות הרומנית, אך היא היוותה גם מסווה להתארגנות למען איחוד הנסיכויות הרומניות וקידום זכות בחירה אוניברסלית, קביעת עקרון השוויון בפני החוק, שחרור הצוענים בארצות הרומניות ועוד. ב-1838 התחיל לעבוד במזכירות המדינה כ-pomojnic (דרגה מקביל לממונה על נפה). פעילותו הפוליטית עימתה אותו עם השלטונות, ב-1840 נעצר ונחקר על בגלל קשר נגד השלטונות. במרץ 1841 הוא הוגלה למנזר Poiana Mărului, אך שוחרר ביוני אותה שנה. ב-1842 מונה לתובע באחד מבתי המשפט של בוקרשט.
ב-1843 הצטרף לחברה החשאית אחווה, שדגלה באותן מטרות והיה לאחד מחברי ועד ההנהלה. ב-1844 קודם לדרגת סרדר וב-24 בנובמבר 1846 נשא לאישה את אריסטיטה איזבורנו, בתו של פאחארניק (שר משקאות) ובאמצעות הנדוניה שלה קיבל את אחוזת "גלינה".
בוליאק היה מראשי מהפכת 1848 בוולאכיה, היה חבר בוועד המהפכני ותמך בהכרזת איסלאז. הוא מונה לתפקיד מזכיר הממשלה הזמנית ובהמשך קיבל תואר של וורניק עיר הבירה. אחרי דיכוי המהפכה נעצר יחד עם מנהיגים מהפכנים אחרים ונשלח באוניה טורקית, אך באורשובה הצליח להימלט וברח לטרנסילבניה וב-1850 התיישב בפריז.
ב-1857 חזר לבוקרשט והתמנה לתפקיד מנהל בטאון האספה הזמנית (שכונסה לבחירת שליט חדש) ותמך באיחוד הנסיכויות הרומניות בתחבולה, שהוצעה על ידו, של בחירת אותו שליט בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה.
בוליאק ערך והנהיג את כתבי העת Curiosul (הסקרן), Poporul suveran (העם הריבון), Expatriatul (הגולה), Buciumul (הבוצ'יום) והמשכו, Trompeta Carpaţilor (חצוצרת הקרפטים). הוא השתתף בכתיבתם של Convorbiri literare (שיחות ספרותיות), Curierul Românesc, Foaie pentru minte, inimă şi literatură, Steaua Dunării, Vestitorul Românesc ועוד.
בוליאק התנגד למתן אזרחות ליהודי רומניה והפעיל לשם כך את אמצעי התקשורת שלו, כתב העת Buciumul וממשיכו, Trompeta Carpaţilor, הנהיג חוג של מתנגדים, שהתרכז סביב כתב העת ואף כינה את היהודים בשם "פרזיטים". בנובמבר 1966 נבחר לראשונה לפרלמנט הרומני ובהמשך חודשה בחירתו כמה פעמים.
הוא היה ממייסדי תחום הארכאולוגיה ברומניה, ערך נסיעות מיוחדות ברחבי רומניה ותרם למוזאון הלאומי חפצים וכתבי יד. ביוני 1869 התמנה ליישוב ראש הוועד הארכאולוגי של בוקרשט ומפקח על המוזאונים של רומניה. ב-1876, לאחר שלא הצליח להיבחר שוב לפרלמנט, פרש מהחיים הפוליטיים וב-1877 לאחר התקף, שגרם לו לשיתוק ולאבדן יכולת הדיבור, פרש מכל תפקידיו. הפרלמנט הרומני קבע לו קצבה חודשית של 400 לאי עד למותו.
G3

G3 הוא קונצרט הופעות חיות שארגן לראשונה גיטריסט הרוק האינסטרומנטלי ג'ו סטריאני, שאיתו מנגנים שני גיטריסטים נוספים. מאז הקמת ההרכב בשנת 1996, הקונצרט נערך מדי שנה וכולל הופעות של גיטריסטים רבים בהשתתפותם של נגנים אורחים.
רפי נלסון

רפי נלסון אילון (30 באוקטובר 1930 – 6 בפברואר 1988) היה דמות ידועה בבוהמה הישראלית, בעליו של הכפר של רפי נלסון בטאבה, שהיה מוקד חיי בוהמה מסוף שנות ה-60 עד סוף שנות ה-80. המקום היה סמל של מין חופשי, מריחואנה ושיזוף בערום.

קורות חייו

נולד בשם רפאל רוזנצוויג. מאוחר יותר עברת את שמו לאילון. 
בקרבות מלכיה, במהלך מלחמת השחרור, שבהם השתתף, איבד את אחת מעיניו. מחבר ששכב לצידו זכה בכינוי "נלסון", כיוון שגם האדמירל הבריטי הוריישו נלסון איבד את עינו בקרב בשנת 1794.  
ב-22 ביולי 1957 נעצר נלסון, שעבד כמלח על סיפון האנייה הדנית "בריגיטה טופט" שעברה בתעלת סואץ, על ידי המצרים. נלסון נכלא באשמת ריגול לטובת ישראל, ושוחרר רק ב-14 באוגוסט באותה שנה, לאחר התערבות האו"ם. נלסון סיפר כי עבר עינויים בעת מעצרו במצרים. בחקירתו נתברר כי מסר סודות צבאיים למצרים; הוא הועמד לדין, וב-11 בפברואר 1960 נדון למאסר על תנאי של שנתיים ולתשלום קנס של 1,000 לירות.
ב-1959 פתח נלסון בר בשם סוף העולם בתוך דירת שיכון באילת. בהמשך נסגר המקום ונפתח שוב כמועדון לילה באותו שם במבנה ייעודי תלת מפלסי. בשנת 1961 עבד נלסון כמציל עירוני באילת.
בשנת 1964 ניהל לזמן מה את מועדון "מינוס 206" בטבריה.
כמו כן, עבד נלסון כעיתונאי וכאיש יחסי ציבור לפני שפתח את כפר הנופש. תדמיתו הציבורית של נלסון כנהנתן וכמאצ'ו עם אופנועו הענק והזקן התמידי, הפכה אותו לדמות ידועה בישראל. הוא פרסם את הבירה האמריקנית "באדוויזר". כמו כן, גילח את זקנו המפורסם בפרסומת לסכיני גילוח של חברת "בונד".
בסוף שנות ה-50 נשא לאשה את לאה לוין, רקדנית צעירה. לשניים נולד בן. בני הזוג נפרדו בתחילת 1961.
הכפר של רפי נלסון היה למרכז לפעילויות מוזיקליות ותרבותיות רבות. בין השאר, הסרט "כץ וקרסו" (1971) צולם בכפר בו שיחק נלסון  בתפקיד אורח, וכן שיחק בסרט "שלושה ואחת"  (1975), סרט נוסף שצולם בכפר הנופש הוא סרטו של אסי דיין "עם ישראל חי" (1981).
ב-1984 עלה לכותרות לאחר שבשייט עם ספינתו "נלסוניקה" בתעלת סואץ נפתחה לעבר הספינה אש מצד חיילים מצרים. הספינה, ובה נוסעים ידועים נוספים ובהם דידי מנוסי ורחל הרמתי, נמלטה ללב ים ולא נפגעה, ובהמשך שבה לחופי ישראל.
בשנת 1985 ביצע נלסון את שירם של דוד קריבושי ואלו אבידר  "טאבה סבבה", אותו אף ביצע בתוכנית סיבה למסיבה, בהנחיית מני פאר.
ב-1988 נפטר נלסון מהתקף לב ונקבר באילת. 
ב-1989 הוחזרה טאבה למצרים – החלק האחרון מחצי האי סיני שהעבירה ישראל למצרים – במסגרת הסכם השלום, והמקום נסגר. כיום, בסמוך למלון הילטון טאבה, קיים כפר נופש אחר תחת אותו שם.
באלבומו השני של דויד ברוזה, "קלף" (1982), הופיע השיר "בלדה לנלסון", שהלחין ברוזה למילים מאת יהונתן גפן.
אפרת קליפשטיין

אפרת קליפשטיין (נולדה ב-1971 תל אביב) היא אמנית רב תחומית, מרצה ומנהלת תוכניות הלימודים בבסיס לאמנות ותרבות.

לימודים וקריירה

בשנים 1989 עד 1993 למדה קליפשטיין קדרות אובניים ופיסול קרמי במכון האומנותי לפיסול בית שניידרמן. בשנים 1992–1995 השלימה תואר ראשון בגאוגרפיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון. ב-2001 סיימה תואר שני בעיצוב תעשייתי בטכניון. בשנים 1998 - 2003 למדה אמנות ב"מדרשה" - המכללה האקדמית בית ברל. בשנים 2007 - 2008 הנחתה קליפשטיין סדנאות אמנות במחלקה לעיצוב תעשייתי שבבצלאל. ב-2013 לימדה פיסול במחלקה הרב-תחומית בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב. מ-2015 היא מרצה על נושאי חתך בתולדות האמנות בזיקה לנושאים עקרוניים באמנות עכשווית בבית הספר לאמנות ותרבות בסיס שבהרצליה ובקתדראות שונות. מתגוררת בגבעתיים.
יצירות האמנות של אפרת קליפשטיין מגוונות מפתיעות שונות אלה מאלה ואינן מחויבות לסגנון מאחד וקוהרנטי וגם לא נאמנות למדיום אחד. יחד עם זאת יש אפשרות לזהות בהן את כתב ידה של קליפשטיין המתאפיין בעמלנות בשקדנות בתעתוע ובחקר. לפעמים ידמה לצופה שמדובר בתרשימים מדעיים או בניסויים סיסטמטיים לפעמים ידמה לו שהוא רואה חפץ מציאותי שכלל לא טופל כלומר – רדי מייד. כאשר הצופה מוכן להמתין ולהתעקש הוא מגלה את החדירה של האמנית אל החפץ – חדירה המשלבת הומור ומחשבה עמוקה ואנליטית. המרווח שבין מקרה ותקלה בין מראה אגבי וזניח לבין שיטה סדורה, 'מדעית' ,סיזיפית, ומחמירה יוצר את המתח המייחד את עבודותיה. פסליה, המייצבים שלה, רישומיה והשילוב הסביבתי ביניהם מזכירים מלאכה, סריגה, רקמה, כמו גם את כל האפשרויות המנטליות הנגררות מעיסוקים שכאלה. היא עובדת בחומרים פשוטים זמינים תעשייתיים ולכאורה זניחים ופחותי ערך והיא מקנה להם מראה הדור ונחשב יותר כגון פלסטלינה שנראית כשיש או מהדקים שמקבלים רצף הדור או חוטי חשמל שתוכם הצבעוני מתגלה באמצעות חתוך מוקפד ונעשה אורנמנט. ניתן לומר שהיא מנגידה בין הטבעי למתורבת בין הממשי למתעתע בין המושקע לזניח בין אמנות לכמו-אמנות ומדע לכמו-מדע.
קליפשטיין הציגה תערוכות יחיד בארץ ובחו"ל, השתתפה בתערוכות קבוצתיות, זכתה בפרסים רבים ויצירותיה מוצגות בין היתר באוספי מוזיאון ישראל, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, מוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד ועוד.
דריה קסטקינה

קריירה ספורטיבית

לפני שהגיעה להישגים וניצחונות מהדהדים בקטגוריות הנוער, דריה, זמן קצר לאחר יום ההולדת הארבע עשרה שלה היא השתתפה לראשונה בטורניר הבוגרים. כאן היא הצליחה מהר מאוד לנצח במספר טורנירים קטנים וקצת יותר משנה לאחר מכן, צברה די דירוג על מנת לנסות את כוחה בתחרויות גראנד סלאם. היא זומנה לנבחרת רוסיה בטורניר הנוער של גביע הפדרציה. קסטקינה הלכה וצברה מוניטין בטניס והעפילה לשלב הגמר הראשון בתחרות שנערכה במילאנו. עם נבחרת רוסיה היא העפילה לגמר הנוער בגביע הפדרציה ויחד עם הנבחרת גם זכתה בתואר. בשנת 2014, השתתפה בפעם האחרונה בהרכב הנוער בעודה מתמקדת בהתמודדות בטורניר הרולאן גארוס. באוגוסט 2014, דריה, יחד עם בת ארצה אנסטסיה קומארדינה העפילה לגמר טורניר הזוגות באולימפיאדת הנוער וזכתה במדליית כסף.
בסתיו 2013 חדלה להתמודד בטורנירים בינלאומיים לנוער והיא נטלה חלק בטורניר הקרמלין קאפ לבוגרים וזכתה ב-10 אלף דולר הראשונים שלה בטורניר בנערך באנטליה.
קסטקינה הפכה לטניסאית מוכשרת מאוד ובטורניר הגראנד סלאם של אליפות ארצות הברית הפתוחה היא העפילה לגמר הטורניר, שבו התמודדה והפסידה לבת ארצה יליזבטה קוליקובה.
באולימפיאדת 2016 שנערכה בריו דה ז'ניירו העפילה עד לרבע הגמר בטורניר היחידים והזוגות.
באפריל 2017, זכתה בגביע ה-WTA הראשון שלה ברמת אליפויות היחידים, לאחר שניצחה בגמר את ילנה אוסטאפנקו — 6:3, 6:1.
באליפות אוסטרליה הפתוחה בטניס בטורניר היחידות הודחה כבר בסיבוב השני. בטורניר סנקט פטרבורג הטניסאית הרוסייה הצליחה להעפיל לחצי הגמר, אבל במאבק על ההעפלה לגמר הפסידה למנצחת מהשנה שעברה קריסטינה מלאדנוביץ' הצרפתייה.
בטורניר הטניס בדובאי, שנערך באמצע פברואר 2018, דריה הצליחה להעפיל לגמר, שם הפסידה לאלינה סביטולינה. במהלך הטורניר, קסטקינה גברה על טניסאיות מובילות כדוגמת אגניישקה רדוונסקה, ג'ואנה קונטה, ילנה וסנינה וגרביניה מוגורוסה. בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס 2018 הפסידה בגמר לנאומי אוסקה. בטורניר ה-WTA בצ'ארלסטון העפילה לרבע גמר הטורניר.
בטורניר רולאן גארוס שנערך ביוני 2018 העפילה לרבע גמר, אחרי שהדיחה את קרוליין ווזניאקי. לשלב זה הגיעה גם בטורניר וימבלדון שנערך חודש לאחר מכן.
באוקטובר 2018 זכתה בגביע הקרמלין ובפרס על סך 867,766 דולרים.
סטאלג (סדרת ספרים)

ספרי סְטָאלָג הם סדרת ספרי כיס ארוטיים (ספרות זולה) עבריים שהיו נפוצים בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20, ועסקו בעיקר בחיילים שבויים במחנה שבויים נאצי (בגרמנית: Stalag – "מחנה שבויים"), העוברים התעללות מינית בידי הסוהרות. עלילתם של ספרים אחרים מסוג זה מתרחשת במלחמות אחרות, אך במרכזה נותר השילוב של סקס וסאדיזם. ישנם יותר מ-100 ספרים שונים בסגנון זה, העוסקים במלחמות שונות, ואף במלחמות ביפן, קוריאה, אלג'יר, אפריקה, קובה ודרום אמריקה.
הספרים הוצגו כתרגום מאנגלית, ולמחבריהם ניתנו שמות לועזיים הולמים, כגון "ויקטור בולדר", "קים רוקמן", "מדלין רושמון", אך למעשה נכתבו על ידי כותבים ישראלים, ובראשם מירון אוריאל. הספרים יצאו לאור בהוצאת ינשוף והמו"ל העיקרי של הספרים היה עזרא נרקיס. 
הספר הראשון בסדרה יצא לאור בשנת 1961, ונקרא "סטאלג 13", בעקבות סרטו הנודע של בילי ויילדר משנת 1953, "סטלאג 17". מחבר הספר, אלי קידר, נקרא בשם העט "מייק באדן". ספרים נוספים, כגון "סטאלג 33" נקראו במספרים סידוריים, ובהמשך ניתנו שמות אחרים, כגון "סטאלג הזאבות". אף שהספרים היו בדיוניים, בעטיפה האחורית של אחדים מהם הם הוצגו כתיאור היסטורי. הספר "הייתי מפקדו של סטאלג" נכתב (על ידי מירון אוריאל) כזיכרונותיו לכאורה של "קולונל מרטין רוזנברג". 
שניים מהספרים, "הייתי כלבתו הפרטית של קולונל שולץ", מאת "מוניק קורנו", ו"הנה בא הקברן המתוק", הוחרמו על ידי המשטרה, והמו"ל, יצחק גוטמן, הורשע בפרסום דבר תועבה שעלול להביא להשחתת המידות.
בשנת 2006 יצא סרטו הדוקומנטרי של ארי ליבסקר "סטאלגים: שואה ופורנוגרפיה בישראל" (60 דק'), המנתח את עלייתה ונפילתה של תופעת הסטאלגים על רקע משפט אייכמן וכתבי ק. צטניק.
שחקן זר (סדרת טלוויזיה)

עלילת הסדרה

הסדרה עוסקת בסיפורו של אדיר מיוחס (מאור שוויצר), כדורגלן ישראלי, שנרכש על ידי מועדון הפאר צ'לסי ועובר עם משפחתו ללונדון כדי להגשים את חלומו להיות "הליאו מסי הבא". באנגליה מתברר שהמציאות מאחורי הפנטזיה היא הרבה פחות נוצצת, והרבה יותר מצחיקה. אדיר גר בלונדון בבית אחד יחד עם חברתו נופית זאנה (הילה סעדה), אביו מאיר (מוני מושונוב) ואחיו פרדי (יובל סמו), שנסעו כדי לעזור לו להתאקלם בסביבה החדשה, אבל בפועל בעיקר מפריעים לו. המפגש בין התרבויות המנוגדות מוביל בעיקר לאי הבנות, טעויות וסיטואציות קומיות, ומזכיר שמאחורי הפנטזיה על כוכב כדורגל בינלאומי ועל חיים נוצצים בלונדון, מסתתרים אנשים שמתקשים לשנות את ההרגלים והזהות הישנים שלהם. למרות זאת, הקשר העמוק בין בני המשפחה מצליח להתגבר על הקשיים ושומר עליהם מאוחדים מול העולם הזר והמוזר בחוץ.
בסוף העונה כאשר הוא בדרך לישראל (לחופשת הקיץ), מגלים שהליגה הרוסית בחנה כל העונה את אדיר ומציעה לו להצטרף לליגה הרוסית בקבוצה חדשה והוא מסכים בתנאי שהוא יבוא עם משפחתו לשם.

הפקה

הסדרה נוצרה על ידי הכותבים הראשיים של ארץ נהדרת, דוד ליפשיץ ואסף גפן. הסדרה החלה את צילומיה ביולי 2013, באולפני מימד שבתל אביב. הסצנה בפרק הראשון של הסדרה, שבו המשפחה נוחתת בשדה התעופה "היתר'ו" בלונדון, צולמה בסט שנבנה במיוחד בשביל הסדרה בגני התערוכה שבתל אביב. הסדרה עלתה לשידור ב-15 ביוני 2015 קרוב לשנתיים לאחר צילומיה עקב עיכוב בעליית העונות של ארץ נהדרת. אסי כהן היה אמור לגלם את תפקידו של הכדורגלן בסדרה, לאחר שעוז זהבי ויתר על תפקידו לטובת זגורי אימפריה, אך גם הוא פרש.
בניהו בן יהוידע

בְּנָיָהוּ בֶּן יְהוֹיָדָע, דמות מקראית, היה אחד מגיבורי דוד המלך, מפקד הכרתי והפלתי. סייע לדוד בהשלטת סדר ויציבות בממלכה. מאוחר יותר התמנה לשר הצבא של שלמה המלך, בנו של דוד.

דמותו במקרא

בניהו היה בן העיר קבצאל שבנחלת שבט יהודה, בספר דברי הימים כתוב שהיה כהן מבני אהרון.
נמנה עם 30 גיבורי דוד. הוא הכה אריה, ניצח בקרב שהתחיל כשלבניהו מקל בלבד וליריבו המצרי חנית: "בְנָיָהוּ בֶן-יְהוֹיָדָע בֶּן-אִישׁ-חי (חַיִל) רַב-פְּעָלִים - מִקַּבְצְאֵל. הוּא הִכָּה אֵת שְׁנֵי אֲרִאֵל מוֹאָב וְהוּא יָרַד וְהִכָּה אֶת האריה (הָאֲרִי) בְּתוֹךְ הַבֹּאר בְּיוֹם הַשָּׁלֶג."
בניהו נשאר נאמן לדוד המלך גם אחרי התערערות שלטונו של דוד, בשלהי תקופת מלכותו. לבקשתו של דוד משח את שלמה, בנו של דוד, למלך, יחד עם נתן הנביא. אחרי מותו של דוד התברר כי בנו, אדוניה, מעוניין עדיין במלוכה, כשביקש לשאת את אבישג השונמית, מעשה שהיה מסמל את היותו יורש המלכות. משום כך ציווה שלמה על בניהו להרוג את אדוניהו, וכך עשה בניהו. שלמה הבין שיואב עמד מאחרי יוזמת אדוניהו ופקד על בניהו להרוג גם את יואב (זאת בהתאם לצוואתו של דוד המלך לשלמה להוריד את שיבתו של יואב בן צרויה בדם אבנר בן נר ועמשא בן יתר). בניהו בן יהוידע מילא אחרי צו זה, ולאחר שהרג את יואב בן צרויה למרות שאחז בקרנות המזבח, התמנה במקומו לשר הצבא.

דמותו על פי חז"ל

בתלמוד הבבלי מופיעים פועלו והישגיו הפיזיים של בניהו בן יהוידע כהישגים רוחניים. למשל ההישג המופיע בתנ"ך - הוא הכה את שני אריאל מואב מפורשת בתלמוד - שלא הניח כמותו לא במקדש ראשון ולא במקדש שני. בכך מתוארת דמותו כתלמיד חכם לצד היותו מצביא.
עוד מופיע בתלמוד שבניהו נשלח על ידי שלמה להביא את אשמדאי שיגלה את מקום השמיר. בניהו לקח אזיק עם השם המפורש, גיזת צמר ונאד יין והלך אל בור המים של אשמדאי. כשהגיע אל בור המים הוא חפר תעלה והעביר את המים לבור אחר - את התעלה סתם עם גיזת הצמר, ובבור מילא יין. אשמדאי לא היה מעוניין לשתות מן היין בדורשו "לץ היין הומה שכר וכל שוגה בו לא יחכם" (משלי כ,א) אך לבסוף גבר עליו הצמא ושתה מן היין ונרדם. בניהו אזק אותו עם האזיק ומכיוון שהשם המפורש חקוק עליו, הוא לא יכל לברוח ובניהו הביא אותו לשלמה.
בקבלה מודגש השימוש של חנית המצרי כדי להכות את המצרי כשיטה כללית להצלחה במלחמת הרוח, ובאופן כללי, אדם המסוגל להשיג את כל מה שנדרש ממנו על ידי שימוש בחכמה, כ"עבדו של שלמה". הפסוק "הוא הכה את הארי" - מקושר לאר"י לוריא, והמסורת העממית מספרת שקברו זוהה בידי האר"י. רבי חיים ויטאל מספר כיצד מצא את הקבר על פי הוראתו של האר"י, למרות שלא היה ציון כלשהו על גביו. 
בזהר מסופר על בניהו המשמש שליח לקבלת פני מלכת שבא בהגיעה לירושלים. מלכת שבא טועה תחילה וחושבת שמדובר במלך עצמו. לאחר מכן היא מתפעלת מבניהו בפני עבדיה, כמו התפעלותה המתועדת בספר דברי הימים, משלמה עצמו.

דמותו בתרבות

בניהו בן יהוידע הוא הגיבור הראשי של מעשיית חלב הלביאה המופיעה במדרש ושעובדה על ידי חיים נחמן ביאליק. במסגרת סדרת הפלסטלינה הישראלית אגדות המלך שלמה של רוני אורן, הופק פרק המבוסס על המעשייה. 
גם אגדת שלמה המלך ואשמדאי, שמקורה בתלמוד ובניהו בין גיבוריה, נכתבה על ידי ביאליק במסגרת אגדות המלך שלמה בספרו "ויהי היום". אגדה זו עובדה אף היא לפרק בסדרת הפלסטלינה.

קברו

על פי המסורת נמצא קברו בביריה. בשנת תרכ"ט (1869), ביקר בקבר הרב יוסף חיים מבגדאד ושהה שם כמה ימים. בהקדמת ספרו בן איש חי כתב כי נתגלו לו שם "סודות רבים וגדולים", ואף ש"נשמתו באה מנשמתו של בניהו בן יהוידע" ולכן קרא לספריו בשמותיו של בניהו בן יהוידע ובכינוייו.
לולס לאון

ביוגרפיה

לאון נולדה ב-1950 בברצלונה שבמחוז קטלוניה בספרד. עברה למדריד על מנת לפתוח בקריירת משחק, ובשנות ה-80, בימי המובידה מדרילניה (La movida madrileña) הכירה את פדרו אלמודובר. בעקבות כך שיחקה בסרטיו "נשים על סף התמוטטות עצבים" ו-"קשור אותי! אהוב אותי!". תפקידיה בסרטים אלה העניקו לה פרסום וגרמו לכך שלעיתים דבק בה הכינוי "נערת אלמודובר" (כינוי שדבק לשחקניות נוספות שהשתתפו בסרטים שלו, כגון כרמן מאורה, ססיליה רות, פנלופה קרוז ואנטוניה סן חואן). תפקידה בסרט "קשור אותי! אהוב אותי!" זיכה אותה במועמדות לפרס גויה (שנחשב למקביל הספרדי לפרס האוסקר האמריקאי) לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנות ה-90 עבדה לאון עם הבמאי ויסנטה ארנדה והופיעה בסרטיו El amante bilingüe ו-Libertarias. על תפקידהּ בסרט האחרון הייתה מועמדות פעם נוספת לפרס גויה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1997 שיחקה בסרט Amor de hombre, וזו הייתה הפעם הראשונה בה תפקידהּ בסרט היה התפקיד הראשי. בשנת 1998 הופיעה בסרט La niña de tus ojos, הופעה שזיכתה אותה בפעם השלישית במועמדות לפרס גויה.
בשנת 1999 שיחקה בסדרת הטלוויזיה דרך סנטיאגו, לצד שחקנים מפורסמים ברמה בינלאומית כגון צ'רלטון הסטון ואן ארצ'ר. הסדרה, שמספרת על מספר תעלומות רצח וגנבת יצירות אומנות בדרך סנטיאגו ובכנסיות הנמצאות בה, שודרה במדינות רבות באירופה.
בשנת 2003 נתנה את קולה לסרט המצויר "אל סיד: האגדה" (El Cid: La leyenda), המספר את סיפורו של אל סיד.
באותה השנה החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית Aquí no hay quien viva, לצד שחקנים כמו פרננדו טחרו, מלנה אלטריו, מריבי בילבאו, מריה אדאנס ולואיס מרלו. הסדרה הפכה עד מהרה לתופעה יוצאת דופן ושברה שיאים של רייטינג, והביאה גם ללאון פרסום רב. לאון שיחקה בסדרה את הדמות פלומה הורטאדו קווסטה, אשתו של חואן קווסטה, יו"ר ועד הבית של הבניין בו מתרחשת הסדרה. בשנת 2004 זכתה לאון על משחקהּ בסדרה בפרס Fotogramas de plata. לאחר שנתיים בהן שיחקה בסדרה הסתכסכה עם צוות ההפקה של הסדרה על רקע שכרהּ, ובשל כך הפסיקה להופיע בסדרה. בזמן המשא ומתן בינה לבין ההפקה, שנמשך כשנתיים, הדמות אותה שיחקה הוחזקה בסדרה במצב של קומה, ולבסוף, כאשר הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה, הדמות מתה. בשנת 2006 הופסקו צילומי הסדרה אך היא נותרה הסדרה עם הרייטינג הגבוה ביותר בתולדות הטלוויזיה הספרדית.
בהמשך עבדה לאון כמנחה של מופעי בידור וכן הופיעה בסדרות טלוויזיה נוספות, כמו Fuera de control ו-Manos a la obra.
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרה La que se Avecina, סדרת ההמשך של Aquí no hay quien viva בה שיחקה שנים קודם לכן. לאון משחקת בסדרה את דמותהּ של מנצ'ו (Menchu), אישה בגיל המעבר אשר נפרדת מבעלה ועוברת לגור עם בתהּ בבניין בו מתרחשת הסדרה, בו הן מתגוררות בשכנות לבני-זוג בעבר ובהווה של שתיהן.
לאון קראה לבנה ברטולדו, ע"ש המחזאי והמשורר הגרמני ברטולט ברכט.
ארנב כותנה מזרחי

תיאור

גודל הארנבים הוא גודל בינוני לארנב של 36-48 ס"מ ומשקלם 800-2,000 גרם ואף יותר. צבע הפרווה חום-אדמדם או חום-אפור ולפרטים הצפוניים הפרווה משנה צבע קצת לאפור יותר בחורף. הפנים חומות עם כתם לבן על המצח ובעלי עיניים ואוזניים גדולות שעוזרות בזיהוי טורפים. 
הם ניזונים בעיקר מצמחים אך נמצא שהם אוכלים גם פרוקי רגליים. מסוגי העשבים שהם נוהגים לאכול: Digitaria, הפרח Stellaria media, תלתן, איטן, לחך, סיסנית האחו (Poa pratensis) והעשבים Poa compressa‏, Elymus repens‏, Agrostis‏, Ambrosia psilostachya‏, Solidago ו-Taraxacum. כמו רוב הארנביים הם אוכלים בשדה, מפרישים את הצואה, ואוכלים אותה כדי להפיק יותר חומרים מזינים מהמזון.
אורח החיים של הארנבים הוא דריכות מתמדת לכל סכנה ובריחה מהירה כשהם רואים אותה, ויש להם הרבה סכנות. יש להם מגוון טורפים כמו: פומה, שונר צפוני, זאב אפור, זאב ערבות, דובים, שועלים, סמורים, גיריות, כלבים וחתולים מבויתים, וכן עופות דורסים כמו עיט זהוב, נץ גדול ואוח וירג'יניה. את הקטנים יכולים לטרוף גם אופוסומים, ינשופים ונחשים.
בנוסף הם קורבן להתקפות של חרקים וטפילים שונים ותולעים נמטודות שמעבירים להם מחלות בגופם. הם נהרגים גם מטולרמיה והרבה פרטים גם נדרסים בכבישים. למעשה אחוז הארנבים שמגיעים לבגרות בשנה ראשונה הוא רק 20%.
למרות כל אלה הם אינם נמצאים בסכנת הכחדה בטבע.
אמה קלווה

בצעירותה

קלווה נולדה באוורון שבצרפת לאב מהנדס. את ילדותה בילתה בספרד ובצרפת. לאחר שהוריה נפרדו, היא עברה עם אמה לפריז, שם ניסתה להתקבל אל הקונסרבטואר של פריז. היא למדה פיתוח קול אצל מתילדה מרקזי, זמרת סופרן גרמנייה ותלמידתו מנואל גארסיה השני.

קריירה

תפקידה הראשון באופרה היה בשנת 1882, במחזה של שארל גונו - פאוסט, שאותו שרה בבריסל. מאוחר יותר שרה בלה סקאלה שבמילאנו, ובבתי אופרה נוספים ברחבי איטליה.
היא שבה לפריז בשנת 1891, שם הופיעה במספר אופרות. היא התפרסמה בזכות הופעתה ככרמן. כהכנה לתפקידה זה היא נסעה במיוחד לספרד, שם התרועעה עם דמויות דומות לאלו המופיעות באופרה.
באמריקה היא הופיעה לראשונה בשנת 1893 - 1894, והיא הפכה לזמרת קבועה בבית האופרה, כשבסך הכול בין השנים 1893 - 1902 היא הופיעה בניו-יורק 261 פעמים.
קלווה מתה במונפלייה ב-6 בינואר 1942.
משירתה נשארו מספר הקלטות, שאף הועלו כיום וניתנים להשגה על גבי CD.
בנימין עוזר

רבי בנימין עוזר הכהן בן רבי מאיר היה רב פולני, אב"ד קהילת קלימנטוב. נפטר ביום כ"ה אייר ת"ע (1710) מחבר ספר אבן העוזר על תלמוד בבלי וספר אבן העוזר על שולחן ערוך.

תולדותיו

רבי בנימין עוזר שהיה נכד לרבי שלמה לוריא (מהרש"ל), שימש כרב ואב"ד בעיירה קלימנטוב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על גדת נהר פוקז'בקה.
רבו היה רבי מרדכי גינצבורג אב"ד בריסק, בסוף ימיו שימש רבי עוזר כראש ישיבה בזלקווא.
חיבר את ספר אבן העוזר על תלמוד בבלי וספר אבן העוזר על שולחן ערוך.
על מצבתו בזלקווא נחרט:
"נפל שר וגדול בישראל, איש קדוש וטהור אשר הרביץ ישיבה בישראל, וחיבר ספרים הרבה ולא מש מתוך אוהל של תורה תמיד, הרב המאה"ג בנימין עוזר בעל מחבר 'אבן העוזר' ב"ר מאיר, תנצב"ה."
גרזן קרב

גרזן קרב או גרזן מלחמה הוא גרזן שעוצב למטרות לחימה. השימוש בגרזן ככלי נשק הוא קדום כהמצאת הגרזן עצמו, והיה קיים כמעט בכל התרבויות האנושיות לאורך ההיסטוריה. עקרון הפעולה של הגרזן הוא לרכז כוח רב אל ראש קרב כבד וחד במטרה לבקע מטרות קשיחות כגון שריון, מגן, בשר ועצמות. הידית הארוכה של הגרזן פועלת כמנוף ומגבירה את המומנט המועבר אל להב הגרזן. גרזן ארוך, כבד וחד בידי לוחם חזק יכול היה אף לחדור שריון. השימוש בגרזן מצריך כוח רב וסיבולת גבוהה. הוא נשק טוב להתקפה אך אינו יעיל בתור נשק מגננה מאחר שקשה לתמרנו כדי לחסום התקפות של האויב.

השימוש בגרזן בקרב

הגרזנים היו נשק פופולרי לאורך רוב ההיסטוריה. לשיא הפופולריות הם הגיעו בתקופת הויקינגים - עם של לוחמים חסרי מורא שאופיים האגרסיבי התאים לשיטת הלחימה בגרזן. הגרזן הוא נשק כבד ולא מאוזן, דבר שהופך אותו לנשק גרוע בהגנה. לעומת זאת, כאשר מניפים אותו במהירות וללא הפסקה הוא נהפך לנשק התקפי קטלני מאחר שעוצמת הפגיעה הייתה כה חזקה עד שהיא יכלה לחדור כל שריון ואף לנפץ מגנים. גם אם המכה לא ניפצה את המגן, היא הכאיבה מאוד לאיש האוחז בו ומנעה ממנו לתקוף מאחר שהיה עסוק בהגנה מפני מכות הגרזן. שימוש מוצלח בגרזן דורש מיומנות, כושר גופני וסיבולת גבוהה על מנת להניפו בעוצמה ובמהירות לפרקי זמן ממושכים (בסדר גודל של דקות). שיטת השימוש בגרזן הייתה לתקוף כל הזמן, עד שהאויב מתייאש או מתעייף או בורח. 
בימי הביניים חלה עלייה במעמדו של הגרזן, בעיקר עקב יכולתו לפצח שריונות כבדים (לרבות שריון לוחות). גרזנים נהפכו להיות נשק פופולרי גם בקרב מעמד האבירים ונודעו כנשק יעיל וקטלני. הגרזן, שהחל כנשק פופולרי בקרב הנורדים, נהפך לאחד מכלי הנשק הפופולריים בקרב הבריטים: הן בקרב האבירים הנורמניים והן בקרב אנשי הגבעות הסקוטיים. בסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס, גדל השימוש בנשקי מוט דוגמת מוט-גרזן, האלברד ובארדיש, שהיו יעילים גם נגד שריוני הלוחות של התקופה.
אמנת האברו

אֲמָנַת הָאֶבְּרוֹ הייתה אמנה שנחתמה בין הרפובליקה הרומית לבין קרתגו בשנת 226 לפנה"ס, לפיה השטח שמדרום לנהר האברו בחצי האי האיברי ניתן לקרתגו, בעוד האזור הצפוני ניתן לרומא ונאסר על הקרתגים לפעול בו. האמנה הופרה בידי המצביא הקרתגי חניבעל בשנת 218 לפנה"ס. למרות שרומא הפרה אותו קודם לכן על ידי כך שכרתה ברית עם סגונטום ששכנה מדרום לנהר.

רקע

לאחר מלחמת שכירי החרב הייתה קרתגו מרוששת, ונאלצה גם לשלם פיצויים לרומא על המלחמה הפונית הראשונה. צבא קרתגו גם כן התדלדל מאוד. קרתגו חיפשה דרך לפתור את שתי הבעיות גם יחד, הפתרון לכך נמצא בדמות חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים), העשיר במרבצי כסף והמלא בילידים שאפשר לגייס כשכירי חרב. המצביא הקרתגי חמילקרת ברקה כבש חלק גדול מחצי האי, אולם נהרג בקרב בשנת 228 לפנה"ס, ואת מקומו ירש חתנו עזרובעל המפואר. אותו זמן הרומאים הבחינו בהתעצמותם של הקרתגים וחששו מכך, נציגים רומאיים הגיעו אל קרטחנה מקום מושבו של עזרובעל על מנת להציע הסכם שנחתם לבסוף בשנת 226 לפנה"ס.

סוף דבר

רומא הפרה למעשה את ההסכם כאשר בשנת 230 לפנה"ס כרתה רומא ברית עם סגונטום, מושבה יוונית ששכנה 170 קילומטרים מדרום לאברו בתוך שטח ההשפעה הקרתגי. גיסו של עזרובעל חניבעל תקף את סגונטום בשנת 218 לפנה"ס, וכך הופר ההסכם סופית והחלה המלחמה הפונית השנייה.
ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד

ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד (באנגלית: John Russell, 1st Earl of Bedford;‏ 1485 – 14 במרץ 1554/1555) היה שר בממלכת אנגליה בתקופת בית טיודור, אשר שירת כלורד אדמירל העליון וכלורד שומר החותם.
בין האדמות והרכוש שהוענקו לו על ידי הנרי השמיני אחרי פירוק המנזרים היו המנזר והעיר של טאביסטוק (Tavistock), והשטח שכיום שוכן בו הקובנט גרדן.
ראסל הוא אב המשפחה הראשון של כל הרוזנים והדוכסים של בדפורד ושל הרוזנים לבית ראסל, בהם ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון, שהיה ראש ממשלת בריטניה, והפילוסוף ברטרנד ראסל.