דוד מרגלית

ביוגרפיה

נולד באוקראינה לשלמה נתן מרגלית (מצאצאי רש"י) ולחיה - בת הרב טאלאלאיבסקי (מצאצאי הרב ישעיה הלוי הורוביץ). ד"ר מרגלית קיבל בביתו חינוך דתי וכללי, ובבגרותו הוסמך באודסה כרב בישיבת "רב צעיר" תחת הנחייתם של הרב חיים טשרנוביץ והמשורר חיים נחמן ביאליק.
במקביל ללימודיו היה ד"ר מרגלית פעיל מאד בתנועה הציונית – בין פעילויותיו הרבות נמנות ייסוד הוועד הציוני בגולובנסק, מזכיר הוועד העירוני של הציונים בבאקו וכמזכיר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בקווקז, ויו"ר הוועד של הקרן הקיימת בבאקו.
ב-1914 נישא ד"ר מרגלית לגיסה (גוסתא) בתו של הרב זאב גרנר, וב-1920 נולד בנם היחיד – זאב.

פעילותו

לאחר הסמכתו כרב, החליט לעלות ארצה. מטרת עלייתו הייתה על מנת להגשים את חלומו לעזור להתיישבות היהודית בארץ ישראל. בהכירו את מפעל ההתיישבות הבין שאין צורך ברב והתלבט איזה מקצוע נוסף לרכוש שיסייע ליישוב הצעיר. בהבינו כי ישנו חוסר בצוות רפואי החליט להיות רופא, ונרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת אודסה.
בגמר לימודי הרפואה בהם התמחה כרופא ילדים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1927. בהגיעו ארצה עבר הסמכה קצרה במחלקת הילדים בית החולים הדסה בחיפה, והוצב בהמשך ביישובים יהודים מרוחקים ומבודדים – כמטולה, חברון, ראש פינה וצפת.
במהלך מאורעות תרפ"ט התגורר בצפת. במשך המהומות שהתחוללו המתפרעים פרצו לביתו ולקליניקה שלו, אך מאחר שהתפנה מהמקום מבעוד מועד בסיוע קשריו הטובים עם שכניו הערבים, הצליח להינצל יחד עם משפחתו מהטבח.
לאחר המאורעות הוצב מרגלית באזור כפר סבא ושירת גם את גוש תל מונד כנציג רפואי של הדסה ביישובים מוכי הקדחת בתקופה זו, וזאת טרם הקמת קופות חולים מקומיות במושבות ובמושבים השונים באזור זה. על מנת להגיש עזרה רפואית היה מרגלית לעיתים מתנייד על גבי חמור או עגלה רתומה לסוס. בזמן שהותו בכפר סבא היה ד"ר מרגלית בין מייסדי מגן דוד אדום, וכן כיהן כיו"ר הסניף של התאחדות הציונים הכלליים.
בשנת 1934 נפתח המשפט של נאשמי רצח ארלוזורוב, וד"ר מרגלית מצא עצמו מעורב בפרשיה שהסעירה את היישוב היהודי. בעקבות הרצח המשטרה עצרה מספר חשודים, ואחד מהנאשמים טען בביהמ"ש לאליבי שביום הרצח ביקר במרפאתו של ד"ר מרגלית שכן ידו הייתה פגועה. וכך מצא עצמו מרגלית מופיע כעד ונחקר במשפט הרצח של ארלוזורוב, שבמהלך מתן העדות אישר שאכן הנאשם היה פצוע וטופל במרפאתו בזמן הרצח, ובשל עדותו זוכה ושוחרר אותו הנאשם מאשמת רצח.
לאחר כמה שנים עבר מרגלית לתל אביב, והקים פרקטיקה פרטית והמשיך להעניק טיפול רפואי ציבורי דרך קופת חולים עממית שם התמנה כיו"ר הוועד הארצי של רופאי הקופה וחבר הנהלה.
מרגלית היה פעיל בארגון ההגנה עד להקמת המדינה והתפרקות הארגון. בפולקלור של תל אביב ישנו סיפור על כך שהיה מעורב בשחרורם של פעילי אצ"ל שנפצעו בפעולה במהלך שנות ה-40'. מרגלית הגיש קפה מהול בסם הרדמה לשוטרים הבריטים שהגיעו לעצור את אנשי האצ"ל, שקיבלו טיפול באותו הזמן בביה"ח הדסה בת"א. לאחר שנרדמו השומרים ברחו אנשי האצ"ל מבלי שנלכדו.
היה מומחה ברפואת ילדים וכן הקדיש את חייו לחקר תולדות הרפואה ביהדות. היה ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה ומדעי הטבע. ייסד יחד עם יהושע ליבוביץ את כתב העת "קורות" לתולדות הרפואה ומדעי הטבע והיה העורך הראשי של כתב העת. מרגלית גם היה ממייסדי קופת חולים מאוחדת וכן עמד בראש הוועדה שנתמנתה לקבוע שם חדש לבית החולים סרפנד, הידוע עד היום בשם שהוועדה קבעה - "אסף הרופא".
בשנת 1947 היה מרגלית לאחד ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה והמדע ובמשך כ-10 שנים ארגן את כנסי החברה וכן היה המזכיר הכללי שלה וגזברה. ב-1952 ייסד יחד עם פרופ' יהושע ליבוביץ' את כתב העת "קורות" – שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע. מרגלית היה עד למותו העורך הראשי של כתב העת.
בשנות ה-50 היה חבר בוועדה שהחליטה על שמות בתי חולים ממשלתיים, וראש הממשלה דאז בן-גוריון אישר את הצעות הוועדה לשמות בתי החולים כגון ביה"ח "רמב"ם" ו- "אסף הרופא".
בנוסף לפעילות הקלינית והמחקרית שלו, לימד במשך 15 שנה בקורס הראשון בתולדות הרפואה ביהדות באונ' בר-אילן, עם פתיחתה של אוניברסיטת בר-אילן ב-1955.