google/wiki40b huggingface dataset:
עתיד

עתיד הוא החלק של קו הזמן שעדיין לא קרה. כלומר המקום במרחב-זמן שבו נמצאים כל האירועים שעדיין לא קרו. במובן זה העתיד הפוך במשמעותו לעבר (הזמן והאירועים שכבר קרו) וההווה (האירועים שקורים כעת). 
בעת העתיקה מושג העתיד נתפס רק על ידי חלק מהקדמונים. 
בימי הביניים עסקו חכמים ופילוסופים בהערכת הזמנים והיחסים ביניהם. היו אשר סברו, כי אין הווה כלל אלא "רק שני זמנים: עובר (עבר) ועתיד". 
ניסיון לחזות את העתיד העסיק את האדם מאז ומתמיד, כך נוצרו תורות כגון האסטרולוגיה והנומרולוגיה ומוסד האורקל מדלפי ועוד אורקלים רבים יוון העתיקה. בחיזוי עתידות עסקו נביאים, מכשפים, קוסמים ומפענחי חלומות. 
העתידנות המודרנית עוסקת בהשערות לגבי העתיד.
ספר העיון "המצאת המחר" מאת הפילוסוף דניאל ש. מילוא, טוען כי סוד הצלחתו חסרת התקדים של המין האנושי הוא היכולת לתכנן לעתיד, ונקודת המפתח בתולדות האדם היא הרגע שבו נוצרה היכולת הזאת - "המצאת המחר".
בורה קוסטיץ'

המפגשים מול נבחרת ישראל

במשחקים הקדם אולימפיים לקראת אולימפיאדת רומא (1960), שובצה נבחרת ישראל בבית שכלל גם את נבחרות יוון ויוגוסלביה. באוקטובר 1959, באצטדיון רמת גן, סיימו ישראל ויוגוסלביה בתיקו 2:2. כבשו סטלמך לישראל וקוסטיץ' ליוגוסלביה, כל אחד שני שערים. באפריל 1960 שיחקו שתי הנבחרות בבלגרד וישראל הפתיעה בניצחון 2:1 ועלתה לראשות הבית. אולם, יוגוסלביה ניצחה את יוון במשחק המכריע 5:0 (שער אחד לקוסטיץ') ועלתה לטורניר האולימפי.
הניצחון הישראלי על יוגוסלביה, שנחשבה באותה עת כאחת הקבוצות הטובות באירופה ובעולם, הביא לגל של התרוממות רוח ספורטיבית ולאומית. אחד הביטויים לרוח זו היה ספר הילדים שכתב שרגא גפני, "בעט אלון בעט". הצלחת הספר הביאה לסדרת ספרים שלמה שנקראה "הספורטאים הצעירים" שזכתה לפופולריות רבה גם בשנים שלאחר מכן. גיבורי סדרת הספרים היו השוער והחלוץ המרכזי של נבחרת ישראל (בני דמותם של יעקב חודורוב ורפי לוי) ושתי חברותיהם. הדמות הבולטת בנבחרת יוגוסלביה בספרים הראשונים בסדרה הייתה של החלוץ המרכזי האימתני שנקרא "קוסטיץ'". דמותו צוירה ככדורגלן שאין לעצור את בעיטותיו האדירות (מלבד כמובן השוער הישראלי). דמותו הספרותית של קוסטיץ' חזרה והופיעה בקובץ סיפורים שנושאם כדורגל שערך אבי מלר, "ההולנדי של עכו".
בסיפור הקצר "רננה", פרי עטו של אסף גברון, מתוארים גיבורי "הספורטאים הצעירים" הנפגשים לאחר שנים רבות ונאספים להלוויתו של השוער הישראלי. בין הדמויות בסיפור נמצאת גם דמותו של קוסטיץ'.
ציאניד

ציאניד הוא תרכובת כימית רעילה, המכילה את היון הקרוי קבוצת ציאנו. קבוצת ציאנו בנויה מאטום פחמן הקשור בקשר קוולנטי משולש לאטום חנקן, ובסימון כימי: :C≡N:.   
קבוצת ציאנו משמשת כקבוצה פונקציונלית לציאנידים (Cyanides או ניטרילים, Nitriles), שהם קבוצה של תרכובות אורגניות. כינויים נוספים לציאנידים הם "קבוצת הניטריל" ו"קבוצת הציאנו". 
מקור השם "ציאניד" בתרכובת "פרוציאניד" (ferrocyanide), שפירוש שמה הוא "ברזל (ferro) כחול-ירקרק, ציאן (cyan)" ("כחול" עקב הפיגמנט "כחול פרוסי" המופק ממנה). 
תרכובות העשויות לשחרר את אניון קבוצת הציאנו רעילות מאוד, בשל נטייתו של הציאניד להיקשר ליוני ברזל במערכת הנשימה התאית.

ציאנוהידרינים

ציאנוהידרינים הם נגזרות של ניטרילים. הם מכילים קבוצת ניטריל וכן קבוצת הידרוקסיל (OH). הם נוצרים כשציאניד מגיב עם קטון או אלדהיד

הרעלת ציאניד והטיפול בה

הזיקה החזקה של הציאניד למתכות, ובפרט ליונים של ברזל תלת-ערכי, היא הגורמת לרעילות הגבוהה של החומר. 
הניטריל הידוע ביותר, ושעל-שמו קרויה כל המשפחה, הוא הגז הרעיל מימן ציאנידי (HCN), הידוע בפשטות כציאניד. 7 מיליגרמים של ציאניד מסוגלים להרוג אדם בוגר תוך שניות. היון ⁻C≡N מגיע דרך זרם הדם לתאי הגוף ונקשר לברזל דו-ערכי באנזים ציטוכרום C אוקסידז, אשר נמצא על דופן המיטוכונדריה. בעת פעילות תקינה של המיטוכונדריה חמצן מולקולרי אמור להיקשר לאנזים זה, לקבל אלקטרונים ולהפוך יחד עם יוני מימן למים. שלב זה חיוני במעגל ייצור ה-ATP במיטוכונדריה. כאשר הציאניד תופס את מקומו של החמצן, המיטוכונדריה לא מסוגלת לייצר ATP, ובכך נמנעת יכולתו של הגוף לייצר אנרגיה.
לציאניד נטייה חזקה להיקשר בחוזקה ליון הברזל הדו ערכי (Feric) המצוי בחלבונים חיוניים רבים בדם (כמו האנזים ציטוכרום אוקסידאז והחלבון המוגלובין), ובכך הוא מנטרל את יכולתם לפעול. בהיקשרו ליון הברזל, מחמצן אותו ליון ברזל תלת ערכי (Ferrous). המוגלובין עם ברזל מחומצן, המכונה מתהמוגלובין (methemoglobin), אינו יכול לקשור עוד חמצן, והקישור הוא בלתי הפיך. תהליך זה מכונה "מתהמוגלובינמיה" (methemoglobinemia), והוא מביא לחנק תאי מהיר. מטהמוגלובינמיה יכולה להיגרם גם על ידי מחמצנים אחרים, כנתרן ניטריט NaNO₂ ו-amyl nitrite. בהרעלת מתהמוגלובין ניתן לעיתים לטפל בעזרת sodium thiosulfate - Na₂S₂O₃, המסייע לפירוק מט-המוגלובין להמוגלובין ולתיאוציאנט.
למרות רעילותו, מימן ציאנידי נמצא בכמויות מזעריות ברוב הפירות המכילים חרצן, כגון דובדבנים ומישמשים, וכן בשקדים. הגוף יודע לפרק ציאניד, והרעלה מתרחשת כאשר כמות הציאניד שנכנסת לגוף בבת אחת היא גדולה.

שימוש

בגרסה מסחרית של מימן ציאנידי, בשם ציקלון בה, נעשה שימוש נרחב להשמדת יהודי אירופה בשואה. קיימים סיפורים רבים על מרגלים או שבויים שנשאו עמם גלולת ציאניד או שהותקנה אמפולת ציאניד בתוך אחת משיניהם על מנת שיוכלו להתאבד במקרה של תפיסה. אחד המתאבדים הידועים שעשה שימוש בציאניד הוא הקצין הנאצי הבכיר הרמן גרינג.
פריץ רימן

קריירה

רימן היה תלמידו של אדולף אנדרסן בעיר ורוצלב. בשנת 1876 ניצח בדו-קרב את ארנולד שוטלנדר 5-0. 
בשנת 1879 הגיע רימן למקום החמישי בלייפציג (אליפות גרמניה הראשונה, ניצח: ברטולד אינגליש), והגיע למקום השני בתחרות וסלבורן. בשנת 1880 הגיע למקום השני, אחרי לואיס פאולסן בתחרות בראונשויג, ובברלין סיים בתיקו דו-קרב עם אמיל שאלופ  +2 -2 =2 (+ ניצחונות –הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1881 חלק מקום 13-14 בתחרות ברלין (אליפות גרמניה השנייה, ניצח: ג'וזף הנרי בלקבורן).
בשנת 1883 חלק מקום 6-7 בתחרות נירנברג (האליפות השלישית, ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור).
בשנת 1885 חלק רימן מקום 8-9 בתחרות המבורג (האליפות הרביעית, ניצח: איזידור גונסברג), ובאותה שנה סיים בתיקו דו-קרב עם ארנסט פלשיג  +5 -5 =0) בעיר ורוצלב. בשנת 1888 חלק מקום ראשון עם קורט פון ברדלבן בתחרות לייפציג.
כתב ספר:
Riemann, Fritz: Schach-Erinnerungen des jüngsten Anderssen-Schülers. Mit vielen Diagrammen im Text und einem Bildnis des Verfassers. de Gruyter, Berlin und Leipzig 1925.
נאה סלמיס פמגוסטה

היסטוריה

מלחמת האזרחים ביוון, שפרצה ב-1946 בין אנשי השמאל ואנשי הימין, השפיעה גם על הנעשה בקפריסין. מרבית הספורטאים בעיר היו מעורבים בפוליטיקה, ומועדוני הספורט שהיו קיימים בפמגוסטה היו ימניים פוליטית והגבילו את הספורטאים המזוהים עם מחנה השמאל, שהקימו עקב כך את מועדון הספורט נאה סלמיס פמגוסטה, שכלל קבוצת כדורגל, ב-1948. לאחר שבהמשך השנה שחקני הקבוצה סירבו לחתום על הודעת תמיכה בצד הימני במלחמת האזרחים ותמכו בשחקנים המזוהים עם השמאל מקבוצות אחרות שסירבו לעשות זאת, הקבוצה לא הורשתה לשחק באצטדיון ג.ס.א., אשר בו שיחקו הקבוצות בפמגוסטה, במשך מספר שנים. הקבוצה שיחקה תחילה בכר דשא קטן בעיר, ובהמשך הצליחה לגייס כספים מהעירייה להקמת אצטדיון עירוני. בנייתו הושלמה ב-1952.
קבוצות נוספות שהוקמו באותה תקופה והזדהו עם השמאל הפוליטי סבלו מיחס דומה והן לא הורשו להירשם להתאחדות הכדורגל הקפריסאית. עקב כך הן הקימו בהמשך 1948 את פדרציית הכדורגל החובבנית של קפריסין, עם ליגה וגביע משלהם. המצב לא הואיל לכדורגל הקפריסאי ולאחר שכנועים רבים ההתאחדויות אוחדו ב-1953. עם זאת היחס הרע כלפי הקבוצות של הפדרציה נמשך, ורק חלק מהן הורשו לעבור ישירות לליגת העל הקפריסאית. בהסכם בין קבוצות הפדרציה נאה סלמיס פמגוסטה הייתה בין הקבוצות שהסכימו לשחק בליגה השנייה. כמו כן, הקבוצה חזרה לשחק באצטדיון ג.ס.א., והאצטדיון העירוני שימש אותם כמתחם אימונים. ב-1955, לאחר שתי עונות בליגה השנייה, הקבוצה עלתה לליגת העל הקפריסאית.
במהלך פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974, הטורקים כבשו את פמגוסטה ותושביה היוונים של העיר ברחו לחלק שנותר בשליטה קפריסאית. המועדון עבר ביחד אתם ושיחק בערים ובאצטדיונים שונים עד שהתקבע באצטדיון אנטוניס פאפאדופולוס בלרנקה, ביחד עם אנורתוסיס פמגוסטה. ב-1979 הקבוצה ירדה למשך עונה אחת לליגה השנייה, ולאחריה חזרה לליגת העל.
ב-1990 הקבוצה זכתה בגביע הקפריסאי, ובהמשך אותה שנה היא זכתה בסופר קאפ. הודות לזכייתה בגביע השתתפה הקבוצה בעונה לאחר מכן בגביע אירופה למחזיקות הגביע, אך היא הודחה בסיבוב הראשון. ב-1991 נבנה בלרנקה אצטדיון אמוכוסטוס בשביל נאה סלמיס פמגוסטה, בעוד אנורתוסיס נותרו במקומם. בהמשך העשור הקבוצה השתתפה בגביע האינטרטוטו מספר פעמים, ללא הישגים משמעותיים.
הקבוצה ירדה ליגה ב-2001, 2003, 2008 ו-2010 וחזרה לליגת העל כעבור עונה בכל אחת מהפעמים.
מנדנה מוגהדאם

תחילת דרכה

מוגהדאם נולדה בטהראן ב-1962. בגיל 17, עלתה הרפובליקה האסלאמית לשלטון במהפכה, שהובילה להוצאתו להורג של אביה, כחבר בצבאו של השאה. טהראן הפכה עבורה למקום עוין, ואז פרצה מלחמת איראן–עיראק ונמשכה למשך שנות העשרים לחייה (1980-88). תהליך החינוך שלה הופרע כתוצאה מתנאים אלו, והיא נאלצה לעזוב את המדינה, ומצאה מקלט בשוודיה.

השפעות

החשיפה של מוגהדאם לתסיסה חברתית, לאומיות, אלימות, וחוסר יציבות של ההמהפכה האיראנית השפיעה רבות על עבודתה, כמו גם על תחושת הזהות שלה. המיצבים המאוחרים יותר של מוגהדאם, במיוחד "Sara's Paradise"‏ (2009), מעידים שהיא מוצאת את זהותה לא רק בזיכרונות של ארצה ואנשיה, אלא גם בתחושה של אחדות גלובלית ופיוס.

סדרת Chelgis ‏(2005)

סדרת Chelgis, המבוססת על אגדה איראנית, משתמשת בשיער כסמל של החוויה של נשים בתרבות האיראנית. הסדרה כוללת חמישה חלקים, כל חלק משתמש במדיום שונה ופרספקטיבה אחרת לגבי נושא העבודה, שיער. השימוש של מוגהדאם בשיער טבעי במיצב הוא משמעותי ליצירת קשר עם קהל היעד שלה. היא חושפת את השיער כמקושר באופן הדוק למגדר ולאמונות חברתיות לגבי יופי. על פי האידיאלים הפרסיים עתיקי היומין, שיער צריך להיות ארוך, עבה, ושחור מבריק. היא מתמקדת באידיאל זה שנשים מזרח תיכוניות מצופות לעמוד בו, לפיו אפילו בעידן המודרני באיראן, שם נשים נאלצות לכסות את שיערן, הן מצופות לטפח אותו ולייפות אותו להנאת בעליהן. בעבודות כגון Chelgis, מוגהדאם הופכת את המבט על השיער, ועל היחס של נשים אל השיער שלהן. היא שולטת במבט של הקהל על השיער באמנות שלה, וחושפת אותו כסמל למצוקת נשים, במסגרת שנים של דיכוי ואידיאלים כפויים, ואפילו כסמל של שחרור כשגוזרות אותו. השיער, שמייצג את הנשי, מונח במצב של ניגוד עם פריטים המייצגים את הגברי, כגון כלי נשק ובטון.

The Well ‏(2008)

עבודת המיצב, The Well(הבאר), מיועדת לקדם פיוס, לידה מחדש ותקווה, בבמה הגלובלית. היא הוצגה לראשונה בשנת 2008 בגטבורג, אך המיצב הוא עבודה מתמשכת, שמטרתה להיות מוצגת בערים שונות ברחבי העולם. המיצב משקף את הזירה החברתית המסורתית שמתנהלת סביב הבאר, אך באופן בינלאומי, כשהאינטראקציה היא בין שתי בארות, בערים שונות זו מזו במקום אחר בעולם. בבארות מותקנים מכשירי אודיו, והקהלים שבאינטראקציה עם הבארות מצולמים בווידאו, שהם מנהלים שיחות עם אנשים אחרים שלא היו פוגשים בתנאים אחרים. הרעיון הוא להראות את הקשרים שאנשים יכולים לבנות למרות הבדלים של דת, פוליטיקה, תרבות, מרחק או גבולות.
בין הערים שהשתתפו במיצב: גוטברג, בנגלור, סיאול, וניו דלהי.

Sara's Paradise ‏(2009)

Sara's Paradise (גן העדן של שרה) הוצג לראשונה בווינה, ואחר כך בניו יורק. במסגרת תערוכת The Promise of Loss: A Contemporary Index of Iran (הבטחת האובדן: מדד עכשווי של איראן).
המיצב נועד להעביר מסר לגבי טבח והנצחה, במטרה להגיע בסופו של דבר לפיוס. היא יצרה אותו בהכרה בנופלים (המרטירים) של מלחמת איראן–עיראק, שהונצחו בבית העלמין בהשט א-זהרה בטהראן.
מעל 800,000 נפשות צעירות שנפלו במלחמה מיוצגות במיצב, שכולל אגן מרכזי ממנו מדמם ומבעבע זרם של מים אדומים. הדם מייצג את המרטירים, שהתפתו למותם על ידי הבטחה של מקום בגן עדן. מכולות ריקות וחביות המקיפות את האגן מייצגות את ההתרוקנות בסופו של דבר של המשאבים של איראן, במיוחד עתודות הנפט. המיכלים מוארים מבפנים באור ירוק שמסמל גם את התנועה הירוקה באיראן, כמו גם תקווה ורצון טוב עבור עתידה של איראן.
ענבל שגב

ביוגרפיה

שגב החלה את לימודיה בגיל 5. בהמלצתו של אייזק שטרן נסעה בגיל 16 לארצות הברית להמשיך שם בלימודיה. הופעת הבכורה שלה הייתה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הפילהרמונית של ברלין בניצוח זובין מהטה. הופעתה הראשונה בקרנגי הול בניו יורק הייתה ב-7 בדצמבר 1997, בנגינת Trois strophes sur le nom de Sacher של אנרי דיטייה, בביצוע ראשון ליצירה זו בקרנגי הול.
ענבל שגב היא בעלת תואר ראשון מבית הספר ג'וליארד ותואר שני מבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל. בין מוריה שם היה אלדו פאריזוט. כמו כן למדה אצל ברנרד גרינהאוס, שהיה תלמיד של פאבלו קזאלס. 
שגב מנגנת בצ'לו שבנה גטאנו רוסי במילאנו, בשנת 1845. 
ענבל שגב חיה בניו יורק עם בעלה ושלושת ילדיהם.
לחם לבן

לחם לבן הוא לחם שנאפה מקמח חיטה, ממנו הוסרו הסובין והנבט בתהליך הטחינה, והוספו שמרים לשם התפחה של הלחם. הסרת הסובין, שמכיל שמן, מאפשרת ללחם חיי מדף ארוכים יותר. הקמח המשמש לאפיית הלחם עובר גם הלבנה, באמצעות אשלגן ברומטי או כלור דו-חמצני, לשם הסרת שאריות צבע צהוב. 
במהלך תהליך הטחינה והניפוי של הקמח, נפגעים חומרי תזונה חשובים אחרים בלחם, כגון סיבים תזונתיים, ברזל, ויטמינים מקבוצת B ועוד. הדבר התגלה על ידי חוקרים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, עלו חסכים תזונתיים משמעותיים בקרב חיילי צבא ארצות הברית והאוכלוסייה האזרחית, ובעקבות זאת החלה ממשלת ארצות הברית להעשיר את הלחם הלבן בחומרים שנפגעים בטחינה, כגון תיאמין (ויטמין B1), ניאצין (ויטמין B3), ריבופלבין (ויטמין B2), וברזל. ממשלת בריטניה הוסיפה ללחם מ-1942 גם סידן פחמתי. תוספות אלו הביאו לחיסול כמעט מוחלט של מחלות הנגרמות מחסך של תיאמין וניאצין, בריברי ופלגרה. לחם לבן ממשיך להוות מקור מרכזי לוויטמינים אלו עבור האוכלוסייה, עד היום, במדינות רבות בעולם. חלקן מעשירות את הלחם גם בחומצה פולית.
לאור המחקרים שמצאו כי קמח מלא בריא יותר לצריכה על פני קמח לבן, ירדה לאורך העשורים האחרונים צריכת הלחם הלבן, בהשוואה למוצרים כגון לחם שחור ולחם שיפון, אם כי היא עדיין גבוהה יותר. לחמים מחיטה מלאה לרוב יקרים יותר מלחם לבן, וצריכתם אופיינית יותר למעמדות גבוהים באוכלוסייה, אך בעקבות התודעה הגוברת לערכים בריאותיים עולה צריכת הלחם מקמח מלא בכל שכבות האוכלוסייה.
קלן האופטבאנהוף

היסטוריה

עד שנת 1850 נבנו בקלן חמש תחנות רכבת שונות על שתי גדות הריין ותופעלו על ידי חברות פרטיות. בהמשך הוחלט לבנות תחנה נוספת אשר תהיה סמוכה לקתדרלה של העיר, אך במהרה הבינו שנכון יהיה להפוך את התחנה החדשה לתחנת רכבת ראשית שתחבר בין כל הקווים השונים.
תחנת הרכבת המרכזית הראשונה נפתחה בשנת 1859 ובסמוך לה נחנך "גשר הקתדרלה" מעל הריין (כיום זהו מקומו של גשר הוהנצולרן). התחנה הכילה ארבעה רציפי מסוף ושני רציפים שעברו דרכה ואיפשרו לרכבות להמשיך לצידה השני. התחנה צברה פופולריות ובמהרה הגיעה לגבול הקיבולת שלה.
בשנת 1889 הוחל בשדרוג התחנה והגדלת הקיבולת שלה. עבודות הבנייה הסתיימו בשנת 1894 וכעת היא הכילה ארבעה רציפי מסוף מקורים הן ממזרח והן ממערב ומצדיהם שני רציפים לרכבות העוברות דרך התחנה. בנוסף נבנה אולם המתנה בן 2 קומות שממנו התאפשרה גישה נוחה לרציפים. 
בין השנים 1905-1911 עברה התחנה שיפוצים פעם נוספת, במהלכם בוטלו כל רציפי המסוף והוחלפו ברציפי מעבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה התחנה חרבה כמעט במלואה, כשאולמות ההמתנה הם המבנים היחידים ששרדו את המלחמה. כעשור לאחר המלחמה פעלה התחנה באמצעות מבנים זמניים, עקב מחלוקות שהתגלעו במוסדות התכנון לגבי האופן שבו יש לבנות אותה מחדש. באמצע שנות ה-50 נהרס המבנה הישן של התחנה והיא קיבלה את צורתה הנוכחית, עם מבנה מודרני והקירוי דמוי השריון מעל הרציפים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נבנו בתחנה שתי מסילות נוספות עבור קו הרכבת הפרברית ריין-רוהר. 
בשנת 2000 הוסב החלל מתחת לרציפי התחנה למרכז קניות המכיל כשבעים חנויות ובתי עסק.

שירות הרכבות בתחנה

קלן היא עוגן משמעותי ברשת הרכבות האירופאית. רכבות ארוכות טווח עוברות דרך העיר משני צדי נהר הריין, כאשר לעיתים הן עוצרות בתחנת קלן-דויץ אשר על הגדה הימנית של הריין, כחצי קילומטר מתחנת הרכבת המרכזית, אשר על הגדה הנגדית, ללא כניסה אליה.
תחנת הרכבת המרכזית של קלן מחוברת בקווי רכבת ישירים לדרום גרמניה, אזור ברלין, הולנד, שווייץ ובלגיה.
רוב הרכבות ארוכות הטווח מגיעות לתחנה ממזרח, בעוד הרכבות הפרבריות בעיקר ממערב.
סמוך לתחנה ישנן 2 תחנות תת-קרקעיות של הרכבת העירונית של קלן.

תוכניות עתידיות

עד שנת 2019 צפויה התחנה להיות מורחבת בשתי מסילות נוספות אשר תשמשנה את הרכבת הפרברית ריין-רוהר.
בשנת 2016 צפויה הפעלתה של רכבת מהירה לתחנת סנט פנקראס בלונדון, דרך מנהרת תעלת למאנש. לשם כך מתוכננת הרחבה של רציף מספר 1 בתחנה במטרה להקים אזור בידוק ביטחוני עבור רכבות אלה.
הרחבה משמעותית של התחנה אינה אפשרית במיקומה הנוכחי, עקב המבנים ההיסטוריים שסובבים אותה.
יצחק בר-יצחק

יצחק בר-יצחק היה פרופסור אמריטוס לאוירונאוטיקה בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון.
בר-יצחק נולד במטולה, גדל בהרצליה והתגורר בחיפה. בשנת 1955 התגייס לצנחנים ובמהלך שירותו השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני. למד בטכניון לתואר ראשון ושני בפקולטה להנדסת חשמל ועשה את עבודת הדוקטורט בהנדסת חשמל באוניברסיטת פנסילבניה (1971). בר-יצחק היה מחזיק הקתדרה על שם Sophie and William Shamban בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון בין השנים 1971 – 2006. הוא היה מחלוצי "תורת הניווט האינרציאלי הרתום" (Strapdown inertial navigation), ופרסומיו בנושא כוללים פריצות דרך ידועות ומצוטטות. מיד לאחר סיום הדוקטורט הוא עבד בתוכנית אפולו של סוכנות החלל האמריקאית נאס"א (NASA). שם השתתף בפיתוח "אלגוריתם הניווט" של רכב הנחיתה על הירח. כמו כן היה בר-יצחק בין החוקרים המובילים בעולם בתחום קביעת מצב זוויתי של חלליות, שהיא בעיה קריטית בתחום של בקרת רכבי חלל. בתחום זה שיתף פעולה באופן הדוק עם חוקרי מרכז החלל Goddard של NASA, ושיתוף פעולה זה הניב פרסומים רבים וקידם באופן משמעותי את מצב הידע בתחום. על המצאותיו, רעיונותיו המקוריים ותרומותיו למדע ולטכנולוגיה זכה בר-יצחק בהכרה בינלאומית רחבה ובפרסים חשובים רבים. הוא היה Fellow של American Institute of Aeronautics and Astronautics ,AIAA, ושל Institute of Electrical and Electronics Engineers ,IEEE. הוא זכה בפרסים מ- NASA, המשתמשת בשיטות שפיתח מזה שנים רבות, וכן קיבל מאגודת IEEE את פרס Kershner היוקרתי על תרומותיו החלוציות בתחום ניווט האינרציאלי, ואת ה- Third Millennium Award.
בטכניון קיבל דרגת פרופסור בשנת 1984 ושימש כראש המעבדה האווירונאוטית ואחר כך היה דיקן הפקולטה. שימש כנשיא האיגוד הישראלי לבקרה אוטומטית. 
בשנת 2004 הוענק לו פרס קרשנר (Kershner Award) של האגודה הבינלאומית של מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE).
לדעת מארגני הכנס הנ"ל (ראו הערות שוליים):
פרופ' בר-יצחק היה לא רק חוקר מבריק, אלא גם פעיל ומוביל בקהילייה המדעית והטכנולוגית בארץ ובעולם. בין השאר, חבר ועדת המערכת של כתב העת היוקרתי Journal of Guidance, Control, and Dynamics של אגודת AIAA. הוא יעץ לתעשייה הביטחונית המקומית, כולל התעשיה האוירית לישראל, הרשות לפיתוח אמצעי לחימה – רפא"ל (שם מילא תפקיד מפתח בפיתוח יכולת הרשות בתחום הניווט האינרציאלי), התעשייה הצבאית, ועוד. בטכניון היה בין חברי הסגל הבכיר המובילים
, 
היה יו"ר הכינוס הישראלי השנתי ה-40 למדעי התעופה וחלל.
ליונל רואייה

ילדותו וצעירותו

ליונל רואייה נולד בשאטו-די-לואר במחוז סארט. זמן קצר אחרי לידתו המשפחה עברה לעיר טור. ליונל התיתם מאביו, נואל, ויקטורין רואייה, אמו, עבר עם ילדיה לעיר מאן. רואייה עבד מגיל צעיר כחניך במפעל לקישוטים.
עוד לא מלאו לו 18 כשהשתתף ביחידה של "מתנדבי המערב" במלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870 ובעיקר בקרב לואני ב-2 בדצמבר תחת 1870 תחת פיקודו של הגנרל אתאנאז דה שארט דה לה קונטרי. הגנרל, שהתרשם מכשרון הצעיר לציור, העניק לו מלגת לימודים בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("בוזאר") בפריז. שם היה רואייה תלמידם של אלכסנדר קאבאנל ושל ויליאם בוגרו, נציגים של הזרם האקדמיסטי שהתנגדו לאימפרסיוניזם, ודגלו בסגנונות הנאו-קלאסיציסטי ורומנטיציסטי.

פעילותו האמנותית

רואייה הציג החל משנת 1874 בסלון לציור ופיסול וזכה בשנת 1884 במדליה בדרגת 3, וב-1896 במדליה בדרגת 2. ב-1882 הוא זכה בפרס השני של רומא ובשנת 1900 במדליית ברונזה בתערוכה העולמית של פריז. 
התחיל את הקריירה עם ציורים בנושאי דת, ("ישו על הצלב" 1879) והתמחה בהמשך בציור דיוקנאות ובראש ובראשונה של סצנות היסטוריות. 
עם יצירותיו המפורסמות נמנות "ורקינגטוריקס נכנע לקיסר" (1899) והציורים המקשטים את בזיליקת דומרמי המוקדשת לז'אן דארק.
רואייה תרם מכשרונו גם לאיורי אקטואליה במוספים מאויירים של עיתוני התקופה, כמו ב"דרייפוס בבית הכלא" או "אוגיסט קונט ושלוש המוזות שלו".
לזכר קרב לאוני, שבו השתתף, הוא תרם שתי תמונות לכנסייה שנבנתה מחדש באותו כפר, אחת המתארת את "מתנדבי המערב" נוכחים במיסה לפני יצאתם לקרב, והשנייה המתארת את שעותיו הליליות הקשות של הגנרל דה סוני שאיבד רגלו בשדה הקרב. 
בשנת 1897 תרם רואייה לחברה ההיסטורית והארכאולוגית של מן, שהוא נמנה עם חבריה, עשרה דגמי בצבע מים המציגים את חיי ז'אן דארק שהוצגו ב-1893 בתחרות של אמני ויטראז'ים בקתדרלת אורליאן, ושהוא לא הספיק להשלימם. 
בויטראז' "מלאך מפקיד את החרב בפיירבואה" Dépôt de l'épée de Fierbois par un ange, בדיוקנו של ז'אן פוטון דה קסנטראי (מלוחמיה הנאמנים של ז'אן דארק) ניתן לראות את תווי פניו של האדריכל פול סדי, שתיכנן את הבזיליקה. 
לרואייה נולדו שתי בנות ובן. האחרון, כומר בהכשרתו, מת במלחמת העולם הראשונה, בעקבות הרעלה באמצעות גז לחימה. 
רואייה נפטר ביוני 1926 בנאי-סיר סן והובא לקבורה בפונטנה-או-רוז.
עם תלמידיו נמנה האמן א.ו.ד. גיונה
סידני פארבר

סידני פארבר (באנגלית: Sidney Farber; ‏ 30 בספטמבר 1903 - 30 במרץ 1973) היה פיזיולוג, מומחה לפתולוגיה של ילדים, אבי השימוש בכימותרפיה לריפוי לוקמיה בילדים והכימותרפיה המודרנית בכלל ומראשי התועמלנים למען חקר הסרטן.

תולדות חייו

פארבר נולד למשפחה יהודית בבאפלו. אביו היגר לארצות הברית מפולין. סידני היה השלישי בין 14 ילדי המשפחה. ב-1923 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת באפלו, אך כיוון שלא התקבל ללימודי רפואה בארצות הברית, נסע ללמוד באוניברסיטת היידלברג ואוניברסיטת פרייבורג בגרמניה. שנה לאחר מכן התקבל ללימודים בשנה השנייה באוניברסיטת הרווארד.
כבר מגיל צעיר, ולאורך כל חייו, לבש חליפות רשמיות ונטה להתבודדות וקפדנות שהרחיקו אותו מחברת בני גילו וחברה בכלל.
לאחר סיום לימודיו בשלהי שנות העשרים, התקבל לעבודה כפתולוג במשרה מלאה בבית החולים לילדים של בוסטון. הוא עבד במעבדה מרוחקת ועסק בבדיקת דגימות עם צוות זעיר של מתמחים. באותה עת מתו בבית החולים כל הילדים חולי הלוקמיה שהגיעו אליו, באין כל תרופה או טיפול למחלה.
בשנת 1947 נטל על עצמו פארבר לנסות ולטפל ב"מחלה היתומה", הלוקמיה של הילדים, שהציבה בפני מדע הרפואה חידה בלתי פתירה, כיוון שאין גידול שניתן להבחין בו ולהסירו (הטיפול היחיד שניתן אז לסרטן). באמצעות מלגה קטנה מ"החברה האמריקנית לשליטה בסרטן" ניסה פארבר לטפל בגידול הפרוע של תאי דם לבנים ברקמות מח עצם באופן ממוקד. החומר הראשון שהצליח להשיג שליטה ממוקדת בגידול היה אמינופטרין (Aminopterin), מולקולה המונעת קליטת חומצה פולית ולפיכך מעכבת את התפתחות תאי הדם הלבנים, שהתגלתה על ידי ילפרגדה סובארו (שגילה גם את מולקולת ה-ATP). רעיון הכימותרפיה היה ידוע לשם טיפול במחלות שונות, אך נחשב מסוכן, ניסיוני ולא נערכו בו מחקרים שיטתיים. פארבר החל לטפל בלוקמיה לימפוציטית חריפה בילדים בבית החולים, ללא קבלת הסכמה מהורי הילדים או מהנהלת בית החולים. ביוני 1948 פרסם לראשונה פארבר את ניסוייו בכתב העת ניו אינגלנד ג'ורנל אוף מדיסין. 
במהלך שנות החמישים התקדם פארבר וחקר גידולים נוספים וחומרים כימיים נוספים, אך עקב יחסי האנוש המעורערים שלו, לא מצא מקום בבית החולים לילדים של בוסטון. במקביל יצא פארבר במאמץ לגיוס אמצעים כספיים להקמת מכון מחקר ייעודי למציאת תרופה לסרטן.
במאי 1948 יצר יחד עם ארגון וראייטי קרן מחקר. סמלה של הקרן היה ילד חולה בן 12 בשם איינר גוסטפסון, שכונה "ג'ימי". הנער הופגש בשידור חי עם גיבוריו, שחקני קבוצת הבייסבול בוסטון ברייבס. השידור, שלאחריו הוצבו קופות באצטדיוני ספורט ואולמות קולנוע, הוביל לגיוס התרומות הנרחב הראשון לשם מחקר הסרטן. בסיוע "קרן ג'ימי" הקים פארבר בית חולים ומכון מחקר מודרני בבוסטון.
אולם, עד מהרה הבין פארבר שלא די בגיוס כספים ושהמחקר מצריך הן משאבי-עתק והן תוכנית פדרלית ותמיכה פוליטית ממוקדת. לשם כך חבר לאשת החברה והשתדלנית מרי לסקר. מאמצע שנות החמישים ועד מותו פעל פארבר כחוקר הראשי וכרופא היחיד במועצת החברה האמריקנית לסרטן. 
ב-1958 טיפלו פארבר ועוזריו בנפרובלסטומה ("גידול וילמס") באמצעות אקטינומיצין D בשילוב הקרנות קרני רנטגן. היה זה הסרטן הגרורתי הראשון שנרפא בהצלחה מלאה כתוצאה מכימותרפיה.
בשנת 1974 נקרא על שמו מרכז פארבר לחקר הסרטן בבוסטון. ב-1983 נקרא על שמו גם מרכז פארבר-דנה לחקר הסרטן בבוסטון.
התפלגות פואסון

הקשר בין התפלגות פואסון להתפלגות בינומית

כפי שנכתב לעיל, ניתן לראות את התפלגות פואסון בתור גבול של סדרת התפלגויות בינומיות שבה מספר הניסויים שואף לאינסוף, ותוחלת מספר ההצלחות נשארת קבועה.
נקבע פרמטר . לכל  טבעי נביט בהתפלגות הבינומית של מספר ההצלחות ב- ניסויים בעלי הסתברות הצלחה , כלומר ההתפלגות . נראה ש- כאשר .
אכן,  משום שזו מנה של פולינומים ב-n;  לפי תכונות ידועות של הקבוע e, ו- כי החזקה אינה תלויה ב-, והביטוי שבתוך הסוגריים שואף ל-1. לכן 
, וזו ההסתברות שמשתנה פואסוני עם תוחלת  יקבל את הערך k.
המלאך (סרט)

עלילה

הסרט מספר את סיפורו של אשרף מרואן, מי שהיה חתנו של נשיא מצרים נאצר ולאחר מותו שימש יועץ ליורשו, הנשיא סאדאת. החל משנות ה-70 העביר מרואן לישראל מידע מודיעיני רב, בתוכן ההזהרה על פרוץ מלחמת יום הכיפורים 24 שעות לפני פרוץ המלחמה.
מרואן מוצג בסרט באופן מרומז כסוכן כפול הנמצא בקונפליקט בין כמיהתו לשלום לבין נאמנותו הלאומית למצרים. כביטוי לקונפליקט הסרט מסתיים בטקסט המצהיר: "אשרף נפטר באופן מסתורי בשנת 2007 בדירתו בלונדון הוא מוכר כגיבור לאומי הן בישראל והן במצרים".

הפקה

צילום הסרט החל ביולי 2017 בלונדון, אנגליה ומאוחר יותר גם בבולגריה ובמרוקו.
ההוליווד ריבורט דיווח ב־5 במאי 2017 כי מרואן קנזארי יככב בסרט "המלאך" בבימויו של אריאל וורומן על פי התסריט מאת דייוויד ארטה, כאשר נטפליקס יפיצו את הסרט ב־14 בספטמבר 2018, על אף שהתאריך הבכורה המקורי היה ה-15 ביוני 2018