google/wiki40b huggingface dataset:
קומביה

קומביה  (באנגלית: Kumbaya) הוא שיר עם שמקורו בספיריטואל אמריקאי-אפריקאי משנות ה-30 של המאה ה-20. בסוף שנות ה-50 ובשנות ה-60 צבר השיר פופולריות רבה כחלק מגל התחיה של מוזיקת הפולק והפך בארצות הברית לשיר המזוהה עם התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ומאוחר יותר, עם שירה בצוותא סביב למדורה ועם תנועות נוער ותנועות המזוהות עם שמירת הסביבה. בעשור הראשון של המאה ה-21, הפך השיח האמריקאי את שם השיר לביטוי בעל דימוי ציני המתאר בלעג אמונה תמימה ברעיונות נשגבים של אחווה אנושית.

היסטוריה

קיימת מחלוקת באשר למקור השיר; גרסה אחת טוענת כי בין השנים 1922 ו-1931 חברי אגודה אמריקאית בשם "Society for the Preservation of Spirituals" (בעברית: חברה לשימור הספיריטואלז) אספו מחוף דרום קרולינה שיר בשם "Come By Yah" שהושר בשפת הגולה - ניב קריאולי בו השתמשו העבדים שבאיים לאורך חופי דרום קרולינה וג'ורג'יה. בין 1926 ו-1928 ארבע גרסאות שונות של שירים שהתייחסו לטקסט "Come By Yah" או "Come By Here" הוקלטו בדרום קרולינה ובג'ורג'יה על ידי רוברט וינסלו גורדון, מייסד "ארכיון מוזיקת הפולק" של ספריית הקונגרס. ב-1936 תעד ג'ון לומקס, ממשיכו של גורדון, אישה בשם את'ל בסט ששרה בליווי מקהלה שיר בשם ""Come By Here", בכפר ראיפורד שבצפון פלורידה.
עובדות אלו נמצאות בסתירה לטענתו ארוכת השנים של הכומר מרווין פריי (Marvin V. Frey)‏ (1992-1918) לזכויות יוצרים. על פי טענה זו, נכתב השיר סביב 1936 ונשא את השם "Come By Here". לטענת פריי, קיבל את ההשראה לשיר מתפילה ששמע בפורטלנד שבאורגון מאישה בשם "Mother Duffin". השיר פורסם לראשונה בנוסח זה בקובץ שירי התעוררות שהוציא פריי בפורטלנד ב-1939. פריי טען כי שינוי השם ל"קום בה יה" נוצר סביב שנת 1946, כשמשפחת מיסיונרים שבה מאפריקה לארצות הברית. בשהותם באפריקה הם שרו את המזמור של פריי אך שינו את שמו ל"קום בה יה" וכשנסעו ברחבי ארצות הברית, לאחר שובם, הפיצו את השיר בהגייה המעט שונה. טענה זו נתמכת במידה כלשהי בעטיפת אלבומו של פיט סיגר מ-1959, בה כתוב כי השיר הובא לאנגולה על ידי מיסיונרים אמריקאים ושב משם כשהוא נושא כשמו את "קומביה" שהיא מילה אפריקאית. אולם, לא נמצאה מילה אפריקאית דומה היכולה לחזק את הטענה שבעטיפת האלבום.

תחיית מוזיקת הפולק

להקת הפולק "הפו'קסמיתס" (The Folksmiths), הקליטה את הגרסה הראשונה של השיר על תקליט אריך נגן באוגוסט 1957. כיוון שלהקה זו נדדה בין מחנות קיץ ולימדה שירי עם, יש הרואים בכך את המקור לשירת "קומביה" סביב למדורה. ג'ו היקרסון (Joe Hickerson), אחד מחברי הלהקה, שהפך ברבות הימים למנהל הארכיון למוזיקת הפולק בספרייה הלאומית האמריקאית, טען כי למד את השיר מטוני סיילטן (Tony Saletan) שהיה מוביל שירה ב"Shaker Village Work Group", מחנה קיץ במדינת ניו יורק שהתפרסם כאחד ממוקדי תחיית מוזיקת הפולק. סיילטן למד את השיר מלין וקתרין רורבו (Lynn and Katherine Rohrbough) שליקטו את השיר לאוסף שירים מודפס שיצא לאור בשנות ה-50 וייחסו אותו למיסיונר אמריקאי שהביאו מאנגולה.
השיר הוקלט לראשונה על ידי פיט סיגר, אחד ממבצעיו הידועים, ב-1958 ועל ידי "האורגים" (שכללו בהרכבם את פיט סיגר) ב-1959 באלבומם "Traveling on With the Weavers". גירסתה של ג'ואן באאז לשיר, שיצאה לאור ב-1962 באלבומה "Joan Baez in Concert", זכתה להצלחה ותרמה רבות להפצת השיר ולפופולריות שלו בקרב הציבור שתמך ברעיונות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. להקת "המשחרים" הקליטה פעמיים את השיר בשנותיה הראשונות; בפעם הראשונה ב-1963, באלבום הבכורה שלה, "Introducing the Seekers", ובפעם השנייה ב-1965, באלבומם השלישי, "Hide & Seekers".
דיספוריה

דיספוֹריה (Dysphoria; מיוונית: δύσφορος, מורכב מ-δυσ, קשה ו-φέρειν, לשאת) היא מצב רוח של חוסר שביעות רצון או אי-נוחות עמוקה. בהקשר פסיכיאטרי, לדיספוריה עלולים להתלוות דיכאון, חרדה וסערה נפשית. למונח זה משמעות גם בתחושת אי-נוחות עם הגוף, במיוחד במקרים של דיספוריה מגדרית. תגובות שכיחות לדיספוריה הן מצוקה רגשית ואדישות.

בפסיכיאטריה

מצבים רבי-עוצמה של מצוקה ושל אי-נוחות מגבירים את הסיכוי להתאבדות, כמו גם תחושת אי-הנוחות של אדם עם עצמו. הקלה בדיספוריה היא אפוא בעדיפות גבוהה בטיפול הפסיכיאטרי. ניתן לטפל בגורמים הבסיסיים כגון דיכאון והפרעה דו-קוטבית, או בתסמינים הדיספוריים עצמם.
טאיקו

טאיקו או דאיקו (太鼓) היא מילה יפנית שמשמעותה המילולית: "תוף ענק". מחוץ ליפן משמש השם טאיקו כשם כללי לתוף יפני (אשר נקרא ביפנית ווא-דאיקו, 和太鼓, מילולית: "תוף יפני") וכן כשמה של צורת האמנות החדשה יחסית ליצירת מוזיקה בעזרת הרכב של תופים כאלה.

בּיוֹוּ דאיקו

משפחה של תופים אשר המשותף להם הוא עצם היותם תופים דמויי חבית אשר משני צידיה מתוח עור (לרוב של פרה) עליו מכים כדי להפיק את הצליל הדרוש. תופי הביוו דאיקו נבנים בשלל גדלים החל מקוטר של חצי מטר וכלה בקוטר של מעל 2 מטר. באופן מסורתי גולף גוף התוף מגזע עץ יחיד, ללא תלות בגודלו, אולם כיום מרבים לייצר את התופים הללו בדרך דומה ליצור חבית וממספר רב של פיסות עץ נפרדות וזאת בשל הוזלת תהליך היצור בשיטה זו. לאחר המתיחה הראשונית של העור על פני גוף העץ וקיבועו, לא ניתן לכוון עוד את הצליל אותו ישמיע התוף. ככל הנראה תופים אלו התפתחו בסין וקוריאה טרם הגיעם לחופי יפן.
תחת משפחת הביוו דאיקו נכללים:
נאגאדו דאיקו (טאיקו ארוך-גוף, 長胴太鼓): זהו התוף הנפוץ ביותר במשפחה זו אשר מיוצר בגדלים משתנים. ישנן צורות נגינה רבות לתיפוף על הנגאדו דאיקו, ביניהן השכבתו בצורה אופקית, העמדתו בצורה אנכית וכן נשיאתו על הכתף (בדגמים הקטנים) תוך שימוש ביד אחת לתיפוף וביד השנייה לייצוב התוף.
אוֹ דאיקו (טאיקו ענק, 大太鼓) זהו למעשה נאגאדו דאיקו אשר נבנה בממדי ענק. תוף זה משמש במקדשים בודהיסטים ובשל גודלו העצום לא משתתף לרוב בהופעות טאיקו מפאת הקושי להזיזו. נגן האו דאיקו עומד מולו כאשר התוף נמצא בגובה ראשו וחובט עליו במקלות (המכונים "באצ'י") אותם הוא אוחז בשתי ידיו.
הירַה דאיקו (טאיקו שטוח, 平太鼓) זהו תוף אשר נבנה בדומה לשאר בני המשפחה אך גופו קצר בהרבה, מה שמשווה לו מראה "שטוח". גם תוף זה יכול להבנות במגוון גדלים ולעיתים רבות נבנה בממדי ענק כתחליף זול לאו דאיקו.

טסוּקֶה-שִימֶה דאיקו

טסוקה-שימה דאיקו הוא השם הכללי לתופים אשר ניתן לשנות את הצליל אותו הם מפיקים בעזרת הידוק יריעות העור על ידי חבל. השם טסוקה-שימה (או בקיצור "שימה") נגזר מהמילה היפנית "שִימֶרוּ" שפירושה - "להדק". שלא כמו משפחת הביוו דאיקו, נראה כי מקורם של תופי משפחת השימה הוא ביפן והם למעשה המצאה יפנית מקורית. יריעת העור בתופי השימה דאיקו קשורה לבסיס התוף על ידי מספר חבלים אשר ניתן למותחם כל אחד בנפרד או כולם יחד על ידי חבל אופקי מרכזי.
משפחת השימה כוללת שני סוגי תופים:
שימה דאיגו (締め) הוא לרוב תוף קטן אשר משמש לרוב בככלי ליווי בהופעות תיאטרון יפני קלאסי דוגמת תיאטרון הנו והקבוקי. את החבל שמסביב לתוף מותחים לפני כל הופעה כדי לכוון את הכלי לצליל הרצוי. ישנם תופי שימה אשר נועדו לנשיאה ביד, ואלו הם תופים קטנים וקלים אשר מפיקים צליל חלול משהו. תופי השימה הגדולים בנויים ממסגרת עץ מאסיבית עליה ניתן למתוח את יריעת העור בחוזקה דבר שמקנה להם יכולת להפיק צלילים גבוהים וזכים.
אוֹקֶדוֹ דאיגו (桶胴太鼓, תוף חבית) זהו תוף גדול לרוב אשר בניגוד לתופי משפחת הביוו דאיקו בנוי מפיסות רבות של עץ היוצרות מעין גליל, שאת שני פתחיו חוסמות שתי יריעות עור גדולות המחוברות זו לזו בחבלים ברי מתיחה. תוף זה הוא הגדול מבין תופי הטאיקו, ולרוב נמצא במצב מאוזן כאשר מנגנים עליו. לתוף צליל עמוק ורועם אשר מופק לרוב על ידי מקלות במבוק.
ג'נה בוש הייגר

ביוגרפיה

בוש נולדה ב-25 בנובמבר 1981 בדאלאס, לג'ורג' ווקר בוש וללורה בוש. ב-1994, לאחר שנבחר אביה לתפקיד מושל טקסס, עברו היא ואחותה התאומה ברברה ללמוד בבית ספר באוסטין עקב מעבר משפחתן לעיר.
ב-2001, בשנה בה החל אביה לכהן כנשיא ארצות הברית, החלה בוש ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין ולמדה גם במספר קורסי קיץ באוניברסיטת ניו יורק. היא הייתה חברה באחוות הסטודנטים בה הייתה חברה גם אמה.
בוש ואחותה עלו לכותרות כשעברו ב-2001 מספר עבירות הקשורות לאלכוהול. היא נעצרה והורשעה על אחזקה לא חוקית של אלכוהול בשל היותה קטינה מתחת לגיל 21, ובניסיון להשתמש בתעודת זהות מזויפת כדי לרכוש אלכוהול.
ב-2004 סיימה בוש תואר באנגלית. במהלך אותה שנה הייתה פעילה במסע הבחירות עבור כהונתו השנייה של אביה.
ב-2006 עבדה בוש במשך שנה כסייעת למורה, וביצעה התמחות בפעילות של ארגון קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים במדינות אמריקה הלטינית.
ב-2009 החלה בוש לשמש ככתבת בתוכנית החדשות "Today Show" של NBC.
ב-10 במאי 2008 נישאה להנרי צ'ייס הייגר. לזוג שתי בנות, שנולדו ב-2013 וב-2015.
נייתן הייל

נייתן הייל (באנגלית: Nathan Hale‏; 6 ביוני 1755 - 22 בספטמבר 1776) היה חייל אמריקאי ששירת בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית, התנדב להיות מרגל, נתפס על ידי הבריטים והוצא להורג, ומאוחר יותר הפך לגיבור לאומי אמריקאי.

קורות חיים

הוא נולד בעיר קובנטרי בקונטיקט. בגיל 18 סיים את קולג' ייל בהצטיינות והחל לעסוק בהוראה. במלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא הצטרף לצבא הקונטיננטלי, השתתף במצור על בוסטון והגיע לדרגת קפטן. בקרב על לונג איילנד כבשו הבריטים את האי מנהטן. ב-8 בספטמבר 1776 התנדב הייל לחדור לקווי הבריטים ולדווח על תנועות הצבא. הוא נתפס כעבור זמן קצר. מרגלים נחשבו אז כלוחמים בלתי חוקיים ודינם היה הוצאה להורג.
הייל הוצא להורג בתלייה ב-22 בספטמבר 1776. גופתו נקברה במקום לא ידוע בקבר לא מסומן.

מורשת

הייל שהיה מרגל לא מוצלח שנתפס מיד לאחר תחילת פעילותו, הפך לגיבור לאומי לאחר שהתפרסמו המילים שאמר לפני תלייתו. לפי המקובל אמר הייל:
"אני רק מצטער שאני יכול לתת את חיי למען ארצי רק פעם אחת"
 
המשפט הזה נלמד עד היום בכל בתי הספר בארצות הברית . הוא חלק חשוב באתוס של ארצות הברית. משפט דומה לו לו באתוס הציוני הוא "טוב למות בעד ארצנו" שאמר יוסף טרומפלדור.
הקצין הבריטי ג'ון מונטסור שהיה נוכח בעת התלייה סיפר לאחר מכן לקצין האמריקאי ויליאם האל, ידידו של הייל, על המילים שאמר הייל לפני מותו. האל היה זה שפרסם אותן. מאחר שהאל לא היה נוכח בעת התלייה יש היסטוריונים המטילים ספק באמיתותן אבל זה לא פגע ברושם שלהן שהפך את הייל לגיבור לאומי.
מנחם בגין העריך את מורשתו של נייתן הייל ובמספר פעמים התריע על יחסם השלילי של שלטונות ישראל לעולי הגרדום לעומת יחסה של ארצות הברית לנייתן הייל. בטקס זיכרון לעולה הגרדום דב גרונר ב-1957, כאשר הממשלה לא שלחה כל נציג הוא אמר:
"...במלחמת השחרור האמריקאית, שנטלה אלפי קרבנות, היה עולה לגרדום אחד ויחיד, נתן הייל, שאמר לפני צאת נשמתו "אני מצטער שאין לי אלא חיים אלה כדי לתתם למען ארצי". מאז נושא כל העם האמריקאי לדורותיו ולשכבותיו, על נבחריו ונשיאיו את שמו של הייל לתהילה. הם יודעים לכבד גבורה ולחנך על ברכיה את ילדיהם..."
.
ביאנקה אנדרסקו

ביוגרפיה

אנדרסקו נולדה במיסיסוגה, אונטריו שבקנדה, למשפחה מרקע נוצרי. שני הוריה היגרו לשם מרומניה ב-1994, לפני לידתה, לאחר מכן אביה, ניקוּ אנדרסקוּ החל לעבוד כמהנדס, ואמה בהמשך כקצינת ציות בחברת השקעות. היא החלה לשחק טניס בגיל 7 בפיטשט שברומניה, לאחר שהוריה שבו לארץ מולדתם לתקופה קצרה. מספר שנים לאחר מכן חזרה המשפחה למיסיסוגה שבקנדה, עיר הולדתה. בגיל 11 היא עברה להתאמן בטורונטו, במסגרת תוכנית לאומית לטניסאים מקנדה.

2019

אנדרסקו זכתה בתואר WTA הראשון שלה, בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס שנערכה בקליפורניה במרץ 2019, לאחר שקיבלה כרטיס חופשי. בשלב רבע הגמר היא ניצחה את גרביניה מוגורוסה מספרד בשתי מערכות (0-6, 1-6), בשלב חצי הגמר את אלינה סביטולינה מאוקראינה ב-3 מערכות (3-6, 6-2, 4-6) ובמשחק הגמר היא ניצחה את אנג'ליק קרבר מגרמניה ב-3 מערכות (6–4, 3–6, 6–4). בכך הייתה לטניסאית הצעירה ביותר שזוכה בטורניר זה מאז זכייתה של סרינה ויליאמס מארצות הברית בשנת 1999 והזוכה הראשונה בהיסטוריה של הטורניר בעזרת כניסה חופשית לטורניר.
בטורניר ‏קנדה מאסטרס שנערך בטורונטו באוגוסט אותה שנה השתתפה אנדרסקו כשחקנית לא מדורגת וזכתה בתואר WTA השני שלה לאחר ניצחון במשחק הגמר על סרינה ויליאמס שפרשה בתחילת המשחק במצב של 1-3 לטובת אנדרסקו. בסיבוב הראשון היא ניצחה את בת ארצה יוג'יני בושאר ב-3 מערכות (6-4, 1-6, 4-6), בסיבוב השלישי היא ניצחה את קיקי ברטנס (5 בטורניר) מהולנד ב-3 מערכות (1-6, 7-6 ⁷⁻⁹, 4-6), ברבע הגמר היא ניצחה את קרולינה פלישקובה מצ'כיה (3 בטורניר) ב-3 מערכות (0-6, 6-2, 4-6) ובשלב חצי הגמר את סופיה קנין מארצות הברית בשתי מערכות (4-6, 6-7 ⁵⁻⁷).

תואר גראנד סלאם ראשון

באליפות ארצות הברית שנערכה בספטמבר זכתה אנדרסקו בתואר הגראנד סלאם הראשון שלה לאחר ניצחון במשחק הגמר על חביבת הקהל סרינה ויליאמס (8 בעולם) בשתי מערכות (6–3, 5-7). בעקבות זכייתה היא עלתה מהמקום ה-15 למקום החמישי בעולם, דרוג השיא שלה. בסיבוב השני היא ניצחה את קירסטן פליפקנס מבלגיה בשתי מערכות (3-6, 5-7), בסיבוב השלישי היא ניצחה את קרולין ווזניאקי מדנמרק בשתי מערכות (4-6, 4-6), בסיבוב הרביעי היא ניצחה את טיילור טאונסנד מארצות הברית ב-3 מערכות (1-6, 6-4, 2-6), בשלב רבע הגמר היא ניצחה את אליזה מרטנס מבלגיה ב-3 מערכות (6-3, 2-6, 3-6) ובשלב חצי הגמר היא ניצחה את בלינדה בנצ'יץ' משווייץ (13 בעולם) בשתי מערכות (7–6 ³⁻⁷, 5-7).
מספר אחת

שם הדמות

"מספר אחת" הוא מונח נפוץ בפניה לקצין המבצעים של ספינה, במיוחד בצי המלכותי הבריטי עבור "הסגן" או "הקצין הראשון" על סיפון אונייה; השני בשרשרת הפיקוד, לאחר הקפטן; בצי האמריקני קצין המבצעים מכונה בדרך כלל בכינוי "XO". בציים אחרים תפקיד זה ידוע בשמות אחרים, כגון "the exec", "Executive Officer" או "XO". ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא", קפטן ז'אן לוק פיקארד מרבה להשתמש ב"מספר אחת" בפנייה אל הקצין הראשון שלו, ויליאם רייקר; וזאת למרות שקפטן ג'יימס ט' קירק מעולם לא התייחס על המסך לקצין המבצעים שלו מר ספוק בכינוי "מספר אחת".
עד 2019, שמה האמיתי של מספר אחת מעולם לא התגלה במסגרת הקאנון - לא בפרק "The Cage", לא בפרק "The Menagerie" ולא במסגרת הופעותיה בסדרה "דיסקברי". בפרק האחרון בעונה השנייה של הסדרה קורא לה פייק לראשונה בשמה, "אונה"("Una"). הדבר לא מנע ויכוחים בין מעריצים שנמשכו מספר ימים נוספים מאחר שבכתוביות באתר "נטפליקס" נכתב "Noona", אך לאחר מספר ימים אישרה הפקת הסדרה כי השם הנכון הוא "Una", בדומה לשמה במרבית ספרי הזיכיון שאינם חלק מהקאנון של מסע בין כוכבים. השם אונה אושר סופית בקאנון בפרק "Q&A" בסדרה מסע בין כוכבים: מסעות קצרים.

הופעות מחוץ לקאנון

ויכוח ניטש בקרב מעריצי הסדרה במשך שנים, האם היא בכלל אנושית. מאז פרק "מסע בין כוכבים" הראשון, היו שפירשו את הכינוי שלה כשמה המלא והנכון. בספר "Vulcan's Glory" היא מוזכרת כאינטלקטואלית ביותר של הדור שלה, ומכאן שמה, וכי מוצאה הוא כוכב הלכת איליריאה (Ilyria). במספר ספרים, בעיקר "The Children of Kings" מצוין כי שמה האיליריאני לא ניתן לביטוי בשפות הרגילות, ומאחר שהייתה הראשונה בכיתתה באקדמיית צי הכוכבים, אימצה לעצמה את השם "אונה" ("Una") שמשמעותו "אחד" או "ראשון".
הסופר פיטר דייוויד, בסדרת ספריו "Star Trek: New Frontier", רמז כי האם של רובין לפלר, מורגן פרימוס (דמות אלמותית וקבועה בסדרה), הייתה מספר אחת, וכי היא בעלת מאפיינים הדומים לאלו שגולמו על ידי מייג'ל בארט. קיימת תמיכה באופן רופף לכך בספרו של ג'רי אולטיון, בו הסופר מתייחס אל מספר אחת כ-"קומנדר לפלר" בפרק הראשון, למרות שאין בכך שום הגיון כרונולוגי המבוסס על ההיסטוריה של מורגן פרימוס.
בסדרת חוברות הקומיקס "Star Trek: Early Voyages", היא מכונה לוטננט-קומנדר רובינס. דמות הפונה אליה בשמה הפרטי נקטעת, ולפיכך אנחנו רק יודעים ששמה הפרטי מתחיל עם "Eur-".
בחודש מרץ 2009, IDW Publishing השיקה את "Star Trek: Crew", סדרת קומיקס שנכתבה ואוירה על ידי ג'ון ביירן, שמתמקדת בקריירה המוקדמת של מספר אחת (לפני כריסטופר פייק). בהתאם לחידה המתמשכת בנוגע לשם שלה, בקומיקס אין התייחסות לשמה של הדמות, ולעיתים קרובות משתמשים בתחבולות של דיאלוג, כדי למנוע זיהוי שלה מעבר לדרגתה.
בספר "Desperate Hours" מסדרת ספרי "מסע בין כוכבים: דיסקברי" מופיעה מספר אחת כדמות מרכזית בעלילה. בספר היא משתפת פעולה עם סארו המשמש כקצין שני על סיפון ה"שנזו" במטרה לנטרל כוח עתיק המאיים לחסל התנחלות אנושית על כוכב מרוחק. השניים מפתחים קשר מיוחד בגלל היותם בני גזעים שהתפתחו מנטרפים בניגוד לשאר צוות הספינה שהתפתח מטורפים.
מיכאיל ברסוקוב

ביוגרפיה

מיכאיל ברסוקוב נולד בעיר ליפצק ולאחר סיום בית הספר התגייס לצבא. בשנת 1964 החל לשרת ביחידת ק.ג.ב המוצבת בקרמלין.
בשנים 1966-1970 למד במכון הצבאי הגבוה ע"ש המועצה העליונה של הרפובליקה הסוציאליסטית הרוסית במוסקבה.
ב-1979 למד באקדמיה הצבאית ע"ש פרונזה.
בשנת 1989 קודם לסגן מפקד גדוד הקרמלין. במהלך הפוטש של אוגוסט תמך בבוריס ילצין ולכן קודם. בשנת 1992 עד 19 ביולי 1995 היה ראש מינהל האבטחה הראשי. במהלך שנת 1993 התקרב מאוד לנשיא בוריס ילצין והיה בין היועצים הקרובים. ביולי 1995 הוענקה לו דרגת "גנרל ארמייה" - הדרגה ה-2 בסדר הדרגות הרוסי.
ביולי 1995 מונה לראש שירות הביטחון הפדרלי. בשנים 1995-1996 היה חבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית. היה פעיל בפעילות ביטחונית הקשורה עם מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
ב-1996 היה חבר במטה הבחירות של הנשיא ילצין שהתמודד בבחירות הנשיאותיות. ב-20 ביוני 1996 פוטר מתפקיד מנהל שירות הביטחון הפדרלי, בעקבות שערוריה שפרצה בעניין מאסרם של פעילי קמפיין הבחירות של ילצין סרגיי ליסובסקי, ארקדי יבסטאפייב עם סכומי מזומנים גדולים.
מספטמבר 1997 שירת בתפקידים שונים במערך האבטחה הרוסי.
נווה ירושלים

נווה ירושלים היא רשת חרדית של מדרשות המיועדות במקור לנשים (אולם כיום פתוחה גם לגברים). הנסניף הראשי נמצא בשכונת הר נוף בירושלים.
נווה ירושלים הוקמה ב-1970 על ידי הרב דוד רפסון כאחד המוסדות הראשונים לנשים חוזרות בתשובה. המוסד שכן בתחילה בשכונת בית וגן בירושלים. עם הזמן התפתח המוסד לרשת חינוך בינלאומית וכיום ישנם קמפוסים של נווה ירושלים גם בצפון אמריקה ובבריטניה. המרכז בירושלים מציע תוכניות נפרדות באנגלית (נוה ירושלים) בעברית (נווה חיים), ובצרפתית (נווה נרליץ). מלבד לימודי יהדות ברמות שונות, כוללים המסלולים סמינר למורים וכן מרכז לייעוץ משפחתי ולקידום מקצועי. בקמפוס בירושלים לומדות מדי שנה כ-1000 תלמידות. 
המכללה מציעה גם לימודי עיצוב גרפי וארכיטקטורה. כיום לומדות במכללה כ-1,500 תלמידות. 
סניפים לנשים קיימים בבולטימור, דטרויט לוס אנג'לס, מונטריאול, מנצ'סטר וברוקלין. סניפים לגברים קיימים בבית ישראל ובבית וגן בירושלים, במונסי, ניו יורק, ובוויטפילד שבאנגליה. ישיבת מעלות נמצאת בניוארק בניו ג'רזי והרשת מפעילה גם מכון להכשרת מורים בהר נוף.
חידון

חידון הוא שעשועון שבו המשתתפים מתחרים ביניהם במתן תשובות נכונות לשאלות המוצגות להם על ידי מנחה החידון, ובכך מפגינים את בקיאותם, שנינותם וזריזות מחשבתם. חידונים נערכים בבתי ספר, במפגשים חברתיים וכדומה, מודפסים בכתבי עת ומוצגים כן בשידורי רדיו וטלוויזיה, שבהם החידון פונה אל משתתפים באולפן ולעיתים גם אל המאזינים. חידונים מוצעים גם כמשחק קופסה. בנוסף למטרה התחרותית והבידורית, חידון משמש לעיתים כאמצעי חינוכי, להגברת הבקיאות בתחום מסוים.
החידון עשוי לכלול שאלות טריוויה, שאלות בקיאות (כגון חידון התנ"ך) וחידות. חידון מוזיקלי הוא חידון שבו נדרשים המתמודדים לזהות יצירה מוזיקלית על פי קטע קצר ממנה.
המתחרים בחידון פועלים כיחידים, המתמודדים זה נגד זה, כקבוצות, שבהן כל קבוצה מורכבת מבני משפחה אחת, בני כיתה אחת וכדומה, וגם בהתמודדות של מתחרה יחיד מול קבוצה גדולה של מתחרים. לעיתים מוקצב זמן קצר למענה על כל שאלה, ולעיתים מוקצב זמן מסוים למענה על כל השאלות, והישגו של המתחרה נקבע לפי מספר השאלות שעליהן הספיק לענות בזמן זה.
ישראל הימן

ביוגרפיה

הימן נולד בדטרויט (ארצות הברית) ב-1919, ובשנת 1930 ועלה לארץ ישראל עם משפחתו, אשר התיישבה בראשון לציון. לאחר סיום לימודי בית הספר היסודי בראשון לציון עבר ללמוד ב"גימנסיה הרצליה" בתל אביב וסיים במחזור כ"ה במגמה ריאלית-חקלאית.
את לימודי הרפואה עשה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ועם סיום לימודיו בשנת 1944 החל התמחותו ברפואת ילדים אצל פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר במחלקת הילדים של בית חולים הדסה בתל אביב.
בשנת 1947 התנדב לשמש רופא ילדים במחנות העולים בנתניה, שם טיפל בין השאר בשארית הפליטה ובעולים מארצות ערב.
במלחמת העצמאות שירת כאחראי המחלקות הפנימיות בבתי חולים שדה, תחילה באזור כפר גלעדי ואחר כך בכפר בילו וסראפנד (כיום צריפין).
בשנת 1950 נתמנה יועץ לרפואת ילדים ביישובי העולים בנגב, וזאת במקביל לעבודתו בבית חולים הדסה, שם שימש מנהל מחלקת ילדים ג'. עם סגירת המחלקה נתמנה מנהל מרפאות החוץ של בית החולים, תפקיד אותו מילא עד פרישתו. במשך שנים רבות היה רופא הילדים הראשי של עיריית תל אביב וניהל רפואית את התחנות לאם ולילד (טיפת חלב) בין השנים 1969 ל-1985.
בשנת 1971 מונה הימן ליועץ הפדיאטרי למחלקת כירורגיית ילדים, שבניהולו של הפרופ' משה סולובייצ'יק שנפתחה בבית החולים איכילוב
פרופ' הימן שימש בשנים 1960–1961 המזכיר המדעי של ההסתדרות הרפואית ובשנים 1966–1967 היה יו"ר סניף תל אביב של איגוד רופאי הילדים. הימן הוא ממייסדי החברה הישראלית לרפואת ילדים קלינית (חיפ"ק) ושימש יושב ראש החברה בשתי קדנציות. פועלו זכה להערכה רבה והוא הוכתר "יקיר חיפ"ק" לשנת 1996. היה ממניחי יסודות הרפואה הציבורית וממייסדי החברה הישראלית לרפואת ילדים אמבולטורית בישראל (חיפ"א) אשר העניקה לו בשנת 2010 תואר יקיר חיפ"א על פועלו למען רפואת הילדים הראשונית והאמבולטורית בישראל.
במסגרת מינויו האקדמיים נתמנה פרופסור חבר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, היה בין מייסדי הקתדרה ללימודי ההמשך ברפואת ילדים וריכז את החוג עם הקמתו.
במשך שנים היה פרופ' הימן היה רופא הילדים בעל הפרקטיקה הפרטית הגדולה ביותר באזור המרכז והיה במקביל אחראי מחלקת הילודים של בית היולדות הפרטי הגדול במדינה, בית חולים אסותא.
בין אותות ההוקרה שקיבל בחייו - חתן אות המופת לרופא 1992 מטעם האגודה לרפואה ומשפט בישראל, חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1995 ויקיר העיר תל אביב יפו בשנת 2004.
בניו : הפרופ' שמואל הימן - מנהל מחלקה פנימית בבית החולים הדסה הר הצופים, הפרופ' אהוד הימן - לשעבר דיקאן הפקולטה להנדסה ב-אוניברסיטת תל אביב, ואלי הימן- פסיכולוג קליני.
קרב אדסה

רקע

לאורך ההיסטוריה ראו השליטים של האימפריות הפרסיות השונות את אזור הסהר הפורה כשטח השפעה טבעי אם לא חלק מהפרובינציות הקשורות לאימפריה. עם כניסת האימפריה הרומית אל המזרח התיכון נוצר חיכוך מתמיד בין האימפריות ומאבק תמידי על שטחים, משאבים והשפעה מבלי שהצדדים יצליחו להגיע להכרעה. תקופות של עימות נסתיימו בדרך כלל בהסכמים זמניים ועיתות משבר הביאו לעימותים מחודשים ומסעות מלחמה עמוק אל תוך שטחי האויב.

מהלכים לפני הקרב

הקיסר ולריאנוס גייס צבא ויצא כנגד האיום הסאסאני, תחילה הצליח הלחץ הרומאי לגרום לנסיגה סאסאנית ובשנת 257 חזרה אנטיוכיה ואיתה הפרובינציה של סוריה לידיים רומאיות. הנסיגה הסאסאנית הגבירה את התיאבון הרומאי והם המשיכו במרדף אחרי הצבא הנסוג למרות קשיי אספקה וככל הנראה מחלות שפגעו בכשירות הצבא.

קרב אדסה

המידע על הקרב מוגבל מאד ועיקרו נלקח מכתובת ניצחון סאסאנית. על פי מקור זה הצבא הרומי שמנה כ 70000 לוחמים מכל חלקי האימפריה נפגש עם הצבא הסאסאני באזור שבין חרן לאדסה, בתום הקרב נכנע הצבא הרומאי ובראשו הקיסר.
מקורות רומאיים מתארים תמונה מעורפלת אך שונה של הקרב. על פי תאורים אלו במהלך הלחימה ככל הנראה לאחר כישלון בקרב פנים אל פנים כותר הצבא הרומאי על ידי הפרסים. ולריאנוס פתח במשא ומתן עם שאפור שניצל את ההזדמנות ושבה את הקיסר, ייתכן שבמפתיע במהלך המשא ומתן. בהיעדר מנהיג ותחת איום של מצור מתמשך נכנע הצבא הרומאי.

גורלו של ולריאנוס

ולריאנוס לא שוחרר משביו ומת כאסיר של המלך הסאסאני. על פי ההיסטוריונים הרומאיים הוא נכלא בכלוב ועבר השפלות ועינויים קשים, לעיתים הוא שימש את שאפור הראשון כמדרגה בעת שהמלך עלה על סוסו. לפי מקורות אלו לאחר מותו גופתו פוחלצה והוצגה לראווה בארמון או במקדש סמוך.

מפעלי בניה

הסאסאנים ניצלו את השבויים הרומאיים ואת כישורי הבניה וההנדסה שלהם למפעלי בנייה עתירי ממדים.
בעיר שוּשטאר (פרסית شوشتر) בנו שבויים רומאיים מערכות מים מורכבות ואת גשר שאדורוואן הרומי על נהר קארון. הגשר שאורכו 550 מטר ואשר נודע כ"גשר הקיסר", שימש גם כסכר, וזהו הגשר הרומי המזרחי ביותר עליו ידוע. המערכות ההידראוליות ההיסטוריות שנבנו כדי לספק מים לשושתר, הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2009.
בעיר בישאפור, אחת מהערים שהוקמו על ידי ונקראו על שמו של שאפור הראשון נבנו על ידי עובדי כפייה רומאים מבני ציבור ומבני מגורים בתבנית אופינית לערים רומאיות, רחובות המצטלבים אחד עם השני ובנייה ודקורציה בדוגמאות האופייניות לאמנות רומית.
האנדרטה לחברי הרייכסטאג שנרצחו

האנדרטה

האנדרטה ניצבת ברחבה שלפני בניין הרייכסטאג. היא עשויה מלוחות ברזל יצוק שמספרם כמספר האישים המונצחים. הלוחות, בעלי צורות לא סדירות, ניצבים במקביל זה ליד זה. על שפת כל לוח נקבעו ביציקה פרטי אחד האישים - שם, שנות לידה ומוות, האתר שבו נרצח ושיוכו המפלגתי.
מול אחד מצידי האנדרטה מוצב לוח הנושא דברי הסבר אודותיה בגרמנית ובאנגלית.
הרעיון להקמת האנדרטה הועלה בשנות השמונים והיא נחנכה בספטמבר 1992. מעצבי האנדרטה היו דיטר אפלט (Dieter Appelt), קלאוס אייזנלוהר (Klaus W. Eisenlohr), יוסטוס מולר (Justus Müller) וכריסטיאן צווירנר (Christian Zwirner).

האישים המונצחים

חברי הרייכסטאג המונצחים - 90 גברים ושש נשים - היו חלק מ-558 חברי הבית. הם השתייכו לתשע מפלגות שונות, ורובם היו חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (43 ו-41, בהתאמה). הם נרדפו על ידי הנאצים בשל שיוכם הפוליטי במסגרת הדיכוי הכללי של מתנגדי הנאציזם. רובם הומתו במתקני מעצר בגרמניה ומחוץ לה, בעיקר במחנות ריכוז בגרמניה - בוכנוואלד, ברגן בלזן, דכאו, זקסנהאוזן, ראוונסבריק. המבוגר שבהם היה בן 80 במותו והצעיר - בן 26. הם נרצחו בין 1933 ל-1945 (אחד ב-1948). 27 נרצחו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כפל מס

כפל מס פנים-מדיני

במקרים מסוימים ייתכן מצב של כפל מס אפילו בתחומה של אותה המדינה, כאשר לנפות או למחוזות של המדינה יש סמכות מיסוי עצמאית. בארצות הברית למשל לכל אדם יכולה להיות כתובת אחת בלבד, אך לאחר מותו מספר מדינות יכולות לטעון שהוא התגורר בתחומן ולדרוש מס על נכסי הנדל"ן שברשותו. כפל מס מסוג זה מאופשר על ידי בתי המשפט במדינה כל עוד אין חוק המסדיר את המיסוי ושסך המיסים המוטלים על הנכס לא עולים על 100% מערכו.
יחסי סאו טומה ופרינסיפה–פקיסטן

יחסים כלכליים

בשנת 2016, פקיסטן ייצאה לסאו טומה ופרניסיפה סחורה בשווי 45.5 אלף דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם רשתות (75%), חלב (7.2%), חוטים מבודדים (8.3%), כלי שולחן מקרמיקה (3.9%) ורהיטים (5.7%). סאו טומה ופרניסיפה ייצאה לפקיסטן סחורה בשווי 52.6 אלף דולר אמריקאי, רובה כללה עור כבשים ונוצות.