גופות כקלף מיקוח בסכסוך הישראלי–ערבי

בישראל ובמדינות ערב מיוחסת חשיבות להבאת חללים לקבורה. פעמים אחדות הוחזקו גופות של חללי צה"ל בידי ארגוני טרור כקלפי מיקוח לשם שחרור אסירים שבידי ישראל. מדינת ישראל נוהגת בדרך כלל למסור לקבורה גופות מחבלים שנותרו בידיה, אך לעיתים מוחזקות גופות כקלפי מיקוח, בעיקר לשם משא ומתן על החזרת גופות של הרוגים ישראליים המוחזקים בידי ארגוני טרור.
פעמים אחדות אכן נערכו עסקאות חילופי שבויים בין ישראל לארגוני טרור שכללו, בנוסף לחילופי שבויים חיים, גם חילופי גופות. בעסקאות מעטות קיבלה ישראל רק גופות.
גופות של חללי אויב (מצבאות סדירים ומארגוני טרור) המוחזקות בישראל נקברות בדרך כלל בבתי הקברות לחללי אויב. הקבורה היא ארעית, מתוך הנחה כי גופותיהם של חללי האויב יוחזרו לארצותיהם בעתיד. הקבורה נעשית ללא טקס, בארון עם מספר סידורי, לאחר תיעוד כל פרט הקשור לזיהוי הגופה. לעיתים מעוכבת הקבורה עקב עתירת משפחות ההרוגים לקבלת הגופות.

סוריה

ב-13 בינואר 1955 התאבד בשבי הסורי חייל צה"ל, אורי אילן. עוד באותו יום הועברה גופתו לקבורה בישראל.
לאחר הוצאתו להורג של אלי כהן בסוריה ב-1965 ביקשה ישראל פעמים אחדות להביאו לקבורה בישראל, אך הסורים לא נענו לבקשה. במאי 2007 טען מונזר מוסלי, ראש לשכתו של נשיא סוריה באותה תקופה, אמין אל-חאפז, כי כהן נקבר ברובע אל-מאזה בדמשק, אך לא ניתן לאתר את קברו כיוון שנבנו עליו מאז בניינים ורחובות.

מצרים

מאיר מקס בינט, איש מודיעין ישראלי, נעצר במצרים במסגרת "העסק הביש" והתאבד בתא המעצר ב-21 בדצמבר 1954. רק כעבור חמש שנים הועברה גופתו לקבורה בישראל. משה מרזוק ושמואל עזר, שהוצאו להורג ב-31 בינואר 1955, נטמנו בבית העלמין היהודי בקהיר, וכעבור 22 שנה, בשנת 1977, הובאו ארונותיהם לקבורה בישראל.

מדיניות חזבאללה וחמאס

במקרים שבהם נפלו גופות של חיילים ישראלים בידי חזבאללה וחמאס הקפידו ארגונים אלה שלא למסור מידע על גורל החיילים, ובחרו להשאיר עמימות בנושא זה, עמימות שאפשרה להם לדרוש תמורה, בדמות שחרור אסירים, על מסירת מידע. בנסיבות אלה נאלצה ישראל להגיע בכוחות עצמה להחלטה האם בידי ארגוני טרור אלה יש חיילים חיים או הרוגים, וידיעה ודאית הושגה רק כאשר הגופות הוחזרו לישראל בתום משא ומתן על החזרתן.
הדיון בישראל בסוגיית החזקת גופות של מחבלים בא בתגובה למדיניות זו של חזבאללה וחמאס.

מדיניות ממשלת ישראל


בשנת 2004 הגיש היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז חוות דעת שלפיה אין להחזיק גופות מחבלים בהתבסס על צורך ערטילאי של שמירת "קלפי מיקוח" לצורכי משא-ומתן עתידי; ואולם אין לשלול אפשרות כזו ככל שיש טעמים מיוחדים להחזקת הגופות, ובכללן עסקה קונקרטית לחילופי גופות עם גורמי אויב.
בסוף 2016 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני לעדכן את מדיניות ישראל בעניין השבת גופות מחבלים למשפחותיהם. בהחלטה ("מדיניות אחידה בטיפול בגופות מחבלים") נקבעה לראשונה מדיניות ברורה המסדירה את נושא החזקת גופות מחבלים בידי המדינה לצורכי משא-ומתן. מדיניות זו קובעת כי ככלל, גופות מחבלים תוחזרנה למשפחותיהם בתנאים מגבילים שיבטיחו את שמירת הסדר הציבורי. ואולם, לכלל האמור נקבעו שני חריגים, אשר בהתקיימם גופות המחבלים לא תוחזרנה למשפחות אלא תוחזקנה בידי מדינת ישראל בדרך של קבורה ארעית. החריג הראשון עניינו במחבלים אשר משתייכים לארגון חמאס. החריג השני עניינו בגופות של מחבלים אשר ביצעו אירוע טרור המוגדר כ"חריג במיוחד". הקבינט המדיני-ביטחוני סבר כי יש הצדקה להמשיך ולהחזיק דווקא בגופות אלה, משום שהן עשויות להיות בעלות "הקשר סמלי מיוחד", וקיימת אפשרות שהחזקתן תסייע למדינת ישראל בהשגת הסכם לחילופי גופות ושבויים עם גורמי אויב. ההחלטה התקבלה על רקע החזקת חמאס בגופותיהם של החיילים אורון שאול והדר גולדין מאז מבצע צוק איתן שנערך ביולי 2014.
החלטת הקבינט נקבעה כהחלטת מדיניות כללית, בעוד שביצוע המדיניות הוטל על המפקד הצבאי בהתאם לסמכות שנתונה לו בדין, בתקנה 133(3) לתקנות ההגנה (שעת חירום), להורות על מקום ושעת קבורתם של מתים.

מקרים של חילופי גופות

עסקאות חילופי שבויים בין ישראל לארגוני טרור כללו, בנוסף לחילופי שבויים חיים, גם חילופי גופות. בעסקאות מעטות קיבלה ישראל רק גופות. להלן תיאור עסקאות עיקריות.

איתמר אליה

במבצע נוף פראי, שבוצע על ידי יחידת אגוז ב-12 בספטמבר 1997 בדרום לבנון, הובאו לישראל גופותיהם של שני מחבלי חזבאללה שנהרגו בקרב. התברר שאחת הגופות היא של האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, שהיה לוחם בכוח המיוחד של חזבאללה. גופתו, ביחד עם גופות לוחמי חזבאללה אחרות, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של לוחם שייטת 13 איתמר אליה, שנהרג באסון השייטת.