מבצע קווקז

רקע

במחצית השנייה של שנת 1969, יזמה ישראל תקיפות אוויריות אינטנסיביות של כוחות מצריים בגדה המערבית, בעיקר כנגד מערך טילי הקרקע אוויר ותחנות מכ"מי הגילוי האווירי. התקיפות הישראליות המתמשכות והמוצלחות שיבשו את התוכנית של נאצר לעבור לשלב התקפה קרקעי חדש במלחמת ההתשה לשחרור סיני (שכונה על ידו "שלב הקזת הדם").
חוסר האונים של צבא מצרים מול התקפות חיל האוויר הישראלי הביאו את נאצר בסתיו 1969 לבקש ממזכיר המפלגה הקומוניסטית לאוניד ברז'נייב במהלך ביקור במוסקבה להעמיק את המעורבות הצבאית של ארצו ולשגר חיל משלוח סובייטי שיקבל על עצמו את משימת ההגנה על שמי מצרים. ברז'נייב העביר את הבקשה הבלתי שגרתית לאישור הפוליטבירו. לאחר שנתקבל האישור לשליחת כוח צבאי סובייטי "באופן זמני" תוך שמירה קפדנית על סודיות המבצע, נערכו התייעצויות קדחתניות בין המצרים לסובייטים לקביעת הפרטים הצבאיים והטכניים. המצרים שאפו לעזרה מקסימלית לעומת זאת הסובייטים שאפו לסייע לבני בריתם אך גם חששו מהסלמה ביחסיהם עם ארצות הברית.

החרפת התקיפות הישראליות

בינתיים החל מינואר 1970, בעוד חיל המשלוח הסובייטי נערך לשילוח למצרים, פתח חיל האוויר הישראלי בסדרת תקיפות עומק הרסניות על מטרות צבאיות באמצעות מטוסי הF-4 פנטום שנקלטו מספר חודשים קודם לכן בחיל האוויר. התקפות אלה יצרו במצרים תחושת חרום ותסכול והותירו את מצרים ללא מענה טקטי. בשלב זה דרש נאצר בתוקף מבני בריתו הסובייטים להחיש את שליחת הכוחות ואף איים כי יתפטר ויכריז שהציוד הסובייטי אינו משתווה למקבילו המערבי שברשות ישראל.

שליחת חיל המשלוח ופעילותו

הציוד הרב שנדרש למבצע נלקח מיחידות סדירות של הצבא הסובייטי מכל רחבי ברית המועצות. הכוחות עברו אימונים באזרבייג'ן ובחודש מרץ היו מוכנים להצבה במצרים. הכוחות התקבצו בסמוך לעיר ניקולייב, הכלים נצבעו בצבעי הצבא המצרי ולחיילים ולקצינים ניתנו מדים מצריים בהירים מדבריים. הכוחות הראשונים שולחו על גבי 16 אוניות משא שהפליגו דרך הים השחור ומצרי הבוספורוס ועגנו באלכסנדריה ב-6 במרץ 1970. מיד לאחר העגינה מיהרו הכוחות להיפרש באתרים שיועדו לכך מראש סביב קהיר. בחודשים שלאחר מכן המשיכו כוחות נוספים רבים להגיע בדרך הים ולהתפרש באתרים המיועדים.
המודיעין הישראלי גילה את קיומו של חיל המשלוח הסובייטי מיד עם הגעתו כאשר שידוריו נקלטו ביחידה 515. המודיעין הישראלי הופתע מאחר שתפיסת המודיעין עד אז הייתה שהסובייטים לא ישלחו כוחות שיקחו חלק במלחמה. בנוסף הופתע המודיעין מהאמל"ח החדיש שנשלח כגון המיג 21MF, המיג 25, טילי SA-3 וציוד ל"א שהעריך עד אז שהסובייטים יימנעו מאספקתם מחשש שיפלו שלל בידי ישראל. לאחר שאותרה הנוכחות הסובייטית במצרים עידכנה ישראל את ארצות הברית.
גילוי הנוכחות הסובייטית הביא לצמצום הדרגתי של תקיפות העומק המוצלחות (שכונו מבצעי פריחה) עד להפסקתם המוחלטת באפריל 1970. בהדרגה ויתר חיל האוויר הישראלי על גיחות בחבלי ארץ נוספים במצרים במטרה להימנע מעימות ישיר עם כוחות סוביטיים. בשלב מסוים נאלץ חיל האוויר הישראלי לבצע תקיפות רק בסמוך לתעלה והציב לעצמו למטרה למנוע פרישת טילי SA-3 במרחק של 40 ק"מ ממנה. אולם גם את יעד זה התקשה חיל האוויר למלא כאשר כוחות סוביטיים החלו לקדם סוללות טילים מאוישות בזחילה מתמשכת לאזור התעלה. שינוי זה הביא את חיל האוויר להגבלה משמעותית בחופש פעולתו. הרעה נוספת מבחינתה של ישראל ארעה כאשר בחודשים יוני ויולי באותה השנה הצליחו מפעילי סוללות הטילים להפיל מספר מטוסי F-4 פנטום ישראליים.
הצלחותיהם של המפעילים הרוסים הביאה אותם לתעוזה הולכת וגוברת שהתבטאה במשטר טיסות של טייסיהם תוך ניסיון ליצור מגע עם מטוסי חיל האוויר במטרה להפיל אותם. ב-25 ביולי נצפתה הסלמה נוספת כאשר מטוסי מיג 21 מוטסים על ידי טייסים רוסיים רדפו אחר מטוס סקייהוק אל תוך סיני שיגרו לעברו טיל אוויר אוויר אטול פגעו בו ואילצו אותו לנחות נחיתת חירום ברפידים. ביטחונם של הטייסים הרוסים ניכר גם בתעבורת הקשר בין הטייסים הרוסים שנקלטה ביחידה 515.
בשלב זה התעורר בישראל חשש ממשי כי העליונות האווירית של חיל האוויר תאבד אל מול הכוחות הרוסיים במצרים. בישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצד הרוסים. הממשלה בראשות גולדה מאיר אישרה מבצע לניהול קרב אוויר יזום עם הטייסים הסובייטיים. ב-30 ביולי יזמה ישראל קרב האוויר המוני שנקרא מבצע רימון 20 ובו הופלו חמישה מטוסים סוביטיים ללא אבדות לישראל.
עד לסיום מלחמת ההתשה ב-7 באוגוסט 1970, השתדלו הסובייטים והישראלים שלא לנהל ביניהן שוב קרבות אוויר אך בתקופה זו התנהלו קרבות קשים בין מערך ההגנה האווירית הסובייטית לבין טייסי הפנטום הישראלים שבמהלכם נפגעו סוללות סובייטיות על מפעיליהן בהפצצות הישראליות וכן הופלו מטוסים ישראלים אחדים.

לאחר מות נאצר וסיום המבצע

גם לאחר מותו של נאצר ותום מלחמת ההתשה נותרו היחידות הסובייטיות על אדמת מצרים. ב-1 במרץ הוזמן נשיא מצרים החדש, אנואר סאדאת למוסקבה ללימוד עמדותיו. הוברר לסובייטים שסאדאת מעוניין בהמשך תמיכה סובייטית וברכש אמל"ח חדיש נוסף ובין היתר טילי קרקע קרקע מסוג סקאד לטווח של מאות קילומטרים ומפציצים ארוכי טווח שיוכלו לפגוע בעומק מדינת ישראל. הסובייטים נענו לחלק מדרישות הרכש ובמקביל הגדילו את כמות היועצים אך סירבו למכר טילי קרקע קרקע ומפציצים.
באוקטובר 1971 שב וביקר סאדאת במוסקבה וחזר על דרישתו לטילי קרקע קרקע ומפציצים. ב- 17 ביולי 1972 ולאחר תלונות חוזרות ונשנות על סרוב הסובייטים למכור אמל"ח התקפי זה הודיע סאדאת לסובייטים שאין לו עוד צורך ביועצים אך מסכים שהיועצים שהיו לפני המבצע יישארו במצרים. בתגובה הודיעו הסובייטים כי המשימה הושלמה והחזירו לברית המועצות עוד באותו החודש כ- 20,000 חיילים על ציודם. כ- 1,000 יועצים בלבד נותרו על אדמת מצרים, כן השאירו הסובייטים מספר סוללות טילי קרקע אוויר מיושנות ונוכחות צי סובייטי בנמלי הים המצריים.
יועצים אלה ליוו את הצבא המצרי בהכנות למלחמת יום הכיפורים. רובם עזבו ימים בודדים לפני פרוץ המלחמה.