אורנה עקאד

קורות חיים

עקאד למדה תיאטרון בלונדון. במשך מספר שנים ביימה בתיאטרון הקהילתי בטייבה, והייתה מדריכה ארצית להוראת התיאטרון בבתי ספר דוברי ערבית. לימדה תיאטרון דרך שילוב תרבויות באוניברסיטה העברית. תרגמה מחזות מערבית (ממצרים, מסוריה, ממרוקו ומפלסטין) שחלקם הוצגו בקריאה מבוימת על ידי שחקני תיאטרון החאן בפסטיבל ישראל ואחד בוים על ידה והוצג על ידי בוגרי סמינר הקיבוצים. בשנת 2013 ביימה גרסה ערבית של המחזה דוזה, פיש, וי, סטאס - ארבע נשים מאת פאם ג'מס באקדמיה לאמנויות המופע שהוצגה גם בתיאטרון אל-מידאן. בשנת 2018 ,זכתה עקאד בפרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו על ההצגה "ואדי מילח" ( עבוד לרומן שכתבה), הייתה שותפה לכתיבת התסריט עכו חלומות עם הבמאי דני וקסמן (פסטיבל הסרטים חיפה 2018). משמשת כעורכת התוכן לתוכנית התרבות בערבית فنFun (כאן תאגיד השידור). עקאד הוצבה במקום השביעי ברשימת מפלגת דעם לכנסת ה-19.

מחזה על יצירתה של המשוררת פדווא טוקאן

המחזה עננים בדרך הררית מאת עקאד הועלה בפסטיבל עכו, הפסטיבל לתיאטרון ישראלי אחר, בשנת 2004, בתיאטרון אל-מידאן בשנת 2006 ובתיאטרון תמונע ב - שנת 2010, הועלה המחזה בצפון אירלנד, בהפקת התיאטרון Sole Purpose company-  http://www.solepurpose.org/productions/past הצגה זו מתייחסת לאישה הפלסטינית הלכודה במיתוס הלאומי מחד גיסא, ומעמדה בחברה מאידך גיסא. במחזה מופיעה דמות פיקטיבית של המשוררת פדווא טוקאן המתמודדת עם טרוריסטית, מחבלת מתאבדת פלסטינית. המחזה מבוסס בחלקו על האוטוביוגרפיה "דרך הררית" שכתבה טוקאן, ובחלקו על מפגשים של עקאד עם אסירות ביטחוניות פלסטיניות. בראיון זה אומרת עקאד, שהיא חיה בשני עולמות שונים - הישראלי והפלסטיני - ולא נמצאת בצד של אף אחד.
המחזה מתרחש בבית ילדותה של המשוררת בשכם, בו היא אוספת במשך שנים את הזיכרונות אשר עיצבו את אישיותה ואת יצירתה. ספרים מפוזרים בערמות על רצפת החדר המאובקת, ו"היא", צעירה המגיעה אל הבית, מציבה את המשוררת הזקנה מול חוסר האונים והייאוש הנורא הניבטים מקיומם של פליטים.
מסבירה המחזאית:
הרעיון לכתיבת המחזה על טוקאן נולד מתוך המחשבה המטרידה שבמגזר היהודי פשוט לא מכירים אותה. יודעים, אולי, שהיא אחותו של המשורר הלאומי הפלסטיני איברהים טוקאן ושמשה דיין נפגש איתה על-פי בקשתו לאחר שפרסמה את השיר שבו היא מבקשת לאכול את הכבד של אויביה, אבל לא באמת מכירים את שירתה. חשבתי שאולי מחזה שכזה יוכל לעזור לחציית תרבויות ולחשיפת פנים אחרים מאלו המוכרים של השירה הפלסטינית.
דברי המחזאית על יצירת טוקאן:
כשאתה מקלף את הקליפות מתקבלת אישה שמגלה שהגולם שהיא יצרה קם עליה. אני לא חושבת שהיא ידעה שהשירים שלה יגרמו לאנשים להגיב בצורה כזו. היא לא האמינה בכוח של המילים שלה ולא הייתה מודעת לו. היא הייתה אישה מבריקה, אבל בה במידה היא הייתה מנותקת מהחיים. את הקאסבה היא הכירה מהטלוויזיה. היא הייתה אריסטוקרטית שלא עבדה יום בחייה לצורך פרנסתה, ואת מרבית ימיה העבירה בבית, כך שמצוקותיו היומיומיות של העם הפלסטיני לא היו חלק מהיומיום שלה אבל הכיבוש כן היה מוכר לה, הוא היה מתחת לאפה... התחלתי לכתוב את המחזה מתוך הערצה מאוד גדולה לשירתה של פדואה טוקאן וגם לאישיותה, ואני גומרת אותו עם המון תהיות, עם אהבה גדולה ועם רחמים. גיליתי אדם עם המון סדקים, אבל עדיין אני מאמינה שמה שחשוב באמת זו השירה שלה ופריצת הדרך של אישה שלא נכנעה לחברה שבה היא חיה.

חיים אישיים

על שאלתה של מרב יודילוביץ': "איפה הארץ שלך בחיים וביצירה?"
אורנה עונה:
אף פעם לא הרגשתי שייכת ומעולם לא מיקמתי את עצמי על פי תכתיבים של חברה מסוימת. זו אולי הסיבה שאני שונאת שירה בציבור על כל ה-Togetherness הזה בכוח. זה מלחיץ אותי. כשהבת שלי, מאי, בת העשר, אומרת לי שהיא פוחדת ממה אנשים יגידו לה, אני אומרת לה – תעשי מה שאת רואה לנכון כל עוד זה לא פוגע באף אחד. אין לי מחויבות לבית הכנסת, לכנסיה או למסגד. מבחינת הכתיבה אני כותבת את מה שאני מרגישה ואת מה שאני חיה. אני לא רוצה לבדר, והתיאטרון היום לצערי הולך לכיוון הזה. אני לא רוצה לעשות הנחות לקהל ואני חושבת שגם בתוכניות המנויים אנשים היום רוצים עומק. בתיאטרון הישראלי מצאו נוסחה שמשתמשים בה חזור והשתמש על קהל שבא לנוח. לי חשוב שאנשים יעברו תהליך ושיחשבו, כי תיאטרון צריך לשאוף להביא לשינוי מחשבתי או רגשי. ברגע שאתה גורם לאנשים לחשוב, בסופו של תהליך עתיד להתעורר שינוי.
הוריה של עקאד הם ממוצא בולגרי. עקאד נשואה לד"ר פואד עקאד, מדען פלסטיני יליד הכפר ג'ת שבמשולש. השניים מגדלים בתל אביב את שני ילדיהם.