העליונים: בתוככי בית המשפט העליון

הפוליטיקה הפנימית ומאבקי הכוח בבית המשפט העליון

עד לכתיבת "העליונים" מקובל היה לחשוב שהסחבת בפרסום החלטות בית המשפט העליון נבעה מאי עמידת השופטים בנטל הררי התיקים המכבידים עליהם וששופטי העליון כותבים את פסקי דינם בלא מורא, בלא תלות ומחוץ להשפעת גורמים זרים. ברם, הספר מציג אירועים רבים שלטענתו מפריכים הנחות אלה. על פי הכתוב בין השופטים יש יחסים מורכבים הכוללים תגרנות, הפצרות וויכוחים, בהם מנסים לשכנע זה את זה לקבל איש את עמדת רעהו. כתוצאה מכך, ראשי ההרכבים, ובראשם נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, מעכבים לעיתים את מתן פסקי הדין עד לגיבוש מצדדים בעמדתם, בין אם על ידי שכנוע ובין אם על ידי המתנה לפרישת שופטים והחלפתם באחרים בעלי עמדות שונות, אם כי אירעו מקרים בהם גם שופט בודד הצליח בדרכים שונות לעכב את מתן ההחלטה.
אחד המניעים לקבלת פסקי דין שחושפת לויצקי בספרה הם מאבקי-הכוח, הפוליטיקה הפנימית בעליון כמו גם הלאומית (העליון מול שאר הרשויות ומול הציבור) ואף הבינלאומית (חתירת אהרן ברק "ליישר קו" עם בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג).
הספר טוען שעיקר פסקי הדין בבית המשפט העליון אינם נכתבים על ידי השופטים כי אם על ידי עוזריהם ומתמחיהם העושים לעיתים מאמצים לחקות את סגנון כתיבת השופט עמו הם עובדים. חריג לכלל זה הוא מנהגה של השופטת איילה פרוקצ'יה שהקפידה לכתוב את כל פסקי-דינה בעצמה על אף לחצי חבריה והפיגור בפרסום החלטותיה שנגרם בשל כך.

הרקע לכתיבת הספר

נעמי לויצקי, עיתונאית, פרסמה בשנת 2001 את הספר "כבודו - אהרן ברק, ביוגרפיה", ביוגרפיה אוהדת על אהרן ברק. לאחר מכן החלה להעביר במכללה למנהל הרצאות על השפעות קורות חיים של השופטים על פסיקותיהם. תוכני הלימוד של הקורס היוו את הבסיס לכתיבת הספר ובנוסף וכן הקדישה כשנה לעריכת 128 ראיונות עם מקורות משפטיים וכן ללימוד כל היבטיו של בית המשפט העליון, לרבות מקביליו בחו"ל. ככלות הכול, נמשך תהליך הכתיבה כשנתיים ומחצה.

תוכן הספר

"העליונים" בן 401 עמודים, נספח מקורות ו-21 פרקים, העוסקים בין היתר בפרשת נילי כהן, מעורבותו בה של דניאל פרידמן, העלאת מועמדות מרדכי קרמניצר, אליקים רובינשטיין ועדנה ארבל לעליון, פרשת רות גביזון והעלאת מועמדות מרידור. מיני-ביוגרפיה של דורית ביניש - נעוריה ומשפחתה, ימיה בפרקליטות המדינה, שנותיה בבית המשפט העליון.
פס"ד ירוס-חקק, פס"ד דנילוביץ', המהפכה החוקתית, מיני-ביוגרפיה של אליהו מצא, בג"ץ חוק האזרחות, פרשת קורמצו, מיני-ביוגרפיה של הוגו בלק, מיני-ביוגרפיה של פליקס פרנקפורטר, היריבות בין השניים, פס"ד בראון, כניסת המשפט הבינלאומי לעליון - פרשת בג"ץ קעדאן, ש"ז חשין, פסק דין ירדור בג"ץ בית-סוריק.
מיני-ביוגרפיה של מישאל חשין - כפרקליט: יחסו לנשים, רות חשין, קו 300, פרשת 'דלק', יחסיו עם מזוז; כשופט: צנזורה וחופש הביטוי (בג"ץ אימפריית החושים, מוטי לרנר, אבי גולן), פסיקותיו ביחס להריסות בתי משפחות מחבלים.
מיני-ביוגרפיה של דליה דורנר - זכויות נאשמים בעליון, משפחתה ונעוריה, הזכות לחינוך, התפתחותה כשופטת בערכאות שונות, זכויות נשים, סגנונה ויחסיה עם ברק.
הקצאת תיקים, מגרעותיו של חשין, פס"ד השילוט בערבית, פרשת גור אריה - מיני-ביוגרפיה של אהרן ברק וחו"ד המיעוט של דורנר. פרשת רחוב בר-אילן.
פרשת רופאייזן, בג"ץ שליט, השתלשלות פס"ד "גיורי הקפיצה", מיני-ביוגרפיה של פרוקצ'יה ודעת המיעוט שלה, דת ומדינה בארצות הברית ובארץ. הפרדת רשויות - ביקורת ברק על מונטסקייה ו"שיטת הזרעים" שלו, ביקורת על החלטות הכנס, פרשת ההצבעות הכפולות, חוק ההסדרים.
בית משפט לחוקה, מיני-ביוגרפיה של אדמונד לוי, בג"ץ פינוי-פיצוי, בג"ץ קיום מינימלי בכבוד, עלייתו ושקיעתו של אהרן ברק, תיחום מגורים, דניאלה שריזלי נגד זאב סגל, אסתר חיות וחופש הביטוי של ח"כים.

פרשת חוק האזרחות

חשיפתו המרכזית והמרעישה של הספר נסובה סביב פס"ד חוק האזרחות והכניסה לישראל שאסר על מתן אפשרות להגירה לישראל של בן-זוג פלסטיני שנישא לישראלית. בתחילה הקצה ברק לתיק שלושה-עשר שופטים ובהם סלים ג'ובראן, השופט הערבי, אז במינוי זמני, שלהערכת לויצקי הושב בתיק על ידי ברק כפי הנראה מסיבות פוליטיות. ברק הצליח לגבש רוב של 7 שופטים בראשותו בעד קבלת העתירה לביטול החוק נגד 6 שופטים בראשות המשנה לנשיא מישאל חשין שתמכו בדחיית העתירה, וכבר התיישב לכתוב פסק דין. אפס, הוא החליט בסופו של דבר שלא לפרסם את פסק הדין לאחר שגילה שלמאמציו לשנות את דעתו ולו של אחד מבין השלישייה - מרים נאור, אשר גרוניס ואליהו מצא שצידדו בדחיית העתירה, כשלו.
אליבא דלויצקי, דבר זה נבע מפחדו של ברק שהכרעה מרכזית כזו תוכרע על חוד קולו של השופט הערבי ג'ובראן, שצידד בעמדתו. וכך, מקץ שנתיים נדחתה העתירה ברוב של 6 נגד 5, לאחר שדליה דורנר ותיאודור אור שצידדו בעמדת ברק, פרשו מבית המשפט העליון בהגיעם לגיל 70.

בג"ץ קעדאן

בעניין בג"ץ קעדאן טוענת לויצקי כי התקיימה דעת מיעוט חסויה של מישאל חשין, שכפי הנראה תקפה בחריפות את עמדתו של בג"ץ וכללה דברים שנתפסו כגזעניים בעיני ברק. על מנת למנוע את פרסומה, הפעיל ברק על חשין לחצים תוך יצירת זיקה בין עמדתו לבין פרשיית אביו, השופט העליון שניאור זלמן חשין שכמעט ונמנע ממנו המינוי לעליון בשל רכילויות כאילו קשור היה לתנועת החרות הימנית של בגין ואף איים עליו בזרם גינויים מכול רחבי העולם. חשין נרתע ועמדתו נגנזה.

מידת הצלחתו המסחרית והביקורות להן זכה

הספר היה לרב מכר וכבש את המקום הראשון בדירוג מכירות ספרי העיון בישראל ונותר בצמרת הדירוג למשך שבועות ארוכים. כמו כן, נהנה "העליונים" משבחי הביקורת, ובין המקלסים ניתן למנות את יוסי שריד שכתב:
לויצקי כובשת את בית המשפט העליון בביתו, ואת כבודו פנימה היא מוציאה החוצה. כבר נעשו ניסיונות בעבר לפלוש אל המצודה-על-ההר ולבלוש אחר שומריה, אך כאן אין מדובר בפלישה כי אם בהבקעה רבתי. ההיסטוריה של בית המשפט תיחלק מכאן ולהבא לשתיים: התקופה שלפני הספר והתקופה שלאחריו; מעתה אין עוד בהיכל פינה שהזרקור לא חשף, ואין עוד קרן זווית בקודש הקודשים שנמלטה מאלומת האור.
— יוסי שריד, היכלם כבר לא מבצרם, באתר הארץ, 03.01.07
במאמר בידיעות אחרונות, כתב ד"ר אביעד הכהן, בעבר מתמחה של חשין, ביקורת נוקבת וחריפה נגד הספר שכללה בין היתר את הדברים הבאים:
פינחס ספיר אמר פעם: אל תתקרב לאנשים גדולים, שמא תראה עד כמה קטנים הם. לויצקי מתקרבת אל העליונים, ורואה – בפועל או בדמיונה - לא רק את הלבן שבעיניהם אלא גם את נקבוביות הזיעה שעל ידיהם. אכן, לא כל מה שרואים חייבים לספר, ולא כל מה שמספרים ראוי לכתוב, ולא כל מה שכותבים צריך להדפיס, ולא כל ערמת קטעי עיתונות – או, ליתר דיוק, מדורי הרכילות שבהם – ראויה לפרסום, בוודאי לא תחת המטרייה המכובדת של הספריה החדשה.  בית המשפט העליון ושופטיו ראויים ליותר מזה, הרבה יותר מזה.
— "לא עוצרת בצהוב", ידיעות אחרונות, 12.02.2007
יובל יועז, הכתב המשפטי של 'הארץ':
הספר מנתץ שתי הנחות מקובלות על הדרך שבה כותבים שופטי העליון את פסקי הדין שלהם. הנחה אחת היא שכל שופט עצמאי לגמרי בכתיבת פסק הדין שלו. הוא לבדו עם הנייר, עם העובדות שבתיק וניתוחן המשפטי. אין עליו מרות של איש, זולת מרותו של החוק. ההנחה השנייה היא שהסיבה לכך שזמן כה רב עובר מן הדיון בעתירות העקרוניות ועד מתן פסקי הדין בהן, היא העומס הרב הרובץ על כתפיהם של השופטים.
— יובל יועז, התמחתה בעליון, באתר הארץ, 09.12.06
עם זאת, כל המוסדות האקדמיים, להוציא את מכללת נתניה, סירבו לקיים דיון בספר. לויצקי תלתה זאת ב"פחדנות".