google/wiki40b huggingface dataset:
אבא מרי בן יצחק

רבי אַבָּא מָרִי בֶּן יִצְחָק מסן-ז'יל היה רב בן יהדות פרובנס במאה ה-12, נשיא הקהילה היהודית בעירו ומקורבו של דוכס טולוז, רמון החמישי. יש הסבורים כי בנו הוא רבי יצחק בן אבא מרי, "בעל העיטור".

ביוגרפיה

לא נודעו פרטים על קורות חייו של רבי אבא מרי בן יצחק. הוא נודע מתיאוריו של בנימין מטודלה, שביקר בעירו סן-ז'יל  בסביבות שנת 1160 ומצא בה קהילה יהודית יפה ובה כמו מאה חכמים "... ושם הנשיא רבי אבא בר מארי בר רבי יצחק והוא פקיד השלטון". אבא מארי היה מקורבו של רוזן טולוז  רמון החמישי  שזכה לכינוי "רמון הטוב" בפי יהודי פרובנס בני זמנו בשל יחסו אליהם. רמון החמישי מינה יהודים שונים לשרים ופקידים ברוזנות, אחד מהם היה אבא מרי בן יצחק.
היינריך גרץ שיער כי אבא מרי היה אביו של רבי יצחק בן אבא מרי הידוע על שם חיבורו ההלכתי, ספר העיטור, אך חוקרים אחרים ערערו על קביעה זו. היינריך גרוס  כתב שאבא מרי בן יצחק מסן-ז'יל לא היה אביו של בעל העיטור. הרב מאיר יונה ברנצקי, מהדיר ספר העיטור, סבר כי שם אביו של בעל העיטור לא היה "אבא מרי", וכי אזכור השם "אבא מארי" כאביו, הוא כינוי ארמי של בן לאביו, במשמע "אבי מורי". הוא מביא סימוכין לכך ששם אבי בעל העיטור היה כנראה אברהם, אך גם לדעתו אפשר שאכן היה אבא מרי אביו של בעל העיטור שכן גם בכתבים קדומים, כמו ספר "המנהיג", שמזכיר את "קרובי רבי יצחק בן הרב אבא מרי", מוזכר השם אבא מרי כשמו הפרטי של אבי בעל העיטור.
מוצאי שבת

בהלכה היהודית, מוֹצָאֵי שַׁבָּת (בראשי תיבות: מוצ"ש; נכתב גם מוצש"ק - מוצאי שבת קודש) הוא הזמן שבין צאת השבת, לבין עלות השחר ביום ראשון שלאחר מכן. מוצאי שבת נחשב לזמן מיוחד, שבו מרבים בתפילה ובבקשות. לכן נוהגים לומר קטעי שירה וזמירות מיוחדים למוצאי שבת, ומבקשים בקשות כגון פרנסה, בריאות, שלום וכו'. יש שמשתתפים בטקס מלווה מלכה, שהוא טקס שבו שרים ואוכלים כדי ללוות את המלכה שזה עתה הלכה - השבת.

בתרבות הישראלית

בצה"ל האימונים מושבתים בשבת, ובדרך כלל ההפסקה היא עד יום ראשון בבוקר, ובבסיסי האימונים שוררת אווירה נינוחה. כאשר החיילים חשים נינוחים יתר על המידה, מזכירים להם מדריכיהם, כי "לכל שבת יש מוצאי שבת". 
מוצאי שבת הוא זמן שרבים מתושבי ישראל יוצאים לבלות בו, ומקומות הבילוי הומים אדם. גם הפגנות פוליטיות מרובות-משתתפים נקבעות לעיתים קרובות דווקא במוצאי שבת מתוך השיקולים הבאים: זהו עדיין יום חופש, ולקראת ערב שבים הנופשים מחופשתם וגם שומרי השבת זמינים, כמו גם התחבורה הציבורית המתחדשת.
בישראל, מתחדשת באופן רשמי במוצאי שבת התחבורה הציבורית המושבתת ברובה במהלך השבת, אם כי מבחינה מעשית רבים הם קוי האוטובוסים המחדשים פעילותם לפני צאת השבת, וכן ישנם קוי רכבת אשר כלל אינם חוזרים לפעול במוצאי שבת אלא רק בבוקר יום ראשון. ישנם חנויות וקניונים שאינם פתוחים בשבת, הפותחים שעריהם לקונים במוצאי שבת.
ביישובים ובשכונות מסוימות מושמעות בזמן כניסת השבת אזעקות או צפירות המבשרות כי הגיע העת לחדול ממעשים הנחשבים כחילול שבת. קריית בעלז היא השכונה היחידה בישראל שצפירת שבת מושמעת גם ביציאת השבת דבר המבשר כי ניתן להתחיל לעסוק בפעולות הנחשבות כחילול שבת.
אינדרי

תיאור

יחד עם סיפאקה מעוטרת, האינדרי הוא הלמור הגדול ביותר שעדיין קיים. אורך ראשו וגופו יחד הוא בין 72-64 ס"מ ויכול להגיע לגובה של 120 ס"מ עם רגליים זקופות לגמרי.
האינדרי נע בין העצים בקפיצות וטיפוס כשגופו אנכי לקרקע. יש לו רגליים ארוכות ושריריות, שבהן הוא משתמש כדי לדחוף את גופו מגזע לגזע. עיניו הגדולות והירקרקות ופניו השחורות הממוסגרות על ידי אוזניו העגולות והפרוותיות נותנות לו הופעה של דוב צעצוע. פרוותו הרכה כמשי ברובה שחורה עם חלקות לבנות בגפיים, בצוואר, בכתר ובגב התחתון. אוכלוסיות שונות מראות ווריאציות שונות בצבע, עם כמה אוכלוסיות צפוניות שרוב הפרטים או כולם שחורים. הפנים עירומות עם עור שחור חיוור, ולפעמים מעוטר בפרווה לבנה. שלא כמו כל למור אחר, יש לו רק זנב מנוון.

תפוצה

משכנו של למור זה הוא ביערות השפלה והיערות ההרריים בחוף, מ-Réserve Spéciale d’Anjanaharibe-Sud בצפון, לנהר מנגורו בדרום. הם נעדרים מחצי-האי מסואלה והפארק הלאומי מארוג'ג'י, למרות שאינדרי חיים ביערות הסמוכים, פחות מ-40 ק"מ משם.

התייחסות ילידי המקום

ילידי מדגסקר מתייחסים אל האינדרי בכבוד. והם חוששים להרוג אותו, ואם נמצא אינדרי מת הם קוברים אותו בכבוד. החזקתו אינדרי בשבי נחשבת לחטא גדול.
אמנון גינזאי

אמנון גינזאי (ברוסית: Амнон Гинзай; במקור אנטולי מיכאילוביץ' גָזוֹב-גינזברג (Анатолий Михайлович Газов-Гинзберг);‏ 17 בדצמבר 1929 – 13 ביולי 1995) היה פילולוג עברי סובייטי וישראלי (מ-1975), חוקרי במכון למדעי המזרח בלנינגרד, מעורכי האנציקלופדיה היהודית הקצרה בלשון הרוסית, מתרגם מרוסית לעברית וסופר מדע בדיוני.

ביוגרפיה

אנטולי מיכאילוביץ' גָזוֹב-גינזברג נולד בדצמבר 1929 בעיר נובוסיבירסק שבסיביר, ברית המועצות, בן לאב עורך דין יהודי ואם רוסייה. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, החל ב-1947 ללמוד בפקולטה למזרחנות באוניברסיטת לנינגרד. ב-1957 סיים את לימודיו. בשנת 1963 הגיש את הדיסרטציה בפילולוגיה (Роль звукоизобразительных истоков в образовании семитского запаса корней), וב-1964 קיבל תואר דוקטור. עבד במכון למדעי המזרח בלנינגרד, והתמחה בעברית, המקרא ומגילות ים המלח. פרסם כמה ספרים, בהם עיבוד של התזה שלו (1965). היה ממתרגמי המגילות לרוסית (Тексты Кумрана, כרך 2, מוסקבה 1996).
בשנת 1975 עלה לישראל ועברת את שמו ל"אמנון גינזאי". עבד כעורך בכיר של האנציקלופדיה היהודית הקצרה בלשון הרוסית שראתה אור בחסות האגודה לחקר תפוצות ישראל, השתתף בעריכת המילון הרוסי–עברי והעברי–רוסי של יוסף גורי והיה עורך מדעי ועורך תרגומים של "ספריית עלייה" ("Библиотека-Алия") של האגודה לחקר תפוצות ישראל.
פרסם סיפורי מדע בדיוני ברוסית ובעברית, בהם הרומן "זיקיות שחורות" (Золотые хамелеоны;‏ תל אביב: מוריה, 1986). כן חיבר ספר ילדים בשם "פרעה מלך החרקים" (איורים: עדה סיניגליה; תל אביב: תגא, תשמ"א).
תרגם מעברית לרוסית עם לב פנקובסקי (Пеньковский) קובץ של שירי יהודה הלוי (ירושלים: ספריית עלייה, 1976), עם רבקה פלד (רבינוביץ) את "ספר האחים" מאת בניה של רבקה גובר בעריכת אברהם יהושע אלינסון (תל אביב: עם הספר, 1976), עם סבטלנה שנברון את "הריקשה": סיפורים נבחרים לג'ון אוארבך (ירושלים: ספריית עלייה, 1978), ולבדו את "הרעיון הציוני לגוניו" לשלמה אבינרי (ירושלים: ספריית עלייה, 1983), "חז"ל: פרקי אמונות ודעות" לאפרים אלימלך אורבך (ירושלים: ספריית עלייה, 1986), מיצירתו של יאנוש קורצ'אק (ירושלים: ספריית עלייה, 1988).

ערך את תרגומה של פלד לסיפורים נבחרים מאת יצחק שנהר (ירושלים: ספריית עלייה, 1977), את תרגומו של ולדימיר גלוזמן ל"החי על המת" לאהרן מגד (ירושלים: ספריית עלייה, 1977) ואת התרגום ל"גבעת הפרגים" לנתן שחם (ירושלים: ספריית עלייה, 1978), את תרגומו של יחזקאל קרן לאסופת המאמרים "כשאומה נלחמת על חרותה" ליוסף קלוזנר (ירושלים: ספריית עלייה, 1978), את התרגום (מאנגלית) לספרו של משה דיין "לחיות עם התנ"ך" (ירושלים: ספריית עלייה, 1986).
גינזאי נפטר בתל אביב ב-1995, בגיל 65.
אמילי אוונס (סדרת טלוויזיה)

עלילה

הסדרה עוקבת אחרי חייה של ד"ר אמילי אוונס (מיימי גאמר) בתקופה שבה היא מרגישה שהתבגרה. היא סוף סוף יכולה לשים את ימי התיכון כ"חנונית המיוזעת" מאחוריה. אמילי סיימה את לימודי הרפואה והיא מתחילה את התמחותה בבית החולים "דנבר ממוריאל" שבו, לא בדיוק במקרה מתמחֶה גם אהבת נעוריה מימי התיכון וויל קולינס (ג'סטין הארטלי).
אמילי במהרה מגלה שגם "אויבתה המושבעת" מימי התיכון, קסנדרה קופלסון (אייז'ה נעמי קינג) אף היא מתמחה בבית החולים. מתמחה נוספת היא טיירה דופר (קלי מקרירי) המזהירה את אמילי כי "חבורות" מימי התיכון בבית החולים הן דבר ידוע: הספורטאים הם מנתחים אורתופדים, הבנות הרעות הן מנתחות פלסטיות, ה"מורדים" הם בחדר מיון וכו'. טיירה מוצאת עצמה בסיטואציה מביכה כבתו של מנהל בית החולים - ד"ר טים דופר (הארי לניקס). טיירה הופכת לחברתה הטובה ביותר של אמילי בבית החולים במהרה מספרת לה שהיא לסבית והיא מעוניינת בקשר רומנטי עם אחות מסוימת בבית החולים. טיירה חולקת עם אמילי את הפרטים האישיים ביותר על חייה.
אמילי אמנם מצאה חברים חדשים, אך היא במהרה מגלה שהיריבות ארוכת השנים עם קסנדרה רק מתחילה לגדול. כעת שתי המתמחות מתחרות זו בזו על-מנת להרשים את ד"ר ג'ינה באנדרי (נקאר זאדגאן), מנתחת לב וחזה ידועה שהיוותה מקור השראה לשתיים במהלך השנים, בעוד השתיים מתחרות על תשומת לבה המקצועית של ד"ר באנדרי, הן גם מתחרות על תשומת לבו של וויל. וויל ואמילי היו חברים טובים בזמן לימודיהם, אם כי פניו הנאות וקסמו האישי גרמו לאמילי לקוות שהקשר ביניהם יתפתח מעבר לחברות טובה. וויל הבהיר לאמילי שהוא מעדיף שהקשר ביניהם יישאר אפלטוני. אמילי משכנעת עצמה שקשר חברי בלבד עם וויל זה מספיק, אך היא מגלה שמפריע לה אפילו רק לצפות בוויל וקסנדרה מדברים. 
בינתיים, אמילי מכירה את ד"ר מייקה ברנס (מייקל ריידי) הנאה והחכם אך גם תלותי. מייקה המתמודד עם בעיות רפואיות קשות במשפחתו וחמלתה של אמילי כלפיו מוכיחה עצמה כעזרה שלא תסולא בפז. מורשם מיכולותיה המקצועיות של אמילי ויחסיה האנושיים המעולים לחולים, מייקה מצרף את אמילי לניתוח עדין שבו הוא מנחה אותה מה לעשות, אירוע זה מחזק את ביטחונה עצמי של אמילי ומקרב את השניים אישית ומקצועית.
על אף השעות המרובות ועומס העבודה וללא שום מחסור בדרמה אישית שממלאת את ימיה כמתמחה, אמילי עדיין מרגישה כ"חנונית" שוב, וזה עדיין מביך באותה מידה כמו בתיכון. בבית החולים, אמילי מתחילה להבין שהיא אמנם עדיין "חנונית", היא יכולה להתפתח ולהיות רופאה מצוינת.

פיתוח והפקה

בחודש מאי 2012 הזמינה רשת The CW שלושה-עשר פרקים של הסדרה. הפיילוט היה זמין לצפייה כ-3 שלושה שבועות לפני השידור בטלוויזיה באתר האינטרנט הרשמי של הרשת וכמו כן גם ב-פייסבוק, טוויטר, iTunes, Hulu ובאפליקציה סלולרית. בנוסף היה הפיילוט זמין לצפייה ב-YouTube כשבוע לפני השידור בטלוויזיה.

הסדרה צולמה בונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.

ביקורת

באתר האינטרנט של ערוץ E! תוארה הסדרה כשילוב בין האנטומיה של גריי לסרט ילדות רעות. באתר הביקורות Metacritic קיבלה הסדרה ציון של 47%.

בטקס פרסי האמן הצעיר זכתה הסדרה בפרס "הופעת האורח הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה לגילים 10 ומטה" - ברוס סלומון.
חממה

חממה היא מבנה בעל קירות שקופים שנועד לגידול צמחים בתנאים מיטביים. צמחים הגדלים בחממה קרויים גידולי חממה.
החממה עשויה בדרך כלל מלוחות זכוכית או מיריעות פלסטיק ומייצרת מיקרו-אקלים חם עבור הצמחים, בלא הוצאות חימום שוטפות. חימום נפח החממה, לטמפרטורה גבוהה ביחס לסביבתה מתבסס על קליטת קרני השמש הנכנסות אליה ואי מתן יציאה לקרניים תת אדומות ולאוויר חם. החממה גם מבודדת את הצמחים מרוח, ברד, שלג וכיוצא בזה.
חלק מהחממות סגורות הרמטית ומאפשרות שליטה באוכלוסיית החרקים שבהן. באופן זה הן חוסכות פיזור רעל חרקים על הגידולים. במקרים נדירים, מטרת החממה היא גידול חרקים, כאשר הצמחים נועדו לסייע בגידולם.

היסטוריה

פליניוס הזקן דיווח שברומא העתיקה, גננים רומאים גידלו ירקות בתוך מבנים העשויים מיריעות וסדינים על מנת להבטיח אספקת ירקות קבועה לקיסר טיבריוס. בשנת 1500 לספירה, בנו גננים איטלקים מבנים לגידול צמחים טרופיים שהובאו לאיטליה במהלך חזרה ממסעות במקומות שונים בעולם. הראשון שבנה חממה מודרנית היה ג'וּלס צ'ארלס, בהולנד. בשנים שבין 1800 ל- 1850 לספירה, החלו להיבנות חממות תעשייתיות במידות גדולות ובצורה נרחבת באנגליה.

אופן הפעולה

האוויר שבתוך החממה, מתחמם עקב קרני השמש ואינו בורח החוצה בשל המבנה הסגור של החממה. האדמה גם היא מתחממת ועוזרת להתפתחות המקסימלית של הצמחים. הבידוד עוזר גם לחיסכון במים - משקים את הצמחים בכמות מסוימת, שמתעבה בגג החממה ונוזלת חזרה. בעזרת החממות אפשר לבודד חרקים - הן מחוץ לחממה, כלומר בידוד מזיקים, והן חרקים רצויים, כדוגמת חרקים המאביקים את הצמחים, או מחסלי מזיקים. החממה מעניקה הגנה מפגעי אקלים, כדוגמת סופות חול, ואפשר לייצר בתוכה את האקלים הרצוי לסוג הגידולים בה. כיום בחלק מהחממות משתמשים ביריעת פלסטיק בצבעים מסוימים לשם סינון חלק מקרני השמש המזיקים לגידולים.
בזכות החממה ניתן לגדל סוגי צמחים חד עונתיים שונים במשך כל השנה, ולא רק בעונות מסוימות, או לגדל צמחים באזור שבו, בלא החממה, אין אקלים המתאים להם.
מנחם אבידום

חייו

מנחם אבידום נולד בסטניסלב שבאוסטרו-הונגריה; שמו המקורי היה מָאהלֶר-קאלקשטיין (אמו הייתה דודנית של גוסטב מאהלר). שמו העברי הוא צירוף שמות בנותיו: (אבי-) דניאלה ומרים.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. משנת 1928 עד 1931 למד אצל אנרי רבו בפריז קומפוזיציה וקונטרפונקט. השפעת האימפרסיוניזם הצרפתי ניכרה במוזיקה שלו, שהתאפיינה בשקיפות רקמתה, לצד השפעות סלאביות שרכש בשנות חייו הראשונות.
בין 1931 ל-1934 עסק בהוראת מוזיקה במצרים. המוזיקה המזרחית שאסף שם השפיעה על יצירות שחיבר, אך פסל בהמשך, על אף הצלחתן.
בשנים 1935 עד 1939 חיבר מוזיקה אטונאלית, אם כי לא הכיר את המוזיקה של ארנולד שנברג. יצירות שנכתבו בתקופה זו הן הסוויטה הפוליפונית, חמישיית כלי נשיפה, שלישיית קשת, "מקהלות" ושלושה קטעי פסנתר. 
בשנת 1939 החל אבידום ליצור בסגנון ים תיכוני. יצירה אופיינית לתקופה זו, מן המושמעות ביותר, היא הקונצ'רטו לחליל (1944).
בשנת 1951 חיבר קונצ'רטינו לכינור למען יאשה חפץ, שניגן אותו בביצוע בכורה בארצות הברית בשנת 1952. קונצ'רטינו לצ'לו ופסנתר חובר לפי הזמנת הצ'לן גריגורי פיאטיגורסקי. 
בין השנים 1935–1946 היה מורה לתאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון ובמדרשה למורים למוזיקה בתל אביב. בין 1945 ל-1952 היה מזכ"ל התזמורת הפילהרמונית הישראלית . משנת 1955 עד שפרש לגמלאות בשנת 1980 היה מנכ"ל אקו"ם ומשנת 1958 עד 1971 היה יושב ראש איגוד הקומפוזיטורים. כן היה חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות ובמכון הבינלאומי לאמנויות ולספרות.
אבידום קיבל את פרס אנגל בשנת 1947 ושוב בשנת 1956. ב-1961 זכה בפרס ישראל על האופרה "אלכסנדרה" (מילים מאת אהרן אשמם. בשנת 1962 זכה בפרס אקו"ם למוזיקה, ובשנת 1982 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטית.
מנחם אבידום נפטר ב-5 באוגוסט 1995, בגיל 87.
טאסילאק

היסטוריה

את האזור בו שוכנת העיר, יישבו לראשונה אנשי תרבות סאקאק (Saqqaq), שהגיעו מחצי האי פירי לנד (Peary Land) ומפיורד אינדפנדנט (Independence Fjord) שבצפון האי. אחריהם הגיעו אנשי תרבות דורסט. ובמאה ה-15 התגוררו במקום אנשי ת'ול (Thule), שהיו בדרכם לחופים הדרומיים של גרינלנד.
בימי הביניים, העדיפו המהגרים לגרינלנד להתיישב במערב האי, שהיה מאוכלס בצפיפות יחסית. עקב כך, דרום-מזרח האי נותר שומם כמאתיים שנה, עד לסוף המאה ה-18. 
יישוב הקבע הנוכחי נוסד בשנת 1894, כתחנת מסחר דנית. בתחילה נקראה אמסליךּ או אנגמגסליךּ, בשנת 1997 שונה שמה לטאסילאק.

גאוגרפיה

טאסילאק ממוקמת כ-106 קילומטרים דרומית לחוג הארקטי, לחוף מעגן טבעי הנמצא בקצה פיורד טאסילאק, בקצה הדרום-מזרחי של האי אמסליךּ. פיורד טאסילאק מתחבר לפיורד אמאסאליק, הנשפך לאוקיינוס האטלנטי מזרחית לעיר.

דמוגרפיה

לעיר נתוני צמיחה מהגבוהים בגרינלנד, מהגרים מערים ויישובים בסביבתה מחזקים מגמה זו. בכל מחוז סרמרסוק, רק לטאסילאק ולבירה נואוק, נתוני צמיחה יציבים בשני העשורים האחרונים. אוכלוסיית העיר גדלה בשיעור של למעלה מ-37% בהשוואה לשנת 1990, ולמעלה מ-18% בהשוואה לשנת 2000.

תחבורה

בעיר מנחת מסוקים שאורכו 30 מטרים, ורוחבו 20 מטרים. קוד היאט"א שלו הוא AGM, וקוד ICAO הוא BGAM. חברת התעופה הלאומית; אייר גרינלנד, מפעילה שירות מסוקים לעיר הסמוכה כּולוסוךּ (Kulusuk) שבה יש שדה תעופה עם מסלול. 
מנחת טאסילאק משמש כבסיס מקומי, ממנו יוצאות טיסות למספר כפרים סמוכים.
חברת הספנות רויאל ארקטיק ליין מפעילה קווי מטען בקיץ בלבד, המהווים תחלופה לטיסות.
רפאל בלום

קורת חייו

הרב רפאל בלום נולד בעיר קאשוי לאביו רבי שמואל ולאמו גיטל,
למד בבחרותו אצל רבי שאול בראך אב"ד קאשוי ונשא את חנה מלכה בתו של רבי משה גרינפלד 
לאחר חתונתו יסד ישיבה והרביץ תורה לתלמידים,
בתום השואה שחרר בעיר ארד, בקיץ שנת תש"ה חזר לקאשוי ופעל לחידוש הקהילה החרדית כשהוא משמש שם כאב"ד, יחד עם רבנים נוספים התיר ליותר ממאתיים עגונות להינשא שוב
בשנת תש"ח היגר לארצות הברית והתיישב בברוקלין ופעל שם להעברת ישיבתו, לאחר ניסיון כושל בשנת ה'תשכ"ב לייסד קהילה במחוז מוריס שבניו ג'רזי רכש שטח באירווינגטון שבניו יורק וייסד מחדש את הישיבה 'אוהל שמואל'. בשנת ה'תשל"ז מבנה הישיבה עלה באש, רכש את 'מרכז הילקרסט' בבדפורד הילס שבניו יורק וייסד את קריית קאשוי.
גם ייסד בתי מדרש במונסי ובברוקלין.
פסטיבל מנוחין גשטאד

פסטיבל מנוחין גשטאד (באנגלית: Menuhin Festival Gstaad) הוא פסטיבל מוזיקה שייסד הכנר יהודי מנוחין. הפסטיבל מתקיים מדי קיץ מאז 1957 בעיר גשטאד שבאלפים השווייצריים.
משפחת מנוחין השתקעה בגשטאד בשנת 1957, שנתו הראשונה של הפסטיבל. כיום כולל הפסטיבל יותר מ-50 קונצרטים המתקיימים לאורך שבעה שבועות, ומגוון עצום של סולנים והרכבים מפורסמים.
בשנת 2012 התקיים הפסטיבל בין יום שישי, 20 ביולי ל-8 בספטמבר. אף כי גשטאד היא מוקד הפעילויות העיקרי, אירועים רבים מתקיימים באתרים אחרים ברמה הברנית. ב-2012 היה הקונצרט הראשון רסיטל של הכנרת הבריטית ג'וליה פישר בכנסייה בזאנן. סולנים בולטים אחרים היו הפסנתרן אנדרש שיף, זמרת הסופרן צ'צ'יליה ברטולי, והצ'לן סול גאבטה.
אלכסנדר השני, קיסר רוסיה

חייו

אלכסנדר ניקולאייביץ' - אלכסנדר השני נולד במוסקבה ב-17 באפריל 1818 כבנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
ב-2 במרץ 1855 מת אביו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ואלכסנדר הוכתר לצאר במקומו. הוא פתח במשא ומתן לשלום במלחמת קרים, שתנאיו הוכתבו עקב תבוסת רוסיה במלחמה. בהשפעת הרפורמות שהונהגו בצרפת ובאנגליה הנהיג רפורמות, כולל שחרור האיכרים הצמיתים, דבר שאך הגביר את התסיסה ברוסיה בהיווצר מעמד של איכרים ללא קרקע וללא אמצעי קיום. הצאר חדל מכוונות התפשטות של רוסיה והתרכז בביצור גבולותיה.
בשנת 1861 החליט על ביצוע רפורמה יסודית במשק, ובמסגרתה ביטל את מעמד הצמיתות. על מעשה זה הוא זכה לכינוי "המשחרר". על אף שחרור האיכרים ממעמד צמית, היה ביצוע הרפורמה מלווה במהומות איכרים, וחלק גדול מהם זכו לחופש אישי ללא אדמות לעיבוד ופרנסה.
חמש שנים אחר כך, התחייב אלכסנדר לכבד את עצמאות בתי המשפט, כך שלאיש לא תהיה עוד סמכות לפטר שופטים.
בשנת 1867 מכר הצאר את אלסקה ואת האיים האלאוטיים לארצות הברית.
בשנת 1872 ייסד את "ברית שלושת הקיסרים" בין רוסיה, גרמניה ואוסטרו-הונגריה. הצאר ניצח את צבא האימפריה העות'מאנית במלחמת 1877–1878, שבה פתח לשחרור העמים הסלאבים בבלקן מעול השלטון הטורקי, הביא לשחרור בולגריה וגרם לפטור של רוסיה מתנאי התבוסה שנכפו עליה בהסכם השלום שלאחר הפסדה במלחמת קרים.
ב-1881 הסכים להמלצה לרפורמה פוליטית, שנועדה ליצור אספה מחוקקת מוגבלת, אך ארבעה ימים לפני שעמד להציג את הרפורמה בקבינט שלו, הוא נרצח.

רציחתו

למרות הרפורמות שהנהיג, שעוררו את חמת האצולה, נחשב הצאר מתון מדי בעיני הליברלים והרדיקאלים, ועורר התנגדות עזה בקרב חוגי האינטליגנציה, שדוכאה על ידו. בסוף שנות השבעים של המאה ה-19 קמה תנועה מהפכנית בשם "נרודניה ווליה" (בתרגום חופשי: "רצון העם"). השלטון עצר ושפט מאות סטודנטים, והדבר הביא לתגובה של טרור. וניסיונות התנקשות אחדים שנכשלו.
היו מספר ניסיונות להתנקש בו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. מהנסיון הראשון ב-4 באפריל נחלץ בנס. על מנת להנציח את הצלתו בנס, נבנו מספר כנסיות ברחבי רוסיה. גם הקהילה היהודית הביעו את שמחתם וכתבו לכבוד האירוע תפילה מיוחדת.
ב-13 במרץ 1881 נפצע הצאר אנושות מפצצה שהושלכה לעברו בסנקט פטרבורג על ידי סטודנט בשם איגנצי גרינויצקי, חבר בתנועת נרודניה ווליה, ומת מפצעיו. העיתונות האנטישמית בקייב ובאודסה רמזה שהיהודים הם אלו שרצחו את הצאר, הופצו כרוזים רבים ותועמלנים הטיפו לממשלה להכות ביהודים על שרצחו את "הצאר הגואל", משחרר הצמיתים. בעקבות אירועים אלה פרצו "הסופות בנגב", הפוגרומים ביהודי דרום-מערב האימפריה הצארית הרוסית.
אלכסנדר השני תמך וסייע בהקמת העיר הפינית הנקו. במקום הירצחו נבנתה קתדרלת "כנסיית הדם השפוך". פסלו הוצב במקומות אחדים, בהם בחזית כנסיית "ישו הגואל" במוסקבה, בסופיה כאות הוקרה לשחרור בולגריה משלטון האימפריה העות'מאנית, ובכיכר הסנאט בהלסינקי.
לאחר מותו ירש את מקומו בנו, אלכסנדר השלישי.
פר קירקבי

ביוגרפיה

פר קירקבי נולד בקופנהגן, דנמרק; בוגר לימודי גאולוגיה באוניברסיטת קופנהגן (1964). עד לפני שסיים את לימודי הגאולוגיה למד בבית הספר הניסויי לאמנות Eks-skolen ועבד כצייר, פסל, סופר ואמן ליתוגרפיה, תחומים בהם הוא דבק מאז ועד היום. גאולוגיה וטבע הן תמות המהוות חלק נכבד מאמנותו של קירקבי.
ב-1974 הציג בגלריית מייקל ורנר בקולון (עדיין מייצגת אותו בגרמניה, בריטניה וארצות הברית) ופרסם את הספר Fliegende Blätter. ב-2005 הציג תערוכת יחיד במוזיאון פוקוואנג שבאסן. ב-1982 הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית ואן אבסמיוזיאום באיינדהובן שבהולנד.
ב-1988 פרסם ספרי מאמרים על פיקאסו, מאנה ודלקרואה.
הוא לקח חלק בביאנלה של ונציה בשנים 1976, 1980, 1993, 1997 ו-2005.
ב-1999 עיצב את התפאורה לאגם הברבורים עבור ניו יורק סיטי בלט. ב-2007 עיצב את התפאורה והתלבושות של "רומיאו ויוליה" עבור ניו יורק סיטי בלט, הציג תערוכה גדולה ראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית שנחאי זנדאי בסין ואת תערוכת "פר קירקבי" במועדון האמנות של שיקגו.
ב-2008 הוצגה תערוכת "רטרוספקטיבה לפר קירקבי" במוזיאון לואיזיאנה לאמנות מודרנית בקופנהגן, דנמרק.
ב-2009 הוצגה תערוכת "רטרוספקטיבה לפר קירקבי" מוזיאון טייט מודרן בלונדון.
עבודתיו הוצגו בתערוכות חשובות ומהוות חלק מאוספים ציבוריים מרכזיים כמו גלריית טייט, לונדון; מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק; המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק; מרכז ז'ורז' פומפידו, פריז. קירקבי כיהן כפרופסור באקדמיה לאמנות בקרלסרוהה (1978-89) ובפרנקפורטר שטדלשול (2000-1989).
ב-2013 נפל ונחבט בראשו וספג פגיעה מוחית; ב-2015 הודיע שבעקבות התאונה הפסיק ליצור.
ב-2005 נשא לאישה את מארי אן דוס יונגרסן, ארכיטקטית בעלת שם מקופנהגן עליה כתב. כיום הוא מתגורר בפרוורי קופנהגן, בפרנקפורט ובאיטליה.
קריפטון

תכונות

קריפטון הוא גז אציל חסר צבע וחסר ריח הנמצא בכמויות זעירות באטמוספירה ומופק מניזול אוויר. זהו אחד מתוצרי הפירוק של אורניום. כמוצק הוא מתגבש לגבישים לבנים במבנה קובייה - תכונה אופיינית לכל הגזים האצילים.

לייזר קריפטון-פלואורי

בקריפטון משתמשים גם בבניית מספר סוגים של לייזר אקסימר, העיקרי שבהם הוא קריפטון פלואורי. בלייזר זה משקיעים אנרגיה בתערובת של גז קריפטון ובמולקולות פלואור ליצירת התגובה:
Kr (g) + F2 (g) אנרגיה→ KrF2 (g)
מולקולה זו איננה יציבה ובהתפרקותה בחזרה למרכיביה נפלטת אנרגיה בזמן קצר מאוד. אורך הגל של קרן האור הנפלטת הוא 248 ננומטר ומשך הזמן של פעימת הלייזר הוא בדרך כלל בין 20 ל-30 ננושניות.

היסטוריה

הקריפטון זוהה ב-1898 על ידי ויליאם רמזי ומוריס טרברס (Morris Travers). הגילוי נבע מהוצאת הרכיבים המוכרים מאוויר נוזלי. יסוד זה מצוי באוויר החופשי אך בריכוז נמוך מאוד. בשנת 1960 שימש איזוטופ של קריפטון להגדרת יחידת האורך מטר. ב-1983 הגדרת המטר שונתה והיא עתה מתבססת על מהירות האור בריק.

צורה בטבע

ריכוז הקריפטון באוויר הוא 1.14 חלקים למיליון (ppm) והוא מזוקק בניזול אוויר.
אלכסנדרוס ציוליס

קריירת מועדונים

ציוליס החל את הקריירה שלו בנוער של קבוצת אפולון ליטוקורו, שם שיחק עד 2002. פאניוניוס שלחה סקאוט לעקוב אחר ציוליס ולאחר שהרשים, עבר לקבוצה. בפאניוניוס שיחק 3 עונות, הופיע 61 פעמים והבקיע שלושה שערים. ב-2005 רכשה פנאתינייקוס את ציוליס עבור 650,000 €.
בפנאתינייקוס שיחק כבלם לצידו של לוקאס וינטרה. בינואר 2009 הושאל לורדר ברמן.
ציוליס הושאל לברמן תמורת 1.6 מיליון יורו והוא השתכר 300,000 יורו לחודש למשך חצי שנה. ב-20 במאי 2009 שותף במהלך גמר גביע אופ"א מול שחטאר דונייצק כשעלה כמחליף בדקה ה-103, לאחר ששחטאר הבקיעה את השער השני. בסיום המשחק הפסידה ברמן 2-1. ציוליס שותף גם בניצחון ורדר ברמן 0-1 מול באייר לברקוזן בגמר הגביע הגרמני וזה התואר הראשון בו זכה. בשנת 2010 עבר לקבוצת סיינה והושאל לקבוצת ראסינג סנטנדר.
בשנת 2012 חתם בקבוצת מונקו והושאל לקבוצת אפואל ניקוסיה, בה שיחק ברוב משחקי הליגה וזכה עמה באליפות.
בשנת 2013 עבר לקבוצת פאוק סלוניקי והושאל לקבוצת קייסריספור מטורקיה.
ב-30 בינואר 2017 חתם בהארט אוף מידלות'יאן הסקוטית.
ב-4 באוגוסט 2017 חתם באל פאייחה מליגת העל הסעודית.

קריירה בינלאומית

אחרי שרשם 12 הופעות בנבחרת הצעירה עלה לנבחרת הבוגרת ואת הופעתו הראשונה ביצע ב-21 בינואר 2006.
ביורו 2008 שיחק משחק אחד בו הפסידה יוון 2-1 מול ספרד ולא עלתה משלב הבתים. במונדיאל 2010 פתח בכל משחקי הנבחרת ששוב לא עלתה משלב הבתים. לאחר מכן החליט מאמן הנבחרת, פרננדו סנטוס להדיח אותו והוא לא נכלל בסגל למשחקי יורו 2012. בעקבות הופעותיו הטובות במשחקי פאוק סלוניקי וקייסריספור, הוא הוחזר לסגל הנבחרת שהגיעה לשלב שמינית הגמר.
הפועל בני נצרת

היסטוריה

טרם הקמת המדינה שיחקה בעיר יפו קבוצה ששמה "שבאב אל-ערב" (הנוער הערבי) שמגרשה הביתי היה הבאסה, שנהפך לימים לאצטדיון בלומפילד. במלחמת העצמאות חדלה "שבאב אל-ערב" מלפעול ושחקניה ברחו לצפון הארץ והשתקעו באזור נצרת. אלו יהיו לבסיס שעליו תוקם לימים בני נצרת.
הפועל בני נצרת נוסדה בשנת 1959 ושיחקה תחילה בליגה ג' שהייתה אז הליגה הרביעית בישראל. היא העפילה לליגה ב בשנת 1963 וכעבור שנה העפילה בני נצרת לליגה א' אז הליגה השנייה והשלימה עלייה של שתי ליגות בשנתיים.
בני נצרת הפכה לקבוצה השנייה במגזר הערבי, שהעפילה לליגה השנייה בישראל, והראשונה מאז אחווה נוצרית חיפה, ששיחקה בליגה השנייה מהקמת המדינה ועד אמצע שנות החמישים.
בני נצרת שיחקה בליגה השנייה בין השנים 1965-1976, ומיקום השיא שלה היה המקום ה-9 בעונות 1969/70 ו-1970/71. 
באותה תקופה הייתה הפועל בני נצרת הקבוצה הבכירה של העיר נצרת, ומכבי אחי נצרת עמדה בצילה של הפועל בני נצרת.
בסיום עונת 1975-76 סיימה הקבוצה במקום ה-10 בליגה א' צפון. בסיום אותה עונה הוקמה ליגה הארצית, אליה העפילו הקבוצות שסיימו במקומות 2-5 בליגה א' דרום וצפון. בני נצרת סיימה במקום ה-10 בליגה א שהפכה לליגה השלישית בסיום אותה עונה.
בסיום עונת 1977/78 נשרה בני נצרת לליגה ב (הליגה הרביעית), וחזרה לליגה א' כעבור עונה אחת, ושיחקה במסגרתה 6 עונות ברציפות, כאשר בסיום עונת 1984/85 נשרה שוב לליגה ב'.
הקבוצה חזרה לליגה א' בסיום עונת 1986/87 אחרי ניצחון במשחק הכרעה על מכבי עכו, וזאת לאחר ששתי הקבוצות סיימו את טבלת ליגה ב' עם אותו מספר נקודות, מה שהצריך משחק מכריע במגרש נייטרלי.
בסיום עונת 1989/90 נשרה הפועל בני נצרת לליגה ב' אחרי תיקו 2-2 במחזור הסיום מול הפועל עכו. הקבוצה הייתה תלויה רק בעצמה, וניצחון היה משאיר את הקבוצה בליגה א', אך היא סיימה בתיקו.
הקבוצה הייתה קרובה לחזור לליגה א' בסיום עונת 1995/96, אך הקבוצה נוצחה במשחק הכרעה על ההעפלה לליגה א' בידי הפועל כרמיאל, לאחר שהשתיים סיימו עם מספר נקודות זהה.
הקבוצה המשיכה לשחק בליגה ב' עד עונת 2003/04 בסיומה נשרה לליגה ג'.
בסיום עונת 2013/14 התפרקה הקבוצה לאחר עונה גרועה, שאותה היא סיימה עם נקודה אחת (אחרי הפחתת 3 נקודות ליגה) וניצחון ליגה אחד בלבד.