google/wiki40b huggingface dataset:
איי הפנינה

איי הפנינה (בספרדית: Archipiélago de las Perlas או Islas de las Perlas) הם ארכיפלג בן כ-100 איים, רבים מהם קטנטנים ובלתי מיושבים, הממוקם במפרץ פנמה, כ-50 קילומטרים מחופיה של פנמה, דרומית לעיר הבירה פנמה סיטי.
האיים יושבו לראשונה במאה ה-16 על ידי הספרדים, אשר גילו באזור אלפי פנינים.

האיים

האי המפורסם ביותר בקבוצת איי הפנינה הוא האי איסלה קונטדורה (Contadora), שנודע בזכות אתרי הנופש שבו. מסופר כי האי שימש את הקונקיסטדורים (הכובשים הספרדים) כאתר לביצוע ספירת מלאי של שלל המלחמה שאספו בכיבושיהם, ומכאן שמו (contador בספרדית הוא מונה או מנהל חשבונות). קונטדורה הוא אי נופש, ובו בתים רבים השייכים לבני השכבות האמידות בפנמה. באי מתנהל בית מלון גדול המהווה מוקד תיירותי, וכן קיימות בו בקתות נוספות למגורים. רוב העובדים באתרי הנופש מתגוררים באי הסמוך, סבוגה (Saboga). לאחר הגלייתו מאיראן בשנת 1979, התגורר השאה האיראני המודח מוחמד רזא שאה פהלווי באי קונטדורה לתקופה קצרה.
האי הגדול ביותר בארכיפלג הוא איסלה דל ריי (Isla del Rey, מילולית: האי של המלך), ששטחו כ-80 קמ"ר. שמו של האי הוא ככל הנראה בעל משמעויות דתיות, ולא מתייחס למלך מודרני כלשהו. באי מספר עיירות, המפורסמת שבהם היא סן מיגל. האי גדול בשטחו משטחם של שאר איי הארכיפלג יחדיו, והוא האי השני בגודלו בפנמה, שני לאי קויבה.
האי גאלרה (Galera) נודע ביופיו הרב, אשר נובע בעיקר מחופיו הבהירים ומעצי הקוקוס שבשטחו. במי המפרץ הרדודים סביב האי קיימים זרמים חזקים, והאי מוקף בשרטונים סלעיים - עובדות אשר הופכות את ההגעה לאי באמצעות סירה למסוכנת.
איים נוספים בארכיפלג הם: אספיריטו סאנטו, בואנה ויסטה, בולאנו, גאיו, גאלרה, ויוְויֶנְדָה, ויוֶונְדָה, ויוֶורוֹס, חִילְבְּרָלֶאוֹן, למפון, מוגו מוגו (פחארו), מינה, מרין, סן חוסה, סניורה, פוארקו, פדרו גונסאלס, פָּצֶ'קִיֶה, פָּצֶ'קָה, צ'יטרה, צ'פרה, קאנה, קוקוס וקסאיה.

תחבורה

דרך ההגעה המקובלת לאיי הפנינה היא באמצעות טיסה פנימית בת כ-15 דקות בין פנמה סיטי לבין האיים קונטדורה, סאן חוזה ואיסלה דל ריי. קוי הטיסה מופעלים על ידי חברת התעופה אייר פנמה. כמו כן, ניתן להגיע לאיים בדרך הים, באמצעות מעבורת.

פרסום

איי הפנינה זכו לפרסום רב לאחר שצולמה בהם העונה השביעית של תוכנית המציאות האמריקאית "הישרדות" ("הישרדות איי הפנינה"). מאוחר יותר צולמו באיים גם העונה השמינית של הסדרה ("הישרדות אולסטארס") והעונה השתים-עשרה ("הישרדות פנמה - אי הגלות"). בשנת 2008 צולמה באיים גם העונה השנייה של תוכנית המציאות הישראלית "הישרדות 10".
צבי הלוי

ילדות

צבי הלוי נולד בצ'כיה בשנת 1913 לשלמה וחיה צימרמן. משפחת הלוי הייתה משפחה דתית, ובבית הוריו ינק צבי הלוי מזמירות וממנגינות חסידים, שאותם זימר אבי המשפחה, שלמה, ביחד עם בניו.
את ראשית השכלתו קיבל הלוי בתלמוד תורה, וכשגדל, נשלח לישיבת טשנר, ולמד אצל הגאון מבריסק. הוריו הועידו אותו לרבנות, אך הוא הכין את עצמו לבחינות הבגרות הכלליות כדי להגשים את חלומו המוזיקלי והתקבל לאקדמיה למוזיקה בברנו אשר בצ'כיה.

העלייה לארץ

כבר בגיל צעיר האמין ברעיון הציוני והחליט לעלות לארץ ישראל. הוא ויתר על עולם ההשכלה המוזיקלית, עזב את האקדמיה והצטרף לתנועת "תורה ועבודה", עמה עלה ארצה בשנת תרצ"ו 1936 במסגרת העלייה החמישית.
את ראשית דרכו בארץ עשה בפתח תקווה בעבודה חקלאית ובסלילת כבישים, אך חש שזהו לא יעודו, והגיע לירושלים. בירושלים מצא עבודה במוזיקה וניצח על מקהלת הפועל המזרחי,

שם הוא הכיר את אשתו, רחל ראם, בתו של הרב אליהו ראם. נולדה לזוג בת - תמר (לעיתים היה צבי הלוי משתמש בפסבדונים "אביתמר").  
בשנת 1944 עברו ל"קריית עמל" לימים קריית טבעון. שם לימד הלוי מוזיקה במושב שדה יעקב הסמוך, ובבית הספר לילדי עובדים בקרית עמל. כמו כן שימש חזן בבית הכנסת של היישוב וכן לימד בני 13 לבר המצווה.

פעילותו החינוכית

בתחילת שנות החמישים עבר הלוי ללמד מוזיקה בחיפה בבית הספר הדתי "מוריה" ובגמנסיה "ביאליק". צבי הלוי היה צנוע בהליכותיו, ובעל שליטה עשירה בלשון העברית והיה חבר פעיל ב"ברית העברית העולמית" וכן פעל במבצע "הנחלת הלשון" בראשית שנות החמישים. לבנוסף לשיריו המולחנים, אף שלח ידו בכתיבה. את יצירותיו כתב בעיקר בעברית וכן מספר שירים ביידיש שהייתה שגורה על לשונו.

בשנת 1955 יצא הלוי לשליחות בת שנה בדרום אפריקה כשליח הפדרציה הציונית, שם לימד עברית ומסורת את ילדי הקהילה היהודית ושימש חזן בבית הכנסת הגדול של יוהנסבורג. עם חזרתו לארץ עברה המשפחה להתגורר בחיפה והוא חזר ללמד מוזיקה בבתי הספר בחיפה: "עציון", "כרמל", "ביאליק", ו"מעלה הכרמל".
בבתי הספר הוא לימד משירי הקודש ומשירי ארץ ישראל. ולצורכי ההוראה אותה ראה כמלכת קודש, הלחין מנגינות לפסוקים, לתפילה, לחג ומועד ובעיקר לטקסים ולאירועים מיוחדים בבתי הספר. 
בשנת 1963 יצא שוב לשנת שליחות והפעם לרגנסבורג אשר בגרמניה, שם שימש חזן בקהילת ניצולי שואה. רוב משפחתו של הלוי נספתה בשואה, ועל כן המפגש עם קהילה זו הותיר בו רושם רב.

ההוראה ולימוד המוזיקה

את כשרונו המוזיקלי הרב הוכיח בעיקר בארגון ובהעמדת מופעים רבי רושם בבתי הספר השונים בחיפה אליהם הוזמן במיוחד למטרה זאת. הלוי היה ידוע בחיפה כמארגן טקסי הבאת הביכורים לחג שבועות. שמו של הלוי הלך לפניו כמנצח על מקהלות בתי הספר אותן הוביל ל"כנסי המקהלות" המחוזיים אל המקומות הראשונים.
אחד מרעיונותיו המקורים היה להלחין "שיר של יום" לפתיחת יום הלימודים בבית הספר. הוא הלחין מספר לחנים ל"שיר של יום", השירים הושרו בפי התלמידים מדי יום.
בשל מצב כלכלי קשה, לא היה לצבי הלוי פסנתר במשך שנים, ועל כן היה מפזם את פרי יצירותיו, שר ורושם את התווים, ולעיתים היה נשאר שעות רבות בבית הספר בו לימד, על מנת לסיים הלחנה של שיריו.
שיריו קובצו בחוברות "לילדי", "לילד מזמור" ו"שיר מזמור".

פטירתו

בגיל 55 נפטר צבי הלוי מהתקף לב בביתו.
בעזבונו נמצאו רשימות מוזיקליות רבות, שירים ולחנים שרובם אינם מוכרים לציבור הרחב.
אולריק פלסנר

ביוגרפיה

פלסנר נולד בפירנצה כבכור לאח. בגיל ארבע עבר עם הוריו לדנמרק. אביו היה צייר והיסטוריון דני שעשה בפירנצה את לימודיו לדוקטורט בהיסטוריה של ימי הביניים. אמו, אמנית ובת של יצרן ויסקי סקוטי, ברחה ממשפחתה לאיטליה, שם נפגשו השניים. בשנת 1938 נפטר אביו מדלקת התוספתן. אביו החורג, קאר קלינט, היה אדריכל ומעצב דני. לדברי פלסנר אימו הייתה קתולית מאמינה. הוא רואה עצמו כבודהיסט.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, עבר פלסנר ללמוד אדריכלות באקדמיה הדנית. לאחר סיום לימודיו, קיבל הזמנה מהאדריכלית מינט דה סילווה (minnette de silva) לעבוד עמה בסרי לנקה בעקבות זכייתו בפרס שלישי בתחרות לעיצוב פסל לבודהה בניו דלהי. אחר כך היה שותפו של האדריכל ג'פרי באווה, ופתח משרד אדריכלים ובית ספר לאדריכלות. בסוף שנות השישים עזב את סרי לנקה לאחר שהשלטון בה התחלף לשלטון קומוניסטי.
בסוף שנות השישים הגיע פלסנר לישראל לצורך תכנון מלון הילטון. במהלך הביקור פגש את הסטודנטית תמר ליבס (לימים פרופסור לתקשורת באוניברסיטה העברית). ליבס חזרה עמו לסרי לנקה. הם התחתנו, בסוף שנות השישים עזב פלסנר את סרי לנקה ועבר ללונדון, שם עבד במשך חמש שנים במשרד האדריכלות "arup associates".
בסוף 1970 השתתף פלסנר בדיון על תוכנית אב לירושלים של אביה השמשוני וביקר את התוכנית על שאינה מתייחסת לירושלים כעיר ייחודית. 
בשנת 1972 עבר פלסנר לישראל עם משפחתו, ובשנת 1974 מונה על ידי ראש עיריית ירושלים טדי קולק למהנדס העיר ירושלים, והוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1976. הוא סייע בתכנון פרויקטים בעיר כגן בלומפילד, גן הפעמון, ואולם הכדורסל במלחה, ששימש את קבוצת הפועל ירושלים. בסוף שנות השמונים תכנן את בית גבריאל שעל גדות הכנרת.
לפלסנר ולליבס נולדו שלושה ילדים: דניאלה ומיה, שתיהן אדריכלות, שהיו שותפות במשרדו של אביהן, ויוחנן פלסנר, לשעבר חבר הכנסת מטעם קדימה, וכיום נשיא המכון הישראלי לדמוקרטיה.
פלסנר זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס ליפשיץ לירושלים יפה (1983), פרס אדריכלות מטעם קרן דרייר (1987), מדליית האקדמיה המלכותית אקרסברג עבור הישג אמנותי (1987), פרס ניקרדיט לאדריכלות (1987), פרס למרכז המסחרי הטוב ביותר באירופה (מרכז הילרוד שבדנמרק, 1993), פרס רכטר (יחד עם "ספקטור-עמישר אדריכלים") עבור התכנון הטוב ביותר בישראל (בית גבריאל, 1994), פרס יקיר ישראל (בית גבריאל, 1994), מדליית הנסן - הכבוד הגבוה ביותר לאדריכל בדנמרק (פברואר 2011), "אות העיצוב" 2007 על תכנון מרכז החתירה על-שם דניאל בתל אביב, ופרס יקיר עמותת האדריכלים המאוחדים בישראל (2015).
נווארים

הנווארים הם קבוצה אתנית ממוצא טיבטי-בורמזי, הנחשבים כתושביו המקוריים של עמק קטמנדו. שפתם של הנווארים נקראת נווארית או נפאל בהאסה. הנווארים, המהווים רק כחמישה אחוזים מאוכלוסיית נפאל, הם הקבוצה האתנית השישית בגודלה במדינה נכון ל-2001, אך עקב התיישבותם הקדומה בעמק קטמנדו, המהווה את ליבה הפוליטי והתרבותי של נפאל, השפעתם גדולה בהרבה. חלקם הגדול של המונומנטים ההיסטוריים בעמק נבנה בתקופת שושלת מאלה, שושלת ממוצא נווארי ששלטה בעמק במאות השתים עשרה עד החמש-עשרה ותרמה רבות לעיצוב דמותו כיום. 
בנפאל המודרנית, הנווארים מהווים מיעוט בעמק קטמנדו, יחסית לבני הפַּרְבָּטִייָא שמוצאם הינדו-ארי, המהווים את הקבוצה השלטת. השפה הנווארית נדחקת כיום לטובת הנפאלית, גם בקרב הנווארים, והשפעות נוספות ניכרות בתחום התרבות והדת. באזור קטמנדו ישנן תנועות הפועלות לשימור השפה הנווארית, בעיקר על ידי הוצאת ספרים, עיתונים, ועידוד חיי תרבות בשפה זו. עם זאת הנווארים גם משתלבים במערכת השלטון ומחזיקים במשרות ממשלתיות.

דת ומבנה חברתי

הנווארים הם בחלקם בודהיסטים ובחלקם הינדים, והרוב משלבים את שתי הדתות. עם זאת, ישנם אלמנטים דתיים רבים המשותפים לנווארים בכללם, אלמנטים שייתכן שמקורם קדום יותר בקרב הנווארים מאשר השפעות שתי הדתות. מקומות רבים הקדושים לנווארים משמשים הן לפולחן בודהיסטי והן לפולחן הינדי, שילוב המושפע מהדו-קיום של בודהיזם והינדואיזם המאפיין את נפאל, ואף תרם לגיבושו במהלך ההיסטוריה.
השפעות הנווארים על הפולחן בנפאל הן רבות. בין השאר, שימוש באבנים כמייצגים של אלים ושדים אופייני לתרבות הנווארית (לעומת פסלים ותמונות המרכזיים יותר בהודו). תחילת העונה הגשומה (עונת המונסונים) נחגגת בפטן בפסטיבל שמקורו נווארי. מקורו של פולחן האלה החיה קומארי, מהמאפיינים הייחודיים לאזור, אף הוא נווארי. 
באופן מסורתי, בבית נווארי חיה משפחה מורחבת, לעיתים ארבעה דורות באותו הבית. 
לנווארים שיטת קאסטות מורכבת שהתפתחה במאות השתים עשרה עד החמש-עשרה. המעמד הנמוך ביותר הוא של טמאים (דיאהְּלה), שביאה במגע עימם דורשת היטהרות. בני מעמד זה עוסקים במקצועות נמוכים, כמו ניקיון ודיג. חקלאים ובעלי מלאכה משתייכים לקבוצת קאסטות גבוהה יותר. לקאסטות העליונות יש מעמד של סנגהות בודהיסטיות אליהן יכול להשתייך רק מי שנולד לתוכן. קאסטות אלו הן השאקיה והוג'ראקאריה. בני קאסטות אלו הם חברי המנזרים הנווארים, והם משמשים בהם כנזירים בתורנויות קצרות, כאשר מרבית הזמן הם משמשים בעיסוקם הרגיל לפרנסת המשפחה. רק בני הוג'ראקאריה יכולים לשמש בתפקידי כהונה בכירים. האלה החיה, הקומארי, נבחרת תמיד מקאסטות אלו. הקאסטה העליונה של הנווארים ההינדים (מקבילה במידה מסוימת לברהמינים ההודים) נקראת ראג'ופדהיאיה, והיא מצומצמת ביותר. מרבית הנווארים בעלי המקצועות החופשיים וגם הכהנים הטנטרים משתייכים לקאסטת סְרַשְטהַא, שהיא גדולה, רב גונית, ומחולקת בעצמה לקבוצות רבות. קבוצה זו היא הקבוצה שאורח חייה הושפע במידה הגדולה ביותר מתרבות הפַּרְבָטִייָא וכן מתרבות המערב, ובמקרים רבים הוא רחוק מסגנון החיים הנווארי המסורתי.
דייגו קלבו

קריירה

קלבו החל את הקריירה שלו בקבוצת אלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה. ב-2013 עבר לואלרנגה מליגת העל הנורווגית שם שיחק עונה וחצי ביוני 2014 עבר לגטבורג מהליגה השוודית הראשונה. בעונת 2015 חזר לקבוצת נעוריו אלחואלנסה.
קלבו שיחק בנבחרת קוסטה ריקה עד גיל 20 והשתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2011. הוא זומן לראשונה לנבחרת קוסטה ריקה במרץ 2013 וזומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
קזווין (עיר)

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות באזור זה לפני כ-9,000 שנה. שם העיר קזווין נגזר משמם של אנשי כספיאן , אשר על שמם נקרא גם הים הכספי. העיר הנוכחית הוקמה ככל הנראה על ידי שאפור השני כשבנה לעצמו טירה על מנת להשליט סדר באזור.
בשנת 644, נכבשה העיר על ידי ערבים.
במהלך הפלישה המונגולית במאה ה-13 נפלה העיר לידי המונגולים ונחרבה על ידי הולאגו חאן.
מ-1548 עד 1598, קזווין הייתה עיר הבירה של האימפריה הספווית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, הופצצה העיר בידי ברית המועצות. בשנת 1921, הוביל רזא ח'אן יחידת פרשים מקזווין לטהראן להפיכה צבאית וייסד את שושלת פהלווי.
סופראוקסיד דיסמוטאז

סופראוקסיד דיסמוטאז (באנגלית: Superoxide dismutase; ראשי תיבות: SOD) הוא אנזים, הנמצא בציטוזול, בגרעין התא ובמיטוכונדריה. האנזים ממיר את יון הסופראוקסיד הרעיל למימן על-חמצני (מזיק פחות מסופראוקסיד) ולחמצן. התגובה מתרחשת בשני שלבים:
1. 
2. 
SOD מכיל אטום מתכת במרכזו; המתכת יכולה להיות ברזל, מגנזיום, מנגן או נחושת. בתגובה שלעיל המתכת היא נחושת, והסימון Cu-SOD מציין את האנזים; לימין סימון הנחושת מצוין מספר החימצון שלה. ניתן לראות כי בשלב הראשון של התגובה הנחושת מתחזרת (מקבלת אלקטרון; מספר החימצון שלה יורד מ-2+ ל-1+), ואילו בשלב השני הנחושת מתחמצנת בחזרה. תגובה כזו, בה חומר יחיד משמש כמחזר וגם כמחמצן, נקראת דיסמוטציה משום שהיא משמשת למניעת מוטציות ב-DNA; מכאן שמו של האנזים, סופראוקסיד דיסמוטאז.
בנוסף, ניתן לראות כי האנזים משתמש בשתי מולקולות סופראוקסיד, מצרף אותן יחדיו ומוסיף להן שני פרוטונים (תגובה 2); התוצרים הסופיים הם מולקולת חמצן ומולקולת מי חמצן. את התהליך ניתן לסכם כך:
פרנקו וספקטור

העלילה

הסדרה מביאה את סיפורם של עובדי המשרד שנפלטו ממערכות קודמות בהם עבדו או חיו ומנסים לשקם את הקריירה שלהם במסגרת חדשה. הדמויות הראשיות בה הן: עו"ד דוד פרנקו (בגילומו של משה איבגי), עו"ד דפנה ספקטור (רונית אלקבץ), עו"ד נמרוד סגלסון (מארק איווניר), מזכירת המשרד, עו"ד מרגלית בר-ששת (רותי בורנשטיין) והחוקר נועם נאור (צחי גראד). הסדרה חושפת בכל פרק דילמה מוסרית או משפטית ובוחנת איך עורכי הדין מתמודדים איתה. במקביל מתוארות מערכות היחסים בין עובדי המשרד והקונפליקטים הפנימיים של כל אחד מהם, כשבמהלך הסדרה נחשף הפער העמוק בין החוק לצדק בחברה הישראלית.
ניצה בן-ארי

ביוגרפיה

בן-ארי הייתה העורכת הראשית של הוצאת זמורה-ביתן-דביר במשך חמש שנים. כמו כן הייתה במשך שש שנים יו"ר המפעל לתרגום ספרות מופת. היא עורכת, עם פרופ' רינה בן-שחר, את הסדרה העברית שפה חיה.
מחקריה של בן-ארי מרוכזים בעיקר בסוגיות של ספרות ותרגום, וחוקרים נורמות של תרגום בשפות שונות ותרגום אידאולוגי "מגויס" ומניפולטיבי.
בן-ארי חקרה, בין היתר, את הרומן ההיסטורי היהודי שנכתב בגרמניה של המאה ה-19, ותפקידו ביצירתה של ספרות לאומית בארץ ישראל. כמו כן חקרה את תפקיד התרגום ביצירת הנורמות הפוריטניות בספרות העברית לפני ואחרי קום המדינה - משנות השלושים ועד שנות השמונים. לפי ניתוחה, המתרגמים בתקופה זו נמצאו במתח בין הצורך לחדש תרבות מודרנית לבין צרכים תרבותיים דחופים של המדינה הצעירה. מתח זה הוביל, לשיטתה, לצנזורה עצמית בתרגום ולדחיקה הצדה של כתיבה ארוטית ופמיניסטית.
ב-2008 זכתה בן-ארי בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת מטעם עיריית תל אביב-יפו על מכלול יצירתה בתחום התרגום. ב-2015 זכתה בפרס שרת התרבות הגרמנית ושרת התרבות הישראלית על תרגומי פאוסט והרמן ודורותיאה לגתה.
היא נשואה לישראל סמילנסקי, בנו של ס. יזהר.
אילמניט

תפוצה

אף על פי שהמינרל קרוי על שם המקום שבו נתגלה לראשונה הרי אילמן בקרבת מיאסק בדרום הרי אורל שברוסיה, מקור רוב האילמניט הוא ממקורות שניוניים, כגון חולות חופים. המינרל מופיע בדרך כלל כחלקיקים מעוגלים בקוטר שבין 0.1 ל-0.2 מ"מ.
האילמניט מצוי בסלעים בזלתיים בכרמל ובעמק הירדן ובסלעים באזור בקעת תמנע – אילת. מקור שניוני מצוי בחולות מישור החוף (בעיקר הדרומי).
מכרה האילמניט הגדול בעולם הוא המכרה הפתוח טלנס (Tellnes) בסקונדאל (Sokndal) שבנורווגיה, המנוהל על ידי חברת Titania AS (השייכת לחברת Kronos Worldwide בע"מ). מכרה נוסף מצוי בקולרי (Kolari) שבצפון פינלנד ובו כורים בצר של מגנטיט-אילמניט המכיל כ-6.2% טיטניום. מקומות נוספים בהם כורים אילמניט הם אוסטרליה, ברזיל, רוסיה, קנדה, סרי לנקה, סין, דרום אפריקה, תאילנד, הודו, מלזיה, סיירה לאון וארצות הברית.
האילמניט הוא המקור העיקרי להפקת טיטניום, מתכת קלת משקל, חזקה ועמידה בחום גבוה, מרכיב חשוב בסגסוגות המשמשות לבניית מטוסים ומכשירים רפואיים. עם זאת רוב האילמניט המגיע מהמכרות משמש כחומר גלם לייצור פיגמנטים. המוצר הוא טיטניום דו-חמצני, שהוא תרכובת בעלת גוון לבן עז המשמש כבסיס לצבע באיכות גבוהה.

אילמניט מהירח

אילמניט נמצא בסלעי ירח, וב-2005 השתמש ארגון נאס"א בטלסקופ החלל האבל על מנת לזהות אתרים על הירח העשויים להיות עשירים באילמניט. ייתכן שמינרל זה יהיה חיוני למושבת ירח עתידית, שכן אילמניט יוכל להוות מקור חיוני להפקת חמצן, וממנו ניתן יהיה גם להפיק ברזל וטיטניום לבניית מבנים.
מיילך קאהן

ביוגרפיה

קאהן נולד בוויליאמסבורג, ברוקלין, ניו יורק למשפחה חסידית מקהילת סאטמר. בגיל 16 למד קאהן בישיבה באנגליה. בהמשך הפך לחסיד ברסלב וכיום הוא מתגורר בישראל.
ב-17 בדצמבר 2016 הוציא קאהן יחד עם זאבי פריד ומקהלת שירה את הקליפ "יומם" ("יומם יצווה השם חסדו") שצולם בשוק מחנה יהודה בירושלים. הקליפ הפך לויראלי וזכה לגרסאות קאבר רבות של אמנים שונים.]
ב-3 במרץ 2017 הקים קאהן את "להקת תכלת", יחד הם ביצעו את השיר שהלחין קאהן "ונהפוך הוא" שיצא לקראת חג הפורים.
ב-2 באוגוסט 2017 הוציא קאהן יחד עם זאבי פריד וגרשי שווארץ את אלבומו הראשון בשם "יעדער איינער- כולנו". האלבום כולל כמה משיריו שכבר פורסמו ומכיל בסך הכל אחד עשר שירים.
קאהן שר בשלוש שפות אנגלית, עברית ויידיש. הוא משלב כמה סגנונות מוזיקה, כמו מוזיקת נשמה, מוזיקה חסידית מוזיקת בלוז ועוד.
קאהן משלב בשיריו השפעות חסידיות לצד מוטיבים שונים והשפעות של זמרים דוגמת בוב מארלי, ולאונרד כהן] ונשאר צמוד למקורות יהודיים. תוכן שיריו כולל פסוקים או תוכן בהשפעות המסורת. שיריו התקבלו במגזרים שונים בשל פשטותם ועממיותם.
ספריית פבזנר

היסטוריה

שורשה של ספריית פבזנר ב"אגודה להשתלמות במדע", שנוסדה בתל אביב על ידי קבוצה שכללה את אהרן צ'רניבסקי. בעקבות קשיים כלכליים נתקבלה בשנת 1923 הצעתו של שמואל פבזנר לשכן את ספריית האגודה בבניין הטכניון בחיפה. לקראת סוף שנת 1925 הכילה הספרייה מעל 4000 ספרים במדע, פילוסופיה ואמנות והיא שירתה חינם כ-750 קוראים מדי חודש. הספרייה הייתה פתוחה בימי השבוע לאחר שעות העבודה בשעות 5-10 ובשבת למשך 7 שעות ויותר. הספרייה רכשה את כל הספרים המדעיים שיצאו בעברית, הייתה מנויה על מספר כתבי עת והחזיקה אוסף של צילומים וגלויות. בשנת 1925 נערכה האגודה להקמת בית לספריה ותוכנית מפורטת לבניין הוכנה על ידי אלכסנדר ברוולד. בשנת 1932 הכילה הספרייה 9000 ספרים וכללה את ספרייתו של ישראל פרידלנדר במדעי היהדות. 
הבניין לספרייה נבנה על מגרש שנקנה מכספו של תורם יהודי מרוסיה בשם א. הורביץ, אשר ביקש שיוקם בכספו "בית עם" בחיפה. הבניין נבנה על ידי "קרן פבזנר" שהוקמה למטרה זאת על ידי ועד הדר הכרמל, וב-18 במרץ 1933 נחנך בית פבזנר. התורם מחה על שינוי הייעוד של תרומתו ופנה לבית המשפט כנגד ועד הדר הכרמל אשר בנה בכספו ספרייה במקום בית עם. 
בנוסף לשיכון הספרייה שימש בית פבזנר להשתלמויות והרצאות של האגודה להשתלמות במדע ולכינוסים ציבוריים שונים, כמו כנס התאחדות בעלי הבתים. כן התקיימו בבית פבזנר תערוכת שונות של אמנים בהם ציונה תג'ר ומרדכי לבנון (צייר), ובתחילת מלחמת העולם השנייה התקיימה בבית תערוכה של אמצעי הגנת שמשות (בניהולו של מרדכי נמצא-בי). 
הספרייה נוהלה במשותף על ידי האגודה להשתלמות במדע וועד הדר הכרמל ובגלל זו האחרונה ניתן לראותה כסוג של ספרייה עירונית. אחרי עליית הנאצים לשלטון, והאיסור על יהודי גרמניה להוציא משם את רכושם, ניצלה הספרייה פרצה בחוק הגרמני שאיפשרה להעביר ספרים לספריות בישראל, וכך הגדילה את אוסף הספרים. בצורה זו הגיעו לספרייה אוספיהם של אפרים ריינרד וכתבי אלברט איינשטיין שנתרמו על ידי ג' ברג.
בפברואר 1933 נפטר רוכש הקרקעות וסוחר-הספרים בנימין בן-ישראל ברשטיין (בנימין עברי). בצוואתו הוא הוריש את אוסף הספרים שלו שהכיל קרוב ל-10,000 ספרים, שבו נכללו בין היתר ספרי יודאיקה רבים לספריות בחיפה, ספרי העיון לאגודה להשתלמות במדע וספרי הקריאה לספריה הציבורית. וכך, ב-1934 קבלה ספריית האגודה תרומה של כ-7000 ספרים מספרייתו של בנימין עברי. כן קבלה הספרייה תרומות ספרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ואנשים פרטיים.
ב-1934 נחתם הסכם לאיחוד שתי הספריות, המדעית – של האגודה להשתלמות במדע, והעיונית של ועד הדר הכרמל, לספרייה אחת - "הספרייה הציבורית בהדר הכרמל". ההסכם כלל סעיף בו הוסכם שגם להבא ספרי "ספרות יפה" יהיו שייכים לוועד ואילו ספרי מדע יהיו שייכים לאגודה. עם זאת, רק ב-1941 בוצע האיחוד בפועל. עם קום מדינת ישראל היו בספרייה כ-40,000 ספרים - מתוכם, כמחצית ספרי מדע ומחצית ספרות יפה. במהלך השנים שלאחר מכן הפכה הספרייה לספרייה עירונית ואוספי הספרים שתרמו עברי, ריינרד וברג היוו את הבסיס להקמת ספריית אוניברסיטת חיפה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 קיבלה הספרייה תרומה של כ-2000 ספרים משגרירות ארצות הברית בישראל במסגרת פעילות המרכז לתרבות, במקום להחזיק ספרייה בחיפה נוסף על אלו בתל אביב וירושלים. 
בתחום בית פבזנר פועל סניף ארגון חברי ההגנה, וסניף של הגרפוטק הישראלי.
קאי מונק

קורות חייו

קאי מונק נולד למשפחת פטרסן באי לולנד (Lolland) בדנמרק, ולאחר מות הוריו גדל אצל משפחת מונק. מ-1924 ועד מותו כיהן מונק ככומר בוודרסו (Vedersø) במערב יוטלנד, מחזותיו הוצגו בעיקר בשנות ה-30 של המאה ה-20, למרות שרבים מהם נכתבו בעשור שלפני כן. רבות מיצירותיו עוסקות ב"דיון על הפילוסופיה על החיים" (דת – מרקסיזם – דרוויניזם), האופייני לחלק גדול מחיי התרבות בדנמרק בתקופתו.
במקרה אחד בתחילת שנות ה-30, ששב ורדף אותו שנים מאוחר יותר, הביע מונק הערצה להיטלר על כך שאיחד את הגרמנים, וייחל להופעתה של דמות דומה שתאחד את הדנים. אף על פי כן, מונק הביע סלידה גלויה מהיטלר (ומוסוליני) בעקבות רדיפת יהודי גרמניה ומהלכיו של מוסוליני באתיופיה. ב-1938 פרסם העיתון הדני Jyllands-Posten בעמוד הראשי שלו מכתב גלוי שכתב מונק למוסוליני ובו מתח ביקורת על רדיפות היהודים.
מונק היה מתנגד חריף של הכיבוש הגרמני של דנמרק (1940–1945), זאת למרות התנגדותו התמידית לרעיון הדמוקרטי כשלעצמו והטפתו לרעיון של "דיקטטור נורדי", אשר יאחד את המדינות הנורדיות וישמור על הנייטרליות שלהן בעתות של משבר בינלאומי. מחזותיו  Han sidder ved Smeltediglen ("הוא יושב ליד כור ההיתוך") ו-Niels Ebbesen היו מתקפה ישירה על הנאציזם. האחרון מתאר את דמותו של נילס אבסן, אציל דני מימי הביניים שנחשב גיבור לאומי בדנמרק על כך שרצח את הרוזן גרהארד ה-3, כובש דנמרק. מחזה זה נתפש כאלגוריה לכיבוש הנאצי של דנמרק. למרות הפצרותיהם של חבריו, לא ירד מונק למחתרת והמשיך להטיף נגד הדנים אשר שיתפו פעולה עם הנאצים.
הגסטפו עצר את מונק בליל 4 בינואר 1944, חודש לאחר שהפר איסור של הגרמנים ונשא דרשה בקתדרלה הלאומית בקופנהגן. גופתו של מונק נמצאה למחרת בבוקר בתעלה לצד הכביש באזור הכפרי ליד סילקבורג ועליה פתק ובו נכתב "חזיר, בכל זאת פעלת למען גרמניה"  בהלוויתו של מונק השתתפו 4,000 דנים.
בוטיון

הבוטיון (בספרדית: Botellón, "בקבוק גדול") הוא מנהג הרווח בחיי הלילה בספרד, בו מתאספת קבוצה גדולה של צעירים, בדרך כלל בגילאים 16-25 בפארקים, ברחובות או בבתים פרטיים, שם הם שותים אלכוהול שהם קנו בחנויות ורשתות הסופר במחירים זולים. הצעירים משוחחים ביניהם ושומעים מוזיקה. הסיבה למנהג היא, בין השאר, המחירים הגבוהים שגבו במועדוני הלילה ובבארים על אלכוהול. סיבה נוספת היא הגבלת הכניסה של צעירים למועדונים.

מקור

המקור של הבוטיון אינו ידוע. שתייה ברחובות ספרד תמיד הייתה מותרת על פי החוק, אך תופעת הבוטיון החלה להופיע בשנות ה-90. הבוטיון תפס תאוצה בעיקר בגלל ההנאה של הצעירים מקניית האלכוהול במחירים הנמוכים משמעותית מאלו שהציעו מועדוני הלילה. מלבד האספקט הכלכלי, הבוטיון הוא גם אירוע חברתי, בו נפגשים צעירי האזור, משוחחים ביניהם ויוצרים קשרים חברתיים חדשים.

מאפייני הבוטיון

הבוטיון נמשך בדרך כלל מספר שעות. פעמים רבות הבוטיון נעשה לפני היציאה למועדוני הלילה. בערים מסוימות, הבוטיון מהווה מרכז הפעילות הלילית והוא מושך אליו כ-3,000 אנשים בכל ליל שבת.
באירועים מיוחדים, כמו בתחילת האביב, או במהלך חגיגות ומסיבות ספרדיות מסורתיות, מתקיים הבוטיון גם במהלך היום, ולא בהכרח בשעות הלילה. אירועים אלו מושכים צעירים גם מהערים הסמוכות. הדרך המקובלת והפשוטה ביותר להפיץ את דבר קיומו של הבוטיון הוא בעזרת הודעות שרשרת. בשנת 2004, נערך בוטיון בעיר סביליה שמשך אליו כ-70,000 איש.

צריכת האלכוהול

כמות האלכוהול הנצרכת משתנה, כמובן, מאדם לאדם. בבוטיון טיפוסי מתחלקים 2-4 אנשים בבקבוק אחד של אלכוהול (בדרך כלל בקבוק סטנדרטי המכיל 0.75 ליטר של וויסקי, רום, וודקה או משקאות אחרים), שמעורבב במשקאות קלים כגון קוקה קולה, פנטה ואחרים. אנשים נוהגים להביא עימם גם בירות, סנגריה ויין. את היין שותים לבד, או כקוקטייל: מעורב בקולה (קוקטייל קלימוצ'ו), במיץ תפוזים (קוקטייל סנגריה), בגסאוסה (משקה מוגז בטעם לימון עדין הדומה לספרייט, קוקטייל היין המבוסס עליו נקרא טינטו דה וראנו) ועוד. ישנם אנשים שבוחרים לא לשתות אלכוהול ומגיעים לבוטיון על מנת ליהנות מההווי החברתי. אחרים מגיעים לבוטיון מצוידים בשתייה משלהם.
ארלטה

חייה

ארלטה נולדה באתונה ב-1945. היא למדה בבית הספר לאמנויות באתונה.
ארלטה הוציאה את האלבום הראשון שיצרה בעצמה (Ένα Καπέλο με Τραγούδια, "כובע עם שירים") בשנת 1960. בראשית הקריירה שלה עבדה עם הרבה מלחינים יוונים ידועי-שם, כמו ג'אניס ספאנוס, מאנוס חג'ידאקיס ומיקיס תאודוראקיס. להצלחותיה הגדולות הראשונות הגיעה עם שירים, שאת המוזיקה שלהם חיבר לאקיס פאפאדופולוס ואת המילים להם כתבה מריאנינה קריאצי. היא נחלה הצלחה רבה בשירה בבתי הקפה של אתונה ואחר באולמות שונים. בשנת 1997 יצא ספרה, 'Από πού πάνε για την Άνοιξη ("לאן הולכים כדי להגיע אל האביב"), ספר שהכיל איורים פרי מכחולה.
ב-11 בפברואר 2008, דקות ספורות לפני הופעה מתוכננת בוולוס, עברה ארלטה שבץ. היא נותחה ונשארה במצב חמור אך יציב, שממנו הצליחה להתאושש, לאחר שהות של 6 חודשים בבית חולים ובשיתוק חלקי, בלי יכולת לעמוד, במשך שנה תמימה.

מותה

בינואר 2017, עברה שבץ נוסף ונשארה בבית החולים, שם הלכה לעולמה ב-8 באוגוסט 2017, בת 72.
אנטוניו מוניוס מולינה

ביוגרפיה

מוניוס מולינה נולד בעיר אובדה שבנפת חאאן (Jaén) אנדלוסיה. הוא למד היסטוריה באוניברסיטת גרנדה ועיתונאות במדריד. את כתיבתו הספרותית החל ב-1980. 
ב-1984 יצא לאור ספרו הראשון El Robinsón urbano, אוסף מאמרי עיתונות. הטורים שלו הופיעו בקביעות בעיתון אל פאיס הספרדי וביומון הגרמני די ולט. 
הרומן הראשון שלו "בֵאָטוּס אילֶה או מותו וחייו של משורר" פורסם ב-1986. הוא מתאר עיירה דמיונית בשם מג'ינה המבוססת על עיר הולדתו באנדלוסיה, ומופיעה ביצירותיו המאוחרות יותר.
ב-1987 זכה בפרס הלאומי הספרדי לספרות עבור ספרו "החורף בליסבון", שהוא הומאז' לז'אנר של הסרט האפל ולמוזיקת ג'אז. על ספרו El jinete polaco, קיבל ב-1991 את פרס פלאנטה וב-1992 שוב את הפרס הלאומי לספרות. 
ספרו "ירח מלא" הוא ספר מתח פסיכולוגי, על מפקח משטרה המנסה ללכוד סוטה שהתעלל בילדה ורצח אותה. בספרו "ספרד" (במקור: Sefarad) הוא שוזר זה בזה את סיפוריהם של פליטים ונרדפים בספרד ומחוצה לה, יחד עם זכרונותיו מעיירת הולדתו ואנשים שהכיר. חלקם אנשים מוכרים כמו פרנץ קפקא ופרימו לוי וחלקם אלמונים. הספר Beltenebros הוא סיפור אהבה וקנוניה פוליטית המתרחש במדריד אחרי מלחמת האזרחים.
ב-2013 זכה מוניוס מולינה בפרס ירושלים.
רעייתו היא הסופרת והתסריטאית אלווירה לינדו.