google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי אורוגוואי–צרפת

היסטוריה

אורוגוואי הפכה להיות מדינה עצמאית במהלך מלחמת חצי האי, סכסוך בין צרפת לספרד. אורוגוואי הייתה שטח ספרדי תחת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, וכך במלחמה עם צרפת. המלחמה לא עזבה את אירופה ומלכות המשנה לא הותקפה ישירות על ידי הכוחות הצרפתיים. ההתקפה הצרפתית בספרד הייתה בעקיפין סימן לאורוגוואים להתחיל להילחם בעצמאותם. צרפת הכירה באורוגוואי כמדינה ב-1830.
נוכחות הצרפתים באורוגוואי הייתה תמיד דומיננטית ומשפיעה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, אורוגוואי קיבלה את רוב הצרפתים שהיגרו מדרום אמריקה. קהילת הצרפתים באורוגוואי היוותה אז השנייה בגודלה בעולם החדש לאחר הקהילה בארצות הברית והקהילה הגדולה ביותר באמריקה הדרומית. בעוד ארצות הברית קלטה 195,971 מהגרים צרפתים בין 1820 ל-1855, אורוגוואי קלטה 13,922 מהגרים בין 1833 ל-1842.
בתרבות האורוגוואית ישנה השפעה צרפתית חזקה. רוב שיטות החינוך של אורוגוואי מגן ועד אקדמיה מבוססות על החינוך הצרפתי.
השגריר הצרפתי במונטווידאו הוא ז'אן לה אל פה פוטון.
צרפת מחזיקה לשכת מסחר במונטווידאו
אליעזר ליפמן זילברמן

ביוגרפיה


זילברמן נולד בשנת 1819 בקניגסברג שבפרוסיה, בן ליהודים רוסים אשר הגיעו לעיר במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בשנת 1823, בהיותו ילד רך, מת אביו, וזילברמן התחנך אצל משפחת אמו בקרוטינגן (קרטינגה) שבפלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא). בבגרותו שב לפרוסיה והשתקע בעיר ליק (Lyck), כיום אֶלְק (Ełk) בצפון-מזרח פולין), שם מצא את מקומו כשוחט ורב ולקח חלק בפעילות הציבורית בעיר.
בשנת 1856 ייסד את השבועון "המגיד", והיה עורכו הראשון. הגיליון הראשון ראה אור ב-4 ביוני, לפני חג השבועות. (המילה "עיתון" טרם נוצרה (אליעזר בן יהודה יצר אותה ב-1891), ולכן תואר "המגיד" כ"מכתב קורות הימים"). בשנת 1858 צירף זילברמן את דוד גורדון כעוזרו בעריכת העיתון. וזה החליף את מקומו עם פרישתו של זילברמן בשנת 1880.
בשנת 1862 ייסד זילברמן את חברת "מקיצי נרדמים" בעיר ליק, במטרה להוציא ולפרסם ספרי יסוד בהגות יהודית (כגון "מורה הנבוכים" לרמב"ם, "ספר הכוזרי" ליהודה הלוי, סידור רש"י, סידור רס"ג, "פסיקתא דרב כהנא" ומדרשים רבים). המימון הראשוני להקמת ההוצאה הגיע ממשה מונטיפיורי. כן היו שותפים במערכת המשכילים מתתיהו שטראשון ואליעזר הלוי רפאפורט. גם ב"מקיצי נרדמים" נעזר זילברמן בדוד גורדון.
מתוך כוונה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, החל זילברמן בשנת 1875 לפרסם את קורותיו תחת הכותרת "אלה תולדות בעל המגיד", בהקדמה הבהיר כי הדברים נכתבו מזיכרונו, ובמידה שהמידע אינו תואם את ידיעת הקוראים, ביקש מהם לדון אותו ל"כף זכות". בכעשרים רשומות שהעלה, החל בגיליון הראשון אותה שנה, חשף בהגיגים את זיכרונות ילדותו הקשים ואת הטרגדיות שחווה. אולם לאחר שקיבל מכתב תקיף מאחד מקוראיו החליט לעצור את הכתיבה ומעולם לא סיים את ספרו.
כאות הוקרה לפועלו, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייפציג.
זילברמן נפטר בשנת 1882, בתום מחלה ממושכת.
פרשת הסיליקון בחלב

פרשת הסיליקון בחלב הייתה פרשה שבמרכזה עמד הגילוי שחברת "תנובה" הוסיפה את הכימיקל פולי דימתיל סילוקסאן (Polydimethylsiloxane) לחלב העמיד, 1% שומן שלה, ללא ידיעת הציבור.

הגילוי

בספטמבר 1995 נחשף בתחקיר של רונאל פישר במוסף "סופשבוע" בעיתון מעריב, כי חברת "תנובה" הוסיפה לחלב העמיד דל-השומן שלה את הכימיקל פולי דימתיל סילוקסאן (אשר נחרט בתודעה הקולקטיבית כ"סיליקון"). התחקיר התבסס על מידע פנימי שהגיע לידי פישר, ועל בדיקות כימיות שבוצעו לחלב במעבדת 'ספקטרולאב' ברחובות. הכימיקל שימש כחומר מונע קיצוף, ואיפשר לאטום ביתר קלות את אריזות החלב לאחר מזיגת החלב לתוכן. בעקבות בעיה בתהליך הייצור במפעל תנובה נאלצו להשמיד כמויות גדולות של חלב ובכך נגרמו הפסדי הכנסות ניכרים. השימוש בסיליקון מנע את התופעה.
מדובר בפולימר על בסיס צורן, נטול צבע ולא רעיל.
החומר נחשד כחומר מסרטן, ולכן נאסר לשימוש במזון ברוב ארצות העולם ובהן ישראל, מתוקף סעיף בתקנות לרישוי עסקים. הכנסתו למוצר מזון הייתה כרוכה באישור מיוחד של מנכ"ל משרד הבריאות].

תגובת תנובה

במהלך שבדיעבד גרר פגיעה חמורה בתדמיתה, דחתה הנהלת תנובה את החשדות בכל תוקף. אמנם תחילה נשמעו תגובות סותרות מצד ההנהלה, כאשר יצחק בן-דוד, סמנכ"ל בחברה, הודיע לתקשורת כי הסיליקון שימש כבולם קצף ואושר על ידי משרד הבריאות.
אולם חברת "תנובה" יצאה חיש מהר בקמפיין אגרסיבי בכלי התקשורת במטרה להפריך את החשדות. יוסף יודוביץ', מנהל אגף החלב בתנובה מסר כי "פעלנו ונמשיך לפעול רק לפני ההוראות. 'תנובה' נשארה עקבית בעמדתה, שלא היו דברים מעולם, והחברה עובדת באופן תקין".
במהרה הצטברו העדויות כנגד "תנובה" והלחץ כלפי החברה מצד הציבור גבר בעקבות שידורו בערוץ 2, של קטע וידאו שצולם במצלמה נסתרת, בו רואים את מיכלי הסיליקון ליד פס יצור החלב, שעליהם תוויות "לשימוש חיצוני בלבד". תנובה החלה בהורדת החלב מהמדפים, וגרסת החברה לאירועים שונתה. כעת הצהירו בחברה כי אמנם נעשה שימוש בסיליקון, אך כחומר ניקוי בלבד למערכת הצינורות, וזאת הסיבה שבגללה נמצאו שאריות סיליקון בחלב. ההצהרה עוררה תמיהות רבות מכוון שהחומר כלל אינו משמש כחומר ניקוי. בקשת תנובה, שכעת מצאה את עצמה עם כמויות אדירות של חלב עמיד, להשתמש בחלב שהורד כמזון לבהמות נדחתה, ומשרד הבריאות הורה לחברה להשמיד את החלב לאלתר.
עם זאת, בתנובה עוד לא הודו בפה מלא בהכנסת הסיליקון במזיד. צבי ורשביאק, מנהל מפעל תנובה ברחובות שבו יוצר החלב, יצא בהצהרה "אנחנו ממשיכים בייצור החלב העמיד. יש לנו נתונים על ערכים גבוהים של סיליקון במים ובחלב באופן טבעי וללא שהוספנו שום חומר פנימה".
הלחץ על החברה גבר, ונציגי החברה זומנו להופיע בפני ישיבת פגרה מיוחדת של ועדת הכלכלה של הכנסת, בהשתתפות נציגי משרד הבריאות, משרד החקלאות וארגוני הצרכנים. בסופו של דבר, בעקבות חקירה פנימית, הודתה הנהלת תנובה במחדל, כאשר מנכ"ל החברה, יצחק לנדסמן, התנצל בהודעה אישית על הפרשה, על הטיוח, והורה על השעייתו של מנהל המפעל.
ביקורת רבה נמתחה על לנדסמן, מכיוון שלא לקח אחריות אישית על המאורע, בטענה כי היה בידו מידע לא מדויק. לנדסמן, שעורר זעם רב, הואשם כי הודעתו לקתה בתסמונת הש"ג בכך שהפיל את האשמה על מנהל המפעל. כמו כן, הועלו חשדות כי לנדסמן ידע על המתרחש כבר שמונה חודשים לפני האירוע, כאשר מומחה ממשטרת ישראל, דוד בר-דרור, ביקש להביא לידיעתו את הנושא, אך בחר להתעלם. לנדסמן הוחלף כעבור זמן קצר במנכ"ל חדש, אריק רייכמן.

בעקבות הפרשה

כעבור שנה יצאה תנובה בקמפיין לשיקום תדמיתם ההרוסה של מוצרי החלב העמיד שלה. גולת הכותרת בקמפיין זה הייתה משלוח חלב עמיד תנובה לקוסמונאוטים הרוסים בתחנת החלל מיר, שצולמו לוגמים ממנו כשהם מרחפים באוויר בפוזות שונות.
השריר האגסי

תיאור

לשריר האגסי מבנה צר שטוח והוא ממוקם לרוחב העכוז. מיקומו ומבנהו של השריר הופכים אותו לנקודת ציון חשובה באזור: מיקומם של כלי דם ועצבים היוצאים מהאגן לעומת השריר קובע את שמם, כמו למשל עורק העכוז התחתון (הזנבי) העובר מתחת לשריר ועורק העכוז העליון (הגולגולתי) העובר מעליו.
תחילתו של השריר האגסי בפן הקדמי של עצם העצה וברצועת העצה והגבשוש. הוא יוצא מהאגן דרך נקב השת הגדול יחד עם כלי דם ועצבים שונים שהעיקרי בהם הוא עצב השת.
חלקו המרוחק של השריר נאחז בחלקו העליון של תל הירך הגדול שבעצם הירך.

עיצבוב

השריר האגסי מעוצבב על ידי ענפים משורשי העצב הראשון והשני של העצה (S1, S2).
גבריאלה מיסטרל

חייה

לוסילה נולדה למשפחה עניה בעיירה ויקוניה בעמק אלקי (Valle del Elqui) שבצפון צ'ילה, באזור קוקימבו. אביה, שהיה מורה כפרי, נטש את משפחתה כשהייתה בת שלוש. היא למדה בבית הספר המקומי והחל מגיל 15 הייתה למורה כפרית. עד שנת 1919 לימדה בבתי ספר שונים, בתי ספר יסודיים ובתי ספר תיכוניים. משנת 1921 כיהנה כמנהלת בית ספר תיכון לבנות.
בשנת 1906 היא הכירה פקיד רכבת בשם רומליו אורטה (Romelio Ureta) והם התאהבו. הרומן היה סוער, אך קצר, כי פקיד הרכבת נתפס במעילה והתאבד. לוסילה שמרה אמונים לאהבתה עד סוף ימיה ולא נישאה לאחר. את חיי הנישואין והאימהות, שויתרה עליהם, החליפה בהתמסרות לספרות ולהוראה.
במשחקי הפרחים שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה בשנת 1914, זכה השיר שלה במקום הראשון. מכאן ואילך תהילתה רק גדלה ובשנת 1945 הוענק לה פרס נובל לספרות "על שירתה הלירית השואבת השראתה מרגשות בעלי עוצמה, שהפכו את שמה לסמל השאיפות האידיאליסטיות בכל רחבי דרום אמריקה".
משנת 1920 התחילה לחתום את שמה בשם העט שהרכיבה משמותיהם של שני יוצרים אהובים עליה, גבריאל ד'אנונציו ופרדריק מיסטרל. היא הצטערה שלא הצליחה לשלב ביניהם גם את שמו של היוצר השלישי, רבינדרנת טאגור, אך היא גילתה אותו מאוחר מדי.
בשנת 1922 הוזמנה על ידי שלטונות מקסיקו, כדי לתמוך ברפורמה בחינוך המקסיקני. עוד באותה שנה היא נסעה גם לארצות הברית. היא ייצגה את ארצה בתפקידים שונים, הייתה נציגה באיגוד לשיתוף פעולה שליד חבר הלאומים, והייתה קונסולית של ארצה בברזיל, באיטליה, בספרד, בפורטוגל ובלוס אנג'לס.
בשנת 1957 מתה גבריאלה מיסטרל ממחלת הסרטן. לאחר מותה הובלה בהלוויה ממלכתית לקבורה בצ'ילה. לזכרה נוסד בשנת 1979 "פרס גבריאלה מיסטרל".

יצירתה

גבריאלה מיסטרל כונתה "מלכת הספרות האיברית" וזאת משום שיצירותיה נותנות ביטוי מובהק לאופי הספרדי.
קובץ השירים הראשון של מיסטרל, שיממון, מושפע מאוד מחווית ההוראה שמקבלת אצלה מימד כמעט דתי. האימהות, שלא חוותה באופן ישיר, היא נושא השירה הראשון במעלה אצלה. האם השכולה, האם המבכה, האם הנושאת בסבל, האם הזאת מככבת ברבים משיריה. בילדותה אימה קראה לפניה מהתנ"ך ובעיקר מספר תהילים וכך הסגנון הדתי, חסר סגפנות או התנזרות, מבצבץ מבין שורותיה. היא שרה גם על הדברים הפרוזאים - על המים, על המלח, על האבן, כשבכל אלה היא מגלה מקורות השראה רבי עוצמה ודימויים עזים. בהקדמה לתרגום שיריה לצרפתית כתב פול ואלרי: "אישה זאת שרה את הילד כפי שלא עשה זאת איש לפניה".
גבריאלה מיסטרל הקדישה שיר לעם היהודי, שיר שבו היא מבכה את כאביו ותלאותיו. השיר נכתב בהשפעת הדיווחים על הפרעות שנעשו ביהודים. כנוצריה המכירה היטב את מקורות דתה, מכנה היא את ישו בשירתה בשם "מלך היהודים".
תוניסאייר

תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 1948 בעקבות הסכם שנחתם בין ממשלת תוניסיה לחברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, והחלה לפעול כשנה לאחר מכן.
ביעור חמץ

ביעור חמץ הוא מנהג שתיקנו חז"ל בנוסף למנהג בדיקת חמץ, כדי לקיים את מצוות ביטול החמץ לפני חג הפסח. המנהג הוא על כל אדם לבער את החמץ המצוי בחזקתו בערב החג. צורת הביעור ואופיו נידונה בהרחבה בספרות חז"ל.

דיני הביעור

נהגו ישראל להדר ולבער את החמץ בשריפה, על פי דעת רבי יהודה שטען כי ניתן לבער בשריפה בלבד. עם זאת, הלכה למעשה אפשר לבער את החמץ בדרכים שונות כמו: פיזור ברוח, הורדת החמץ בבית שימוש, לפגום את החמץ באקונומיקה וכו'. לאחר הביעור יש לבטל את החמץ, כלומר להסכים במחשבה בלב שלם שהחמץ מבוטל וחשוב כעפר הארץ. ואף שכבר נעשה ביטול בערב הקודם, בעת בדיקת החמץ, יש לחזור ולבטלו שוב, כי את החמץ של ארוחת הערב והבוקר לא היה ניתן לבטל בבדיקת החמץ. את נוסח הביטול יש לומר בשפה אותה המבטל מבין.
לשון נוסח הביטול בארמית הוא: "כל חמירא וחמיעא דאיכא ברשותי, דחזיתיה ודלא חזיתיה, דבערתיה ודלא בערתיה, לבטיל ולהוי כעפרא דארעא."

לשון נוסח הביטול בעברית: "כל חמץ ושאור שיש ברשותי, שראיתיו ושלא ראיתיו, שביערתיו ושלא ביערתיו, יבטל ויהא  כעפר הארץ."

ויש מוסיפים את המילה "הפקר" לפני המילים "כעפרא דארעא", פעם אחת מתוך שלש.
זמן הביעור הוא עד שעה חמישית בשעות זמניות (שעה 11:00 לערך). סוף זמן אכילת החמץ הוא מוקדם יותר, בסוף שעה רביעית בשעות זמניות (שעה 10:00 לערך).
בריכוזי האוכלוסייה החרדית במדינת ישראל, נהוג לבצע את שריפת החמץ במדורות גדולות וציבוריות. יש נוהגים גם לשרוף את ארבעת המינים, יחד עם החמץ.

מהות ביעור החמץ

במהותו של ביעור החמץ נחלקו תנאים. לדעת רבי יהודה "אין ביעור חמץ אלא שריפה", ואילו לדעת חכמים "אף מפרר וזורה לרוח או מטיל לים". הגר"ח מבריסק מבאר שמחלוקתם של רבי יהודה וחכמים תלויה בהגדרה היסודית של מצוות הביעור: האם זו מצווה תכליתית, שבעצם פעולת השריפה הנעשית בחמץ יש מצווה, או שמא מצווה אמצעית היא, שרשותו של האדם תהיה מנוקה מחמץ, ומלאכת הביעור אינה אלא אמצעי לכליון והעדר החמץ. ר' יהודה שמקפיד על איכות הביעור, שתעשה דווקא בשריפה, סימן שסובר שהמצווה היא בעצם הביעור. ולחכמים, שההשבתה לשיטתם נעשית בכל דרך, אין המצווה בגוף החמץ המבוער אלא בתוצאה דווקא: אפיסת החמץ מרשותו של האדם.
על החקירה עצמה, מבלי לתלות את הדבר במחלוקת התנאים, עמד כבר המנחת חינוך ובאריכות רבה הוא מתאמץ להוכיח שהדבר תלוי במחלוקת ראשונים. במהלך דיונו הוא אף מעלה הווה אמינא לנפקא מינה הלכתית: לסוברים שבעצם מעשה ההשבתה יש מצווה, יש על האדם מצווה לשייר לעצמו חמץ כדי שיוכל לבערו בערב פסח ולקיים מצוות "תשביתו", כדרך שיש מצווה ללבוש בגד של ארבע כנפות כדי להתחייב בציצית. אמנם לדעת הסוברים שהמצווה מתקיימת בשב ואל תעשה, אין מצווה שיהיה לאדם חמץ ברשותו בערב פסח, וכפי שכתב המהרי"ק: "...דאטו [וכי] מי שאין לו חמץ כלל, ואפילו פסק חמצו ל' יום קודם הפסח, יצטרך לקנות חמץ כדי לשרפו ולקיים מצווה ד'תשביתו' [?] אלא ודאי דבר פשוט דאין לך השבתה גדולה מזו".
ולטר וייס

קריירה מוקדמת

וייס נולד ב-5 בספטמבר 1890 בטילזיט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-59 (פומרניה ה-4 - פרייהר הילר פון גרטרינגן), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. ב-24 ביולי 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-15 ביולי 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר וייס ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1927 מונה וייס למפקד פלוגה 1 ברגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי), באביב 1929 מונה למפקד פלוגה 16 ברגימנט ההוא. ב-1 ביוני 1931 הועלה לדרגת מיור, ובאביב 1932 מונה לקצין מטה בברסלאו. בשנת 1933 מונה לקצין מטה בפיקוד הרגלים ה-2. ב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-12. ב-1 במרץ 1937 הועלה וייס לדרגת אוברסט, וב-1 במאי 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-1.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה וייס לראש מטה הקורפוס ה-1, והשתתף עמו במערכה בפולין, כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובמערכה על צרפת כחלק מהארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה הרביעית, במסגרת קבוצת ארמיות B. ב-1 בספטמבר 1940 הועלה וייס לדרגת גנרל מיור, וב-15 בדצמבר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-97. ב-15 בינואר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-26, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה התשיעית. במהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-6, שבתחילה היה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן תחת פיקוד הארמייה התשיעית. ב-1 בינואר 1942 הועלה וייס לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 ביולי 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-27, ולחם עמו לסירוגין כחלק מהארמיות התשיעית והרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-1 בספטמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-3 בפברואר 1943 מונה למפקד הארמייה השנייה, ובין השאר פיקד עליה גם במהלך קרב קורסק. ב-1 בפברואר 1944 הועלה וייס לדרגת גנרל אוברסט, וב-12 במרץ 1945 מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליה עד לכניעתה ב-2 באפריל 1945. בתחילת מאי נפל וייס בשבי צבא ארצות הברית.

לאחר המלחמה

במרץ 1948 שוחרר וייס מהשבי. לאחר שחרורו התגורר וייס באשפנבורג עד למותו ב-21 בדצמבר 1967.
פן-דור תעשיות

היסטוריה

חברת פן-דור תעשיות בע"מ הוקמה על ידי אהוד גת ובנימין פניגשטיין בשנת 1989, על יסודותיה של נגרייה קטנה מבאר שבע. בנוסף לנגרייה רכשו גת ופניגשטיין נכסים נוספים. בשנת 1993 הפכה החברה לציבורית והונפקה בבורסה. את שנת 1994 סיימה בהפסד של 4.3 מיליון שקל בשל חברות אחרות שהיו בבעלותה. בשל כך, ב-1996 היא מכרה את חברת "החופר", הבעלים רכש את כל מניותיה והחברה חזרה להיות חברה פרטית. 
בשנת 1996 החברה הכניסה רובוטים לקווי הייצור של המפעל. הדבר איפשר לחברה לייצר דלתות בדיוק רב יותר, ברמת גימור גבוהה יותר, ובהיקפים גדולים יותר. כמו כן, אופן הייצור הממוחשב איפשר התאמה אישית של הדלתות לטעם העיצובי ולצרכים הטכניים של לקוחות החברה. על שם החברה רשום פטנט ישראלי: "מנעול לדלת והתקן ושיטה לחיבור ידית למנעול זה".
בשנת 2001 ביצעה גרלם בע"מ, חברה בשליטה מלאה של אהוד גת, הצעת רכש וקנתה את כל מניותיה של פן-דור תעשיות בע"מ. מאז פיתחה החברה דלתות, משקופים פולימריים ודלתות עמידות למים.
מקדוניקוס

היסטוריה

מחלקת הכדורסל של מקדוניקוס נוסדה בשנת 1929. שיחקה במשך 6 עונות בליגת העל בשתי קדנציות. בסיום עונת 2006/07 נקלעה הקבוצה לבעיות פיננסיות וירדה שתי ליגות בבת אחת. ובעונה שלאחר מכן, הגיעה עד לליגה הרביעית והאחרונה.
בעונת 2004/05 במסגרת חצי גמר גביע יול"ב, הקבוצה הגיעה לשני מפגשים מול קבוצת המופארם ורשאץ', והפסידה במשחק הראשון בהפרש של 23 נקודות, אך במשחק השני הצליחה להתגבר על ההפרש הגבוה ולהגיע לראשונה בתולדותיה לגמר גביע יול"ב.
בגמר פגשה את קבוצת ריטאס וילנה הליטאית והפסידה 78-74.
גיבון שחור-כיפה

תיאור המין

משקל הגיבונים נע בין 4–8 ק"ג, והם מתנשאים לגובה של 44.0–63.5 ס"מ. הם בעלי גוף דק, ידיים ארוכות במיוחד וללא זנב כמו שאר חברי המשפחה. לזכרים פרווה שחורה וגפיים לבנות, לנקבות פרווה בהירה: חומה בהירה עד כסופה אפורה, שהחזה והראש, למעט צידיו, שחורים. למין שק גרון חיצוני קטן (לא כמו הסיאמנג) המשמש כתיבת תהודה להגברת קולו.
הגיבון שחור-הכיפה נפוץ ביערות הגשם, יערות המונסון ויערות העד הטרופיים שבדרום מזרח תאילנד, בקמבודיה, לאוס ווייטנאם.

רבייה

כמו יתר חברי הקבוצה, מנהל הגיבון שחור-הכיפה אורח חיים מונוגמי, כאשר הזכר והנקבה יוצאים מתוך גרעין משפחתם עם הגיעם לבגרות ויוצרים תא משפחתי עם צאצא - שני צאצאים. צאצא יחיד נולד כל 2–3 שנים לערך, לאחר הריון של 7–8 חודשים. הנקבה שומרת על הצאצאים עד הגיעם לגיל שנתיים. מקרי פוליגמיה נראו במין זה. לעיתים רחוקות נצפו באזורים חופפי טריטוריה, בני זוג מהמין גיבון לבן-יד יוצרים תא משפחתי פולוגמי עם המין, טרם תועדו מקרי רבייה בין-מיניים.

התנהגות

המין מעדיף את צמרות העצים ומבלה בהם את חייו, הוא נח וישן בעצים רחבים בעלי ענפים מתפרשים. המין אוכל בעיקר פירות עתירי סוכר (תאנים), אך לא יבחל גם בפרחים ובחרקים. הגיבונים משיגים מים על ידי טבילת ידיהם במקווי מים או בעלים רטובים, וליקוק פרוותם הספוגה.
הגיבון נע על האדמה למרחקים קצרים בלבד, הוא מטפס רק בעת עייפות ואחרי אכילה. הוא מתנייד לרוב על ידי קפיצות ארוכות מרחק (10 מטרים) בין ענפי העצים ותפיסתם בעזרת ידיו הארוכות, מה שמכונה תנועה ברכיאלית. 
המין טריטוריאלי ופרטים מתבגרים ובוגרים מספקים הגנה מפני טורפים וגיבונים אחרים. בתקופת הייחום מתקשרים בני הזוג על ידי קולות וצווחות מרובות, הדבר תורם לחיזור הקשר ומרחיק טורפים ושכנים לא רצויים מהטריטוריה החדשה שנבנית. הגיבון מוליד צאצא אחד להריון.

שימור המין

האוכלוסייה מתמעטת במהירות בעקבות בירוא היערות והריסת הטבע לטובת התעשייה. המין מסווג כפגיע (vulnerable) ועל סף סכנת הכחדה. הוא נמצא במרכז התוכנית לשימור פרימטים בתאילנד ובווייטנאם. בעבר היה נפוץ בבורמה, בגבול סין-ק'וצין ובכל תאילנד. צפיפות האוכלוסייה נכון לשנת 2005, היא שני פרטים לקמ"ר, ומעריכים כי בערך 30,000 גיבונים שחורי-כיפה נותרו בטבע.
יחסי יוון–סנט וינסנט והגרנדינים

סקירה כללית

בין הרפובליקה ההלנית לבין סנט וינסנט והגרנדינים מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה סנט וינסנט והגרנדינים לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
על פי המידע שמתקבל מדי זמן מה משגרירות הרפובליקה ההלנית בוונצואלה - אין קהילה יוונית מסודרת בסנט וינסנט והגרנדינים ואין יוונים שמתגוררים במדינה עצמאית.
אזרחי סנט וינסנט והגרנדינים המבקשים לנסוע ליוון יכולים לעשות זאת ללא אשרה. אזרחי יוון המבקשים לנסוע לסנט וינסנט והגרנדינים יכולים לעשות זאת ללא אשרה למשך 90 ימים.
מארק קרדונה

קריירה

קרדונה נולד בליידה שבקטלוניה ובצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של סאן בניטו. ב-2014 עבר לאתלטיקו סאנלוקניו, קבוצה מחבל אנדלוסיה ששיחקה באותם ימים בליגה הרביעית בספרד. בעונת 2015/2016 היה לחלוץ המוביל בקבוצה. ב-41 הופעות במהלך העונה הבקיע 20 שערים, כולל שלושער נגד סביליה ג' ב-24 בינואר 2016, והוא היה משמעותי מאוד בהעפלתה של סנאלוקניו לליגה השלישית.
יכולתו הטובה משכה את עיניה של ברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד, שהחתימה אותו בקיץ לקבוצת המילואים שלה, ברצלונה ב', שהייתה אז בליגה השלישית. כבר בהופעת הבכורה בקבוצתו החדשה כבש קרדונה שלושער, בניצחון 3–1 על אתלטיקו סגונטינו. קרדונה שיחק בתדירות גבוהה בהרכב ברצלונה ב'. במהלך עונתו הראשונה שם הבקיע 15 שערי ליגה בדרכה למקום הראשון בביתה, ממנו הגיעה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה. בפלייאוף עצמו כבש שני שערים נוספים ועזר בהשלמת המשימה. במקביל, זכה למספר הזדמנויות בקבוצה הבוגרת של המועדון, שהודרכה על ידי לואיס אנריקה. ב-30 בנובמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה כשנכנס כמחליף במשחק הגביע הספרדי נגד הרקולס אליקנטה. ב-6 בדצמבר נכנס כמחליף במשחק ליגת האלופות נגד בורוסיה מנשנגלדבך שהסתיים בניצחון 4–0 לזכות קבוצתו. בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע המלך, תואר שנזקף לזכות קרדונה בזכות ההופעה שלו בתחילת העונה.
בעונת 2017/2018, עת חוותה ברצלונה ב' קשיים רבים בליגה השנייה, גם קרדונה התקשה להציג את היכולת שאפיינה אותה בעונה הקודמת. קרדונה הבקיע 7 שערי ליגה בלבד ב-29 הופעות, בעוד ברצלונה ב' סיימה את העונה במקום ה-20 וירדה חזרה לליגה השלישית. נוסף על כך, קרדונה לא ערך אף הופעה במהלך העונה בקבוצה הבוגרת של המועדון, אותה אימן ארנסטו ואלוורדה. בקיץ 2018 הושאל קרדונה למשך עונה אחת לאייבר. כבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצתו החדשה, ב-31 באוגוסט, הבקיע קרדונה בניצחון קבוצתו 2–1 את ריאל סוסיאדד. את שערו השני במדי אייבר כבש קרדונה ב-9 במרץ 2019, בתיקו 1–1 עם דפורטיבו אלאבס.
ב-25 ביוני 2019 חתם על חוזה לארבע שנים במדי העולה החדשה ללה ליגה, אוססונה.
דון בדג'

קריירת ספורטיבית

דון בדג' נולד באוקלנד, ארצות הברית למשפחת מהגר סקוטי שהיה שחקן כדורגל לפני הגירתו לארצות הברית. בשנת 1933 דון בדג' למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך עזב אותה ללא קבלת תואר.
בשנים 1937-1938 הוא היה השחקן הטוב בטניס וזכה במספר רב של תחרויות לרבות קבלת גראנד סלאם הראשון בהיסטוריה של הטניס. הוא גם היה הצעיר שהצליח להגיע להישג זה בהיותו בן 23 בלבד.
החל משנת 1939 דון בדג' עבר למקצוענים וגם פה היה החזק בין השחקנים. במהלך שנת 1939 הוא שיחק נגד פרד פרי 36 משחקים וניצח ב-28. 
בשנת 1942 הוא התגייס לצבא ארצות הברית אך זמן קצר לאחר הגיוס נפצע בכתף במהלך האימונים. למרות הפציע, דון בדג' חזר לטניס המקצועי וזכה להצלחה. הוא המשיך להופיע עד לשנת 1954.
דון בדג' נכלל בהיכל תהילה של הטניס בשנת 1964. בשנת 1968 דון בדג' חזר לוימבלדון למשחקי ותיקים. בשנת 1973, בגיל 58 הוא זכה בתחרות זוגות גברים לוותיקים בווימבלדון.
בדצמבר 1999 דון בדג' נפצע בתאונת דרכים ונפטר בינואר 2000.
שמואל גוטמן

שמואל גוטמן (1925, רייצא, סלובקיה - 2006, ירושלים) היה מעצב גרפי ישראלי, אחראי על עיצוב מרבית הגופנים העבריים הנמכרים עם מערכת חלונות ותוכנת אופיס של מיקרוסופט.
נולד בעיירה רייצא הסמוכה לפרשבורג, צ'כוסלובקיה. מגיל צעיר עסק בשרטוט אותיות ובעיצוב גופנים. בתקופת השואה עסק בזיוף מסמכים לצורך הצלת יהודים. בין היתר זייף לעצמו ולעוד קבוצת יהודים תעודות המורות כי הם חברי המשטרה הלאומית ההונגרית, ועם תעודות אלו הגיעו לבודפשט. בתום המלחמה עלה לארץ ישראל כמעפיל והחל לעבוד במחלקה הגרפית של קק"ל. 
בשנת 1964 הקים בירושלים את המסדרה העברית הראשונה לצורך מחשבים. מאוחר יותר היה אחראי לעיצוב הגופן הראשון של התנ"ך בהוצאת ידיעות אחרונות. גוטמן אחראי למרבית הגופנים העבריים הנמכרים עם מערכת חלונות ותוכנת אופיס של מיקרוסופט. כמו כן היו ברשותו יותר מ-400 גופנים שיצר. רוב הגופנים היו תעתיק של גופנים או של "הקו האמנותי" של גופנים קיימים בעברית או באותיות לועזיות (בעיקר אנגלית). גוטמן הוציא מספר מהדורות של הגדה של פסח וכן חומש עם פירוש רש"י בהוצאת ידיעות אחרונות. 
גוטמן ראה בעבודתו שליחות דתית, בטוענו כי נולד עם "נשמה מתאימה לפיתוח האותיות של לשון הקודש".
רנדי קווייד

ביוגרפיה

קווייד נולד ביוסטון, טקסס. בנם של חואניטה בונידייל וויליאם רודי קווייד ואחיו הגדול של השחקן המפורסם דניס קווייד.
קווייד למד ביחד עם אחיו ב"תיכון בל אייר" שבדרום טקסס.
לקווייד ילדה אחת מנישואיו הראשונים לאלה ג'ולי.
ב-1989 נישא בפעם השנייה, למפיקה אבי מוטולנץ.
קווייד פתח בשנת 2006 הליכים משפטיים כנגד חברת ההפקה "Focus Features" שהפיקה את הסרט "הר ברוקבק" בטענה שלא קיבל שכר ראוי עבור תפקידו. קווייד תבע את החברה ב-10 מיליון דולרים, בטענה שקיבל שכר "כמעט התנדבותי" עבור השתתפותו בסרט שעלה כ-14 מיליון דולרים. במאי הסרט אנג לי לא היה ברשימת הנתבעים. לבסוף הסיר קווייד את תביעתו לאחר שהגיע עם המפיקים להסדר כספי.

קולנוע

את קווייד גילה לראשונה הבמאי פיטר בוגדנוביץ', קווייד שלמד באותו הזמן ב"אוניברסיטת יוסטון" קיבל מבוגדנוביץ' תפקידי משנה ראשונים בדרמה "הצגת הקולנוע האחרונה" בתור לסטר מארלו ובקומדיות "ירח של נייר" בתור לירוי ו"מה נשמע, דוק?" בתור הפרופסור למוזיקה.
קווייד קיבל את התפקיד הגדול הראשון שלו ב-1973 לצידו של ג'ק ניקולסון בקומדיית המסע "הפרט האחרון" בה גילם את המלח הצעיר לארי מאדווס שנידון לשמונה שנות מאסר בכלא צבאי בניו המפשייר בגין גניבת כסף מאשת האדמירל.
על תפקידו בסרט הועמד קווייד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
קווייד התפרסם לאחר מכן בדרמה האלימה של אלן פרקר "אקספרס של חצות" בה שיחק את האסיר האמריקאי ג'ימי בות' המתכנן בריחה מהכלא הטורקי ובדרמה המוזיקלית "נועד לתהילה". 
ב-1980 שיחק לצד אחיו דניס קווייד במערבון "תשעה שרכבו" וב-1981 לצד הקומיקאי אנדי קאופמן בקומדיה הבדיונית "צלילי לב".
ב-1983 הופיע בקומדיה "חופשה נעימה".
ב-1987 זכה קווייד בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור הנשיא ה-36 של ארצות הברית לינדון ג'ונסון בדרמת הטלוויזיה "LBJ: The Early Years".
ב-1989 שיחק בקומדיית חג המולד "כיף של חופשה" בתפקיד הדוד אדי אותו גם גילם בסרט ההמשך "חופשה מטורפת בווגאס".
ב-1990 התפרסם קווייד בדרמת הספורט של טוני סקוט "ימי הרעם" בדמות סוחר המכוניות המולטי מיליונר טים דאלנד.
ב-1996 השתתף קווייד בשובר הקופות של רולנד אמריך "היום השלישי" בתור טייס הקרב האלכוהוליסט ראסל קייס שמקריב את עצמו כדי לפוצץ חללית גדולה באזור 51 ובפרודית הבאולינג "משחקים בלי הפסקה" בתור האמיש אישמעל בורג אותו מאמן שחקן הבאולינג האגדי רוי מונסון (וודי הארלסון). 
ב-1998 שיחק בדרמת הפשע "גשם חזק" בתור שריף העיירה המוצפת. בשנת 1999 שיחק בקומדיה "פרחחים" לצידה של הכוכבת העולה ג'סיקה אלבה. 
בשנים האחרונות התפרסם בעיקר בזכות הופעותיו בדרמות. ב-2005 שיחק בסרטו של אנג לי "הר ברוקבק", שם שיחק את בעל החווה ההומופוב ג'ו אגירה שמעסיק את שני הבוקרים אניס דל מאר (הית' לדג'ר) וג'ק טוויסט (ג'ייק ג'ילנהול). ב-2006 הגיש תביעה נגד יוצרי הסרט וחברת ההפקה, בטענה שהסרט הוצג לו בתחילה כסרט דל תקציב ועל כן הסכים לשחק בו תמורת שכר נמוך. לאחר מכן ביטל קווייד את התביעה. ב-2006 שיחק בסרטו של מילוש פורמן, "הרוחות של גויה", בתפקיד קרלוס הרביעי מלך ספרד. בנוסף שיחק בקומדיה הבדיוניות "פלוטו נאש - האיש על הירח" בתור האנדרואיד המיושן של פלוטו נאש (אדי מרפי) ברונו.

טלוויזיה

ב-1993 שיחק את התפקיד הראשי של מנהל בית הספר דווייט דייוויס בסדרה "החוקים של דייוויס",
ב-2003 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "אחוות פולין, "ניו המפשייר".
ב-2005 הועמד קווייד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור קולונל טום פארקר המנהל של אליל הרוק אנד רול אלביס פרסלי (ג'ונתן ריס מאיירס) במיני סדרה הביוגרפית "אלביס".