הלמוט קוהל

חייו

הלמוט קוהל הוא בן למשפחה קתולית שמרנית בלודוויגסהאפן. אביו, הנס קוהל, שימש במלחמת העולם הראשונה קצין בצבא הגרמני, והיה יועץ פיננסי. לקוהל היו שני אחים; אחיו הבכור נהרג במלחמת העולם השנייה. בגיל 10 הצטרף לתנועת הנוער ההיטלראי. קוהל עצמו גויס ממש לפני תום המלחמה לוורמאכט ככוח סיוע, אבל לא לחם בחזית. בסוף המלחמה שב ברגל לביתו.
בשנת 1946 הצטרף ל-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, והיה פעיל בהקמת סניף צעירי המפלגה בעיר הולדתו. בסוף לימודיו בבית הספר החל ללמוד מדעי החברה והמדינה וכן היסטוריה בפרנקפורט. את פעילותו הפוליטית המשיך בזמן לימודיו באוניברסיטה. ב-1953 היה לחבר בוועד המנהל של סניף המפלגה במדינת ריינלנד-פפאלץ ואחר כך ממלא מקום יו"ר המשמרת הצעירה של מפלגתו.
לאחר שסיים את לימודיו, החל בכתיבת עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אותה הגיש ב-1958. לאחר מכן הועסק כעוזר הנהלה במפעל ליציקת ברזל בעירו. בשנת 1960 נשא לאישה את הנלורה רנר (1933–2001). מנישואין אלו נולדו לזוג שני בנים. ב-2001 שמה אשתו (אז בת 68) קץ לחייה, לאחר שסבלה שנים ארוכות מאלרגיה הולכת ומחריפה לאור.
ב-2004 פרסם קוהל את החלק הראשון של זכרונותיו תחת הכותרת "זכרונות, 1930–1982", המקיפים את פרק חייו עד למינויו לקנצלר. החלק השני צפוי להתפרסם בשנים הקרובות.

הקריירה הפוליטית

ברמה הכלל ארצית, היה קוהל ב-1966 לחבר בוועד המנהל של מפלגתו וב-1969 לממלא מקום יו"ר המפלגה. בין השנים 1969–1976 שימש כראש ממשלת מדינתו, ריינלנד-פפאלץ.
ב-1973, לאחר הצבעת האי-אמון הכושלת נגד הקנצלר המכהן וילי בראנדט, התמנה קוהל ליו"ר מפלגת ה-CDU וכיהן בתפקיד זה במשך 25 שנה. בשנים 1976 עד 2002 היה קוהל חבר הבונדסטאג, הפרלמנט הגרמני.

תפקיד הקנצלר

ב-20 בספטמבר 1982, לאחר שהקנצלר הלמוט שמידט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD) פירק את הקואליציה של מפלגתו עם  המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP), בעקבות חילוקי דעות קשים על המדיניות הכלכלית, פתחו ה-CDU ומפלגת האחות הבווארית שלה (CSU) במגעים להקמת קואליציה עם ה-FDP.
קוהל מונה לתפקיד הקנצלר ב-1 באוקטובר 1982 במסגרת הצבעת האי-אמון הקונסטרוקטיבית נגד הלמוט שמידט, והיה בכך לקנצלר השישי של גרמניה הפדרלית והשלושים וחמישה בסך הכול. בתפקיד שר החוץ נותר מי שכיהן בתפקיד גם בקואליציה הקודמת, הנס-דיטריך גנשר מה-FDP. קוהל אבחן את מצבו הטוב בדעת הקהל והביא לפיזור הבונדסטאג על ידי נשיא גרמניה ולבחירות חדשות, בהן חיזקה מפלגתו שלו את כוחה ושותפתו לקואליציה, ה-FDP, נחלשה.
ב-1984 ביקר קוהל בישראל, לראשונה בתפקידו כקנצלר.
ב-1987 נבחר לקנצלר של גרמניה הפדרלית, וב-1991 ו-1994 נבחר קוהל לתפקיד הקנצלר של גרמניה המאוחדת במסגרת הבחירות הכלליות לבונדסטאג, בגוברו על המועמדים יוהנס ראו (לימים נשיא גרמניה), אוסקר לפונטיין ורודולף שרפינג מה-SPD. בכך היה קוהל גם לקנצלר הראשון של גרמניה המאוחדת.
לקוהל תפקיד חשוב באיחוד גרמניה ובבניית כוחו של האיחוד האירופי, כמו גם במעבר לשימוש במטבע האירו. כמו כן השפיע על בחירת פרנקפורט למקום מושבו של הבנק המרכזי האירופי.
קוהל פעל רבות לחיזוק הקשרים עם צרפת, והיה ידוע בידידותו האמיצה עם נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
בתחילת 1996 העניק לו ארגון בני ברית אות הוקרה על פועלו ההומניטרי.
בבחירות של שנת 1998 ניצחו ה-SPD ומועמדה למשרת הקנצלר, ראש ממשלת סקסוניה התחתונה גרהרד שרדר. הקואליציה הנוצרית-ליברלית הוחלפה בקואליציה של הסוציאל-דמוקרטים והירוקים. ב-26 באוקטובר 1998 העביר נשיא גרמניה רומן הרצוג את קוהל מתפקיד הקנצלר ושרדר הושבע לתפקידו.
האיחוד האירופי העניק לקוהל ב-11 בדצמבר 1998 אזרחות כבוד של אירופה, ציון לו זכה לפניו רק ז'אן מונה, ממקימי האיחוד. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון העניק לו ב-1999 את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה ביותר של ארצות הברית.

פרשיית התרומות והתקופה שלאחר תפקיד הקנצלר

בפרשיית התרומות ל-CDU סביב הבחירות לבונדסטאג של שנת 1998 בחר קוהל שלא לגלות את שמות התורמים, ושמר על שתיקה זו עד מותו, בניגוד לתקנון מפלגתו. כתוצאה משתיקה זו נמנעו ממפלגתו כספי מימון המפלגות לתעמולת הבחירות, והוא שילם אותם מכיסו, ובכך מנע נזק כספי ל-CDU.
ועדת חקירה פרלמנטרית חקרה את הפרשיית בשנים 1999–2002. בשל חשד להפרת אמונים מצד מפלגתו פתחה פרקליטות המדינה בבון בשנת 2000 בחקירה נגד קוהל. קוהל שילם כופר עונשין, והחקירה לא הגיעה לכתב אישום. קוהל הודה במחדלים בטיפול בתרומות, בחר להמשיך בשתיקתו, וספג ביקורת ציבורית מרובה. בעקבות פרשיית התרומות נאלץ גם לוותר על תפקיד נשיאות הכבוד של מפלגתו. לאחר תקופה של היעדרות מהופעות ציבוריות, שב קוהל באוגוסט 2003 להופיע באירועים של מפלגתו, ושוב לא נחשב בה למוקצה.