פסק דין אפרופים

פסק דין אפרופים הוא פסק דין של בית המשפט העליון שניתן ב-6 באפריל 1995 והיווה ציון דרך משמעותי בעניין פרשנות החוזה במשפט הישראלי. 

השופט אהרן ברק קבע במסגרת פסק דינו, שהפך להלכה מחייבת, כי הוראת סעיף 25 לחוק החוזים (חלק כללי), התשל"ג-1973‏, אינה מחייבת פרשנות החוזה בשני שלבים (תחילה בדיקת לשון החוזה ולאחר מכן, אם הדבר נדרש, בדיקת הנסיבות החיצוניות), אלא באופן חד שלבי שתכליתו בירור אומד דעת הצדדים, באמצעות בדיקת לשון החוזה והנסיבות החיצוניות גם יחד: 
"בפרשנות חוזה יש לחקור אחר הכוונה האמיתית והמשותפת של הצדדים בלא להיות מוגבלים לביטויים או לכינויים שהם השתמשו בהם. בעימות בין לשון החוזה לבין כוונת עושיו - יד האחרונה על העליונה."
מבקריו של פסק הדין טענו, כי הוא פוגע בעקרונות של ודאות מסחרית ומשפטית בהקשר לפרשנות חוזים.
בינואר 2011 התקבל בכנסת תיקון לחוק החוזים שנועד לשנות את הלכת אפרופים ולהגביר את הוודאות המשפטית, אולם צפוי שיעבור זמן עד שתתגבש פרשנות מובילה של התיקון. בפסק הדין העיקרי שעסק בתיקון, עמדת הרוב היא שהתיקון דווקא חיזק את הלכת אפרופים.

רקע

הוראת סעיף 25(א) לחוק החוזים, כנוסחו לפני שתוקן ב-17 בינואר 2011, הייתה: "חוזה יפורש לפי אומד דעתם של הצדדים, כפי שהיא משתמעת מתוך החוזה, ובמידה שאינה משתמעת ממנו – מתוך הנסיבות". בהתאם לכך התגבש מבחן דו-שלבי לבדיקת אומד דעת הצדדים, על פיו יש לבדוק קודם את לשון החוזה ורק לאחר בדיקה זאת, אם אומד הדעת אינו ברור, לבדוק את הנסיבות החיצוניות.

המחלוקת

במסגרת המאמץ של משרד השיכון לעודד בניית דירות רבות לצורך קליטת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, חתם משרד השיכון על חוזים עם קבלנים שונים, ובהם חברת אפרופים, שבהם הובטחו תמריצים לקבלנים, ובכללם התחייבות של המדינה לקנות דירות שהקבלנים לא יצליחו למכור. התחייבות שונה ניתנה לגבי בנייה בפריפריה ובנייה במרכז הארץ. על בנייה במרכז הארץ התחייבה המדינה לקנות עד 50% מהדירות, בעוד על בנייה בפריפריה התחייבה המדינה לקנות עד 100% של הדירות. החוזה כלל גם סעיפים שנגעו לסכום שיופחת ממחיר הדירות במקרה של איחור. בחוזה הוצגו שני סוגים של איחורים: איחור בסיום הבנייה ואיחור בבקשה מהמדינה לרכוש דירות. אולם, בעוד החוזה מציב בבירור את סכום ההפחתה על שני סוגי האיחורים לגבי בנייה במרכז הארץ, לגבי הבנייה בפריפריה הוצג בבירור רק סכום ההפחתה לגבי איחור בבקשת רכישת דירות. 
בעקבות איחור של מעט מעל חודש בביצוע הבנייה על ידי חברת אפרופים, נכתה המדינה מהתשלום לחברה 6% ממחיר הדירות, על סמך טענתה שסעיף 6(ח)(3) בחוזה קובע ניכוי של 5% על כל חודש איחור בביצוע הבנייה. חברת אפרופים פנתה לבית המשפט בדרישה לקבלת תשלום מלא, בטענה שסעיף 6 (ח)(3) נוגע לאיחור בבקשה לקניית דירות ולא לאיחור במסירת הדירות. לשון סעיף 6 (ח)(3) הייתה:
במקרה של מימוש התחייבות רכישה בפרויקטים שלגביהם ניתנת התחייבות רכישה בשיעור של 100% לאחר תום תקופת הביצוע, ינוכה ממחיר הדירה שייקבע כאמור בסעיף קטן (1) לעיל, סכום בשיעור של 5% בגין כל חודש שלאחר תקופת הביצוע.
תביעתה של החברה נתקבלה בבית המשפט המחוזי על ידי השופט צבי טל, שכתב שפירוש זה מתחייב מלשונו הברורה של הסעיף וכן מהיותו חלק מסעיף 6(ח). פסק הדין של המחוזי הפנה לשם השוואה לסעיף 6(ז), שעניינו הפחתת המחיר בשל איחור בביצוע הבנייה בפרויקטים של דירות במרכז הארץ, ובו נאמר במפורש, שדירות ש"ביצוען הושלם לאחר תום תקופת הביצוע שבחוזה הספציפי...".
המדינה ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון, וערעורה התקבל ברוב של שניים נגד אחד. השופט אליהו מצא, בדעת מיעוט, סמך על פסק הדין של בית המשפט המחוזי. אולם השופט דב לוין כתב: 
סעיף 6(ח)(3), אשר מתייחס במפורש רק לפרויקטים מן הסוג השני, אכן מנוסח באופן דומה לסעיפים 6(ח)(1) ו-6(ח)(2), ולכאורה על-פי לשונו עוסק גם הוא בהשתהות בהגשת הבקשה למימוש. אולם אם נפרשו כך, נגיע לתוצאה שאיננה הגיונית, שכן ייווצר מצב של "כפל סנקציה" לגבי פרויקטים מן הסוג השני במקרים של השתהות בהגשת הבקשה למימוש, והיעדר כל סנקציה על איחור בביצוע הבנייה לגבי פרויקטים אלה.
— השופט דב לוין, פסק דין אפרופים
 
לאור זאת קבעו השופטים לוין וברק, שיש לפרש את החוזה על פי תכליתו ולא על פי לשונו וקיבלו את עמדת המדינה. 
בקשה של חברת אפרופים לדיון נוסף נדחתה על ידי השופטת טובה שטרסברג-כהן בנימוק ש"אין פסק הדין מבטא גישה חדשנית או מהפכנית בפרשנות חוזה".

השפעה

הלכת אפרופים הייתה להלכה המצוטטת ביותר בדיני חוזים, ובמהלך השנים יושמה במגוון תחומים ובין השאר שימשה לפרש הסכמים קיבוציים, שטרות, חוזה אחיד, צוואות, כתבי התחייבות חד-צדדיים ופטנט.
פרופ' איל זמיר כתב שחשיבות פסק הדין לא נבע מתוצאתו האופרטיביות ואף לא נבעה מה"חידוש" שלטענתו כלל לא היה בו. לטענתו: "חלק מההסבר לתגובות שעורר פסק הדין נעוץ באופן הכתיבה של פסק הדין, ברמות הגבוהות של הכללה והפשטה שבהן הוא מצטיין וברטוריקה החזקה, הפולמוסית, הנחרצת והאקדמית שלו. הסבר נוסף, שאף הוא קשור להבחנה בין כתיבה שיפוטית לכתיבה אקדמית, נעוץ באקטיביזם השיפוטי הגלום בין שורותיו של פסק הדין."

צוואות

השופט אהרן ברק ציין שגם בענייני צוואות, יש מקום לפרשנות במובן הרחב אשר אינו נצמד ללשון החוזה, אולם השאיר ב"צריך עיון" את השאלה האם כללי הפרשנות הדו שלבית של צוואות התבטלו בעקבות פסק דין אפרופים. השופט ניל הנדל ציין שניתן להסתייג מן ההישענות על הלכת אפרופים, בכל הנוגע לפרשנות צוואה, בחמישה מישורים, הכוללים את ההבדל בין חוזה הנכרת בין שני צדדים המשפיעים על תוכנו לצוואה לה יש רק צד אחד הקובע את תוכנו, כוונת המחוקק בחקיקת חוק הירושה, השוני המהותי בין דיני חוזים לדיני ירושה והשאלה הפתוחה האם התיקון לחוק החוזים שינה את הלכת אפרופים.

כוח ההתנאה על הלכת אפרופים

קיימת מחלוקת האם צדדים לחוזה יכולים לקבוע בחוזה שהחוזה לא יהיה כפוף לכללי הפרשנות של פסק דין אפרופים. פרופ' גבריאלה שלו וד"ר אפי צמח טוענים שזכות התניה זאת נובעת מכך ש"כוחם של הצדדים לקבוע ביניהם את כללי הפירוש בעניינם - מובן מאליו". לטענתם של שלו וצמח, אפשרות זאת של התניה על פסק דין אפרופים יכולה לעדן את המחלוקת סביב פסק הדין, שכן כל המעוניין בכך יכול פשוט להתנות בחוזים שהוא צד להם שהם יפורשו שלא על פי פסק דין אפרופים. 
מנגד, פרופ' איל זמיר גורס כי הצדדים אינם יכולים להתנות על הלכת אפרופים. הטעם לכך, לפי זמיר, הוא כי לדין הפרשנות קיימות תכליות נוספות לבד מחשיפת אומד דעת הצדדים. פרופ' שחר ליפשיץ וד"ר אלעד פינקלשטיין הביעו עמדה מסויגת בהקשר זה שלפיה במקרים מסוימים ראוי לכבד את החלטת הצדדים לסטות מדין הפרשנות שנקבע בהלכת אפרופים. 
באחד מפסקי הדין הפנתה השופטת ענת ברון למאמר של שלו וצמח. השופטת ברון, שכתבה את פסק הדין המרכזי בהכרעה, קבעה בהקשר זה כי "אין מקום ללמוד על כוונה לכאורית של הצדדים ממצג קודם, שעה שהם עצמם שללו במסגרת ההסכם הסופי את האפשרות להיזקק למצגים חיצוניים לצורך פרשנותו". עם זאת, פסק הדין לא הכריע באופן עקרוני ומפורש בסוגיית ההתנאה על הלכת אפרופים.

התיקון

ביולי 2009 יזם חבר הכנסת יריב לוין תיקון לסעיף 25(א), על מנת לבטל את הלכת אפרופים. לשון הסעיף שהוצע:  
חוזה יפורש לפי תוכנו המילולי. היה תוכנו המילולי של החוזה בלתי מספיק לשם פירושו, יפורש החוזה לפי אומד דעתם של הצדדים, כפי שהיא משתמעת מתוך החוזה, ובמידה שאינה משתמעת ממנו – מתוך הנסיבות, ובלבד שטענה בדבר תוכנו ותוצאתו של פירוש כאמור נטענה במפורש על ידי צד להליך המשפטי בעניין פרשנות החוזה, במסגרת סיכומי טענותיו.
גרסת ההצעה שפורסמה בקובץ "הצעות חוק" שנה לאחר מכן הייתה שונה לגמרי. היא לא נגעה בסעיף 25(א), אלא הציעה הוספה של סעיף 25(ב2), שלשונו: 
"חוזה יפורש באופן שתואם, ככל הניתן, את הפירוש שניתן לו על ידי הצדדים".
כמו כן, מציע התיקון, באמצעות הוספת סעיף 25(ב1), לעגן כלל פרשנות שהוכר עד אותה עת רק בפסיקה, והוא כלל "הפירוש כנגד המנסח".
לאחר דיון בוועדת חוקה חוק ומשפט אושר בכנסת ב-17 בינואר 2011 תיקון לחוק החוזים, שבו הוחלף סעיף 25(א) לנוסח הבא:
חוזה יפורש לפי אומד דעתם של הצדדים כפי שהוא משתמע מתוך החוזה ומנסיבות העניין, ואולם אם אומד דעתם של הצדדים משתמע במפורש מלשון החוזה, יפורש החוזה בהתאם ללשונו.
התיקון לחוק, מכיל את הוספת סעיף 25(ב1) כפי שהופיע בהצעה, אך ללא סעיף 25(ב2).