google/wiki40b huggingface dataset:
ברנהרד גולדמן

ד"ר ברנהרד גולדמן (Bernard Goldmann;‏ 20 בפברואר 1842, ורשה, פולין הקונגרסאית – 23 במרץ 1901, לבוב, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה נציג לבוב בבית הנבחרים של גליציה, פעיל בקהילה היהודית, פטריוט פולני, מראשי זרם המתבוללים הפרו-פולני בגליציה. חבר מסדר פרנץ יוזף של האימפריה האוסטרו-הונגרית.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
גולדמן (גאָלדמאַן) נולד בשנת 1842 בעיר ורשה שבפולין הקונגרסאית. אביו, יצחק גולדמן, היה מראשוני תנועת ההשכלה היהודית בוורשה, צנזור, מתרגם ומו"ל עברי.
גולדמן התחנך בבית המדרש לרבנים בוורשה שנוהל אז על ידי המשכיל יעקב טוּגֶנדהוֹלד. היה זה מוסד חינוכי יהודי רפורמטורי לנערים מגיל 13–18, שבו נלמדו לימודי חול בשפה הפולנית לצד לימודי קודש בעברית.
באותה תקופה, סוף עידן פולין הקונגרסאית, ניסה השלטון הרוסי לפקח ביתר תשומת לב על מערכת החינוך כדי למנוע פעילות מחאה נגד האימפריה הרוסית. בפרוץ המרד הפולני בראשית שנת 1863 נעצר גולדמן בבית כנסת בעיר, ונגזרה עליו הגליה לסיביר. גם אחיו יֶז'י (Jerzy) הוגלה לסיביר, ואחר-כך הותר לו לשוב לוורשה, אך נאסר עליו לצמיתות לעבוד כרופא על אף שסיים הכשרתו במקצוע.
לבסוף שוחרר גולדמן, ולאחר שהות קצרה בפריז, השתקע ב-1870 בלבוב, בירת ממלכת גליציה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. שם התקבל לעבודה כבנקאי.
בלבוב המשיך בפעילותו בקהילה היהודית, היה חבר מועצת הקהילה היהודית ופעל לקידום החינוך היהודי.
כנגד זרם ההתבוללות הפרו-גרמני, גולדמן שאף לקרב את היהודים בגליציה לפולנים. הוא ייסד בלבוב את אגודת "דורשי שלום" (בפולנית: Zgoda, זְגוֹדָה), לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי. על בסיס אגודה זו נוסדה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 "אגודת אחים" (בפולנית: Przymierze Braci, פּזִ'ימְיֶיזֶ'ה בּרַאצ'י), שהוציאה את הביטאון Ojczyzna ("מולדת"), בפולנית ובעברית.
בשנת 1876 נבחר לפרלמנט של גליציה כנציג לבוב, ופעל לרווחתם של יהודי גליציה.
בשנת 1894 הכתירו הקיסר פרנץ יוזף הראשון כחבר מסדר פרנץ יוזף.
ברנהרד גולדמן נפטר בלבוב באביב 1901, בן 59 במותו.
רן רזניק

ביוגרפיה

רזניק למד בתיכון רופין לבני המושבים בעמק חפר, ובעת שירותו הצבאי יצא מהארון. ב-1992, בנוסף על תפקידו ככח עזר סיעודי בבית החולים "הדסה" בתל אביב, קיבל אותו גל אוחובסקי לעבודה בעיתון העיר ככתב לענייני החינוך והקהילה ההומו-לסבית בעיר. בהמשך היה לכתב הבריאות של העיתון ובמסגרת זו חשף את פרשת הפקרת המנותחים של ד"ר ולדימיר יקירביץ'. בשנת 1999 עבר לעיתון הארץ ושימש כתב ותחקירן הבריאות הראשי של העיתון עד לשנת 2009. באמצע 2009 עזב רזניק את הארץ והצטרף לעיתון ידיעות אחרונות, שם כתב במגזין הבריאות "מנטה". בינואר 2011 הצטרף כעיתונאי חוקר בתחום הבריאות לעיתון ישראל היום.
לאורך שנים פרסם רזניק כתבות על פרשות שחיתות במערכת הבריאות בישראל. בחלק מהמקרים הועמדו רופאים בכירים לדין בעקבות תחקיריו.
בשנת 1998 זכה בפרס על-שם משה רון לעיתונות, בשנת 2000 קיבל פרס מטעם ארגון "בזכות" למען קידום זכויות פגועי הנפש ובשנת 2006 הוענק לו אות אביר איכות השלטון בתחום התקשורת. בשנת 2007 הוענק לו "פרס סוקולוב" לעתונות כתובה.
ועדת הפרס קבעה כי "רזניק הוא חלוץ בחשיפתם של עוולות ועיוותים... תחקיריו תרמו רבות לתיקון המעוות ועבודתו העיתונאית חשפה ליקויים מבניים ותרמה לקידום חקיקת חוק זכויות החולה."
רזניק מתגורר בתל אביב ואב לבת במסגרת הורות אחרת.
פיטר ברונט

ביוגרפיה

ברונט נולד ב-23 ביוני 1917 בעיר קולסדון שבמחוז סארי. אביו סמואל ברונט היה כומר מתודיסטי, ואמו הייתה גלדיס איילין לבית בלויט. הוא התחנך בבית הספר באיפסוויץ' (Ipswich School), וב-1935 זכה במלגה ללימודי היסטוריה באוריאל קולג' (Oriel College) השייך לאוניברסיטת אוקספורד. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא רצה להתנדב לצבא בריטניה, אולם נדחה כיוון שלקה בפלטפוס. במקום זאת הוא שרת בתפקידי מנהל ומטה. ב-1946 חזר ללימודים באוקספורד, ולאחר מכן בבית הספר הבריטי ברומא (British School at Rome). ב-1947 הוצע לו תפקיד של מרצה באוניברסיטת סנט אנדרוז, אולם ב-1951 הוא פרש מהתפקיד כיוון שמצא אותו קשה מדי. הוא הפך למרצה באוריאל קולג' שבאוקספורד. בין 1959-1964 הוא שימש כדקאן הקולג'. ב-1968 עזב את אוקספורד, ועד 1970 לימד בגונוויל וקאיוס קולג' (Gonville and Caius College) השייך לאוניברסיטת קיימברידג'. בתקופה זו פרסם שני ספרים העוסקים ברומא העתיקה. ב-1970 חזר לאוקספורד והחל ללמד כפרופסור בברייזנוז קולג' (Brasenose College). 
מ-1971 עד 1979 הוא שימש גם כנציג אוקספורד בעיתונות. בין 1972-1987 הוא היה חבר במועצת בית הספר הבריטי ברומא, ובין 1980-1983 הוא היה נשיא האגודה לקידום לימודי רומא (Society for the Promotion of Roman Studies). הוא פרש מההוראה ב-1982 בגלל מצב בריאותי מעורער. לאחר פרישתו פרסם שלושה ספרים נוספים. בסתיו 2005 התגלה אצלו גידול סרטני בוושט, אולם הוא סירב לקבל טיפול. הוא נפטר ב-5 בנובמבר של אותה שנה.
במהלך התקופה בה לימד באוניברסיטת סנט אנדרוז, התאהב ברונט באחת מתלמידותיו, אך היא דחתה את הצעת הנישואין שלו. מאוחר יותר היא עברה לארצות הברית ונישאה שם. ברונט מעולם לא שקל להינשא לאחר מכן, אך תצלומה של אותה תלמידה נותר תמיד על הכוננית שלו. הוא חי עם אמו עד מותה.
אבי אשכנזי (מאמן כדורסל)

קריירה

אשכנזי החל לשחק כדורסל בקבוצה הבוגרת של הפועל גן שמואל בגיל 17, שיחק עונה נוספת בליגה הבכירה במדי הפועל חיפה ואחר כך נדד בין קבוצות שונות בליגות נמוכות עד פרישתו ממשחק בגיל 28. בשנת 1995 נולדו לאשכנזי ילדיו הראשונים, זוג תאומים. כיום הוא אב לשלושה.
בתחילת דרכו כמאמן, ב-1992, אימן אשכנזי במחלקות הנוער של מכבי חיפה ובעונת 1996/1997 התמנה לראשונה למאמן הקבוצה הבוגרת שאז שיחקה בליגה הארצית וכבר בעונתו הראשונה בה, העלה אותה לליגה הלאומית. בעונתו השנייה העלה את הקבוצה לליגת העל ובעונה שלאחר מכן סיים עימה במקום השביעי בליגה עם 10 ניצחונות ו-12 הפסדים. במהלך עונת 1999/2000, מאחר שחיפה הייתה במאזן של 3 ניצחונות לעומת 7 הפסדים, הוחלף אשכנזי על ידי יריב ורשיצקי. עוד באותה העונה התמנה אשכנזי (במקומו של אלי קנטי) למאמן מכבי קריית מוצקין, אך קבוצתו ירדה לליגה הלאומית בסיום העונה.
בעונת 2000/2001 התמנה למאמן עירוני נהריה ששיחקה אז בליגה הלאומית ובעונת 2001/2002 הוא העלה אותה לליגת העל לאחר היעדרות של שמונה שנים. בארבע העונות בהן אימן את נהריה בליגת העל, זכה אשכנזי להצלחה רבה, שכללה בין היתר 3 הופעות בפיינל פור כולל הופעה אחת בגמר הפלייאוף בעונת 2002/2003 והשתתפויות במפעלים אירופאים. בשנת 2003 נבחר למאמן העונה.
לאחר עונת 2005/2006 עזב אשכנזי את נהריה. בעונה שלאחר מכן לא אימן אף קבוצה ושימש כפרשן בערוץ 1.
בעונת 2007/2008 שב אשכנזי לאמן את מכבי חיפה ששיחקה אז בליגה הלאומית. עם חיפה זכה באליפות הליגה ועלה לליגת העל. עונת 2008/2009 הייתה הטובה בקריירת האימון של אשכנזי, קבוצתו הגיעה לגמר גביע המדינה ולגמר הפיינל פור, אך הפסידה בשניהם. בעונה שלאחר מכן, לא הצליח לשחזר את ההצלחה מהשנתיים הקודמת והוביל את חיפה למקום הרביעי בלבד בסיום העונה הסדירה ולהדחה כבר בשלב רבע גמר הפלייאוף, לאחר הפסד 1-3 בסדרה נגד ברק נתניה. בעקבות זאת, החליטו ראשי חיפה לשחרר את אשכנזי מתפקיד המאמן ולמנות במקומו את עוזרו אלעד חסין.
בנובמבר 2010 מונה למאמן מועדון כדורסל הבקעה מהליגה הלאומית, והוביל אותו לעלייה לליגת העל. 
בנוסף לקריירת האימון שלו משמש אשכנזי כמנהל הלוגיסטי של חברת יוניליוור ישראל.
מני אסייג

ביוגרפיה

אסייג נולד וגדל בטירת הכרמל למכלוף (מקס) ואליס, משפחה מסורתית בת שמונה ילדים ממוצא מרוקאי. בנערותו שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של הפועל חיפה, אך הפסיק לשחק בעקבות פציעה בברך.
את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון, כחשמלאי טנקים.
עבד בחברת "בזק". בשנת 2000 נקרא על ידי אחיו, שלום אסייג, לכתוב עמו את מופע הסטנדאפ "שלום עם אסייג". בהמשך, למד תסריטאות בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות.
שימש ככותב של שלום אסייג בכל תוכניות הטלוויזיה בהן הופיע, כגון "יאיר לפיד", "מועדון לילה", "שולחן החכמים" ו"כישרון או כישלון". היה בין הכותבים לתוכניות "קצר משפחתי", "הפרויקט הירוק", "קומדי בר", "לילה צחוק". שימש תסריטאי ראשי בתוכנית "מלחמת המינים" ו"צחוק מעבודה". בתוכנית הבידור "צחוק מעבודה" כתב לקומיקאים שהשתתפו בתוכנית כמו ליטל שוורץ, יעקב כהן, חנה לסלאו, רועי לוי, קובי מימון וחן מזרחי.
אסייג משמש ככותב הראשי בסדרת הטלוויזיה "שנות ה-80", המבוססת על ילדותו וילדות אחיו שלום אסייג, ובה השחקן עדי אלון מגלם את דמותו של מני.
במקביל לעבודתו הטלוויזיונית כתב אסייג מופעי במה לאמנים רותם אבוהב, ניקי גולדשטיין, ננסי ברנדס, דניאל אסייג, יוסי וידר, ענת מגן-שבו, מוחמד נעמה ורונן גרמה.
בספטמבר 2018 קיבל את תואר "איש השנה בטלוויזיה" של רדיו חיפה.
אסייג משמש פעמיים בשבוע חבר פאנל ב"העולם הבוקר", תוכנית הבוקר של רשת 13.
אסייג נשוי למיכל ואב לשלושה. הוא מתגורר בקריית מוצקין. אחיו ואחיינו הם הקומיקאים שלום אסייג ודניאל אסייג בהתאמה.
רוברט פרדריק

שירותו הצבאי

פרדריק נולד וגדל בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית באקדמיה הצבאית ווסט פוינט. בשנת 1928 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין והתגייס לצבא. דארבי עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני תותחנים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת כקצין מטה בפנטגון. בשנת 1942 הוטל עליו להקים את כוח השירות המיוחד ה-1 (ה-FSSF), יחידת קומנדו בסדר גודל חטיבתי שהורכבה ממגויסים אמריקנים וקנדים. 
היחידה יועדה במקור לפעילות בנורווגיה אולם לאחר שהסתיימו אימוני היחידה היא פעלה כחלק מן הארמייה החמישית במערכה על איטליה. תחת פיקודו ביצעה היחידה מספר משימות מיוחדות ובהן תפיסת נקודות שליטה ומעברים חיוניים. בדצמבר 1943 פיקד פרדריק על היחידה בקרב על הר לה-דיפאנסה, שכיבושו נדרש כדי לאפשר את התקדמותה של דיוויזיית החי"ר ה-36. פרדריק ואנשיו כבשו את ההר, משימה שנחשבה לבלתי אפשרית, אולם ספגו שיעור אבידות גבוה. לאחר מכן סופחו לדיוויזיית הרגלים ה-36 ולחמו בשורותיה כשהם סופגים שיעור אבידות חמור עוד יותר. פרדריק הצטיין בלחימה עד כדי כך שוינסטון צ'רצ'יל הכריז כי הוא הגנרל הלוחם הגדול בכל הזמנים והכוח בפיקודו זכה לכינוי "בריגדת השטן" (Devil's Brigade). לאחר מכן פיקד פרדריק על הכוח בנחיתה באנציו. הכוח בפיקודו היה הראשון שהגיע לרומא. על האופן שבו פיקד על כוח השירות המיוחד ה-1 בקרבות באיטליה עוטר פרדריק פעמיים בצלב השירות המצוין. 
בתפקידו הבא, והוא כבר מייג'ור גנרל פיקד פרדריק על כוח המשימה המוטס ה-1 אשר כלל את רגימנט החי"ר המוצנח ה-509, וצוות הקרב החטיבתי המוצנח ה-517, חטיבת הצנחנים העצמאית הבריטית ה-2, גדוד הרגלים מוטסי הדאונים ה-550 וגדוד הצנחנים ה-551. ב-15 באוגוסט 1944, במסגרת מבצע דרגון, הוטל על הכוח בפיקוד פרדריק לצנוח בקרבת ניס וסן טרופה. הצניחה, כמו גם הנחתת הדאונים, עברה בהצלחה וכוחותיו של פרדריק נתקלו בתחילה בהתנגדות קלה בלבד. לאחר שני ימי לחימה שבו כוחותיו של פרדריק כאלפיים גרמנים. הכוח פורק בנובמבר אותה שנה ופרדריק מונה לפקד על הדיוויזיה ה-45 ופיקד עליה במהלך הקרב על גרמניה. לאחר המלחמה פיקד על הדיוויזיה ה-4 ועל הדיוויזיה ה-60. בשנת 1952 פרש לגמלאות. 
השחקן ויליאם הולדן גילם את דמותו בסרט "בריגדת השטן" משנת 1968.
אהרן זליג אפשטיין

הרב אהרן זליג אפשטיין (באנגלית גם: Zelik Epstein; ט"ז בתמוז ה'תרע"ד, 10 ביולי 1914 - י"ב באב ה'תשס"ט, 3 באוגוסט 2009) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי. ראש ישיבת "שער התורה - גרודנה" בקווינס.

ביוגרפיה

נולד בסלונים ולמד ב"תלמוד תורה" בקלם ובישיבת מיר, בישיבה היה ממקורבי "המשגיח", רבי ירוחם ליבוביץ, ומרושמי שיחותיו. נמלט לאמריקה, בשלב הראשון הגיע לקנדה, שבה פגש את הרב יעקב קמינצקי שהתיידד עמו למרות פער הגילאים וסידר עבורו משרה בתלמוד תורה ובישיבה בטורונטו. הוא נישא לחיה בתו של רבי משה מרדכי שקופ בנו של רבי שמעון שקופ והחתונה התקיימה בבית משפחת קמינצקי. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כיהן ב"בית המדרש למחנכים" בוויליאמסבורג, בשלב מאוחר יותר, התמנה הרב אפשטיין כר"מ בישיבת תורה ודעת בה כיהן כבר הרב קמינצקי. ב-2003 היה בין הרבנים שהתנגדו למניעת הדפסתו ולהחרמתו של ספרו של הרב נתן קמינצקי "עשייתו של גדול".
הרב אפשטיין יזם יחד עם הרב נתנאל קווין את מחנה הקיץ "אור שרגא", של ישיבת תורה ודעת; מחנה זה היה ממחנות הקיץ הראשונים שהתקיימו באווירה תורנית בארצות הברית.
הקים את ישיבתו בקווינס, ניו יורק, וקרא לה "ישיבת שער התורה - גרודנה" כשמה של ישיבת שער התורה המקורית בגרודנה, שהתקיימה לפני מלחמת העולם השנייה בראשותו של סב אשתו, הרב שקופ.
חידושיו נדפסו במשך כל שנות פעילותו בכתבי עת תורניים רבים, בעיקר באלו הרואים אור בארצות הברית. בשנת 1942, לפני נישואיו, היה עורך כתב העת "מרכז התורה" בשיתוף עם אליעזר פורטנוי והרב אליהו חזן. הוא גם היה חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
הוא נפטר בגיל 95 בי"ב באב ה'תשס"ט 3 באוגוסט 2009.
בנו, הרב קלמן אפשטיין מכהן תחתיו בראשות ישיבת שער התורה בקווינס.
לוקמאן החכם

לוקמאן החכם (בערבית: لقمان الحكيم) הוא דמות מסתורית באסלאם, אשר מתואר כאדם חכם, אשר על שמו נקרא הסורה ה-31 בקוראן.
בעוד שהקוראן לא מפרט פרטים אישיים אודות חייו של לוקמאן, ואינו מציין באיזה תקופה הוא היה חי או היכן, מסורות אסלאמיות מאוחרות יותר מתארות באופן מופרט יותר אודותיו. חדית'ים מסוימים מתארים אותו כבעל מוצא נובי, בעוד שמקורות אחרים גורסים שהוא ממוצא ערבי. קיימים סיפורים רבים אודות לוקמאן החכם בספרות הפרסית, הערבית והטורקית.
ישנם מומחים שגורסים כי בשלב מסוים בחייו, היה לוקמאן עבד.
הקוראן אינו מציין באופן חד משמעי עם לוקמאן החכם היה נביא, אך ישנם אנשי דת מוסלמים אשר מאמינים שהוא כן היה נביא.
גם כתבי הקודש של הדת הבהאית מזכירים את לוקמאן.
לגו מלחמת הכוכבים (סדרת משחקים)

לגו מלחמת הכוכבים היא סדרה של שלושה משחקי מחשב אשר יצאה לשווקים בשנים 2005, 2006, 2011 ו-2016 ומגוללת את עלילות סרטי מלחמת הכוכבים. המשחקים בולטים בכך שהם מציגים את כל הדמויות וסביבתן כבנויים מקוביות לגו. המשחקים זכו להצלחה רבה ושניהם אף הוכתרו כ"משחק השנה" על ידי המגזין Wired‏.

Lego Star Wars: The Video Game

ניתן לשחק במשחקים כשחקן יחיד או כזוג, כאשר מתאפשרת בחירה בין מגוון של עשרות דמויות שונות הבנויות מלגו. לכל אחת מן הדמויות ישנן יכולות מיוחדות אשר מאפיינות אותה אך הן מחולקות ל3 סוגים עיקריים. 
כך למשל, אבירי הג'די מצוידים בחרב אור וניחנים בכוחות על טבעיים המסייעים להם להתגבר על אתגרים במהלך המשחק ולהדוף את אויביהם. לעומת זאת, לוחמים שאינם אבירי ג'די מצוידים ברובים ואקדחים מלגו (ובמשחק השני גם ביכולת לסטור) ורובוטכנים (כמו R2D2) מסוגלים לרחף בגובה קבוע ולשתק את האויבים העיקריים (דרואידי קרב במשחק הראשון וחיילי סער בשני). המשחק מאפשר התקדמות בעלילה הראשית, או לחזור על שלבים עם מגוון רחב יותר של דמויות (מה שהכרחי כדי לסיים את המשחק ב-100%). במהלך המשחק השחקן צובר ממון איתו הוא יכול לקנות צ'יטים, עצות ודמויות (לרוב מקבל השחקן בסוף שלב את הדמויות הטובות הקשורות בו ואת האפשרות לקנות בחנות את הדמויות הרעות שקשורות בו). כמו כן מפוזרים בכל שלב 10 חלקי ספינה שהשלמתה תיתן לו כסף רב.
יצא ב-2005.

Lego Star Wars II: The Original Trilogy

משחק זה מהווה המשך ללגו מלחמת הכוכבים משחק הווידאו, וממשיך את עלילת המשחק של פרקים 4, 5 ו-6.
במשחק זה יש יותר דמויות ובנוסף, אפשר להרכיב בו דמויות - מה שלא היה אפשרי לעשות במשחק הראשון. כמו כן, שופרה הגרפיקה במשחק ההמשך. יצא ב-2006.

Lego Star Wars III: The Clone Wars

משחק זה מתמקד בעונות 1 ו2 של סדרת הטלוויזיה מלחמת המשובטים עם דמויות חדשות וקרבות ענקיים בין הרפובליקה לבדלנים. יש שני שלבים שמתרחשים בתקופת הסרט "מתקפת המשובטים",ואחד מהסרט המצויר "מלחמת המשובטים". ישנה אפשרות לקנות חלליות רפובליקניות ולטוס מה"STAR DESTROYDER" של הרפובליקה ל"INVISIBLE HAND" של הבדלנים ולקנות דמויות בדלניות ואפילו להיכנס למשימות של הבדלנים ושל ציידי הראשים. ישנה גם אפשרות לקנות דמויות מהטרילוגיה המקורית, אימפריאניות או מצבא המורדים.
יצא ב-2011

Lego Star Wars: The Complete Saga

משחק זה מהווה את כל הפרקים במלחמת הכוכבים, שהשלבים בה והדמויות בה לקוחים משני המשחקים הראשונים בסדרה. בנוסף יש שם דמויות שלא הופיעו בשני המשחקים הקודמים, כולל שלבים מיוחדים. באופן מוזר, אחת הדמויות של המשחק היא אינדיאנה ג'ונס, שנראה כמו שהוא הופיע במשחק lego Indiana Jones. אבל כנראה זה פשוט מחווה לאחד המשחקים לשחקן האריסון פורד שמגלם גם את דמותו של אינדיאנה ג'ונס, וגם את דמותו של האן סולו. 
יצא ב-2007.
מירין

מִירִין (בקנג'י: 味醂, בהיראגאנה: みりん) הוא ליקר אורז מהמטבח היפני, בדומה לסאקה ובעל אחוז אלכוהול נמוך ממנו. זהו מצרך חשוב במטבח היפני, בעל טעם מתקתק.
בתקופת אדו, מירין נשתה כסאקה מתוק. אוטוסו, הנשתה באופן מסורתי בערב השנה היפנית החדשה יוצר על ידי השריית תערובת תבלינים במירין. בסגנון הבישול הקאנסאי, נהוג להרתיח את המירין לפני השימוש, כדי לתת לחלק מהאלכוהול להתאדות בעוד שבסגנון הבישול הקאנטו, לא מתבצע שום תהליך לפני השימוש בו. המירין המורתח נקרא "ניקירי מירין" - "מירין מורתח".
מירין משמש להוספת טעם וברק לדגים צלויים או כדי להעלים את ריחם. כמות קטנה ממנו משמשת כתחליף לסוכר או רוטב סויה. לא מומלץ להשתמש בכמות גדולה בשל טעמו החזק. לפעמים הוא משמש כתוספת לסושי. השימוש הנפוץ בו הוא ברוטב טריאקי.
רכס ארצות הברית

מקור השם

שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1861 על ידי מגלה הארצות האמריקאי אייזק איזראל הייז, והוא נקרא על שם ספינתו של הייז.

לקריאה נוספת

• USDA Forest Service, Eastern Region, Species Conservation Assessment For Juncus stygius var. americanus Buchenau (Moor rush, bog rush), P 12
• Lyle Dick, Muskox Land: Ellesmere Island in the Age of Contact, PP 12 - 14
יוסף שילוח

ביוגרפיה

נולד בשם פירוס יוספיאן בחבל כורדיסטן שבאיראן, ועלה לארץ בגיל תשע בשנת 1950. הוא גדל בשיכון המזרח שבראשון לציון וסיים לימודי משחק במחזור הראשון של בית צבי ב-1963 לצד זאב רווח והוגו ירדן.

קריירה

הופעת הבכורה של שילוח בקולנוע הייתה בסרט מר שמחון ובנו (1964). בשנת 1968 זכה בפרס המחזה המקורי של המועצה הישראלית לתרבות ולאמנות על ההצגה "פוחלצים".
בין השאר, השתתף שילוח בסרט הקאלט של אפרים קישון "השוטר אזולאי", ובסרטים: "ספיחס" מסדרת סרטי אסקימו לימון, "סבבה", וכן בסרטים "כץ וקרסו", "מרגו שלי", "אלכס חולה אהבה", "חגיגה לעיניים", "חגיגה בסנוקר", "הפריצה הגדולה" (1970), "הבית ברחוב שלוש" (1973) וב"משפחת צנעני" (1976).
לקראת אמצע שנות ה-80 השתתף בתפקיד אורח בקומדיית המצבים הישראלית "קרובים קרובים" בערוץ הראשון. במהלך שנות השמונים השתתף שילוח בדיבוב תוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום", שם דיבב את דמותו של "אריק" מהצמד אריק ובנץ. בשנת 1989 שיחק בסרט "צמות" בבימוי יצחק חלוצי שגם כתב את התסריט.
לקראת סוף שנות השמונים יצא שילוח מישראל ועבד במספר עבודות בארצות הברית ובצרפת. בשנת 1993 שיחק שילוח בהצגת התיאטרון "הילד חולם" של חנוך לוין בתיאטרון חיפה והבימה, עליה זכה לביקורות משבחות, וב-1994 שיחק בהצגה נוספת של לוין, "האשה המופלאה שבתוכנו", של תיאטרון הקאמרי והחאן. בשנת 1995 השתתף בסרט הביכורים של שמי זרחין "לילסדה", שזכה לשבחי המבקרים. בשנת 1999 ביים את הסרט התיעודי "רגעי חסד" בשיתוף עם חורחה גורביץ'.
ב-2001 הוא הופיע בסרטו של בני תורתי, "כיכר החלומות" וזכה לחיבוק מהתעשייה, לאחר שגרף את פרס אופיר כ-"שחקן המשנה הטוב ביותר" על תפקידו כ-"ישראל ההודי". ב-2005 השתתף בסרטו של מנחם גולן, "ימים של אהבה".
שילוח זכה בפרס על מפעל חיים של האקדמיה הישראלית לקולנוע ובפרס הוקרה מעיריית תל אביב. ביולי 2009 זכה בפרס על מפעל חיים בפסטיבל ירושלים. זו הייתה הופעתו הפומבית האחרונה. ב-3 בינואר 2011 נפטר שילוח לאחר מאבק במחלת הסרטן. הוא הותיר אחריו את רעייתו ושלוש בנות. מעט לפני מותו התראיין שילוח לסדרה הדוקומנטרית "סרט שחור לבן" בערוץ 8, אשר סיקרה את תולדות סרטי הבורקס ולבסוף הוקדשה לזכרו.

עמדותיו

שילוח התבטא פעמים רבות נגד הכיבוש בשטחים, ואף העלה בסוף שנות השמונים מחזה פרו-פלסטיני בשם "המסע". זמן קצר לאחר העלאת המחזה החליט לרדת מארץ ישראל, וחזר רק בתחילת שנת 1991 בעקבות ועידת מדריד.
כשרואיין על ידי כתבת "מעריב" שמצאה אותו מתפרנס מציור דיוקנאות העוברים והשבים ברחובות פריז, הוא אמר שישוב לישראל עם הישמע פעמי השלום. שילוח אכן חזר לישראל עם תחילת השיחות בין ישראל לירדן, סוריה והפלסטינים, בתקופת ממשלת יצחק שמיר האחרונה. בדיעבד הצטער על חזרתו ואמר: "חזרתי ב,'91- בזמן ועידת מדריד. דיברו על שלום, החלטתי לחזור. אבל זו הייתה תמימות. היום לא הייתי מגלה אותה תמימות של פעם".
בכנס של בית הספר סם שפיגל שהתקיים באוקטובר 2010 בחר שילוח בסצנה מתוך הסרט "ג'נין ג'נין" כסצנה האהובה עליו, והסביר שהוא מזדהה עם העם הפלסטיני.
טובה פרדו

"
טובה פַּרדוֹ (10 במאי 1926 – 28 במרץ 2013) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, שנודעה בעיקר בזכות הופעותיה במחזות תיאטרון הבימה.

ביוגרפיה

טובה גרון נולדה ב-1926 בפלובדיב שבבולגריה. אביה היה אנג'לו גרון. היא עלתה לארץ ישראל ב-1933 בגיל 7 ולאחר שירותה הצבאי, ב-1947, הייתה חברה בלהקת תיאטרון "גחלילית" של צעירים יוצאי צבא. היא למדה פיתוח קול, וכן מחול בסטודיו של יהודית אורנשטיין.
בגיל 21 החלה פרדו לשחק במסגרת תיאטרון האוהל, שבו שיחקה בהצגות כמו "הנערה והכושי" (לצד עמוס אריכא). ב-1953 עברה לשחק בתיאטרון הבימה עד 1956 שאז נסעה עם בעלה חיים פרדו לשחק בחו"ל. ב-1957 עם שובם הקימו את "התיאטרון הכחול" שפעל כשנה ואחר כך חזרה לשחק ב"אוהל". ב-1967 עברה לשחק בתיאטרון הבימה, בו שיחקה עד שפרשה לגמלאות ב-1991. כן שיחקה פרדו בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע ישראלים - "מרגו שלי" (1969), "אריאנה" (1971) ו"נורית" (1972).
עם המחזות החשובים שבהם היא שיחקה נמנים "אכזר מכל המלך" (ניסים אלוני), "שש נפשות מחפשות מחבר" (לואיג'י פיראנדלו; ב-1952 בתיאטרון האוהל ושוב ב-1969 ב"הבימה"), "אדיפוס המלך" (סופוקלס), "ריצ'רד השלישי" (שייקספיר), "אויב העם" (איבסן), "ארתורו אוי" (ברכט), "הנפש הטובה מסצ'ואן" (ברכט, בשיתוף מרגרטה שטפין ורות ברלאו), "הכתובה" (אפרים קישון) ו"הפיזיקאים" (דירנמאט), שהיה המחזה האחרון לפני פרישתה ב-1991. 
ב-1988 זכתה פרדו בפרס אשמן על תפקידה במחזה "המלביש" (רונלד הארווד).
בשנות החמישים היא נישאה לבמאי והשחקן חיים פרדו. בנם היה הקולנוען אראל פרדו. בשנת 1963 בעלה נפטר, ושנה לאחר מותו היא נישאה לקריקטוריסט קריאל גרדוש (דוש), לו הייתה נשואה עד מותו בשנת 2000. השניים התגוררו בתל אביב.
טובה פרדו נפטרה בשנתה ב-2013, בגיל 87. היא נקברה בבית העלמין ירקון.
קאט דנינגס

ביוגרפיה

קתרין ויקטוריה ליטבק נולדה באזור ביירן מאוור ליד פילדלפיה, פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה יהודית ממוצא רוסי. אמה אלן ג'ודית (במקור - שץ) היא משוררת וקלינאית תקשורת ואביה ג'רלד ליטבק הוא פרמקולוג מולקולרי ומרצה בעיסוקו. דנינגס היא הצעירה מבין חמישה אחים.
התחנכה במסגרת חינוך ביתי, וכשנרשמה לבית ספר המרכזי בעיירתה היא למדה בו חצי יום בלבד. סיימה את לימודיה בתיכון בגיל 14. 
כדי שתוכל לעבוד כשחקנית במשרה מלאה עברה משפחתה ללוס אנג'לס ב-2002. קאט אימצה את שם המשפחה "דנינגס" כחלק משם הבמה שלה כבר בצעירותה.

קריירה

בתור ילדה בת 10 כבר הופיעה בפרסומות טלוויזיה, ובגיל 14 השתתפה בתפקיד אורח בפרק אחד בסדרה "סקס והעיר הגדולה" בתור ילדת בת מצווה. השתתפה בסדרת הסיטקום "לגדל אבא" בתור ביתו הבכורה של בוב סאגט, וב-2003 התארחה בפרק בסדרה "ללא עקבות" ובפרק בסדרה "CSI".
ב-2003 שיחקה בסרט הטלוויזיה "הסנובים" (The Snobs) בתפקיד איזבל.
בשנת 2004, ביצעה דנינגס את הבכורה הקולנועית שלה בקומדיית ההתבגרות המוזיקלית "בקול גדול", בה גילמה את תלמידת הפסנתר סלון.
ב-2005 כבר פרצה דנינגס עם תפקידה של מארלה בתה של טריש פידמונט (קתרין קינר) בקומדייה המצליחה "בתול בן ארבעים", לכך נוספו עוד חמש הופעות אורח בסדרת הדרמה "ER" בתור זואי באטלר והופעה במערבון "בלב העמק" לצידו של אדוארד נורטון.
גילמה את מולי, הבת הבכורה והמרדנית של ליאה פאולר בסרט ההמשך לקומדיה "ביג מאמא".
הופיעה בקומדיית ההתבגרות "צ'ארלי ברטלט" בתור סוזן גרדנר, אהובתו של הנער העשיר צ'ארלי ברטלט (אנטון ילצ'ין) ובתו של מנהל בית הספר ניית'ן (רוברט דאוני ג'וניור). 
זכתה להערכה רבה ב-2008 על תפקידה הראשי לצידו של מייקל סרה בקומדיית ההתבגרות הרומנטית "הלילה של ניק ונורה". בסרט הופיעה בתפקיד הראשי בתור נורה סילברברג תיכוניסטית הנפגשת באקראי עם ניק, איתו אין לה שום דבר במשותף מלבד הטעם המוזיקלי. על הופעתה זכתה למועמדות לפרס פריצת השנה בטקס סרטי ה-MTV.
לאותה שנה הוסיפה גם הופעה בתור מונה בקומדיה בהפקתו של אדם סנדלר "בית השפנפנות" לצידה של אנה פאריס. 
ב-2009 הופיעה בדמותה של סטייסי אחותו של טואי תומפמסון בקומדיית הילדים של רוברט רודריגז "קצרים", ובתור הפרוצה הצעירה קתרינה דברופקוויץ' בסרט גיבורי-העל הקנדי "דפנדור". ב-2011 החלה לככב בסדרה הקומית "מרוששות" ברשת CBS. בהמשך ב-2011, שיחקה לצידה של נטלי פורטמן בסרט אודות גיבור-העל, "תור", כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול. בשנת 2013, שבה לתפקידה בסרט ההמשך, "תור: העולם האפל".
בנוסף ב-2013, הופיעה בקליפ של להקת הנסון לשיר "Get the Girl Back" לצידה של ניקי ריד.
בשנת 2017 החלה לדבב את דמותה של ליאה בירץ' בסדרה האנימציה "פה גדול" מבית נטפליקס.
ב-2019 היא עתידה לככב בסרט הקומי "Friendsgiving", בכיכוכבה ובהפקתה של מאלין אקרמן.

חיים אישיים

דנינגס הצהירה במקומון יהודי בלוס אנג'לס: "היהדות היא חלק חשוב מאוד מההיסטוריה שלי, אבל הדת היא לא חלק מחיי". בהמשך הכתבה נאמר שמבחינתה היא מזוהה עם היהדות יותר בצורה אתנית ותרבותית מאשר דתית. בנוסף סיפרה: "אני במיליון אחוז יהודייה. לא נראה לי שיש לי קרובי משפחה שהם לא יהודים". 
ב-2003 דווח על כך שדנינגס עושה מדיטציה. 
בשנים 2014–2016 הייתה בזוגיות עם הזמר ג'וש גרובן.
שלמה כהן (זמר)

ביוגרפיה

נולד בארגנטינה. בהיותו בן 12 עלתה משפחתו לישראל, כבחור בישיבות סערט-ויז'ניץ בחיפה התוודע למוזיקה החסידית מקרוב, חברו לספסל הלימודים היה רובי בנט שהכיר אותו לאביו חיים בנט, השניים התרשמו מקולו ועד מהרה היה סולן להקת "רננו חסידים" שבניהולו של חיים בנט. בתחילת שנות האלפיים פנה לקריירת סולו והוציא חמישה אלבומים. כהן משתף פעולה עם המעבד עמי כהן שעיבד את רוב שיריו והם מופיעים יחד. בין שיריו הבולטים "למעלה", "ליבי ליבי", "מראה כהן", "מלך המשיח", "השבת נועם הנשמות" ו"דע לך בני".
הקליפ הרשמי לעצרת הרבבות נגד גיוס בני ישיבות היה "אנו משכימים" בביצועו
אחיו, חיים כהן, היה נהגו של הרב יוסף שלום אלישיב והוא חבר מועצת העיר ירושלים מטעם תנועת ש"ס.
כהן נשוי וגר בבני ברק.
נתיב (לשכת הקשר)

יחידת בר

ב-1956 הוקמה בנתיב יחידה נפרדת בשם בר שפעלה במערב אירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה כדי לגייס דעת קהל, יהודית ולא יהודית, למען מתן זכות עלייה לישראל מברית המועצות ליהודים הרוצים בכך. שליחי בר יצאו לבירות שונות במערב, בכיסוי של עובדי שגרירויות ישראל, על מנת להניע גורמים שונים להשמיע קולם למען יהודי ברית המועצות, תוך הקפדה מרבית שלא להתערב בענייניה הפנימיים של ברית המועצות. לפעילות גויסו אישים ידועים בכל תחומי המדע הספרות האמנות המדיניות ועוד. אורגנו עצרות והתכנסויות למען זכותם הבסיסית של יהודי ברית המועצות לעלות לישראל ולהתאחד עם קרוביהם.
באמצעות השכנוע של שליחי בר העבירו חברי קונגרס בארצות הברית ב-1975 את תיקון ג'קסון-ואניק. תיקון זה, בתמיכתו של סנטור יוברט האמפרי, התנה את המשך הסחר האמריקאי עם ברית המועצות במתן יציאה חופשית לישראל ליהודי ברית המועצות.
בנוסף, הוקמו ועדי פעילות יהודיים למען יהודי ברית המועצות, על ידי בר, בארצות הברית מערב אירופה דרום אמריקה ואוסטרליה. ב-1987, עם נפילת המשטר בברית המועצות בעקבות תהליכי הגלאסנוסט והפרסטרויקה, הפסיקה יחידת בר את פעילותה, לאחר שהושגו מטרותיה.