google/wiki40b huggingface dataset:
נפוטיזם

נֶפּוֹטִיזְם (בלטינית: Nepotismus) הוא כינוי לנוהגם של בעלי שררה להעדיף במינוי למשרות את קרובי משפחתם על פני אנשים אחרים. לנפוטיזם במוסדות ציבוריים נודעת בדרך כלל משמעות שלילית.
מקור המילה בלטינית של ימי הביניים בקרב הנצרות-הקתולית, שם שימש המונח קרדינל-אחיין (cardinalis nepos) לציון קרדינל שקודם למשרתו על ידי אפיפיור שהוא דודו או, בהכללה, קרוב משפחתו. פעמים רבות היו אחייני האפיפיור בניו הבלתי-חוקיים ומינוים וקידומם היה בפועל דרך להפוך את האפיפיורות למוּרשת. 
נוהג זה של מינויים החל בתקופת כהונתו של בנדיקטוס השביעי באמצע המאה ה-14 — תקופה בה הייתה האפיפיורות באביניון — ונמשך מאות שנים. במשך אותה תקופה, הפכו 15 מהקרדינלים-האחיינים לאפיפיורים ושניים הוכתרו קדושים. דעיכת הנוהג החלה בפרסום הבולה האפיפיורית Romanum decet pontificem של אינוקנטיוס השנים עשר ב-1692, שביטלה את המשרה הרשמית של קרדינל-אחיין והגבילה את האפיפיור למינוי חמישה מקרובי משפחתו למשרת קרדינל. הנוהג נותר נפוץ לכל אורך המאה ה-18, ואחרי שהאפיפיור פיוס השביעי (1800-1823) ביטל את המוסד בפועל, המשיך להתקיים גם לאורך המאה ה-19. 
שקיעת הנפוטיזם והיעלמותו מהחצר האפיפיורית הואצה באופן ניכר רק אחרי שמדינת האפיפיור איבדה (1870) את השטחים בהם שלטה. 
ההתייחסות השוללת לנפוטיזם התפתחה באופן דומה גם במוסדות חילוניים. הנוהג למנות קרובי משפחה וידידים למשרות הבכירות ביותר היה נפוץ מאוד במשטרים מלוכניים בעבר, שכן מינויים כאלו היו במובנים רבים אחת המטרות העיקריות של משטרים מסוג זה (לדוגמה, העברת כתר המלוכה מאב לבן). נהגים כאלו נפוצים במשטרים אוטוריטריים ודיקטטוריים, שרבים מהם הופכים עם הזמן למשטרים תורשתיים. הדוגמה המוכרת ביותר היא זו של נפולאון בונפרטה, שהפך מקונסול ממונה לקיסר, ומינה את בני משפחתו למלכים בארצות השונות. לנפולאון מיוחסת האמירה: "אך, לו רק הייתי האחיין שלי...".
במדינות דמוקרטיות אסור הנפוטיזם בתקנות או חוקים במוסדות ציבוריים, הנחשבים רכוש הכלל ולא רכוש העומד בראשם. למרות זאת, נפוטיזם רווח מאוד גם במוסדות ציבוריים במדינות דמוקרטיות, אף כי הוא מתקיים בדרך כלל באופן בלתי רשמי באמצעות משרות ייעוץ אישי, מינוי מקורבים למשרות אמון, מכרזים התפורים לפי מידתו של מקורב, הטבות רשמיות למחצה, וכדומה. 
מינוי צאצאים ומקורבים למשרות בכירות הוא הנוהג הרווח והמקובל בחברות פרטיות, שאחת המטרות העיקריות של מייסדיהן היא להעבירן לצאצאיהם. הנוהג לקדם קרובי משפחה וצאצאים בולט פחות בחברות ציבוריות, אך רווח בהן הנוהג לקדם חברים, בעלי רקע חברתי דומה, וכדומה.
במגזר הציבורי בישראל נאסר הנפוטיזם בתקנות החברות הממשלתיות (כללים בדבר העסקת קרובי משפחה), התשס"ה-2005, בפקודת העיריות, בכללי שירות המדינה (מינויים) (סייגים בקרבה משפחתית), תשס"ח - 2007, בצו המועצות המקומיות (נוהל קבלת עובדים לעבודה), התשל"ז - 1977, ולעיתים אף מכוח נהלים פנימיים. למרות כל זאת, דו"ח מבקר המדינה מצביע מזה שנים על העדפת קרובים בישראל.
צבי מלטר

צבי הירש (הנרי) מַלְטֵר (Henry Malter;‏ 23 במרץ 1867, ז'אבנו, גליציה - 1925) היה רב וחוקר אמריקאי.

חייו

מלטר התחנך בבית ספר יסודי בז'אבנו, ובאוניברסיטאות ברלין (1889-1892) והיידלברג (דוקטורט, 1894). הוא היה תלמידו של משה שטיינשניידר בין השנים 1890 ל-1898, והוסמך שם כרב. הוא שימש ספרן בספרייה המדעית של הקהילה היהודית בברלין בשנת 1899.
בשנת 1900 התמנה פרופסור לפילוסופיה של ימי הביניים וערבית בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו. משנת 1902 שימש רב קהילת "שארית ישראל" בסינסינטי. החל משנת 1909 לימד בדרופסי קולג', שם כיהן כפרופסור לספרות רבנית.
איל זמיר (משפטן)

אייל זמיר (נולד ב- 27 באפריל 1961, במושב היוגב), הוא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטה העברית, המתמחה בדיני חוזים, וניתוח כלכלי והתנהגותי של המשפט, ומנהל מרכז אהרן ברק למחקר משפטי בינתחומי.

ביוגרפיה

זמיר סיים את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1982. את לימודי הדוקטורט סיים בשנת 1989, באוניברסיטה העברית.
בשנת 1998 מונה לפרופסור מן המניין, ובין השנים 2002–2005 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1990–1991 היה חוקר אורח באוניברסיטת הארוורד.
בשנים 2005–2006 שימש כעמית מחקר בכיר באוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 2008–2009 שימש כפרופסור אורח במרכז המשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
זמיר זכה בפרסים רבים, בהם פרס זוסמן למשפט לשנת תשמ"ח; מלגת פולברייט למחקר (תש"ן); מלגת רוטשילד (תש"ן); מלגת אלון (תשנ"א-תשנ"ד); פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין על-שם פרופ' יורם בן פורת (תשנ"ה) ופרס חשין לשנת 2014.
זמיר חבר בהנהלת האגודה הישראלית למשפט פרטי.
זמיר נשוי לפרופ' דפנה לוינסון-זמיר.

תחומי מחקר

תחום התמחותו המרכזי של זמיר הוא דיני חוזים ותאוריה של דיני חוזים. כן עוסק זמיר בניתוח כלכלי וביהביורלי של המשפט, משפטים ואתיקה נורמטיבית והיבטים רכושיים של הסכסוך הישראלי-ערבי.
זמיר כתב כמה ספרים בסדרת "הפירוש לחוקי החוזים" בעריכת גד טדסקי שיצאו במכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הארי סאקר. ספריו על חוק המכר וחוק חוזה קבלנות נחשבים לספרי בסיס בנושא אותו הם סוקרים. 
כן כתב, בשיתוף עם פרופסור גבריאלה שלו ופרופסור אלפרדו מרדכי ראבילו מספר מהדורות של "הפירוש הקצר לדיני החוזים", מעין מדריך מקוצר לדיני חוזים, הכולל את לשון החוק, ותקצירי פסיקה, ואמור לשמש ככלי עזר לעורכי דין. 
פרסומים נוספים של זמיר עוסקים בהיבטים קנייניים וחוזיים של הסכסוך הישראלי ערבי.
טירונות (סדרת טלוויזיה)

פירוט כללי

הסדרה עקבה אחר הדמויות השונות סביב תקופת הטירונות של חיילי חטיבת גבעתי, מפקדים, חיילים ושאר אנשי צה"ל, שביניהן נרקמות עלילות וסיפורים שונים, בחייהם הצבאיים, האזרחיים והאישיים, חברויות, בגידות, קשיים ואהבות, תוך ניסיון להעניק תמונה כללית של החברה הישראלית בכלל והעולם הצבאי הישראלי בפרט. לצורך יצירת הסדרה נעזרו האחים ברבש בצה"ל שסיפק ציוד, והדרכה לצוות הסדרה. בין היתר הסתייע השחקן אקי אבני, שגילם בסדרה את עידו, מפקד הפלוגה, בהדרכתו של אורן זיני, שפיקד באותה עת על פלוגת מסלול בגדוד שקד של חטיבת גבעתי. 
הסדרה נחלה הצלחה רבה, אהדה וביקורות משבחות, הן בקרב הצופים והן בקרב מבקרי הטלוויזיה, ואף זכתה בשני פרסי מסך הזהב. בשנת 2005 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "מילואים" של הברבשים, שעסקה גם היא במערכת הצבאית ואנשיה.
קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג

ביוגרפיה

קרל לודוויג נולד ב-10 בספטמבר 1762 בלנגנבורג, לכריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולקרולינה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתם של פרידריך קרל, נסיך שטולברג-גדרן ולואיזה, נסיכת נסאו-זארבריקן. קרל לודוויג קיבל חינוך מעולה, והיה מוזיקאי נלהב.
בשנת 1789 מת אביו כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, וקרל לודוויג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1806 צורפה הנסיכות לממלכת וירטמברג, ובשנת 1815 הצטרף למועצת המדינה של וירטמברג. בשנת 1819 נתן קרל לודוויג את מקומו במועצת המדינה לבנו ארנסט, אולם באופן רשמי נשאר חבר המועצה. ב-4 באפריל 1825 מת קרל לודוויג בלנגנבורג, ובנו ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
אנטון, מלך סקסוניה

ילדותו

אנטון נולד ב-27 בדצמבר 1755 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, לפרידריך כריסטיאן, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולמריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בצעירותו היה אנטון בין הצללים, ולא התערב בפוליטיקה של הנסיכות. לאחר מותו של אחיו קרל, נסיך סקסוניה ב-8 בספטמבר 1781 ולידת ילדו המת של פרידריך אוגוסט בשנת 1799 הפך אנטון ליורש העצר של הנסיכות, ובשנת 1806 ליורש העצר של הממלכה.

ממלכת סקסוניה

ב-5 במאי 1827 מת פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה ללא יורשים זכרים, ובמקומו עלה אנטון לשלטון. אנטון שהיה כבר בן 71, היה חסר ניסיון לחלוטין בענייני הממשלה, ומשום כך לא היה לו כוונה ליזום שינויים עמוקים במדיניות החוץ או הפנים.
לאחר עלותו לשלטון, התקיימו שיחות עם נציגי פרוסיה, על מסירת סקסוניה הפרוטסטנטית לפרוסיה שאף היא הייתה פרוטסטנטית, ואילו בתמורה יקבל אנטון הקתולי את חבל הריין שהיה אף הוא קתולי, אולם לא יצא שום דבר מהשיחות הללו.
אחרי מהפכת יולי בצרפת בשנת 1830, החלו בסתיו הפגנות אף בסקסוניה, בעיקר נגד החוקה הישנה. כתוצאה מההפגנות, ויתר מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה על זכותו לרשת את המלוכה, לטובת בנו פרידריך אוגוסט, והתקבלה בשנת 1831 חוקה חדשה שנכנסה לתוקף ב-4 בספטמבר של אותה שנה. סקסוניה הפכה למונרכיה חוקתית, ועל אף שהייתה יותר שמרנית מחוקות אחרות שהיו קיימות בתקופה זו בקונפדרציה הגרמנית, עדיין החוקה התקיימה עד לשנת 1918. בשנת 1833 הצטרפה סקסוניה לצולפריין, וכתוצאה מכך התפתחו המסחר והתעשייה במדינה.
ב-6 ביוני 1836 מת אנטון בדרזדן, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה.

משפחתו

ב-29 בספטמבר 1781 התחתן אנטון על ידי שליח עם מריה קרולינה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, וב-24 באוקטובר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן. אך היא מתה כעבור שנה ב-28 בדצמבר 1782 ממחלת האבעבועות השחורות ללא ילדים.
ב-8 בספטמבר 1787 התחתן אנטון על ידי שליח עם מריה תרזה מאוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד, וב-18 באוקטובר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן. ממנה היו לו 4 ילדים, אך כולם מתו בצעירותם.
איזמיר

היסטוריה

איזמיר נקראה לפנים בשם היווני "סמירנה" והיא מן הערים הקדומות באסיה הקטנה. היוונים בנו אקרופוליס - מצודה הכוללת כמה מקדשים - על פסגת גבעת פאגוס, שלמרגלותיה הייתה בנויה העיר, אולם מכל אלה כמעט ולא נותרו שרידים.
אחד ממקדשים אלה היה של המשורר היווני, ולפי מסורתם של תושבי סמירנה העתיקה נולד הומרוס בעירם. בסוף המאה השישית לפני הספירה חרבה העיר, אך שוקמה בסוף המאה הרביעית לפני הספירה בידי אלכסנדר מוקדון ונחשבה לאחת הערים המפוארות בעולם.
בשנת 1424 נכבשה העיר ובכך הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית, ובה חיו לצד רוב טורקי מיעוטים כגון יוונים ארמנים ויהודים - כאשר היחס המספרי ביניהם השתנה לאורך השנים. היוונים תמיד היוו רוב משמעותי בעיר, ובינם לבין הטורקים שרר מתח מתמיד, בין היתר בשל הבדלי תרבות ודת.   
בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, פרצה מלחמת יוון-טורקיה עקב שאיפותיו של השלטון היווני להשיג דריסת רגל בשטחים שנכבשו זה מכבר על ידי מדינות ההסכמה והובטחו ליוונים תמורת הצטרפותם למלחמה לצידם. במלחמה זו הובס צבא האימפריה העות'מאנית וחיילים יוונים השתלטו על איזמיר וסביבתה. תביעתם על האזור אושרה בהסכם סוור בשנת 1920. 
מוסטפא כמאל כבש את העיר בחזרה בשנת 1922. חלק גדול מן העיר עלה בלהבות, ורבבות אזרחים יוונים נמלטו ממנה. כעבור שנה אושרה הריבונות הטורקית במסגרת הסכם לוזאן. לאחר שיוון וטורקיה חתמו על הסכם לחילופי אוכלוסין על בסיס דתי (נוצרים ליוון ומוסלמים לטורקיה), לא נשארו בעיר יוונים כלל.
10 דברים שאני הכי שונאת אצלך

עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בבית ספר תיכון בטקומה. קמרון (המגולם על ידי ג'וזף גורדון-לוויט), תלמיד חדש בבית הספר, מתאהב בביאנקה (המגולמת על ידי לריסה אוליניק), הנערה הפופולרית בבית הספר. לאכזבתו, אביה של ביאנקה מבקש למנוע ממנה לצאת עם בחורים וקובע כלל - לפיו היא תורשה לצאת רק אם אחותה המרדנית קאט (מגולמת על ידי ג'וליה סטיילס) תזכה לחבר משלה. כדי להתגבר על הקושי פונה קמרון לג'ואי, תלמיד נוסף המעוניין בביאנקה, והשניים רוקחים מזימה - הם ישלמו לתלמיד המרדן פטריק (המגולם על ידי הית' לדג'ר) שיצא עם קאט. לאחר מספר ניסיונות כושלים פטריק מצליח לשכנע את קאט לצאת עמו, אך תוכניתו של קמרון כושלת וביאנקה מעוניינת לצאת דווקא עם ג'ואי.
בשיחה בין האחיות מגלה קאט לביאנקה כי היא כבר יצאה בעבר עם ג'ואי, וזה ניצל את מערכת היחסים למטרת יחסי מין בלבד והותירהּ פגועה. ביאנקה מחליטה לעזוב את ג'ואי ולצאת במקומו עם קמרון. כששני הזוגות מגיעים לנשף הסיום ג'ואי מתעמת עם קמרון וחושף את פרטי המזימה בפני קאט. זו נפגעת ועוזבת את פטריק.
למחרת קאט קוראת שיר שכתבה בפני כיתת הספרות שלה בשם "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" בהתייחס לפטריק (על אף שלמעשה הוא מכיל 14 דברים). פטריק מבין עד כמה פגע בקאט וקונה לה במתנה גיטרה, אותה מימן מהכסף ששילם לו ג'ואי. פטריק מתוודה בפני קאט כי התאהב בה ללא קשר לעסקה שרקם עם ג'ואי והשניים מתנשקים.

הצלחה בקופות

הסרט עלה להקרנת בכורה ב-31 במרץ 1999, במקביל לסרט הפעולה שובר הקופות "מטריקס". בשורותיו של "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" כמעט ולא היו כוכבי נעורים מאותה העת - הגדול מביניהם באותה תקופה היה ג'וזף גורדון-לוויט שהשתתף באחד התפקידים הראשיים בסדרה הקומית "מפגשים מהסוג האישי". בעבור שני השחקנים הראשיים של הסרט - הית' לדג'ר וג'וליה סטיילס היה זה תפקיד משמעותי ראשון.
עם יציאתו לאקרנים הסרט התמקם במקום השני בטבלת הסרטים המכניסים באותו סוף שבוע, מתחת ל"מטריקס", עם הכנסות של מעט מעל 8 מיליון דולר. שבוע לאחר מכן יצא סרט נוסף מסוגת הקומדיה הרומנטית לבני הנעורים - "מעולם לא התנשקה" בכיכובה של דרו ברימור. הסרט החדש תפס את מקומו של "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך", אך זה ספג ירידה מתונה יחסית בהכנסותיו אשר הסתכמו בשבוע השני בכ-5 מיליון דולר. הקרנת "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" באולמות הקולנוע האמריקאים המשיכה כ-19 שבועות, ובמקביל הסרט יצא ב-29 מדינות נוספות, בהן גם ישראל. הכנסותיו הסתכמו לבסוף בכ-53.5 מיליון דולר.

ביקורות והשפעה

עם יציאתו הסרט זכה לביקורות מעורבות. מבקרים רבים שיבחו הסרט, עיבודו המודרני למחזה השייקספירי וציינו במיוחד לטובה את משחקם של לדג'ר וסטיילס, שחקנים אלמוניים עד לאותה עת. אחרים, כגון רוג'ר איברט, התלוננו על מיאוס מסרטי דרמות רומנטיות נוסחתיות לבני הנעורים, אשר באותה העת היו פופולריות למדי.
הסרט זכה לפופולריות רבה בקרב בני הנעורים והיה מועמד לפרסים הנקבעים על פי הצבעות של נערים ונערות, כגון פרסי Teen Choice אולם לא קיבל מועמדות לפרס קולנועי חשוב, ג'וליה סטיילס זכתה בעקבות הסרט בפרס "השחקנית החדשה הטובה ביותר" של ערוץ המוזיקה MTV. סטיילס ולדג'ר הפכו בעקבות הסרט לכוכבי קולנוע.
כעשור לאחר עליית הסרט לאקרנים ערוץ הטלוויזיה האמריקאי ABC הפיק סדרת טלוויזיה המבוססת על עלילת הסרט בשם זהה, אך עם שחקנים שונים (כך, לדוגמה, את דמותה של קט גילמה לינדזי שו). הסדרה זכתה בתחילה להצלחה אך עם המשך העונה נתוני הרייטינג שלה צנחו ולבסוף ירדה מהמסך לאחר שתי עונות.
יחסי סנט לוסיה–צ'ילה

היסטוריה

היחסים המתקיימים בין סנט לוסיה לרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים מלאים. שתי המדינות הן חברות מלאות בארגונים מולטילטרליים שונים בהם הן נוהגות לשתף פעולה, כגון: הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, האומות המאוחדות וארגון מדינות אמריקה. היחסים שבין צ'ילה לסנט לוסיה ממוקדים בעיקר בשיתוף הפעולה הכללי שבין הקהילייה הקריבית לצ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1990. בשנת 2017 נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ביקרה בסנט לוסיה כחלק מסבב ביקורים בו ביקרה בצ'לט במדינות הקהילייה הקריבית ומרכז אמריקה. הנשיאה נפגשה עם אלן צ'אסטנט, ראש ממשלת סנט לוסיה ועם המושלת הכללית של המדינה. ביקור זה היה הביקור הראשון של נשיא צ'יליאני במדינה.
בין שתי המדינות מתקיים סחר בקנה מידה קטן, אך לא זניח.
לורטה יאנג

ביוגרפיה

יאנג נולדה בעיר סולט לייק סיטי בירת יוטה בשם גרטשן יאנג. בתם של גליידיס וג'ון ארל יאנג.
יאנג עברה לגור בהוליווד לאחר שהורייה נפרדו. כבר כילדה גילתה את יכולת המשחק היוצאת דופן שלה לצד אחיותייה סלי בליין ופולי אן שהיו שחקניות גם הן. 
לאחר שחתמה על החוזה המקצועי הראשונה שלה שינתה את שמה הפרטי ל"לורטה".

קריירת משחק

יאנג החלה את קריירת המשחק שלה בתעשיית הסרטים השקטים בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. קיבלה הכרה לראשונה בסרטים "תצחק, ליצן, תצחק" של הרברט ברנון ו"האיש מברוקלין". יאנג צברה לעצמה מוניטין עשיר בשנות ה-30 עם תפקידים בדרמות "בית רוטשילד" בתפקיד ג'ולי ממשפחת רוטשילד, "המצעד הלבן" בתור האחות המתמחה ג'ון ארדן ובסרטים "סואץ" בתפקיד הרוזנת יוג'יני דה מונטיג'ו, "הקדושים" של ססיל ב. דה-מיל בתור הנסיכה ברנגריה, "קנטקי" ו"שלך לחלוטין".
ב-1946 שיחקה יאנג במותחן הפסיכולוגי הקלאסי של אורסון וולס "הנוכרי" בהפקת סם שפיגל בתפקיד מרי לונגסטריט אשתו של פושע המלחמה הנאצי פרנץ' קינדלר (וולס). בשנת 1947 זכתה יאנג בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בדרמה "בת החוואי" בתפקיד קייטי הולסטורם העוזבת את חוות משפחתה כדי ללמוד בבית ספר לאחיות. באותה השנה שיחקה יאנג גם בקומדיה של הנרי קוסטר "אשת הבישוף" בתור ג'וליה אשתו של הבישוף הנרי ברוגהאם (דייוויד ניבן). ב-1949 הועמדה יאנג בפעם השנייה לפרס האוסקר בתפקיד ראשי על הופעתה בדרמה "Come to the Stable" בתור הנזירה מרגרט לצידה של הכוכבת סלסט הולם.
מחוץ לעולם הקולנוע התפרסמה יאנג בשנות ה-50 בתור כוכבת טלוויזיה בסדרת הדרמה "המופע של לורטה יאנג", על הופעותיה בסדרה במשך שמונה עונות זכתה יאנג בשלושה פרסי אמי. בשנת 1987 זכתה יאנג בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על הופעתה בסרט הטלוויזיה "יונת חג המולד".

חיים אישיים

יאנג נישאה בתחילת דרכה כשחקנית בהיותה בת 17 לשחקן גרנט ווית'רס והתגרשה ממנו לאחר שנה.
בשנת 1940 נישאה יאנג למפיק טום לואיס, איתו הביאה לעולם שני ילדים המוזיקאי פיטר לואיס והמפיק- תסריטאי כריסטופר לואיס. יאנג ולואיס התגרשו לאחר כ-20 שנות נישואים. בעלה השלישי היה מעצב התחפושות ההוליוודי המצליח ג'ין לואיס איתו התחתנה יאנג בשנת 1993. יאנג התאלמנה מבעלה השלישי בשנת 1997. ליאנג הייתה בת נוספת השחקנית ג'ודי לואיס ממערכת יחסים קצרה שניהלה עם כוכב הקולנוע קלארק גייבל.
יאנג נפטרה ב-12 באוגוסט 2000 ממחלת סרטן השחלה בסנטה מוניקה כשהיא בת 87, גופתה נשרפה ואפרה הוטמן בקבר אמה גליידיס.
על שמה של יאנג שני כוכבים, קולנוע וטלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פורמט (טלוויזיה)

פורמט טלוויזיה הוא הקונספט הכולל והמיתוג של תוכנית טלוויזיה המוגן בזכויות יוצרים. הסוגים הנפוצים ביותר של פורמטים הם שעשעונים ותוכניות מציאות, שרבים מהם מעובדים למספר מדינות. דוגמאות נפוצות לפורמטים שעובדו להפקות ברחבי העולם הן הישרדות, המירוץ למיליון, האח הגדול ומי רוצה להיות מיליונר?. 
פורמטים הם חלק מרכזי בתחום הפקות הטלוויזיה. רכישת פורמטים הוא דבר פופולרי בקרב חברות הפקות, בעיקר בגלל שהעדפת הקהל לפורמט כבר הוכחה, והסיכון נמוך יותר מבשל יצירת רעיון חדש.
יחסי גבון–שווייץ

היסטוריה

הרפובליקה הגבונית והקונפדרציה ההלווטית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי "היחסים שבין גבון לשווייץ הם יחסים טובים וידידותיים ואף על פי כן הם אינם יחסים מפותחים".
בתחילת המאה העשרים, התרחש גל הגירה קטן של אזרחים שווייצרים לגבון על מנת לעבוד בתעשיית חטיבת העצים, במסחר או בבית החולים של אלברט שווייצר בעיר לאמברנה.
שווייץ הכירה בעצמאותה של הקולוניה הצרפתית לשעבר בשנת 1960 ובהפיכתה לרפובליקה נשיאותית בשנת 1961. עד תחילת שנות השבעים של המאה העשרים שיתוף הפעולה שבין שווייץ לגבון היה חלק מההסכמים שבין שווייץ לצרפת. בשנת 1972 שווייץ וגבון ניסחוו הסכם בילטרלי בנושאי הסחר, ההגנה על השקעות ושיתוף פעולה טכנולוגי ומדעי.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2015 התגוררו בגבון ארבעים ושלושה אזרחים שווייצרים.
פליפ וילסון

ביוגרפיה

וילסון נולד בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, בנם של קורנליה בולוק וקלירוו וילסון האב. וילסון החל את פועלו כקומיקאי ב"תיאטרון אפולו" שבהארלם וכאמן אורח בתוכנית המערכונים "Laugh-In". בשנת 1970 זכה וילסון בפרס גראמי על אלבום הקומדיה הטוב ביותר 
"The Devil Made Me Buy This Dress".

המופע של פליפ וילסון

בשנת 1970 עלתה לאוויר תוכנית הבידור "המופע של פליפ וילסון" בערוץ אן בי סי בהנחייתו של וילסון. וילסון הרבה לארח בתוכנית שחקנים ואומנים אפרו אמריקאים כגון חמישיית הג'קסונים. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות שבמהלכן היא זכתה לפופולריות רבה.
וילסון שהיה הכוכב הראשי ומכותבי הסדרה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה הקומית (השחקן הראשון שזכה בפרס זה) ובשני פרסי אמי על הכתיבה.

חיים אישיים

וילסון נישא והתגרש פעמיים במהלך חייו והיה אב לילד אחד מנישאיו השניים לטואנצ'איי מקאנזיי.
וילסון נפטר ב-26 בנובמבר 1998 ממחלת סרטן הכבד במליבו בגיל 64.
מידד אליהו

ביוגרפיה אישית ופעילותו האמנותית

מידד אליהו (קלנגל) נולד במסילת ציון, אחד מחמשת המושבים בהם יושבו עולים בני הקהילה הקוצ'ינית שבדרום הודו. בחלק גדול מעבודותיו הוא מתמודד עם אירועי העבר בהיסטוריה המשפחתית שלו והשתיקה סביב עלייתם לארץ של הוריו ובני קהילה נוספים מקוצ'ין. בשנת 2016 הקים מיצב בביאנלה לאמנות בקוצ'ין, בעקבות טיול שורשים שערך עם אביו בשכונת ילדותו של אביו בקוצ'ין, עליו הוא סיפר: "התערוכה היא בעצם מיצב גדול, המתפרשת על פני ארבעה חדרים בבית מגורים היסטורי בקוצ'ין, שקירותיו נצבעו בשחור. היא כוללת חומרים ארכיוניים שאספתי מאנשים בני הקהילה הקוצ'ינית וארכיונים ממוסדים, וגם חפצים משפחתיים שנשארו מאז. מעבר לכך, מכיוון שאני קודם כל צייר, משולבים בו גם ציורים אדומים, שמבטאים את תחושותיי לגבי החומרים, שהוצגו כבר בתערוכת היחיד שלי בארץ, שגם לה קראו 'תיבת תעודות'. משולבות בפרויקט גם עבודות מוקדמות נוספות שלי. קהל המבקרים מוזמן לשוטט בחללים, להגיב ואפילו לכתוב על הקירות"
 על יצירתו “מחול השותלים” (2016) – פרסקו של אליהו שפתח את התערוכה “מארג: זיקות למסורות באמנות המערב בציור עכשווי בישראל” במוזיאון פתח תקווה לאמנות – נכתב: "אליהו עוסק בהיסטוריה הישראלית, בכאב שהודחק ומסרב לשכוך במושבים, שאליהם הובאו עולים כמגשימי חזון ההתיישבות, אך לא זכו להכרה כחלוצים" עוד נכתב על מיצב זה: "בעבודתו של מידד אליהו, מחול השותלים, צפון זיכרון פרסקאות כנסייתיים, אך גם זיכרון ציורי קיר במוסדות ציבור, שבהם היללו אמנים סוציאליסטיים בני המאה ה־ 20 את המעמדות העמלים.... אליהו משתמש בפרסקו על מנת להאיר פרק שלא התקבע באתוס הישראלי: ראשיתם של מושבי העולים בשנות ה-50 של המאה ה-20, שהקמתם נכפתה, לעיתים, הר כגיגית, על המתיישבים.... בפרגמנטים גדולים של פרסקו מתגלות דמויות מובסות מכונסות, בעיקר של גברים, בתוך נוף מפורק ופצוע. שם העבודה, המקפל בתוכו תמימות ורמז לפולחניות, לקוח משירו של יואל אלעזר שתיל משנת 1953, המהלל את פרויקט הייעור הלאומי. לדידם של אנשי מסילת ציון, שתילה הייתה מזוהה עם עבודות הדחק, מקור התעסוקה הכמעט בלעדי, שהוצע אז לעולים החדשים.
ביצירה "המטופל A.E." יצר אליהו סדרת פסלי גולגולות כחולות המתייחסות לטיפולי ההקרנות הרדיואקטיביות שעברו ילדים במחנה העולים "שער עלייה" נגד הגזזת, בתחילת שנות החמישים, שבעקבותיו רבים מהילדים סבלו ממחלות רבות, גידולים ממאירים ושפירים ומתו בגיל צעיר. המטופל A.E היה אחד מהילדים האלה. הוא סבל ממחלת פרקינסון מאז גיל 40, ולא הוכר על ידי המדינה כניזוק מהטיפול הרדיואקטיבי שעבר.
בנוסף לציורי הפרסקו וציורי השמן האדומים. מאופיין מידד גם ברישומי הדיו השחור של דמויות קטנות חצי שקופות האובדות במרחבי הנייר הלב. בדרך זו מתאר אליהו מהגרים ופליטים החוצים מרחבים בלי לחוות אותם באמת, שאינם שייכים למולדת הישנה ותוהים מה מחכה להם במולדת החדשה. בסדרה "זיכרונות ראשוניים (Primal Memories) ‏ 2009-2015, מצייר אליהו על ספרים ישנים פתוחים לרווחה זיכרונות ורגעים טעונים שנחקקו בתודעתו, ומשחזר אלבומי תמונות וספרי זיכרונות אבודים. על ידי ציור שכבות משלו, ריטושם ושיקומם.  הוא מוציא את הספרים משימושם, דוחה את הידע הקיים בהם ומטעין אותם בסיפורים אחרים משלו.
נשוי ואב לשניים.
אמאטוני

אמאטוּני (בארמנית: Ամատունի) הייתה משפחת אצילים ארמנית שעקבותיה נמצאו בשלהי העת העתיקה כאשר הם שלטו על מחוז אראגאטסון ומקום מושבם היה באושקן (Օշական). באמצע המאה השמינית, מספר חברים של המשפחה היגרו לאזורים שהיו בשליטת האימפריה הביזנטית, וענף של המשפחה השתלט על ארטז, מחוז בוספוראקאן (Վասպուրական), עם מצודת מאקו כמרכזה, שם שלטו כוואסלים תחת בית ארטסוני (Արծրունիներ). 
מאוחר יותר עברו צאצאים של המשפחה לממלכה הגאורגית המאוחדת. בשנת 1784 התקבלו אמאטוני בשם סארקיס ובניו כאצילים, נסיכים, תחת שלטונו של ארקלה השני. לאחר סיפוח גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית אושר למשפחה, ב-25 במרץ 1826, לשאת את התואר קניאז.
ניקולאס ריירה

ביוגרפיה

החל את דרכו אצל כריס מורנה כששיחק תפקידים אורחים בסדרות כגון: "קטנטנות" 2006, ועוד.
הוא שיחק בסדרה "כמעט מלאכים" כאחד מהשחקנים הראשיים יחד עם חבריו לסדרה חואן פדרו לנסאני, מריאנה אספוסיטו, גאסטון דלמהאו, ואאוחניה סוארס. איתם גם הקים את להקת "טין אנג'לס" (Teen Angels). ה"טין אנג'לס" הופיעו בישראל 3 פעמים: באוקטובר 2009, במרץ 2010 ובפורים 2011. ב-2012 הודיעו חברה הלהקה שהם מתפרקים ועושים סיבוב הופעות פרידה אחרון.
בשנת 2011 השתתף ניקולס בתוכנית הריאליטי "Bailando 2011" - תוכנית ריקודים שבסופה דורג במקום ה-5 מבין כלל המשתתפים.
בשנת 2012 שיחק בטלנובלה "אהבה מתוקה." לצד רוסיו איגרסבל.
בשנת 2016 שיחק בטלנובלה העשירים לא מבקשים רשות בתפקיד חואן דומינגז חוארז.

חיים אישיים

בשנת 2007 החל לצאת עם אאוחניה סוארס אשר הכיר על הסט של ״כמעט מלאכים״, אך בשנת 2010 הם נפרדו. 
בשנת 2012 החל לצאת עם רוסיו איגרסבל, עמה שיחק ב״כמעט מלאכים״ וב״אהבה מתוקה״, אך בשנת 2014 נפרדו.
ישיבה דפלטבוש

היסטוריה

המוסד הוקם בשנת 1927 על ידי ד"ר יואל ברוורמן ואחרים. בתחילה היה המוסד מבוסס על כיתות לגילאים הנמוכים ולחטיבת הביניים, וב-1950 נוסד בית הספר התיכון, אשר עבר בהמשך לבניין נפרד ברחוב אחר.
המוסד משלב לימודי יהדות בשילוב עם לימודי חול, לתלמידים ותלמידות ביחד. 
בעבר היו רוב תלמידי המוסד בנים למשפחות מהגרים מארצות אירופה. בשנים האחרונות, עם המעבר של חלק גדול מהאוכלוסייה המבוססת לפרברי ניו יורק, ופתיחת מוסדות דומים נוספים, נמנים רוב תלמידי המוסד עם בני עדות המזרח, בעיקר מקהילות יוצאי סוריה ואיראן שהתיישבו בברוקלין.

עקרונות

המוסד מציין במטרותיו שני עקרונות: "אם אין קמח אין תורה" ו"חתירה להצטיינות" (“The Standard of Excellence"). 
אחד מעקרונות המוסד הוא "עברית בעברית" שבו נמסרים כל שיעורי היהדות העוסקים בטקסטים עבריים (תנ"ך, תלמוד), בשפה העברית. עקרון זה מנחיל שליטה בשפה העברית לבוגרי המוסד. עקב זאת לימדו ומלמדים במוסד מורים ישראלים רבים, ובהם אפרים שך, יוסף שפירא, טובה קלמן ואחרים. ד"ר דוד אליאך (נכדו של ר' שלמה יוסף אליאך) יליד ירושלים, שימש כמנהל המוסד במשך 43 שנים.
היינריך העשירי, רוזן רויס-אברסדורף

ביוגרפיה

היינריך היה הבן הצעיר של היינריך העשירי, רוזן רויס-לובנשטיין, בנו של היינריך השני, רוזן רויס-גרה, ולמריה זיבילה מרויס-אוברגרייץ, בתם של היינריך הרביעי, רוזן רויס-אוברגרייץ ואליזבת יוליאנה מדאון-נויפווילר. בשנת 1671 מת אביו, והיינריך ואחיו היינריך השלישי והיינריך השביעי שלטו ברוזנות במשותף. בשנת 1678 חילקו האחים ביניהם את הנחלה: היינריך השלישי קיבל את רוזנות רויס-לובנשטיין, היינריך השביעי קיבל את רוזנות רויס-הירשברג והיינריך העשירי קיבל את רוזנות רויס-אברסדורף, אשר היה דבר יוצא דופן, מאחר שהיה זה כפר קטן. לפני שהוא התחתן, הוא הקים בית אחוזה, אשר כלל טירה צנועה שנבנתה בין השנים 1692–1694, והוסיף עליה גן בסגנון הבארוק.
כאשר הטירה שלו הייתה מוכנה, התחתן היינריך ב-29 בנובמבר 1694 עם ארדמוטה בניגנה מזולמס-לאובאך, בתם של יוהאן פרידריך, רוזן זולמס-בארוט ובניגנה מפומניץ. שני בני הזוג נחשבו מאוד אדוקים. הם היו חברים קרובים של הפדגוג אוגוסט הרמן פרנקה פון האלי, ומאוחר יותר של הרוזן ניקולאוס לודוויג פון צינצנדורף, אשר התחתן עם בתם ארדמוטה דורותיאה. אברסדורף הפכה תחת שלטונו למרכז של הפייטיזם בתורינגיה.
ב-10 ביוני 1711 מת היינריך, ובנו היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף עלה לשלטון במקומו.