google/wiki40b huggingface dataset:
מצת

מַצָּת (בעבר נוקד מַצֵּת. נקרא בלשון הדיבור גם "פלאג") הוא רכיב חשמלי המשולב במערכת ההצתה של מנועי בעירה פנימית. המצת מותקן בראש כל אחד מהצילינדרים שבמנוע, ותפקידו לייצר ניצוץ שיצית את תערובת הדלק והאוויר שבצילינדר, לאחר שנדחסה על ידי הבוכנה.
המצת הוא רכיב קרמי הכולל שתי אלקטרודות מתכת מבודדות זו מזו. אחת מהן היא האלקטרודה המרכזית, העוברת לכל אורכו של המצת, והמחוברת לסליל ההצתה ("קויל") או למגנטו והשנייה היא אלקטרודה מוארקת. בתנאים רגילים תערובת הגזים שבצילינדר היא חומר מבודד.
מערכת ההצתה מייצרת מתח חשמלי גבוה, המגיע לאלפי וולטים, בין שתי האלקטרודות, הגורם ליינון התערובת, הפיכתה למוליך וליצירת הניצוץ המבוקש, בדומה לברק. הניצוץ מצית את התערובת, הצתה במהלכה נוצרים גזי שריפה, שהתפשטותם גורמת לדחיפת הבוכנה, ולמעשה לשלב ה"עבודה" במחזור פעולת המנוע.
מצתים משולבים במנועי שריפה פנימית מסוימים, אך לא במנועי דיזל, בהם ההצתה מתבצעת על ידי דחיסת התערובת בלחץ גבוה, התחממותה לרמות חום גבוהות והבאתה לידי הצתה עצמית.
שקע המצית המצוי בתא הנהג במכוניות משמש לחימום המצית החשמלי ברכב, ואין לו כל קשר למצתים שבמנוע.

מבנה המצת

בחלקו העליון של המצת קיים חיבור מתכתי, המתחבר באמצעות תיל מבודד היטב למערכת ההצתה, ממנה מקבל המצת את המתח הדרוש לפעולתו. חלקו המרכזי מורכב מחומר קרמי מבודד העוטף את האלקטרודה המרכזית בה עובר הזרם החשמלי, העוברת לכל אורך המצת. חומר זה, בדרך כלל פורצלן, עמיד בפני טמפרטורות גבוהות. בתחתיתו של המצת, החלק שבתוך תא הבערה, שתי האלקטרודות נמצאות במרווח מזערי זו מזו. במרווח זה נוצר הניצוץ. קיימת חשיבות רבה למרווח בין האלקטרודות, הקובע במידה רבה את עוצמת הניצוץ ואת יעילות עבודת המנוע.
מבנהו של המצת מאפשר חום גבוה מספיק לפעולתו, אך לא הגעה לטמפרטורות גבוהות מדי, בהן עלול להיגרם נזק לבידוד או לאלקטרודה.

היסטוריה

את הפטנטים הראשונים על מצתים רשמו ב-1898 ניקולא טסלה בארצות הברית, ריצ'רד סימס ורוברט בוש בבריטניה, למרות שיש היסטוריונים הטוענים כי המצת הראשון פותח כבר ב-1839. ב-1902 התאפשר לראשונה יישום ההמצאה, כאשר אחד ממהנדסיו של בוש פיתח את מערכת ההצתה ושילב בה מצתים.
מונית הכסף

שיטת המשחק

במסגרת כל תוכנית, המנחה עידו רוזנבלום אוסף נוסעים אקראיים למונית שלו. רוזנבלום מסיע את נוסעיו ליעדם, ובו-זמנית שואל אותם שאלות טריוויה. על כל תשובה נכונה נוסף סכום מסוים של כסף לסכום מצטבר (שלב ראשון – 4 שאלות על 250 ש"ח כל אחת, שלב שני – 4 שאלות על 500 ש"ח, שלב שלישי – שאלות על 1,000 ש"ח עד ההגעה ליעד), שאותו יקבלו הנוסעים אם יצליחו להישאר במונית עד ההגעה ליעד. כאשר הנוסעים טועים בתשובתם לשלוש שאלות, המנחה מוריד אותם מהמונית והם אינם זוכים בפרס, אם כי אין הם נדרשים לשלם עבור הנסיעה.
שני "גלגלי הצלה" חד-פעמיים נמצאים ברשות המשתתפים: האחד הוא "חבר טלפוני" – אדם אליו המשתתפים יכולים להתקשר ולשאול אותו את השאלה עליה הם צריכים לענות. הגלגל השני מאפשר להם להיעזר בעובר אורח.
אם המשתתפים לא שגו במענה שלוש פעמים והגיעו ליעד, ניצבות בפניהם שתי אפשרויות: לקחת את סכום הכסף שהצטבר לרשותם, או לנסות להכפילו בשאלת "כפול או כלום" – שאלת "נכון לא נכון" שתשובה נכונה עליה תכפיל את הסכום, אך אם יענו עליה תשובה שגויה, יצאו בידיים ריקות.

על התוכנית

ייחודה של התוכנית הוא שהקהל המשתתף הוא מזדמן, וזאת בניגוד לשעשועונים אחרים בהם המשתתפים נבחרים מראש ועוברים תהליך מיון. שיטה זו גורמת לסיטואציות משעשעות, כאשר חלק מהמשתתפים בעלי ידע נרחב, ולעומתם משתתפים אחרים בעלי ידע מועט.
השאלות מותאמות אישית לרמת הידע ותחומי העניין של הנוסעים, בעזרת איפיון הנוסעים על ידי הבמאי.
תופעה התנהגותית החוזרת בפרקי התוכנית היא שרוב מוחלט מהמשתתפים, אינו בוחר להסתכן בשאלת "כפול או כלום" ומעדיפים לקחת את סכום הזכייה ולא להכפילו. תופעה זו תואמת את הקביעה בתחום הכלכלה כי הפרט הוא שונא סיכון מטבעו וזאת אף על פי שמבחינה סטטיסטית ההסתברות התאורטית להכפיל את הסכום גבוהה מחצי (היא תהיה שווה לחצי רק עבור משתתף שאין לו ידע כלשהו).
שיא הזכייה בתוכנית עומד על 36,000 בספיישל הילדים שהתקיים בעונה השלישית.
על התוכנית הושמעה ביקורת כי עם כיבוי המצלמות, הפרס הכספי נלקח מהזוכים ומוחלף בחוזה הקובע כי התשלום יינתן לאחר השידור ומותנה בשידור התוכנית בפועל. הדבר מקובל בתוכניות פרסים אחרות, אך בניגוד לתוכניות אחרות בהן התנאים ידועים מראש, במקרה של מונית הכסף, הדבר אינו אפשרי שכן מהווה הפרה לכאורה של חוזה בעל פה שנחתם עם הכניסה למונית.

תפוצת התוכנית

לתוכנית הבריטית "Cash Cab" הופקו מספר גרסאות במדינות נוספות מלבד בריטניה, כגון גרמניה, הולנד ורוסיה. בארצות הברית מונית הכסף משוטטת ברחובות מנהטן שבניו יורק. לאחר שאלו זכו להצלחה, הוחלט ליצור גם גרסה ישראלית לתוכנית. הפורמט נרכש על ידי העורך הראשי ומפיק התוכנית, יורם זק.
קטמרקה

היסטוריה

התיישבות ראשונית ולא קבועה בשם לונדרס הוקמה ב-1558 על ידי קולוניאליסטים ספרדים.
התיישבות הקבע הוקמה ב-1683 על ידי פרננדו דה מנדוסה אי מטה דה לונה. מקור השם "קטמרקה" הוא בשפת הקצ'ואה, ומשמעותו היא "מבצר על המדרון".
לעיר, שהיו בה 8,000 מתיישבים בלבד ב-1882, הגיע קו רכבת ב-1888. העיר צמחה באטיות רבה, והאזור נותר עני אפילו באמצע המאה ה-20.

כלכלה

חקלאות היא הענף הכלכלי המרכזי בקטמרקה, זאת למרות ירידת גשמים מועטה דורשת השקיה. ענף נוסף הוא ייצור פונצ'ואים בעבודת יד.
כותנה ובקר הם גם ענפים חשובים, ונוספים עליהם מכרות זהב, כסף, נחושת ובדיל.

תיירות

העיר מהווה את מרכז התיירות של הפרובינציה, עם הארכיטקטורה הקולוניאלית שלה, ומהווה מרכז למספר אטרקציות תיירותיות.
צליינים רבים באים לעיר כדי לבקר בכנסיית "בתולת העמק", שנבנתה ב-1694, וכוללת פסל של Nuestra Señora del Valle (נואסטרה סניורה דל וז'ה, משמעות: גבירתנו של העמק).

תחבורה

נמל התעופה הבינלאומי קורונל פליפה ורלה ממוקם כ-15 ק"מ מדרום למרכז העיר ומשרת אותה.
כיוון דרופ סי

כיוון דרופ סי (באנגלית: Drop C tuning) הוא כיוון גיטרה חלופי, בו לפחות מיתר אחד מורד לתו דו (באנגלית C), אך לרוב הכוונה היא לכיוון המיתרים CGCFAD (מהנמוך לגבוה: דו, סול, דו, פה, לה ורה) שניתן גם לתאר ככיוון די (D tuning) עם מיתר שישי מונמך לדו, או לחלופין כיוון דרופ די (Drop D tuning) בטרנספוזיציה של טון למטה.
בגלל הטון הכללי הכבד יותר, כיוון זה משמש בעיקר בסגנונות רוק והבי מטאל.
פיאט M11/39

תכנון וייצור

הטנק תוכנן במקומו כ"טנק פריצה" (Carro di Rottura). המבנה הכללי של הטנק הושפע מטנק הויקרס סימן 6 הבריטי. השפעה זו ניכרת בייחוד במבנה הזחל והמתלים.
הקריירה של הטנק הייתה קצרה בשל כמה חולשות במבנה הטנק. החשובה ביותר הייתה הצבתו של תותח ה-37 מילימטר כחימוש העיקרי כשהוא מקובע בתוך התובה, כאשר יש לו אפשרות לנוע 15 מעלות לשמאל או לימין. החימוש המשני היה זוג מקלעי 8 מילימטר בצריח קטן ומסתובב, שהופעל על ידי אדם אחד בהפעלה ידנית.
הרעיון היה להשתמש בתותח העיקרי כנגד מטרות כבדות, ולהגן על הטנק הגנה היקפית באמצעות חימוש הצריח, זאת בדומה לטנק האמריקאי M3 לי שייצורו החל מאוחר יותר ב-1939. הכוונה המקורית הייתה לאחסן את תחמושת ה-37 מילימטרים בצריח, אך לא היה בו די מקום. ניסיונות לפתח דגם חדש יותר של הטנק ובו יעבור התותח לצריח הסתיימו בפיתוחו של דגם הפיאט M13/40. בינתיים הוזמנו 100 יחידות לשימוש צבא איטליה. ייצורו של הטנק הופסק ב-1940 על מנת להתרכז בייצור הדגמים המתקדמים יותר כגון ה-M13 ויורשיו לאחריו.
בנוסף לבעיית הצבת התותח סבל ה-M11/39 מחסרונות נוספים - הוא לא היה עמיד, וביצועיו היו גרועים, הוא היה איטי יחסית, סבל מבעיות תחזוקה, והשריון בן ה-30 מ"מ שלו יכול היה לעמוד בפני אש של 20 מילימטרים אך לא אש כבדה יותר, ובמיוחד לא לאש תותחי 2 הפאונד הבריטים, בכל טווח בו היה ה-M11/39 יעיל. כל הטנקים תוכננו לשאת רדיו, אך אף באחד מאלו שיוצרו בפועל לא הותקן רדיו. מבנה התובה המוצלח יחסית נוצל בפיתוח ה-M13/40.

הטנק בשדה הקרב

איטליה העבירה 72 טנקים מסוג M11/39 אל חזית המדבר המערבי, 24 טנקים אל חזית מזרח אפריקה וארבעה אבות טיפוס נותרו באיטליה. ה-M11 היווה שיפור משמעותי לעומת הטנקים הקלים L3/33 ו-L3/35 שהיו מוצבים במזרח אפריקה.
הטנק זכה להצלחה מסוימת במפגשים הראשוניים עם טנקים בריטים קלים כגון ה-ויקרס סימן 6. תותח ה-37 מילימטרים סיפק הרתעה כנגד טנקים אלו, שהיו מהירים יחסית, אך בעלי שריון קל, וחמושים אך במקלע. עם זאת, הטנק היה נחות אל מול טנקי שיוט בריטים כגון ה-A9 ‏, A10, ‏ A13 וטנק החי"ר מטילדה.

צפון אפריקה

ב-13 בספטמבר 1940 השתתפו טנקים מסוג זה בפלישה האיטלקית למצרים. ב-9 בדצמבר 1940 הם השתתפו בפעולות הגנה בשלבי הפתיחה של מתקפת הנגד הבריטית המכונה מבצע מצפן. עם פתיחת מבצע מצפן טנקים רבים מסוג זה נפגעו ונוטרלו בעמדות האיטלקיות הנייחות. הבריטים השתמשו בטנקי מטילדה כדי לפרוץ דרך עמדות המגננה האיטלקיות, וכנגד טנק זה עמד ה-M11 חסר אונים.
החל מ-10 באפריל 1941, במהלך המצור על טוברוק נעשה שימוש בטנקים אלו על ידי רגימנט הפרשים של הדיוויזיה האוסטרלית השישית. האוסטרלים עשו שימוש ב-M11 ובטנקי M13 שתפסו שלל, עד שהסתיימה אספקת דלק הדיזל. אז נהרסו הטנקים כדי למנוע שימוש נוסף על ידי כוחות הציר המתקדמים.

מזרח אפריקה

במזרח אפריקה היה ה-M11 הטנק הבינוני היחיד בו השתמשו האיטלקים, והשריון הכבד ביותר שעמד לרשותם. ב-3 באוגוסט 1940 השתתפו טנקים אלו בכיבוש סומלילנד הבריטית על ידי כוחותיו של הגנרל גוליילמו נאסי. מבצע זה, בו נכבשה סומלילנד הבריטית על ידי האיטלקים, היה הניצחון הגדול ביותר של האיטלקים במלחמת העולם השנייה, אך היה זה גם אחד מהשגיהם היחידים במערכה במזרח אפריקה. בינואר 1941 נעשה בטנקים שימוש בהגנת אריתריאה כאשר כוחותיו של הגנרל ויליאם פלאט התקיפו אותה מסודאן. כוחות אלו היו מלווים במספר קטן של טנקי מטילדה, שעמדו לרשותם בקרב על קרן והיוו מענה ראוי ל-M11 בקרב זה. עד למאי 1941 הובסה ההגנה האיטלקית בכל קרב בו הוצבו טנקי M11. בטנקים אלו לא נעשה שימוש נוסף על ידי בעלות הברית.
פעילים

פעילים ניהול תיקי השקעות היא חברת בת של בנק הפועלים שנוסדה ב-1987. החברה מנהלת תיקי ההשקעות בהיקף של כ -18.4 מיליארד ש"ח עבור כ - 7,000 לקוחות.
(נכון לתאריך 31.5.18)
חנה פרי זן היא יו"ר דירקטוריון פעילים, בעלת תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ולימודי תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. מומחית לשוק ההון. כיהנה בשורה של תפקידים בכירים בבנק הפועלים כאשר האחרון שבהם משנה למנכ"ל. כחברת הנהלת הבנק הייתה אחראית על תחומי הייעוץ והתפעול בני"ע, פנסיה ונכסים פיננסיים.
אבישי קרואני הוא מנכ״ל פעילים, בעל תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון. מילא שורה של תפקידים בכירים בקבוצת בנק הפועלים ביניהם סמנכ"ל השיווק והמכירות בחברת פעילים.
בתפקידו האחרון בבנק כיהן כמנהל מחלקת ייעוץ פיננסי באגף ייעוץ ומחקר.
פאריונה

פריאונה (באיטלקית: Parione) הוא שמו של הרובע השישי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
מקור שמו של הרובע אינו ידוע, וככל הנראה הוא נקרא על שם חומה שהייתה בסמוך לרובע (המילה "פאריטונה" באיטלקית של ימי הביניים משמעה "חומה גדולה"), או הכוונה לקירות אצטדיון דמיטיאנוס שהיה ממוקם ברובע.
לוגו הרובע מציג גריפין – חיה שמקורה במיתולוגיה היוונית. הגריפון נבחר כסמל הרובע, מאחר שהוא מייצג אצילות וגאווה.

היסטוריה

בתקופת הרפובליקה הרומית, השטח בו ממוקם כיום הרובע היווה חלק משדה מרס - אזור בו נהג הצבא הרומי להתאמן. מאוחר יותר, בראשית תקופת האימפריה הרומית, עם גידולה של העיר, הפך האזור לרובע התשיעי מבין 14 רובעי רומא בתקופתו של הקיסר אוגוסטוס. ימים זכה הרובע לכינוי "קירקו פלאמיניו" (בלטינית: Circo Flaminio). באזור נבנה אצטדיון גדול (לימים פיאצה נבונה) על ידי הקיסר דומיטיאנוס, והקיסר פומפיוס בנה ברובע קוריה (אשר שימשה את הסנאט הרומאי).
לאחר נפילת האימפריה הרומית, נותר אזור הרובע מיושב.
בתקופת ימי הביניים כונה הרובע, שהיה הרובע השמיני של העיר, בשם "רובע פאריונה וסן לורנצו אין דמאסו" (בלטינית: Parione e S. Lorenzo in Damaso) על שם כנסיית סן לורזו אין דאמאסו הממוקמת ברובע (ואשר נבנתה במאה הרביעית.
בין השנים 1200–1400, בשל מיקומו של הרובע במרכז העיר מחד, אך בסמוך לנהר הטיבר מאידך, גדלה אוכלוסיית הרובע. הקמת הקמפו די פיורי שהיווה שוק מרכזי סייע להתפתחות הרובע.
בתקופת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי עבר מבנה הרובע שינוי ארגוני שכלל הרחבת הרחובות, שיקום הבניינים והקמת גשר סיסטו (באיטלקית: "ponte Sisto" - "פונטה סיסטו" - על שם האפיפיור) המקשר את הרובע לרובע טרסטוורה בעברו השני של הנהר.
במהלך המאה ה-16 עברה מרבית הפעילות המסחרית מהקמפו די פיורי לאזור הפיאצה נבונה, הרחבה יותר, ובמהלך המאה ה-17 שונתה הכיכר ושופצה על ידי ג'ובני לורנצו ברניני אשר פנה את מזרקת ארבעת הנהרות באמצעיתה.
לאחר איחוד איטליה, הקמת ממלכת איטליה והפיכת רומא לבירתה, נבנתה באזור זה דרך ויטוריו אמנואלה השני - אשר ייעל את התנועה העוברת ברובע.

אתרים בעלי חשיבות

האתר המרכזי ברובע הוא כיכר נבונה - המכסה כרבע משטח הרובע. כיכר זו עומדת במקום בו עמד אצטדיון רומי, ושומרת על צורתו של האצטדיון. במרכז הכיכר ניצבת מזרקת ארבעת הנהרות של ג'ובני לורנצו ברניני מאמצע המאה ה-17. כיכר נבונה הפכה לכיכר השוק המרכזית של העיר עם ירידת מעמדו של הקמפו די פיורי אשר נמצא אף הוא בתחומי הרובע.
דרומית לכיכר נבונה ניצבת כיכר פאסקווינו המשמשת לפרסום מודעות ודעות שונים.
ניק מוחמד

ביוגרפיה

מוחמד נולד בעיר לידס שבאנגליה. הוא התחנך בבית הספר התיכון אבי גריינג'. הוא דחה הצעה ללמוד באוניברסיטת קיימברידג', ובחר ללמוד בסנט איידן קולג' של אוניברסיטת דרהאם. שם ניגן בכינור בתזמורת האוניברסיטה. פעמיים נבחן לתיאטרון דרהאם רביו אבל נכשל, ובמקום זה השתתף בחוג הקומדיה המקומי. אחרי שסיים תואר בהצטיינות בגאופיזיקה, המשיך ללימודי דוקטורט בסייסמולוגיה במגדלן קולג' בקיימברידג', והייתה לו משרה בחברת נפט. ההתעניינות שלו בתחום הקומדיה הניעה אותו לעשות אודישן לפוטלייטס, אותו עבר בהצלחה. בעקבות הופעה בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו פנה אליו מפיק של ה-BBC. לאחר מכן עזב את קיימברידג' בלי לסיים את הדוקטורט כדי לקדם את הקריירה שלו כקומיקאי.
מוחמד השתתף בעונה השנייה של הסדרה "Reggie Perrin" של ערוץ BBC One, והגיש את הסדרה הקומית "The King Is Dead" של ערוץ BBC Three לצדם של סיימון בירד וקייטי ויקס. הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות "Pete & Dud: The Lost Sketches", "מירנדה", "How Not to Live Your Life", ו-"Life's Too Short". עוד הופיע בפרק בתוכנית הרדיו הקומית מוזיקלית "Alex Horne Presents The Horne Section" של רדיו 4.
בהמשך להצלחת תוכנית הרדיו הראשונה שלו "Quarters" ששודרה ברדיו 4 של ה-BBC, שודרה תוכנית שנייה בשם "Nick Mohammed in Bits" וזכתה לשבחי הביקורת.
מוחמד היה בצוות השחקנים של תוכנית המערכונים "Sorry, I've Got No Head" של ערוץ CBBC שהייתה מועמדת לפרס באפט"א. בשנת 2010 הופיע עם אנג'לוס אפיתמיו (Angelos Epithemiou) בסיור הופעות לאומי.
הוא שיחק בתפקיד משנה בכל שלוש העונות של הסדרה הקומית "דריפטרס".
מוחמד פיתח את התוכנית "The Making of Mr. Swallow" עבור ה-BBC, והוא כתב וכיכב בדרמה הקומית "Magic" עבור ערוץ 4. עוד הופיע בתפקיד מיסטר לאב בסדרה "Hank Zipzer" של ערוץ CBBC. הוא הופיע בפרק האחרון בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "דוד שלו" ואחר כך הופיע בשישה פרקים של הסדרה.
ב-2015 הצטרף מוחמד לצוות שחקני קומדיית המצבים של רשת ITV "החבר'ה מהלשכה".
מוחמד כתב וכיכב בשתי עונות של הקומדיה "Detective Sergeant Nick Mohammed", שמתרחשת בתחנת משטרה, עבור רדיו 4 של ה-BBC. ב-2018 דיבב מוחמד את הדמות של חזרזיר בסרט הקולנוע "כריסטופר רובין" בהפקת סרטי וולט דיסני.
ניסאן סוואי

"ניסאן סוואי" קונספט

דגם ה-"ניסאן סוואי" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה בשנת 2015.
לא נמסרו פרטים טכניים על מנוע הדגם, ועל תכונות התמסורת.
תאוצת דגם ה-"ניסאן סוואי" בין 0-60 מייל (96.5 ק"מ) היא 8.0 שניות.
דומניקו פלאבאניקו

דומניקו פלאבאניקו (באיטלקית: Domenico Flabanico; נפטר בשנת 1043) היה הדוכס ה-29 של ונציה. דומניקו כיהן כדוג'ה מאז הדחתו למעשה של פייטרו בארבולאנו בשנת 1032 ועד פטירתו. 
פלאבאניקו עלה לשלטון בוונציה בתקופה של אי סדר. קודמו, פייטרו בארבולאנו הודח בשל הלחץ הכלכלי הרב שהוטל על וונציה על ידי הקיסר קונסטנטינוס ה-8, קיסר האימפריה הביזנטית והקיסר קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעקבות הדחת הדוג'ה אוטונה אורסאולו. כמו כן, בעקבות ההדחה של אוטונה, תקף אישטוון הראשון מלך הונגריה את ערי ונציה שבחוף דלמטיה וכבש וסיפח חלק מהן. באבולאנו כשל בהתמודדות עם לחצים אלה וההמון החליט להדיחו ולהשיב את אוטונה מגלותו בקונסטנטינופוליס לכס הדוג'ה. לאחר שהתברר שאוטונה נמצא על ערש דווי, ניסה דומניקו אורסאולו, קרובו של אוטונה לתפוס את כס הדוג'ה. מחאה ציבורית כנגד ניסיון זה הביא לבחירתו של דומניקו פלאבאניקו, שהיה בן למשפחת סוחרים עשירה, אולם לא היה בן למשפחת אצולה.
בתקופת שלטונו של דומניקו פלאבאניקו נחקקו חוקים חדשים שנועדו להגביל את כוחות של הדוג'ה בניסיון למנוע את הפיכת הרפובליקה למדינה מלוכנית. פלאבאניקו כשל במגעיו הדיפלומטיים עם המדינות הסמוכות, והפסקת זכויות הסחר הביאו לירידה בהיקף המסחר ובכוחה של ונציה. רק בתקופת יורשו, דומניקו קונטאריני הראשון, שעלה לשלטון לאחר מותו של פלאבאניקו בשנת 1043, החלה עליה מחודשת בהיקף המסחר ובכוחה של ונציה.
סבו

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בין המאות ה-13 וה-16, סבו שהיה ידוע אז בשם Zubu (או Sugbo) היה מיושב על ידי הינדים, בודהיסטים, מוסלמים, הנשלט על ידי רג'ות ודאטוים.
פרשת נח

עשרה דורות מנח עד אברהם

בהמשך באה רשימת עשרת הדורות מנח עד אברהם, שבסיומה באה היכרות ראשונה עם משפחתו של אברהם, שבשלב זה עוד נקרא "אברם". מסופר כיצד החל אביו תרח ללכת מאור כשדים לארץ כנען, אך החליט להישאר בחרן ובסופו של דבר מת שם.

הפטרה

מפטירים בספר ישעיהו פרק נ"ד, החל מפסוק א'. הספרדים מסיימים בפסוק י', התימנים בפרק נ"ה, פסוק ג', והאשכנזים שם בפסוק ה'. בהפטרה מזכיר הנביא את השבועה שנשבע אלוהים "מעבור מי-נח עוד על הארץ".
בשנים המתחילות ביום חמישי (כ-31.9% מהשנים) פרשת נח נקראת בשבת ראש חודש וקוראים בה את הפטרת "השמים כסאי".
קרקואן

האתר

העיר מכסה שטח של כ-80 דונם ואוכלוסייתה בשיאה מוערכת בכ-2,000 איש. אף ששכנה לחופיו של הים התיכון לא הוקם בקרקואן עצמה נמל, וסירות דיג קטנות נקשרו אל החוף בשני נחלים סמוכים לעיר. תושבי העיר לא עסקו בחקלאות או במרעה, והעיר הייתה מנותקת מהאדמות שסביבה. תחת זאת עסקו התושבים בתעשיית צבע לבדים, בנייה, קדרות ואמנויות אחרות. רובעי המגורים הוקפו בחומה כפולה, והרחובות נסללו לפי תוכנית עירונית מוקפדת. מאפיין נוסף של העיר הוא מערכת המים המשוכללת שהוקמה בה ואשר כללה בארות, תעלות, מרזווים לאיסוף מי גשמים ומערכת לפינוי הביוב.
הבתים נבנו בצורת מלבנים לפי תוכנית אחידה. כניסה בודדת הוליכה אליהם ואל פרוזדור שהוביל לחצר פנימית. בחצרו של כל בית נבנתה אמבטיה שרצפתה כוסתה בפסיפס, ונראה שלרחצה ולהיגיינה נודע מקום חשוב בחיי העיר. סביב החצר השתרעו חדרי המגורים שכללו גם חדר אירוח. בלב העיר שכנו שני מקדשים פונים, שאחד מהם, הבנוי בסגנון פיניקי, הוא המקדש הפוני הגדול ביותר שנתגלה עד כה.
מעבר לחומת העיר השתרעו מספר נקרופוליסים, אם כי אתרי קבורה נחשפו במרחק רב מהעיר, ואפילו סמוך לכף בון בצפונו של חצי האי. שניים מבתי הקברות סמוכים לעיר - על גבעה סלעית במרחק של פחות מקילומטר בודד מצפון-מערב לעיר נחשף נקרופוליס שיועד לילדים אשר נטמנו בכדים בקברי המונים, ואילו מדרום לה אותר נקרופוליס למבוגרים.
זבל לבן

זבל לבן (באנגלית: White Trash) הוא כינוי גנאי ללבנים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, בארצות הברית (בעיקר ממדינות הקונפדרציה לשעבר ג'ורג'יה, מיסיסיפי, אלבמה, לואיזיאנה, טקסס, ארקנסו וקנטקי).

רקע

השימוש בכינוי נחשב לא תקין פוליטית, אך בשנים האחרונות הוא נחשב פחות בוטה מבעבר, ורבים ממושאי הכינוי מכנים כך את עצמם. כינוי חופף הוא Redneck (אדומי הצוואר), המרמז על עבודתם בשדות של בני המעמדות הנמוכים הלבנים, שנשרפים בשמש הדרום הקופחת. "רדנק", במיוחד, מתקשר גם לשמרנות פוליטית ולשמרנות חברתית קיצונית, לגזענות וכיוצא בזה. כינוי נוסף הוא "הילבילי" (בילי מן הגבעות ובמיוחד רכס האפלצ'ים), המתייחס ספציפית לתושבים באזורים ההרריים, כפריים, ודלילי אוכלוסין. אף על פי שכל מינוח שכזה הוא בעל הקשר משלו ומתייחס לקבוצה ייחודית, הם מייצגים את הסטראוטיפ הרחב של הלבן בן המעמד הנמוך והשמרן.
המכונים "זבל לבן" מאופיינים במבטא דרומי וגסות רוח, בעלי מוסר ירוד וחסרי תרבות והשכלה, נוהגים לקלל, לעשן, להשתכר, להמר ולהתנהג בצורה קולנית ומופגנת. מבחינה כלכלית, הסטיגמה המאפיינת את ה"זבל הלבן" היא משפחה מרובת ילדים המתגוררת בדירה במצב רעוע או בקרוון, בעלת חצר מלאת גרוטאות, אך בעלת מנוי לחבילה היקרה ביותר לטלוויזיה בכבלים. כמו כן, למכונים "זבל לבן" נהוג ליחס גם פטריוטיזם, מצ'ואיזם, הומופוביה, גזענות, אנטישמיות, גילוי עריות וחיבה מרובה לנשק וציד.
השימוש בכינוי מקובל בעיקר אצל לבנים ממעמד נמוך, שרוצים להבדיל עצמם מלבנים ממעמד נמוך משלהם. עם זאת, לפי מילון אוקספורד, הכינוי נולד כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19 אצל עבדים שחורים בדרום שכינו כך את הלבנים העניים שעבדו לצדם בשדות.

בתרבות הפופולרית

משפחת בנדי שכיכבה על מסכי הטלוויזיה בשנים 1997-1987 בסדרה "נשואים פלוס" היא דוגמה לדרך ההצגה של משפחה לבנה מהמעמד הנמוך בטלוויזיה האמריקאית. בני הזוג אל ופגי בנדי תוארו כזוג לא מאושר. אל באנדי (גולם על ידי אד אוניל), אבי המשפחה, תואר כאדם גס רוח, אשתו פגי (קייטי סגל) כעצלנית שמעבירה את שעות היום בצפייה בתוכניות אירוח. ההורים השפיעו רבות גם על ילדיהם, באד (דייוויד פאוסטינו) וקלי (כריסטינה אפלגייט).
סרט הקולנוע המצליח של אמינם "8 מייל" מביא גם הוא הצצה למשפחה לבנה מהמעמד הנמוך שמתגוררת בפרוור עני של דטרויט. ג'ימי "ראביט" סמית' (אותו מגלם אמינם) מתגורר עם אמו האלכוהוליסטית (קים בייסינגר) ואחותו הקטנה בקרוון אשר מוקף בגרוטאות ומתפרנס כפועל במפעל. הוא שואף לשפר את מצבו על ידי קריירה מוזיקלית.
בשנים האחרונות, ז'אנרים הסרטים המוקומנטרים דוגמת בוראט, ברונו וחרא סבא, בוחרים במכוון להתמקד באזורים ובמדינות בארצות הברית בהן יש רוב לאוכלוסייה מסוג זה, תוך שהם מותחים אנשים בעלי דעות קדומות וסטריאוטיפים, הרווחים באזור הדרום-מזרח של ארצות הברית.
זוכרים

ארגון זוכרים עוסק בהנצחה, בתיעוד ובהעלאת המודעות לחללי מערכות ישראל וחללי הטרור, באמצעות פעילויות חינוכיות, אירועי תרבות, הרצאות וסיוע. הארגון הוקם ב-2007 ובראשו עומד דב קלמנוביץ.

אירועי זיכרון

אירוע הפתיחה המרכזי של ליל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מופק על ידי הארגון ונערך בירושלים ומועבר בטלוויזיה וברדיו בשידורים ישירים.
הארגון מקיים גם אירועי תרבות הנוגעים באירועים ובזמנים מיוחדים אחרים, כדוגמת: יום הזיכרון ליצחק רבין, עשרה בטבת ותשעה באב.

זוכרימפדיה

זוכרימפדיה היה מיזם שיתופי פתוח לבניית אנציקלופדיה השואף לכנס תחתיו ערכים אודות כלל חללי צה"ל והטרור. האתר התבסס על המנוע הטכנולוגי של מדיה-ויקי ונוסדה על ידי ארגון זוכרים לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשס"ט במטרה לשמש קיר הנצחה מקוון לאלו שנפלו.

עקרונות הארגון

בפעילות הארגון ניתן דגש למוטיב היחד והתקווה סביב המאבק הלאומי, מתוך הבנה שמערכות ישראל מלכדות את העם וסביב נושא הזיכרון ניתן לכנס וליצור חיבור בין אנשים ממקומות שונים ובעלי דעות שונות. 
הארגון פונה באירועים אותם הוא מקיים למגוון האוכלוסיות בחברה הישראלית, ומשלב בהם תכנים חינוכיים ותרבותיים שלטענתו לא הובלטו דיים בטקסי ההנצחה המרכזיים ואירועי יום הזיכרון. בראיונות לתקשורת אמרו נציגי הארגון שחוסר השתתפות חרדים, דרוזים וערבים בטקסים המרכזים נובע מחוסר השייכות שהם מרגישים כתוצאה מהתכנים הקיימים באירועים אלה. כך לדוגמה ציין דובר הארגון את הייצוג באירוע יום הזיכרון המתקיים בשנת 2007 בתל אביב המכונה 'שרים בכיכר' בו מופיעים, כדבריו, אמנים "מתרבות כוכב נולד", לעומת הצורך הקיים באירוע המשדר לכלל האוכלוסייה. באתר הארגון נכתב: "גם ביום הזיכרון נתאחד כולנו יחד... כל אחד יביא ליום זה את המטען שיש לו מהבית, כל אחד ינציח את האהוב שנפל בדרך בה הוא חפץ".
הארגון כורך את הנצחת חללי הטרור ביחד עם חללי צה"ל, וזאת מתוך עמדה הגורסת כי 'העורף והחזית' יחד שותפים להגנה על ביטחון מדינת ישראל. כדי להמחיש עיקרון זה מביא הארגון באתר האינטרנט שלו את תיאור הפיגוע בבית ליד בו נפגעו חיילים ואזרחים: "האיום המוחשי במדינת ישראל, מחבר וכמעט ואינו מפריד בין חיילים לאזרחים; עדות מצמררת לכך עמדה מול עיננו ב-22 בינואר 1995בשעה 9:00 בבוקר, הגיע מחבל לבוש במדי צה"ל, לצומת בית-ליד; המחבל נעמד בין החיילים והפעיל את חגורת הנפץ; ההרס וההרג פגעו בחיילי צה"ל שעמדו במקום. את המתרחש ראה אזרח, אשר מיהר למקום על מנת לסייע לנפגעים. לרגע זה המתין המחבל המתאבד השני, שכעבור שלוש דקות פוצץ את עצמו. בפיגוע נהרגו 21 חיילים, ואזרח אחד".
מול גישה זאת נטען] על ידי מספר משפחות שכולות של חללי צה"ל שאין לאחד את ההנצחה של חללי טרור וחללי צה"ל, ויש ליצור הפרדה מלאה בין אדם שנפל בעת מילוי תפקידו לעומת אדם שנפל כאזרח.
ערן ראמי

ביוגרפיה

ערן ראמי נולד בישראל והתחיל את לימודי המוזיקה בנגינת פסנתר בגיל 6 ובנגינת חצוצרה בגיל 12.
לאחר לימודיו בתיכון תלמה ילין, עשה ערן את שירותו הצבאי בתזמורת חיל האוויר.
אחרי השירות הצבאי יצא ערן ללימודים בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין אצל פרופ' קונרדין גרוט (נגן בפילהרמונית של ברלין), שם השלים תואר ראשון. במהלך שהותו שם היה גם סטודנט באקדמיה ע"ש הרברט פון קאראיין, במסגרתה ניגן עם הפילהרמונית של ברלין במשך שנתיים.
בשנים 1995-2002 שימש כחצוצרן ראשי בתזמורת הסימפונית ירושלים. החל מעונת 2005-2006 הוא חבר בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בנוסף מופיע גם כמנצח, בין השאר עם התזמורת הקאמרית הישראלית, וכסולן בקונצרטים קאמריים בישראל ומחוצה לה.
הייזל מקקליון

חייה

הייזל ג'ורנו (לימים מקקליון) גדלה בקוויבק. עבדה בחברה מסחרית במונטריאול והתבקשה במסגרת עבודתה לעבור לטורונטו. נישאה לסם מקקליון והם עברו להתגורר בסטריטסויל, שהפכה אחר כך לחלק ממיסיסוגה. בני הזוג ייסדו עיתון מקומי. לזוג נולדו שלושה ילדים. סם מקקליון נפטר בשנת 1997 לאחר מחלת אלצהיימר.

פעילות פוליטית

הייזל מקקליון נבחרה לתפקיד ראש עיריית סטריטסויל בשנת 1970 וכיהנה בו עד שנת 1973. בשנת 1978 נבחרה לתפקיד ראש עיריית מיסיסוגה. מקקליון קיבלה את תפקיד ראש העיר, תקופה קצרה אחרי שהוחלט בשנת 1974 לצרף את העיירות פורט קרדיט וסטריטוויל לעיר. מיסיסוגה הייתה אז עיר קטנה בפרברים של טורונטו. בימי כהונתה עברה העיר מהפכה. היא משכה אליה אוכלוסייה רבה, הוקם בה מרכז עיר עם בנינים רבי קומות וחברות רבות עברו אליה.
מקקליון ניצחה על תהליך זה תוך הקפדה על איזון תקציבי ומניעת גרעונות. מדיניותה ואופייה הביאו רבים להשוותה למרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה. הצלחתה הפוליטית והישגיה בפיתוח העיר הקנו לו מעמד ויוקרה ציבוריים והיא הייתה אחת מראשי הערים הנודעים ביותר בקנדה. היא זכתה לשלל פרסים בינלאומיים על פעליה.