google/wiki40b huggingface dataset:
PKI

תשתית מפתחות ציבוריים (או בקיצור PKI; מאנגלית: Public-key infrastructure) היא תשתית של חומרה, תוכנה, אנשים, מדיניות ותהליכים הנדרשים כדי להנפיק, לנהל, להעביר, להשתמש, לאחסן ולגנוז תעודות דיגיטליות.
בקריפטוגרפיה, PKI הוא הסכם המקשר מפתחות ציבוריים עם הגופים (למשל אדם או ארגון) שאליהם הם שייכים, באמצעות רשויות אמון (בקיצור CA, מאנגלית: Certificate Authority), אשר בסמכותן להנפיק תעודות דיגיטליות. הקשר מיוסד בתהליך של רישום וניפוק. הניפוק מתרחש אצל רשות האמון (באמצעות תוכנת מחשב או פיקוח אנושי), בהתבסס על רמה מסוימת של אמון בין הצדדים (למשל על ידי הצגת מסמכים משפטיים המאשרים זהות של חברה). הגוף האחראי על בדיקת האמון בין הצדדים הוא מרכז רישום (או RA, קיצור של Registration Authority). על ה-RA לוודא שהמפתח הציבורי אכן שייך לאותו גוף יחיד אשר נרשם, באופן שלא יאפשר לאותו גוף להתכחש לכך בעתיד. כדי לדעת אם תעודה כלשהי תקפה פונים לרשות תיקוף (VA, Validation Authority).
לעיתים, המונח PKI משמש לתיאור מימוש של רשות אמון.

דרכים לקבלת תעודה

באופן כללי, ישנן שלוש דרכים להשגת אמון בגוף מסוים: רשות אמון (CA), רשת אמון (Web of Trust), ו-Simple PKI.

רשויות אמון

התפקיד המרכזי של רשות האמון הוא לחתום דיגיטלית ולהפיץ את המפתח הציבורי המקושר אל גוף נתון. פעולה זו מתבצעת על ידי המפתח הפרטי של רשות האמון, כך שהאמון במפתח הציבורי של המשתמש מבוסס על האמון במפתח הפרטי של רשות האמון. הקשר בין המשתמש למפתח שלו מיוסד בהסתמך על רמה מסוימת של אמון, באמצעות תוכנת מחשב או פיקוח אנושי.

תעודות זמניות ו-SSO

גישה זו מערבת שרת הפועל כרשות אמון מקוונת (online) במערכת SSO (שיטה להזדהות חד פעמית כלפי יותר מגוף אחד). שרת ה-SSO ינפיק תעודות דיגיטליות לשימוש הלקוח, אבל לא ישמור אותן.

רשת אמון (Web of Trust)

גישה חלופית לבעיית אימות השייכות של מפתח ציבורי לגוף מסוים היא רשת אמון. הקמת רשת אמון נעשית באמצעות חתימה הדדית של משתמשים זה על המפתח הציבורי של זה, כך שמושגת היררכיה של אמון אשר בראשה עומד בדרך כלל גוף בעל אמינות גבוהה.
לפי גישה זו, כל גוף יכול לפרסם את המפתח הציבורי שלו, אך המפתח ייחשב אמין (או מאומת) רק אם שני חברים שונים ברשת האמון הצהירו כי אכן המפתח שייך לאותו אדם (וגיבו הצהרה זו בחתימה דיגיטלית על ההצהרה ועל המפתח). רשת אמון פועלת למעשה בשיטת "חבר מביא חבר", שבה ניתן לתת אמון בכל משתמש אשר אושר על ידי מי מהחברים הקיימים.
הראשונה לנקוט דרך זו כדי להבטיח את זהות בעלי המפתחות הציבוריים היא התוכנה PGP, המנגישה את האפשרות ליצור רשת אמון אל המשתמש הביתי.

SPKI

גישה נוספת, אשר אינה מתעסקת בקישור בין זהות למפתח ציבורי היא Simple Public-key Infrastructure, או בקיצור SPKI. הגישה צמחה מתוך שלושה מאמצים עצמאיים להתגבר על המורכבות של X.509 ושל רשת האמון של PGP. ב-SPKI אין קישור בין זהות למפתח, שכן לפיה המפתח הוא זה שיש להטיל עליו את האמון, במקום על הזהות (האדם או הארגון).
פיקוס קדוש

תפוצה

הפיקוס הקדוש הוא מין שגדל באופן טבעי בסרי לנקה, בנגלדש, פקיסטן, מיאנמר, נפאל והודו, כמו גם אזורים של סין. 
בארץ יובא הפיקוס הקדוש כעץ נוי, ופרטים שלו קיימים כעצי שדרות בתל אביב (בין השאר, גן הכובשים ושדרות נורדאו). הוא נחשב למין פולש, וזרעיו מופצים בעזרת ציפורים ועטלפי פרי למקומות חדשים. תודות למהירות צימוח גבוהה, יכולת להשתלט על עצים אחרים ושורשים המבקעים בטון ואספלט, פרטים רבים שלו קיימים בכל רחבי הארץ ללא שנשתלו בידי אדם.

מאפיינים

הפיקוס הקדוש הוא עץ ירוק עד או חצי נשיר, שגובהו יכול להגיע ל-30 מטרים וקוטר גזעו עד שלושה מטרים. העלים בצורת לב, עם חוד מוארך בקצוותיהם. שפת העלה תמימה. כמיני פיקוסים אחרים, פרי הפיקוס הקדוש הוא פגה הנחנטת באמצעות צרעות. הפגות ירוקות לפני החניטה וסגולות לאחריה, וגודלן קטן מעט מגודל תאנה. הפצת הזרעים מתבצעת לרוב על ידי ציפורים אוכלות פרי ועטלפי פרי.
לעץ אין שורשי אוויר, אך יש לו שורשי ענפים שמסוגלים להיצמד לעץ בוגר וגדול יותר ולינוק את לשדו. פעמים רבות ניתן לראות עצי פיקוס קדוש צעירים הנתלים על עצי דקל, מתלפפים סביבם ולאחר מספר שנים מחליפים אותם כשהעץ התומך מת.

חשיבות דתית

הפיקוס הקדוש בעל חשיבות דתית לשתי דתות גדולות באזור המחיה הטבעי שלו - הינדואיזם ובודהיזם. בבודהיזם נקבע כי גאוטמה בודהה הצליח להגיע להארה כאשר עשה מדיטציה תחת ענפי העץ. אף על פי שאותו עץ עתיק ככל הנראה הוחלף מספר פעמים, מאחד מחוטריו נשתל עץ חדש באתר באנורדהפורה, סרי לנקה בשנת 228 לפני הספירה. פרט זה נחשב כעץ בעל הפרי העתיק בעולם, ומחוטריו נשתלו עותקים זהים גנטית לעצים חדשים ברחבי העולם. עצים אלו, בעלי שושלת נטיעה מדוקדקת ודמיון גנטי, נקראים "עצי בודהי", או "עצי הארה" והם בעלי חשיבות דתית לבודהיסטים. עצים זריעים אחרים הם פיקוסים נטולי ייחוס.
בהינדואיזם, כל פרטי הפיקוס הקדוש בעלי חשיבות דתית, ונהוג להתפלל ולבצע מדיטציה תחת הפיקוסים, לרוב בקבוצות של שבעה מתפללים. התפילה מוכוונת לעץ, ומהללת את "מלך העצים". הם ממפים 27 קבוצות כוכבים ל-27 עצים מסוימים, כל אחד משול כנגד קבוצת כוכבים. הפיקוס הקדוש ממופה לכוכבים γ, δ ו-θ בקבוצת הכוכבים סרטן.
הגנה אישית

הגנה אישית היא טקטיקת הגנה במשחק הכדורסל, שבה כל שחקן שומר על שחקן התקפה אחד. לרוב השחקן שומר על המקביל שלו בקבוצה השנייה (סנטר שומר סנטר), למרות שבמקרים מסוימים שחקן יכול לשמור בעמדה אחרת.
החלופה להגנה אישית היא הגנה אזורית.
לפני שינוי החוקה בשנת 2001, הגנה אישית הייתה סוג ההגנה היחיד המותר בליגת ה-NBA. במהלך תקופה זו, שחקן הגנה שהגן על אזור מסוים במקום על שחקן התקפה ביצע עבירה. עם שינוי החוקה ב-2001 לשחקנים ניתן יותר חופש בהגנה, אולם אסור לשחקן הגנה להתרחק מהשחקן עליו הוא שומר למשך יותר מ-3 שניות.
הגנה אישית היא טקטיקת ההגנה המרכזית ב-NBA ומאמנים מסוימים משתמשים רק בה.
בכדורסל האירופי (פיב"א) אין הגבלות על טקטיקת ההגנה ומאמנים מחליפים בין הגנה אישית לאזורית אף במהלך אותו משחק.
וופינג

וופינג (באנגלית: Wapping) היא שכונה ברובע טאוור האמלטס של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
השכונה ממוקמת באזור הדוקלנדס, מזרחית לסיטי של לונדון, על גדתו הצפונית של נהר התמזה. לאורך גדת הנהר, במקום בו ממוקמת השכונה, עברה בעבר הדרך הראשית מהסיטי מזרחה. רבים מהמבנים ההיסטוריים של השכונה נהרסו במהלך המאה ה-19 עת נבנו הרציפים של נמל לונדון. המבנים ששרדו את פיתוח השכונה נהרסו ברובם במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה, ובשל גודלן של ואניות הסוחר, פחת השימוש ברציפים שבאזור, ואלה ננטשו. חינו של האזור שב ועלה בראשית שנות ה-80 עת מבני המחסנים באזור שוקמו והפכו לדירות יוקרה.

היסטוריה

ההתיישבות הראשונה באזור החלה בתקופה הסקסונית ופירוש שם האזור בסקסונית הוא "מקומם של אנשי וואפה". האזור התפתח בשל מיקומו על גדת הנהר, שהיה עורק תחבורתי ראשי, לצד הדרך הראשית. בשל הקרבה לנהר היה האזור מיושב בעיקר על ידי מלחים ועובדי הרציפים, וכן על ידי מתקני ספינות, סבלים, ויצרני מוצרים הנדרשים לסחר. ההיסטוריון בן המאה ה-16, ג'ון סטו מתאר את וופינג כרחוב אחד ארוך ומלוכלך, שלאורכו מבנים קטנים בהם גרים מלחים. המעמד החברתי הנמוך של תושבי השכונה הביא להקמת "רציף ההוצאה להורג" בשכונה בו נהגו לתלות שודדי נהר שנתפסו. בוופינג נוסדה המשטרה הימית הראשונה של אנגליה בשנת 1798. המשטרה הוקמה על ידי השופט פטריק קולקוהון במטרה למנוע שוד וגניבה מהאוניות העוגנות בבריכה של לונדון. בעקבות בניית הרציפים של לונדון צפונית ומערבית לשכונה במהלך המאה ה-19 צנח מספר התושבים בה בלמעלה מ-60%, בתי מגורים רבים נהרסו ובמקומם נבנו מחסני סחורות. בשנת 1869 נפתחה בשכונה תחנת הרכבת התחתית וופינג של קו מזרח לונדון של הרכבת התחתית של לונדון, וכן נבנתה מנהרת התמזה על ידי ברונל, על מנת לאפשר גישה לשכונה שנותקה מיתר חלקי לונדון בשל הרציפים והתעלות שנבנו סביבה. במהלך הבליץ נהרסו המחסנים הרבים בשכונה, ובשל מעבר נמל לונדון מזרחה חלקם הגדול לא שוקם והשכונה נותרה נטושה. בראשית שנות ה-80 הועבר האזור לניהולו של איגוד הפיתוח לונדון דוקלנדס, ובאזור החלו להיבנות דירות יוקרה.

אתרים בעלי חשיבות

בשכונה ממוקמת כנסית סנט ג'ורג' שבמזרח שנבנתה על ידי ניקולס הוקמור בין השנים 1714–1729. הכנסייה היא אחת משש הכנסיות שנבנו על ידו באזור לונדון. הכנסייה נפגעה במהלך הבליץ, אולם קירותיה החיצוניים שרדו ובשנת 1964 נבנה מחדש פנים הכנסייה.
רציף ההוצאה להורג הממוקם בשכונה שימש במשך כ-400 שנים (עד שנת 1830) כאתר התלייה של שודדי נהר שנתפסו ונשפטו על ידי בית הדין הימי. בשל הסמכות של בית הדין הימי לדון רק אירועים שקרו בים, נבנה רציף התלייה בתוך הנהר, בעומק העולה על קו השפל של הנהר כך שהרציף היה נתון בסמכות האדמירליות. על רציף זה נתלה שודד הים קפטן קיד.

אזכורים תרבותיים

וופינג היא מקום מגוריו של ד"ר למיואל גוליבר, גיבור ספרו של ג'ונתן סוויפט "מסעות גוליבר".
אן של אלף הימים

עלילה

הספר נפתח ב-1536, ערב הוצאתה של אן בוליין להורג, וכמעט כולו פלאשבק בו נזכר הנרי השמיני בהשתלשלות האירועים מפגישתו הראשונה עם אן ועד אותו רגע.
הנרי חוזר בזיכרונו לפגישתו הראשונה עם אן, ב-1527. הוא היה אז בעלה של קתרין מאראגון (בגילומה של אירן פאפאס), אותה שנא ופילגשו הייתה מרי בוליין. בנשף בארמון פגש הנרי באחותה הצעירה של מרי, אן בת ה-18, ששבה מלימודים בצרפת והתאהב בה. למרות שנודע לו שהיא מאורסת להנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד היה המלך נחוש להשיגה לעצמו. אן מציגה דמות חצופה ועצמאית מול המלך ואינה נענית לחיזוריו המגושמים. הנרי דורש מהקרדינל וולזי (אנתוני קווייל) לבטל את האירוסין ומביא את אן לארמונו.
למרות התנגדותה, נכנעת אט אט אן לקסמיו של המלך ומכריזה באוזני אחיה שהכוח והשררה קוסמים לה לא פחות מאהבה ואושר. אן מסרבת להיות פילגשו של המלך ודורשת להינשא לו. כך מקדם הנרי את גירושיו מקתרין מאראגון, תוך שהוא מפר ברית חשובה עם ספרד וסקרמנט מקודש בכנסייה הקתולית. מקורבו של המלך, הקרדינל וולזי, שרואה בפרשת בוליין התאהבות חולפת, מפציר בו לנטוש את רעיון הגירושים, אך מסורב ואף נדרש לקדם את הנושא מול האפיפיור.
כאשר אן מציגה להנרי את הרעיון לפיו וולזי מתמהמה מדי ואינו מקדם את הגירושין, מדיח הנרי את וולזי ממשרתו כלורד צ'נסלור ומנשל אותו מארמון המפטון קורט. אן והנרי נישאים בחשאי ואן מוכתרת כמלכה לצידו, לקול מחאתם של בני העם הפשוט שאהבו את קתרין ומכנים את אן "זונה" ו"נואפת".
כאשר אן בהיריון עולה מעמדה בארמון והנרי בטוח שהנה-הנה נולד לו בן ויורש, שקתרין מאראגון לא סיפקה לו. בתה של אן, אליזבת נולדת לאחר מספר חודשים, לאכזבתו הרבה של המלך שציפה לבן. נקודה זו מהווה את התפנית לרעה ביחסיהם של בני הזוג. המלך מגלה עניין גובר והולך בנערתה של אן, ג'יין סימור והופך אותה לפילגשו. כאשר אן מגלה זאת היא מגרשת אותה מפמלייתה ומן הארמון. בהמשך היא מסרבת לשכב עם המלך עד שלא יערוף את ראשו של הוגה הדעות ההומניסטי תומאס מור, שסירב לקבל את נישואיו של הנרי עם אן ולהכיר בעליונות המלך על האפיפיור שהתבטאה בהם. לאחר מותו של מור נכנסת אן להיריון, המסתיים בלידתו של ולד מת.
לאחר שהתאכזב מיכולתה של אן להביא לו יורש זכר, מנסה הנרי למצוא דרך להיפטר מאן. הוא מבקש מהלורד צ'נסלור החדש שמינה, תומאס קרומוול, למצוא דרך לטפול עליה אשמת בגידה. קרומוול ממציא ראיות לניאוף של אן עם ארבעה מאנשי חצרו ומשליך אותה למצודת לונדון. לאחר מכן היא מואשמת אף בקיום יחסי מין עם אחיה. למשמע ההאשמות מבינה אן שהמלך נחוש להוציאה להורג.
במשפטה של אן היא מצליחה להוכיח שההאשמות אינם אלא שקרים. בערב לפני גזר הדין מבקר אותה הנרי בתאה ומציע לה את חירותה וחייה אם תסכים לביטול הנישואין, תוך הפיכתה של אליזבת לממזרה. אן מסרבת ומבינה שבסירובה חתמה את הגולל על חייה.
אן מוצאת להורג בעריפת ראש. הסרט מסתיים בצילום של אליזבת הפעוטה המטיילת בחצר מצודת לונדון ובצלילי יריית התותח המבשרת את מותה של אן בוליין.

ביקורת

עם צאתו לאקרנים נקטל הסרט על ידי הביקורת כ"סרט תלבושות חלול", עם זאת כזה לאהדת הקהל ואף לפרסים רבים בבריטניה ובארצות הברית. מעמדו של הסרט וההערכה כלפיו עלו עם השנים. גם המבקרים שקטלו את הסרט העלו על נס את הופעת הבכורה באנגלית של השחקנית הקנדית-צרפתיה ז'נבייב בוז'ולד.
מוצר משלים

מוצרים משלימים (באנגלית: Complementary Good) הם מוצרים בלתי תלויים הנצרכים באופן משותף על מנת לייצר ערך לצרכן. בדרך כלל למוצר המשלים יש ערך פחות כאשר הוא נצרך לבדו, אך השימוש בו בשילוב מוצר או שירות אחר מוסיף לערך המצרפי של שני המוצרים. לפיכך, כאשר מוצרים משלימים נצרכים במשולב, יש להם נטייה להיות בעלי ערך גבוה יותר עבור הצרכן וכל אחד מהם יוצר ביקוש למוצר האחר. מוצר ייחשב כ-"מוצר משלים" כאשר הוא חולק מערכת יחסים מועילה עם מוצר אחר.
במקרים רבים מוצר משלים תורם תכונות נוספות למוצר אחר באופן המשפר או מדגיש את איכותו. לדוגמה, הגשת יין אדום בארוחה בשרית, יוצרת ארוחה הרמונית ומשביחה את טעם המנה. השילוב בין היין למזון יוצר חוויה מצרפית, בה השלם גדול מסך חלקיו. יש לציין כי למרות הקשר הברור בין השניים וההשפעה החיובית על המכירות והרווחיות האחד של השני, ערכם המשותף של מוצר ומוצר משלים אינו בהכרח אבסולוטי ויש תועלת מצריכה שלהם בנפרד. לדוגמה, פופקורן נצרך לרוב יחד עם צפייה בסרט קולנוע, כיוון שצריכתם יחד תורמת לחוויה הכללית. עם זאת, הם נצרכים גם האחד בלעדי השני.

הזיקה בין מוצרים משלימים

כאשר מחירו של מוצר X עולה, הביקוש למוצר Y (המשלים לו) ירד, כיוון שהצרכנים לא מעוניינים להשתמש במוצר המשלים לבדו. כלומר, הביקוש למוצר תלוי לא רק במחירו אלא גם במחיר המוצר המשלים לו. דוגמה לכך ניתן למצוא במוצרים המשלימים מכונית ודלק. אם מחיר מכוניות יעלה באופן חד, עד כדי כך שצרכנים יפסיקו לרכוש אותן, זה יוביל לירידה בביקוש לדלק. כלומר, למחיר מכוניות יש יחס הפוך לביקוש לדלק.
בין המוצרים המשלימים עשוי להיווצר אפקט רשת עקיף, בו קיום המוצר תלוי בהצלחת מכירות המוצר המשלים אותו. תופעה זו מדגישה כי לצד התועלת ההדדית של המוצרים המשלימים, לעיתים קיימת ביניהם גם תלות.

התנהגות הצרכן

על פי הכלכלה המודרנית נוסח אלפרד מרשל, כלכלן מהמאה ה-19 בספרו "עקרונות הכלכלה", צרכן שואף למקסם את פונקציית התועלות שלו ולכן מחיר מוצרים משלימים הוא אחד הגורמים המשפיעים על הביקוש. מתועלת הצרכן נגזרת עקומת הביקוש המהווה את הקשר בין הכמות שהצרכן צורך ממוצר כלשהו, לתועלת שהוא מפיק מכך.
משווקים שונים מנסים לפנות אל האדם בסביבת הצריכה הטבעית שלו ולהרכיב עבורו סל מוצרים משלימים המבטאים יחד קודים מוכרים. היקף מכירות החברה יבטא את התועלת שהמשווקים הצליחו לייצר עבור הלקוחות שלהם. בין המוצרים המוצעים בסל זה אין בהכרח קשר פונקציונלי, אך בצירופם הם יוצרים משמעות משותפת. צריכת המוצרים יחד היא חלק מסמיוטיקת הצריכה, באמצעותה מבטא הצרכן את זהותו, ערכיו והרושם שהוא מעוניין להשאיר על הסביבה. לדוגמה: שילוב של חליפה, עניבה וחפתים יאפיינו צרכן המעוניין לשדר רצינות, כוח, עושר וכדומה.

תכנון אסטרטגי ושיתופי פעולה

בתורת המשחקים, נטען כי מוצרים משלימים מובילים לשיתופי פעולה אסטרטגיים בין בעלי עניין שונים. בענף המחשבים לדוגמה, הגיעו למסקנה כי רצוי לקיים שיתוף פעולה כדי לשרוד, דבר אשר גרם לאיחוד חברות חומרה וחברות תוכנה. בתחילת דרכן, היו החברות נפרדות, אך הטמעת חומרה חדשה בשוק גרמה לכך שהתוכנות הישנות נעשו לא שימושיות ולכן חברות תוכנה רבות נעלמו. המסקנה הייתה ששיתוף פעולה בין חברות עם מוצרים משלימים, עשוי להגדיל את הערך הכללי ולהבטיח סיכויי הישרדות גבוהים יותר.
גם בישראל ניתן לראות שיתופי פעולה המתקיימים בין חברות המייצרות מוצרים משלימים, בהם חברה אחת מקנה לחברה אחרת רישיון לייצור מוצריה או לחלופין, שתי החברות משווקות במשותף את מוצריהן המשלימים או מוצר חדש. לדוגמה: אסם שייצרה גלידות של תנובה.
פדניה

פדניה (באיטלקית: Padania) הוא שם אלטרנטיבי לצפון איטליה, אשר קבוצות מסוימות רוצות להכיר בו כמדינה לכאורה. השם נמצא בשימוש משנות ה-90 בעיקר בפי מפלגת הליגה הצפונית.

טריטוריה

עד שנות התשעים נהגו להשתמש בשם "פדניה" במשמעותו הצרה ביותר, כשהוא מתייחס לעמק נהר הפו (לטינית: Padus), אך משמעות זו לא הייתה כמעט בשימוש. משנות התשעים, השם קיבל את משמעותו הרחבה יותר, והוא כולל את כל צפון איטליה.

משמעות פוליטית

כשמפלגת הליגה הצפונית, המזוהה עם הימין באיטליה, החליטה לדחוף לפרישה של צפון איטליה משאר המדינה, מנהיג המפלגה אומברטו בוסי נתן למחוז את השם פדניה. ל"מדינה" החדשה נבחרו דגל, המנון לאומי, "פרלמנט" במנטובה ונערכו בחירות. "לה פדניה" (La Padania) הוא גם שמו של עיתון הליגה הצפונית.
גבולותיה של פדניה נתונים לוויכוח אך המושג, לפי הליגה הצפונית, נוגע לכל המחוזות צפונית להרי האפנינים בנוסף לליגוריה, טוסקנה, אומבריה ומארקה. איש אינו מטיל ספק בכך שאיטליה מחולקת למספר חלקים ייחודיים, אך השאלה האם לקרוא לאחד מהם פדניה ולהעניק לו אוטונומיה או עצמאות נותרה במחלוקת. רוב תומכי הליגה מצפים מפדניה להכיל את אמיליה-רומאניה ואולי גם את טוסקנה, לשני מחוזות אלה יש היסטוריה ארוכה של תמיכה במפלגות שמאליות. בסיס הבוחרים הגדול של הליגה נמצא בלומברדיה (בה נולד מנהיג המפלגה ומשם הגיעה הליגה בשם "הליגה הלומברדית" במאה ה-12 שהיוותה איחוד של ערי מדינה בצפון איטליה נגד הקיסרות הרומית הקדושה) ובונטו. סוציולוגים באוניברסיטת ניוקאסל באנגליה מצאו כי "הגבול" בין פדניה לשאר איטליה חופף לגבול עמדות האוכלוסייה ביחס לנושאים אזרחיים שונים.

מקור השם

המושג "פדניה" היה בשימוש באיטליה כהגדרה גאוגרפית לאזור שמצפון להרים האפנינים כשהשם "אפניניה" מתייחס לאזור שמדרום להם. אך המושג היה נדיר כך שאנשים רבים (כולל תושבי צפון איטליה) מעולם לא שמעו עליו והניחו שהליגה הצפונית המציאה אותו. המונח "פדני" (padano - פדנו), שהיה בעבר תואר חסר מטען פוליטי המתאר דברים הקשורים לנהר הפו, מתייחס כיום בעיקר לאנשים או נושאים הקרובים לליגה הצפונית.

שפות

השפה העיקרית באזור היא איטלקית. צרפתית, פרובנסלית, אוקסיטנית, גרמנית, פריולנית, רומנש וסלובנית מדוברות קרוב לגבולות איטליה ומוכרות בצורה רשמית כשפות מיעוטים.
השפות המקומיות המגוונות, שמוגדרות לרוב כניבים על ידי דובריהן, לא נמצאות בשימוש רחב חוץ מבקהילות קטנות ובמשפחות. למרות זאת הן נחשבות כשפות מיעוט מחוזיות על ידי אונסק"ו.

המנון לאומי

פדניה היא לא מדינה עצמאית, אך הליגה הצפונית בחרה ב"מקהלת העבדים העבריים" מהאופרה נבוקו של ורדי להמנון המדינה, על אף שמדובר בשיר למען איחוד איטליה, נושא שהליגה מתנגדת לו.

תמיכה בעצמאות

הליגה הצפונית שולטת כרגע ב-5 מתוך 100 מחוזות איטליה. בבחירות המחוזיות שנערכו ב-2005 הם קיבלו רק 10% מהקולות בצפון איטליה (15.8% בלומברדיה, 14.7% בונטו, 8.5% בפיימונטה, 4.8% באמיליה-רומאניה, 4.7% בליגוריה, 1.3% בטוסקנה ו-0.9% במארקה). כך שכיום נראה שאם יהיה משאל עם לגבי עצמאות פדניה, איטליה תשאר מאוחדת.
חיים אתר

ביוגרפיה

נולד בזלטופול שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) בבית דתי. למד ב"חדר" ובבית מדרש. בנעוריו הצטרף לאגודת "פרחי ציון" ולאחר מכן היה פעיל בהתארגנות ההגנה היהודית בפרעות 1919 באוקראינה. ב-1922 עלה לארץ ישראל ונמנה עם מייסדי קיבוץ עין חרוד. בתמיכת הקיבוץ שהה בפריז פעמיים; ב-1933 ובשנים 1937–1938. בפריז התוודע לציירים היהודים יוצאי מזרח אירופה. הוא הושפע מהסגנון האקספרסיוניסטי שהיה משותף לרובם והושפע בעיקר מסוטין.
אף על פי שלקח על עצמו לדאוג לעיצוב האסתטי של התרבות בקיבוצו, ובשנות ה-30 וה-40 יצר מערכות ציורים לסדר הקיבוצי ולחגי הקיבוץ, ראה אתר בציוריו ביטוי אישי ללבטי האדם הפרטי; בניגוד לרוב הציירים שפעלו בקיבוצים באותה עת, נמנע אתר מעיסוק בהווי הקיבוצי, בנושאים חברתיים ובציורי נוף. נושאי ציוריו היו דיוקנאות, בהם צייר את בני משפחתו ואת חברי עין חרוד, דיוקנאות עצמיים וטבע דומם. הוא צייר אנשים פשוטים ולא אנשים בעלי שם או מנהיגים פוליטיים, בכל פעם דיוקן אחד, ללא דיוקנאות משותפים או קבוצתיים. בנוסף צייר אתר מעט ציורי טבע דומם, בעיקר ציורי פרחים. בציוריו הוא לא ניסה לדייק בפרטים, אלא נתן ביטוי בצבעים חמים ועזי הבעה לאור שבפניהם של ילדי ואנשי הארץ. במשיכות מכחול עזות ועבות שאינן מתעכבות על הפרטים נתן ביטוי לחוויה אנושית-חברתית עמוקה ועזה. רוב ציוריו צוירו על גבי בדים צנועים וקטני מידות, בצבעים עזים וספורים, הסוגרים על הדיוקן, כמעט ללא טיפול בחלל העוטף את הדמות המצוירת. אתר נמנה עם הציירים שייצגו באמנות הישראלית את מסורת הציירים היהודים המזרח אירופאים ואת ציירי אסכולת פריז, בדרך ציורם המבטאת התפרצות רגשות ובשילוב הצבעים הייחודי שנסמך, בין השאר, על האמנות העממית היהודית.
אמנים רבים שניסו לחיות וליצור במסגרת הקיבוץ נתקלו בקשיים בשל הניגוד בין הצורך לביטוי עצמי ואינדיבידואליזם, אל מול המסגרת של החברה הקיבוצית. אתר הצליח לשלב בין השניים בכך שהחל את יומו לפנות בוקר בעבודה במאפיית הקיבוץ, כך שבמשך היום יוכל להקדיש זמן לציור. ב-1937 ייסד אתר פינת אמנות בצריף עץ קטן בקיבוץ והחל לצבור יצירות של אמנים שונים (כולל: שאגאל, הירשנברג, אורי ומינקובסקי) וחפצי יודאיקה מהארץ ומהעולם. החזון של אתר נתקל בתחילה בספקנות, אך בעבודת נמלים ובאמונה דחף אתר להגשמת חלומו. באוקטובר 1948 הונחה אבן הפינה למבנה "המשכן לאמנות" הקיים עד היום. המבנה הייחודי תוכנן על ידי האדריכלים שמואל ביקלס ויוסף אידלמן. כיום המשכן לאמנות הוא המוזיאון הגדול והחשוב בצפון ישראל.
מינכן

סמלים

המוטו של העיר הוא "München mag Dich" כלומר מינכן מחבבת אותך, המוטו הקודם, עד 2006 היה עיר קוסמופוליטנית עם לב. שם העיר מינכן נגזר מהמילה "מונק" שמשמעותה נזיר. על שם נזיר (נצרות) מהמסדר הבנדיקטי שהיו הראשונים להתיישב במקום. אחד משני סמלי העיר הוא דמות הנזיר, הסמל השני הוא דמות אריה.
צבעי העיר הם שחור וזהוב, צבעי הרייך הראשון, במקביל נעשה בעיר שימוש בצבעי בוואריה שהם כחול ולבן.
רון גיסין

ביוגרפיה

הקריירה המוזיקלית שלו החלה בשנת 1962 בלהקת ג'אז. בשנת 1965 עזב את הלהקה ושיחרר אלבום סולו של נעימות לפסנתר. לאחר מכן עסק בכתיבה של לחנים לפרסומות טלוויזיה. גיסין הקים אולפן בדירתו והחל להופיע במועדוני ה"מחתרת" שצצו באותה תקופה. אלבומו הראשון, A Raise Of Eyebrows, היה בעל השפעה רבה על להקות רוק מתקדם בריטיות. להקת פינק פלויד אף אימצה לעצמה חלק מרעיונותיו ליצירותיה באלבום Ummagumma. גיסין עצמו פיתח רעיון של הלהקה לכדי יצירת הנושא של האלבום Atom Heart Mother של הלהקה, אף כי לבסוף לא קיבל קרדיט על כך. יצירה זו נחשבת לאחת מאבני הדרך החשובות ברוק המתקדם.
בשנת 1971, עבד עם בריג'יט סנט ג'ון וג'נסיס. למרות ההצלחה של להקות אלה באותה תקופה, והחשיפה לה זכה גיסין, הפרויקטים העצמאיים שלו לא זכו לפופולריות.
פרט לקריירה המוזיקלית, גיסין הספיק גם להשתתף בהפקות טלוויזיה ורדיו, להפיק אלבומי מוזיקה ואף להוציא ספרי שירה וסיפורים. כמו כן, גיסין מחזיק בחברת תקליטים עצמאית הקרויה על שמו.
ארנסט בלוך (מלחין)

ביוגרפיה

את יסודות המוזיקה הקלאסית למד בלוך בארץ הולדתו, שווייץ, ואחר כך בקונסרבטוריון בבריסל, אצל אז'ן איזאיי. בהמשך השתלם בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט, גרמניה. הוא סייר ברחבי אירופה ולבסוף השתקע בארצות הברית בשנת 1916 וקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1924.
בלוך כיהן בכמה משרות הוראה בארצות הברית ובין תלמידיו היו ג'ורג' אנתייל ורוג'ר סשנס. בדצמבר 1920 התמנה למנהל המוזיקלי הראשון של המכון למוזיקה של קליבלנד, משרה בה החזיק עד 1925. לאחר מכן עשה את רוב שנות ה-30 בשווייץ לפני שחזר לארצות הברית.
על שמו רחוב בחיפה.

יצירותיו

יצירותיו המוקדמות של בלוך, ובכללן האופרה "מקבת'" (1910), מצביעות על השפעת האסכולה הגרמנית של ריכרד שטראוס מצד אחד וזו של האימפרסיוניזם בנוסח קלוד דביסי, מצד שני. יצירותיו המאוחרות יותר, ביניהן הנודעות ביותר שלו, מושפעות מן הליטורגיקה היהודית ובעיקר החסידית. ברוח זו חיבר את "שלמה" לצ'לו ותזמורת (1916), "סימפוניית ישראל" (1916), הפואמה הסימפונית לכינור ופסנתר "בעל שם" (1923) ובגרסה מאוחרת יותר לכינור ותזמורת, ואת "עבודת הקודש" (1933) לבריטון, מקהלה ותזמורת. בין יצירותיו האחרות: קונצ'רטו לכינור ולתזמורת, שכתב בשביל יוזף סיגטי, והרפסודיה "אמריקה" למקהלה ותזמורת.
היצירות שכתב אחרי מלחמת העולם השנייה מגוונות קצת יותר בסגנונן, אף כי הניב הרומנטי ביסודו של בלוך עומד בעינו. בחלקן, כדוגמת "הסוויטה העברית" (1950), נשמר הנושא היהודי; אחרות, כמו הקונצ'רטו גרוסו השני (1952), מבטאות עניין בנאו-קלאסיציזם (אף כי גם כאן השפה ההרמונית רומנטית ביסודה, אף שהצורה בארוקית); אחרות, לרבות רביעיות המיתרים המאוחרות, כוללות יסודות של א-טונאליות.
שגיא הרטוב ארגן תחרות לזכרו של המלחין.
אקטה קריסטלוגרפיקה

אקטה קריסטלוגרפיקה (בלטינית: Acta Crystallographica) הוא קבוצה של כתבי עת מדעיים בתחום הקריסטלוגרפיה, שהמאמרים בהם עוברים ביקורת עמיתים, והיוצאים לאור מטעם האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה. אקטה קריסטלוגרפיקה החלה ככתב עת בודד בשם זה ב-1948.

היסטוריה

בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה היה כתב העת Zeitschrift für Krystallographie (כתב עת לקריסטלוגרפיה), כתב העת העיקרי לפרסום מאמרים מדעיים בתחום. כתב עת זה יצא בהוצאה פרטית ומומן מכספי המינויים. כתב העת נוסד על ידי פאול גרות בשטרסבורג ב-1877 כ-Zeitschrift für Krystallographie und Mineralogie (כתב עת לקריסטלוגרפיה ומינרלוגיה), והשם שונה על מנת להדגיש שכתב העת עוסק בקריסטלוגרפיה בלבד ב-1924. העורך הראשי בתקופה זו היה הקריסטלוגרף פאול ניגלי ובין עורכי המשנה היה גם פאול פטר אוואלד. כתב העת דגל במדיניות של פרסום מאמרים בתחום בשפת המקור של הכותבים, ולמרות שהשפה העיקרית בו הייתה גרמנית, התפרסמו בו מאמרים גם באנגלית ובצרפתית. עובדה זו הפכה את כתב העת בעריכתו של ניגלי לכתב העת החשוב ביותר בתחום הקריסטלוגרפיה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה. כתב העת הפסיק את הופעתו בזמן המלחמה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הורגש צורך בכתב עת שיחליף את כתב העת הגרמני. במרץ 1944 נאם פאול פטר אוואלד, פיזיקאי וקריסטלוגרף שנמלט מגרמניה בשל היותו "רבע יהודי" ולימד מאז באוניברסיטת קווינס בבלפסט, בפני באי הכנס של הארגון XRAG.‏ בנאומו הציע אוואלד, שהיה בין עורכי המשנה של ה-Zeitschrift für Krystallographie, הקמת כתב עת בינלאומי חדש לקריסטלוגרפיה שיצא לאור על ידי ארגון בינלאומי חדש לקריסטלוגרפיה. ההצעה התקבלה בהתלהבות וויליאם לורנס בראג, יושב ראש ארגון XRAG הבטיח לפעול למענה. אבל הדחיפה האמיתית להקמת הארגון וההוצאה לאור של כתב העת באה רק שבעה חודשים אחר כך מכיוון אחר. באוקטובר 1944 פנה הקריסטלוגרף האמריקני מרטין בורגר (Martin Julian Buerger) להנרי ליפסון ששימש כמזכיר ארגון XRAG בשאלה האם XRAG מעוניינת לשתף פעולה עם ASXRED,‏ הקבוצה המקבילה בארצות הברית, ביסוד כתב עת העוסק במחקר בעזרת עקיפה של קרני רנטגן ועקיפה של אלקטרונים. הוחלט שיש לשלב כוחות ולהקים ארגון בינלאומי שיהיה אחראי על ההוצאה לאור של כתב העת החדש. ביוזמת לורנס בראג אורגן ביולי 1946 כינוס הכנה של הקמת הארגון הבינלאומי בלונדון, שבו השתתפו כ-300 קריסטלוגרפים מ-13 מדינות. בכינוס נבחר אוואלד כיושב ראש הוועדה הזמנית הבינלאומית לקריסטלוגרפיה. ועדה שקמה לבחון את מבנה כתב העת המוצע קיבלה את הטיוטה שהציע ג'ון דזמונד ברנל. שם כתב העת נקבע כ"אקטה קריסטלוגרפיקה" על פי הצעתם של המדענים מברית המועצות שהתנגדו שלכתב עת בינלאומי יהיה שם אנגלי, כפי שהייתה ההצעה המקורית של ועדת כתב העת, ודרשו שם לטיני נייטרלי. את עלות ההפקה קיוו המקימים לכסות על ידי דמי מנוי ותרומות.
הגיליון הראשון של אקטה קריסטלוגרפיקה יצא לאור באפריל 1948, חודשיים לפני כנס הייסוד של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, ובמהרה הפך להיות כתב העת החשוב בתחום. ב-1951 כבר התקבלו כה הרבה מאמרים לפרסום והוחלט להגדיל את תדירות הדפסת כתב העת משש פעמים בשנה לשמונה. כעורך הראשי של כתב העת במשך 11 שימש פאול פטר אוואלד, בעל הרעיון. עם השנים הוחלט שבשל כמות המאמרים הגדולה שהגיעה למערכת יש לפצל את כתב העת, ונכון ל-2010 הוא כולל שישה כתבי עת שונים.