שמונה פרקים לרמב"ם

פרקים א-ה (תורת הנפש ותורת המידות)

הרמב"ם קובע ש"נפש האדם אחת היא" (נפש - פנימיותו של האדם). זוהי קביעה מהפכנית מפני שאפלטון ניסה לבסס טיעון בדבר שלושה סוגים של נפשות. בהתמודדות עם הטענה כי אדם נולד כלוח חלק, "טבולה ראסה", טוען הרמב"ם (תחילת פ"ח) שעקרונית הוא סובר כך, שהאדם איננו נולד "לא בעל מעלה ולא בעל חיסרון", אבל יכולה להיות לו נטייה לתכונה מסוימת כגון נטייה לתבונה או אומץ או מהצד השני נטייה לסכלות או פחדנות, ולכן עדיין תהיה לאדם החירות לבחור את הכיוון של הנפש, ולהוציא את יכולותיו מן הכוח אל הפועל, רק שהדבר ישתנה מאדם לאדם בכמות המאמץ שתהיה כרוכה בכך.

הגדרת בריאות וחולי הנפש

הרמב"ם קובע (פרק ב') כי העבירות והמצוות יכולות להיות רק בחלק המרגיש, החלק המתעורר ובחלק השכלי, אבל לא בחלק הזן ובחלק המדמה, מפני שחלקים אלו פועלים באופן אוטומטי ואין בהם בחירה חופשית. עוד הוא קובע שישנם שני סוגי מעלות: מעלות שכליות בחלק השכלי שהן ידיעת מהות הדברים וסיבותיהם, ידיעת המושכלות הראשונות, זוך תבונה ומהירות תפיסה, ומעלות המידות בחלק המתעורר שהן תכונות אופי טובות כמו יראת חטא, נדיבות, ענוה, הסתפקות במועט, גבורה ואמונה. 
בפרק ג' הוא קובע בעקבות הפילוסופים שכשם שלגוף יש בריאות וחולי, כך לנפש יש בריאות וחולי. וחולי הנפש הוא שהנפש תעשה תדיר את הרעות והפעולות המגונות. וכשם שחולי הגוף צריכים ללכת לרופאים, כדי שיאבחנו את מחלתם ויתנו להם תרופות, כך חולי הנפש צריכים ללכת לחכמים שהם רופאי הנפשות שיעזרו להם, לאבחן את תכונות האופי והרגשות המגונים שלהם, ולתת להם הדרכות נכונות, מפני שהאדם - ובמיוחד מי שתכונות נפשו לקויות - עיוור לגבי עצמו, ומנסה להצדיק את עצמו, ומאמין שהמקום שבו הוא נמצא הוא טוב.

שיטת דרך האמצע

בפרק ד' הוא דן בתיקון המידות ובמיוחד דרך האמצע הגורסת ששלמות האדם היא ברכישת תכונות נפש מאוזנות, שאינן נוטות אל קצה מהקצוות. מקובל לחשוב כי דרך האמצע מקורה באריסטו, אך הרמב"ם עצמו (בהלכות דעות פרק א הלכות ו ז) אומר שהמקור לשיטה הזו מהתורה. הרמב"ם נותן מספר דוגמאות כדי להמחיש את דבריו, כמו הגבורה שהיא תכונה ממוצעת בין הרפתקנות לבין פחדנות, והנדיבות שהיא תכונה ממוצעת בין פזרנות לקמצנות, והענוה שהיא תכונה ממוצעת בין הגאוה לבין שפלות הרוח, ההסתפקות במועט שהיא תכונה ממוצעת בין רכושנות ואהבת ממון לבין התנזרות מממון, וטוב לבב היא תכונה ממוצעת בין אלטרואיזם לבין אגואיזם.
עוד אומר הרמב"ם כי התכונות מתיישבות בנפש בהישנותם של פעולות מעין התכונה פעמים רבות ולאחר התרגלות בזמן רב. וקובע שהאדם בטבעו ובתחילת דרכו אינו בעל מעלה ולא בעל חיסרון אלא נולד כמו לוח חלק, ודרכו להימשך ולהתרגל בדעותיו ומעשיו אחרי חבריו ומנהג אנשי מדינתו בתכונות שנקבעות בנפשו. הוא קובע כי כדי לתקן את תכונות נפשו, האדם צריך לעשות מעשיים קיצוניים שהפוכים לתכונתו הקיימת, כך שקמצן צריך לחתור לא לנדיבות שהיא נתינה במידה, אלא לפזרנות שהיא נתינה ללא גבולות. עוד הוא קובע שכאשר האדם נמצא בקצה החיובי של התכונה יותר קל לו להגיע לאיזון מאשר הוא נמצא בקצה השלילי. כך שלהרפתקן קל יותר להגיע לתכונת הגבורה המאוזנת מאשר לפחדן, ולכן הראשון צריך פחות טיפול מאשר השני.
הוא מגנה את הדוגלים בסגפנות ונזירות, ואומר שהם דומים לחקיינים טפשים שראו רופא שנותן תרופה לחולה שהבריא, והחליטו שהתרופה גם תשפר את חייו של הבריא, אבל באמת נתינת תרופה לבריא דווקא תגרום לו לחלות. הרמב"ם מחלק בין הצדיק שהולך בדרך הישר שהוא שביל האמצע של התכונות לבין החסיד שהוא נוטה מעט מאמצע התכונה לכיוון החיובי שלה. עוד הוא קובע עניין עקרוני, שמצוות התורה התמימה וההרמונית הן הן האמצעי שתכליתו להביא את האדם למטרה של תיקון המידות והשכל, ולהוביל את האדם לאיזון ולדרך האמצע. עוד הוא קובע שכשיהיה האדם שוקל תמיד את פעולותיו ולכוונן שיהיו ממוצעות ומאוזנות, זהו אדם שנמצא במדרגה עליונה ממדרגת בני אדם רגילים, וזוהי הדרך המובחרת שבדרכי עבודת ה'.

מטרת האדם

בפרק ה' הוא קובע האדם צריך לרכז את מרצו במטרת-על אחת: "השגת השם יתברך כפי יכולת האדם לדעת אותה", ושכל מעשיו של האדם יהיו בבחינת "וכל מעשיך יהיו לשם שמים", כך שלא יהיו לו פעולות סתמיות, שנעשות ללא תכלית או לתכלית אחרת. התנהגות זו של התכווננות האדם בכל מעשיו לדעת את ה', תביא לתיקון נפשו ומידותיו של האדם ותוביל לחיים רוויים תוכן רוחני, ולמדרגה גבוהה ואיכותית ביותר שקרובה למדרגת הנביאים. המקור של הרמב"ם לתפיסה זו הוא בפסוק "ואהבת את ה' אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאודך" (דברים ו ה), ובפסוק "בכל דרכיך דעהו" (משלי ג ו).

פרקים ו-ח (התורה, המצוות והבחירה)

הרמב"ם מעמת בין גישת הפילוסופים שהאדם השלם הוא החסיד שמתאווה ונכסף לעשות דברים טובים, ושנטיות חייו הולכות לכיוון המוסרי ואין לו צורך לכבוש את עצמו, לבין גישת חז"ל שהמושל בנפשו שמתאוה לעשות דברים רעים אבל מצליח למשול בעצמו ולכבוש את תאוותיו, נמצא במדרגה גבוהה יותר, מכיוון שיש לו צער, והדברים לא הולכים לו בקלות. הרמב"ם משלב את שתי הגישות ביחד וקובע כי הפילוסופים מתייחסים ל"מצוות השכליות" שמובנות לכל אדם כרצח, גזל, גניבה ואונאה, ששלמותו של האדם לא להתאוות לעבור עליהם, ואילו חז"ל מתייחסים ל"מצוות השמעיות" שטעמם לא ידוע ו"שאלמלא התורה לא היו רעות כלל" כפרה אדומה, בשר וחלב, עריות, שעיר המשתלח ושעטנז, שבהן מעלתו של האדם היא שנטייתו של האדם היא לעבור עליהם, והוא כובש ומושל את תאוותיו בפני חוק התורה בבחינת "אפשי לעבור עליהם ומה אעשה שאבי שבשמים גזר עלי" (פרק ו').

מהות המחיצות של הנבואה

עוד קובע הרמב"ם שפחיתויות האדם הן בהיבט השכלי (סכלות ומיעוט הבנה) והן בהיבט הרגשי (תאוותנות, גאוה, כעס ורכושנות), מהוות מחיצות המבדילות בין האדם לבין אלוהיו ומפריעות לו בהתקשרות אל הבורא על פי הפסוק "כי אם עוונותיכם היו מבדילים ביניכם לבין אלוהיכם" (ישעיהו נט ב). על פי חז"ל הוא קובע שאין הנבואה שורה אלא על חכם, שמח בחלקו וכובש את יצרו. אמנם הוא קובע שבכדי להגיע למדרגת נבואה, הנביא צריך להיות מושלם בכל המעלות השכליות, אבל לא חייב להיות מושלם בכל מעלות המידות. והוא מביא דוגמה לאנשים שהיו נביאים או בעלי רוח הקודש שהייתה להם מידה אחת לא מתוקנת, ובכל זאת זכו להשראה אלוהית כשלמה (תאווה), דוד (אכזריות), אליהו (רגזנות), שמואל ויעקב (פחד). יוצא דופן לדעתו היה משה, שהיה שלם בחכמתו ובמידותיו לגמרי, והצליח להסיר את כל המחיצות, מלבד המחיצה של השכל האנושי, שמוגבל במה שהוא שכל שיש לו זיקה לגוף חומרי. לדעת הרמב"ם גם מצב זמני של מידה רעה ככעס או עצבות יגרום לסילוק של רוח הקודש. (פרק ז').

בחירה חופשית

בפרק ח' דן הרמב"ם באריכות בשאלות פילוסופיות העוסקות בנושא הבחירה החופשית של האדם, כגון שאלת הידיעה והבחירה. בתחילה הוא תוקף את האסטרולוגיה והפטליזם שמאמינה שהאדם עושה את כל מעשיו מתוך הכרח מתוקף של גזירה או שליטת כוכבים. וטענתו העיקרית שיש לאדם בחירה חופשית, לעשות כל מעשה ומעשה שירצה, ולהעדיף את הטוב על הרע, ומכאן נובעת המשמעות למצוות התורה שמצווה על האדם לזנוח את הרע ולעשות את הטוב. כנגד מי שטוען את טענות הגורל הוא טוען שזהו שקר מוחלט כנגד התבונה והחושים, ויש בזה "הריסת חומת הדת" ואף ייחוס עוול לבורא, שכביכול כופה על החוטאים להיות בחטא.

תרגום יוסף קאפח

תרגום שמונה פרקים, מופיע במסגרת תרגומו של הרב יוסף קאפח לפירוש המשנה לרמב"ם. התרגום יצא ע"פ כתב ידו של הרמב"ם לרוב המשנה, בהוצאת מוסד הרב קוק
תשכ"ג-תשכ"ט. מהדורתו של הרב קאפח התבססה בחלקה הגדול על כתב ידו המקורי 
של הרמב"ם (כתב יד ששון), בתוספת כתבי יד תימנים שהיו ברשותו, וכללה את 
ההוספות והתיקונים שהוסיף הרמב"ם לפירושו במהלך השנים.

הרב יעקב אריאל, במאמר על תרגום הרב קאפח, טען כי "בולט תרגומו החדש ומהדורתו המדויקת של (של הרב קאפח, על) פירוש המשניות להרמב"ם.  

תרגום מיכאל שורץ

שמונה פרקים : והם הקדמת הרמב"ם לפירושו למסכת אבות, תרגם מערבית-יהודית לעברית בת-ימינו פרופ' מיכאל שורץ, מבוא: שרה קליין-ברסלבי. בהוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"א