google/wiki40b huggingface dataset:
טוזלה

היסטוריה

קיים תיעוד בכתב למצודה במקום, במסמכים מהמאה ה-10 עת נשלח האזור על ידי האימפריה הביזאנטית. ב-1461 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של מהמט השני, סולטאן, האימפריה העות'מאנית. ב-1878, לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) סופח דה פקטו אזור בוסניה ובכלל זה העיר טוזלה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, וב-1908 סופח דה יורה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה טוזלה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר אזור טוזלה לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית תחת ממשלת הבובות של האוסטאשה. ב-2 באוקטובר 1943 שחררו כוחות הפרטיזנים של טיטו את טוזלה. לאחר המלחמה נכללה טוזלה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
במסגרת תהליך ההתפרקות האלים של יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה ובמהלכה התחוללו באזור העיר קרבות שהובילו לנפגעים בקרב באוכלוסייה האזרחית. לאחר המלחמה נכללה בשטחי בוסניה והרצגובינה.
מרבית תושבי העיר הם ממוצא בוסניאקי ומקצתם סרבים וקרואטים.

חינוך תחבורה וספורט

בעיר ישנן שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת טוזלה שבה למדו ב-2010 כ-15,000 סטודנטים והאוניברסיטה האמריקאית בבוסניה והרצגובינה.  בעיר שוכן גם שדה התעופה הבינלאומי טוזלה שהוא השני בגודלו אחרי שדה התעופה הבינלאומי סרייבו. בעיר פועלות קבוצת הכדורגל סלובודה טוזלה וקבוצת הכדורסל סלובודה דיטה.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-19. בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח האזור על ידי האוסטרו-הונגרים, היגרו למקום יהודים אשכנזים וב-1890 נוסדה רשמית במקום קהילה מאורגנת. ב-1900 נוסד בית עלמין לקהילה בפאתי היישוב וב-1902 נבנה בית הכנסת האשכנזי. בין 1909 ל-1913 כיהן כרב הקהילה ד"ר שמואל קליין. ב-1921 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 470 נפשות שהיוו 3.3 אחוזים מכלל האוכלוסייה. ב-1925 הוקם בית כנסת ספרדי קטן. בקרב בני הקהילה הייתה פעילות ציונית ענפה, הוקם קן של השומר הצעיר, סניף של תנועת מכבי וכן פעלה מקהלה קהילתית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 315 נפשות. במהלך המלחמה, לאחר הקמת מדינת קרואטיה העצמאית גברו רדיפות היהודים. מקצת מבני הקהילה, חלקם רופאים, הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. בתגובה הוצאו להורג כ-20 מבני משפחות הרופאים על ידי חיילי ואפן אס אס. בהמשך, גורשו בני הקהילה למחנות ההשמדה ורובם נרצחו. לאחר המלחמה שבו השורדים לטוזלה וחידשו את פעילות הקהילה. ב-1968 התגוררו בעיר 60 יהודים. ב-1950 הופקע על ידי השלטונות מבנה בית הכנסת הספרדי והוסב בהמשך לחנות לניקוי יבש. ב-1955 נהרס מבנה בית הכנסת האשכנזי. בראשית המאה ה-21 שכן במקום בית העלמין היהודי. השטח היה מגודר ובאתר נמצאו מצבות ועליהן כיתוב בעברית, לאדינו, גרמנית וסרבו-קרואטית. נכון ל-1999 עמד על תילו מבנה בית הכנסת הספרדי.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר גְרָאצָ'אנִיצָה. קהילה קטנה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. בית עלמין יהודי נוסד ב-1885. הקהילה חרבה בשואה. נכון ל-2006, היו שרידי בית העלמין ובהם 10 מצבות קיימים בשטח הכפר.
דובי אמיתי

דובי אמיתי הוא נשיא התאחדות האיכרים בישראל, חבר בנשיאות הארגונים העסקיים ויו"ר אגודת מים בגליל. שימש בעבר כסגן ראש מועצת מטולה.
תמר מרין

ביוגרפיה

מרין היא ילידת תל אביב, בת למחזאי והתסריטאי חיים מרין ולבמאית, המורה למשחק והקריינית מלכה מרין. היא בוגרת תיכון תלמה ילין במגמת תיאטרון. בתחילת שנות ה-20 לחייה, טרם פנתה ללימודי הספרות, הופיעה במסגרת להקת תיאטרון המחול של רינה שיינפלד.
מרין היא בעלת תואר דוקטור בספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב. הדיסרטציה שלה עסקה בפרוזאיקוניות הישראליות הראשונות: יהודית הנדל, עמליה כהנא-כרמון ורחל איתן ויחסיהן עם קאנון הספרות העברית.
בשנים 2011–2013 שימשה עמיתת פוסט-דוקטורט ומרצה אורחת לספרות עברית וישראלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי. בנוסף, בין 2002–2011 לימדה באוניברסיטת תל אביב, והחל מ-2014 היא מלמדת בסמינר הקיבוצים וכן משמשת עמיתת מחקר בתוכנית למגדר באוניברסיטת בן-גוריון.
מרין הייתה נשואה לסופר מתן חרמוני. היא חיה בתל אביב עם בנם ובתם.

יצירתה

סיפורים פרי עטה ראו אור בכתבי העת "הו!" ו"קשת החדשה".
רומן הביכורים שלה, "ילדים", ראה אור בשנת 2015 בהוצאת ידיעות ספרים וזיכה אותה ואת ההוצאה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית.ספרה השני, "מה אתה מסתכל על" יצא לאור ב-2018 בהוצאת ידיעות ספרים.
מרין כתבה לאורך השנים ביקורות ספרות במוספי הספרות של העיתון "הארץ".
רשימות הביקורת שלה זיכו אותה בפרס ברנשטיין לשנת 2014 בתחום הביקורת.
ספר מחקר פרי עטה, גם הוא בנושא פרוזה ישראלית פרי עטן של נשים, עתיד לראות אור בהוצאת אוניברסיטת נורת'ווסטרן. בנוסף, מאמרים פרי עטה התפרסמו בכתבי עת אקדמיים שונים בעברית ובאנגלית.
פונקציית אקרמן

פונקציית אקרמן היא דוגמה פשוטה לפונקציה רקורסיבית שאיננה רקורסיבית פרימיטיבית. פונקציה זו גדלה מהר יותר מכל פונקציה רקורסיבית פרימיטיבית. לשם המחשה, (4,2)A, בבסיס 10, הוא מספר בן 19,729 ספרות.
הפונקציה קרויה על-שם מי שהגדיר אותה, בשנת 1928, המתמטיקאי הגרמני וילהלם אקרמן.
הסגן של בר כוכבא

הסגן של בר כוכבא או סגנו של בר כוכבא הוא ביטוי מקובל, בעברית המודרנית, לתיאור מי שהיה שני בחשיבותו או בהישגיו ושמו לא זכה אף לקורטוב מהפרסום שזכה לו מי שהיה הראשון בתחומו.
במשמעות שונה במקצת, מתאר הביטוי את מי שהיה שותף משני למהלך כלשהו, אך תרומתו נשכחה ובזיכרון ההיסטורי נותר רק מי שנחשב למוביל המהלך. כך למשל בדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת התייחס חבר הכנסת איתן כבל להצעת חוק בנושא קצבאות זיקנה בכינוי "החוק של משה שרוני", וכאשר מחו יצחק בן-ישראל וסופה לנדבר על הכינוי, באומרם שהיו שותפים נוספים לחוק, השיב: "מי זוכר את הסגן של בר-כוכבא".
הביטוי משמש בתחומים רבים ומגוונים, בהם צבא, פוליטיקה, משפטים ועוד, אך בתחום הספורט האמירה הפכה לקלישאה והוצמדה למאמנים רבים שהובילו את קבוצותיהם להישג שני בחשיבותו, למשל אברהם גרנט עם צ'לסי בכדורגל וצביקה שרף עם מכבי תל אביב בכדורסל.
ההיגיון של האמירה מושתת על כך שרוב האנשים לא יודעים מי היה הסגן של בר כוכבא, וכך מניחים שיישכח גם שמם של אחרים שהגיעו למקום שני, גם אם ההבדל ביניהם ובין מי שהגיע למקום הראשון היה קטן מאוד. כן יישכח שמם של אנשים שנתפסו כשותפים זוטרים למהלכים היסטוריים.
על פי איגרות שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות במערות מורבעת שבמדבר יהודה, נראה ששמו של סגנו של בר-כוכבא היה אדם בשם ישוע בן גלגולא (באחת האיגרות הוא קרוי גם ישוע "ריש המחנה" - כינוי המעיד על תפקידו החשוב). רוב האיגרות שנכתבו על ידי בר-כוכבא מיועדות לאדם זה, ונראה שהוא היה סגנו, או לפחות אדם בעל תפקיד חשוב בהיררכיית המרד - שכן בר כוכבא מבקש ממנו בקשות אדמיניסטרטיביות שונות כמו לשלוח חיטה ללוחמים, להכין להם מקום לינה, ולחזק את הביצורים במקום מושבו. כל האיגרות נמצאות במוזיאון ישראל.
גם בשפות אחרות קיימים ביטויים בעלי משמעות דומה במקצת, למשל: "הניצחון זה לא הדבר החשוב ביותר, זה הדבר היחיד" – אימרה המיוחסת למאמן הפוטבול וינס לומברדי.
באפריל 2015 יצא לאור בהוצאה עצמית ספר בשם "הסגן של בר כוכבא", הדן בגורלם של מספרי 2.
נשיא טטרסטן

היסטוריה

תפקיד ראש הרפובליקה של טטרסטן הוקם מתוך תפקיד יושב ראש נשיאות הסובייט העליון של טטרסטן ב-12 ביוני 1991, ומינטימר שאימייב נבחר לנשיא הרפובליקה הטטרית ברוב קולות בבחירות ישירות לראשות הרפובליקה. הוא נבחר מחדש גם בשנים 1996 ו-2001. לאחר ביטול הבחירות הישירות למושלי המחוזות וראשי הרפובליקות, שאימייב מונה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין במרץ 2005 לתקופת כהונה רביעית לתפקיד.
במרץ 2010 ביקש שאימייב מנשיא רוסיה דאז דמיטרי מדבדב שלא למנותו לתקופת כהונה נוספת, ומדבדב מינה במקומו את רוסטם מיניחאנוב, שמינויו אושר גם על ידי הרשות המחוקקת של טטרסטן, מועצת המדינה הטטרית.

שם התפקיד

בניגוד לנהוג בשאר הרפובליקות של רוסיה, ראש הרפובליקה הטטרית מכונה באופן רשמי "נשיא". עד שנת 2010 גם ראש הרפובליקה בצ'צ'ניה כונה "נשיא צ'צ'ניה", אך רמזן קדירוב הכריז באותה שנה כי הוא מוותר על הכינוי "נשיא" ונימק זאת בכך שלרוסיה יש רק נשיא אחד והוא "נשיא הפדרציה הרוסית" ולכן ראשי הרפובליקות לא מורשים לקרוא לעצמם נשיאים. בסוף שנת 2010 דמיטרי מדבדב חתם על חוק האוסר על הצמדת כינוי "נשיא" לראשי הרפובליקות של רוסיה.
בקיץ 2017 אושר כי תפקיד ראש הרפובליקה הטטרית ימשיך להיקרא "נשיא" עד לשנת 2020 כשתערכנה הבחירות לנשיאות טטרסטן והתפקיד ייקרא "ראש הרפובליקה הטטרית".
לאון באלוגון

קריירת מועדונים

באלוגון גדל בברלין, ושיחק במועדונים מקומיים כמו הרטה ברלין וצהלנדורף ברלין כנער, ובהמשך בטורקיאמספור ברלין, שזה מועדון המזוהה עם ההגירה הטורקית לגרמניה. בשנת 2008 החל לשחק בהאנובר 96, שם השתלב בקבוצת המילואים. באפריל 2009 ערך באלוגון את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כששיחק במשחק של האנובר נגד המבורג. באלוגון ערך רק שלוש הופעות ליגה בקבוצה הבכירה של האנובר, ובשנת 2010 חתם בורדר ברמן. גם בברמן באלוגון שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, וערך שלוש הופעות בקבוצה הבכירה במשך שתי עונות. בשנת 2012 חתם באלוגון בפורטונה דיסלדורף, העולה החדשה לבונדסליגה. בעונת הבכורה שלו בפורטונה דיסלדורף, נשר באלוגון עם הקבוצה אל הבונדסליגה השנייה. באלוגון נשאר בקבוצה עונה נוספת, אך לא הצליח לשוב עמה לבונדסליגה. באלוגון נשאר ללא קבוצה לאחר שפג חוזהו בפורטונה דיסלדורף בקיץ 2014, ובעקבות כך היה שחקן חופשי שיכול לחתום היכן שירצה. מעט לאחר פתיחת עונת 2014/15, חתם באלוגון בדרמשטאט 98 מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק עונה אחת, והיה חלק מההעפלה ההיסטורית של דרמשטאט לבונדסליגה. בקיץ 2015 חתם באלוגון במיינץ 05 מהבונדסליגה. באלוגון שיחק במיינץ שלוש עונות. בעונה הראשונה, 2015/16 סיים באלוגון עם מיינץ במקום השישי בבונדסליגה והעפיל עמה לליגה האירופית. בעונת 2016/17 השתתפו מיינץ ובאלוגון במאבקי תחתית, ורק במחזור האחרון נמנעו מהשתתפות במבחני הישרדות בבונדסליגה. במפעל הליגה האירופית הודחו מיינץ ובאלוגון בשלב הבתים. באלוגון סבל מפציעה במהלך עונה זו שגרמה לו להחמיץ חלק ניכר ממנה. בעונת 2017/18 הפך באלוגון לשחקן משמעותי במיוחד בהגנת מיינץ. מיינץ ובאלוגון נאבקו גם בעונה זו במאבקי התחתית, וסיימו את העונה במקום ה-14.
בקיץ 2018, לאחר שלוש עונות במיינץ, חתם באלוגון בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.

קריירה בינלאומית

באלוגון נולד לאב ניגרי ולאם גרמניה, ומשכך היה יכול לשחק בנבחרת ניגריה. במרץ 2014 ערך באלוגון את הופעת הבכורה בנבחרת ניגריה, כשהחליף את ג'וזף יובו במשחק ידידות מול נבחרת מקסיקו. במשחק זה נפצע ונעדר מהמגרשים לאחריו כשלושה חודשים. באלוגון השתתף עם ניגריה במוקדמות אליפות אפריקה 2017, אך לא זומן לסגל הניגרי לאליפות עצמה.
בשנת 2018 זומן באלוגון לסגל ניגריה למונדיאל 2018. באלוגון פתח בכל שלושת משחקיה של ניגריה בשלב הבתים, בהם הפסידה 2-0 לנבחרת קרואטיה, ניצחה 2-0 את נבחרת איסלנד, והפסידה 2-1 לנבחרת ארגנטינה. במשחק ההפסד לארגנטינה, סחט באלוגון פנדל, שאותו הבקיע ויקטור מוזס. ניגריה ובאלוגון הודחו מהמונדיאל בתום שלב הבתים.
אושר כפול (קליגרפיה)

אושר כפול (סינית פשוטה: 双喜; סינית מסורתית: 雙喜; תעתיק פין-יין: shuāngxǐ, שוּאָנֽג-שִי) הוא עיטור סיני, המשמש כפריט קישוט מעוצב. פרט לסין, ניתן לראותו גם בקוריאה ווייטנאם.

מאפיינים

העיטור "囍" מורכב מ喜喜, שני העתקים של הסימנייה הסינית 喜 xǐ, אושר/שמחה, שעוצבו יחד מחדש בצורה דחוסה לגודל של סימנייה סינית סטנדרטית אחת, כך שהיא הפכה להיראות כסימנייה רגילה אחת בעלת שני חלקים. צורת ההגייה שלה היא כקריאת הסימנייה הסינית הרב-הברתית 双喜 shuāngxǐ. סימניית ה-shuāngxǐ תופיע לעיתים קרובות על פריטים דקורטיביים הקשורים לחגיגות ראש השנה הסיני וכן בחתונות, בהן היא תופיע לכל אורכו של טקס הנישואים, על מתנות לחתן ולכלה, על דלתות ביתם של הזוג המתחתן, על רכב החתונה ועוד. הסימנייה תופיע פעמים רבות כמגזרת נייר או כקליגרפיה, לרוב בצבע אדום, ולעיתים בשחור.

האגדה מאחורי הסימנייה

היווצרותה של הסימנייה נעוצה, לפי המסורת הסינית, בסיפור אגדה רומנטי מתקופת שושלת טאנג. האגדה מספרת על בחור צעיר שניגש לבחינות הקיסריות, ובדרכו לבירת סין התאהב בנערה, שבזכות אהבתה ותושייתה, ענה הצעיר נכונה על חידת הקיסר וזכה במשרה המיוחלת בחצר הקיסרית. הזוג נישא ובעת חתונתם כתבו פעמיים את הסימנייה "אושר" על נייר אדום, ומאז הפכה הסימנייה למזוהה עם חתונות וחגיגות.

בתרבות

סימניית ה-Shuāngxǐ משמשת כיום גם כמותג וכשם מסחרי למוצרים שונים כגון: סיגריות, גפרורים, יין, רוטב סויה ועוד. הסימנייה גם משמשת כקישוט למותגי יוקרה סיניים שונים.
מרי פילדס

ביוגרפיה

פילדס נולדה לעבדות בטנסי בסביבות שנת 1832. היא השתחררה כשהעבדות האמריקאית הוצאה מן החוק ב-1865. 
לאחר מכן, עבדה בביתו של השופט אדמונד דאן בסן אנטוניו, פלורידה, עד שהתאלמן. לאחר מותה של ג'וזפין, אשת השופט, מרי לקחה את חמשת ילדיו לבית דודתם בטולדו, אוהיו. הדודה, הייתה הנזירה הראשית במנזר של מסדר אורסולה, וכינויה היה האם מרי אמדאוס. ב-1884, נשלחה האם אמדאוס לטריטוריית מונטנה, כדי להקים שם בית ספר לבנות ילידות במיסיון פטר הקדוש בעיירת קסקייד. כשהיא שמעה שהאם אמדאוס חלתה, מיהרה פילדס למונטנה כדי לסעוד אותה, ונשארה במתחם המיסיון גם אחרי שהחלימה. פילדס עבדה שם בעבודות שונות, כולל שינוע סחורה, כביסה, גידול ירקות, ושיפוצים - תחום שהיא הצליחה בו במיוחד, ואף הייתה למנהלת העבודה.
הילידים במונטנה קראו לפילדס "העורבת הלבנה" כי "היא מתנהגת כמו אישה לבנה אך עורה שחור". הלבנים לא ידעו איך לעכל אותה. תלמידת בית ספר אחת כתבה בחיבור ש"היא שותה ויסקי, והיא מקללת, והיא רפובליקנית, דבר ההופך אותה ליצור שפל ומטונף." ב-1894, לאחר ריבוי תלונות על התקוטטויותיה עם הגברים בצוותה, ולפחות קרב אקדחים אחד, הבישוף כתב לנזירות מכתב וציווה עליהן לגרש "את האישה השחורה הזו". לאחר עשור של עבודה קשה - עליה לא קיבלה פילדס פרוטה - הנזירות סברו שפילדס הרוויחה את מקומה ביניהן לחיים. אך הבישוף סירב להיעתר להתנגדותן, או לערעורה של פילדס אשר נסעה אליו להלנה באופן אישי, והיא נאלצה לעזוב, חסרת כל. 
האם אמדאוס עזרה לה לפתוח מסעדה, ופילדס הייתה מגישה שם לכולם, בין אם היו להם אמצעי תשלום ואם לאו, והמסעדה פשטה את הרגל כעבור 10 חודשים. 
ב-1895, כשהיא כבת 63, פילדס התקבלה לעבודה בשירות הדואר, מכיוון שהיא הצליחה לרתום שישה סוסים לכרכרת הדואר יותר מהר מכל המתחרים. בכך הפכה לאישה השנייה בשירות הדואר, הדוורת הראשונה, והאישה השחורה הראשונה בארגון. היא דיוורה באזור רחב בעזרת כרכרה, סוסים ופרד, ולעולם לא פספסה יום עבודה. כשהשלג לא אפשר הגעה בכרכרה, הייתה מביאה את הדואר ברגל, עד מרחקים של כ-20 ק"מ, כשהיא נעזרת בנעלי שלג, וסוחבת על כתפה את שק הדואר. 
פילדס הייתה דמות ציבורית מכובדת בעיניי תושבי קסקייד, וכל שנה ביום הולדתה היו בתי הספר נסגרים כדי לערוך למענה חגיגה. פורטרטים שלה שאייר הצייר-הבוקר צ'ארלס ראסל עיטרו את הבנק בקסקייד, וכשעבר חוק במונטנה האוסר על נשים להיכנס למסבאות, המושל העניק לה פטור אישי.
היא הייתה האדם השחור היחיד שחי בקסקייד, דבר שהיה נכון עד שנת 1959.
היא הפסיקה את עבודתה בשירות הדואר ב-1901, בגיל 69, ופתחה מכבסה ומסעדה בעזרת האם אמדאוס.

מותה ומורשתה

פילדס נפטרה ב-1914 בבית חולים בגרייט פולס, אך נקברה סמוך לקסקייד. השחקן זוכה האוסקר גרי קופר, שהיה יליד מונטנה, כתב ב-1959 מאמר עליה למגזין Ebony, בו הוא אמר שלמרות ש"נולדה כשפחה אי שם בטנסי, מרי נהייתה לאחת הנפשות החופשיות שאי פעם נשמו או שלפו [אקדח]".
דמותה המיתולוגית של פילדס היא דמות פופולרית בסדרות טלוויזיה וסרטים על המערב הפרוע, הכוללים‏ South by Northwest, "Homesteaders",(1976), The Cherokee Kid, (1996),They Die by Dawn (2013), Hannah's Law, (2012), וגיהנום על גלגלים (2015).
הנס קראסה

חייו

הנס קראסה נולד בפראג לאב צ'כי שהיה עורך דין ולאם יהודיה-גרמניה. הוא למד לנגן הן בפסנתר והן בכינור בילדותו ובהמשך למד הלחנה באקדמיה למוזיקה בפראג. אחרי סיום לימודיו, התקבל לעבודה כסגן-מנצח בתיאטרון הגרמני החדש, שם התוודע אל המלחין והמנצח אלכסנדר זמלינסקי, שהשפיע רבות על הקריירה של קראסה.
בשנת 1927 נסע בעקבות זמלינסקי לברלין, שם התוודע אל המלחין הצרפתי אלבר רוסל. קראסה, שמקורות ההשפעה העיקריים שלו היו מאהלר, שנברג וזמלינסקי, חש קרבה גם למוזיקה צרפתית, בייחוד לחבורת המלחינים שנודעה כקבוצת השישה, ונסע פעמים רבות לצרפת ללמוד אצל רוסל בתקופה שבה חי בברלין. הגעגועים הביתה השיבו את קראסה לבסוף לפראג, שם חזר למשרתו הקודמת כסגן-מנצח בתיאטרון הגרמני החדש. יציאתו הראשונה לעולם כמלחין הייתה ביצירה ב"ארבעה שירים תזמורתיים" אופוס 1, שהתבססה על "שירי גרדום" (Galgenlieder) של כריסטיאן מורגנשטרן. היצירה בוצעה לראשונה בניצוחו של זמלינסקי בפראג, במאי 1921, וזכתה לשבחים רבים. אחריה נכתבו רביעיית מיתרים, קובץ של חמישה שירים לקול ופסנתר וה"סימפוניה לתזמורת קטנה", שבוצעה בפסטיבל ציריך, פריז ובוסטון. הישגו המשמעותי ביותר, מכל מקום, הייתה האופרה "אירוסין בחלום" (Verlobung im Traum) על פי הרומן "חלום הדוֹד" מאת דוסטויבסקי. יצירה זו בוצעה לראשונה בתיאטרון הגרמני החדש בפראג בשנת 1933, בניצוחו של גאורג סל וזכתה בפרס מדינת צ'כוסלובקיה.
בשנת 1927 נלווה אל זמלינסקי בנסיעתו לקרולאופר בברלין. הוא קיבל הצעות ניצוח מברלין, פריז ושיקגו, אך התקשה להיענות למשרה בארץ נוכריה וחזר לפראג לפני תום השנה.
אופרת ילדים בשם ברונדיבר, המבוססת על מחזה מאת אריסטופנס, הייתה היצירה האחרונה שקראסה השלים לפני שנאסר על ידי הנאצים ב-10 באוגוסט 1942. קראסה נשלח לגטו טרזין, שם עיבד את "ברונדיבר" להתאימה למבצעים שעמדו לרשותו. האופרה בוצעה 56 פעמים במחנה ומונצחת גם בסרט התעמולה הידוע לשימצה שהנאצים הפיקו בשביל הצלב האדום בשנת 1944. בתקופת מאסרו בגטו, היה קראסה בשיא יצירתו. הוא הרבה לחבר מוזיקה קאמרית, אך מחמת הנסיבות, חלק מן היצירות לא שרדו.

מותו

קראסה נלקח למחנה ההשמדה אושוויץ יחד עם עמיתיו המלחינים, ויקטור אולמן, פאבל האס וגדעון קליין. הוא נרצח ב-17 באוקטובר 1944; עוד לא מלאו לו אז 45 שנים.
מיני גולף

מיני גולף הוא גרסה מיניאטורית של ספורט הגולף. מגרש המיני גולף הראשון הוא, ככל הנראה, Ladies Putting Club שנבנה ב-1867 בסקוטלנד, ועדיין פועל כיום.

היסטוריה

מטרתו הראשונית של המיני הייתה לספק תחליף טוב למשחק הגולף המקורי עבור נשים. במאה ה-19, בעקבות נורמות חברתיות הייתה הדעה הרווחת כי לא הולם שנשים יבצעו תנועות אלימות בפומבי כפי שמשחק גולף דורש. לפיכך, מסלול המיני גולף הראשון היה מסלול של 18 גומות במשטחי דשא קצרים ויועד עבור נשים וככל הנראה היה המיני גולף הראשון בעולם.
כמה עשורים מאוחר יותר התחילו להיות מגרשי המיני גולף נפוצים במלונות אמריקאים ובריטים שהציעו לאורחיהם מגרשי גולף שגודלם כעשירית מגודל מגרש גולף אמיתי אך מעוצבים בדומה למקור.
ככל הנראה, המועמד הטוב ביותר להיחשב כמיני גולף הראשון בעולם היה Ladies Putting Club שב-St. Andrews בסקוטלנד, אשר נוסד בשנת 1867 ואשר עדיין פועל כיום.
הפדרציה השוודית למיני גולף (Svenska Bangolfförbundet) נוסדה בשנת 1937, והיא ארגון ספורט המיני גולף הוותיק בעולם. אליפויות מיני גולף שנתיות מתקיימות בשוודיה מאז 1939. 
במדינות אחרות, ארגוני המיני גולף לא הוקמו עד סוף 1950, עקב השפל הכלכלי שלאחר המלחמה.

פדרציות וטורנירים

מגרשי מיני גולף רווחים בכח רחבי העולם אך הפופולריות הגבוהה ביותר שלהם היא בעיקר בארצות הברית, בריטניה, ניו זילנד, סקנדינביה ומרכז אירופה. ארגון הספורט הבינלאומי של המיני גולף הוא World Minigolf Sport Federation - WMF. ארגון זה מייצג יותר מ-40,000 מתחרים רשומים מ-43 מדינות.
בארצות הברית קיימים 2 ארגונים המציעים טורנירים לאומיים: Professional Putters Association ו-USPMGA (המייצג את ארצות הברית בארגון WMF, וחבר פעיל מאז 1995).
כמעט בכל מדינות אירופה קיימת פדרציה לאומית לקידום מיני גולף כספורט תחרותי. 
הפדרציה העולמית (WMF), בה רשומות 37 פדרציות גולף (ישראל היא האחרונה שצורפה), מארגנת אליפויות עולם פעם בשנתיים (בשנים לא-זוגיות), בעוד שבאירופה ובאסיה מתקיימות אליפויות יבשתיות בשנים זוגיות. 
אליפות העולם הראשונה נערכה ב-1991. שוודיה אירחה את הטורניר ב-2011 בסטוקהולם ואליפות העולם במיני גולף ב-2013 התקיימה בגרמניה.
רבות מתחרויות אלו פונות לשלוש קבוצות גיל: צעירים (מתחת לגיל 20), בוגרים, ומבוגרים (מעל גיל 45). גברים ונשים מתחרים בנפרד בקטגוריות משלהם, מלבד בכמה תחרויות קבוצתיות ותחרויות זוגות.
ההבדל במיומנויות משחק של גברים ונשים אינו גדול וייתכן שהשחקן המנצח בטורניר בינלאומי גדול הוא אשה. בדרך כלל, הזוכה בקטגוריית נשים, תהיה קרובה מאד לקטוף מדליות גם בקטגוריה של גברים.
הפרס הכספי הגבוה ביותר שמשולם הוא בארצות הברית, שם הזוכה בתחרות גדולה יכול להרוויח עד 5,000 דולר. באירופה, הפרסים הכספיים הם בדרך כלל נמוכים יותר. אליפויות בינלאומיות בדרך כלל אינן מעניקות פרסים כספיים בכלל.

התאחדות למיני גולף בישראל

ההתאחדות למיני גולף בישראל (ע"ר) נוסדה בשנת 2010, במטרה לפתח ולקדם את ספורט המיני גולף בישראל.
סאברט, מלך אסקס

סאברט (באנגלית: Sæbert, Sæberht או Sebert; נפטר בשנת 616 לערך), היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 604 לערך עד שנת פטירתו.
סאברט היה בנו של סלדה אשר מלך לפניו, ואחיינו של המלך אתלברט מלך קנט.
בשנת 604 התנצר סאברט, ועימו רבים במלכת אסקס. על פי המסורת האנגלית סאברט הוטבל על ידי מליטוס הקדוש, ההגמון של לונדון, אולם בניו סיקסרד וסאוורד לא התנצרו, ועת ששניהם מלכו יחד לאחר מותו של סאברט, הם אילצו את מליטוס לברוח מלונדון.
על פי המסורת האנגלית, סאברט ייסד את מנזר ווסטמינסטר ונקבר בו, יחד עם רעייתו אתלגודה (Æthelgoda). עדויות ארכאולוגיות שהתגלו בשנת 2003 מרמזות על קבר מלכותי שהתגלה בפריטלוול, אשר ייתכן שהיה קבר של סאברט.
משאללה אבן את'רי

חייו

משאללה היה אסטרולוג ואסטרונום פרסי-יהודי, שפעל בעיר בצרה. הוא היה בין האסטרולוגים הבולטים של סוף המאה השמינית לספירה בזמן הח'ליפים אל-מנסור עד אל-מאמון. תרגום השם משאללה הוא  "מה שאלוהים רצה" או "כך רצה אלוהים". בלטינית שמו נכתב "מסלה" (Messala) והמכתש Messala שבירח נקרא על שמו.    
יחד עם א-נאובח'ת הפרסי היה משאללה בין האסטרולוגים המובילים שבחרו, בשנת 762 לספירה, את היום המתאים ביותר (מבחינה אסטרולוגית) לייסוד העיר בגדאד. ההיסטוריון השיעי מהמאה העשירית אבן א-נדים מייחס לו 21 ספרים, רובם באסטרולוגיה, אבל חלקם גם על אסטרונומיה, וספריו מלמדים אותנו מה היה ידוע במאה השמינית אודות האסטרונומיה של היוונים, הפרסים והסורים. חלק מספריו של משאללה ידועים לנו רק מתרגומים ללטינית, והמקור אבד. ספריו הפכו עם הזמן לספרי יסוד בכל המזרח התיכון, ולאחר תרגומם ללטינית במאה ה-12 - גם באירופה.  
ההיסטוריון אבן א-נדים כתב ששמו היה מישה, ולכן משערים ששמו העברי היה מנשה או יתרו.
חוב של כבוד

עלילה

עלילת הספר נפתחת כשג'ק ראיין, כעת אזרח פרטי המעביר את ימיו במסחר בבורסה ובשיפור מיומנותו במשחק הגולף, מקבל זימון דחוף לבית הלבן לפגישה עם נשיא ארצות הברית, רוג'ר דארלינג. בפגישה מבקש הנשיא מראיין להצטרף לצוות הממשל כיועץ לביטחון לאומי של הנשיא. חרף היסוסיו, תחושת חובתו של ראיין למדינה גוברת, והוא מקבל את המינוי.
במהלך הספר נאלץ ראיין, הנעזר בידידיו הקרובים שממלאים אף הם תפקידים בכירים בממשל האמריקאי, להתמודד עם איום ביטחוני מצד יפן על ריבונותה של ארצות הברית בשטח איי מריאנה, איום שמידרדר בסופו של דבר למלחמה. כמו כן, נאלץ ראיין להתמודד עם מתקפה כלכלית על המשק האמריקני, בהיקף ובתחכום חסרי תקדים. במאבק כנגד האיום החדש, נעזרת ארצות הברית בממשלת הפדרציה הרוסית, שלראשונה משמשת כבעלת ברית לממשלת ארצות הברית. 
עם זאת, בסופו של הספר נאלצת ארצות הברית להתמודד עם אחד מהאירועים הקשים והטראומטיים ביותר שעברה במהלך קיומה, כאשר אזרח יפני המתנגד למדיניות ארצות הברית מרסק מטוס נוסעים על הקפיטול בוושינגטון, והורג את מרבית חברי הקונגרס, חברי הקבינט, שופטי בית המשפט העליון, ואף את נשיא ארצות הברית רוג'ר דארלינג. כתוצאה מכך הופך ראיין, שזה עתה מונה לסגן הנשיא, לנשיא ארצות הברית החדש.
קלמנט גוטוולד

ביוגרפיה

קלמנט גוטוולד נולד בעיירה וישקוב בדרום מורביה שהייתה בעת ההיא בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה מעורבת (אב ממוצא גרמני ואם צ'כית).
מגיל 14 החל לעבוד כשוליית נגר. ב-1912 הצטרף אל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי וממנו ערק בקיץ 1918. לאחר כינון הרפובליקה הצ'כוסלובקית התגייס לצבא הצ'כוסלובקי ושירת בו במשך שנתיים.
לאחר סיום השירות הצבאי התיישב בברטיסלאבה ועבד כנגר. ב-1921 פרש מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית יחד עם מספר חברים והקים את המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. הוא היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה והעורך הראשי של ביטאונה. ב-1929 נבחר להיות המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. באותה שנה נבחר לפרלמנט. ב-1938, בעקבות הסכם מינכן עזב את צ'כוסלובקיה והיגר לברית המועצות ובה התגורר עד לתום מלחמת העולם השנייה.
במאי 1945 הוקמה בצ'כוסלובקיה ממשלת אחדות לאומית בה נטלו חלק גם הקומוניסטים. גוטוולד מונה על ידי הנשיא אדוארד בנש לתפקיד סגן ראש הממשלה. לאחר כניסתו לממשלה הוא עזב את תפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ומונה ליושב ראש המפלגה. לתפקיד המזכיר הכללי מונה רודולף סלנסקי.
במרץ 1946 נערכו בחירות כלליות לאספה הלאומית של צ'כוסלובקיה ובהן זכו הקומוניסטים בכ-38 אחוזים מקולות הבוחרים, והיה זה הישגם הטוב ביותר מאז הקמתה של המפלגה. בעקבות הבחירות הוקמה ממשלת קואליציה וגוטוולד מונה לראש הממשלה.
ב-13 בפברואר 1948 פיטר שר הפנים ואצלב נוסק (שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית) 8 קצינים בכירים ממשטרת צ'כוסלובקיה. הפיטורים גרמו לפרוץ משבר קואליציוני בממשלה. שרים מהמפלגה הלאומית הסוציאליסטית האשימו את שר הפנים בכך שהקצינים פוטרו על רקע פוליטי, מכיוון שלא היו תומכי המפלגה הקומוניסטית. הם דרשו מגוטוולד את פיטוריו של שר הפנים. כאשר תביעתם נדחתה, הגישו את התפטרותם לנשיא. תקוותם הייתה, שכל השרים שאינם חברי המפלגה הקומוניסטית יפעלו כמותם ויתפטרו, הממשלה תתפרק והנשיא יצטרך להכריז על פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
אך, השרים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא תמכו במהלך ולא התפטרו. כתוצאה מכך זכה גוטוולד לרוב בממשלה (14 מתוך 26 שרים). הוא פנה אל הנשיא וביקש מהנשיא לאשר את התפטרות השרים ואישור למנות שרים חדשים. בינתיים אירגנה המפלגה הקומוניסטית שביתות במפעלים והפגנות ברחבי המדינה כאות תמיכה בפעולות של גוטוולד. בסופו של דבר נאלץ הנשיא אדוארד בנש להיכנע ללחץ הקומוניסטים ולאשר את דרישותיו של גוטוולד. השרים המתפטרים הוחלפו בקומוניסטים.
במאי 1948 אישרה האספה הלאומית של צ'כוסלובקיה חוקה חדשה אשר התבססה על קווי יסוד מטעם המפלגה הקומוניסטית. הנשיא בנש סירב לחתום על החוקה החדשה והתפטר מתפקידו. מרגע זה הפך גוטוולד דה-פקטו לשליט צ'כוסלובקיה. ב-14 ביוני 1948 הוא נבחר רשמית לנשיא צ'כוסלובקיה.
גוטוולד היה סטליניסט ובשיטת הסלאמי יישם את עיקרי מדיניותו של סטלין בצ'כוסלובקיה. הוא הלאים את כל מפעלי התעשייה ואת כל החוות החקלאיות הפרטיות. הוא סילק ממוסדות השלטון את כל הלא-קומוניסטים. בהוראותיו הישירות של גוטוולד נאסרו גם פעילים בכירים במפלגה הקומוניסטית שהתנגדו לקו הסטליניסטי שהוביל. שניים מהם – רודולף סלנסקי וולדימיר קלימנטיס נידונו למוות והוצאו להורג.
במהלך שנות שלטונו התפתח סביב גוטוולד פולחן אישיות בדומה לזה של סטלין בברית המועצות.