דריפט

תולדות הספורט

תחום הסחיפות הוא תחום יוצא דופן בעולם הספורט המוטורי, כיון שמטרתו אינה לקצר את מהירות ההגעה ממקום למקום, ובכלל, שהניצחון אינו נקבע על קריטריונים מוגדרים ואובייקטיביים כמו בכל תחום אחר של הספורט המוטורי. מנקודת מבט של נהג מסלול, או אף של נהג ראלי, נהג הדריפט חולק עמם את התכונות הבסיסיות של שליטה ברכב, שימוש במבט, היכרות עם דינמיקת הרכב, תוואי המסלול וקוי הנסיעה, אך מלבד זאת עושה כל מה ש"אסור" לעשות.
מסיבות אלו, נהגי הדריפטים הראשונים, שבאו מרקע של נהיגת מסלול, נחשבו ל"משוגעים". הראשון היה קונימיצו טקאהאשי, נהג מסלול שלעיתים נחשב לאבי התחום, אך למעשה היה פשוט נהג שנהנה מיציאה מעקומות אטיות בגלישה תחת כוח. פירושו, טקהאשי היה מאיץ מוקדם ובעוצמה מוגזמת ביציאה מן הסיבוב (ומתוך כך, מערער את יציבות הרכב) ומשתמש בהיגוי כדי להמשיך לנסוע לכיוון הנכון בהחלקה הצדה. סגנון זה נחשב לחריג בקרב מתחריו של טקאהאשי, אך משך הרבה תשומת לב בקרב צופים ונהגים מתחילים.
אחד מנהגים אלו היה קייצ'י טסוצ'יה, והוא זה שהפך את "גלישת הכוח" של טקאהאשי לטכניקה משוכללת של שימוש בכל אמצעי השליטה של הרכב ואף בתוואי המסלול כדי ליצור החלקות מבוקרות ומוארכות לאורך תוואי המסלול, באופן אמנותי. מאוחר יותר, הפך טסוצ'יה למדריך, מארגן ושופט של אירועים בהם התחרו אנשים בחיקוי סגנון נהיגה זה וזכה גם לכינוי האנגלי "מלך הדריפט". ב-1988 נערך אירוע דריפטינג ראשון ובשנות התשעים, בין השאר עקב סיקור התחום בסרט "מהיר ועצבני 3: טוקיו דריפט" יצא התחום מגבולות יפן ואירוע ראשון התקיים בקליפורניה. מאז, תפס התחום תאוצה גם באירופה ובריטניה, והפך לספורט מוטורי "כשר" לכל דבר.

טכניקות

נהיגה בדריפט נחלקת באופן מוסכם לשלושה חלקים: הכניסה להחלקה והשליטה בה, הארכתה והחזרה ממנה. הכניסה להחלקה נעשית על ידי פרובוקציה כלשהי, ולצורך זה יכול לשמש באופן יצירתי כל אחד מאמצעי השליטה ברכב ("מכת גז", הרפיית דוושת הגז, בלימה, בלם היד, המצמד, מוט ההילוכים) ואף תוואי המסלול (העפר לצד המסלול, שפת המסלול בחלקן הפנימי של העקומות) ובשלבים שונים של העקומה ואף בישורות לפני הסיבובים או ביניהם. עם הפעלת הפרוקובציה, מיד מסירים את הגורם להחלקה ובזריזות הופכים את הפניית ההגה לצד השני (לעיתים על ידי החלקת ההגה באופן מבוקר תחת האצבעות). 
השלב השני כולל הארכה של ההחלקה, ושלב זה לעולם יכלול שימוש בהאצה חריפה (זוהי הסיבה שלא ניתן לבצע דריפט ממשי ברכב הנעה קדמית, שבו האצה מיישרת את הרכב) להמשך ההחלקה. השלב השלישי הוא הקשה ביותר, וכולל יישור מהיר של ההגה תוך כדי הרפיה מדורגת מדוושת הדלק לצורך התיישרות אלגנטית של הרכב. בתחרויות מקצועיות, השלב השלישי מחובר לשלב הראשון לצורך מעבר מהיר מדריפט בכיוון אחד להחלקה בכיוון השני.

גלישת כוח

כאמור, גלישת כוח היא סחיפה הנערכת ברכב הנעה אחורית חזק בעת יציאה מסיבוב. הטכניקת הפשוטה ביותר ליצירת מצב זה היא הפנית הגה לתוך הסיבוב ללא תאוצה או בתאוצה קלה, ומתן "מכת גז" חזקה עם ההשקה לשיא הסיבוב. מיד מפחית הנהג מן הלחץ על המאיץ (או אף מרפה ממנו לחלוטין) ומפנה את ההגה במהירות לכיוון ההפוך מכיוון הפניה, תוך כדי הפעלה מחודשת, חזקה מאוד אך יותר רגישה, של המאיץ לצורך הארכת ההחלקה. בסיומו של התהליך, מיישר הנהג את ההגה תוך כדי הרפיה הדרגתית וחלקית מהלחץ על המאיץ. נהגים רבים העוסקים בתחום זה יכנסו לסיבוב כאשר מהירות סיבובי המנוע מגיע לשיא תחום רצועת הכוח, ובעזרת פרץ כוח רגעי ייצרו החלקה ארוכה ומרשימה יותר.
שיטה נוספת המשמשת לגלישת-כוח היא "בעיטת המצמד". בשיטה זו, משתמש בנהג בבעיטות קצרות במצמד תוך כדי תאוצה או בלחיצתו תוך כדי העלאת מהירות סיבובי המנוע ושחרורו הפתאומי של המצמד, כדי ליצור את אותו פרץ כוח שאינו מאפשר לגלגלים האחוריים להתמיד בהחזקת הרכב בקו הסיבוב. בשיטה זו, מוצא עצמו הנהג "שורף" את הקלאץ' על ידי בעיטות חוזרות ונשנות או לחיצתו החלקית תוך כדי ההחלקה.

נעילת מהלך

זוהי טכניקת דומה ל"בעיטת הקלאץ'", כיוון שנעשה בה שימוש בגרר הנוצר בין המנוע והגלגלים לצורך החלקת הרכב. למותר לציין ששיטות אלו נושאות בחובן בלאי מוגבר למכלולי ההנעה והעברת הכוח של הרכב, ולכן אינן מקובלות באופן נרחב מידי בליגות מקצועיות, והשימוש בהם ברמת המתחילים מוגבל לרוב לתנאים חלקלקים. בתנאים כאלו, יכול הנהג להביא את רכבו לקצה רצועת הכוח של הילוך מסוים (לרוב השלישי או הרביעי) ואז לבצע הורדת הילוך ללא גז ביניים, כדי ליצור בלימת מנוע חריפה שתגרום לנעילת הגלגלים המניעים האחוריים, ותתחיל את החלקת הרכב. על ידי נעילת הגלגלים האחוריים, ניתן להשתמש בשיטה זו גם להחלקת רכבים חלשים יותר, אך גם יציבים פחות. בתנאי דרך יבשים, לרוב יהיה צורך בהורדת שני הילוכים ולכן טכניקה זו אינה מומלצת.

בלם-יד

בלם היד הוא השיטה הבסיסית המשמשת מתחילים וחובבנים לביצוע או להתחלת החלקת הסרן האחורי, וזאת שוב על ידי נעילת הגלגלים האחוריים בעזרת בלם היד. גם ברמות המקצועיות, השימוש בבלם היד מרובה, אך הוא נעשה במיומנות רבה יותר, ובשילוב עם טכניקות אחרות. לדוגמה, כיוון שלצורך נעילת הגלגלים האחוריים המונעים, קיים צורך בלחיצת המצמד, נהוג לשלב את בלם היד עם בעיטת המצמד ("דריפט קאנג'י"). כמו כן, מקובל השימוש בבלם היד לצורך החלקת הרכב על צידו במהלך הישורת המובילה אל הסיבוב ("דריפט צד"). כמובן שישנה השיטה הפשוטה לשימוש בבלם היד, הכוללת שילוב עם בלימה עדינה בעזרת בלם-הרגל המסייעת לאבדן אחיזה בציר האחורי.

רכינה

טכניקה זו עושה שימוש בהעברת משקל קדימה תוך כדי בלימה או עזיבת דוושת המאיץ, ולכן נחשבת למתקדמת יותר ולעיתים אף לאסורה. השימוש הקל יותר הוא בדוושת הבלם. על ידי בלימה, רוכן משקל הרכב על חלקו הקדמי, ולכן יורד מעל חלקו האחורי. השימוש בבלם הרגל קל יותר כיוון שהוא מאפשר החלקה מבלי להגיע לסף אחיזת הכביש של הרכב, ושליטה במידת ההחלקה על ידי הבלם וריסונה על ידי עצם עזיבת הדוושות. לאחר הבלימה, ביצוע היגוי נגדי ואז מעבר מהיר וחזק לתאוצה חריפה מאוד מאפשר את החזקת ההחלקה. 
השיטה שאינה כוללת בלימה, אלא רק הרפיה חדה של דוושת הדלק הלחוצה לעומק, משמשת בכניסה לסיבוב מתון בכרכב יציב יחסית, ונחשבת לייחודית, כיוון שהיא קשה, אך גם מרהיבה יותר היות שהיא כוללת אבדן מהירות מינימלי.

קפיצה

זוהי שיטה מסוכנת במיוחד ולרוב אסורה. בטכניקה זו משתמש הנהג בתוואי המסלול, וחותך את קו הפניה באופן המאפשר לו לזעזע את הרכב על ידי העברת הגלגל האחורי ה"פנימי" מעבר לשפת המסלול הבולטת באזור שיא הסיבוב, ועל ידי כך, בעזרת הידוק ההיגוי, לגרום לזעזוע הרכב והחלקתו. שיטה דומה עושה שימוש בעפר או הדשא הנמצאים בשולי המסלול בכניסה לסיבוב, ושוב על ידי הפנית הגה זריזה נוצרת החלקה.