google/wiki40b huggingface dataset:
עפרי כנעני

ביוגרפיה

עפרי כנעני נולדה ב-1975 בישראל. היא נכדתו של הפסל יחיאל שמי, בתה של האמנית והכוריאוגרפית יעל כנעני, ואחות בכורה לאמנית אביטל כנעני. כנעני גדלה בקיבוץ כברי.
עפרי כנעני היא בעלת תואר ראשון באמנות וחינוך מהמדרשה לאמנות, מכללת בית ברל ותואר שני באמנות ממכללת האנטר בניו יורק. היא מתגוררת בברוקלין, ניו יורק עם בן זוגה ושתי בנותיהם. 
הבחירה לעסוק באמנות הייתה עבורה טבעית, "כי זה מה שהמשפחה שלי יודעת לעשות", היא אומרת. האופי של עבודותיה קשור באופן קבוע לעולמות של הוריה: “אמא שלי מגיעה מתחום של תנועה ואבא שלי מאדריכלות. העבודות שלי, גם אם יש וגם אם אין בהן סיפור, תמיד עוסקות בגוף וחלל". 
לאחר סיום לימודיה במכללת האנטר זכתה כנעני במלגת סיקס פוינטס (Six Points) שתמכה בפיתוחו והפקתו של "פרויקט סוטה", עליו עבדה כנעני כחמש שנים. ב 2009 הוזמנה כנעני ליצור עשרה מיצבי וידאו שהוצגו במקביל בעשרה מוזיאונים בחבל לומברדיה שבאיטליה. בפרויקט זה, "Dreams and Dramas", הותאמו יצירות הווידאו לחלל הארכיטקטוני וההקשר ההיסטורי של כל אחד ממוסדות האמנות, וכן הכילו תכנים משותפים שקשרו אותם זה לזה ביצירה אחת המורכבת מעשרה חלקים. ב-2013 היא הוזמנה על ידי מוזיאון המטרופוליטן ליצור עבודת וידאו ארט לאולם הקונצרטים שלו, המבוססת על אוסף המוזיאון והוצגה בשיתוף עם נגינת תזמורת. היצירה, "שבע מילים", הוזמנה להציג שוב במוזיאון ב-2015. 
משנת 2008 כנעני משמשת כמרצה בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק. ב 2014 היא הוזמנה להקים תוכנית שהות אמן (Artist-in-Residence Program) בבית הספר, העוסקת באמנות חברתית במרחב בציבורי. כנעני מרצה גם במרכז הבינלאומי לצילום בניו יורק (ICP).

אמנות

עבודותיה של כנעני מתבססות לעיתים קרובות על מחקר ארכיוני וטקסטים קלאסיים וקאנוניים, המעובדים למיצג המשולב עם הקרנת שקופיות או וידאו ארט. עבודותיה מערבות דימויים שהם רדי מייד עם דימויים שיוצרת כנעני בעצמה, יחד עם נראטיב שחלקו עובדתי וחלקו מומצא. בעבודות ניתן למצוא תמות הקשורות לשפה, טכנולוגיה, מיתולוגיות שונות, וכן פמיניזם. חלק מעבודותיה הן מבוססות מקום ומיועדות לארכיטקטורה המסוימת שלו. 
עבודות המיצב שלה בודקות את הפוטנציאל התיאטרלי של החלל האורבני ואת היחסים בין ארכיטקטורה לנרטיב. עבודות הווידאו שלה מותאמות לחלל, ויוצרות יחסים חדשים בין הצופה לחלל בו הן מוקרנות.
רישומיה מייצרים סיטואציות מתעתעות, הנראות לעיתים משחקיות ולעיתים אלימות. הרישומים חוקרים יחסי כוח, תפקידים מגדריים ואופני נראות.
את השימוש בדרכי הבעה מגוונות היא מסבירה: "אני עובדת במדיומים רבים. שנים רבות עבדתי עם רישומים ועם וידאו. זה יצר איזון בעבודת הסטודיו שלי - מחד יצרתי בהיקף קטן וביחידות מרובות, ומאידך עשיתי גם הקרנות וידאו גדולות, אותן יכולתי לייצר בתדירות נמוכה יותר, בערך פעם בשנה. שאלו אותי רבות למה אני לא מחברת ביניהם, אבל מעולם לא התעניינתי באנימציה. בשלב מסוים התחלתי לעבוד עם הקרנה של שקופיות, אותן אני חותכת ומשנה על ידי רישום. המעבר הזה בין דו מימד לתלת מימד של ההקרנה עובד בשבילי".
בודה (מיתולוגיה)

בּוּדָה (געז: ቡዳ) הוא ישות מיתולוגית שהאמונה בו נפוצה במזרח וצפון אפריקה. לפי אמונה זו לבודה יש את כוחות העין הרע ויש בכוחו להשתלט על אנשים, לשנות את צורתם לצורת צבוע ולבצע דברים מרושעים לרבות קניבליזם. באתיופיה ובאריתריאה הישות נקשרת לאוכלוסיות שהם חסרות אדמה ואשר עיקר פרנסתם קשור לייצור של מוצרים מתוך חומרי גלם כדוגמת קדרות, בורסקאות, נפחות ואריגה.
על פי האמונה העממית באתיופיה לחוה היו 30 ילדים והיא החביאה 15 מהם, כאשר מצא אותם האל קילל אותם, את חלקם הפך לחיות וחלק אחר השאיר בדמותם האנושית ואלו הם אבות הבודה. לפי תפיסות אלו הבודה הוא צבוע (אמהרית: "ג'יב") המחופש לאדם בשעות היום ואשר לובש את צורתו המקורית בלילה והיא דמותו האמיתית. הבודה עצמו אוכל אנשים ומוצץ את דמם לא רק פיזית כי אם רוחנית לאחר שהטיל עליהם את עין הרע. כינוי נוסף שניתן לאדם כזה הוא "ג'ריתם" שמשמעותו זנב, כלומר זנב הצבוע שאינו קיים כאשר הוא בצורת אדם.
למרות העניין המאגי, אוכלוסיות אלו שהאמינו בבודה השתמשו בשירותיהם של אותן אוכלוסיות ובמוצריהם, אך נזהרו מהם. האמונה גם גורסת כי הבודה מעביר את כוחותיו לצאצאיו. ההשלכות של אמונה זו על קבוצות מסיומות, בייחוד נפחים, היו לדחוף אותם לשוליים, להתרחק מהם פיזית ואף לבצע טקסים כנגדם. פעמים רבות קורה כי ישנם האשמות של אוכלוסיות כלפי אנשי הבודה כאשר הטענה המרכזית היא שאחד מהם נאכל, במצב כזה ישנם טקסים אשר מבוצעים והאדם אשר חשוד ב"אכילת" הקרבן נאנס לבקש את סליחתו.
מאיר אלרן

ביוגרפיה

אלרן גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי.
ב-1962 החל ללמוד במסגרת העתודה האקדמית. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל המודיעין. בהמשך השלים אלרן קורס קצינים ושירת כקצין מודיעין בחטיבת המחקר. אלרן שימש במספר תפקידי מפתח באמ"ן, תחת פיקודו של אהרון יריב. בין היתר נטל חלק במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים. היה ראש הזירה המערבית באמ"ן מחקר, בסוף שנות השמונים שימש כסגנו של ראש אמ"ן, אמנון ליפקין-שחק, וכסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש אלרן כיועץ מיוחד לתחום המודיעין בעבור ועדת וינוגרד. בשירות המילואים נטל חלק במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל לירדן.
לאחר שחרורו כיהן כסמנכ"ל עיריית תל אביב-יפו ובעל חברה לייעוץ אסטרטגי. אלרן משמש כראש התוכנית לחקר החזית האזרחית והתוכנית לחקר חברה ודעת קהל בישראל במכון למחקרי ביטחון לאומי, וראש מסלול התמחות ב"ביטחון לאומי בישראל" במכללת ספיר.
לאלרן תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ומדע המדינה מטעם האוניברסיטה העברית, תואר שני מטעם אוניברסיטת אינדיאנה ביחסים בינלאומיים וסובייטולוגיה,
ודוקטורט במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה (2017), בנושא החוסן החברתי בתקופת האינתיפאדה השנייה.
אלרן נשוי ואב לארבע בנות, סב לתשעה נכדים.
ניקי מורגן

ביוגרפיה

מורגן נולדה בשכונת קינגסטון שעל התמזה בלונדון. היא סיימה תואר ראשון במשפטים בקולג' סנט יו של אוניברסיטת אוקספורד והוסמכה כעורכת דין ב-1996. עבדה בתחום דיני חברות במגוון חברות פרטיות וציבוריות עד 2010.
ב-2001 התמודדה ללא הצלחה בבחירות למושב מחוז דרום איזלינגטון ופינסבורי בפרלמנט של הממלכה המאוחדת. ב-2005 התמודדה ללא הצלחה בבחירות למושב מחוז לאפבורו בפרלמנט. בבחירות ב-2010 התמודדה שוב לתפקיד, היא זכתה ב-41.6% מקולות המצביעים לעומת 34.5% לחבר הפרלמנט המכהן מטעם מפלגת הלייבור. בבחירות 2015 זכתה ל-49.5% מקולות המצביעים ונבחרה לכהונה נוספת. 
ב-2012 מונתה לעוזרת מצליף המפלגה השמרנית ובאוקטובר 2013 מונתה לשרה זוטרה במשרד האוצר הבריטי. ב-15 ביולי 2014 מונתה לשרת החינוך בקבינט של דייוויד קמרון ובמקביל ממלאת תפקיד שרה  לענייני נשים ושוויון הזדמנויות. לאחר מינויה של תרזה מיי לראשות הממשלה ביולי 2016, פוטרה מורגן מתפקידה במשרד החינוך. 
ביולי 2019 מונתה לשרת הדיגיטל, התרבות, התקשורת והספורט בקבינט של בוריס ג'ונסון. 
מורגן נשואה לג'ונתן ואם לבן אחד.
שינה זעירה

שינה-זעירה היא פרק-זמן של שינה הנמשך שניות אחדות. שינה זעירה נעשית למסוכנת כאשר היא מתרחשת במצבים שתובעים עירנות, כמו נהיגה ברכב.
יש הסכמה מעטה על אופן הזיהוי המיטבי של מקרי שינה זעירה. יש מומחים המגדירים שינה זעירה לפי קריטריונים התנהגותיים (הנדת ראש, צניחת עפעפים, וכו'), בזמן שאחרים מסתמכים על רישום אא"ג.
המונח בעגה הישראלית לשינה זעירה חוזרת הוא ניקור, מונח הנובע מתיאור הנדת הראש בעת השינה הזעירה (הראש יורד לאיטו אל החזה, ופגיעתו בחזה מעירה את ה"מנקר", שתנועתו מזכירה לצופים בו תנועת ציפור המנקרת את מזונה) או לחלופין "התעפצות" לפי העגה הצה"לית.
מפלגת הפועלים הבלגית

הקמתה

ב-5 באפריל 1885 התכנסו 112 פועלים באחד מחדרי בית הקפה "דה זוואן" (De Zwaan) בככר הגדולה (Grand Place) של בריסל, באותו מקום שבו התכנס בעבר האינטרנציונל הראשון ושבו כתב קרל מרקס את המניפסט הקומוניסטי. 
בכינוס זה, שבו השתתפו נציגים של ארגונים פוליטיים שונים בעלי זיקה סוציאליסטית, כולל המפלגה הסוציאליסטית הבלגית של אדווארד אנזלה, הוקמה "מפלגת הפועלים הבלגית".
מפלגת הפועלים הבלגית נוסדה מתוך הרצון לארגן את כל מעמד הפועלים, לאחד את מגני האינטרסים שלו ולהגשים בהדרגה רפורמות בחברה. היא נבנתה מבחינה אידאולוגית כסינתזה של כמה זרמים בחשיבה הסוציאליסטית.
סינתזה זו התגלמה בדמויות כמו סזאר דה פאפה (1890-1841) ואמיל ונדרוולדה שהיה ליושב הראש שלה ומחבר ראשי של הצ'רטר מקארניון. 
חבריה הראשונים של המפלגה היו יותר בעלי מלאכה מאשר פועלים. יוצגו בה בהתחלה רק פועלים מן העיר גנט ולא ממרכזי התעשייה האחרים. מתוך חשש מפני מצע רדיקלי מדי שירחיק חלק מהעובדים, לפי המלצתם של סזאר דה פאפה ואחרים, הוחלט שלא להכניס המילה "סוציאליזם" בשם המפלגה והיא נקראה מפלגת הפועלים.

כוח פוליטי מוביל

מצע המפלגה הידוע כ"צ'רטר מקארניון" (Quaregnon) משנת 1894 קבע את הבסיס האידאולוגי של הסוציאל-דמוקרטים הבלגים בין השנים 1894 ו-1979.
לפני שנת 1919 שיטת הבחירות הרגיונלית בבלגיה לא איפשרה כמעט שהמפלגה תשיג מקומות בפרלמנט מטעם מצביעיה בפלנדריה ולכן מנהיג הסוציאליסטים מגנט, אדווארד אנזלה נבחר מטעם העיר ליאז'. 
אחרי הנהגתן בשנת 1919 של זכות הבחירה האוניברסלית לגברים ושיטת הבחירות היחסית (פרופוציונלית) התחזק כוח הסיעה הסוציאליסטית בפרלמנט הבלגי והיא השתתפה בממשלות רבות. 
בבחירות הפרלמנטריות הכלליות בשנת 1919 זכתה מפלגת הפועלים הבלגית ב-36.6% מקולות הבוחרים ומספר מושביה בפרלמנט עלה מ 26 ל 70. בעקבות הישג זה של הסוציאליסטים איבדה המפלגה הקתולית את הרוב ממנו נהנתה החל משנת 1884 ונאלצה להרכיב ממשלת קואליציה עם מפלגת הפועלים, שכללה שרים סוציאליסטים.
מפלגת הפועלים ניצלה את המצב החדש כדי לקדם רפורמות כמו ביטול החוק שאסר על "פיקטים" של שובתים, חוק 8 שעות העבודה, הנהגת קצבאות זקנה, ומס הכנסה הדרגתי.
בבחירות הפרלמנטריות בשנים 1925 ו -1936 מפלגת הפועלים הייתה המפלגה שזכתה במספר הגדול ביותר של קולות.
בשנים 1940-1923 המפלגה הייתה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי של העבודה. 
אחרי מלחמת העולם השנייה רוב מנהיגי המפלגה חברו בהקמת המפלגה הסוציאליסטית הבלגית.
דאוטפול סאונד

דאוטפול סאונד (באנגלית: Doubtful Sound) הוא פיורד בצידו הדרומי-מערבי של האי הדרומי של ניו זילנד, בשטח הפארק הלאומי פיורדלנד. הפיורד נמצא בסמוך לפיורד המוכר והנגיש יותר - המילפורד סאונד, ותופס את המקום השני מבין אתרי התיירות המפורסמים בניו זילנד.
הפיורד נקרא לראשונה בשם מפרץ דאוטפול (מפרץ מוטל בספק) על ידי מגלה הארצות ג'יימס קוק, בעקבות החלטתו לא להיכנס עם ספינתו לתוך המפרץ כי היה בספק אם יוכל לנווט בו.
הפיורד מכיל מספר זרועות משנה שהם פיורדים משל עצמם. בשטח הפיורד מספר מפלי מים, המוכר בהם הוא מפלי בראון שגובהו מעל 600 מטר, והוא בין המפלים הגבוהים בניו זילנד. בעונה הגשומה נוצרים בשטח הפיורד מאות מפלי מים עונתיים. כמו כן, בשטח הפיורד מספר איים.
הגישה לדאוטפול סאונד אפשרית בשיט דרך ים טסמן, או באמצעות כביש המתחיל בתחנת הכוח התת-קרקעית מאנאפורי שעל גדת אגם מאנאפורי (זהו הכביש היחיד בניו זילנד אשר לא מחובר לרשת הכבישים הארצית, והגישה אליו אפשרית רק באמצעות חציית האגם בסירה). מספר חברות תיירות מפעילות טיולים יומיים ודו-יומיים לפיורד, באמצעות שיט לגדתו הנגדית של אגם מאנאפורי, נסיעה באוטובוס לדאוטפול סאונד דרך מעבר וילמוט ולאחר מכן שיט בדאוטפול סאונד עצמו.
הרכב המים בשטח הפיורד (כמו גם בשטחם של פיורדים אחרים בסביבה) ייחודי בכך שהוא דו-שכבתי. השכבה העליונה היא מי גשם מתוקים המכילים שכבת טאנין מיערות הסביבה. השכבה התחתונה היא מי ים מלוחים. שכבת הטאנין הכהה, החוסמת מעבר חופשי של אור לתוך המים, הביאה לכך שבמי הפיורד התפתחו צורות חיים כדוגמת אלמוגים שחורים, הנמצאים לרוב בעומק של 30-40 מטרים, אך בדאוטפול סאונד ניתן למצוא אותם בעומק של 10 מטרים בלבד.
בנוסף ניתן למצוא בדאוטפול סאונד להקות של דולפיננים (מין נפוץ של דולפין), דובי ים, פינגווינים, מינים רבים של דגים ואף מינים נדירים של לוויתנים.
דיפ קוב (Deep Cove), שהוא אחד מהזרועות היוצאים מדאוטפול סאונד, משמש לקבלת המים המשוחררים מאגם מאנאפורי, שבינו לבין הפיורד יש הפרש גבהים של 230 מטרים, באמצעות צינורות תת-קרקעיים בתהליך ייצור החשמל בתחנת הכוח ההידרואלקטרית התת-קרקעית מאנאפורי.
שדה בז'ין

עלילה

שדה בז'ין הוא סרט על נער ברוסיה הסובייטית אשר נאבק כנגד חבורת קולאקים המציקה לקולחוז בו הוא חי ומלשין לשלטונות כנגד אביו אשר שורף שדות של המדינה במאבקו כנגד הקומוניזם. בעקבות ההלשנה, הנער נרצח על ידי אביו. הסרט מבוסס במידת מה על סיפורו של פאווליק מורוזוב, שהיה אחד מגיבורי ברית המועצות בגלל נאמנותו למדינה לפני המשפחה, ונקרא כשם אחד הסיפורים הקצרים של איוון סרגייביץ' טורגנייב בקובץ "תרשימי הציד", שבסיומו נער בשם פאבל (השם ממנו נגזר כינוי החיבה פאווליק) מוצא את מותו.
את הסרט ביים סרגיי אייזנשטיין בשתי גרסאות. את התסריט לגרסה הראשונה שיועדה למבוגרים כתב אלכסנדר רז'שבסקי ואת התסריט לגרסה השנייה, בה הגיבור לא מת, שיועד לילדים כתב איסק באבל.

הפקה

הבמאי סרגיי אייזנשטיין נחשב בשנות ה-20 של המאה ה-20 לגאון בתחומו בברית המועצות, אך כבעייתי פוליטית בגלל התמקדותו בעניינים טכניים בניגוד לריאליזם הסוציאליסטי שהיה הסגנון האמנותי הרשמי של ברית המועצות. לאחר שהות ממושכת מחוץ לברית המועצות בין השנים 1928-1932 נקרא אייזנשטיין לשוב לברית המועצות, מחשד שיוכרז כעריק. לאחר מספר שנים שלא ניתן לו לביים סרט נוסף, הורשה אייזנשטיין בשנת 1935 לביים את "שדה בז'ין", למרות שהחשדנות כלפיו רק גברה בעקבות שהותו הארוכה מחוץ למולדת.
בהפקת הסרט "שדה בז'ין" אייזנשטיין הרשה לעצמו מרחב החלטה גדול מכפי שהיה מקובל בברית המועצות. הוא החליט על דעת עצמו להכין שתי גרסאות של הסרט, אחת לילדים ואחת למבוגרים, לא עמד בלוחות זמנים וחרג מהתקציב. לאחר שההוצאה על הסרט הגיעה לכשני מיליון רובל, והסרט היה כמעט מוכן, חל עיכוב נוסף בהכנת הסרט בעקבות מחלה של סרגיי אייזנשטיין. הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ניצל את ההזדמנות לבחון את הסרט ופסל אותו כ"לא אמנותי וחסר משמעות פוליטית". על פי המבקרים, הסרט "מבלבל בין מלחמת המעמדות לבין המאבק בין טוב לרע". נקודה בעייתית נוספת בסרט הייתה הצגת קומוניסט שהטיף למען הקולקטיביזציה עם זקן ארוך ששיווה לו מראה של קדוש דתי, בניגוד לאופי החילוני של ברית המועצות. אייזנשטיין עצמו פרסם מאמר בו הודה בטעויות שנעשו בהכנת הסרט. העותק היחיד שנותר מן הסרט המצונזר הושמד על פי הגרסה הרשמית בהפצצת מוסקבה בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הועלו גם טענות שהוא הושמד במכוון.
בשנת 1968 הוכן בברית המועצות שחזור מקוצר של הסרט באורך 31 דקות, מחומר גלם של הסרט ששרד אצל אשתו של אייזנשטיין. הסרט המשוחזר הוא הכלאה בין סרט אילם למצגת שקופיות מלווה במוזיקה של פרוקופייב ובהקדמה קולית קצרה.
צבא הכיבוש

שם המפקדה

שם המפקדה "פתח" - מקורו במושג מראשית האסלאם ״פתוחאת האסלאם״ (כיבושים של האסלאם בתקופת הנביא ואחריו), כאשר הפירוש המילולי למילה "פתח" הוא "פתיחה של אזור" בראייה האסלאמית. לפי האסלאם השמרני, העולם סגור ורק שהאסלאם כובש הוא "פותח" אותו דרך המרת הדת.

יחסים עם הקואליציה הלאומית הסורית

שני חברי מפקדת התיאום - אחראר אל-שאם (חבר בברית החזית האסלאמית) ולגיון אל-שאם הם למעשה גם קשורים למועצת הפיקוד של הקואליציה הלאומית הסורית - ארגון האופוזיציה המוביל, כך שיחסי צבא פתח הכיבושים עם האופוזיציה המתונה הם מורכבים. לעומת זאת, חלק מחברי המפקדה, לרבות ג'בהת אל-נוסרה וברית המהגרים והסייענים, נמצאים למעשה בקונפליקט עם הקואליציה המתונה.

התפתחויות

ברית "צבא הכיבוש" רשמה הישגים בצפון־מערב סוריה מאז מאי 2015, כאשר בשיתוף עם ארגוני מורדים נוספים כבשה את העיר אידליב והעיירה ג'יסר א־שוג'ור מידי כוחות ממשל הבעת' והחלה להתקדם לכיוון החוף.
מוקדים של "צבא הכיבוש" במחוז אידליב הותקפו בגל התקיפות הראשון של חיל האוויר הרוסי בספטמבר-אוקטובר 2015. בינואר 2017 התיאום בין הארגונים השתבש ומפקדת התיאום התפרקה לתחריר אל-שאם הקיצוני יותר (מזוהה עם אל-קאעדה) ואחראר אל-שאם שנחשב יותר פרגמטי, אך עדיין נחשב ארגון ג'יהאדיסטי.
קיר הפלא אשר בוורמייזה

האגדה

נוסח האגדה בספר "מעשה נסים" שליקט בשנת 1670 ר' יפתח יוזפא מנצפך (מכונה יוזפא השמש):
עוד מעשה שקרה לאמו של רבי יודא חסיד, בעת שהיתה מעוברת [=בהיריון] עמדה פעם אחת בסמטא צרה על יד בית הכנסת של נשים (בוורמיישא), והנה בא לקראתה עגלון רשע עם סוסו ועגלתו והתנכל לה לדורסה. האשה דחקה עצמה אל קיר בית הכנסת, ונעשה לה נס והקיר נכפף, והאשה הצדקנית באה בו. והרשע עם עגלתו עברו שם מבלי לנגוע בה לרעה. ומזה אנו למדים גודל צדקתו של ר' יודא חסיד, שקרה לו נס גדול עוד לפני שיצא לאוויר העולם. ועד היום הזה עומדת החומה הכפופה, וכל הזרים הבאים (לוורמיישא) הולכים לראות את המקום אשר בו קרה הנס הגדול.
האגדה נחתמת בשורה "על הנס הזה נמצא כתוב בספר שלשלת הקבלה", על אף שבספר "שלשלת הקבלה" אין אזכור לאם הרה, אלא מסופר בו על רבי יהודה החסיד עצמו שהנס אירע עמו. 
כיום מוכרת יותר גרסה נוספת ומאוחרת של האגדה, המייחסת את סיפור הנס לאמו של רש"י. ידוע שרש"י נולד בטרוייש, אך אי-התאמה זו נפתרת בטענה שבעת הריונה שהתה אמו זמן מה בוורמייזא. גרסאות נוספות מספרות את האגדה על אמו של הרמב"ם ועל אמו של הגר"א (בהתאמות המתבקשות של מקום האירוע).

הבלדה

את הבלדה "קִיר הַפֶּלֶא אֲשֶׁר בְּוֶרְמַיְזָה" כתב שאול טשרניחובסקי בשנת 1924 בסווינמינדה שבגרמניה (כיום סווינוצ'י שבפולין). הבלדה כוללת 17 בתים בני שלוש שורות כל אחד. שתי השורות הראשונות בכל בית חרוזות.
13 הבתים הראשונים של הבלדה מספרים את האגדה, בלי לנקוב בזהותה של האישה היהודייה שבה מדובר. בתים אלה מסתיימים בתיאור הנס:
וַיְהִי כִּי קָשָׁה לֵב הָאִישׁ,

וַיַּחְמֹל קִיר וְנִבְקַע חִישׁ,

וַתָּבוֹא בּוֹ הָאִשָּׁה.
ארבעת הבתים האחרונים עוברים להווה, ומסתיימים בקביעה:
וְלוּ קָרָה כַּדָּבָר בְּיָמֵינוּ – כִּי-אָז

לֹא תָזוּז מִמְּקוֹמָהּ גַּם-אָבֶן!
האופטימיות ששידר המשורר 32 שנים מוקדם יותר, בשירו "אני מאמין" ("כִּי עוֹד אַאֲמִין גַּם בָּאָדָם, גַּם בְּרוּחוֹ, רוּחַ עָז"), התחלפה בבלדה שלפנינו בפסימיות - המשורר איבד את אמונו באדם, והוא חש שהרשע האנושי הופך אפילו את הטבע למרושע.
אשת חיל מי ימצא (סרט)

שם הסרט

שם הסרט לקוח מתוך ספר משלי מהפסוק הראשון של השיר "אשת חיל". "אשֶׁת-חַיִל, מִי יִמְצָא; וְרָחֹק מִפְּנִינִים מִכְרָהּ" . בתרגום המלך ג'יימס לאנגלית הפסוק הוא "Who can find a virtuous woman? for her price is far above rubies" . 
שם הסרט באנגלית הוא חלקו השני של הפסוק ותרגומו המילולי הוא "ערכה עולה על אבני אודם". שם הסרט בעברית נלקח מחלקו הראשון של הפסוק.

תקציר העלילה

סוניה (זלווגר) היא אישה צעירה החיה בקהילה חסידית בברוקלין. בתחילת הסרט יולדת סוניה את ילדה הראשון. היא נשואה למנדל, יהודי אדוק השקוע בלימודיו, וכמהה לתשומת לב שהוא אינו מעניק לה. כתוצאה מכך סוניה מנהלת רומן עם אחיו של בעלה סנדר (אקלסטון). סנדר עוסק במכירת תכשיטים ובעזרתו היא מתחילה לעבוד בחנות תכשיטים. הרומן משמש לסוניה פורקן למיניות המודחקת שלה, וסנדר מנצל זאת עד תום. אבל היא נרתעת מחוסר המוסריות שלו ונמצאת בקונפליקט מתמיד בין רגשותיה ובין מה שחינכו אותה לראות כחטא. 
במסגרת עסקי התכשיטים היא יוצרת קשר עם ראמון (פיין) שהוא אמן פורטוריקני המעצב תכשיטים. כשסנדר מגלה את הקשר בין השניים הוא מגלה זאת למשפחה. סוניה נאלצת להתגרש מבעלה והיא מוחרמת על ידי בני המשפחה. 
הסרט מסתיים בנימה סובלנית יותר. סוניה מוצאת איזון בין חיי היום-יום ובין תשוקותיה. בעלה מתחיל לקבל את השוני שלה, ומבטיח לאפשר לה לקבל משמורת על בנה.
אריך טילף פון טשפה אונד ויידנבאך

תחילת הקריירה

פון טשפה אונד ויידנבאך נולד ב-28 בינואר 1854, בברסלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1872 התגייס פון טשפה אונד ויידנבאך לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-51 (שלזיה התחתית ה-4). בהמשך מילא פון טשפה אונד ויידנבאך תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1903 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1904 מונה למפקד הרגלים ה-166 (הסן-הומבורג). בשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד החטיבה ה-10. בשנת 1908 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, ובשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הקורפוס ה-8.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון טשפה אונד ויידנבאך מפקד הקורפוס ה-8 שהיה חלק מהארמייה הרביעית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. לאחר מכן נטל חלק בקרבות שונים, ובשנת 1916 מונה למושל הצבאי של ולאכיה. בשנת 1918 פרש פון טשפה אונד ויידנבאך לביתו לאחר סיום המלחמה.
פון טשפה אונד ויידנבאך נפטר באובר לאנגנלס ב-1 בפברואר 1934 והוא בן 80 שנים.
קהת

בתנ"ך, קְהָת הוא בנו השני של לוי בן יעקב, ואחיהם של גרשון ומררי. קהת, שחי 133 שנה, נמנה עם שבעים צאצאי יעקב שירדו למצרים.
במגילות ים המלח נמצא - מבין צוואות השבטים - ספר הנקרא צוואת קהת בן לוי, המציין את יום הולדתו כראשון לחודש הראשון.

צאצאיו

בניו הם עמרם (אבי משה), יצהר, חברון ועוזיאל. עמרם, בנו הבכור, הוא גם אביו של משה רבינו, וכן אביו של אהרן הכהן, שלזרעו מיוחסים כל הכהנים בישראל, וכן אביה של מרים הנביאה, אחותם הבכורה של אהרן ומשה.
יצהר, בנו השני של קהת, הוא אביו של קורח, שבשל המחלוקת בינו לבין משה פתח האל את הארץ כך שתבלע אותו ואת עדתו (למעט בניו, שניצלו). במקרא  נזכרים שניים נוספים: נפג וזכרי (שמות, ו', כ"א).
בניו של חברון, על פי המתואר בספר דברי הימים הם: "יְרִיָּהוּ הָרֹאשׁ אֲמַרְיָה הַשֵּׁנִי יַחֲזִיאֵל הַשְּׁלִישִׁי וִיקַמְעָם הָרְבִיעִי".
בנו האחרון של קהת, עוזיאל, הוא אביהם של אליצפן (נקרא גם 'אלצפן'), שהיה נשיא בני קהת, מישאל וסתרי, בנוסף לאלעזר ולאיתמר בני אהרון הכהן, שמונו על ידי משה רבנו כאחראים על תפקודם סביב ענייני המשכן של משפחות הגרשוני ועל משפחות הקהתי והמררי.

בני קהת במדבר

במניין בני ישראל בספר במדבר, בני קהת מנו 8600 גברים מגיל חודש ומעלה. נשיא השבט היה אליצפן בן עוזיאל. עקב כך שבני קהת היו משבט לוי, הם היו ממונים על נשיאת המשכן. תפקידם היה לשאת את כלי המשכן. מי שנשא את המשכן היו אך ורק הגברים שהיו בני שלושים עד חמישים ומספרם היה 2750, והממונה על נשיאת כלי המשכן היה אלעזר בן אהרון הכהן. 
כאשר הנשיאים נתנו ללויים עגלות לצורך נשיאת המשכן, בני קהת לא קבלו עגלה. התורה מנמקת זאת בשל העובדה שנשיאת הכלים היא עבודה קדושה יותר, המצריכה נשיאה בכתפיים ולא בעזרת עגלות.
בחנייתם של בני ישראל במדבר, בני קהת חנו בצד דרום של המשכן, שם חנה גם דגל מחנה ראובן. במסעות, בני קהת נסעו תוך כדי נשיאת המשכן, אחרי דגל מחנה ראובן ולפני דגל מחנה אפרים.

גורלם בארץ ישראל

על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי יהושע בן נון ואלעזר הכהן, זכו בני קהת בעיר שכם והפעילו את העיר כעיר מקלט. אם כי על פי העולה מסיפור אבימלך בן גדעון, הדבר לא החזיק לאורך שנים. 
ייחוס העיר שכם לנחלתם בני קהת בתוך שאר 48 ערי הלויים מופיעה בשני ספרים בתנ"ך: בספר יהושע וגם בדברי הימים. בין שתי הרשימות ישנם מספר הבדלים. בטבלה להלן, מוצגים בכל עמודה (המחולקת לשני טורים משניים) רשימת הערים שנתנו לכל קבוצה מהלויים. בטור המשני מימין מופיעה הרשימה מספר יהושע, ואילו בצד השני, מופיעה הרשימה מדברי הימים.
פסקארה

היסטוריה

למרות שאין לה חשיבות היסטורית של ממש, תולדותיה של פסקארה מתחילים מתקופת הכיבוש הרומי. הכפר נוסד כדי לשמש כנמל לעיר טאטה (Theate), שהייתה בירתם של אנשי שבט המרוצ'יני (Marrucini) והנמל היה שער לסחר עם ארצות המזרח במשך מאות שנים. שמה של העיר ושל הנהר היה אטרנום (Aternum, ביוונית Άτερνος). היא הייתה מקושרת לרומא באמצעות רשת של דרכים. במרכזו של היישוב ניצב מקדש.
בשנת 597 נהרסה העיר על ידי הלומברדים. סטוס (Cetteus), שהיה בישוף במאה השישית ונבחר לכהונתו בשנת 590 בתקופת כהונתו של האפיפיור גרגוריוס הראשון, היה לקדוש המגן של פסקארה. על פי המסורת הוא הוצא להורג על ידי הלומברדים שהשליכוהו לנהר כשחבל שבקצהו קשור סלע כרוך לצווארו וגופתו צפה ליד פסקארה.
ב-1095 הייתה פסקארה כפר דייגים ובה כנסיות לרוב. ב-1140 כבש את העיירה רוג'רו השני, מלך סיציליה ובכך נפתחה תקופה שבה העיירה נהרסה על ידי צבאות שתקפו פעם אחר פעם את ממלכת סיציליה הנורמנית. השם פיסקאריה (Piscaria, "שפע של דגים"), נזכר לראשונה בתקופה זו. כמה סניורים  משלו בפסקארה לאחר מכן ובתקופה זו נבנו המצודה והמגדל.
בעשורים הראשונים של המאה ה-15 הותקפה העיר ונכבשה על ידי שכירי חרב ובהמשך הותקפה על ידי צבאות הונציאנים ומאוחר יותר כחלק מממלכת נאפולי הספרדית, היא הפכה לעיר מבוצרת.
ב-1566 הוטל מצור על פסקארה על ידי הצי של האימפריה העות'מאנית. העיר עמדה באומץ במצור והעות'מאנים הצליחו רק להרוס את הסביבה.
בראשית המאה ה-18 מנתה אוכלוסייתה של פסקארה  כ-3000 תושבים, מחציתם חיו בקסטלמארה. ב-1707 תקפו את העיר צבאות אוסטרים. העיר עמדה בהתקפה חודשיים בטרם נכנעה.
פסקארה הייתה תמיד חלק מממלכת נאפולי, להוציא תקופה קצרה בין השנים 1798-1799 שהיה הייתה בשטחה של הרפובליקה של נאפולי. ב-1800 נפלה העיר בידיהם של הכוחות הצרפתים והייתה למרכז צבאי חשוב של הממשל של ז'וזף בונפרטה. קסטלמארה, שכעת חיו בה 3000 תושבים, הפכה להיות עיר נפרדת.
ב-1814 מרדו הקרבונארי של פסקארה כנגד ז'ואקים מירא. כאן נחתם ב-15 במאי 1815 אחד המסמכים הראשונים של איחוד איטליה. בשנים הבאות הייתה פסקארה סמל לחזרה לשלטון האלימה של בית בורבון, שכן בה שכן אחד מבתי הכלא הידועים לשמצה שלו. ב-1853 נהרס העיר בשיטפון וב-1860 היא שוחררה על ידי אחד מאנשיו של ג'וזפה גריבלדי. שבע שנים לאחר מכן נהרס המבצר.
בשישים השנים הבאות פסקארה הייתה חלק מנפת קייטי (Chieti), לאחר מכן התמזגה עם קסטלמארה ובסופו של דבר הפכה להיות העיר הגדולה באזור. העיר החדשה סבלה קשות במלחמת העולם השנייה ומאז נבנתה מחדש באופן נרחב והפכה לעיר חוף מודרנית.

אתרים חשובים

אחד האתרים הפופולריים בעיר הוא בית הולדתו של גבריאלה ד'אנונציו. פסקארה היא גם מקום משכנו של המוזיאון לתולדות העם האברוצי. המוזיאון כולל 13 אולמות המשכנים תצוגות על ההיבטים השונים של החיים, המסורות, הכלכלה וההיסטוריה של 4000 שנות העם האברוצי.

כלכלה ותרבות

פסקארה היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז אברוצו והיא אחד מעשרת המרכזים הכלכליים והתירותיים הגדולים ביותר שעל חוף הים האדריאטי. הודות לחוף המשתרע על יותר מ-20 ק"מ, היא מהווה יעד תיירותי פעיל בחודשים הקיץ. החופים מוגנים על ידי שוברי גלים שהוצבו כדי למנוע סחיפה. מאז 1939 מתקיים בפסקארה פסטיבל ג'אז בינלאומי.
אבימי בריה דרבי אבהו

משפחתו

אביו היה רבי אבהו, שהיה עשיר גדול. מסופר שרבי אבהו היה שוחט עגל בכל מוצאי שבת והיה אוכל ממנו רק כליה אחת, וכשגדל אבימי הציע לו במקום לשחוט עגל נוסף במוצאי שבת לשמור כליה מהעגל ששוחטים ביום שישי לכבוד שבת, וכשעשו כן בא אריה וטרף עגל מהעדר.
בתלמוד מוזכר שהיו לו חמשה בנים, אך דעת הרב אהרן היימן בספרו תולדות תנאים ואמוראים כי אלו היו אחיו בני רבי אבהו ולא בניו.