google/wiki40b huggingface dataset:
No Querías Lastimarme

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי גלוריה טרווי, מרסלה דה לה גרזה ואנחל גבריאל והופק על ידי ארמנדו אווילה. השיר הוא מעין בלדה בסגנון הפופ הלטיני. השיר מדבר על אהבה מסוכנת בין טרווי לבן זוגה אשר לטענתה "לא רצה לפגוע בה, אלא להרוג אותה".
עם השיר הופיעה טרווי באחת מהופעותיה, בליווי גיטרה. סרטון ההופעה הפך לויראלי וגרף יותר מ-5.3 מיליון צפיות.

וידאו קליפ

צילומי הוידאו קליפ של השיר החלו ב-5 באוקטובר 2013, על ידי הבמאי גוסטבו גרזון, במקסיקו סיטי. ב-14 באוקטובר פורסם הטיזר של הקליפ ביוטיוב, וב-22 באוקטובר פורסם הטיזר השני. ב-22 בנובמבר פורסם הקליפ הרשמי.
נכון לאוקטובר 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-317 מיליון צפיות.
דוד סוזנה

ביוגרפיה

דוד סוזנה נולד בקיץ 1946 בטנג'יר שבצפון מרוקו. בבית הוריו דיברו ספרדית, והוא שלט בספרדית ובצרפתית.
בשנת 1961 עלה ממרוקו.
בתחילה הגיע לקיבוץ העוגן, וכעבור פחות משנה הגיע לירושלים ללימודי תואר ראשון בתולדות האמנות באוניברסיטה העברית.
את התואר השני עשה באדריכלות בפורטוגל, וכששב ארצה התיישב בירושלים.
הקים את האנדרטה המונומנטלית "שערי המזרח" לציון עלייתם של יהודי מזרח אירופה וצפון אפריקה דרך מרסיי.
ב-1996 חנך את הפסל המונומנטלי "האדם" בעיר טרגונה שליד ברצלונה, קטלוניה (ספרד).
ב-2005 הכין פסל מונומנטלי לעיר הולדתו טנג'יר שבמרוקו.
ב-2007 הציג את הפסל "מנורת דוד" ליד הכנסת בירושלים.
ב-2011 הוצב ונחנך הפסל "שבריריות" בכיכר השלום באשדוד.
פסל נוסף מוצג במבשרת ציון.
בשנים 2010–2012 תכנן, עיצב והקים את הפסל "גלוריה", במינמיסנריקו  שבמחוז מיאגי, יפן. "שגריר ישראל ביפן ביקש להדק את הידידות בין המדינות ולתרום ליפן פסל שיסמל ידידות זו. בפסל שיצרתי חמישה אנשים מחזיקים מגן דוד, ובמרכזו דגל יפן".]
הציג תערוכות ותערוכות יחיד רבות וזכה בפרסים.
יצירותיו מצויות במוזיאונים ואוספים פרטיים בארץ ובחו"ל.
בשנים 1980–1982 שימש כעורך ירחון לספרות ואמנות "לטיטוד 35" בשפה הספרדית.
בשנות ה-80 כיהן כקונסול הכללי של ישראל במרסיי ומונקו. השתלם באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס בסדנה בנושא אמנות וחברה.
ייצג את אגודת הציירים והפסלים בישראל בוועידות מטעם אונסק"ו בנושא אמנות בשטוטגרט (1979) ובהלסינקי (1983).
ב-1983–1987 כיהן כיו"ר האגודה.
בשנת 1986 כיהן כדירקטור מוזיאון ישראל.
היה יועץ אמנותי לסימפוזיון הבינלאומי לפיסול באבן.
ב-1984 היה יועץ אמנותי ליריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
ב-2006 שימש יועץ ראש העיר ירושלים לאמנות ועיצוב.
כיהן כיועץ העירוני לאמנויות בעיריית ירושלים.
תערוכתו האחרונה, "אדם", הוצגה בגלריה "ארט טיים" בירושלים (2013). את התערוכה הקדיש סוזנה לצוות המחלקה האונקולוגית בבית החולים הדסה עין כרם, שלדבריו "מורכבת מאנשים שיש להם לב מיוחד. אנשים חזקים ויפים בנשמתם".] הרעיון לתערוכה נולד מהשהות שלו במחלקה, וארבעה צבעים משמשים בה כסמלים: אדום, כחול, צהוב וירוק.
ב-19 במרץ 2014 הציב בבסיס מיטב (בקו"ם לשעבר) יצירה, "מגן גיבורים", שבה חמישה חיילים בגובה כ-6 מטר נושאים מגן דוד עשוי מברזל צבוע בצבעי צה"ל. היצירה נקראת. טקס חשיפת הפסל התקיים במעמד האלופה אורנה ברביבאי, ראש אכ"א קצינים בכירים ואישי ציבור.
סוזנה התגורר במבשרת ציון. היה נשוי לאניטה.

לסוזנה נולדו שני בנים ובת, ובן נוסף שנולד מחוץ לנישואים.
נפטר בנר שמיני של חנוכה התשע"ה, 24 בדצמבר 2014.
חיים אברבאיה

עבודתו הספרותית

אברבאיה תרגם ממספר שפות אירופיות, ובעיקר מצרפתית. תרגומיו, 25 במספר, ראו אור החל ב-1948 ועד אחרי מותו ב-1967. בנוסף, עבד כעורך ועורך תרגום בהוצאת עם עובד והקיבוץ המאוחד.
מתרגומיו הבולטים: סיפורים מאת אונורה דה בלזק (1948; תשכ"ט 1969) ופרוספר מרימה (תשי"ב), הרומן הפִּיקָרֶסְקי מתור הזהב של ספרד "חיי לסרִיּוֹ איש טוֹרמֶס" (תשי"א), "שנת תשעים ושלוש" לוויקטור הוגו (תשכ"ב 1961), יצירות משל לואי אראגון (1952), ז'ול רנאר (תשי"ד), ויקטור סרג' (תשט"ו 1955), ז'ורז' דיאמל (תש"ך 1960) וסטנדל (תש"ל), "זיכרונותיו של חמור" לסופי דה סגיר (תשי"ח), המחזה "מות דנטון" לגאורג ביכנר (תשי"ט), "בית המִּצלֶה של המלכה פדוק" לאנטול פראנס (תשכ"א 1961) ו"חיי הדבורים" למוריס מטרלינק (תשכ"ח).
אברבאיה נחשב למתרגם מעולה. לאחר מותו נכתב עליו ב"דבר" כי היה "מן המעולים והמעודנים שבמתרגמי ספרות יפה מספרדית, צרפתית ואנגלית", ובכתב העת "דף" של אגודת הסופרים העברים בישראל נטען כי "תרגומיו נתעלו לדרגת מקור. העשיר את ספרותנו התרגומית בניסוחו ונוסחו האישי [...] הצטיין בטוב טעמו, בתחושתו ליופיו של סגנון מדוייק ומגובש. [...] היה חכם בשיחתו הנאה, המעמיקה, אציל ויפה-נפש בהליכותיו, במהותו היוצרת.
תקופה מסוימת פרסם רשימות ביקורת ב"עתים" וב"על המשמר".
כתב גם תחת שמות העט "אבירב" ו"אברב".
האחים בלוז (להקה)

האחים בלוז (אנגלית: The Blues Brothers) הוא הרכב מוזיקלי שנוסד ב-1976 על ידי הקומיקאים דן אקרויד וג'ון בלושי. האחים בלוז הופיעו לראשונה בסאטרדיי נייט לייב ב-17 בינואר 1976.
האחים בלוז הקליטו את אלבומם הראשון "מזוודה מלאה בבלוז" בשנת 1978. האלבום זכה במעמד פלטינה והשירים "Soul Man" ו-"Rubber Biscuit" היו ללהיטים.
מאז מותו של בלושי ב-1982, האחים בלוז המשיכו להופיע עם זמרים ונגנים שונים.
ב-31 באוגוסט 2011, הודיעו אקרויד וג'ודית, אלמנתו של ג'ון בלושי, על יצירת סדרת טלוויזיה חדשה.
מנזר ז'רונימוש

היסטוריה

תחילתו של המנזר בבניית בית תפילה לנזירים, כאשר במטרה "לספק תמיכה דתית ורוחנית" החליט במחצית המאה ה-15 האינפנטה אנריקה הספן שהיה נושא משרה בכיר במסדר ישו לבנות, בחוף פראיה (Praia do Restelo) שבסמוך לכפר הדייגים רסטלו, קפלה קטנה לתפילות לסנטה מריה. בנוסף הורה האינפנטה לבנות מזרקת מים לשתייה ושוקת במטרה לספק מים לאדם ולבהמות. מיקום הקפלה בסמוך לשפך הנהר טז'ו היה יתרון לספינות שחיפשו מעגן בטוח ומחסה מרוחות, וגם מקום תפילה להצלחת המסע הימי. הקפלה שימשה גם עולי רגל. הרמיטג' (מנזר) רסטלו (Ermida do Restelo) היה כבר קיים כאשר מגלה הארצות ואסקו דה גאמה ואנשיו בילו בו בתפילה את הלילה שלפני הפלגתם לגילוי הדרך להודו בשנת 1497. ואסקו דה גאמה חזר ב-1499 והביא עמו זהב וסחורות. הקפלה הפכה למקום תפילה לרוב הימאים שחלפו בנמל.
המלך מנואל הראשון הורה לבנות במקום הקפלה כנסייה חדשה (הקפלה של סנט ג'רום) ומנזר והמכלול קיבל את השם "סנטה מריה דה בלן" (Santa Maria de Belém – מרים הקדושה מבית לחם). בניית המנזר הייתה מיזם שעליו החליט מנואל הראשון זמן קצר לאחר שעלה על כס המלכות, ולפני שואסקו דה גאמה יצא למסעו ההיסטורי, במטרה להקים פנתאון למלכי פורטוגל שהאמין כי ילכו בדרכו. בפועל, הבנייה נמשכה שנים רבות (קרוב ל-100), עברה שינויים והושלמה, לצורך מימון הפרויקט הוטל מס (Vintena da Pimenta) בגובה 5% על הסחר (לא כולל תבלינים) עם אפריקה והמזרח.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דייגו דה בוטיקה  בסגנון שמאוחר יותר נודע בשם  הסגנון המנואליני שנועד לבטא את עושרה וכוחה של פורטוגל ולפאר את המסעות הימיים שערכה. זהו עיצוב אדריכלי מצועצע ועשיר הכולל נושאים מורכבים וכולל גילופים באבן גיר של יצורים ימיים, מפלצות ים, קונכיות, אלמוגים ופרטי ספינות כגון חבלים ועוגנים, כאלו שהיו מוכרים ואלו שהתגלו במהלך מסעות ימיים. 
הבעלות על המנזר הועברה ממסדר ישו לנזירים ממסדר הירונימוס (Ordem de São Jerónimo), שתפקידם היה להתפלל לעילוי נשמתו הנצחית של המלך ולספק סיוע רוחני לנווטים וימאים שיצאו מחוף הים של רסטלו לגלות את העולם. 
הבנייה נעצרה בשנת 1580 עם האיחוד האיברי בין ספרד לפורטוגל, מכיוון שבניית המנזר המלכותי של סן לורנצו בספרד דרשה את כל המשאבים הכספיים, ב-1604 פיליפה הראשון עשה את המנזר לאנדרטת קבורה מלכותית, אסר על כניסה למנזר – חוץ מבני משפחת המלוכה והנזירים וחידש את הבנייה. ב-1625 נבנתה כניסה חדשה לבניין. עם חידוש עצמאותה של פורטוגל ב-1640 המנזר עלה מחדש לגדולה והפך למקום קבורה לחלק מבני המשפחה המלכותית. המנזר שרד את רעידת האדמה הגדולה של 1755 אולם ננטש על ידי הנזירים ב-1833, עבר לבעלות המדינה והפך לבית תפילה לאזרחי הרובע. ב-1860 החלו עבודות שיקום. מתחם המנזר כולל מספר בניינים, קפלה שבה נמצא קברו של ואסקו דה גאמה תחת מצבה אדירה ומעוטרת ומבנה הקפלה של סנט ג'רום.
ב - 13 בדצמבר 2007 נחתמה במנזר אמנת ליסבון, אשר הניחה את הבסיס למספר רפורמות באיחוד האירופי.

אתר מורשת עולמית

בשנת 1983 הכריז ארגון אונסק"ו על מנזר ז'רונימוש ועל מגדל בלן הסמוך לו, שניהם דוגמאות טובות לגותיקה מנואלינית, כאתרי מורשת עולמית. מול המנזר, על גדות הנהר, נמצאת אנדרטת התגליות, ומעבר תת-קרקעי מחבר את המנזר לאנדרטה.
TV 2 (נורווגיה)

היסטוריה

בשנת 1990 אישר הפרלמנט הנורווגי, הסטורטינג, את הקמת ערוץ טלוויזיה אנלוגי פרטי נוסף. המונופול של תאגיד השידור הנורווגי, ה-NRK, נשבר בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם הקמת הערוצים הפרטיים הראשונים בלוויין. הקבוצה "TV 2" שהוקמה על ידי מוציאים לאור נורווגים קיבלה את הרישיון לפיו היא תמומן רק משידור פרסומות וכי היא תוגבל על ידי NRK.
TV 2 החל את השידורים הרגילים שלו ב-5 בספטמבר 1992 עם שידור תוכניות כלליות. על מנת לשדר לכולם, היה על הערוץ למלא את חובות השידור הציבורי, כמו למשל ש-50% מתוכניותיו יהיו מקוריות ושיתרום להפצת התוכן המקורי בנורווגיה. עד מהרה הפך הערוץ למתחרה של NRK1. בתחילת שנות ה-2000 השיקה הקבוצה TV 2 סדרה של ערוצים נישתיים בכבלים ובלוויין. שידורים בחדות גבוהה התקיימו לראשונה ב-25 ביוני 2009.
עם הפסקת השידורים האנלוגיים ב-2010 הערוץ הפך לפתוח. מאז תחילת השידורים הדיגיטליים היבשתיים, ניתן לצפות בכל הערוצים הפרטיים הנורווגיים על ידי תשלום על חבילה בסיסית חודשית. השירות היחיד הזמין בחינם הוא שידורי NRK. בתמורה, מי שמשלם על שידורי TV 2 נהנה גם מצפייה בערוצים הנישתיים של הקבוצה.
בשנת 2016 עמד ממוצע הצפייה בערוץ על 18.3%.

TV 2 HD

ערוץ TV 2 החל לשדר בחדות גבוהה ב-25 ביוני 2009. בתחילה, הערוץ היה זמין רק ב-RiksTV הארצית. כיום שידורי ה-HD משודרים בפורמט 720p50.

תוכניות

התוכניות שמשודרות בערוץ TV 2 מיועדות לכולם, ומורכבות בעיקר ממהדורות חדשות, מגזינים, סדרות, סרטים ומפגשי ספורט.

חדשות ומגזינים

מהדורות החדשות של TV 2 נקראות Nyhetene (בתרגום מנורווגית: "חדשות"). המהדורות הראשונות משודרות מדי יום בשעה 18:30 ו-21:00. אחרות משודרות בזמן תוכניות הבוקר.

סדרות

TV 2 משדר סדרות אמריקאיות מפורסמות דוגמת האנטומיה של גריי או מחשבות פליליות. כמו כן משודרות גם הפקות נורווגיות מקוריות.

ספורט

ל-TV 2 היו זכויות השידור לאולימפיאדת סוצ'י ב-2014, לטור דה פראנס ול-4 מאליפויות אירופה בכדורגל.
מדחום

מַדְחוֹם או מד טמפרטורה (בלועזית: תֶרמוֹמטר) הוא מכשיר מדידה המשמש למדידת הטמפרטורה.

מד טמפרטורה מבוסס נוזל

מד טמפרטורה נפוץ מורכב מכלי זכוכית מוארך, שבתוכו צינורית המכילה נוזל בחלק רחב יותר בקצה. הקצה המורחב נמצא במגע ישיר עם כלי הזכוכית החיצוני, דרכו מתבצע מעבר חום מן הסביבה.
בין הצינורית לבין כלי הזכוכית קיים ריק באופן אידיאלי, ובפועל קיים שם אוויר דליל מאד. דלילות האוויר בתווך זה מבודדת את הצינורית מן הסביבה שבה היא נמצאת. כאשר הטמפרטורה של הקצה המורחב עולה, הנוזל מתחמם, מתפשט ועולה בצינורית. 
הטמפרטורה נקראת על סולם הטמפרטורה הסמוך לצינורית, לפי המרחק אליו התפשט הנוזל. בזכות בידודה של הצינורית ניתן לומר שהטמפרטורה המוצגת מושפעת רק מהטמפרטורה שבה נתון קצה המדחום, ולא מהטמפרטורה של סביבת הכלי כולו.
במדידת חום גוף וטמפרטורת סביבה משתמשים לעיתים קרובות במדחום מבוסס נוזל.

מד טמפרטורה - גליום

מד טמפרטורה המכיל סגסוגת של גליום אינדיום ובדיל. סגסוגת הקרויה בשם המסחרי גלינסטאן, צבעה כסוף, והיא מתנזלת בטמפרטורה של 19 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ולפיכך מתאימה למדידת טמפרטורות לצורכי רפואה. מד חום זה מהווה תחליף למד טמפרטורה המכיל כספית, שנאסר לשיווק בארץ על ידי משרד הבריאות.

מד טמפרטורה - אלכוהול

מד טמפרטורה מבוסס נוזל המכיל אלכוהול הצבוע באדום או בכחול ולעיתים רחוקות יחסית משתמשים גם בצבע ירוק, כדי שקל יהיה להבחין בעלייתו בצינורית. האלכוהול נוזלי החל מטמפרטורה של 115 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ועד 78 מעלות צלזיוס.

מד טמפרטורה תת-אדום

מד טמפרטורה יותר מתקדם, בעיקר לצרכים אנושיים (מדידת חום דרך האוזן), מבוסס על חישת חום בגלאי קרינה תת-אדום (אינפרא-אדום). הוא ביסוס של עיקרון קרינת גוף שחור, שהתגלה בראשית ימי הפיזיקה הקוונטית. בטווח הטמפרטורות שבו אנו חיים, כל גוף קורן בתחום התת-אדום בהתפלגות האפיינית טמפרטורה שלו. גלאי תת-אדום מודד את הקרינה, ועל פי ההתפלגות מוערכת הטמפרטורה. הפתרון אמנם יקר, אך מקל את פעולת מדידת החום הן מבחינת זמן התגובה, והן מבחינת קלות התפעול.

מד טמפרטורה גביש נוזלי

המד טמפרטורה מבוסס גביש נוזלי המשנה את צבעו כתלות בטמפרטורה. יתרונו בכך שהוא דורש הצמדה בלבד (למשל למצח), הוא אינו גורם אי נוחות, וצבעוניותו הופכת אותו לחביב על ילדים. מדחום זה אינו מדויק מאוד, אך דיוקו משתפר ככל שהצמדתו לגוף טובה יותר.

תולדות מד הטמפרטורה

גלילאו גליליי היה הראשון במערב שהגה ושרטט בסוף המאה ה-16 טרמוסקופ המבוסס על עיקרון השפעת שינוי הטמפרטורה על צפיפות החומר. בשאלה אם גלילאו עצמו בנה דגם של הטרמוסקופ והשתמש בו בניסוייו או שמא היו אלו תלמידיו וממשיכי דרכו הדעות חלוקות. מכשיר זה היה שפופרת זכוכית בעלת גולת זכוכית מלאה אוויר שהקצה הפתוח שלה היה משוקע במים. עם שינוי הטמפרטורה השתנה נפח האוויר שבתוך הגולה וגרם לעליית פני המים בשפופרת, או לירידתם. בונה המכשירים הגרמני דניאל פרנהייט (1686 - 1736) המציא בשנת 1709 את מדחום האלכוהול, ומאוחר יותר פיתח את מדחום הכספית.

סקאלות למדידת הטמפרטורה

על הסקאלות השונות למדידת הטמפרטורה ראו יחידות מידה לטמפרטורה.
רדיוכירורגיה סטריאוטקטית

רדיוכירורגיה סטריאוטקטית (באנגלית: SRS- Stereotactic Radiosurgery) היא שיטה לטיפול בגידולים ובגרורות במוח ובעמוד השדרה. זוהי טכניקה המאפשרת מתן של קרינה חד פעמית ממוקדת, בעוצמה גבוהה ומדויקת לטיפול בגידולים או פתולוגיות אחרות ללא צורך בניתוח.

היסטוריה

נוירוכירורגיה סטריאוטקטית מקורה בעבודתם החלוצית של הורסלי וקלארק, שפיתחו מכשיר סטריאוטי כדי לחקור את מוחות הקופים ב-1908. לאחר מכן, שפיגל וויצ'יס מיישמים את הטכנולוגיה הזו למוח האנושי ב -1947, מה שמוביל בסופו של דבר להתפתחות של מכשירים נוירו-ניתוחיים סטריאוטאקטיים מרובים. ואז בשנת 1951 הנוירוכירורג השוודי לארס לקסל (Lars Leksell), חזה את השימוש של רנטגן סטריאוטי בטיפול בגרורות. בשנות ה-50, כאשר לארס לקסל עשה את ניסויו לראשונה במערכת קרינה מסוג "סכין גמא" לטיפול בגרורות. מאז חלו אין ספור התפתחויות טכנולוגיות, אך העיקרון נשאר דומה- קרינה ממוקדת בעוצמה גבוהה, שמנטרלת את הגידול. עם השנים, הרנטגן הסטריאוטי הוחלף בקרני לייזר שפחות מזיקות לאדם. בשנים האחרונות, הרדיוכירורגיה הפכה לשיטת הטיפול המקובלת ביותר בגרורות וגידולים.

אופן הטיפול

הטיפול אינו פולשני העושה שימוש בקרני רנטגן ממוקדות בגידול או בגרורה, ובשאריות הגידול או הגרורה בהם אנו רוצים להרוס את תאי ה-DNA המזינים אותם. השיטה פועלת גם כטיפול משני לאחר ניתוח להסרת תהליכים פתולוגים שלא הוסרו, או כטיפול ראשוני במידה ואזור הנגע אינו נתיח.
העיקרון הפיזיקאלי של הטיפול, מבוסס על תכנון קפדני של נקודת הצטלבות של קרניים רבות המגיעות מכיוונים שונים. כל קרן שכזו, אינה נושאת סכנה או תועלת רבה, אך בנקודת ההצטלבות, מנת הקרינה מסוכמת לרף הטיפולי הנצרך.

יתרונות

קל להגיע אל הנגע הממוקם באזור שאינו נתיח. בניגוד לניתוח, הטיפול מוגבל וממוקד לאזור הגידול בלבד, אשר בשיטה זאת ניתן להגיע לרזולוציות המיקרוסקופיות, בשביל לוודא הסרה של כל הגידול ושאריותיו. שיעורי התוצאות של הטיפול מדויקים. משומשת גם כטיפול משני לטיפול בגרורות משפר גם את השליטה המקומית בגידול וגם את אחוזי ההישרדות.

חסרונות

הטיפול מצריך מערכת הפעלה גבוהה, וצוות רחב של רופאים ופיזיקאים.

יישומים קליניים

המטרה לטיפול מוגדרת באמצעות הדמיית MRI מתקדמת ברזולוציה גבוהה, והטיפול עצמו מתוכנן על ידי צוות מולטי-דיסיפלינארי הכולל נוירוכירורג, אונקולוג מומחה בקרינה ופיזיקאי רפואי. רדיוכירורגיה מאפשרת לטפל ללא צורך בניתוח במגוון פתולוגיות של מערכת העצבים: גרורות במוח ובחוט השדרה, מנינגיומות, אקוסטיק-נוירומה, מלפורמציות ווסקולריות AVM ונוירלוגיה טריגמינלית.
רנו ז'יוואקאטר

היסטוריה

המעצב לואי רנו, שעמד מאחורי תכנון ועיצוב הז'יוואקאטר התמקד בלקוחות חדשים שקודם לא רכשו מכוניות שיוצרו על ידי חברת רנו. היה דמיון רב בין דגם הז'יוואקאטר לדגם ה"אופל אולימפיה" הגרמני. הרנו ז'יוואקאטר הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב בפריז בשנת 1937. גוף הפלדה היה מרותך לתוך פלטפורמת השלדה. הפנסים שולבו לתוך גוף הרכב. יצור הז'יוואקאטר צומצם משמעותית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מתחרי הדגם היו הסימקה 8 ופיג'ו 202, אשר יוצרו גם כן בצרפת.
אלברט בנדורה

חייו

בנדורה נולד במונדייר שבאלברטה, עיירה קטנה שבה כארבע מאות איש. בן הזקונים מתוך שישה. סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת איווה ב-1952, ובהמשך קיבל משרת מרצה בפקולטה לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא מלמד וחוקר עד היום. ב-1974 נבחר לנשיא אגודת הפסיכולוגים האמריקאית.
בנדורה הושפע תחילה מעבודתו של רוברט סירס, על הגורמים המקדימים המשפחתיים של התנהגות חברתית ולמידת הזדהות. מחקריו הראשונים עסקו בתפקידם של מודלים חברתיים ביצירת הנעה והתנהגות של האדם. בשיתוף עם הדוקטורנט הראשון שלו, ריצ'רד וולטרס, ערך בנדורה מחקרים על למידה חברתית ועל תוקפנות. המחקרים הצביעו על תפקידם המכריע של מודלים חברתיים בהשפעה על התנהגות האדם, והובילו לתוכנית מחקר על המנגנון של למידה מתוך צפייה במודל. בשנים 1961–1963 ערך ניסויים שנודעו בהיסטוריה של הפסיכולוגיה בשם "ניסויי בובת בובו" ("ניסוי בנדורה"), בהם הראה כי ילדים שצפו במבוגר שהכה בובה, נטו בהמשך להכות בובה בעצמם, יותר מאשר ילדים שצפו במבוגר שלא הכה בובה.
בעקבות מחקריו בתחום התוקפנות כתב בנדורה את ספריו תוקפנות בני נוער (1959), ותוקפנות: ניתוח של למידה חברתית (1973). ספר נוסף שפרסם הוא למידה חברתית והתפתחות אישיות, ב-1963. ב-1977 פרסם את ספרו תאוריית הלמידה החברתית, שנחשב לאחד מיוצרי השינוי של פני הפסיכולוגיה בשנות השמונים.
בנדורה חקר, בין השאר, כיצד למידה ממודל יכולה להשפיע על הפחתת חרדה בהפרעת פוביה מנחשים, למשל. הוא מצא כי היעילות העצמית של האדם (האמונה בדבר יכולותיו להרגיע את פחדיו מנחשים), היא גורם חשוב שיכול ליצור שינוי בהתנהגות ובחרדה. הוא ערך תוכנית מחקר גדולה בה בדק את תפקידה של היעילות העצמית בפסיכולוגיה תפקודית, והוא ממשיך להתמקד בנושא זה במחקריו.
ב-1986 פרסם בנדורה את ספרו יסודות חברתיים של חשיבה והתנהגות: תאוריה קוגניטיבית-חברתית. בספר הציע תאוריה קוגניטיבית-חברתית לתפקוד האדם, שמדגישה את תפקידם המרכזי של תהליכים קוגניטיביים, עקיפים, רפלקטיביים ובעלי ויסות עצמי, ביצירת הסתגלות ושינוי אצל האדם. שורשי התאוריה הם בגישה שתופסת אנשים כפרואקטיביים, בעלי יכולות ארגון עצמי, ויסות עצמי ורפלקטיביות, לא רק כיצורים שמגיבים ומעוצבים על ידי כוחות סביבתיים, או מונעים על ידי דחפים פנימיים.
בספרו משנת 1997, מסוגלות עצמית: תרגיל השליטה, כתב בנדורה על השלכות תאוריית המסוגלות העצמית בתחומי החינוך, התפתחות, בריאות, פסיכופתולוגיה, עסקים, ויחסים בינלאומיים. הוא הרצה וכתב על נושאים כמו יציאה ממצב של הומלס, התפוצצות אוכלוסין, התנהגות עבריינית, תקשורת המונים, שימוש בסמים, וטרור. הוא מצביע על האופן בו אנשים מראים חוסר מעורבות מוסרית כשהם מבצעים פשעים נגד האנושות, ושואף לחברה בעלת סטנדרטים אנושיים יותר.
בסקר משנת 2002 דורג בנדורה במקום הרביעי ברשימת הפסיכולוגים הבכירים ביותר בכל הזמנים (על פי קריטריונים כגון כמות הציטוטים במאמרים ובספרים), אחרי זיגמונד פרויד, ז'אן פיאז'ה ופרדריק סקינר, ובמקום הראשון ברשימת הפסיכולוגים החיים.
היה נשוי לווירג'יניה וארנס (1921–2011), ונולדו להם שתי בנות.
פייזר

פייזר (באנגלית: Pfizer) היא חברה אמריקאית לייצור ולשיווק תרופות המדורגת במקום הראשון בעולם במכירות בין חברות התרופות. מטה החברה נמצא בניו יורק ומטה המחקר שלה בגרוטון, קונטיקט שבארצות הברית.
פייזר היא יצרנית התרופה ליפיטור (המשמשת להורדת הכולסטרול בדם), הנמכרת ביותר בעולם בשנת 2007. כמו כן היא יצרנית הגלולות ויאגרה וורניקלין. בשנת 2007 דורגה החברה במקום ה-48 בין החברות הגדולות בעולם, על פי הירחון פורבס, עם שווי שוק של 179.97 מיליארד דולר.

היסטוריה

פייזר נקראת על שם שני בני דודים אמריקאים-גרמנים, צ'ארלס פייזר וצ'ארלס הרהארט, שהקימו את עסק הכימיקלים צ'ארלס פייזר ושות׳ בבניין בויליאמסבורג, ברוקלין ב 1849, שם הם פיתחו תרופה אנטי טפילית בשם סנטונין. תרופה זו נחלה הצלחה מיידית. הייצור של חומצה ציטרית הביא לפריצה הגדולה של פייזר ב 1880.
עד 1910 מכירותיה של פייזר הגיעו ל-3 מיליון דולר ופייזר הפכה למומחית בתחום טכנולוגיית התסיסה (פרמנטציה), דבר אשר תרם לה בייצור המוני של פניצילין בזמן מלחמת העולם השנייה, בעקבות פניה של ממשלת ארצות הברית. האנטיביוטיקה הייתה נחוצה בדחיפות לטיפול בחיילים הפצועים ותוך זמן קצר הייתה ידועה בשם "תרופת הפלא". למעשה רוב הפניצילין שסופק לחיילי צבא ארצות הברית בפלישה לנורמנדי סופק על ידי פייזר.
עד שנת 1950 פייזר התבססה במקומות רבים בעולם כמו בלגיה, ברזיל, קנדה, קובה, איראן, מקסיקו, פנמה, פורטו-ריקו, טורקיה ובריטניה.

בנובמבר 2015 הודיעה החברה על רכישתה של חברת התרופות "אלרגן", יצרנית הבוטוקס, בכ-160 מיליארד דולר. באפריל 2016 בוטלה העסקה, תוך תשלום פיצויים בסך 150 מיליון דולר מפייזר לאלרגן.
בדצמבר 2016 קנסה רשות התחרותיות והשווקים (CMA) בבריטניה את פייזר ב-84.2 מיליון ליש"ט (106 מיליון דולר) לאחר שהעלתה את מחיר התרופה פנטואין לטיפול באפילפסיה ב-2,600% מאז ספטמבר 2012, תוך שימוש בשמה של חברת פלין פארמה.
רייר ונציה

היסטוריה

מחלקת הכדורסל הוקמה בשנת 1925 כחלק ממועדון בספורט "רייר" שהיה קיים עוד משנת 1872. צבעי הקבוצה הם רימון וזהב, והסמל הוא האריה המכונף שבכיכר סן מרקו. בשנות ה-40 זכתה הקבוצה בשתי אליפויות איטליה, והאליפות השלישית (1943/44) לא אושרה עקב הקפאת הליגה לפני סיומה. בעונת 1980/81 הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע קוראץ', אך הפסידה לקבוצת חובנטוד באדלונה 105-104. בהמשך התנדנדה בין הליגה הראשונה והשנייה. בסיום עונת 1993/94 ירדה הקבוצה לליגה דואה מהמקום האחרון.
בסיום עונת 2010/11, לאחר שהפסידה בגמר הפלייאוף את העלייה לליגה הבכירה לקבוצת קזאלה מונפראטו, ערערה הקבוצה לבית הדין של מנהלת הליגה והוקפצה לליגה הבכירה. בעונת 2011/12 סיימה במקום השביעי והפסידה בשלב רבע גמר הפלייאוף לקבוצת ארמני מילאנו 3-0. בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
הקבוצה מארחת בהיכל ג'וספה טליירצ'ו בעיר הסמוכה מסטרה, שנבנה בשנת 1978 ומכיל 3,506 מקומות.
אלכסנדר טברדובסקי

חייו

אלכסנדר טברדובסקי נולד בכפר במחוז סמולנסק למשפחת איכר מבוסס. אביו היה נפח מקומי ובבעלותו הייתה אחוזה קטנה. כבר בילדותו החל אלכסנדר בכתיבת שירים ובגיל 14 אסף כמה משיריו ושלח אותם למיכאיל איסאקובסקי שעבד בעיתון בסמולנסק. מיכאיל איסקובסקי הבחין בכישרון והחל לעזור למשורר הצעיר. בשנת 1931 פרסם טברדובסקי את הפואמה הראשונה "הדרך לסוציאליזם" (Путь к социализму). יצירה נוספת של טברדובסקי מתקופה זו, "מדינת מורביה" (Страна Муравия) שפורסמה בשנת 1936, תיארה את חיי הכפר בברית המועצות ואת יוסיף סטלין כמביא את המדינה לעתיד מבטיח. כל זאת למרות שמשפחת המשורר הוגלתה לסיביר והאחוזה המשפחתית נשרפה. 
בשנת 1930 טברדובסקי החל ללמוד במכון למורים בסמולנסק ולאחר 3 שנות לימוד עבר למוסקבה ללימודים במכון לספרות ופילוסופיה. הוא סיים את לימודיו בשנת 1939.
בשנת 1938 טברדובסקי התקבל למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הוא גויס לצבא אדום והשתתף במלחמת החורף וכיבוש בלארוס המערבית מידי פולין.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה החל טברדובסקי לעבוד בעיתון צבאי שיצא לאור בעיר וורונז'. בעיתון זה פרסם טברדובסקי סדרת שירים על חייל בשם ואסילי טיורקין. השירים לא היו קשורים ביניהם בעלילה כלשהי. השירים התקבלו באהדה רבה בקרב החיילים. הם היו נושא שיחה יום-יומית וחלק מחיי חיילי החזית. עד מהרה השירים החדשים החלו להתפרסם בעיתונות מרכזית כמו בפרבדה, איזבסטיה ובעיתונים נוספים. ההבדל העקרי בין שירי טיורקין לבין היצירות האחרות מאותה תקופה מתבטא בהיעדר מוחלט של תעמולה ואזכורים של סטלין והמפלגה הקומוניסטית. השיר האחרון בסדרה פורסם במרץ 1945 והוא היה ה-30 בסדרה.
בשנת 1946 פרסם טברדובסקי פואמה על הימים הראשונים של המלחמה. בשנת 1953 מייד לאחר פטירת יוסיף סטלין, פרסם שיר הלל למנהיג שנפטר. אומנם ביצירות של שנות ה-60 טברדובסקי החל לגנות את סטלין על מעשיו במהלך שלטונו. גם בתקופה זו ניתן לראות שטברדובסקי היה בעד רוסיה חזקה אך לא קושר את חוזק המדינה עם מערך שלטוני כלשהו.
בשנים 1950-1954 ו-1958-1970 טברדובסקי היה העורך הראשי של הירחון הספרותי "נובי מיר". בשנת 1954 הוחלט להעביר את טברדובסקי מתפקיד עורך הירחון "נובי מיר" בעקבות פרסומים ראשונים של שירים שלו שנחשבו על ידי מנהיגי המפלגה כבעלי אופי אנטי-סובייטי. בשנת 1958 הוא מונה מחדש לתפקד העורך הראשי של הירחון. בתקופה הכהונה השנייה זו הוא פעל רבות לפרסום יצירות של סופרים ליברליים. בתחילת שנות ה-60 הוא קיבל אישור מניקיטה כרושצ'וב לפרסם את היצירה של אלכסנדר סולז'ניצין "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'". בשנים אלו הירחון היה נחשב למעוז של תומכי ההפשרה של חרושצ'וב. באותה תקופה הוא סיים את הפואמה "טיורקין בעולם הבא" (Тёркин на том свете). השלטונות לא אישרו את פרסום הפואמה והיא יצאה לאור רק בתקופת הפרסטרויקה. במשך כל שנות ה-60 טברדובסקי לחם נגד הממסד המפלגתי לטובת פרסום יצירות ספרותיות שונות בירחון שהיה עורכו הראשי. לאחר שניקיטה כרושצ'וב איבד את השלטון התחזקו ההתקפות על הירחון. בסופו של דבר הממסד הצליח להביא לפיטורי כל הסגנים של טברדובסקי במערכת הירחון והוא החליט כי אינו יכול להמשיך במערכת במתכונתה החדשה. בפברואר 1970 הוא עזב את המערכת ואיתו חלק משמעותי של עובדי הירחון. 
זמן קצר לאחר עזיבת הירחון, התגלה אצל טברדובסקי סרטן הריאה והוא נפטר ב-18 בדצמבר 1971 באחוזתו במחוז מוסקבה. הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
על פעילותו הספרותית הוענקו לו פרס ברית המועצות 4 פעמים, פרס לנין, 3 פעמים עיטור לנין, עיטור הדגל האדום ועוד. 
חלק מיצירותיו תורגמו לעברית על ידי מרים ילן-שטקליס.
עמיר כחולי

ביוגרפיה

כחולי למד בבית ספר רביבים ובתיכון קוגל בחולון. הוא התאמן בהפועל רמת גן בהדרכתו של דוד קושניר.

1970

בתחרות שנערכה בפתח תקווה ב-23 במאי 1970 קבע כחולי בריצת 60 מטר שיא ישראלי חדש לגילאי 16 בתוצאה של 6.9 שניות (מדידה ידנית), השיא עדיין קיים, נכון ל-2017.

1971

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1971 זכה כחולי ב-3 מדליות אישיות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, לפני דוד קניג מאס"א תל אביב (11.1 שניות), מיכאלידיס מיוון (11.1 שניות) ומשה פרידמן מהפועל עמק חפר (11.2 שניות). מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.7 שניות, אחרי דוד קניג (22.4 שניות) ולפני דן קמפל ממכבי תל אביב (23.1 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.69 מטר, אחרי גדעון רייס מהפועל גבעת ברנר (7.03 מטר) ולפני ישי ויתקין מהפעול העמקים (6.68 מטר).

1972

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1972 זכה כחולי בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות.

1973

בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973, זכה כחולי במדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר.

1974

באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1974 זכה כחולי במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות, לפני ערן וקסלר חברו לקבוצה (11.01 שניות) ומאיר קופלר ממכבי תל אביב (11.1 שניות).

1975

בכינוס הפועל ה-10 שנערך במאי 1975 סיים כחולי במקום רביעי בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 10.86 שניות. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי הוא זכה ב-3 מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות, לפני מאיר קופלר (11.0 שניות) וישראל לייבוביץ' (11.2 שניות), בריצת 200 מטר ובריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.1 שניות, לפני יובל אור (49.9 שניות) ודני לוי (50.0 שניות).