נמר השלג

תפוצה ובית גידול

נמר השלג חי על "גג העולם": הוא נפוץ רק באזורים הרריים מסוימים באסיה, בעיקר במרכזה: באפגניסטן, בבהוטן, בסין (כ-60% מבית גידולו נמצא בה), בהודו, בקירגיזסטן, בקזחסטן, במונגוליה, בנפאל, בפקיסטן, ברוסיה, בטג'יקיסטן ובאוזבקיסטן. תפוצתו משתרעת למעשה מהקצה המזרחי של הרמה הטיבטית  ודרומה לאורך הרי ההימלאיה דרך רכסי ההרים קארקוראם והינדו-כוש הנמצאים בפקיסטן ובאפגניסטן. משם תפוצתו ממשיכה צפון-מזרחה אל עבר רכסי הרי פמיר, טיין שאן, הרי אלטאי, הרי חנגאי (Хангайн ) והרי סייאן. תפוצתו המקורית השתרעה על פני שטח של כ-2.5 מיליון קמ"ר (שטח הגדול מזה של גרינלנד וקטן מזה של קזחסטן), אך כיום שטח תפוצתו הצטמצם לכדי 1.2–1.6 מיליון קמ"ר.
הוא שוכן באזורים בהם הקרקע מסולעת ומחוספסת (כגון אדמת טרשים) ושסועה על ידי צוקים, רכסים וגאיות. כמו כן, הוא שוכן בערבות הרריות יבשות מעל קו העצים, או ביערות מחטניים בתקופות מסוימות בשנה. פרטים שתויגו באמצעות קולר בעל משדר רדיו בנפאל ובפארק הלאומי המיס (Hemis National Park) שבלדאק, העדיפו לשהות על צוקים, על גבי קרקע שסועה ובמדרונות משופעים עד כדי זווית של 40 מעלות ומעלה. בניגוד לכך, נמרי השלג השוהים בגבהים נמוכים יותר, כמו בהרי קונלון שבצ'ינגהאי ובמחוז גאנסו שבסין, מעדיפים לקבוע את מושבם דווקא בעמקים שבין ההרים.
הגבהים שבהם שוהה נמר השלג במשך הקיץ, נעים בין 2,743 מטר עד קו השלג  בגובה 5,488–6,097 מטר, אך הוא נצפה גם במקומות נמוכים יותר בגובה 600–1,500 מטרים.

טקסונומיה ואבולוציה

כל סוגי משפחת החתוליים התפתחו אבולוציונית מאב קדמון דמוי-פנתר שחי כ-10.8 מיליון שנים לפני זמננו בדרום-מזרח אסיה. החתולים הגדולים מהסוג פנתר, שעמם נמנה נמר השלג, היו הראשונים "להסתעף" מענף האב. נמר השלג הוא יונק טורף ממשפחה זו. בסוגיה זו לא הייתה מחלוקת בקרב חוקרי הטבע, אולם בסוגיית אפיונו הטקסונומי לסוג ולמין, הם נתקלו בקשיים: מחד, נמר השלג משלב תכונות המאפיינות מינים מהסוג פנתר (Panthera uncia); ומאידך, הוא ניחן במאפיינים הנמצאים אצל מינים מהסוג חתול (Felis uncia), ובנוסף, הוא ניחן בתכונות הייחודיות רק לו (Uncia uncia). עם חלוף השנים ובעקבות מחקרים גנטיים, הוא הוכלל תחת הסוג פנתר עם ארבעת המינים האחרים בסוג: טיגריס, אריה, יגואר ונמר. בעל החיים הקרוב אליו ביותר בסוג זה הוא הטיגריס, ושניהם התפתחו מאב קדמון משותף שחי לפני כ-2.7 עד 3.7 מיליוני שנים.
נכון לשנת 2013, מנסה צוות "The Cat Classification Task Force" מטעם "The Cat Specialist Group" (אחת מתוך 120 הוועדות המקצועיות של IUCN) לקבוע סיווג משופר ומהימן יותר של כל משפחת החתוליים.

התנהגות

נמר השלג הוא יצור מתבודד וחמקמק, המעדיף את הביטחון והאנונימיות שמקנות לו השעות שבין רדת הערב לעלות השחר. עם זאת, באזורים בהם פעילות אנושית אינה נפוצה, הוא פעיל לעיתים גם בשעות היום. בעת סיורו בשטח, נמר השלג נוטה ללכת במסלולים העוקפים שטחים פתוחים.
בתקופות מושלגות ביותר מעדיף נמר השלג ללכת בשבילים שנכבשו על ידי חיות אחרות. כאשר אין בנמצא דרך כזו, הוא מסוגל ללכת מרחקים ארוכים בשלג המגיע לגובה של כ-85 סנטימטרים. מדענים שעקבו אחר מסלול הליכתו של נמר השלג ברכס ההרים טיין שאן, גילו כי הלך מרחק של כעשרה קילומטרים ללא מנוחה בשלג עמוק, כשכפותיו חדרו לעומק של כ-45 סנטימטר, ובטנו יצרה תלמים על גבי השלג.
נמרי השלג ידועים בהתנהגותם הרגועה והצייתנית כאשר הם נמצאים בשבי, ולעיתים קרובות הם יוצרים קשרים הדוקים עם מטפליהם. נאמר עליהם כי הם הרגועים מבין החתוליים הגדולים: ישנוניים ושקטים כמו חתול מבוית. מסתבר כי גם בטבע נמרי השלג אינם מתנהגים באגרסיביות כפי שמתנהגים קרוביהם החתולים הגדולים האחרים. כמו כן, על פי הדיווחים, תקיפת בני אדם היא נדירה מאוד והם נוטים לוותר בקלות על תקיפת חיות משק כאשר אדם בוגר מאיים עליהם, או אפילו אם ילד מנופף לעברם במקל. הם ממעטים להגן על עצמם ומעדיפים לברוח כאשר הם נקלעים לעימות עם האדם. ישנו תיעוד רב על נמרי שלג שהוכו או נסקלו למוות על ידי כפריים בלתי חמושים. דוגמה לכך הוא תיעוד סובייטי על נמר שלג שנכנס לדיר כבשים באחו הררי:
כששמעה רועת הצאן את ההמולה בדיר הכבשים, היא מיהרה פנימה, תפסה את הנמר בזנבו, ומשכה אותו הרחק מהכבשה הפצועה תוך כדי צעקות. הנמר לא ניסה להגן על עצמו, ונהרג על ידי רועים אחרים שהגיעו למקום ההתרחשות.
חוקרים טוענים כי הסיבה לאירועים מעין אלה, היא מיעוט פגישותיו עם האדם, וכי טרם הפנים את העובדה כי הלה עלול להוות עבורו איום קטלני. לעומת זאת, הוא עלול להיות תוקפני כאשר הוא פוגש זכר בן מינו, והנקבה מגלה תוקפנות כאשר גוריה עומדים בפני איום.
כל פרט מאכלס טריטוריה שגודלה משתנה, בהתאם לזמינות הטרף ולתנאי השטח. באזורים המשופעים בטרף רב, מסתפקים נמרי השלג בטריטוריה שגודלה 30–65 קמ"ר, בעוד שבאזורים החסרים את הטרף הדרוש למחייתם, הנמרים חיים בטריטוריה שגודלה מעל 1,000 קמ"ר. הם מסיירים תכופות בשטחם, כדי לצוד ולהותיר סימנים המעידים על נוכחותם במקום ועל בעלותם עליו. הם נוהגים לישון במקומות שמהם נשקף הנוף של הסביבה המקיפה אותם.

תזונה

נמר השלג הוא טורף-על מוכשר ביותר, היכול להרוג טרף הגדול ממנו פי שלושה. הוא מתגנב לרוב מעל הטרף, ממתין קמעה, מזנק עליו או רודף אחריו על גבי הקרקע הסלעית והחלקלקה ללא חשש מנפילה (ראו סרטון ציד בקישורים החיצוניים). הוא הורג את הטרף באמצעות נשיכה בצווארו או בעורפו, ולאחר מכן הוא נושא אותו ברוב המקרים למקום שבו הוא יחוש בטוח ונינוח לאוכלו ללא הפרעה.
מזונו משתנה בהתאם לזמינות מיני הטרף הקיימים באזור תפוצתו. הטרף החביב עליו בהרי ההימלאיה הוא הכבש הכחול (Pseudois; בעיקר המין כבש כחול מצוי) ולפיכך הוא מכונה בחלקים מסוימים בהודו "רוצח הכבשים הכחולים". בהרי קארקוראם, בהרי אלטאי ובהרי טיין שאן הוא צד למחייתו יעלים סיביריים, וכבשים ארגאליים. מזונו כולל גם מינים אחרים מתת-משפחת היעלים, כמו כבש אוריאל ועז הבר. כמו כן הוא צד קיאנגים, פראים, איילי מושק, איילי ת'ורולד, איילים סיבירים, חזירי בר, צבאים, עזי מבריגה, מרמיטות, ארנבים, פסיונים, חוגלות ותרנגולי שלג. בתקופות מחסור הוא נוהג לתקוף חיות משק מבויתות כגון כבשים, עזים, פרות, סוסים, יאקים מבויתים, תרנגולות ואף כלבים. נמר השלג אוכל בעת שהותו בשבי בין 6 ל-27 קילוגרם בשר בשבוע. הוא ניזון גם ממזונות צמחיים כגון דשא. בפקיסטן לדוגמה, נמצאו בגלליו למעלה מ-22% חומר צמחי ובלדאק אף למעלה מ-50%. בפארק הלאומי המיס שבלדאק נבחנו 173 גללים, שחלקם הכילו חומר צמחי מעובד שמקורו בשיח myricaria germanica). בשמורת הטבע שבהרי טיין שאן נמצאה בגלליו אף כמות לא מבוטלת של חלקי אשל. אף על פי שכל סוגי החתוליים אוכלים מזון צמחי, כמויות המזון הצמחי שצורך נמר השלג גדולות מאלו של חתוליים אחרים. החוקרים משערים כי צריכת המזון הצמחי של החתוליים נועדה לסייע לפעילות תקינה של מערכת העיכול שלהם, וכי צריכת המזון הצמחי של נמר השלג מסייעת אף להרחקת טפילים ולהשלמת תזונתו.
אין מידע מקיף על אודות השפעת מזג האוויר על יכולת הציד ועל אחוז הצלחותיו של נמר השלג, אך ישנה סברה כי הוא צד טוב יותר בתנאי מזג אוויר גשומים ומושלגים, המספקים לו את ההזדמנות להתקרב לטרפו מבלי שהלה יבחין בו. עם בוא הסתיו מתחילה עונת השלגים, שבה נודדים עדרי הטרף משכבת השלג הגבוהה במורד ההרים אל עבר הרמות הנמוכות בחיפושם אחר מצבורי מזון ומחסה טוב יותר. נמר השלג מגיע בעקבותיהם ולפיכך ניתן למצוא אותו בזמנים אלו בגובה של כ-1,220 מטרים ואף נמוך מכך.
מתחריו היחידים על הטרף, מלבד האדם, הם זאבים השוכנים בגבהים דומים לשלו. נמר שלג נצפה גונב גופת עז מבויתת שנטרפה על ידי דהולים, שאפשרו לו לקחת את הטרף ללא התנגדות אל הצוקים הגבוהים.

מבנה חברתי והתנהגות חברתית

נמרי השלג נוהגים לתקשר ביניהם באמצעים שונים. עיקר התקשורת מתבצע באמצעות סימני ריח הנוצרים מהפרשת גללים ושתן. כמו כן הם משפשפים את הקרקע באמצעות גרירת רגליהם האחוריות היוצרת עקבה בגודל של כ-20 ס"מ, שבקצה שלה נותרת תלולית קטנה של חול.
מגוון קולותיהם דומה במידת מה לקולותיהם של חתוליים אחרים (הם יכולים אף להשמיע קולות "מיאו", אך הם אינם מגרגרים). בניגוד למשפחת החתולים הגדולים, נמר השלג אינו שואג כמוהם, וקולו נשמע כשיעול, בשל מבנה גרונו והמורפולוגיה של בית הקול שלו.
הן הזכר והן הנקבה משמיעים יללות-יבבה, בדרך כלל בין השעות 19:00 ל-22:00. יללות אלה משמשות את הנקבה המיוחמת כדי למשוך את תשומת לבו של הזכר (היא אף עולה לעיתים על ראש צוק כדי שתישמע טוב יותר). ביולוגים בנפאל ציינו כי שמעו ממרחק רב את יבבת הנקבה בעונת הרבייה, וכי די היה בעוצמתה החזקה כדי להתגבר על שאון הנהר הסמוך.
מפגשים בין נמרי השלג לבין עצמם מתרחשים בעיקר בין האם לגוריה ובין הזכרים לנקבות בעונת הרבייה. לעיתים נדירות הם משחקים יחדיו, כדי לשפר את יכולותיהם וקשריהם החברתיים המזדמנים.

רבייה

עונת הרבייה של נמרי השלג החיים בטבע היא בחורף, ובשל כך ההמלטה מתרחשת בחודשי האביב בתנאי מזג אוויר נוחים יותר, שבהם הטרף מצוי בשפע. כאשר נמרי השלג שוהים בשבייה, עונת הרבייה מתרחשת בין החודשים ינואר עד יוני (בדרך כלל בין ינואר לפברואר). ממידע שנאסף אודות 427 נמרי שלג בשבייה, נמצא כי 89 אחוז מההמלטות התרחשו בחודשים אפריל, מאי ויוני (למעלה ממחציתן בחודש מאי). זמן ההתרבות נמשך בין שלושה לשישה ימים, שבו הזוג מטייל יחדיו ומזדווג 12 עד 23 פעמים ביום. ההזדווגות נמשכת בין 15 ל-45 שניות (ראו סרטונים בקישורים החיצוניים). לאחר ההזדווגות נפרדים הזכר והנקבה זה מזו. תקופת ההיריון נמשכת בין 93 ימים ל–110 ימים, ולאחר ההמלטה נוטלת הנקבה אחריות מלאה על גידול הגורים.
גודל השגר הוא בין אחד לחמישה גורים. הנקבה מעדיפה להמליט את גוריה במקום מוגן ומבודד, כגון מערה. היא דואגת לרפד את המקום בפרוות בטנה הרכה (במחוז סצ'ואן שבסין, נמצא מחסה שרופד בפרווה בעובי של 1.27 סנטימטר). כאשר יש פעילות אנושית באזור, הנקבה משקיעה מאמצים באיתור מקום מוגן ומבודד במיוחד שיקשה על האדם למוצאו. הגורים נולדים עיוורים וחסרי-ישע, במשקל 320 עד 567 גרם. פרוותם העבה והצמרירית נועדה להגן עליהם מפני הקור. הנקבה מקדישה את רוב זמנה לטיפול בגורים במשך השבוע הראשון להיוולדם, שבסיומו הם פוקחים את עיניהם. הם מעלים במשקלם במהירות, כ-300–500 גרם בשבוע בשבועות הראשונים לחייהם, ובגיל ארבעה וחצי שבועות הם מפגינים לראשונה סימנים של התנהגות חברתית (כגון הצטופפות ומשחק). בגיל חמישה שבועות הם מגיעים למשקל הנע בין 2.5 ל-3 ק"ג, המאפשר להם ללכת ביציבות. בגיל זה הם מתחילים לאכול מזון מוצק, ומאפשרים לאמם להתפנות לעיסוקים אחרים. בגיל חודשיים הם שוקלים כארבעה ק"ג, ובגיל 10 חודשים כשישה ק"ג ונגמלים לחלוטין מחלב אמם. גידול הגורים מצריך עבודה רבה יותר ככל שהם גדלים, במיוחד בחודשי המחסור של החורף, שבו נדרשת הנמרה לצוד כמות טרף הגדולה פי שניים מאשר בתקופת שגרה. אף על פי שהגורים לומדים לצוד בגיל חודשיים–שישה חודשים, הם עדיין אינם מנוסים, ולפיכך האם חייבת להקדיש זמן הן לשמירה על הגורים והן למציאת מזון להם ולה.
אין מידע מבוסס על אודות הזמן שבו הם מתחילים ללכת אחר אמם, אך משוער כי הם מוגבלים למחסה בחודשיים הראשונים לחייהם, ומתחילים לעקוב אחר אמם בין גיל זה לגיל ארבעה חודשים. בדומה לחתוליים גדולים אחרים, נמרי השלג הצעירים תלויים באמם במשך זמן רב יותר מאשר הזמן שנדרש אצל חיות אחרות. בשונה מחתוליים אחרים, נמרי השלג בשבייה נוטים שלא להתרבות שוב אם גוריהם מתו. נמרי השלג בשבייה, מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים עד שלוש שנים, אולם הם מעדיפים להמתין שנה נוספת בטרם יתרבו. בנוסף, לאחר המלטה מעדיפים הנמרים להמתין שנתיים עד ההמלטה הבאה.