ימי חג (נצרות)

החגים והמועדים בדת הנוצרית (בלטינית: Sollemnitas), הם חלק מהאירועים הנחגגים על ידי נוצרים מרחבי העולם בלוח השנה הליטורגי, של הכנסייה הנוצרית על שלל זרמיה. החגים הנוצרים לרוב נסובים סביב אירועים מחייו של ישו, אמו מריה וקדושים נוצרים אחרים. בדת הנוצרית ישנה אוריינטציה חיובית לקיומם של חגים, לכן לוח השנה הנוצרי גדוש בחגים ומועדים. מרביתם של החגים אשר מציינת הכנסייה הנוצרית הם מקומיים בלבד ואינם משותפים לכל הקהילות הנוצריות באשר הן. עם זאת שניים מהחגים המרכזיים של הנצרות, משותפים לכלל הזרמים והעדות השונות הם חג הפסחא, הפנטקוסט וחג המולד.

מינוח

המילה "Sollemnitas" שהיא הלחם בסיסים של "Sollus" (שלם) ו-"Annus" (שנה), נועדה לציין את העובדה שהחגים נחגגים במלואם בכל אחת מהשנים.

קביעת מועדי החגים

השנה הליטורגית הנוצרית היא לוח השנה הכנסייתית, אשר נעשה בו שימוש בזרמים נוצריים שונים, לציון תפילות במועדים דתיים כולל חגי קדושים נוצרים וכן הנחיה איזה קטע מכתבי הקודש יש לקרוא ביום זה, במחזור שנתי או במחזור של כמה שנים. לוח השנה של הכנסייה הנוצרית משתנה בין זרמיה השונים כך למשל הכנסיות המערביות נוהגות להשתמש בלוח השנה הגריגוראני  כאשר הכנסיות המזרחיות והכנסיות האוריינטליות נעזרות בלוח השנה היוליאני או בלוח שנה אשר מתבסס עליו.
כל הכנסיות הנוצריות משתמשות בחישוב ימי החג שלהם בשילוב של לוח שנה שימשי ולוח השנה הירחי, כאשר לוח השנה השימשי נועד בעיקר לקבוע מועדים כגון חגי קדושים ומועדי עונת חג המולד. בעוד שלוח השנה הירחי נודע לחישוב מועדי חגי עונת הפסחא.
לחלק מהחגים (לדוגמה חג המולד) יש תאריך קבוע והם נחגגים כל שנה בתאריך זה, וחלק מהחגים נחגגים בתאריכים שונים מדי שנה, למשל חג הפסחא שנחגג תמיד ביום ראשון.

בנצרות המערבית

עונת חג המולד המערבי נפתחת בכנסיות המערביות בחודשי דצמבר או סוף נובמבר, אשר בנצרות המערבית ידוע כתקופת הציפייה, במהלך תקופה זאת נהוג להדליק בכל שבוע ביום ראשון של חודש דצמבר נר אחד, על נזר, אשר נקראה בהתאם "נזר הציפייה". כמו כן במהלך חודש דצמבר נהוג לקנות מתנות, להציב עץ מקושט וכן להכין את הבית לקראת החג. בסיומו של חג המולד, שמונה ימים מאוחר יותר נחגגים ברחבי העולם, חגיגות השנה האזרחית החדשה. מועד חילוני לא דתי, אשר מקושר בהקשר הדתי בנצרות ליום ברית המילה של ישו, אשר בחלק ממדינות אמריקה הלטינית עדיין נחגג בשם זה. שישה ימים מאוחר יותר לחגיגות השנה החדשה, מנציחים הנוצרים במערב את חג ההתגלות, אשר בכנסייה המערבית בייחוד הקתולית, מציין חג ההתגלות את התגלות אלוהים בפני שלושת האמגושים. מנהגי החג איפוא כוללים הענקת מתנות לילדים, תהלוכות בהן נוהגים לשאת את כוכב בית לחם. בארצות בעלות השפעה של תרבות צרפתית וספרדית נהוג למכור בחניות עוגת המלכים. בנוסף באיטליה למשל לחג ההתגלות ישנה משמעות חשובה מאוד פרט על החשיבות הדתית של החג. על פי הפולקלור האיטלקי מכשפה ושמה לביפניה, נוהגת להעניק מתנות לילדים בליל חג ההתגלות הנקרא גם הלילה השתים עשרה.

בנצרות המזרחית

בנצרות המזרחית, אשר השפעת מוכחת על מדינות הבלקן, רוסיה והמזרח התיכון בעיקר. עונת חג המולד נחגגת בחודשי דצמבר ינואר. אך בניגוד לנצרות המערבית הקובעת את תאריכי מועדי חג המולד בהתאם ללוח השנה הגרגוראני, הכנסיות המזרחיות למעט הכנסייה היוונית, נוקבות בתאריכים בהתאם ללוח השנה היוליאני. ובנוסף על כל מנהגי הנצרות המזרחית לכבוד ציון הולדתו של ישו שונים מאלו של המערב. כך למשל התקופה המקדימה את חג המולד, מונצחת בידי כנסיות מזרחיות בצום המולד, שאחריו נחגג חג המולד. אולם בניגוד לחג המולד המערבי אשר נחשב לחג מרכזי וחשוב בשנה. במזרח דווקא השנה החדשה של המערב, נחשבת בעיניי נוצרים מזרחיים כחג החשוב ביותר בשנה, בעוד חג המולד קיבל גוון של חג דתי ומשפחתי מכונס יותר. תופעה זאת מוכרת בייחוד במדינות ברית המועצות לשעבר כרוסיה ואוקראינה. לאחר חגיגות השנה האזרחית וחג המולד. נוהגים הנוצרים במזרח להנציח את ראש השנה הישן ב-13 בינואר ולאחר מכאן ב-18 בינואר הכנסיות המזרחיות מציינות חג דתי נוסף על חג המולד הלו הוא חג הטבילה. בחג הטבילה נוהגים נוצריים ללכת בתהלוכה בעקבות כמרים אשר זורקים למים צלב בעוד שכל המאמינים קופצים למים אחר הצלב ועל פי אמונה האדם אשר שולה את הצלב מהמים זוכה לברכה לשנה החדשה. בנוסף לכך נוצרים המתגוררים במזרח התיכון נוהגים לאכול בתקופת חג הטבילה מאכלים כגון מעמולים ומאפיים מטוגנים בדבש. עונת חג המולד שהיא גם סיום השנה הליטורגית מסיימת בנצרות במיסת הנרות, אשר מנציחה את הצגת ישו בבית המקדש בפני הכהנים.

התענית

בדת הנוצרית התענית מייחסת לתקופה של ארבעים ימים לפני חג הפסחא, בהן נוצרים נוהגים לצום חלקית ולנהוג במנהגי אבלות, להתפלל ולבקש סליחה ומחילה מהאל. אולם ישנה הבדלים בין התענית הנוצרית המזרחית לבין התענית המערבית. מנהגי התענית מתחילים איפוא ארבעים ימים לפני חג הפסחא בנצרות המערבית ביום רביעי של אפר, בו נוהגים לאחר תפילה לפזר על מצחיהם של המאמינים אפר בצורת "צלב" לאות אבלות. בעוד שבנצרות המזרחית מתחיל הצום ביום שני הנקרא יום שני הנקי. אולם בטרם תקופת התענית נוהגים לערוך בכל רחבי העולם הנוצרי פסטיבלים מקדימים לתקופת התענית.
ברחבי העולם הנוצרי נוהגים מנהגים שונים לימים שלקראת התענית. כך למשל בארצות דוברות ספרדית פורטוגזית וכן בחלקים הקתולים של גרמניה, אוסטריה, שווייץ, בלגיה ומושבותיה לשעבר של צרפת. נוהגים מסיבת תחפושות ותהלוכות שבהן נאכלים מזונות מטוגנים בהן, מאפים כסופגניות, פנקייקים ועוגות ססגוניות. בארצות אחרות כגון מדינות סקנדינביה ופולין מנהגי ההכנה לקראת התענית היו מאופקים יותר ביחס לשכניהם שאוזכרו לעיל.
אך עם זאת בארצות מזרח אירופה שלהן הדת המרכזית היא נצרות אורתודוקסית החגיגות מתמקדות בעיקר בציון תחילת האביב. כך למשל בתרבות הסלאבית מסלניצה הוא חג הנחגג בשבוע שלפני התענית ובו נוהגים מרוצי מזחלות, תהלוכות, אכילת בלינצ'ס והצגת של קוסטרומה - "גברת מסלניצה", דמות של אישה העשויה מקש המסמלת את תחילת האביב.

השבוע הקדוש

השבוע הקדוש הוא השבוע שלפני חג הפסחא. והוא שיאה של תקופת התענית. מועד התחלתו וסיומו של השבוע הקודש משתנה בין הזרמים השונים בנצרות. כך למשל בנצרות האורתודוקסית השבוע הקדוש נפתח בשבת של לזרוס דהיינו בערב יום ראשון של הדלקים ומסתיים רק בערב חג הפסחא דהיינו בליל שבת. לעומת זאת בנצרות המערבית השבוע הקדוש נפתח רק בבוקר יום ראשון שלפני חג הפסחא ומסתיים ביום שישי הטוב, ובכך יום שבת הקדושה הוא תענית המיועדת בעיקר לנזירים ואנשי כהונה.
על כן השבוע הקדוש נפתח בחג הדקלים או ביום ראשון של הדלקים זהו חג נוצרי המסמל את כנסתו של ישו לירושלים אשר התקבל בברכות בהנחה של כפות דקלים. במהלך הימים של שני הקדוש ועד רביעי הקדוש, נוהגים בעיקר מנהגי אבלות, תפילה והודיה לכבדו ביקורו של ישו בירושלים. אומנם אין פעילות פולחנית יוצאת דופן למעט ארצות דוברות ספרדית בהן מתקיים אירועי הפרוססיון - שמם של תהלוכה העוברת ברחובות העיר. משתתפיה לובשים תלבושות מיוחדות ונושאים את ארונו של ישו שעליו פסלי איקונות. לפעמים מתנהלת תהלוכה מקבילה של נשים הנושאות את פסלה של מרים (מריה) אמו של ישו. לפני התהלוכה מעטרים את הרחובות בהם תעבור השיירה במרבדי פרחים ונסורת צבעונית.
לעומת ימי שני עד רביעי הקדוש. יום חמישי הגדול ישנה פעילות דתית תוססת במיוחדת. יום חמישי הגדול מסמל את זיכרון הסעודה האחרונה אחד האירועים החשובים והמכוננים ביותר בדת הנוצרית. במהלך יום חמישי הגדול נוהגים כמרים לטבול את רגליהם של שנים עשר מאמינים מקומיים לנגד עייני המתפללים כריטואל חוזר של רחיצת רגליי שנים עשר השליחים בידי ישו על פי הברית החדשה. מנהגים נוספים ביום חמישי הגדול קשורים למנהגים מקומיים בפולקלור המקומי. כך למשל בארצות סקנדיביה נוהגים ילדים מחופשים לקבצנים לצאת מדלת אל דלת ולבקש ממתקים ממבוגרים. בארצות קתוליות רבות נהוג להדליק מדורת, ועלות באש בובת קש של יהודה איש קריות - השליח אשר הסגיר את ישו לרומאים על פי הברית החדשה - לאחר יום חמישי הגדול מתקיים יום זיכרון לצליבתו של ישו הנקרא "יום שישי הטוב" או יום שישי הגדול. יום שישי הטוב פותח באותה עת את הטריום דהיינו "שלושה הימים" שהם כאמור שלושת הימים המקודשים ביותר בנצרות. מועד צליבתו של ישו איפוא הוא אחד החגים הפולחניים המכוננים בשנה הליטורגית הכנסייתית. בארצות קתוליות רבות נהוגה תהלוכה אשר משחזרת את רגעי הפסיון של ישו בוויה דורלוזיה בירושלים על פי הברית החדשה. בארצות אחרות ליום נוסף פאן פולחני של צום קפדני ומנהגי אבלות. כמו כן אנשים רבים נוהגים לוותר על פעילות "מהנה" באותו יום כמו למשל: "ללכת לקולנוע". בכנסייה המערבית יום שישי הטוב מסיים גם את צום התענית לההדטיות, ובכך נהוג בסוף יום שישי הטוב לאכול עם המשפחה ארוחה משפחתית אשר כוללת בעיקר אכילת ביצים, כמו כן אצל קתולים החיים בארצות דוברות אנגלית כבריטניה, אוסטרליה ודרום אפריקה. נהוג לאפות ביום שישי הטוב לחמניות שעליהן ישנו סמל הצלב, אשר הפך למאכל המאפיין של יום זה. בנצרות המזרחית יום שישי הטוב הוא יום אבלות, וצום מחמיר שבו נהוג לאכול רק לחם ולשתות מים. בכל כנסייה אורתודוקסית ביום שישי הטוב, תצא תהלוכת לוויה שבה יישאו ארון קבורה, צלבים ומזבחות מעוטרות בפרחים אשר מסמלות אבלות. נשים וגברים כאחד ילבשו שחור. אופיו של יום שישי הטוב בנצרות המזרחית מסמל בעיקר עצב ואבלות ולכן מנהגיו הם כמנהגי לוויה.
בתום התהלוכה נוהגים לחסות את הצלב שעליו גופתו של ישו מונחת ורק בערב יום שבת נוהגים להסירה כסמליות לתחייתו של ישו. ביום שבת השקטה או יום שבת של אור בכנסייה האורתודוקסית מתקיים טקס האש הקדושה. כאשר התהלוכה של כמרים ובישופים בכירים נושאת לפיד אש ומדליקה באמצעותו את נרות המאמינים. ביוון נהוג לדליק זיקוקי דינור בערב שבת הקדושה ולצלצל בפעמונים על מנת שכולם ידעו כי ישו קם מן המתים.

פסחא

הפסחא הוא החג הדתי החשוב ביותר בעולם הנוצרי ונחגג בידי כל הזרמים השונים של הנצרות. תאריכו של חג הפסחא נחוג תמיד ביום ראשון במהלך חודשי מרץ-אפריל בכנסיות המערביות ובכנסיות המזרחיות יכול החג לחול גם בחודש מאי. מנהגי חג הפסחא איפוא
מגוונים ומשתנים בכל מדינה ומדינה. אולם ישנם לא מעט מנהגים משותפים לכל הזרמים השונים. כך למשל מיסת חג הפסחא היא המפוארת והחשובה ביותר שבין הטקסים הנוצריים.
במהלכה הכמרים מדלקים את נר חג הפסחא המסמל את תחייתו של ישו. כמו כן מנהגים בעלי אופי חילוני כוללים, קישוט ביצים, ארוחות משפחתיות בדרך כלל בשעות הבוקר וכן משחקים שונים ביוון למשל נהוג לנפץ זיקוקי דינור לציון תחיית ישו בערב חג הפסחא. בפולקלורים של עמים מסיומים ישנה דמות אגדית אשר מביא עימה סלסלה מלא בממתקים, ביצים מקושטות ומתנות קטנות. כך למשל בתרבות הגרמנית והאנגלו-סקסונית קיימת דמותה של ארנב חג הפסחא. לעומת זאת בתרבות הסקנדינבית נהוג להאמין בדמותה של מכשפת חג הפסחא המחלקת ממתקים וביצים מקושטות לילדים במהלך החג. ביום השני של חג הפסחא אשר מתקיים תמיד ביום שני (שכן הפסחא נחגג תמיד יום ראשון), נוהגים מדינות מזרח אירופה הקתולית לשפוך מים אחד על השני לסימן מזל. במדינות אחרות ידוע יום שני של הפסחא כחג רשמי. בנצרות המזרחית לעומת זאת השבוע שאחרי חג הפסחא, נקראה השבוע המבורך בו נהוג להלל את הימים בהן התהלך ישו על הארץ אחר התחייה.

פסטיבלים שאחרי חג הפסחא

בתום חגיגות חג הפסחא, מציינים הנוצרים הן במערב והן במזרח את הימים בהן התהלך ישו על פני הארץ לאחר תחייתו מהמתים. ביום חמישי 39 ימים לאחר חג הפסחא, מתקיים חג העלייה. חג העלייה מציין את התרוממותו של ישו אל השמיים בפני שנים עשר השליחים. חגיגות החג מצריכות מהכנסייה את כיבוי נר הפסחא, אשר הודלק בערב יום שבת של אור שציינה את תחייתו של ישו מהמתים ועתה כיבוי הנר מסמל את התרוממותו השמיימיה וסיום חיו הארציים. לאחר חג העלייה עשרה ימים מאוחר יותר ביום ראשון חמישים ימים לאחר חג הפסחא, מציינת הכנסייה את יום הולדת בחג הפנטקוסט (מיוונית: חמישים). החג המקביל לשבועות היהודי. בעבר חג הפנטקוסט היה לבין החשובים ביותר בלוח השנה הליטורגי אומנם עם עליית החילון ירדה חשיבותו במערב או במזרח ומרבית חגיגותיו נחגגות באופן מקומי ובעיקר מסמלות בקרב נוצריים בכפרים את סיום תקופת האביב, בריקודי עם, מיסה מהודרת בצבעי אדום וירוק וכן ארוחות חגיגות בכנסייה. בשבוע לאחר פנטקוסט מציינת הכנסייה הקתולית את חג השילוש הקדוש ובשבוע שאחריו את חג הלחם והיין הקדושים. חג הלחם והיין הקדושים הם חלק מרכזי בפולחן הלחם הקדוש בדת הנוצרית. החג נחגג בידי נוצרים קתולים בלבד מאז המאה ה-13 והפך לחג חשוב במדינות קתוליות כגון: פולין, אוסטריה וברזיל. בנצרות המזרחית לעומת זאת, בשבוע שאחרי חג הפנטקוסט מונצח יום זיכרון לכבוד המתים וכול הקדושים הנוצרים.

פסטיבלים נוצריים נוספים

פסטיבלים דתיים נוספים בנצרות אשר קשורים בחייו של ישו, אימו מרים וקדושים נוצריים נוספים הם אירועים עממים מקומיים אשר נחגגים בידי זרמים מסיומים של הנצרות ואופייהם הדתי בחלק מהמקרים כמעט ונעלם, בשל חשיבותם המקומית, או שלחלופין המסורת לקיומם של אותם חגים חדשה יחסית. כך למשל חגיגות עליית מרים השמיימה ב-15 באוגוסט וחג עיבור ללא רבב ב-8 בדצמבר הם, חגים בעלי רקע תאולוגי שקיבלו מעמד של חג רשמי במדינות קתוליות רבות ברחבי העולם מאז שנות ה-60 של המאה ה-20.
חגים בעלי מסורת שורשית יותר בנצרות כמו למשל חג הבשורה הנחוג ב־25 במרץ קיבל אופיי לא דתי במדינות צפון אירופה שם ידוע בעיקר הוופל על שם הוופל שנהוג לאכול לכבוד החג. בעבר סימל חג הבשורה במדינות כגון צרפת ואנגליה את הימים שלפני ראש השנה הנחוג ב-1 באפריל. אולם עם קבלת לוח השנה הגרגוריאני במאה ה-16 והחלפתו של מועד ראש השנה ל-1 בינואר. ירד בהדרגה חשיבותו של החג. עם זאת אצל הנוצרים החיים בארץ ישראל הדבר אינו כך וחג הבשורה הוא מועד רשמי הנחוג בידי העדות הנוצריות השונות בארץ ישראל והוא נחשב לאחד החגים החשובים ביותר בשנה בקרב נוצרי ארץ ישראל לצד חג הצלב הנחוג ב-14 בספטמבר. מנהגי חג הבשורה בישראל הם איפוא בעיקר תהלוכות צופים, תפילה מיוחדת כאשר במהלכה מתקיים סקרמנט האוכיריסטה שאחריה נהוג להגיש כיבוד ושתייה קלה בכנסיות אשר מארחות את הטקס. בחג הצלב נוהגים להדליק מדורות ולנפץ חזיזים כזיכרון לשמחת מציאת הצלב האמיתי בידי הקיסרית הלנה פלוייה אימו של הקיסר הרומי קונסטינטונוס במאה ה-4 לספירה.
חג נוסף אשר מקורם הדתי כמעט ואבד הוא יום הולדתו של יוחנן המטביל ב-21 ביוני אשר נקרא גם חג אמצע הקיץ. מנהגי החג אומנם משתנים ממדינה למדינה אם מדובר בהדלקת מדורות, הליכה על גחלים, ריקודים סביב "עמוד מאי" מהודר או ריקודים והשטה של נזרים במורד הנהר. אולם כול אותן מדינות על שלל מנהגיהם מציינים את יום הולדתו של יוחנן המטביל כהיום הארוך ביותר בשנה. לבסוף בתרבות הסלאבית. ב-8 באוגוסט נהוג לציין את חג ההשתנות. חג המנציח את זיכרון השתנותו של ישו על הר תבור על פי המסורת הנוצרית. מקור החג בכנסייה הנוסטרינית אשר הפיצה את המנהג בכנסיות המזרחיות ומאז המאה ה-16 נחוג גם בכנסייה הקתולית. מנהגי החג הם איפוא הבאת ביקורים בדמות תנא - בו נמצאים תפוחים וענבים - לכנסייה והכומר מברך את הביקורים ומפזר מים קדושים על המאמינים בתום התפילה.