google/wiki40b huggingface dataset:
עבודה שחורה

עבודה שחורה הוא אתר אינטרנט הפועל למען שמירת אופיה של מדינת ישראל כמדינת רווחה.
האתר בנוי כבלוג של מספר כותבים רב, בהם עתונאים, סופרים, משוררים, הוגי דעות, חברי הכנסת וחברי הכנסת לשעבר, פוליטיקאים אחרים, היסטוריונים, פעילי התארגנויות עובדים ועוד.
האתר עוסק בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה, עבודה ורווחה, בריאות, חינוך ותרבות, מן הזווית הסוציאל-דמוקרטית.
פילודנדרון

תפוצה

מיני פילודנדרון רבים ניתן למצוא בבתי גידול באמריקה הטרופית ובאיים הקריביים הם גדלים בעיקר באזורים לחים ביערות הגשם הטרופיים. אך ניתן למצוא אותם גם ליד ביצות על גדות נהרות, בצידי דרכים ועל סלעים חשופים. הם גדלים בגבהים שונים וניתן למצוא אותם בגובה פני הים ועד ל-2000 מטרים מעל פני הים. מינים של הפילודנדרון מטפסים לעיתים קרובות על צמחים אחרים, או על גזעי עצים בעזרת שורשי אוויר. הפילודנדרון גדל בקבוצות גדולות וצפופות ולא מאפשר לצמחים אחרים להשתלב בתוכו, דבר שהופך אותו למרכיב חשוב של המערכת האקולוגית בה הוא גדל.
ניתן למצוא מיני פילודנדרון גם באוסטרליה, באיים באוקיינוס השקט ובאסיה, אך הם אינם מינים מקומיים אלא פלשו אליהם בצורה כלשהי.
שממיתיים

מאפיינים

השממיתיים ייחודיים בין הלטאות ביכולתם לתקשר זה עם זה באמצעות ציוצים דקים. לרוב השממיות אין עפעפיים כי אם קרום שקוף על עיניהן, אותו הן מנקות בליקוק. השממיתיים דומים מאוד לשממיות ממשפחות אחרות באינפרא-סדרה וקשה להבדיל ביניהם.
כמה מיני שממיות מנתקים את זנבם בעת מצוקה, והוא נותר מפרפר ומסיח את דעת הטורף. מיני שממיות אחרים מסוגלים להתיז נוזל צורב מקצה זנבם. מינים רבים פיתחו כריות אצבעות מיוחדות המאפשרות להם לטפס על משטחים חלקים ואף ללכת על התקרה. שממיות הבתים ניזונות מחרקים קטנים, לכן לרוב מניחים להן לנפשן.
לרוב השממיות צבע שזוף עד אפור כהה, מפוספס קלות, אם כי ישנם גם מינים עם צבעים בוהקים. כמה מיני שממיות יכולים לשנות את צבעם לצורך הסוואה בדומה לזיקיות.
כמה מיני שממיות מסוגלים להעמיד צאצאים ללא הפריה, תכונה הידועה בשם רביית בתולים. תכונה זו משפרת את יכולת השממית להתפשט באיים חדשים.
כריות האצבעות של השממיות עוררו סקרנות מדעית לאור יכולתן להיצמד למשטחים חלקים לחלוטין. נמצא כי כל אחת מרגלי השממית מכוסה בצפיפות בקרוב לחצי מיליון זיפים מסועפים, ולכל אחד מהזיפים 100–1000 סעיפים. זיפים אלה יוצרים קשרי ואן דר ואלס עם המשטח עמו כרית הרגל באה במגע. כך יוצרת רגל השממית מגע איתן עם המשטח עליו היא הולכת, ללא שימוש בדבק או טפרים. למעשה, נמצא כי אילו כל הזיפים על אחת מרגלי השממית היו באים במגע עם המשטח, היא הייתה מסוגלת לשאת משקל של 130 קילוגרם.
כדי להרים את רגליה ולנוע עושה השממית שימוש בשני המפרקים שעל כל אחת מבהונותיה: השממית מכווצת את בהונותיה כלפי פנים וכך משנה את הזווית היחסית בין הזיפים למשטח ומקטינה את עוצמת קשרי ואן דר ואלס ביניהם. כך מסוגלת השממית לשלוט במספר הזיפים הבאים במגע עם המשטח, בין אם המשטח חלק או מחוספס.
שממיות רבות מוחזקות כחיות מחמד וניזונות מחרקים שונים ולעיתים גם פירות.
איה מיאמה

קריירה

מיאמה נולדה בינואר 1985 במחוז צ'יבה שבצפון-מרכז האי הונשו. כבר בגיל 15 היא החלה את הקריירה המקצוענית שלה, כשחתמה בקבוצת ניפון בלזה מליגת העל היפנית, אך לא זכתה לשחק יותר מדי עקב לימודיה בתיכון. בשנת 2001 הוקמה קבוצת כדורגל חדשה במחוז אוקיאמה, ומיאמה הצטרפה אליה לאחר שקיבלה הזמנה אישית מהמאמן. שנתיים לאחר מכן היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת יפן, וב-9 ביוני 2003 כבשה את השער הראשון במדיה, בניצחון 0-15 על הפיליפינים.
בספטמבר 2003 זומנה מיאמה לטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך בארצות הברית. עקב היותה שחקנית ללא ניסיון קודם בנבחרת, שיחקה מיאמה רק במשחק אחד בטורניר, וגם בו עלתה לשחק רק בדקה ה-89. ארבע שנים לאחר מכן, בגביע העולם 2007, היא כבר הייתה שחקנית מפתח בנבחרת, ואף כבשה את שני השערים בתיקו 2-2 מול אנגליה. אף על פי כן, יפן השיגה רק ארבע נקודות, שלא הספיקו לה לעבור את שלב הבתים.
ב-24 בנובמבר 2008, הצטרפה מיאמה לקבוצת לוס אנג'לס סול מהליגה האמריקאית החדשה, ה-WPS. בעונתה היחידה בקבוצה, היא סיימה כמלכת הבישולים של הליגה והובילה את הקבוצה לגמר הפלייאוף, שם הפסידה 1-0 לסקיי בלו. בנוסף, היא נכללה בהרכב הליגה למשחק האול-סטאר, שנערך מול אומאו השוודית. שנה לאחר מכן, נשארה מיאמה בליגה אך עברה לסנט לואיס אתלטיקה. במהלך העונה, התפרקה הקבוצה עקב קשיים כספיים, ומיאמה חתמה בקבוצת אחרת בליגה - אטלנטה ביט. היא נבחרת בשנית למשחק האול-סטאר, אל לא הצליחה להגיע עם הקבוצה לפלייאוף. לאחר עונה זו, היא חזרה לקבוצתה אוקיאמה מהליגה היפנית.
לפני גביע העולם ב-2011 נחשבו היפניות לנבחרת בינונית ובעלת סיכויים לא גבוהים לזכייה. למרות זאת, הוגרלה הנבחרת לבית קל, סיימה במקום השני והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר פגשו היפניות את נבחרת גרמניה, שנחשבה למועמדת הבולטת לזכייה. לאחר משחק צמוד, ההכרעה עברה להארכה, בה ניצחה יפן 0-1. את חצי הגמר, צלחו היפניות בהצלחה כאשר ניצחו את שוודיה 1-3. ב-17 ביולי, במשחק הגמר, פגשה יפן את הנבחרת הטובה בעולם על פי דירוג פיפ"א - ארצות הברית. בדקה ה-81, כשהיפניות בפיגור של 1-0, כבשה מיאמה את שער השוויון והמשחק הלך להארכה. ההארכה נגמרה בתיקו 2-2 משערים נוספים של אבי וומבאך והומארה סאווה, ושתי הקבוצות הלכו לדו-קרב הפנדלים. בפנדלים, גברו היפניות 1-3 על האמריקאיות וזכו בגביע ההיסטורי. מיאמה, שכבשה שני שערים בטורניר וסיימה כמלכת הבישולים שלו, נבחרת להרכב השחקניות המצטיינות, לצידן של שלוש שחקניות יפניות נוספות. 
שנה לאחר מכן, מונתה מיאמה לקפטנית הנבחרת במקומה של הומארה סאווה המבוגרת. באותה שנה היא הובילה את הנבחרת לזכייה במדליית הכסף באולימפיאדת לונדון, לאחר הפסד 2-1 בגמר נגד ארצות הברית, וזכתה בפעם השנייה ברציפות בתואר כדורגלנית השנה באסיה מטעם קונפדרציית הכדורגל של היבשת. במאי 2014 זכתה מיאמה עם יפן באליפות אסיה בפעם הראשונה בתולדות המדינה, ובסוף הטורניר היא אף הוכתרה כשחקנית המצטיינת.
לגביע העולם 2015 שנערך בקנדה, הגיעה מיאמה ככוכבת הגדולה של הנבחרת היפנית. היא כבשה שני שערים במהלך הטורניר, כולל אחד בחצי הגמר נגד אנגליה והובילה את הנבחרת לגמר הגביע. משחק הגמר, שנערך מול 53,341 צופים בבי סי פלייס בונקובר, היה שיחזור של גמר גביע העולם 2011 ובו נפגשו יפן וארצות הברית. הפעם ידן של האמריקאיות הייתה על העליונה, והן ניצחו 2-5. מיאמה, שזכתה בפרס כדור הארד של הטורניר, הפכה לאחת מעשר כדורגלניות בלבד שנכללו פעמיים בהרכב המצטיינות של הגביע העולמי. מספר חודשים לאחר גביע העולם, נכללה מיאמה ברשימת שלוש המועמדות הסופיות לפרס כדורגלנית השנה בעולם, לצידן של קרלי לויד וסליה סאסיץ', אך סיימה במקום השלישי לאחר שהשיגה 9.88% מהקולות.
גשר צ'לסי

היסטוריה

ההצעה הראשונה להקים גשר במיקום זה הוצעה בשנת 1851 במטרה להקל על הגישה לפארק באטרסי. ההצעה אושרה בחוק של הפרלמנט הבריטי בשנת 1846. בניית הגשר, שתוכנן על ידי תומאס פייג' (Thomas Page) החלה בשנת 1851, והגשר נפתח לציבור ב-28 במרץ 1858 כגשר אגרה. אורכו של הגשר היה 213.36 מטרים (700 רגליים) ואורך המקטע המרכזי בו היה 106.68 מטרים (350 רגליים). הגשר המשיך לפעול כגשר אגרה עד שנת 1879.
הגשר הראשון במיקום זה הוחלף בגשר חדש באורך זהה וברוחב 20 מטר, שתוכנן על ידי ג'. טופהאם פורסט (G. Topham Forest) ונפתח לציבור ב-6 במאי 1937.
גשר זה, ומזנון התה שעליו (המוצג כיום במוזיאון התחבורה של לונדון) הפך נקודת בילוי ידועה לרוקיסטים בשנות ה-60 של המאה ה-20, בשל קרבתו לפארק השעשועים באטרסי.
השיר "גשר צ'לסי" של המלחין בילי סטרייהורן קרוי על שם גשר זה.
תמונת ממשלת ישראל בבית הנשיא

לפי מסורת שהתגבשה בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, עם כינונה של ממשלה חדשה מתייצבים ראש הממשלה והשרים במשכן הנשיא לתצלום קבוצתי עם הנשיא. אל חברי הממשלה והנשיא מצטרף פעמים רבות מזכיר הממשלה. שינויים בהרכב הממשלה, כגון מינוי שר חדש או פרישה של שר, אינם מובילים לתצלום קבוצתי מעודכן.
בתקופת כהונתם של הנשיאים יצחק בן-צבי וזלמן שזר צולמה התמונה בצריף ששימש משכנם של נשיאים אלה. מאז חנוכת משכן הנשיא, מצולמת התמונה באולם קבלת הפנים של משכן זה, על רקע "כותל תהילה לירושלים" של משה קסטל.
החל מכינונה של ממשלת ישראל הארבע עשרה ניתן לתמונה מבנה קבוע: הנשיא וראש הממשלה יושבים בחזית התמונה (לעיתים ישב לצדם גם סגן ראש הממשלה), ומאחוריהם עומדים השרים, בשורה אחת או בשתי שורות. 
מרבית השרים לבושים בתצלום בחליפה כהה (מרבית הגברים עונבים עניבה), אך אין זה קוד לבוש מחייב. השרות לובשות פעמים רבות בגד צבעוני, ובשרים יש הנמנעים מעניבה, לציון השתייכותם למעמד הפועלים. 
התצלום מוצג ברבים באמצעי התקשורת בישראל. בעיתונות החרדית נהוג שלא להציג תצלומי נשים. עקב כך יש במגזר זה עיתונים הנמנעים מהצגת תמונת הממשלה (שבה מכהנות גם נשים), ואחרים מציגים את התמונה שבה הנשים מטושטשות, או מוצאוּת לחלוטין.
אף שככלל בתצלום לא משתתפים סגני השרים, בתצלום של ממשלת ישראל ה-34 השתתף סגן שר הבריאות יעקב ליצמן. השופט אליקים רובינשטיין הביע תמיהה בעניין זה בדיון בעתירה לבג"ץ נגד אי-מינויו של שר בריאות.
בן-עמי שרפשטיין

ביוגרפיה

שרפשטיין נולד בשנת 1919 בניו יורק, בן למהגרים מפולין. אביו, צבי שרפשטיין, היה מורה וסופר. בבעלות המשפחה הייתה הוצאה לאור (הוצאת "שילה"), שבה החל בן-עמי לעבוד בתור נער. בשנת 1939 קיבל תואר בוגר בספרות עברית מבית הספר ללימודים מתקדמים בחינוך יהודי שבברוקלין קולג' (ניו יורק). ב-1940 קיבל תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד, וב-1941 קיבל תואר בוגר בחינוך יהודי מבית הספר ללימודים מתקדמים בחינוך יהודי.
בשנת 1942 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה. בין השנים 1941 ל-1949 היה מרצה בברוקלין קולג', ולאחר מכן בשנים 1949–1950 היה מרצה באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1950 עלה לישראל. בין 1950 ל-1951 היה מורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ובין 1953 ל-1954 היה מרצה בהאנטר קולג'. לאחר מכן, התמנה לפרופסור באוניברסיטת יוטה. שרפשטיין היה המורה הראשון לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בראשית ימיה, עת שכנה באבו כביר; הוא החל ללמד משנת 1955, היה מקימו של החוג לפילוסופיה ועמד בראשו במשך שנים רבות. ב-1958 התמנה לפרופסור חבר, ב-1976 לפרופסור מן המניין וב-1988 יצא לגמלאות, אך הוא ממשיך ללמד עד היום (נכון ל-2012). בין השנים 1970 ל-1976 היה עורך משותף של "קשת" – רבעון לספרות, עיון וביקורת.
שרפשטיין הוא מחלוצי הפילוסופיה ההשוואתית בעולם. בכתביו הוא עורך השוואה בין פילוסופיה מהמערב לפילוסופיה מן המזרח (כמו הסינית וההודית) ובין תרבויות שונות מן העולם. במחקרו הפילוסופי הוא משלב כלים ורעיונות ממדעי הרוח השונים, מדעי החברה והאמנויות, ויוצר מהם סינתזה בין דיסציפלינות שונות.
אנדרטת אתונה לשואה

הרקע להקמת האנדרטה

האנדרטה הוקמה באתר שנתרם על ידי עיריית אתונה במרכזה של העיר, סמוך לאקרופוליס ובקרבת בית הכנסת ברחוב מלידוני (Melidoni). מיקום זה נחשב סמלי משתי בחינות: כ-350 יהודים נלכדו בבית הכנסת בתקופת הכיבוש הגרמני של יוון (ב-24 במרץ 1944) לאחר שהגיעו למקום בעקבות שמועה כוזבת כי הגסטאפו מחלק שם מצות. הם גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ ורובם המכריע נרצח. כמו כן, אתר האנדרטה משקיף על אתר בית הקברות,  שבו נשא פריקלס בשנת 431 לפני הספירה את ההספד המפורסם שלו על הרוגי אתונה במלחמה הפלופונסית.
כ-65,000 מיהודי יוון נרצחו בשואה אתונה הייתה האחרונה בין בירות מדינות האיחוד האירופי שבה הוקמה אנדרטה לזכר השואה.
האנדרטה תוכננה על ידי האמנית היוונית-אמריקנית דאנה מגאניאס (DeAnna Maganias). ועדה מטעם קהילת יהודי יוון בחרה בתוכניתה מתוך 19 הצעות לתכנון האנדרטה, שהוגשו במסגרת תחרות בינלאומית שנערכה לשם כך.
טקס חנוכת האנדרטה נערך ב-10 במאי 2010 במעמד ראש עיריית אתונה ונציגים של ממשלת יוון, הכנסייה האורתודוקסית והכנסייה הקתולית של יוון, נציגי קהילת יהודי יוון, קהילת יהודי אתונה והכנסת, וכן שגרירי גרמניה, איטליה, פולין והולנד.

מבנה האנדרטה

האנדרטה היא מבנה שיש בצורת מגן דוד, שנשבר וששת משולשיו מנותקים ממרכזו, וניצבים במרחקים בלתי שווים ממנו. קודקוד כל אחד מן המשולשים פונה לכיוונם של ערים וכפרים ביוון שמהם גורשו אל מותם אלפים רבים של יהודים. על גבי חלקיו של המבנה חרותים שמות מקומות היישוב מהם גורשו היהודים. מרכזו של המגן-דוד הוא שלם ומסמל את הישרדותו של גרעין הקהילה ופריחתו מחדש.
המבנה ניצב בליבו של גן צמחים ועשבי מרפא, המסמל החלמה ושלווה.
פרס אניספילד-וולף

חתני וכלות הפרס

להלן רשימת כלות וחתני הפרס, לפי אתר הפרס.
ישעיה בקיש

הרב ישעיה בקיש (המאה ה -16 עד ה -17) היה רב ממוצא ספרדי
הוא היה דיין בבית הדין הרבני בפאס במרוקו. כתביו עוסקים בתקנות, בפרשנות ובקבלה.

המקובל

כתבי היד של בקיש נכללו באוסף כתבי יד של מקובלים מפורסמים כגון: הרמב"ן, רבי יצחק לוריא (האר"י), רבי חיים ויטל (מהרח"ו); ר' אברהם אזולאי.
באוספים של הספרייה הלאומית בירושלים יש כמה כתבי יד או כתבי יד של מיקרופילם מספריות אחרות.
ישעיה בקיש הוזכר בעבודתו של פרופ' משה חלמיש על הקבלה בצפון אפריקה מאז המאה ה-16.
בספר שרשי השמות מאת המקובל משה בן מרדכי זכות (הרמ"ז) נכללו ציטוטים ארוכים של ישעיה בקיש.
רבי יוסף קטן היה מתלמידיו.

עבודתו

•פסקי דינים ושו״ת (1610 .c)
•קטעים (1992).
פובליוס מאנליוס וולסו

פובליוס מאנליוס וולסו (Publius Manlius Volso) היה מצביא רומאי, שנטל חלק במלחמה הפונית השנייה.
נבחר לפראיטור שנת 210 לפנה"ס ובידיו הופקדו הפרובינקיה סרדיניה וצבא המונה שני לגיונות.
בשלהי קיץ 210 לפנה"ס ניסה צי קרתגי בפיקוד חמילקרת לפשוט על סביבות אולביה (Olbia); וולסו נערך עם חייליו בחוף כדי למנוע את נחיתת הקרתגים, אך הם בעורמתם שטו סביב אל קאראליס בעברו השני של האי, פשטו על אדמתה ושבו לאפריקה עם שלל רב.
סולבייג גולברנדסן

סולבייג גולברנדסן (בנורווגית: Solveig Gulbrandsen; נולדה ב-12 בינואר 1981) היא כדורגלנית נורווגית.
גולברנדסן משחקת כקשרית מרכזית בקבוצת קולבוטן הנורווגית. מאז שנת 1998, היא משחקת באופן קבוע בנבחרת הכדורגל של נורווגיה, ובאולימפיאדת סידני (2000) זכתה עמה במדליית זהב.
ב-8 ביוני 2006 סולבייג ילדה את בנה הראשון.
אולמות הכנס של באת'

אולמות הכנס של באת' (אנגלית: Bath Assembly Rooms), שתוכננו על ידי ג'ון ווד הבן ב-1769 ונבנו ב-1771, הם קבוצת אולמות כנסים השוכנים בלב העיר באת' שבאנגליה, ופתוחים לציבור כאתר תיירות. האולמות הוכרו כבניין רשום מדרגה I.
ארבעת החדרים הם: אולם נשפים באורך 100 רגל (החדר הג'ורג'יאני הגדול ביותר בעיר), חדר התה, חדר הקלפים והחדרים המתומנים. חדר הנשפים משתרע לאורך 30 מטרים, ויש בו חמש נברשות בדולח המחזירות את האור לקירות הכחולים. בעבר נערכו בחדר אירועים שבהם נכחו עד 1,000 אורחים, וכיום תכולתו היא עד 500. חדר התה מאופיין בעמודים הלבנים הנמצאים בו, כשהתאורה נובעת מהחלונות הפונים לכיוון מערב ומשלוש נברשות ג'ורג'יאניות. תכולת החדר היא עד 100 אנשים, ונערכים בו גם כנסים וחתונות. צבעו של החדר המתומן הוא צהוב, ויש בו ארבע שידות וארבע דלתות המובילות אל כל אחד מהחדרים האחרים. חדר הקלפים שוכן מעבר לחדר המתומן, והוא נבנה כתוספת בשנת 1777 על מנת לשמש חדר פרטי לשחקני הקלפים.
אולמות הכנס היו מרכז החברה הג'ורג'יאנית האופנתית בעיר. האזרחים נהגו להתכנס בחדרים בערב לנשפים ולאירועים ציבוריים אחרים, או למשחקי קלפים. אמהות ואומנוֹת שהביאו את בנותיהן לבאת' לעונה החברתית, מתוך תקווה לשדכן לבעל ממעמד חברתי גבוה, נטלו חלק באירועים הללו על מנת להפגיש את הבנות במהירות האפשרית עם כל הגברים הראויים בעיר.
אירועים כאלה זכו לתיאור ברומנים של ג'יין אוסטן, שהתגוררה בבאת' עם הוריה ואחותה בין 1801 ל-1805. שני הרומנים שלה שעלילתם מתרחשת בבאת', מנזר נורת'אנגר והטיית לב, פורסמו ב-1818 ושניהם מזכירים את אולמות הכנס. צ'ארלס דיקנס ביקר גם כן בבאת' פעמים אחדות. הוא ערך אירועי הקראה ציבוריים באולמות הכנס, והזכיר אותם בספרו רשומות מועדון הפיקוויקים, שיצא לאור ב-1837.
אולמות הכנס נפגעו במהלך הבליץ על באת', שהיווה חלק מבליץ בדקר, שהיה סדרת הפצצות אוויריות על מרכזי התרבות של הממלכה המאוחדת במלחמת העולם השנייה, ושוקמו זמן קצר לאחר מכן. החדרים נמצאים בבעלות הקרן הלאומית, ומופעלים על ידי מועצת באת' וצפון מזרח סומרסט. חלק מהבניין משמש את מוזיאון האופנה העירוני, אך האולמות העיקריים עדיין משמשים למטרות פרטיות. גודלם והסגנון שלהם הופך אותם לאתר אידיאלי לצילום סצנות של סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע המתארים את התקופה הג'ורג'יאנית.
NGC 4449

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה סביב 9.6 והיא התגלתה ב-1 באפריל 1787 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שהכניס אותה לרשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1789 תחת הציון I.213, ותיאר אותה כבהירה מאוד, גדולה למדי, מאורכת בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח ועם 4-3 גרעינים בהירים. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1281 כשהיא מתוארת כערפילית כפולה או מפוצלת, בהירה או בהירה מאוד וגדולה או גדולה מאוד וכן ציין שהוא מצליח להבחין בכוכבים בתוכה. הוא הכניס את הערפילית לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3002 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 44449, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה למדי, מאורכת מאוד, כפולה או מפוצלת ומורכבת מכוכבים הניתנים להפרדה.

תצפית

הגלקסיה נמצאת כ-3 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב β בכלבי ציד וכ-7.75 מעלות מצפון-מערב לכוכב קור קרולי. כ-5 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לה לה נמצאת M94 וכ-6.5 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4244, שתיהן שייכות גם כן לקבוצת M94.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4449 הוא כ-6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-23,000 שנות אור, כרבע מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ-‎1.1×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-2% ממסת שביל החלב, כאשר רק כעשירית ממנה, כ-‎1.2×10⁹‎ מסות שמש היא מסת הכוכבים שבגלקסיה ומסה דומה יש גם לגז המימן החופשי שבגלקסיה. שאר המסה של הגלקסיה, כ-80%, היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע. הגלקסיה מוקפת בענן עצום של מימן נייטרלי שמשתרע למרחק של פי 10 מרדיוס הגלקסיה עצמה וצורתו מעוותת, ככל הנראה בשל נוכחותה של גלקסיית לוויין ננסית שמקיפה את NGC 4449. בתוך הגלקסיה יש למעלה מ-10 צבירי כוכבים צעירים שגילם לא עולה על 5 מיליון שנים ומסתם בין 5,000 ל-50,000 מסות שמש, והם פולטים קרינה על סגולה בעוצמה שמצביעה על קיומם של עשרות כוכבי הסדרה הראשית צעירים וחמים מסוג O. הגלקסיה כולה מתאפיינת ביצירת כוכבים חדשים בקצב גבוה יחסית של כמסת שמש וחצי בשנה, בערך פי שניים מקצב יצירת הכוכבים בענן המגלני הגדול. ככל הנראה יצירת הכוכבים האינטנסיבית היא תוצאה של תהליך התמזגות של NGC 4449 עם גלקסיה לוויינית קטנה שהקיפה אותה והתפרקה.
NGC 625

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 11.25 והיא התגלתה בין השנים 1823 ו-1826 על ידי האסטרונום ג'יימס דנלופ, בזמן שסקר את שמי הדרום מאוסטרליה. הגלקסיה קיבלה את הציון 479 בקטלוג הערפיליות שדנלופ פרסם בשנת 1828, כשהיא מתוארת כערפילית עמומה מאוד ועגולה עם 2-3 כוכבים בשוליה. ג'ון הרשל, צפה בה מכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה בספטמבר 1834 ובדצמבר 1836 ורשם אותה כערפילית מספר 2426 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1847, בו הוא תיאר אותה כבהירה, גדולה, מאורכת מאוד ועם מרכז בהיר יותר משוליה. הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 369 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 625, כשהיא מתוארת כבהירה, גדולה, מאורכת למדי, מתבהרת בהדרגה לכיוון המרכז וניתן להבחין בכוכבים בתוכה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 625 הוא כ-6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-20,000 שנות אור, כחמישית מקוטרו של שביל החלב. צורתה אינה סדורה אך נראה שיש לה מבנה ספירלי עם מוט מרכזי והיא מוגדרת כגלקסיית מוט-ספירלית מהסוג של ענני מגלן. מסתה מוערכת בכ-‎1.2×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-2% ממסת שביל החלב, כך שהיא מוגדרת כגלקסיה ננסית. רק כאחוז וחצי ממסתה היא מסת הכוכבים שבה, כ-‎2×10⁸‎ מסות שמש, ומסת גז המימן החופשי שבה היא כאחוז ממסתה או כ-‎1.1×10⁸‎ מסות שמש. נראה שכמעט כל המסה של הגלקסיה, כ-97%, היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע. בגלקסיה יש מספר אזורי H II שבהם מתרחשת יצירת כוכבים חדשים ובהם כוכבים מסיביים מסוג וולף-ראייה. נראה שהאירוע הנוכחי של יצירת כוכבים חדשים נמשך כבר כ-100 מיליון שנים ונמצא במגמת דעיכה.
רוני בלקלי

ביוגרפיה

בלקלי נולדה בעיר נאמפה שבמדינת איידהו, בתם של קרול ורונלד בלקלי.
למדה ב"אוניברסיטת סטנפורד" וב"מכללת מילס שבאוקלנד, לפני שעברה להתגורר בני יורק וללמוד בבית ספר לאומנויות המפורסם "בית הספר ג'וליארד".
בלקלי היא אמא לבת יחידה, הסופרת שרה בלייקלי-קרטוורייט מגירושיה מהבמאי הגרמני וים ונדרס.

מוזיקלית

החלה את דרכה כזמרת קאנטרי באולם הקונצרטים "קרנגי הול", שם שרה את שיריו של גרשון קינגסלי.
בלקלי הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Ronee Blakley" בשנת 1972 באדיבות חברת התקליטים "אלקטרה רקורדס".
בשנת 1975 הוציאה את אלבומה השני והמוערך בקריירה "Welcome" ושרה שלושה שירים בפסקול של הסרט בכיכובה "נאשוויל", על עבודתה המוזיקלית בסרט הייתה מועמדת לפרס גראמי ביחד עם יוצרים אחרים.
במהלך הקריירה שלה כזמרת הוציאה בלקלי שמונה אלבומים.

משחק

התפקיד בגינו זכתה לפרסום הרב ביותר היה תפקידה הראשון בתור כוכבת הקאנטרי ברברה ג'ין, בסרטו של רוברט אלטמן "נאשוויל". על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס באפט"א ולשני פרסי גלובוס הזהב לשחקנית המשנה ולפריצת השנה. בלקלי התפרסמה לאחר מכן בתפקידים מועטים בלבד, הבולטים בהם היו מארג', אמה האלכוהוליסטית של הנערה ננסי תומפסון בסרט האימה "סיוט ברחוב אלם" והמקשרת, בסרט הפשע "הנהג".
פרדריק סורנסן

קריירת מועדונים

סורנסון נולד בקופנהגן. בשנת 2007 הצטרף לקבוצת הנוער של קבוצת לינגבי. באוגוסט 2010 חתם בקבוצת יובנטוס, כחלק מתוכנית פיתוח הנוער של הקבוצה. בעקבות פציעותיהם של לאונרדו רינאדו וזדנק גריגרה צורף לסגל הקבוצה הבוגרת. ב-23 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד בולוניה. בעקבות הצטיינותו זכה להיות חלק מהסגל הפותח הקבוע לאורך המחצית השנייה של העונה. משחקו הטוב ביותר היה הדרבי מול אינטר מילאנו בו הצליח לנטרל את סמואל אטו לאורך כל המשחק וגם בישל את שער הניצחון של קבוצתו.
במאי 2011 נרכש על ידי יובנטוס וחתם על חוזה לארבע עונות. בפתיחת עונת 2011/12 מיעט לקבל דקות משחק ובינואר 2012 הועבר לבולוניה. במהלך העונה שיחק רק בשלושה משחקי ליגה, אך הפך לשחקן משמעותי בעונה לאחר מכן, בה שותף ב-25 משחקים.
את עונת 2013/2014 סיימה בולוניה במקום ה-19 וסורנסון חזר ליובנטוס. באוגוסט 2014 החל להתאמן בקבוצת לידס יונייטד האנגלית, אליה היה אמור להיות מושאל. אי הסכמות בין סוכנו ובין בעלי הקבוצה הובילו לביטול ההשאלה. באוגוסט הושאל לעונה להלאס ורונה, במדיה שותף בעשרה משחקים.
ביולי 2015, לאחר סיום עונת ההשאלה נמכר סורנסון לפ.צ. קלן תמורת 2.5 מיליון אירו וחתם על חוזה ל-4 עונות.
בקיץ 2019 הושאל סורנסן מקלן ליאנג בויז ברן לעונה אחת.

נבחרת לאומית

סורנסון רשם 15 הופעות בנבחרת הצעירה (עד גיל 21) של דנמרק. הוא נכלל בסגל לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, אך לא שיחק עקב פציעה. ביוני 2015 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת למשחק ידידות מול נבחרת מונטנגרו.
נדיה עדינה רוז

ביוגרפיה

נדיה עדינה רוז נולדה במוסקבה בירת ברית המועצות. בגיל 22 עלתה לישראל. בוגרת המחלקה לאמנות של בצלאל ובעלת תואר שני מטעם המדרשה לאמנות, בית ברל. עוסקת באמנות, בכתיבת שירה, בהוראת אמנות ובאיור ספרים. ספר הילדים "ואז הקרנף התחיל לעוף" שכתבה ואיירה, יצא בגרמניה וברזיל ובשנת 2015 ראה אור בישראל בהוצאת "אבן חושן". ספר שיריה הראשון, "דיו של שלג" יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת הליקון-אפיק.
רולף סיוורט

חייו

סייורט נולד בסטוקהולם, שוודיה לאביו מקס סייורט, תעשיין ממוצא גרמני. הוא כיהן כראש המעבדה לפיזיקה במכון Radiumhemmet שבשוודיה משנת 1924 עד 1937. אחר כך הוא מונה לראש מחלקת פיזיקה של קרינה במכון קרולינסקה. סייורט היה חלוץ בתחום של מדידת מנת קרינה ובשימוש של קרינה לאבחנה וטיפול של סרטן. בשנים המאוחרות של חייו הוא הקדיש את מחקרו לנושא השפעת חשיפות חוזרות למנות קרינה קטנות.
בשנת 1964 סייורט ייסד את האגודה הבינלאומית להגנה מקרינה (IRPA), ואף כיהן כיו"ר האגודה. הוא כיהן גם כיו"ר "הועדה המדעית של האו"ם להשפעת קרינה אטומית". הוא המציא כמה מכשירים לצורך מדידת מנת קרינה; הכי ידוע הוא "תא הסיוורט" (על שמו).
בשנת 1979 בפגישה של הכינוס הכללי על משקלים ומדידות (CPGM) הוחלט לקרוא את יחידת SI למנה אפקטיבית על שמו: סיוורט (Sv).
אייל נקוד

תיאור

לאייל הנקוד פרווה בצבע חום בהיר-כהה, המנוקדת בכתמים ונקודות לבנות המקנות לו את שמו. בטנו, גרונו, והחלק האחורי של זנבו - לבנים, ולאורך הגב יש לו פס שחור המתוח מהזנב עד לכתפיים. לזכרים זוג קרניים גדולות המגיעות לאורך של 75 ס"מ ומתפצלות עד שלושה סיעופים. אייל נקוד הוא בנוני בגודלו - קטן מעט מהיחמור וגדול מאייל הכרמל: גובהו בכתפיים כ-90 ס"מ, ואורך ראשו וגופו (כולל הזנב) עד 170 ס"מ. משקלם של הזכרים 30–75 ק"ג, ושל הנקבות 25–45 ק"ג. זכרים גדולים במיוחד יכולים לשקול 98–110 ק"ג.
קרני האיילים הן מבנים עצמיים שגדלים בכל שנה על פי רוב בקיץ.  ולרוב רק הזכר מגדל אותן. הקרן מתחילה להתפתח אצל האיילים הצעירים כאשר בתחילה יש לאייל שתי בליטות שמהן מתפתחות הקרניים.
האיילים מפרישים ריח מסוים מבלוטות הנמצאות ליד עיניהם ומצחם על מנת לסמן את הטריטוריה שלהם.  ריח זה משמש לא פעם את הציידים המעוניינים בהם

תפוצה ובית גידול

האייל הנקוד נפוץ במספרים גדולים בהודו ונפאל, ונמצא במספרים קטנים יותר בסרי לנקה, בהוטן, ובנגלדש. כמו כן הוא הובאה למדינות רבות ביניהם ארמניה, פקיסטן, ארגנטינה, אורוגוואי, ברזיל, בריטניה, גרמניה, אוסטריה, ואוסטרליה; בארצות הברית הוא הובאה למדינות טקסס, פלורידה, קליפורניה, והוואי. בשל העדר טורפים טבעים בהוואי האוכלוסייה גדלה עד שממשלת הוואי חוקקה חוקים האוסרים על החזקה או הובלה של אייל נקוד לאיים.
איילי נקוד חיים ביערות נשירים צפופים, ובשטחי מרעה. הם נמנעים מאזורים גבוהים, ובאת תפקידם האקולוגי באזורים אלו ממלאים איילי סמבר.

מאפיינים ותזונה

האיילים הנקודים חיים בעדרים המונים של 10–50 פרטים, והם פעילים בעיקר בשעות היום. תזונתם כוללת נבטים, עשבים, שיחים, ענפים, ופרות שנופלים מהעצים על ידי חיות אחרות. לעיתים הם מעשירים את תזונתם בליקוק מלח או אכילת רקמת העור הנופלת מהקרן. זכרים עומדים לעיתים קרובות על רגליהם כדי לאכול מהענפים של העצים. איילים אלו מעדיפים מים זמינים ובימים חמים ישתו בבוקר ובערב. איילי נקוד נצפים לעיתים קרובות עם קופי לנגור ונהנים מהפירות שנופלים על ידם, ומקריאות אזעקה הנשמעות מהם כאשר הם מבחינים בטורף. הלנגורים נהנים מהשמיעה הטובה של האיילים וירדו לחפש מזון באדמה כאשר האיילים יהיו לידם. לעיתים איילי נקוד רועים גם עם תאואים אסייתים, גאורים, טווסים או איילי סמבר.

אויבים ושימור

האויבים של האיילים הנקודים בטבע הם אריות אסייתים, טיגריסים, נמרים, דהולים, נחשי פיתון ותנינים. שועלים עשויים לטרוף עופרים. אייל זה מסוגל לרוץ במהירות של 40 קמ"ש, והיחידים שיכולים להדביקו הם דהולים. 
מצב שימורם של איילי נקוד מוגדר כ"ללא חשש" (LC) על ידי IUCN בשל התפוצה הרחבה של המין, אולם אוכלוסיות מקומיות כמו בבנגלדש נכחדות בשל ציד לבשרו. קיים תת-מין בסרי לנקה שמצבו מוגדר כ"פגיע" (VU) בשל ציד, ובירוא יערות. תוחלת חייו של האייל הנקוד 10–14 שנים.