google/wiki40b huggingface dataset:
עורק הלבלב והתריסריון העליון הקדמי

עוֹרֵק הַלַּבְלַב וְהַתְּרֵיסַרְיוֹן הָעֶלְיוֹן הַקִּדְמִי (TA: arteria pancreaticoduodenalis superior anterior) הוא עורק בבטן המתפצל מעורק הקיבה והתריסריון ומספק דם ללבלב ולתריסריון.
ראשיתו של עורק הלבלב והתריסריון העליון הקדמי בפיצולו של עורק הקיבה והתריסריון לעורק הקיבה והפדר הימני ולעורק זה מאחורי חלקו הראשון של התריסריון. מנקודת הפיצול העורק נע מטה, על פני החלק הקדמי של ראש הלבלב, תיכונית למענית שבין התריסריון היורד לראש הלבלב. סמוך לגבול התחתון של ראש הלבלב הוא נכנס לתוך רקמת הבלוטה לעבר הזיז האונקלי, ושם הוא משיק לענף הקדמי של עורק הלבלב והתריסריון התחתון, אשר יוצא מעורק מתלה המעי העליון. לאורך מהלכו מסתעפים ממנו ענפי התריסריון (rami duodenales) וענפי הלבלב (rami pancreatici), המזינים איברים אלה בהתאמה.
אייזק מיו

קומודור אייזק מֶיוֹ (באנגלית: Isaac Mayo)‏ (1794 – 18 במאי 1861) היה קצין בצי האמריקני, שהשתתף במלחמת 1812, במלחמת סמינול השנייה ובמלחמת ארצות הברית-מקסיקו. בהשפעתו נבחרה אנאפוליס למקום הקמתה של האקדמיה הימית של ארצות הברית ב־1845. הוא מפורסם גם בשל הדחתו מן הצי על ידי הנשיא לינקולן בתחילת מלחמת האזרחים על רקע הקרע בין הדרום לצפון.

משפחתו

אייזק מיו נולד ב־1794 במחוז אֶן אֶרוּנדֶל, מרילנד. הוא היה אחיינו של אדמירל ג'וזף מיו, ונישא ב־1835 לשרה בטייל פיטסיו בלנד, בתם של תאודוריק בלנד, שופט פדרלי במרילנד, ושרה גלן. לזוג נולדה בת יחידה, שרה.

קורות שירותו בצי

מיו התגייס לצי האמריקני ב־1809 בהיותו בן 16, והוצב כפרח חובלים באונייה "ווֹסְפּ" תחת פיקודו של קפטן ג'יימס לורנס. הוא עבר עם קפטן לורנס מ"ווספ" אל הבריג "אַרגוּס" וממנה אל "הוֹרנֶט" ובה שירת במלחמת 1812. ב־4 בפברואר 1815 הועלה לדרגת לוטננט. על שירותו במלחמה זכה לאות הצטיינות מן הקונגרס.
ב־1840, במהלך מלחמת סמינול השנייה וכשהוא נושא דרגת קומנדר (בין לוטננט לקפטן), נמסר למיו הפיקוד על "פּוֹינְסֶט", ספינת תותחים בעלת משוטות צדיות. בהמשך המלחמה, עד אוגוסט 1842, פיקד על שייטת ספינות תותחים.
ב־1845 היה קפטן מיו חבר בוועדה שקבעה היכן תוקם האקדמיה הימית של הצי האמריקני. מיו המליץ על פורט סוורן (Fort Severn), שאת מעלותיו הכיר, והודות לו נבחר האתר. לאחר הקמת האקדמיה שימש בה מיו כבוחן של פרחי קצונה. ערב מלחמת ארצות הברית–מקסיקו עבר לפקד על פריגטת הקיטור "מיסיסיפי".
ב־1847, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הייתה אונייתו של קפטן מיו חלק מהשייטת של קומודור מת'יו פרי, שסייעה לצבאו של גנרל וינפילד סקוט בהתקפה על ורה קרוז. 6 תותחים ימיים כבדים הורדו לחוף, והסוללה שהופעלה על ידי כמאתיים מלחים הגישה סיוע ארטילרי לצבא הצר על העיר. הפיקוד על הסוללה נתחלף מדי יום, וב-25 במרס, היום בו קראו המקסיקנים להפסקת אש כדי לדון בתנאי הכניעה, היה בידי קפטן מיו. לאחר הכניעה, ב-30 במרס, מינה גנרל סקוט את מיו לעמוד בראש חיל המצב של הצי בערים הכבושות טלקוטלפן (Tlacotalpan) ואלוורדו (Alvarado).
ב-9 בדצמבר 1852 נמסר למיו הפיקוד על שייטת אפריקה, שפעלה מאז 1819 באכיפת האיסור על אוניות אמריקניות לעסוק בסחר עבדים. מיו, בעל עבדים בעצמו, הניף את דגל הקומודור על הפריגטה "קונסטיטושן". ב-3 בנובמבר 1853 הכניעה "קונסטיטושן" ולכדה בשפך נהר הקונגו את ספינת העבדים "גמבריל" (H.N. Gambrill) כשהיא ריקה ממטענה האנושי. הייתה זו הפעולה הקרבית היחידה של מיו במשך השנתיים בהן פיקד על השייטת.
ב-17 באפריל 1855 הוחלף מיו על ידי קפטן תומאס קְרֶבּ (Thomas Crabbe) ושב לאמריקה. ביוני, לאחר שהייה של שנתיים וחצי בים, הוענקה לקצין הוותיק בן ה-61 חופשה בת שלושה חודשים, שבסיומה שב לשמש בוחן של פרחי קצונה באקדמיה הימית.
אני מאשים (סרט תעמולה נאצי)

עלילת הסרט

אישה הסובלת מטרשת נפוצה מתחננת בפני הרופאים שיסיימו את חייה, ובכך יקלו על סבלה. לאחר שבעלה נותן לה מנת יתר קטלנית ובכך עוזר לה לסיים את חייה וסבלה הרב, הוא מועמד למשפט, שבו מוצגות טענות שונות כגון "הארכת חיים היא לפעמים בניגוד לטבע", ו"שהמוות הוא זכות כמו גם חובה". סרט זה מגיע לשיאו בהכרזתו של הבעל שבה הוא מאשים את הרופאים באכזריות, ובחוסר רצון לסיים את חיי החולים ובכך למנוע מהם סבל נוסף.

מטרת הסרט

סרט תעמולה זה הוזמן על ידי שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, במטרה להגביר את התמיכה בגרמניה הנאצית בהמתת חסד. במציאות, קורבנות המתת החסד, שהופעלה בגרמניה הנאצית במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, היו חולים ובעלי מוגבלויות אשר הומתו ללא הבחנה וללא ידיעת בני משפחותיהם על ידי הרופאים בעלי האידאולוגיה הנאצית. המתות אלה היו למעשה רצח לכל דבר, ולא היה להן שום קשר להקלת סבלם של החולים, אלא היו כחלק מכוונות הנאצים ליצור גזע עליון של בני אדם תוך כדי חיסול כל בעלי המום והמוגבלויות.

תוצאות הסרט

בדיווחי האס אס נמסר כי הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטים התנגדו לסרט ולהפצתו, דעתם על תוכנו הייתה שלילית ביותר. דעות הרופאים הוצגו כחיוביות, דבר שגרם לתמיכה מסוימת בציבור הגרמני באותה תקופה.
גשר אדם (הודו)

גאוגרפיה

גשר אדם מורכב משרשרת של שרטונים ומשתרע על 30 קילומטרים בין דרום מזרח הודו וצפון מערב סרי לנקה, באוקיינוס ההודי. ליתר דיוק, הארכיפלג מחבר בין האי ההודי פמבן מול חוף קורומנדל לאי הסרי לנקי של מנאר. באופן רשמי, הארכיפלג מחולק בין הודו וסרי לנקה, בין מחוז ראמנטאפורם של מדינת טמיל נאדו ומחוז מנאר של פרובינציית הצפון של סרי לנקה (בהתאמה).
גשר אדם חוצה את מפרץ מנאר בדרום מצר פלק בַצפון, והשרטונים שם מונעים מהסירות בעלות שׁוֹקַע לעבור. עומק המים אינו עולה על 1.2 מטרים בזמן הגאות, למעט שלושה ערוצים הקשים למעבר.

היסטוריה

על פי עדויות גאולוגיות וטקסטים עתיקים, סופה גדולה שהתרחשה בשנת 1480 הרסה את גשר אדם שהיה מצר יבשה וכך נוצרו האיים של השרטונים השונים. בראמאיאינה השרטון, הנקרא גשר ראמאינה, נבנה על ידי ראמה שרצה לכבוש את האי לנקה היכן שאשתו סיטה הוחזקה בשבי על ידי המלך-שד ראוואנה.
עם כיבוש הראג' הבריטי וסרי לנקה על ידי האימפריה הבריטית, התבצעו עבודות בנייה בגשר אדם בראשית שנת 1838 ובתחילת המאה ה-20 על מנת לשפר את הניווט בין השרטונים ובמטרה ליצור חיבור יבשתי קבוע בין סרי לנקה לבין היבשת. חברת הרכבות רכבות דרום הודו ניסתה לבנות מסילת רכבת על ידי גשר, אך הדבר לא התממש מעולם. לעומת זאת, מסילת הברזל של הינדו-ציילן אקספרס פעלה עד לשנת 1965. מסילת רכבת זו קישרה בין שאנגחאי לקולומבו כשבאחד החלקים הייתה מעבורת בין הקצה המזרחי של האי ההודי פמבן והקצה המערבי של האי הסרי לנקי של מאנר.
בשנת 2001, הממשלה ההודית אישרה את פרויקט Sethusamudram על מנת ליצור תעלה שתשמש לספינות וסירות וכך להימנע מלהקיף את סרי לנקה ולחסוך הפלגה של 400 קילומטרים. פרויקט זה דומה לזה שהוצע בפעם הראשונה על ידי המפקד א.ד. טיילור של המארינס ההודי בשנת 1860.
שירות ביון החוץ של רוסיה

המעורבות במדיניות החוץ הרוסית

דו"ח המודיעין הראשון של שירות ביון החוץ של רוסיה יצא ב-1993 והוא כלל רשימה של עשרות מדינות ומצב תוכניות הגרעין שלהן וקצב התפתחותן האפשרית בעתיד. הדו"ח כלל מדינות כמו מצרים, סוריה, קוריאה הצפונית, איראן ומדינות נוספות באסיה ואפריקה.
שירות ביון החוץ של רוסיה שיחקה תפקיד פעיל מאוד בתקופת בוריס ילצין והייתה ממנסחי מדיניות החוץ של רוסיה בתקופה זו. ראש הארגון, יבגני פרימאקוב התבטא רבות כנד נאט"ו ומדיניות ההתפשטות שלה מזרחה כאשר גייסה לשורותיה כמה ממדינות הגוש המזרחי לשעבר. פרימקוב, ערביסט ואנטי-מערבי, תבע ממדינות המערב לחדול מלחתור תחת רוסיה, דברים שגם אמר אז שר החוץ הרוסי, אנדריי קוזירב.
נוסף לכך, כבר בספטמבר 1999 הניח הארגון דו"ח בפני נשיא רוסיה, אודות סיכויי פלישת נאט"ו לקוסובו וניסיונה של איראן לעבור לשימוש בטכנולוגיה גרעינית.
באפריל 2010 נחשפה רשת ריגול רוסית בארצות הברית - עשרה מרגלים שנשלחו לארצות הברית בשנות ה-90, על מנת להוות בעתיד מרגלים פעילים עבור המדינה. לאחר עסקת חילופי אסירים בין רוסיה לארצות הברית, המרגלים הוחזרו לרוסיה. ביניהם התפרסמה המרגלת אנה צ'פמן שהייתה לסמל תרבות רוסי, בעקבות הפרשה.

שירות ביון החוץ של רוסיה בתרבות הפופולרית

בניגוד למקבילו הפנימי, שירות הביטחון הפדרלי, שירות ביון החוץ של רוסיה כמעט שאינו זוכה לסיקור תרבותי בקולנוע ובספרות בשל טבעו החשאי כאחד מארגוני הביון החשאיים ברוסיה ובעולם.
נכתבו ספרים בודדים על ידי יוצאי הארגון אודות הסוכנות ובישראל הארגון זכה לחשיפה רבה באשר לשיטות הפעולה שלו, בסדרת הטלוויזיה תא גורדין המגוללת את סיפורם של סוכני שירות ביון החוץ של רוסיה שהושתלו בישראל לפני שנים ונדרשים לפעול שוב, לאחר שיתוק של שנים רבות. לסדרה תא גורדין יוצרה מקבילה בארצות הברית Allegiance שמשודרת החל מינואר 2015.
מאיר רפאל

ביוגרפיה

נולד ביזד שבאיראן ובשנת ה'תרפ"ג עלה עם אחיו יחזקאל ובני משפחתו וקבוצה גדולה של בני עדתו והתיישבו בירושלים בשכונת הבוכרים.
שימש כמורה בתלמוד תורה אור החיים בבית הכנסת אוהבי ציון במשך כ-34 שנים.
בשנת ה'תרצ"א הוציא לאור את הספר ליקוטי שושנים שבו ליקט את שושני האגדה על כל פרשיות התורה וחגי ומועדי ישראל מפי סופרים וספרים.
יסד ישיבה בשם "יגדיל תורה" בבית הכנסת שאולוף ברחוב בן ציון גול בשכונת הבוכרים.
שימש כנשיא ועד העדה היזדית מיום היווסדה עד יום פטירתו.
הקים קרנות צדקה וחסד לעזור לנזקקים.
לאחר פטירתו מי שעזרו לניהול וחיזוק התורה בבית הכנסת הם צאצאי האור שרגא המתגוררים שניהם בירושלים ליד בית הכנסת, ר' יוסף שרגא רב בית הכנסת היזדים המתגורר ברחוב שמואל הנביא בשכונת שמואל הנביא וקרוב משפחתו ר' ברוך שרגא המתגורר ברחוב רבינו גרשום בשכונת הבוכרים.
רב מאיר רפאלי תרם את המגרש שהיה שייך לו עבור בניית בית הכנסת היזדים רבי מאיר רפאלי לא זכה לזרע של קיימא אך זכה לתלמידים רבים.

פעילותו בבית הכנסת היזדים

הוא יסד עם זקני הקהילה סדר לימוד בחצות הלילה של ספר הזוהר המהווים עמוד תווך עד היום בהקפדתם על לימוד ותפילות יוצאות דופן המושרשות בקהילה מזה זמן רב. כגון: לימוד בחצות הלילה, תיקון כרת  ושירת הבקשות.
כיום בשכונת הבוכרים בירושלים שוכן מעוז קהילת יזד: תפארת ירושלים בית כנסת היזדים. במהלך כל ימות השבוע וכן בשבתות ישנה פעילות תורנית חיה ותוססת של אנשי הקהילה. אנשי הקהילה מקפידים ללמוד תורה וכן ישנה הקפדה על זמני תפילות מיוחדים מעבר למניינים עצמם.
במהלך השבוע ובשבתות מתקיימים גם שיעורי תורה לילדים, צעירים ומבוגרים בעברית וביזדית. נוסף על כך מתקיימת קריאת תהילים מדי יום בשעות הצהריים, ובשעות הערב יושבים אברכים ולומדים ש"ס. שיאו של הלימוד והפעילות התורנית היה כשהרב עובדיה יוסף היה מגיע לשאת את שעורו השבועי. מכל קצווי ירושלים והארץ באו להאזין לו בשיעורי הלווין, השיעור ניתן בבית הכנסת של הקהילה שהיה מלא עד אפס מקום.
נשות השאלים

נשות השָאלִים (מכונות גם כת השאלים וכן בכנוי הגנאי נשות הטליבאן) הם כינויים לקבוצות נשים חרדיות בישראל, המתאפיינות בהתכסות ב"שאל", בגד עליון שמסווה את צורת הגוף, בעת יציאה מביתן. הן נוהגות לכסות בשאל גם את בנותיהן. לטענתן, זהו לבוש יהודי נשי קדום, שלבישתו מעוגנת במקורות הלכתיים. חלק מנשות הקבוצה אף עוטות רעלה. קבוצה אחת של נשים המתלבשות כך נמצאת בירושלים (מכונה "כתר מלכות"). קבוצה שנייה, שמרכזה בבית שמש, התפרסמה עקב מעשי התעללות בילדים של אחת ממנהיגות הקבוצה, ברוריה קרן (כונתה בתקשורת "אמא טאליבן"). חלק מנשות הקבוצה פוסעות ברחוב כשגם עיניהן מכוסות וילדיהן מוליכים אותן. הן מונות כמה מאות.

לבישת שאל ורעלה במקורות

בתקופות מסוימות היה כיסוי פנים מאפיין לבוש גאוגרפי. במשנה במסכת שבת מתוארים סוגי לבוש שונים שנחשבים ללבוש רגיל, ועל כן אין הם נחשבים למשא שאותו אסור להוציא בשבת מרשות היחיד לרשות הרבים (מלאכת הוצאה מרשות לרשות). אחת הדוגמאות במשנה היא: "ערביות יוצאות רעולות", כלומר בארצות ערב, שם מקובל לצאת בלבוש רעלה, מותר לצאת כך גם בשבת. במקום אחר מוזכר כי בנות ישראל שהתגוררו בעיירות כיסו את כל הפנים חוץ מעין אחת, אך בנות הכפרים לא נהגו כך. 
נשות השאלים מביאות ראיה למנהג עטיית השאל מפרשנותן ללשון הרמב"ם : "ואי זו היא דת יהודית: הוא מנהג הצניעות שנהגו בנות ישראל. ואלו הן הדברים שאם עשתה אחת מהן עברה על דת יהודית. יוצאה לשוק או למבוי מפולש וראשה פרוע ואין עליה רדיד ככל הנשים..". עם זאת, יש המוכיחים מהרמב"ם כי מדובר היה בדין התלוי בנוהג בכל מקום ואינו חובה על הכל: "מקומות שדרכן שלא תצא אישה בשוק בכופח שעל ראשה בלבד, עד שיהיה עליה רדיד החופה את כל גופה כמו טלית נותן לה בכלל הכסות, רדיד הפחות בכל הרדידין; ואם היה עשיר נותן לפי עושרו, כדי שתצא בו לבית האבל או לבית המשתה".

פסק הבד"ץ של העדה החרדית

חלק מנשות הקבוצה  מעדיפות מנימוקי צניעות ללדת בביתן. בשנת 2011 ילדה חברת הקבוצה בביתה וסירבה לקחת את התינוק לבית חולים למרות סכנה שנשקפה לחייו. הוא ניצל בזכות התערבות חרדים שלקחו את התינוק לבית החולים כנגד רצון הוריו ועירבו את גורמי הרווחה. בעקבות מקרה זה ומקרים נוספים פרסם הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים מכתב גלוי שבו התריע מפני "קבוצת נשים שעקרו דעת תורה מישראל" ומונעות מילדיהן חינוך מסודר וטיפול רפואי מסודר. הקריאה אינה מזכירה בפירוש את עניין השאלים. 
לאחר פרסום המכתב אמר הרב בן-ציון מוצפי כי יש להפריד בין הקבוצה הרחבה של לובשות השאלים, שהוא מנהג טוב, לקבוצה מצומצמת של נשים היולדות בביתן תוך סכנת חיים, פועלות למען נישואים שלא על פי ההלכה ואינן שולחות את ילדיהן למסגרות חינוכיות מקובלות. לדבריו כנגד אלה יצא הבד"ץ.
כנגד הרב אהרון צבי רומפלר נטען כי הוא אחד ממנהיגי הקבוצה, למרות שהוא עצמו מכחיש זאת. תומכיו מציינים את העובדה שאשתו ובנותיו אינן עוטות שאל. הרב רומפלר אמר בשיעור ששמע מפי רבני הבד"ץ שהכרוז אינו קשור אליו. אתר בחדרי חרדים פרסם הקלטה של שיחה טלפונית שבה אמר הרב משה שטרנבוך, ראב"ד העדה החרדית, שהכרוז אינו מכוון לרב רומפלר. בהקלטות נוספות התירו רבנים נוספים של העדה הליכה עם שאלים בתנאים מסוימים.
גוטפריד פוקס

ביוגרפיה

גוטפריד פוקס נולד בקרלסרוהה גרמניה. מוצא משפחתו מחבל אלזס שסופח לגרמניה בעקבות ניצחונה על צרפת ואיחוד גרמניה בשנת 1871. התחיל את קריירת הכדורגל שלו בשנת 1899 במועדון הכדורגל דיסלדורף הקיים עד היום.
בשנת 1907 פוקס ומועדון הכדורגל דיסלדורף זכו באליפות מערב אירופה. בהמשך הצטרף למועדון הכדורגל של קרלסרוהה, שגם קיים עד היום.
פוקס היה חלק מ"שלישיית המחץ" המפורסמת של הקבוצה שכללה גם את פריץ פרדרר ויוליוס הירש. בשנת 1910 ,בגיל 21, זכה עם קבוצתו באליפות דרום גרמניה ובאליפות גרמניה לאחר ניצחון על הולשטיין קיל.
ב-23 במרץ 1911 הפך לכדורגלן היהודי הראשון בנבחרת הלאומית של גרמניה. ב-1912 זכה עם נבחרת דרום גרמניה בגביע המלכותי. ב-23 בנובמבר 1913 שיחק בפעם האחרונה בנבחרת הלאומית של גרמניה נגד נבחרת בלגיה.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין תותחנים ונפצע כמה פעמים. למרות הפציעות פוקס חזר לשחק בקרלסרוהה לאחר המלחמה, וסיים את קריירת הכדורגל שלו בשנת 1920. בשנת 1928 עבר לברלין עם משפחתו,שם עסק במסחר בעץ.

בתקופת השואה

בעקבות חוקי נירנברג נמחקו כל שיאיו מכל הסטטיסטיקות של הכדורגל הגרמני. בברלין הצטרף למועדון הטניס המקומי של ניקולאי-זה, אך סולק ממנו בשנת 1935 בשל היותו יהודי. בשנת 1937 משפחתו החליטה לעזוב את גרמניה הנאצית לצרפת. בשנת 1939 נעצר פוקס בצרפת בשל אזרחותו הגרמנית. כאשר גרמניה הנאצית פלשה לבלגיה, פוקס ומשפחתו ברחו לקנדה דרך בריטניה. בקנדה שינה את שמו לגודפרי א. פוקס. פוקס הלך לעולמו בקנדה בשנת 1972 מהתקף לב.

הכרה והנצחה

ב-2012 התקיימה פגישה בין צאצאיו של פוקס לצאציו של יוליוס הירש, חברו היהודי לקבוצת קרלסרוה. ב-2013 מועצת עיריית קרלסרוהה, עיר הולדתו, חנכה כיכר על שמו בסמוך לאצטדיון הכדורגל הישן שבו שיחק. דמותו הונצחה בתערוכה "מכוכבים לנרדפים".

לקריאה נוספת

ספר התערוכה: מכוכבים לנרדפים. כדורגלנים יהודים-גרמנים בצל צלב הקרס (דו לשוני בגרמנית ובעברית).
פרנק בלגי

הפרנק הבלגי היה ההילך החוקי ששימש את בלגיה מ-1832 עד 2002, עת יצא משימוש עם המעבר של בלגיה ורוב המדינות האחרות של האיחוד האירופי לאירו.
הבנק המרכזי האירופי קבע את שער ההמרה הקבוע שלו: 40.3399 פרנק לאירו אחד.
תומאש קושצ'אק

קריירת מועדונים

קושצ'אק הצטרף להרטה ברלין בשנת 2000, ובילה את שנתו הראשונה בקבוצת המילואים של המועדון. לאחר שלוש עונות נוספות כשוער השלישי, עם תום חוזהו חתם בקבוצת וסט ברומיץ' אלביון. 
בווסט ברומיץ' ערך קושצ'אק את הופעת הבכורה ב-18 בספטמבר 2004 מול פולהאם. לקראת עונת 2005/2006, קיבל קושצ'אק את אפודת השוער הראשון של המועדון עקב פציעתו של כריס קירקלנד. בזכות היכולת הגבוהה אותה הציג במדי הקבוצה, שמר על קושצ'אק על מעמדו גם לאחר החלמתו של קירקלנד וחזרתו לסגל. 
לקראת עונת 2006/2007, הושאל קושצ'אק לעונה אחת לקבוצת מנצ'סטר יונייטד, וערך את הופעת הבכורה שלו מול ארסנל ב-17 בספטמבר 2006. בסיום העונה הכריזה יונייטד כי השלימה את רכישת השחקן תמורה 2.125 מיליון ליש"ט.
קושצ'אק שיחק במנצ'סטר עד לפברואר 2012 עת הושאל לווטפורד מליגת המשנה האנגלית לחצי עונה. ביוני 2012 חתם בברייטון אנד הוב אלביון. ב-3 בנובמבר 2014 חתם בוולברהמפטון וונדררס.

נבחרת

קושצ'אק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין ב-11 בספטמבר 2003 בניצחון 4-0 מול מלטה. עקב יכולתו הטובה במדי וסט ברומיץ' אלביון הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2006, אך לא שותף בטורניר עצמו. במאי 2008 הוא זומן שנית לסגל הנבחרת לקראת יורו 2008 אך נאלץ לפרוש בשל פציעה.
יאנוש פאליקוט

יאנוש פאליקוט (פולנית: Janusz Marian Palikot; נולד ב-26 באוקטובר 1964) הוא פוליטיקאי פולני ואיש עסקים. נבחר לראשונה לסיים בספטמבר 2005, מטעם מפלגת המצע האזרחי. בשנת 2010 פרש מהמפלגה והקים מפלגה מחדשה, "תנועת פאליקוט", בעלת מצע ליברלי ואנטי-קלרקלי, אשר זכתה בעשרה אחוז ממושבי הפרלמנט בשנת 2011.
פאליקוט למד פילוסופיה באוניברסיטת וורשה, שם סיים תואר ראשון ושני. טרם כניסתו לפוליטיקה היה איש עסקים ופתח חברה שעסקה בייצור משקאות אלכוהולים. התגרש מאשתו הראשונה, מריה נווינסקה, ממנה הוא אב לשני בנים. כיום נשוי למוניקה קובאט, ממנה הוא אב לבן ובת.
פאליקוט תומך הפרדת הכנסייה הקתולית מהמדינה בפולין, חיזוק זכויות הנשים והומוסקסואלים, ליגליזציה של המריחואנה ובליברליזם כלכלי.
מחלת בכצ'ט

אפידמיולוגיה וגורמי סיכון

המחלה נפוצה במידה שווה בין נשים לגברים, גיל ממוצע להופעתה - 20, וישנו קשר גנטי לאנטיגן ההשתלה - HLA B51. מחלה זו נפוצה יותר בקרב האוכלוסייה בטורקיה ומהווה שם אחת הסיבות המרכזיות לעיוורון.

קליניקה

כיבים אוראליים וגניטליים הם המאפיין העיקרי של המחלה. הכיבים בגודל של מילימטרים בודדים ועד סנטימטרים אחדים, וכואבים.
בעור המופע הוא של אריתמה נודוזום (סוג של הופעה עורית דלקתית שכיחה בשוק קדמי), אקנה, ורגישות יתר לטראומה בעור - פטרגיה.
עיניים - מחלת בכצ'ט מהווה גורם מרכזי לעיוורון במדינות בהן המחלה נפוצה. המופע העיני הוא של דלקת ב-UVEA (שריר העין) או אובאיטיס, ניתן לראות פלס מוגלה, היפופיון. עיוורון ייגרם ב-20% מהחולים שלקו בדלקת האוואה.
מוסקולוסקלטלית - נראה כארטריטיס, כלומר דלקת מפרקים בפרקים שונים.
הופעה קלינית נדירה יותר כוללת את מערכת העצבים המרכזית שם נראה דלקת לא זיהומית של קרומי המוח - Aseptic Meningitis, טרומבוזיס בוורידים בגוף, דימום ריאתי אדיופטי, ובעיות עיכול שונות.

טיפול

במחלה עורית ניתן לטפל בקולכיצין. במקרה והטיפול אינו עוזר ניתן להוסיף סטרואידים או אימורן. במחלה עינית יש לתת ציקלוספורין A (תרופה לדיכוי המערכת החיסונית). במנינגיטיס אספטי יש לתת ציקלופוספמיד (תרופה כימותרפית).
אגם טורקאנה

שמות האגם

שמו הנוכחי של האגם ניתן לו בידי נשיא קניה, ג'ומו קניאטה, ב-1975, על שם שבט הטורקאנה, הקבוצה האתנית העיקרית באזור האגם. עד אז, נודע האגם בשם "אגם רודולף". שם זה ניתן לו על ידי מגלה הארצות האוסטרי לודוויג פון הנל (von Höhnel), שהיה האירופי הראשון שהגיע לאגם, ב-6 במרץ 1888, וקרא לו על שם רודולף, נסיך אוסטריה. האגם הוכר בעבר גם כ"אגם הירקן" (Jade Lake), בשל הצבע הירקרק שמקנות לו האצות הגדלות בו.
שבט הטורקאנה מכנה את האגם קָאָלָקוֹל, שפירושו "הים מרובה הדגים", ואילו בני הסמבורו מכנים אותו בָּאסוֹ נארוֹק, שפירושו בשפתם "האגם השחור".

ביולוגיה

האגם עשיר בדגה. בין היתר חיים בו דגים מסוג טטרה (Tetra), אמנון ונסיכת הנילוס. כן חיה באגם אוכלוסייה גדולה של תנין היאור.
באזור האגם מגוון רב של ציפורים, חלקן אנדמיות. ציפורים נודדות רבות עוצרות בו בדרכן לאירופה או ממנה. עם הציפורים האופייניות לאגם נמנות חופיות, ביצניות, פלמינגואים, קורמורנים, חובות וגזרנים.
בסוואנה שמסביב לאגם מספר רב של יונקים, ביניהם זברות גרנט, זברות גרבי, ראמי ביסה, דאמאליסק הסהרון, צבאי גראנט, ג'ירפות, תאואים אפריקנים, אריות, נמרים, וברדלסים. בעבר חיו באזור גם קרנפים שחורים ופילים, אך אלה נכחדו.
יעקב קמחי

יעקב קמחי (נולד ב-1947, תל אביב) הוא סופר ילדים, מאייר, צייר וגרפיקאי.

ביוגרפיה

יעקב קמחי נולד למשפחה של פועלים בתל אביב. בילדותו נדד עם הוריו מבית לבית ומדירה לדירה ובשל כך נאלץ ללמוד בבתי ספר שונים. את לימודיו התיכוניים העביר בבית הספר המקצועי בנחלת יצחק, ואת לימודי האמנות שלו השלים בבית הספר "בצלאל".
יעקב קמחי שירת בנח"ל והשלים את הגרעין שלו בקיבוץ נחשולים שבחוף הכרמל. לאחר נישואיו השתקע במושב נווה ירק, ועסק בתחומי אמנות שונים ומגוונים: הוא כתב ואייר ספרי ילדים, פרסם את רישומיו ואת הקריקטורות שלו בעיתונות ובכתבי העת, ביניהם שבועון צה"ל "במחנה, ואייר את ספריהם של כמה סופרים ידועים, כגון סמי מיכאל, דורית אורגד, שלמה ניצן ואחרים. לימים חזר בתשובה ועבר לבני ברק, והמשיך לאייר ולחבר סיפורים קצרים.
ציוריו ואיוריו של יעקב קמחי הם מלאי דמיון והומור, אותנטיים ומקוריים. בשנים האחרונות עוסק יעקב קמחי בציור, משתתף בתערוכות קבוצתיות ואף מציג תערוכות יחיד.
רשיד משהראווי

ביוגרפיה

משהראווי נולד במחנה הפליטים א-שאטי ברצועת עזה, למשפחה בת שבעה ילדים של פליטים פלסטינים מיפו. אופיו האמנותי התבטא באהבתו לציור כבר מגיל צעיר. בגיל 12 נאלץ לעבור לתל אביב על מנת לסייע בפרנסת המשפחה בעקבות מחלת הסוכרת של אביו. הוא עבד בעבודות בנייה, מלצרות ושטיפת כלים. דרכו אל הקולנוע הייתה דרך ציור ואמנות פלסטית, כשהתחיל לעבוד כמבצע תפאורות בסרטים שונים. בין השאר עבד בסרטים: "סהרה" (1983) בכיכובה של ברוק שילדס, "זעם ותהילה" (1984), "מאחורי הסורגים" (1984), "גשר צר מאד" (1985), "אלכס חולה אהבה" (1986), ו"החולמים" (1987). במשך הזמן אף השתתף כשחקן בסרטים כ"גשר צר מאד", "עד סוף  הלילה", ו"ננוע". אתר כך  היה מנהל אמנותי בשני פרקים בסדרת "התזמורת" של ג'וליאן שגרן ונם היה המנהל האמנותי של  הסרט "חתונה בגליל" של מישל ח'לייפי.   
את סרטו הראשון יצר כבר בגיל 19, סרט קצר בן 4 דקות בשם "שותפים" משנת 1981, בו מוצגים עובדי ניקיון, ערבי ויהודי, שכל "שותפותם" מסתכמת בהוראותיו של היהודי לערבי היכן לעצור את המשאית. סרטו העלילתי הראשון היה הסרט הקצר "דרכון" (נקרא גם "תעודת מעבר"), אותו עשה בגיל 25 בשנת 1986. בסרט זה מגלמים סלים דאו ואתי אנקרי זוג המוצא עצמו תקוע על גשר בין ישראל לירדן ואינו יכול לעבור לאף אחד מהצדדים, שכן הגבר איבד את דרכונו.
בשנת 1989 יצר את סרטו הקצר "המקלט" על פועלים פלסטינים שוהים בלתי-חוקיים (שב"חים) בישראל, העובדים ביום ומסתתרים בלילה מהמשטרה. הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (שנקרא אז "פרס וולג'ין" וכיום "פרס חג'ג'"). בשנת 1993 יצר את הסרט "עוצר", המתאר בצורה פסימית את חייה של משפחה בעיר עזה, המתדרדרים מן הפח אל הפחת על ידי השלטון הישראלי. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ובשנת 1994 זכה בפרס העיקרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר. סרטו "חיפה" משנת 1995 הוקרן כאחד מסרטי "הבחירה הרשמית" במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן.
בתקופת שהותו בישראל בשנות התשעים שהה בה באופן לא חוקי, באמצעות היתר שהייה לשעות היום שקיבל מסוחר מזון מעזה. 
בשנת 1993 עבר להתגורר בהולנד, שם החל בשיתוף פעולה עם הבמאי הפלסטיני-הולנדי האני אבו אסעד, והשניים הקימו את חברת הפקות הסרטים "סרטי אלול", שהסתייעה בחברת הפקות הולנדית. ב-1996 עבר להתגורר ברמאללה, שם הוא מתגורר כיום, והחל בניסיונות ליצור קולנוע פלסטיני עצמאי, אך הללו לא צלחו. במסגרת ניסיון זה הקים את "המרכז להפקת קולנוע", שהפיק מספר סרטים עלילתיים ודוקומנטריים.
אמא לילה

תקציר העלילה

הספר הוא האוטוביוגרפיה הבדיונית של הווארד ד. קמפבל הבן, תועמלן נאצי ממוצא אמריקאי היושב בכלא הישראלי ומחכה למשפטו, ששימש, לטענתו, מרגל אמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה. אף שקמפבל מביע בוז עמוק לנאצים, הוא עצמו לא מתעלם מהעובדה שביצע את תפקידו כתועמלן בצורה טובה מכפי שהיה עליו לבצע.
וונגוט עצמו מציין בהקדמה לספר כי "זהו הספר היחיד שלי שאני יודע את מוסר ההשכל שלו", ומוסר ההשכל הוא ש"אנחנו מה שאנחנו מעמידים פנים שאנחנו, לכן עלינו להיזהר במה שאנחנו מעמידים פנים שאנחנו". העלילה רצופה העמדות פנים, ובראשן זו של קמפבל, שהתחזה לנאצי נלהב בעודו פועל לטובת ארצות הברית.
הספר מציג את הנאציזם האמריקני שדוכא באמריקה בשנות המלחמה לעומת הפטריוטיות האמריקנית של קמפבל, שגרמה לו דווקא לטפח את התדמית הנאצית שלו. הביקורת על הנאציזם ברומן היא עצומה, את חלקם הוא מציג כטיפשים ואת האחרים כאנשים עלובים שבחרו להאמין לשקרים של עצמם תוך התעלמות מאמיתות ועובדות פשוטות.
תפיסת העולם המנוגדת, האמריקנית-פטריוטית, אינה משובחת ברומן, והיא מיוצגת על ידי דמויות של קנאי פטריוט טיפש המנסה לחזור אל ימי נעוריו באמצעות פגיעה בקמפבל.
דווקא הניהיליזם הוא תפיסת העולם שהרומן מקבל בסופו, כאשר למרות הסיכוי לזכות במשפט באמצעות מכתב המוכיח את חפותו, מחליט קמפבל להתאבד בתא הכלא.
דמותו של קמפבל מופיעה גם ברומן "בית מטבחיים חמש" מאת וונגוט, כאשר קמפבל מנסה לגייס חיילים אמריקניים על מנת להילחם לטובת הגרמנים בחזית הרוסית.

עיבודים

"אמא לילה" הוסרט בשנת 1996 לסרט בכיכובו של ניק נולטה ובבימויו של קית' גורדון.
יצחק סבן (קצין משטרה)

ביוגרפיה

סבן מילא תפקידי פיקוד במשמר הגבול, שימש ראש ענף אגף המבצעים, סגן מפקד מרחב מג"ב דרום וסגן מפקד מרחב מג"ב ירושלים. ב-2011 מונה למפקד מרחב מג"ב חוף ובאוקטובר 2013 מונה למפקד מרחב מג"ב מרכז. ביולי 2016 מונה למפקד מרחב מג"ב ירושלים בדרגת תת-ניצב ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2018.
משדדה

מַשְׂדֵּדָה היא כלי חקלאי המשמש לעבודות גימור שונות על פני השדה: שבירת רגבי אדמה גדולים אחרי החרישה, יישור השטח, כיסוי זרעים וכדומה. זאת בשונה מהמחרשה המשמשת לעיבוד עמוק יותר של הקרקע, ומהקלטרת המשמשת לעיבוד בעומק בינוני.

ההיסטוריה של המשדדה

פעולת השידוד מוזכרת כבר בתנ"ך:
הֲכֹל הַיּוֹם יַחֲרֹשׁ הַחֹרֵשׁ לִזְרֹעַ יְפַתַּח וִישַׂדֵּד אַדְמָתוֹ
— ישעיהו כח, כד
בדומה לחרישה, גם פעולת השידוד נעשתה בתחילה על ידי האדם לבדו. בהמשך, נגררה המשדדה על ידי שוורים וסוסים, ובחקלאות המודרנית היא נגררת באמצעות טרקטור.
באירופה ידוע השימוש במשדדות מימי הביניים.

סוגי משדדות

משדדות קיימות בסוגים ובגדלים שונים, בהתאם ליעדן. הן לרוב בנויות ממסגרת קשוחה, אליה מוצמדים דיסקיות, שיניים, שרשרת מקשרת ועוד אמצעי עיבוד. במקומות קרירים יותר, הסוגים הנפוצים יותר של משדדות, הן משדדת הדיסקיות ומשדדת השרשרת. ברם, בניו זילנד  ובאוסטרליה, באזורי גידול בקר, משתמשים במשדדות החודים.
משדדות שרשרת משמשות בעבודות קלות יותר לדוגמה ישור אדמה מעובדת, או כיסוי זרעים, בעוד שמשדדות דיסקיות משמשות בעיקר לעבודה קשה יותר כמו פירור גושי האדמה. 
יש גם סוגים מגוונים של משדדות כח, המונעות בתמסורת מהטרקטור במקום להסתמך רק על משקל המשדדת ותנועת הטרקטור.

שימושים שאינם חקלאיים

באצטדיונים ובמגרשי ספורט אחרים משתמשים לצורכי תחזוקה במשדדות קלות. תחזוקה זו כוללת יישור השטח, טיפול בעקבות צעדים עמוקים ובחריצים משמעותיים. כמו כן המשדדה משמשת לחריש ביטחוני של חופי הים על מנת לוודא כי אין בחול חפצים חשודים או חפצים העלולים לפגוע ברוחצים ובמערכי שמירת גבול ליצירת שביל טשטוש כדי להקל על איתור טביעות רגליים.