google/wiki40b huggingface dataset:
דוד אלמוג

דוד אלמוג (31 במאי 1914 – 12 בינואר 1993) היה בלש פרטי ונשיא איגוד הבלשים העולמי , עיתונאי וסופר עברי.

חייו

דוד אלמוג נולד ב-1914 בוורשה למילכה לבית פלבסקי ילידת ליטא ולאברהם סוקוליק יליד אוקראינה. סבו אייזיק פלבסקי היה עיתונאי ב"הצפירה" של נחום סוקולוב. בגיל תשע, בשנת 1923, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוריו פתחו בית מלון ביפו ומאוחר יותר העבירו את בית המלון לתל אביב. הוא למד בבית הספר לבנים "תחכמוני" ובגימנסיה הרצליה. מנעוריו היה חבר בית"ר ומאוחר יותר הצטרף לאצ"ל. עם הפילוג באצ"ל בשנת 1940 הצטרף ללח"י ופעל בעיקר בתחום המודיעין. באותה שנה נעצר על ידי הבריטים ונכלא במעצר מנהלי במחנות המעצר "מזרעה" ו"לטרון" למשך חמש שנים.
לאחר קום מדינת ישראל שירת בצה"ל בחיל המשטרה הצבאית בדרגת רב-סרן ותרם רבות מהידע שלו להקמת מערך מחנות שבויים ולבניית דפוסי חקירה בעיתות מלחמה. במלחמת העצמאות היה סגן מפקד מחנה השבויים המצרים בעתלית. במלחמת יום הכיפורים התגייס כמתנדב ושובץ בגוף שהקים וניהל את מחנה השבויים הפצועים בבית החולים שמואל הרופא בבאר יעקב.
דוד אלמוג היה ממקימי "בית החייל" בתל אביב ושימש בהתנדבות כמ"מ יו"ר האגודה למען החייל.

דרכו המקצועית

בשנת 1932 החל אלמוג את דרכו כעוזרו של דוד תדהר במשרד החקירות שהקים. דמותו כיכבה (תחילה בשם ירמיהו אלמוג) בסיפורי הבלשים בסדרת "ספריית הבלש" של תדהר ושלמה בן ישראל, ובהשראתם החליף את שם משפחתו מסוקוליק לאלמוג. הסיפורים על עלילות תדהר ואלמוג פורסמו גם ביידיש בעיתון היהודי-אמריקני פֿאָרװערטס. נוסף על עבודתו במשרד החקירות עסק אלמוג בכתיבה לעיתונים שונים בארץ ובחו"ל. מאמריו הופיעו בקביעות בעיתון "מברק" של תנועת הלח"י. הוא ערך את קובץ "הבלש המודרני" ושימש ככתב קבוע ב"עיתון מיוחד".
אלמוג השתלם במקצועות הבלשות והזיהוי הפלילי בלונדון ובשיקגו ועם פרישתו של תדהר יסד את משרדו "ארגוס שרות ידיעות" וניהל אותו שנים רבות. בשנות השישים היה ממקימי חברת החקירות והשמירה "מודיעין אזרחי". דוד אלמוג נבחר לימים כנשיא איגוד הבלשים העולמי לכל חייו, ובארץ הקים את איגוד משרדי החקירות הפרטיים וכיהן כנשיאו.
בשנת 1990 קיבל דוד אלמוג את התואר יקיר העיר תל אביב-יפו, שמעניקה עיריית תל אביב לאישים שונים כאות הוקרה על פועלם הציבורי, ולאחר מותו נקרא רחוב בתל אביב על שמו.
אלמוג הלך לעולמו בשנת 1993 והותיר אחריו אישה, שתי בנות, עדינה וזאבה, נכדים ונינים.
ארכיפלג ביסמרק

היסטוריה

תושבי הארכיפלג הראשונים הגיעו לאיים לפני כ-33,000 שנים מגינאה החדשה על גבי סירות לאורך ים ביסמרק או לאורך מעבר יבשתי זמני שנוצר עקב התרוממות קרום כדור הארץ. האירופאי הראשון שהגיע לאיים היה החוקר ההולנדי וילם שוטן בשנת 1616. האיים נותרו בלתי מיושבים על ידי מערביים עד סיפוחם למדינת החסות הגרמנית גינאה החדשה הגרמנית ב-1884. הארכיפלג נקרא על שמו של קאנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק. 
ב-13 במרץ 1888 התפרץ הר געש באי ריטר וגרם למגה-צונמי. לאחר ההתפרצות שקע ההר כמעט בשלמותו לתוך האוקיינוס והותיר אחריו קלדרה.
במלחמת העולם הראשונה כבש כוח המשלוח הצבאי והימי האוסטרלי את האיים ולאחר מכן קיבלה אוסטרליה את מנדט חבר הלאומים על הארכיפלג. הארכיפלג נותר תחת מינהל אוסטרלי - מלבד כיבוש יפני במלחמת העולם השנייה - עד הפיכת פפואה גינאה החדשה למדינת עצמאית ב-1975.
Hold Up

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי תומאס פנץ, עזרא קניג, ביונסה נואלס, אמיל הייני, ג'וש טילמן, אוזויצ'י הייני, מאלו-איקס, דוק פומוס, מורט שומאן, דהאנדרה וואי, אנטוניו רנדולף, קלווין מק'קונל, קארן אורזולק, בריאן צ'ייס וניק צינר, והופק על ידי דיפלו, ביונסה וקניג.
עם השיר הופיעה ביונסה בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV, בשנת 2016.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר, הוא קטע אשר נחתך מתוך הסרט "Beyoncé: Lemonade" שיצא עם האלבום, Lemonade. בקליפ נראית ביונסה כאשר היא לובשת שמלה בצבע צהוב, ואלת בייסבול בידיים שלה, איתה היא שוברת זכוכיות, מכוניות וכדומה.
נכון לפברואר 2019 הקליפ של השיר צבר למעלה מ-160 מיליון צפיות.
חברים בכל מחיר

העלילה

ארבעה חברים, ת'רגוד (מגולם על ידי שאפל), בריאן, סקארפייס וקני הם ארבעה חברים החיים יחדיו בדירה בעיר ניו יורק. את ימיהם הם מעבירים בעבודות מזדמנות ועישון תדיר של מריחואנה.
לילה אחד בדירה, אחרי סבב עישון, מתעורר בחבורה רעב (מאנצ'יז). קני נבחר למשימה ויורד למרכול הקרוב לקנות את המצרכים הדרושים. בצאתו מהמרכול הוא נתקל בסוס ובהשפעת הסם הוא מתמקד עליו ומתחיל להאכילו. לא חולף זמן רב, וקני מאכיל את הסוס בכל האוכל אשר יש בידו. הסוס מתמוטט, מת ומתגלה שהיה סוס משטרתי וחולה סוכרת. קני מובל למשפט בעוון הריגה של שוטר והערבות לשיחרורו נקבעת על רבע מיליון דולר.
כנראה בהשפעת הסם, מגלים באיחור של יום חבריו של קני שהוא מעולם לא חזר עם המצרכים. הם מאתרים אותו בבית כלא, הולכים לבקרו ונשבעים שיעשו הכול על מנת לשחררו בערבות. בעת היציאה מהכלא פוגש ת'רגוד אשה צעירה ואינטליגנטית בשם מרי-ג'יין ומציע לה לצאת עמו. השניים יוצאים לפגישה ות'רגוד מגלה שהיא מחזיקה בעמדות תקיפות נגד מריחואנה והוא מחליט להסתיר ממנה את חלק זה של חייו. השניים שוכבים ומתאהבים.
ת'רגוד, העובד כשרת בחברת תרופות, מגלה שבאמצעות זיוף טפסים יש לו גישה לאספקה בלתי נדלית של מריחואנה רפואית. שלושת החברים מחליטים החלטה גורלית - להתחיל לסחור בסם על מנת לממן את שיחרורו של חברם מהכלא. הם מתחילים להפיץ את מרכולתם תחת השם "מיסטר נייס-גאי". סקארפייס ובריאן מתפטרים מעבודתם על מנת להתמסר למשימה העומדת בפניהם והעסקים מתחילים לפרוח.
עסקי הסמים של החבורה משגשגים והם פוגשים מגוון של דמויות צבעוניות ומטורפות במהלך עסקיהם. השמועה פושטת גם לאוזניים לא רצויות: למשטרה, לסוחר הסמים המתחרה סמפסון והגרוע מכל: למרי-ג'יין הזורקת את ת'ורגוד על ששיקר לה. סמפסון מזמן את החבורה ומאיים עליהם שיהרוג אותם אם לא יתנו לו חצי מרווחיהם. עקב כך, השלושה מתכננים פריצה למעבדות בהם עובד ת'ורגוד על מנת להשיג כמות גדולה של מריחואנה. הפריצה נכשלת והמשטרה תופסת אותם. השלושה מציעים למשטרה לשתף פעולה וללכוד את סמפסון.
אחרי ניסיון כושל להקליט את סמפסון מבצע עם השלושה עסקת סמים, פורצת תגרה המונית בביתו שבסופה פורצת המשטרה ואוסרת אותו. השלושה וקני משוחררים מחסות החוק והחיים חוזרים למסלולם הרגיל. ת'ורגוד ומרי-ג'יין חוזרים להיות זוג והוא מפסיק להשתמש במריחואנה . ת'ורגוד מסיים את הסרט במוסר השכל:
"אני יודע מה אתם חושבים. ת'ורגוד הוא בוגד. האמינו לי, אני אוהב מריחואנה, אני אוהב אותה! - אבל לא כמו שאני אוהב מין."

על הסרט

הסרט הפך להיות סרט קאלט בקרב קהילת צרכני המריחואנה בארצות הברית ובארצות נוספות. הסרט הפיק ציטוטים רבים שהמפורסם ביניהם הוא: "אני רוצה להתקשר לסמפסון" שהפך לקוד להזמנת סמים בקרב קהילת חובבי הסרט. בקופות הסרט הצליח באופן יחסי וגרף כ-17 מיליון דולר מול השמונה שהושקעו בו. דייב שאפל התבטא ב-2006 באומרו שהתסריט המקורי היה הרבה יותר נועז וסרטי יוניברסל צינזרו אותו עד להפיכתו ל"סרט מריחואנה לילדים".
במובנים רבים, אפשר לראות את הסרט כמעין פרודיה על סטלנים, על המשטרה, ועל עולם הפשע.
וינסנט מינלי

ביוגרפיה

מינלי נולד בשיקגו תחת השם לסטר אנטוני מינלי להורים עם שורשים איטלקים וסקוטים. אביו, וינסנט צ'ארלס מינלי, היה מנצח מוזיקלי בתיאטרון בעיר, כשבהמשך בנו, וינסנט, עבד במחלקת התלבושות של התיאטרון של שיקגו, בהמשך עבד כמעצב תפאורה עד אשר החל לביים הצגות בעצמו. 
עם הרקע מהתיאטרון, נודע מינלי כבמאי סרטים המזוהה מאוד עם סרטיו, בזכות דרך עבודתו העקבית כבמאי שתמיד מביא את הניסיון שלו מהתיאטרון, במטרה למזג בין השניים. סרטו הראשון כבמאי נקרא "Cabin in the Sky", משנת 1943, שהיה עיבוד קולנועי למחזמר מברודוויי, שהפיק ארתור פריד באולפני MGM, האיש שנתן למינלי את ההזדמנות להציג את כשרונו הבימתי על מסך הקולנוע. סרט זה היה אוונגרדי לזמנו, בשל ההחלטה ללהק לסרט אך ורק שחקנים אמריקאים-אפריקאים ובהם אדי אנדרסון ולואי ארמסטרונג. שנה אחר כך ביים מינלי את "פגוש אותי בסנט לואיס", ואז התיידד עם השחקנית הצעירה ג'ודי גרלנד. הם נישאו ביוני 1945, ומנישואים אלו נולדה לייזה מינלי, שגדלה להיות זמרת ושחקנית זוכת פרס האוסקר. אף שמינלי נודע כהומוסקסואל הוא נישא גם בשנית ושמר על מערכת יחסים הדוקה וקרובה עם בתו.
הוא ביים מעל ל-30 סרטים, רובם סרטים מוזיקליים, וביניהם: "אמריקאי בפריז", זוכה שישה פרסי אוסקר, "בריגדון", שניהם בכיכובו של ג'ין קלי, "קיסמט", על פי המחזה זוכה פרס טוני" ו"ז'יז'י" (Gigi), עליו קיבל מינלי את פרס האוסקר על הבימוי. עוד ביים מינלי את אליזבת טיילור שלוש פעמים: ב"אבי הכלה" והמשכו "הרווח הקטן של אבא" ובדרמה הרומנטית "אהבה למבוגרים בלבד", בו כיכבה לצד בעלה ריצ'רד ברטון. בין כוכביו האחרים שהופיעו בסרטיו של מינלי נמנים: פרד אסטר ב"שיגיונות זיגפלד" ו"קרון הלהקה", קתרין הפבורן בסרט המתח "מתחת לזרם", אינגריד ברגמן בדרמה על מלחמת העולם השנייה, "ארבעת פרשי האפוקליפסה", קירק דאגלס בדרמה הביוגרפית "תאווה לחיים", המבוססת על חייו של הצייר וינסנט ואן גוך, ג'ניפר ג'ונס בעיבוד של מינלי לרומן הידוע של גוסטב פלובר "מאדאם בובארי", גרגורי פק ב"אשת האפנה", רוברט מיצ'ם ב"הביתה מהגבעה", פרנק סינטרה ב"אחדים באו במרוצה", ג'ודי הולידיי ב"צלצול הפעמונים", בשבועיים בעיר זרה (1962) וברברה סטרייסנד ב"ביום בהיר ניתן לראות לנצח". 
מבקריו טענו עם השנים שבסרטיו האסתטיקה גוברת על האמנות ושהדקורציה הופכת להיות העיקר. אולם כיום סרטיו נחשבים ליפים מבין הסרטים הקלאסים, כשמינלי משמש כאחד מעמודי התווך של ז'אנר הסרטים המוזיקליים שפרחו בהוליווד, הז'אנר המזוהה יותר מכל עם הקולנוע הקלאסי.
WPS

הקמה

לאחר פירוק ליגת ה-WUSA בשנת 2003, הוקם ארגון ללא מטרות רווח בשם WSII, ונועד לקדם ולתמוך בכדורגל הנשים בארצות הברית. אחת ממטרותיו הברורות הייתה הקמת ליגה מקצוענית חדשה במקום שזו שפורקה. ביוני 2006, הודיע הארגון על הקמת ליגה שתחל לפעול בעונת 2008. שנה לאחר מכן, הודיעו על דחייה בפתיחת הליגה על מנת למנוע התנגשות עם הגביע העולמי ועם טורניר הכדורגל האולימפי. 
ב-17 בינואר 2008, הוצג שמה החדש של הליגה - Women's Professional Soccer, בצוותא עם הלוגו שבו הוצגה צלליתה של כוכבת העבר האמריקאית, מיה האם. בעונה הראשונה שיחקו בליגה שבע קבוצות מרחבי ארצות הברית - בוסטון, וושינגטון, לוס אנג'לס, סנטה קלרה, סנט לואיס, פיסקטווי ושיקגו. עם הקמתה, הצטרפו לליגה רבות מכוכבות הכדורגל העולמי כשבראשן ניתן היה למצוא את מרטה, אבי וומבאך, קריסטין לילי, טיפני מילברט, הופ סולו, כריסטיאן רוזריה, פורמיגה, הומארה סאווה, קלי סמית' ואניולה אלוקו.

פירוק

ב-30 בינואר 2012, הודיעה הנהלת הליגה על ביטול עונת 2012, בטענה שישנם מספר מאבקים פנים-ארגוניים המונעים את המשך הפעילות. חלק מהמאבק כלל קרב משפטי עם בעליה לשעבר של קבוצת מג'יק-ג'ק, ומחסור חמור במשאבים כלכליים. בעיה נוספת שהייתה בליגה היא הריכוז הגאוגרפי המצומצם של קבוצות הליגה. פדרציית הכדורגל של ארצות הברית דרשה שהליגה תכלול שמונה קבוצות לפחות, שיתפרשו על פני שלושה אזורי זמן. בסופו של דבר, התחייבה ההנהלה על הגדלת הליגה לשמונה קבוצות עד לשנת 2014.
ב-18 במאי של אותה שנה, הודיעה הנהלת הליגה על ביטול הפעילות באופן סופי. עם התפרקות הליגה, הרבה מאוד משחקניות הליגה החליטו לחזור לליגות האירופאיות שבהן שיחקו לפני כן. מספר חודשים לאחר הפירוק החליטה פדרציית הכדורגל של ארצות הברית על הקמת ליגה מקצוענית חדשה, ה-NWSL.
שביל יזרעאל

שביל יזרעאל הוא טרק בעמק יזרעאל. תוואי השביל הראשי שלו הוא באורך של כ-120 קילומטר, ויחד עם שבילי משנה אורכו הוא כ-200 קילומטר. את השביל יזמו המועצה האזורית עמק יזרעאל יחד עם בני נוער מהמועצה, והוא סומן על ידי הוועדה לשבילי ישראל. השביל עובר בין מצפורי נופים, אתרים ארכאולוגיים, אתרי מורשת, גנים לאומיים ושמורות טבע. מטרות השביל הן להציג את ה"יזרעאליות", להוות אתר תיירותי, להוסיף לעמק מבחינה אקולוגית בערך הסביבתי ולהוות אתר חינוכי לנוער. צבעי סימון השביל מיוחדים בסימון לבן כתום לבן. רוב השביל כבר מוכן, אך ישנם חלקים מתוכננים הנמצאים בשלבי הכנה.

מסלול שביל יזרעאל

מעיינות, אתרי מורשת, יישובים, תלים תנכיי"ם, שמורות ומצפורים לאורך השביל (המוכן) ממערב למזרח:
בית שערים, מצפה ברק, אלונים, עין חזין, באר אבא, נחל נהלל, נהלל, הסליק של נהלל, עין שפן, עין סייפן, עין בידיה, רמת דוד, גבת, שמורת הטבע שימרון, בריכת תל שימרון, סינגל תמרת, אבן שבת, גן לאומי שמרון, יער כפר החורש, הר בהרן, עין מקב, יפיע, יער בלפור, מצפור לעמק, גניגר, עין גדעון, שמורת הטבע בלפוריה, עין עדשים, גבעת הג'מוסים, חרבת עדשים, נחל עדשים, אחוזת ברק, דברת.
אלכסנדרו פאפאנה

אלכסנדרו "אלכס" פאפאנה (ברומנית: Alexandru Papană ;‏18 באוקטובר 1906 בוקרשט, רומניה - 17 באפריל 1946 לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית) היה טייס ממוצא רומני שהיגר לארצות הברית בשנת 1936. 
אלכסנדרו פאפאנה נחשב כטייס האירופאי הטוב ביותר בזמנו. פאפאנה הטיס, הדגים והתחרה במטוסו ה-YR-PAX שהיה מספר הרישוי ברומניה ואחר כך בארצות הברית של מטוס אזרחי מדגם Bücker Bü-133 - Jungmeister (אנ'). בסך הכל נבנו שני מטוסים בלבד מדגם זה.

ברומניה

בצעירותו התאמן אלכס פאפאנה בסייף ובטניס, התחרה בספורט מזחלות הקרח וזכה במדליית זהב בשנת 1933 ובמדליית ארד בשנת 1934. היה גם שוער בקבוצת Colţea Bucureşti. בשנת 1928 קבל רישיון טיס ובשנת 1931 רשם את שיא הגובה בטיסה לאותה שנה. בשנת 1936 רשם את שיא המהירות בנסיעה במכונית מבוקרשט לברשוב. אלכסנדרו פאפאנה השתתף במשחקים האולימפיים של שנת 1936 בגרמניה והתחרה בטיסה כנציג רומניה. הזכייה במקום ה-12 הביאה עמה הזמנה להשתתף בתחרות אווירית בלוס אנג'לס בארצות הברית.

בארצות הברית

פאפאנה ומטוסו טסו מפרנקפורט אשר בגרמניה לניו יורק בארצות הברית על סיפון הצפלין הינדנברג באוגוסט 1936. מניו יורק ללוס אנג'לס טס במטוסו תוך זכייה במרוץ הטייס בין שתי הערים. בלוס אנג'לס זכה בתחרות האווירית הלאומית. בדצמבר אותה שנה סיים במקום שני בתחרות טייס ממיאמי, פלורידה להוואנה, קובה.
בשנת 1937 השתתף פאפאנה בתחרות אווירית בקליבלנד, אוהיו בה התחרה בעמיתו הרוזן הגנברג שטס במטוס מאותו הדגם ומטוסו התרסק בתחרות. הגנברג השתמש במטוסו של פאפאנה בטיסה של יום המחרת. מטוסו של פאפאנה נפגע ונהרס בריצת ההמראה בשנת 1940 בשדה התעופה של שיקגו, אילינוי. המטוס ניזוק אך פאפאנה נטש ללא פגע.

לאחר שמטוסו נהרס

אלכס פאפאנה היה טייס ניסוי בחברת נורת'רופ שהייתה יצרנית מטוסים מובילה בזמנה. חלק מטיסות הניסוי שערך תועדו בכתב העת פלאינג (Flying). בין יתר טיסות המבחן שערך, טס במטוס ה P-61 Black Widow ששימש כמטוס קרב של חיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה.
אלכס פאפאנה נישא לראשונה בשנת 1928 בבוקארסט לדינה אשתו שנפטרה ב-5 בספטמבר אותה שנה במהלך לידה. הוא התחתן בשנית עם ג'ין האקר ב-30 באפריל 1945 בבוורלי הילס, קליפורניה אך נישואים אלה לא עלו יפה. פאפאנה שם קץ לחייו ברעל לאחר שנטש את מכוניתו 27 קילומטר דרומית ללאס וגאס, נבדה. גופתו של פאפאנה נמצאה על ידי הרשויות שישה ימים לאחר מותו עם מכתב התאבדות.

המטוס לאחר מותו

המטוס נמכר לקולונל מייק מרפי שזכה בטיסה במטוס זה בתחרות בשנת 1938 ושוב בשנת 1940 לאחר שהמטוס עבר שיפוץ ושדרוג. בשנת 1946 נמכר המטוס לטייס אמריקאי אחר ושמו בוורלי הווארד. המטוס נצבע מחדש בלבן ובאדום וטס בהצלחה רבה בתחרויות ובהדגמות עד שנת 1971 תחת מספר רישוי חדש N15696. ב-17 באוקטובר 1971 בגריוויל, צפון קרוליינה, עשה הווארד תאונה קטלנית והמטוס נהרס כמעט כליל.
המטוס נבנה מחדש על ידי משפחת הווארד ונתרם למוסד הסמית'סוניאן (המוזיאון הלאומי לתעופה וחלל בארצות הברית) בשנת 1973. המטוס מוצג בצבעי לבן ואדום במרכז סטיבן פ. אודבר הייזי בשדה התעופה הבינלאומי דלס בוושינגטון, שהוא חלק ממוזיאון האוויר והחלל הלאומי בארצות הברית.
כלוב

כלוּב או סוּגַר הוא מארז עשוי רשת, סורגים או חוטים, המשמשים כדי להגביל, להכיל או להגן על משהו או מישהו.
הכלוב יכול להיות בצורה מרובעת או גלילית.

שימושים

כלוב יכול לשמש למטרות רבות, כולל שמירה על בעלי חיים בשבי, לכידה, ומשמש לתצוגה של בעלי חיים בגן חיות.
כלובי סוללה הם כלובים המשמשים להחזקת תרנגולות מטילות בתעשיית ביצים, המהווים את הצורה הנפוצה ביותר לגידול תרנגולות בתעשיית הביצים בעולם המערבי, ובישראל בפרט. אף שהמושג מתייחס לרוב לסוג הכלובים הנפוצים בגידול תרנגולות, נעשה שימוש בכלובים דומים גם בגידול יונקים קטנים בתעשיית הפרוות ובמעבדות ניסוי.

היבטים ביולוגיים

כלוב הצלעות הוא הסדר של העצמות בבית החזה של בעלי חיים. הוא נוצר על ידי עמוד השדרה, צלעות ועצם החזה ומקיף את הלב והריאות.

היבטים פיזיקליים

כלוב פאראדיי הוא מתקן שמונע משדות חשמליים מלחדור לתוכו. 
הפיזיקאי הניסיוני הבריטי מייקל פאראדיי היה הראשון שבנה כלוב שכזה ב-1836. 
פאראדיי הבין כי כל מה שנמצא בחלל הפנימי המוקף לגמרי במוליך יהיה "מוגן" מהשפעתם של שדות אלקטרומגנטיים מחוץ למוליך (כתוצאה מחוק גאוס, השדה החשמלי בתוך מוליך מתאפס). פאראדיי בנה חדר המצופה ביריעות אלומיניום ומיקם בתוכו אלקטרוסקופ. המכשיר הוסיף למדוד מטען חשמלי אפסי בתוך החדר גם כשקירותיו הופגזו במטענים שחולל פאראדיי.

הכלוב בתרבות ובחברה

כלוב הברזל הוא רעיון סוציולוגי שהוצג לראשונה על ידי הסוציולוג והפילוסוף מקס ובר. כלוב הברזל מתייחס לתהליך הרציונליזציה המתגבר בקרב חיי האדם אשר כולא את הפרט ב"כלוב הברזל" המבוסס על חוקים שכליים. ובר קרא לסדר החברתי הביורוקרטי מידי הזה "הלילה המקוטב של האפלה הקפואה".
כלוב העליזים הוא מחזמר אמריקאי שכתב הארווי פירסטיין עם פזמונים ומוזיקה מאת ג'רי הרמן, המבוסס על מחזה צרפתי באותו שם מ-1973, מאת ז'אן פוארה. העלילה מתמקדת בזוג הומואים: ז'ורז', מנהל מועדון לילה בסנט טרופז שמציע בידור דראג, ואלבין, שותפו הרומנטי וכוכב דראג. הרפתקאות מגוחכות נוצרות כאשר בנו של ז'ורז', ז'אן מישל, מביא לפגישה בביתם את הוריה האולטרה-שמרנים של ארוסתו. הפירוש המילולי של "La Cage aux Folles" הוא "הכלוב של הנשים המשוגעות" אך "folles" הוא גם מונח סלנג להומואים נשיים ("מלכות").
על סמך המחזה נוצר ב-1978 סרט קולנוע צרפתי מצליח, וכן סרט אמריקאי בשם "כלוב הציפורים". זהו סרט קומדיה אמריקאי בכיכובם של רובין ויליאמס, נתן ליין, ג'ין הקמן ודיאן ויסט, ובבימויו של מייק ניקולס משנת 1996. הסרט עוסק בהומוסקסואליות, שמרנות וקבלה חברתית.
כלוב הזהב הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי מקורי המשודר בערוץ 2 (רשת) בהנחייתו של אבי קושניר בו מתחרים זוגות בשאלות טריוויה, על מנת להשיג זמן משחק בכלוב מלא בפרסים, אותם הם צריכים לאסוף בזמן קצוב.
רחלי אדלמן

ביוגרפיה

רחלי אדלמן נולדה בתל אביב. היא בתו של גרשום שוקן. סבה, שלמה זלמן שוקן, הוא מייסדה של הוצאת הספרים "שוקן", מההוצאות הגדולות בברלין של שנות ה-30. בשנת 1939 הוקמה ההוצאה בתל אביב ואחריה הוצאת הספרים בניו יורק, שם היא מוציאה ספרים באנגלית. אמה של אדלמן, שולמית פרסיץ, היא בתה של שושנה פרסיץ, חברת שלוש הכנסות הראשונות, איתה עלתה לארץ ישראל ממוסקבה בשנת 1925. שושנה הקימה במוסקבה את הוצאת הספרים "אמנות" וניהלה אותה גם בתל אביב. לרחלי שני אחים: עמוס שוקן, המו"ל ובעל השליטה של העיתון "הארץ", והלל שוקן, אדריכל.
אדלמן שירתה בצה"ל כקצינה ובמסגרת זאת אף שירתה בשליחות צה"ל במלאווי שבאפריקה. לאחר שחרורה מצה"ל עבדה במשרד האוצר ובמשרד מבקר המדינה ולמדה באוניברסיטה העברית בירושלים. היא סיימה תואר ראשון בכלכלה וספרות אנגלית ותואר שני במנהל עסקים.
הצטרפה להוצאת שוקן ב-1969, בשנת 1972 מונתה מו"ל ההוצאה לאור. היא החליפה את יוסף הרמן, אשר הגיע ארצה עם ספרי ההוצאה בשנת 1937. תחת ניהולה הצליחה הוצאת שוקן להוציא לאור ספרים פרי עטם של שמואל יוסף עגנון, יהודה עמיחי, מחמוד דרוויש, פנחס שדה, מאיר שלו, שבתאי טבת, אמנון רובינשטיין, עמיה ליבליך, א. ב. יהושע, פרנץ קפקא, דייוויד הרברט לורנס, נדין גורדימר, קנוט המסון, הרמן הסה, טד יוז, גבריאל גארסיה מארקס, פיליפ רות, אלכסנדר סולז'ניצין, דילן תומאס, וירג'יניה וולף הדרמה היוונית ותרגומים חדשים של האיליאדה והאודיסיאה של הומרוס, ועוד יצירות ספרותיות חשובות מעשרות שפות. אדלמן הוציאה הרבה ספרי עיון חשובים וספרים המיועדים לסטודנטים באוניברסיטאות במדעי הרוח החברה והמשפטים. בהוצאה לאור של ספרי עיון (משפטים, חינוך, פסיכולוגיה, קרימינולוגיה) ושל ספרות יפה ושירה, פילוסופיה והיסטוריה.
נבחרה לשמש כיו"ר התאחדות הוצאות ספרים בישראל ושימשה בתפקיד זה עד שנת 1993. בשנים 2007–2009 היא נבחרה שוב, ובשנת 2013 -2018. היא נודעה כמי שניהלה למען שיפור תנאי רכישת הנייר מן המונופול שהיו מפעלי נייר חדרה בעבר, למען הכרת ההוצאה לאור כתעשייה מול משרד האוצר, מאבקים נגד המבצעים של רשתות הספרים הגדולות סטימצקי וצומת ספרים וחקיקת חוק הספרים והספרות כדי ליצב את המודל הכלכלי של הוצאות הספרים בישראל. החוק פעל שנתיים וחצי ובוטל מסיבות פוליטיות, ונגד ההפרות של זכויות יוצרים. פעילה גם בהתאחדות הבינלאומית לזכויות יוצרים.
בשנת 2003 הוצאת שוקן רכשה מהוצאת מסדה את זכויות היוצרים של האנציקלופדיה העברית. האנציקלופדיה, שהושלמה בשנת 1996, לא עודכנה מאז. אדלמן החליטה שיש להמשיך את המפעל הגדול ולהפיקו כאנציקלופדיה אלקטרונית. נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21 המפעל נמשך, כשהעורך הראשי הוא פרופסור אסא כשר.
בשנת 1967 נישאה ליהודה אדלמן, מנתח מערכות, אשר נפטר בשנת 1996. לזוג שלוש בנות.
ינוקא

ינוקא (מארמית "ינוקא", תינוק) הוא כינוי שהיה מקובל בקרב חסידי מזרח אירופה לאדמו"רים אשר הוכתרו כשאינם עוד בגיל בר מצווה (בני 13) ולעיתים כונו כך מכיוון שאינם עוד בוגרים או גדולים בתורה כדי להיות אדמ"ורים.
המונח מושפע ככל הנראה מספר הזוהר שבו מוזכרים ילדי פלא בעלי יכולות רוחניות מופלאות. אחד מהם הוא הינוקא מכפר סכנין, שהיה בנו של רב המנונא סבא.

היסטוריה

הינוקא הראשון בתנועת החסידות הוא כנראה רבי אברהם מפרוהוביטש (בנו של רבי שלום שכנא מפראהביטש ואחיו הגדול של רבי ישראל מרוז'ין) שהתמנה לאדמו"ר בשנת תקס"ג בגיל 16, לאחר פטירת אביו. אחד הידועים שבין האדמו"רים הללו הוא הרב ישראל מסטולין שכונה "הינוקא מסטולין". גם האדמו"ר הנוכחי מקרלין-סטולין הרב ברוך שוחט הוכתר לאדמורו"ת בעודו "ינוקא". שני ינוקות נוספים שמונו במאה ה-19 היו רבי שלמה בן ציון מצ'רנוביל ורבי מנחם נחום מטולנא טולטשין.
כיום יש שני ילדים המיועדים לאדמו"רות, מרדכי יוסף ליינר בן רבי יעקב מראדזין ויהושע אלימלך בידרמן בן רבי שמעון נתן נטע מלעלוב ביתר, אך אינם משמשים באדמו"רות כמו ה"ינוקות" בעבר.
לעיתים הדבר גרם לפילוג; כך למשל האדמו"ר מבעלז, הרב ישכר דב רוקח, שעם פטירת דודו האדמו"ר רבי אהרן מבעלז ב-1957 היה רק בן תשע, וזקני החסידות החליטו להכתירו לאדמו"ר עד שיגיע לגיל 18, קיבל עד להכתרתו את הכינוי "הינוקא". קבוצת חסידים קטנה שלא קיבלה את המינוי פרשה מחסידות בעלז, ולאחר שנים קיבלה על עצמה את מרותו של בן-דודו, רבי יהושע רוקח ממחנובקה.

משמעות דתית


מושג הינוקא מבטא תפיסה קיצונית של המשכיות וירושה במושג ה"צדיק" (האדמו"ר), גם בטרם הוכיח הינוקא את עצמו.
תורת החסידות סוברת שהקדושה באה בירושה, ואינה ניתנת לרכישה באמצעות לימוד תורה בלבד. לכן, יש חשיבות רבה שהבן או הצאצא של האדמו"ר ימשיך את המסורת וינהיג את הקהילה. כאמור לפעמים דבקות במטרה זו גורמת למצבים קיצוניים בו הבן של האדמו"ר עדיין אינו בגיר להנהיג את החסידות.
הדרוט

הדרוט הוא מחוז בנגורנו קרבאך היוצר את גבולה הדרומי. זהו אזור הררי מאוד והכפרים בו נמצאים בעיקר לאורך שני עמקי הנהר ומפוזרים במורדות הרמות בקצה הדרומי. 
שטח המחוז 1877 קמ"ר ונכון ל-2005 התגוררו בו 12000 תושבים. 
חפירות של מערת אזוק (Azokh Cave) מלמדות כי בני אנוש יישבו אזור הזה במשך עשרות אלפי שנים וכי לאזור היסטוריה עשירה. 
האזור מורכב מהחצי הדרום-מערבי של המחוז האזרי חוג'אבנד והחצי השני הוא של המחוז מרטוני. האזור נמצא תחת שליטה מוחלטת של הארמנים.
מטילדה ברנשטיין סיקמור

תחילת דרכה

סיקמור נולדה בוושינגטון די. סי. למשפחה יהודית. לאחר שבילתה שנה בקולג' בחוף המזרחי, בשנת 1992 עברה לסן פרנסיסקו, שם החלה בפעילות פוליטית במסגרת הארגון הקווירי ACT UP.

אקטיביזם וקריירה ספרותית

סיקמור החלה להיות פעילה ב-ACT UP בתחילת שנות ה-1990, ובארגון Fed Up Queers  בסוף עשור זה. היא הנחתה את אירוע "בושת הגאווה" הראשון בניו יורק ב-1998 (במסגרת סדרת אירועים רדיקליים ואלטרנטיביים למיינסטרים), והופיעה בו עם פני ארקייד , הסופרת איילין מיילס , אמני הקברט קיקי והרב , ולהקת הקווירקור Three Dollar Bill. האירוע הוקלט ויצא כסרט תיעודי בשם Gay Shame 98, בבימויו של סקוט ברי.
מטילדה הייתה בין מייסדות "בושת הגאווה" בסן פרנסיסקו, תנועה שהחלה בשנת 2000 והפכה ל"סדרה מתמשכת של פעולה ישירה הורסת, המוקדשת לחשיפת כל הצבועים". סיקמור גם הייתה מעורבת במרכז התרבות דומבה, והיא מבקרת בולטת של מגמת המיינסטרימיזציה בתרבות הלהט"ב.
בינואר 2009 יזמה סיקמור פרויקט אמנות פומבית בשם Lostmissing, במטרה להביא להכרה קלקטיבית בתחושות האובדן של אנשים קרובים בחייהם של להט"ב.
סיקמור התנגדה לתנועה למען נישואים חד-מיניים. לטענתה, קמפיין זה מסיח את הדעת מנושאים בוערים יותר ללהט"ב, כמו נגישות לשירותי בריאות אוניברסליים וביטחון בדיור לכל.
סיקמור כמו כן התנגדה לקמפיין למען הכללת להט"ב בצבא האמריקאי, בטענה כי על תנועת הלהט"ב להתנגד להשפעות המזיקות של צבא ארצות הברית, הן בגבולות המדינה והן מחוצה לה. בשנת 2010, הופיעה בתוכנית הרשת דמוקרטיה עכשיו! והתראיינה על נושא ההתנגדות למדיניות "אל תשאל, אל תגלה" ובנושא המיליטריזם האמריקאי. מאוחר יותר, פרסמה במגזין "Truthout" ו-The Baffler מאמרים אשר הביעו ביקורת נגד הקמפיין להכללת טרנסג'נדרים בצבא ארצות הברית.
בשנת 2018, בשיתוף עם דין ספייד, ארגנה סיקמור אספה פומבית תחת הכותרת Queer Anti-Militarism Townhall: Trans Liberation Not U.S. Invasion. האספה התקיימה בספרייה הציבורית של סיאטל, בהשתתפות דמויות קוויריות וטרנסיות אחרות המתנגדות לצבא, ביניהם מיכה קרדנאס , סויה יונג, ניקיטה אוליבר ומאט רמלה. סיקמור כמו כן תרמה מכתביה לאנתולוגיה Against Equality: Queer Critiques of Gay Marriage, וחיברה את ההקדמה לאנתולוגיה Against Equality: Queer Revolution, Not Mere Inclusion, אנתולוגיות שפורסמו על ידי הקולקטיב לא לשוויון בשנים 2010 ו-2014.

פרסים והוקרה

בשנת 2008, סיקמור נכללה ברשימת "50 בעלי חזון שמשנים את העולם" של כתב העת Utne Reader .
ספרה The End of San Francisco, שיצא לאור ב-2013, זכה בפרס למדא לספרות בקטגוריית ספרי עיון טרנסג'נדרים (2 ביוני 2014).
קונסיירז' הספרים של NPR כלל את ספרה Sketchtasy ברשימת הספרים הטובים ביותר של 2018.

חיים אישיים

הזהות המגדרית של סיקמור היא ג'נדרקוויר, והיא משתמשת בכינויי "היא", "את".