google/wiki40b huggingface dataset:
משה נחום צובל

ד"ר משה (מוריץ) נחום צובל (כ"ח בטבת תרל"ח, ינואר 1878 - כ"ז אדר א' תשכ"ב, מרץ 1962) היה היסטוריון וחוקר יהדות, עורך העיתונים די וועלט ו"אלגעמיינע יידישע צייטונג", עורך אנציקלופדיה יודאיקה. שימש מזכירו של בנימין זאב הרצל.

ביוגרפיה

נולד בטרנבה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, לשלמה צובל. למד בישיבת פרשבורג ובישיבת הרב שלמה זלמן ברויאר שבפרנקפורט. כמו כן למד באוניברסיטת ברן שבשווייץ ובגיסן בגרמניה, שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. עבודת הדוקטורט עסקה בההדרת פירוש כתב יד ערבי של מורה הנבוכים (1910).
נישא לגיזלה (גננדל) קורניצר, בתו של רבי משה קורניצר, נכד החתם סופר. בהיותו בווינה שימש מזכירו לעברית של בנימין זאב הרצל. היה מראשוני "תנועת המזרחי" בגרמניה. כתב מאמרים רבים בעיתון די וועלט של התנועה הציונית. החל מ-1910 היה עורך העיתון עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנות המלחמה שירת בצבא האוסטרי-הונגרי. לאחר מכן ערך את היומון "אלגעמיינע יידישע צייטונג" שנרכש על ידי המזרחי ויצא לאור בבודפשט. ב-1920 עבר לברלין ושימש עורך אנציקלופדיה יודאיקה בברלין. עם עליית הנאצים והפסקת הוצאת האנציקלופדיה החל לעבוד בהוצאת שוקן בברלין ופרסם שורה של ספרים בגרמנים בתחומים שונים של יהדות.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת כרם אברהם בירושלים.
היה מעורכי פרויקט התלמוד הבבלי עם תרגום עברי ופירוש חדש, שהוחל בהוצאתו בשנות ה-50. היה חבר מערכת האנציקלופדיה העברית וכתב מספר ערכים ובהם הערך על ר' משה אלשקר ואברהם ביכלר. כמו כן היה חבר מערכת אנציקלופדיה מקראית.
פרסם מאמרים ומחקרים בכתבי עת תורניים-מדעיים שונים ובהם "סיני" ו"תרביץ". בשנת תש"ב השתתף בקובץ התורני-מדעי "רב סעדיה גאון" שיצא לאור במלאת אלף שנים לפטירתו (בעריכת הרב יהודה לייב מימון) במאמר שעסק בחשבון הקץ ותיאור הגאולה בספר אמונות ודעות.
בשנת 1949, לקראת הבחירות לכנסת הראשונה, חתם עם קבוצת מדענים ואנשי רוח דתיים על גילוי דעת התומך ב"חזית הדתית המאוחדת".
נפטר בשנת 1962 ונקבר בהר המנוחות. על מצבתו נחקק: "עד הגל הזה על איש נאמן וצדיק, תלמיד חכם ומלומד... ששאב מכל מקורות חכמה, ועמד בצדקו, וקירב את אוצרות היהדות ללב העם בחיבוריו ותרגומיו".
אלכסנדר טוצ'ילין

כשחקן

טוצ'ילין הוא בוגר האקדמיה לכדורגל לילדים של רובע טימיריאזב במוסקבה (DYUSSH-2), בהדרכת בוריס ואחיטוב. הוא שיחק במועדונים שונים במוסקבה כדוגמת פרסניה ואסמראל (1992-1994), לפני שעבר לשחק בשורות דינמו מוסקבה. הוא שיחק משחק אחד בנבחרת רוסיה: ב-29 במרץ 2003, במסגרת מוקדמות יורו 2004, בניצחון על אלבניה בתוצאה 3:1.
ב-2009 הוא החליט לסיים את קריירת המשחק שלו.

כמאמן

הוא עבד כמאמן כדורגל באקדמיה של "דינמו" על שם לב יאשין. ביולי 2015 הוחתם כמאמן הראשי בדינמו סנקט פטרבורג. בקיץ 2018 הקבוצה עברה לסוצ'י והמשיך לשמש בה כמאמן ראשי.
ברכת אשר יצר

ברכת אשר יצר היא ברכה הנאמרת, על פי ההלכה, אחרי כל עשיית צרכים (הפרשת צואה או שתן). ברכה זו משולבת גם בברכות השחר שאדם אומר בקומו. מקור הברכה הוא בתלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ס', עמוד ב'.

משמעות הברכה

משמעות הברכה היא הודיה על שקיימת מערכת בגוף לסילוק הפסולת, ובאופן מילולי: הודיה על קיומם של פתחים באברי הגוף המהווים חללים אשר עשויים להוציא הפרשות אשר אינן טובות לגוף, ובה בעת הם אינם מאפשרים הוצאה של דברים החיוניים לגוף. כמו כן כוללת הברכה פליאה ("ומפליא לעשות") על מורכבות ועדינות המערכות הגופניות המשמרות מצב זה, וכן על חיבור הנשמה הרוחנית עם הגוף הגשמי. בשולחן ערוך יש הסברים מפורטים בנוגע למשמעות הביטויים השונים בברכה המתארים את פלאי גוף האדם.

דיני הברכה

יש מן הראשונים שכתבו שמברכים ברכה בבוקר כחלק מברכות השחר אפילו אם לא עשה צרכיו, וכך פסק הרמ"א. יתירה מזאת, לדעה אחת בראשונים מברכים ברכה זו רק בבוקר ואין מברכים אותה שוב במשך היום. אך רבים חולקים וסוברים שהברכה היא על עשיית צרכים, ואף בבוקר אין לברך אותה אלא אם כן עשה צרכיו, וכך פסק השולחן ערוך.
הראשונים נחלקו אם ברכה זו נאמרת רק אחרי הפרשת צואה או גם אחרי הטלת שתן, ולהלכה נפסק בשולחן ערוך שיש לברך בכל מקרה.
פסק נוסף של השולחן ערוך הוא שהעושה צרכיו בפעמיים נפרדות ולא בירך אשר יצר על הפעם הראשונה – עליו לברך את הברכה פעמיים ברציפות. אחרונים רבים נחלקו על פסק זה, ולכן כתבו שראוי לברך מיד כשמסיים לעשות את צרכיו ולא להתמהמה.
זמן ברכת אשר יצר לדעת רוב הפוסקים הוא שיעור פרסה (72 דקות) לאחר עשיית הצרכים, ולאחר מכן אי אפשר לברך.

נוסח הברכה בתלמוד

התלמוד הבבלי מביא מחלוקת באשר לחתימת הברכה (כלומר מה אומרים בסוף הברכה לאחר המילים "ברוך אתה ה'" [בשורה 8 בנוסח לעיל]). האמורא רב סובר שצריך לחתום "רופא חולים". שמואל חולק עליו בטיעון שלא כל מי שהתחייב לברך את הברכה היה חולה לפיכך לדעתו יש לחתום "רופא כל בשר". רב ששת אומר "מפליא לעשות". רב פפא, כשיטתו גם ביחס לברכות אחרות, סובר "הלכך נמרנהו לתרוייהו" (תרגום: לפיכך נאמר את שניהם) כלומר "רופא כל בשר ומפליא לעשות", וכך נפסק להלכה.
נוסח הברכה עצמה מובא כבר בתלמוד, אך כמו במקומות רבים אחרים לא ניתן לדעת מהו הנוסח המדויק של התלמוד, שכן דרכם של מעתיקי כתבי היד התלמודיים הייתה לשנות את נוסח התפילות והברכות כפי הנהוג לומר במקומם (נכון הדבר גם ביחס לסידורים מתקופת הגאונים כדוגמת סדר רב עמרם גאון).

לשון נקייה

המונח "אשר יצר" משמש כלשון נקייה לציון עשיית צרכים. כך למשל ביידיש "אַשר יצר פּאַפּיר" הוא כינוי לנייר טואלט.
פרנץ שרקר

חייו

שרקר נולד במונקו כבנם הבכור של צלם החצר היהודי מבוהמיה איגנץ שרקר ושל אשתו, אלאונורה בת למשפחת פון קלוסמן, משפחת אצילים אוסטריים קתוליים מחבל שטיריה. אחרי מות אביו עברה המשפחה מלינץ לווינה (1888). בשנת 1892 נכנס, בעזרת מלגה, לקונסרבטוריון הווינאי. בתחילה ניגן כינור ואחר עבר ללמוד הלחנה אצל רוברט פוקס. שרקר סיים את לימודיו כמלחין בשנת 1900. הוא החל לנצח בשנת 1895, אז ייסד את אגודת חובבי המוזיקה של דבלינג ("Verein der Musikfreunde Döbling"). לאחר סיום לימודיו עסק בעבודות שונות לשם פרנסה, ובשנת 1907 ייסד את המקהלה הפילהרמונית, שעליה ניצח עד 1920. בין ביצועי הבכורה הרבים שעברו תחת שרביטו היו "תהילים כ"ג" של אלכסנדר זמלינסקי ו"שלום עלי אדמות" ושירי גורה של ארנולד שנברג.
הצלחת הפנטומימה שלו, "יום הולדת הנסיכה", שנכתבה בהזמנתה של גרטה ויזנטל לפתיחת "תצוגת האמנות" של 1908 משכה תשומת לב לראשונה אל התפתחותו כמלחין. ב-1912 באה הצגת האופרה "הצליל הזר" וביססה בן לילה את המוניטין שלו ובה בשנה התמנה שרקר לפרופסור באקדמיה למוזיקה של וינה. פריצת הדרך הזו פתחה לפניו עשור של הצלחה גדולה כמלחין. האופרה הבאה שלו, "המשחק והנסיכה", שהצגות הבכורה שלה התקיימו במקביל בפרנקפורט ובווינה ב-15 במרץ 1913 לא התקבלה בעין יפה כל כך, אבל השערורייה שחוללה האופרה הזו בווינה פירסמה את שם שרקר ברבים.
פריצת מלחמת העולם הראשונה קטעה לכמה שנים את הצלחתו של המלחין אך הצגת הבכורה של האופרה "האיתות" (פרנקפורט, 25 באפריל 1918) קידמה את שרקר אל השורות הראשונות של מלחיני אופרה בני זמנו. הביצוע הראשון של 
"חופרי האוצר" (פרנקפורט, 21 בינואר 1920) הייתה פסגת הקריירה שלו ובחודש מרץ אותה שנה התמנה למנהל בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. בין 1920 ל-1932 עסק בהוראת קשת רחבה של מקצועות מוזיקליים. בין תלמידיו היו אלואיז הבה, יאשה הורנשטיין, ארנסט קרנק, ארטור רודז'ינסקי, ברתולד גולדשמידט וגרטה פון ציריץ.
תהילתו של שרקר והשפעתו היו בשיאן בשנים הראשונות של רפובליקת ויימאר. דעיכת מזלו האמנותי החלה עם כשלונה של "השטן המזמר" (ברלין 1928). התפתחויות פוליטיות והתפשטות האנטישמיות תרמו גם הם לירידתו, והנסיבות חברו יחדיו להחיש את קץ הקריירה של שרקר. הפגנות של אנשי ימין שיבשו את הצגת הבכורה של "הנפח מגנט" (ברלין, 1932) ובלחץ הנאצים בוטלה הצגת הבכורה המתוכננת של "כריסטופורוס" בפרייבורג. לבסוף, ביוני 1932, איבד שרקר את משרתו כפרופסור לקומפוזיציה באקדמיה לאמנות. בדצמבר 1933 פקד אותו אירוע מוחי וב-21 במרץ, יומיים לפני יום-הולדתו ה-56, הלך לעולמו.

יצירות

שרקר היה בראש ובראשונה מלחין יצירות לבימה. אף כי הושפע ממספר מלחינים אחרים, כמו ריכרד שטראוס וריכרד וגנר, סגנונו הבוגר מגלה שפה הרמונית אישית מאוד, המאופיינת בשילוב של טונאליות עם מעברים כרומטיים ופוליטונאליים.
יחסי סמואה–צרפת

ביקורים מדרג גבוה

שר הפיתוח הצרפתי השתתף בוועידת המדינות המתפתחות שנערכה ב-2008 באפיה, סמואה.
ראש ממשלת סמואה, נכח בפסגת צרפת-אוקיאניה הרביעית, שהתקיימה בפריז ב-26 בנובמבר 2015, וכן בכנס האקלים הבינלאומי בנושא ההתחממות הגלובלית (COP21) בדצמבר 2015.

יחסים כלכליים

היחסים הכלכליים בין סמואה לצרפת הם מזעריים, אבל קיימים. שווי הסחר הכולל בין סמואה לצרפת בשנת 2015 היה 419.626 דולר אמריקאי. סמואה ייצאה לצרפת סחורה בשווי 6.26 אלף דולר אמריקאי והיא ברזל בלבד. צרפת ייצאה לסמואה סחורה בשווי 413 אלף דולר אמריקאי כאשר הסחורה העיקרית שהיא ייצאה היא שסתומים והנייר שעוטף את הסיגריות.

שיתוף פעולה

סמואה והאוניברסיטה הצרפתית בפולינזיה הצרפתית משתפות פעולה. משרד החוץ הצרפתי מנהל פרויקטים משותפים עם סמואה דרך האגף הפסיפי שלו.
זיוה שמרת

זיוה שמרת היא דוגמנית עבר ישראלית. נבחרה לסגנית ראשונה, בתחרות מיס עולם 1959.

ביוגרפיה

שמרת נולדה בקריית חיים, בתחרות מלכת היופי 1959 הייתה לסגנית שנייה, בתחרות מיס עולם באותה שנה נבחרה לסגנית שנייה. במסגרת ההכנות לתחרות בלונדון לקחה חלק באירוע למען מכון וינגייט שנערך במועדון ספורט לאומי בלונדון העיר בה נערכה בתחרות.
לאחר מכן נהייתה לדוגמנית מובילה ובין התצוגות שהופיעה בהן נמנות תצוגת שמלות כלה של מעצבים מובילים בתל אביב, תצוגת אופנה ישראלית ביריד ניו יורק, תצוגה של חברת אקרילן, ושל בית האופנה "גליה מודל" ותצוגה של הקונגרס הבינלאומי לפרוונים שנערכה בתל אביב,
ב-1972 לקחה חלק במשלחת ישראלית לארצות הברית במסגרת שבוע ישראל,
ים המלך הוקון השביעי

גאוגרפיה

הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי (IHO), הנחשב לסמכות לאישור שמות של ימים ואוקיינוסים, לא אישר את שמו של ים זה. טיוטה משנת 2002, בה מופיע שם הים טרם אושרה, ולכן השם אינו מופיע באטלס נשיונל גאוגרפיק. 
ים המלך הוקון השביעי נמצא בין ים ודל לבין ים לאזארב, למול חוף הנסיכה מרתה, בין כף נורווגיה לבין מדף הקרח פימבול (הגבול המערבי של ים לאזארב). 
נורווגיה, שאינה מכירה בקיומו של ים לאזארב (המוכר על ידי רוסיה בלבד), רואה בו חלק מים המלך הוקון השביעי, ולכן ים המלך הוקון השביעי משתרע גם לכל אורך חוף ארץ המלכה מוד, עד קרחון שינאן, בקצה המזרחי של חוף הנסיך אולף. 
הים מכוסה בקרח ברוב ימות השנה. 
האזור הוא בית גידול חשוב עבור כלבי ים רוס.

גילוי האזור

ב-27 בינואר 1820 האדמירל מהאיפריה הרוסית פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, שט בשטח ים הוקון השביעי, לאורכו של מדף הקרח פימבול, וראה לראשונה את חוף הנסיכה מרתה.

מקור השם

הים נקרא על שמו של הוקון השביעי, מלך נורווגיה, המלך הראשון של נורווגיה לאחר שזו נפרדה משוודיה. שמו של הים ניתן לו על ידי קרטוגרפים נורווגים.

לקריאה נוספת

• Beau Riffenburgh, Encyclopedia of the Antarctic, Volume 1, P 816
סן לואיג'י דיי פראנצ'זי

כנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי (באיטלקית: San Luigi dei Francesi,בצרפתית: Saint Louis des Français)
כנסייה קתולית ברומא, בקרבת פיאצה נבונה והפנתיאון. הכנסייה הלאומית של צרפת ברומא. הכנסייה מוקדשת למרים הבתולה, לסנט דניס ולמלך צרפת לואי התשיעי הקדוש של הכנסייה הקתולית. הכנסייה נבנתה בשנים 1589-1518. עבודות הבניה הושלמו תודות לסיועה הכלכלי הנדיב של קטרינה דה מדיצ'י מלכת צרפת.
בכנסייה מספר פסלים וציורים של קדושים וגיבורים לאומיים המיצגים את מורשת האמונה הקתולית בצרפת: קרל הגדול, המלך כלוביס, הקדושה קלותילדה והקדושה צ'יצ'יליה.
בכנסייה נמצאים 3 יצירותיו הידועות של הצייר קראווג'ו מחייו של הקדוש מתיאו.
מרטין לותר התאכסן בכנסיית סן לואיג'י במהלך המשפט שנערך לו בקרבת מקום, בכנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה.
סינד

היסטוריה

ההתיישבויות הראשונות בסינד החלו כבר בתקופות פרהיסטוריות ובאלף השביעי לפני הספירה. התרבות המקומית היוותה חלק מרכזי בתרבות עמק האינדוס אשר החלה להתגבש בתחילת האלף ה-3 לפנה"ס והייתה דומיננטית וגדולה ברמת התרבויות של מצרים העתיקה ומסופוטמיה. תרבות זו הכילה בשיאה מאות אלפי תושבים עם ערים מתוכננות היטב ומערכות ביוב.
סינד נכבשה על ידי הממלכה האחמנית במאה ה-6 לפנה"ס. כמאתיים שנה לאחר מכן, האזור נכבש שוב על ידי צבא מוקדוני שהובל על ידי אלכסנדר הגדול אשר אהב מאוד את התרבות המקומית. לאחר מותו של אלכסנדר, נשלט האזור על ידי הממלכה הסלאוקית, עד אשר נכבשה על ידי האימפריה המאורית בשנת 305 לפנה"ס. בתקופת שלטונו של המאורי אשוקה, הבודהיזם החל לחלחל לאזור. השלטון המאורי הסתיים בשנת 185 לפנה"ס, כאשר האזור נכבש על ידי שליטים יווניים.
בסוף המאה השנייה לפנה"ס השלטון המקומי הופל על ידי הסקיתים. במאה הראשונה סינד נכבש בידי אימפריית קושאן. כמאתיים שנה לאחר מכן האימפריה הסאסאנית כבשה את האזור. בסוף המאה ה-5 סינד נכבש על ידי ממלכת גופטה. לאחר הגעתם של כובשים מוסלמים בשנת 711, אזור האינדוס החל לבוא במגע עם האסלאם. בתקופה זו סביבת סינד פרח מבחינה כלכלית, במיוחד בזכות הנמל בעיר דיבל (ديبل‎ ) באזור קראצ'י המודרנית אשר סחר עם אזורים רבים ובהם ג'אווה, סרי לנקה, עדן, קילווה קיסיוואני, מסקט וזנזיבר. בעשורים שלאחר מכן סינד הפך לחלקו המזרחי של בית אומיה ולאחר מכן גם של בית עבאס אשר שלט באזור עד אמצע המאה ה-13. בימי הביניים ביקרו באזור חוקרים מוסלמים רבים, ובהם אל-מסעודי, אחמד אל-בלאד'רי, חכים ג'מאל א-דין נזאמי, מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, אל-בירוני ואבן בטוטה.
בשנת 1524 סינד נכבש על ידי האימפריה המוגולית. בתקופת השלטון המוגולי הספרות והכלכלה המקומיות פרחו. בתחילת המאה ה-19 החלה להיווצר מתיחות בין האימפריה המרתית אשר שלטה בסינד לבין האימפריה הבריטית, אשר הובילה בסופו של דבר לכיבוש בריטי של האזור ולסיפוחו בפברואר 1843. בתקופת השלטון הבריטי הוכנסו לסינד הרכבות, דפוס וגשרים. בעת חלוקת הודו, התרחשה בסינד מעט אלימות ביחס למקומות אחרים באזור. אך למרות זאת, מאות אלפי הינדים ברחו להודו ולהגירתם של מוסלמים רבים מגוג'ראט לפקיסטן.

דמוגרפיה

על פי אומדן משנת 2017, מתגוררים בסינד כ-47 מיליון תושבים. 52.02% מהאוכלוסייה מתגוררים בערים, בעוד ששאר האוכלוסייה מתגוררת באזורים כפריים. אחוז צמיחת האוכלוסייה עומד על כ-2.41% בשנה. 94.81% מהתושבים הם מוסלמים, 5% הם הינדים (האחוז הגבוה ביותר בארץ), וכ-0.19% משתייכים לדתות אחרות. לסינד יש את מדד הפיתוח האנושי השני בגובהו מבין מחוזות פקיסטן העומד על כ-0.628. לפי מפקד האוכלוסין משנת 1998 השפות הדומיננטיות הן סינדהי ואורדו. שפה נוספת המדוברת על ידי כ-8% מהאוכלוסייה היא הפנג'אבי.

פוליטיקה

האספה המחוזית היא בית מחוקקים חד-ביתי, המכיל כ-168 נציגים. 5% מהמושבים שמורים ללא-מוסלמים וכ-17% שמורים לנשים. ראש הממשלה נבחר ישירות על ידי העם, בעוד שנגיד המחוז (הממונה על ידי נשיא פקיסטן) הוא אישיות סמלית בלבד. האווירה הפוליטית במדינה נוטה לשמאל ביחס לאזורים אחרים בפקיסטן, כאשר המפלגה הדומיננטית היא מפלגת העם הפקיסטנית.

כלכלה

הכלכלה המקומית היא הכלכלה השנייה בגודלה במדינה. התוצר המקומי הגולמי עמד בשנת 2010 על כ-1,400$ לאדם. תרומתה של סינד לתמ"ג של פקיסטן היא לרוב בין 30% ל-32.7%. המגזר הדומיננטי במיוחד הוא מגזר התעשייה.
קירנאיקה

קירנאיקה (ביוונית: Κυρηναϊκή, בערבית: برقة - "בַּרְקַה") היא אזור החוף המזרחי של לוב.

התקופה המוסלמית

בשנת 643 לספירה נכבשה קירנאיקה על ידי הערבים בראשות החליף עומר בן אל-ח'טאב, ומאז נקראה בארקה על-שם העיר ההלניסטית שנהייתה לבירת המחוז. לאחר נפילת הח'ליפות היא שמרה על שם זה, כמסופחת למצרים על ידי הח'ליפות הפאטימית עד לסיפוחה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1517; בנגאזי ודרנה היו לערים המרכזיות.

התקופה המודרנית

בשנת 1911 הקימה איטליה מושבה בשם החוף הרביעי, שכללה את אזור פזאן בדרום-מערב ואת טריפוליטניה בצפון-מערב. בשנת 1951 הפכה לוב לממלכה עצמאית, ובשנת 1969 הפכה ל"רפובליקה הערבית הסוציאליסטית הלובית" תחת שלטון הרודנות של מועמר קדאפי.
האזור מאוכלס בשבטים המהווים קבוצה, שבשנות שלטונו של קדאפי, בניה מנודים מהשלטון, ממשרות בכירות בשירות הציבורי ובצבא וממוקדי הכוח הכלכליים. עובדה זו גרמה לחבל להיות מוקד תסיסה כנגד שלטונו של קדאפי במהלך ההתקוממות בלוב.
משה מנחמי

משה (מוישה) מנחמי (30 בינואר 1936 - 23 ביוני 2014) היה ממובילי התעופה האזרחית בישראל. בין הישגיו: הקמת חברת התעופה ישראייר, ייסוד מועדון הדאייה במגידו, הקמת בית הספר לנהיגה "הוד", והחייאת המנחת הנמצא מחוץ לעפולה הנקרא "מנחת מגידו" וניהולו עד יומו האחרון (כיום נקרא המנחת "מנחת מגידו מנחמי", על שמו).

ביוגרפיה

משה (מוישה) מנחמי נולד לאהובה מליקובסקי מנחמי וצבי מנחמי בשנת 1936 (ב-ו' בשבט התרצ"ו). מנחמי נולד בעפולה והתגורר בה כל חייו, עד לפטירתו.
את שירותו הצבאי עשה בגדנ"ע אוויר. בזמן שירותו רישיון טיס אזרחי. בגיל 17 זכה באליפות הארץ בהטסת טיסני מנוע חופשיים ואף הצליח, ביחד עם ברוך גינדין, לשכנע את מפקד חייל האוויר אז, הרצל בודינגר, להחזיר את הדאייה לגדנ"ע אוויר.
משה מנחמי נשא לאישה את אורה (שפייזמן) מנחמי בשנת 1962.

פעולותיו בישראייר

בשנת 1989 ייסד חברת תעופה בשם "כנפי העמק", עם השנים הכניס את הורן את ליבוביץ' כשותפים לחברה. לאחר הזכייה במכרז להפעלת קו טיסות ממגידו לאילת, בשנת 1996, שם החברה שונה רשמית ל"ישראייר" ועם הזמן היא הייתה לחברת התעופה השלישית בישראל. מנחמי עזב את החברה משום שלא היו לו כספים להשקעה בחברה ולכן מכר את חלקו בחברה לאלכס אכטמן.

החייאת מנחת מגידו

מנחת מגידו הוקם על ידי הבריטים וכלל שני מסלולים נטושים ומגדל ועד לשנת 1965 עמד המנחת נטוש. מנחמי הצליח להשיג אישור להעברת מיקום מועדון הדאייה מבסיס חייל האוויר ברמת דוד למנחת מגידו. משה וד"ר דוד גור הנקרא גם "דדי" היו הראשונים לחזור להשתמש במנחת. כיום (נכון לשנת 2016) משמש המנחת לפעילות ענפה של מועדון הדאייה, לפעילות חברת מגידו תעופה וכן לפעילות גופים נוספים.
בונים ולוחמים (אוניית מעפילים)

תולדותיה

נבנתה בשנים 1945-1944 כאונייה משא ממונעת עשויה עץ, מצוידת במנוע דיזל אנסלדו (Rodina) (מספר סיבובי מדחף 350 במהירות רגילה); מסוגלת למהירות 7.5 קשר.

רכישה והכנה

האונייה נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' יהודה ארזי ועדה סירני בעיר סבונה באיטליה, ונרשמה על שם פינטר, יהודי שהתגורר באיטליה. בינואר 1946 יצאה להפלגת העפלה תחת השם "אנצו סירני". לאחר שהגיעה לנמל חיפה הוחרמה על ידי השלטונות הבריטים ושוחררה לאחר מאבק משפטי. האונייה שהייתה מוכרת לבריטים חזרה לאיטליה, והוכנה להפלגת העפלה נוספת, הפעם תחת השם "בונים ולוחמים", שאפיין את רוח הזמן, ערב יציאת הבריטים מארץ ישראל.
בהפלגה השתמשו בחדרים ובציוד שהוכנו בהפלגתה כ"אנצו סירני". המעפילים שוכנו באונייה במחסן הגדול, היחידי בה. צוות הימאים ומפקדי האונייה התגורר בתאים נפרדים. כמו כן, היה באונייה חדר אוכל ותא בחרטומה. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם משה רבינוביץ' ולצדו פנחס דפני, איש הפלי"ם גם הוא, והגדעוני היה שמשון לוטן. מכשיר הקשר שעמד לרשותם היה מתוצרת ההגנה; נבנה על ידי רענן (רני) רובינשטיין, אשר שירת אז ביחידה 544 של הצבא הבריטי. רב החובל ושבעת המלחים היו איטלקים.

המעפילים

הוחלט כי נמל ההעמסה של המעפילים על סיפון האונייה יהיה בעיירה באקאר צפונית לבלגרד, יוגוסלביה. המעפילים, כ-1,002 נפש, באו מבולגריה. הם נבחרו על פי מפתח מפלגתי: מפא"י - 207, השומר הצעיר - 204, מכבי צעיר - 86, ציונים כלליים - 226, רוויזיוניסטים- 80, החלוץ - 174, הבלתי מפלגתיים - 35, השאר לא היו מאורגנים. בין המעפילים היו רבים מבוגרי בית הספר "אורט" סופיה, וכן בעלי מקצועות חופשיים: רופאים, מהנדסים, רוקחים, ואקדמאים אחרים, בעלי מלאכה בתחומים שונים רובם צעירים עד גיל 30. הם נאספו בכמה מחנות באתרים שונים בבולגריה והועברו לסופיה. ב-14 בפברואר 1948 יצאו ברכבת מיוחדת עד לנמל ההעמסה.‏ כמו כן, שני כלי שיט אמריקאים: "פייר" ("Fire") ו"ספיד" ("Spead") שהפליגו מרומניה, היו מעורבים בהגעת המעפילים. המעפילים עלו לאונייה בשעות הלילה, היישר מן הרכבת שחנתה במרחק כ-500 מטר מהאונייה. לאחר שעלו כולם אל הסיפון, נקבעו תפקידים, והאחריות על ניהול חיי היומיום הייתה בידי מנהיגי המעפילים.

ההפלגה

"בונים ולוחמים" הפליגה מיוגוסלביה בשעה 8:30 ב-18 בפברואר 1948. נתיב ההפלגה של האונייה החל בבאקאר אל ספלטו, שם ירדו ימאי-נווט ומעפיל חולה. משם המשיכה האונייה דרך מיצר אוטרנטו (Otranto) בין אלבניה לאיטליה, לאורך החוף היווני, האיים האִיוניים קפלוניה (Cephalonia) וזנטה (Zante) לאורך חוף חצי האי פלופונז, כף מטפן, עד האי ספינזה (Sapientza) משם לאי קיטרה (Kithira) כף סידרוס (Sidheros) בקצה הצפוני – מזרחי של כרתים, ומשם לכיוון חופי הארץ.
ב-28 בפברואר בשעה 9:00, בהיות האונייה מול חוף ניצנים, התגלתה על ידי מטוס בריטי, ואחר כך הגיעה משחתת בריטית. מפקד האונייה הנחה את המעפילים שלא להתנגד או לגרום לעימות עם הכוחות הבריטים. בשעה 16:50 עלו חיילים בריטים על סיפון האונייה, ועד לשעות הערב היו חמש משחתות נוספות בקרבתה. לא התחולל עימות בין הכוחות הבריטים לבין המעפילים, והאונייה הפליגה תחת משמר לנמל חיפה. כאשר עלו הבריטים לאונייה נכנס מפקד האונייה למחבוא שהוכן, והמלווה השני ירד עם המעפילים אל החוף. שניהם חולצו על ידי צוות פועלים חברי "ההגנה" שעבדו בנמל וקשרו את האונייה אל מזח שבו.
המעפילים גורשו אל מחנות המעצר בקפריסין.
דוד צדוק

דוד צדוק (נולד ב-21 באוגוסט 1961) הוא פרופסור, רופא ישראלי, מנהל מחלקת עיניים בבית חולים שערי צדק. כיו״ר חוג הקרנית הארצי פרופ' צדוק יזם והיה שותף להקמת בנק הקרניות באבו כביר.]

ביוגרפיה

צדוק נולד באיראן. הוא עלה עם משפחתו ב-1963.
צדוק בוגר הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב משנת 1997, בוגר אופתלמולוגיה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב ובוגר החוג למינהל עסקים עם התמחות במנהל מערכות בריאות בפקולטה למינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, תת-התמחות במחלות וניתוחי קרנית וניתוחים להסרת משקפיים מבית החולים של אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ארצות הברית ובמכון קודט במקסיקו.
צדוק מנהל מחלקת עיניים בבית חולים שערי צדק, יו"ר (לשעבר) איגוד רופאי העיניים בישראל ויו"ר (לשעבר) החוג הישראלי לקרנית באיגוד רופאי העיניים. מלבד העבודה הקלינית, הוא פרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. צדוק פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים העוסקים במחלות עיניים ומרצה בכנסי רופאי עיניים בינלאומיים.
צדוק נשוי ואב ל-3 ילדים.

חבר בארגונים

משנת 1993 - Israel Ophthalmological Society
משנת 1994 - American Academy of Ophthalmology
משנת 1995 - Israeli Society for Eye and Vision Research
משנת 1998 - American Society of Cataract and Refractive Surgery
משנת 2008 - Asia Cornea Society

ממחקריו

לצדוק כ- 70 מאמרים מקוריים מפורסמים.
רשימת הפרסומים המדעים של פרופ' דוד צדוק באתר PubMed
דוד תאודור אולמן

פרופ' דוד תאודור אולמן (1908–1975) היה פרופסור לרפואה פנימית, מנהל השירות הנפרולוגי בבית החולים הדסה ירושלים, ממקימי ענף הנפרולוגיה במדינת ישראל.

ביוגרפיה

אולמן נולד בווירצבורג שבגרמניה. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1933. בשנת 1934 עלה לארץ-ישראל. ב-1941 התגייס לצבא הבריטי. בהמשך התחיל לעבוד במחלקה פנימית בבית החולים הדסה, ירושלים. בשנת 1944 נשלח על ידי הג'וינט להיות המנהל הרפואי של מחנה פליטים בעדן. השליחות נמשכה 6 חודשים. בשנת 1945 התחתן עם ליזה לבית פינדלר. תחילה גרו בשייח ג'ראח, ומאוחר יותר עברו לשכונת רחביה. בשנת 1946 נולדה בתם עדנה, ובשנת 1948 בנם שמעון. ב-13 באפריל 1948 היה בשיירת הדסה שהותקפה בהר הצופים והיה מהבודדים שניצלו. בתחילת שנות החמישים יצא לארצות הברית להשתלם בנפרולוגיה. משנות החמישים ניהל את המחלקה הנפרולוגית, ושימש כפרופסור לרפואה פנימית. במחלקתו הפעילו את ההמודיאליזה לראשונה בישראל. בין תלמידיו נמנה פרופ' ראובן  ויסקופר.

משפחתו

רעייתו ליזה לבית פינדלר, ילידת וינה הייתה אחות מוסמכת בהדסה הר-הצופים. בהמשך סיימה בהצטיינות, תואר שני, בלטינית וביוונית. בגיל 77 תרגמה את "מלחמת היהודים ברומאים" של יוספוס פלביוס. בתו פרופ' עדנה אולמן מרגלית הייתה חוקרת פילוסופיה ומדעי החברה, באוניברסיטה העברית בירושלים, הייתה נשואה לפרופ' לפילוסופיה אבישי מרגלית. בנו פרופ' שמעון אולמן, פרופסור למדעי המוח במכון ויצמן וטייס קרב לשעבר, נשוי לפסיכולוגית ד"ר חנה אולמן.
הדיוויזיה ה-13 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934, והועמדה תחת פיקוד פאול אוטו, ובסתיו 1937 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ממונעת. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14, במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-11 באוקטובר 1940 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-13.
תזמורת ירושלים מזרח ומערב

היסטוריה

לאחר התפרקות התזמורת האנדלוסית הישראלית, שפעלה עד 2009 באשדוד, הורכבה התזמורת מחדש בחודש מרץ 2009 תחת עמותת "קרן אהבת קדומים" בעיר אשקלון עם קרוב ל-28 נגנים וכלל העובדים המנהליים שעבדו קודם לכן בתזמורת האנדלוסית הישראלית.
בתחילה נקראה התזמורת "התזמורת האנדלוסית החדשה אשקלון", ולאחר מכן "התזמורת האנדלוסית הים-תיכונית אשקלון". במהלך שנת 2009 ביצעה התזמורת חזרות וקונצרטים ללא שכר ובמקביל פנתה למשרד התרבות והספורט על מנת שזה יכיר בה כממשיכת "התזמורת האנדלוסית הישראלית" אשר פורקה וכך תקבל התזמורת תקציב מהמדינה כפי שקיבלה האנדלוסית.
מלבד התזמורת באשקלון ביקשה גם עיריית אשדוד להיות מוכרת כגוף הממשיך את התזמורת האנדלוסית ולזכות בתקציביה. משרד התרבות והספורט בדק את שני הגופים וב-28 בפברואר 2010 פרסם ש"התזמורת האנדלוסית החדשה אשקלון" בניהולו המוזיקלי של תום כהן ובניהולו של עופר אמסלם (מנכ"ל) היא ממשיכת "התזמורת האנדלוסית הישראלית" אשר פורקה והעניק לה את התקציב לשנת 2009 (כ-1.5 מיליון ש"ח, רטרואקטיבית).
בשנת 2016 עברה התזמורת לעיר ירושלים עקב ירידת התקצוב העירוני באשקלון ל-70 אלף ש"ח בלבד, וכתוצאה מכך שינתה את שמה ל"התזמורת האנדלוסית ירושלים". בחודש יוני 2017 שונה שם התזמורת שוב והפעם ל"תזמורת ירושלים מזרח ומערב", שם המשקף את מגוון הסוגות והסגנונות בתוכם פועלת התזמורת מעבר למוזיקה הקלאסית האנדלוסית.

חזון מוזיקלי ותרבותי

התזמורת מיצבה את עצמה בעשור השני של המאה כבית אמנותי למוזיקה קלאסית ים תיכונית שהשתמרה והתפתחה לחופי אגן הים התיכון, כולל מוזיקה טורקית, ספרדית, מרוקאית, תוניסאית, פרסית, צרפתית, יוונית ובלקנית. בעזרת עיבודים וביצועים קלאסיים ליצירות מסוגים שונים, מהקלאסיקה האנדלוסית ועולם הפיוט למוזיקה אתנית ממדינות המזרח התיכון, מנסה התזמורת ליצור "גשר מוזיקלי רב תרבותי אמיתי על במה אחת".
על החומרים שהתזמורת מבצעת נמנים פיוטים, מזמורי תהילים, השירה העברית מימי תור הזהב בספרד, קלאסיקה צרפתית לצד מוזיקה ספרדית לאדינו ופלמנקו, האלא-האנדלוסית לצד שירת יהדות ארצות המגרב, מקצבים מארצות הבלקן בשילוב מוזיקה ישראלית בת זמננו, מוזיקה ברברית מקורית ומוזיקת עולם.
לאורך השנים קיימה התזמורת שיתופי פעולה עם אמנים רבים בישראל ובעולם, ביניהם דויד ברוזה, יסמין לוי, כנסיית השכל, נסרין קדרי, שמעון בוסיקילה, רוס דאלי (קפריסין), רביד כחלני, יהודה שוויקי, שלמה גרוניך, יוני רועה, יהודה סעדו, מארק אליהו, יהודה קיסר, אמיר שהסר, להקת הפלמנקו - רמנגאר, שרון שגיא ולהקת פלמנקו נטורל, להקת Los Ninos De Sara, להקת A-WA, להקת המחול אורלי פורטל, להקת העבריים מדימונה, עמנואל חנון, אייל סלע, מאיה בלזיצמן, יאיר דלאל, פרץ אליהו, זוהר פרסקו, אסתי קינן-עופרי, מהטאפ דאמיר (טורקיה), שמעון סיבוני, נטע אלקיים ואחרים.

ניהול מוזיקלי ונגנים

המנצח והמנהל המוזיקלי של התזמורת הוא תום כהן. היועץ המוזיקלי הוא ר' מאיר עטייה ז"ל (אלא אנדלוסית), מייסד העמותה ומומחה למוזיקה האנדלוסית.
לתזמורת סולנים במגוון סגנונות, השולטים בשפות עברית, ערבית, צרפתית, ספרדית, יוונית, פרסית, טורקית ועוד. הפייטן הראשי של התזמורת (בתחום המוזיקה האנדלוסית) מיום הקמתה הוא אמיל זריהן.