ז'אק ברל

ביוגרפיה

ברל נולד בסכארבק (Schaarbeek), שכונה ענייה בבריסל, בירת בלגיה, למשפחה בורגנית, בעלת מפעל לייצור קופסאות. הוריו היו ממוצא פלמי אך מתבוללים בתרבות הצרפתית. האב, רומן, היה במקור מסביבות איפר וגדל בסביבה דוברת צרפתית. גם האם, ליזט, שהייתה בת השכונה סכארבק, הייתה פרנקופונית. ז'אק ברל עצמו לא שלט בצורה טובה בהולנדית ושפה זו הייתה המקצוע שבו קיבל את הציונים הגרועים ביותר בבית הספר. בצעירותו, היה אורח חייו של ברל רגיל לבני חוגו - הוא נישא בגיל צעיר וקיבל תפקיד ניהולי במפעל המשפחתי. כתחביב נהג לשיר בבתי קפה ובברים. אולם ברל פרש מהמפעל המשפחתי בתחילת שנות ה-50 ועבר לפריז.
בפריז הוא כתב מוזיקה והופיע בקברטים ובאולמות העיר. הוא העניק ממד דרמטי לשיריו, והתפרסם. בשנת 1956 ערך סיבוב הופעות באירופה והקליט את השיר "Quand on n'a que l'amour" ("כאשר אין דבר מלבד האהבה" – בגרסה העברית: "אם נדע לאהוב") שביצר את מעמדו כאמן חשוב.
בשנים הבאות הופיע בבמות החשובות ביותר בצרפת. הוא הלך והתבלט כבעל סגנון ייחודי, הן מבחינת מילות שיריו ונושאיהם, הן מבחינת לחניהן, הן מבחינת האופן שבו ביצע אותם. בתקופה זו גם הופיע בכמה סרטים, אך הקריירה שלו כשחקן לא נסקה. 
בשנת 1973 פרש לפולינזיה הצרפתית. בשנת 1977 שב משם לפריז, אז הקליט את תקליטו האחרון רק כדי לסייע לחברו בעל חברת ההקלטות שנקלע לקשיים כלכליים. התקליט מבטא אווירה של פולינזיה, והשיר המרכזי שלו מוקדש לאיי מרקיז.
ברל, שהיה מעשן כבד, מת מסיבוכים של סרטן הריאות ב-9 באוקטובר 1978 ונקבר בבית הקברות באטונה (Atouna), באי "היבה אוא" (Hiva oa) השייך לקבוצת איי מרקיז שבפולינזיה הצרפתית, במרחק קצר מקברו של הצייר פול גוגן.

יצירתו

על אף שצרפת הייתה הערש הרוחני שלו, תמיד הדגיש את היותו בראש ובראשונה פלמי, הן בראיונות שהעניק והן ברבים משיריו. השיר "Marieke", לדוגמה, הוא שיר געגועים לנערה פלמית ולמולדתו פלנדריה, מושר בתערובת של שתי השפות. בשיריו הוא מבטא לעיתים קרובות געגועים ואהבה כלפי פלנדריה וכלפי בלגיה - כמו בשירים "Il neige sur Liège",‏ ("שלג יורד על לייז'"), "Le plat pays", ("ארץ המישור"), ‏ "Bruxelles", ("בריסל"),‏ "Mon père disait" ("אבי נהג לומר"), ועוד - על נופיה, אווירתה, אנשיה ורוח הצפון הנושבת בה. יחסו של ברל אל הפלמים מורכב. לצד הגעגועים הוא מצייר אותם כצרי אופק, שמרנים לעילא, חיים את חייהם השגרתיים והסתמיים. הדבר בולט למשל בשירו "ילדותי" ("Mon Enfance"). זאת ועוד, למרות הזהות הפלמית-בלגית הברורה שלו ברל מתנגד ללאומנות והבדלנות הפלמית, התנגדות זאת באה לידי ביטוי באופן אירוני וקומי בשיר "Les Flamandes" ("הפלמיות") שבו הוא דורש מהלאומנים הפלמים - שהם נאצים בזמן המלחמות וקתולים ביניהן - לעולם לא להכריח את ילדיו לנבוח בפלמית.
הוא נודע בעיקר בשירים ובלחנים שכתב וביצע ובאיכותם מלאי ההבעה אך שלח את ידו גם בבימוי ובמשחק. ברל כתב על נושאים שונים ומגוונים: אהבה, מוות, תקווה חסרת סיכויים, בדידות, אכזבה, ילדות, זקנה, חברה ועניינים שברוח. בשירתו עולה נימה סוציאליסטית, המתבטאת בעיקר בלגלוג על הבורגנים, צביעותם ומוסכמותיהם החברתיות (כך למשל בשירים כגון "Les Bonbons" ("הסוכריות"), "Les Jardins du Casino" ("גני הקזינו"), ו-"Les Bourgeois" ("הבורגנים"). בולטת בשיריו הרגשת האמפתיה כלפי החלשים שבחברה, אך בניגוד לאמנים אחרים בזמנו, שהדגישו את אומללותם של חלשים "אפנתיים" (פועלים, נשים, שחורים וכדומה), ברל היה קשוב למועקתם ולפגיעותם של חלשים שאינם שייכים למגזרים מוגדרים בחברה: הזקנים, השיכורים, המכוערים, ועוד. כך, למשל, אחד משיריו האחרונים, "Voir Un Ami Pleurer" ("לראות חבר בוכה") מדגיש לא את מצוקתו של האדם הסובל, אלא דווקא את הקושי של חברו הרואה אותו בסבלו. בשיר זה הוא מדבר גם על "האלגנטיות שבהיות כושי ועל האומץ שבהיות יהודי". ברל שר רבות על נשים, אך על אף נטייתו האגליטרית, את הנשים תפס בדרך כלל כנמצאות בצד הפוגע ולא בצד הנפגע של המשחק החברתי.
בשירתו מצליח ברל לעורר הזדהות עם אנשים כאשר הוא נותן להם כביכול לדבר מפי עצמם. לרוב הוא נמנע מלתאר את חווייתם או סבלם בצורה ישירה, אלא מעביר אותם דרך המילים המושמות בפיהם. כך, למשל בשיר "Quand ma maman reviendra" ("כשאמי תחזור") - אחד השירים הרגישים והעצובים שחיבר ברל - מספר ילד על השמחה שתתעורר בו כאשר תחזור אמו, שעזבה לפני זמן רב, כאשר יחזור אחיו, היושב בכלא על עבירות אידאולוגיות, וכאשר תחזור אחותו, הנמצאת בפריז. הוא עצמו, כך מובן מן המילים, נותר לבדו עם אביו, עובד בית מרזח קשה יום, שחולק עם בנו בעיקר את דאגותיו, ואילו הדמיונות על חזרת בני משפחתו האבודים מאפשרים לו לצאת מן השיגרה הקשה ולחיות מעט את העתיד הוורוד שהוא מייחל לו, עתיד שהוא מאמין כי יגיע ורק המאזין מבין כי הוא חסר כל סיכוי להתגשם.
את שירו "מדלן" ("Madeleine') הוא שם בפי בחור צעיר ופשוט, בעל שפה דלה. הבחור עומד מדי ערב על יד הקולנוע, זר פרחי לילך בידו, וממתין לבואה של אהובתו, מדלן. מבית לבית מסתבר שתקוותו חסרת סיכוי, משום שמדלן "טובה מדי בשבילו" ואינה מתכוונת להגיע. בבית הלפני אחרון הוא כבר מבטא את ייאושו, אך בבית האחרון הוא מכריז כי גם למחרת יגיע עם זר הפרחים להמתין למדלן באותו מקום. הוא מסיים בתרועת ניצחון שמחה, המשרה כביכול הרגשה של סוף טוב, למרות שלמאזין ברור כי גם להתחלה החדשה הזאת אין שום סיכוי (והניגוד החריף בין המילים למנגינה יוצר אפקט מפתיע ואירוני). 
יצירתו איננה מוגבלת לסגנון יחיד והוא שלח את ידו בכתיבה משעשעת - תדיר כזו המשלבת ביקורת חברתית אירונית - כמו גם בכתיבה לירית-סנטימנטלית. חדשנותו של ברל בשימוש במילים ובדימויים חזותיים ורבי משמעות יוצרת רושם עז ועם זאת מאופיין בפשטות. ברל נודע גם במטפורות המפתיעות שלו, כגון בשיר "Je suis un soir d'été" ("אני ערב קיץ") בו הוא מתאר את המראות שנגלים בפני ערב היורד על העיר לייז' - מנקודת מבטו של הערב. בשירו "La Ville S'endormait" ("העיר נרדמה") - אחד משיריו האחרונים והרגישים ביותר - תיאר עיר שהחשכה יורדת עליה מנקודת מבטו של נווד המגיע אליה עם סוסו העייף; גם שיר זה עשיר בדימויים עזים.
גם בתחום ההלחנה התפרס על שלל סגנונות וכתב לחנים קצביים כמו גם לחנים נוגים, טקסיים וחגיגיים. סימן היכר של רבים משיריו, הוא התחלה נוגה ואיטית, וסיום עוצמתי עד כדי אקסטזה. כך למשל, בשירים: "Amsterdam",‏ "Les Prenoms de Paris" (שמותיה של פאריס),‏ "La Valse a Mille Temps" ("הוולס בעל אלף המקצבים"),‏ "Le Diable (Ça va)‎" ("השטן"),‏ "Quand on n'a que l'amour" ("כאשר אין לנו דבר זולת האהבה"). הלחנים שלו לעיתים קרובות עשירים ורבי דמיון, והוא נוקט בהם באמצעים מפתיעים ולא שגרתיים, הלקוחים לעיתים מעולם המוזיקה הקלאסית. כך, למשל, השיר "ז'ורס" כתוב מראשיתו ועד סופו על נקודת עוגב הרמונית, ואילו השיר "Ces gens-là" ("אלה שם") מבוסס על מוטיב יחיד בן שני אקורדים, המשך של מסורת מוזיקלית ארוכה של כתיבה כזו מאז הבארוק המוקדם. לעומת זאת, שירו "La Chanson des Vieux Amants" ("שיר האוהבים הזקנים"; אותו הלחין ביחד עם ז'ראר ז'ואנסט) מתאפיין בסנטימנטליות יתר ("קיטש") מן הסוג הרומנטי הקיצוני ביותר. ראוי להדגיש, עם זאת, כי מרבית שיריו של ברל לא הולחנו על ידיו.
בין שיריו המפורסמים ביותר נמנים "Ne Me Quitte Pas" ("אל תעזבי אותי"),‏ "Amsterdam",‏ ("אמסטרדם"),"Les bonbons" ("הסוכריות") ועוד. השיר "Ne Me Quitte Pas" זכה לאין ספור ביצועים ותורגם לשפות רבות. התרגום לעברית הופיע והתפרסם במיוחד בשם "אל תלכי מכאן" בתרגומה של נעמי שמר וביצועו של יוסי בנאי, אך קיימות גם גרסאות עבריות נוספות ומבצעים נוספים לשיר.
עוד בחייו הוערך ברל כמשורר לכל דבר, וראש המפלגה הסוציאליסטית של צרפת (ולימים נשיאה) פרנסואה מיטראן ניתח את שירתו בתוכנית טלוויזיה פופולרית כיצירה פואטית לכל דבר. לאחר מותו זכתה שירתו להערכה רבה עוד יותר, תורגמה ללשונות רבות וזכתה לניתוחים ספרותיים מגוונים - וזאת למרות העובדה שמבחינת הסגנון והמבנה שלה היא כתובה ברוח "מיושנת" לתקופה שבה היא נכתבה (בדרך כלל עם חרוז ומשקל) ולמרות העובדה שנכתבה במקורה לצורך הופעות פופולריות. מבקרים רבים סבורים כי כשרונו האקספרסיבי של ברל ורגישותו עושים אותו לאחד המשוררים הצרפתיים הגדולים במאה העשרים. גם בצרפת, שבה יש כבוד ונוסטלגיה כלפי רבים מזמרי העבר, ברל נחשב ליוצר יוצא דופן ובעל תרומה תרבותית עמוקה, ולא לזמר גרידא.

דיסקוגרפיה (חלקית)

ברל הוציא בחייו חמישה עשר תקליטי אולפן, תקליטים אחדים בהופעות חיות ומספר תקליטי אוסף. לאחר מותו ממשיכים לצאת אלבומי אוספים שלו בתקליטורים.