google/wiki40b huggingface dataset:
רודולף קיטל

רודולף קיטל (בגרמנית: Rudolf Kittel; ‏28 במרץ 1853 - 20 באוקטובר 1929) היה תאולוג גרמני וחוקר הברית הישנה.

ביוגרפיה

נולד באנינגן  שבווירטמברג, לקרל (1819–1861), מורה, ולפאולינה (1818–1897), וב-1860, כשהוא בן 7, התייתם מאביו. ב-1871 החל קיטל ללמוד תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטת טיבינגן; הוא הושפע רבות משניים ממוריו באוניברסיטה, יוהאן טוביאס בק  וקרל היינריך וייצזקר . בשנת 1876 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
באותה תקופה עבד באופן זמני ככומר. בשנים 1879–1880 היה מרצה לפילוסופיה ב"טיבינגר שטיפט" (Tübinger Stift - הסמינר של הכנסייה הפרוטסטנטית בווירטמברג). מ-1881 עד 1887 היה מורה לדת ולשפה העברית בקרלס-גימנאזיום (גר') בשטוטגרט, ובאותה תקופה עבד על ספרו "Geschichte der Hebräer" (ההיסטוריה של העברים), שאותו פרסם ב-1888.
בשנת 1888, מינתה אותו אוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב) לפרופסור לחקר הברית הישנה. למשך השנה האקדמית 1896–1897 היה אף הרקטור של האוניברסיטה. בשנת 1898 עזב את אוניברסיטת ברסלאו ועבר למשרת פרופסור באוניברסיטת לייפציג. בלייפציג התמקד במכתבי אל-עמארנה ובקודקס חוקי חמורבי. בשנים האקדמיות 1901–1902, 1907–1908 ו-1911–1912 היה דקאן הפקולטה לתאולוגיה. בשנים האקדמיות העוקבות 1917–1918 ו-1918–1919 היה רקטור האוניברסיטה בלייפציג.
נפטר ב-1929 בלייפציג, ונקבר בבית הקברות הדרומי (גר') של העיר. בשנת 1882 נישא בלודוויגסבורג לאמיליה (1860–1914). בנם הבכור, תאודור ((גר'); 1883–1970), היה משפטן, ובנו השני גרהארד קיטל היה תאולוג גם הוא, ונודע כאנטישמי.
קיטל פרסם ספרים ומאמרים ובהם פרשנויות וקורות העם הישראלי ועמים אחרים במזרח הקרוב הקדום, אך ספרו בעל ההשפעה הרבה ביותר לאורך זמן הוא מהדורתו הביקורתית לתנ"ך, "ביבליה הבראיקה" (Biblia Hebraica), שנקראת לעיתים על שמו והפכה לטקסט יסוד בחקר הברית הישנה.
ג'ובאני סקיאפארלי

ביוגרפיה

נולד בפיימונטה, ממלכת סרדיניה במרץ 1835. התעניינותו באסטרונומיה התחילה עוד בגיל 4, כאשר אביו לקח אותו לצפות בכוכבים. לפי זכרונותיו, התלהבותו גדלה עם ליקוי החמה של 1842, בו צפה כילד יחד עם אמו. 
למד באוניברסיטת טורינו, וסיים ב-1854 עם תואר בהנדסה הידראולית וארכיטקטורה אזרחית. למד במצפה המלכותי של ברלין, תחת הנחייתו של האסטרונום הגרמני יוהנס פרנץ אנקה (Encke). בשנת 1854 מונה כמתצפת זוטר (assistant observer) במצפה הכוכבים פולקובו שם נשאר עד 1860. לאחר מכן עבר למצפה הכוכבים בברארה, מילאנו שם קיבל בתחילה אותה משרה. הוא נשאר לעבוד במצפה למעלה מ-40 שנה, והחל לנהל אותו בשנת 1862. בשנת 1900 פרש מעבודתו לאחר שראייתו החלה להדרדר, והוא לא סמך יותר על תצפיותיו.

מחקרו

ב-29 באפריל 1861 גילה את האסטרואיד 69 הספרייה (Hesperia).
בשנת 1865 הדגים כי למטרי המטאורים הקורים במועד קבוע בכל שנה מאפייני מסלול דומים למספר כוכבי שביט, והסיק מכך שהם מורכבים משאריות של אותם כוכבי שביט שהתפרקו במהלך מסלולם כאשר התקרבו לשמש. לדוגמה, הוא הראה כי מטר הלאונידים השנתי דומה במסלולו למסלול השביט טמפל-טאטל (Tempel-Tuttle), וייתכן כי נגרם משובל האבק שכוכב השביט משאיר אחריו.
כמו כן מתצפיותיו על כוכב חמה וכוכב הלכת נוגה הוא מדד את זמן הסיבוב העצמי של כוכבי הלכת הללו. מתצפיותיו הסיק כי כוכבי הלכת האלו בעלי תהודה מסלולית ועל כן תמיד מפנים את אותו צד של הכוכב לכת אל השמש. רק בשנת 1965, עם התגליות והשיפורים במדע ובתצפיות מכ"ם ניתן היה להראות כי תצפיותיו לא היו מדויקות.
לאחר פרישתו, הוא חקר את נושא התצפיות האסטרונומיות העתיקות כפי שהופיעו בכתבי התנ"ך ובכתבים בבליים עתיקים.

מאדים

סקיאפארלי נודע בעיקר בזכות תצפיותיו ומחקריו על מאדים. במהלך תצפיותיו הראשוניות, הוא קרא לאזורים כהים שראה כ"ימות", ואזורים בהירים כ"יבשות". הוא השתמש בביטויים לטיניים ומקורות מהמיתולוגיה כדי לתת שמות למאפיינים שראה, לדוגמה לאזור מסוים קרא אולימפוס ניקס, שלימים נתגלה להיות הר הגעש אולימפוס מונס. בשנת 1877, הוא ציין כי הוא ראה רשת צפופה של מאפיינים בעלי קוים ישרים על פני השטח, להם קרא בשם ערוצים. המילה ערוצים באיטלקית היא "canali", והיא תורגמה לאנגלית כ"canal", כלומר "תעלות". כך, בשל התרגום השגוי, רבים הניחו כי מדובר בדבר מלאכותי שנוצר על ידי בעלי תבונה, והאמינו כי יש חיים על מאדים. האסטרונום פרסיוול לוול היה מהתומכים העיקריים של החיים על מאדים. עם זאת, סקיאפארלי לא היה בטוח באופיין המלאכותי של מאפיינים אלו, והיה יותר זהיר בתיאוריו. השערות על התעלות שעל מאדים השפיעו על תרבות המדע בדיוני בספרות ובאומנות. עם הזמן, ובעיקר לאחר תצפיותיו של האסטרונום האיטלקי וינצ'נזו צ'רולי (Cerulli) הגיעו המדעים למסקנה כי מדובר באשליות אופטיות. צילומי לוויינים של מאדים, כגון מארינר 4 הוכיחו כי אין מבנים על מאדים המזכירים תעלות.
פרוטוקול מינסק

נציגי אוקראינה, רוסיה, דונייצק ולוהנסק חתמו על פרוטוקול מינסק, הסכם שנועד לעצור את המלחמה באזור דונבאס שבאוקראינה, ב-5 בספטמבר 2014.
החתימה על הפרוטוקול באה לאחר קיום שיחות נרחבות במינסק, בלארוס, בחסות הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE). ההסכם, אשר בא אחרי מספר ניסיונות קודמים להפסיק את הלחימה בדונבאס, חייב ליישם מיידית את הפסקת האש. ברם, הפרוטוקול טרם הצליח להביא להפסקת הלחימה שם.

יעילות

הפרוטוקול טרם הצליח להביא בפועל להרגעת המצב, ומאז החתימה עליו אוקראינה והמחוזות הבדלנים ממשיכים להאשים זה את זה בהפרת ההסכם ובהתמשכות הקרבות בשטחי מזרח אוקראינה.
אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו

שנים ראשונות

גנייזנאו נולד בשילדאו (Schildau) שליד טורגאו לקצין הארטילריה ממוצא סקסוני, אוגוסט ויליאם ניידהרדט, המשפחה חיה בעוני. בשנת 1777 החל ללמוד באוניברסיטת ארפורט ולאחר שנתיים הצטרף לגדוד אוסטרי שחנה בעיר. בשנת 1782 אימץ לעצמו את התואר פון גנייזאו, על שם אחוזה אוסטרית שהייתה שייכת למשפחתו בעבר. הוא השכיר עצמו כקצין לנסיך ביירוית - אנסבך ונשלח להלחם במימון בריטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית. 
עם חזרתו ב-1786 התמנה ללוטננט (סרן) חיל רגלים בצבאו של מלך פרוסיה, פרידריך הגדול. בשנים 1793–1794 שירת כקצין מטה בפולין ובמשך עשר שנים חי בעיר יאור שליד ורוצלב. בתקופה זו העמיק בלימוד תאורטי של יסודות המלחמה, אסטרטגיה צבאית, מדע המדינה והיסטוריה.
בשנת 1796 נשא לאשה את קרולינה פון קוטויץ (Caroline von Kottwitz).

המלחמות הנפוליאוניות

את שירותו במלחמות הנפוליאוניות החל גנייזנאו כקצין מטה בקרב ינה (1806). לאחר מכן שימש כמפקד בדרגת מיור (רב-סרן) בבריגדת רגלים בליטא. בראשית 1807 נשלח לארגן את ההגנה על העיר קולברג שבפומרניה, ולהחזיק מעמד כנגד כוחותיו העדיפים של נפוליאון עד השגת חוזה טילזיט. על הצטיינותו במשימה זו קיבל גנייזנאו את עיטור פור לה מריט וקודם לדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף).
בהמשך כיהן במטהו של שרנהורסט בתפקידי קצין הנדסה קרבית וארגון צבאי. הוא צורף לצוות החשיבה והארגון-מחדש של הצבא הפרוסי שאירגן שרנהורסט ותרם תרומה חשובה לצד הארגוני. ב-1809 פרש בדרגת קולונל. לאחר פרישתו עשה במשימות חשאיות בשוודיה, האימפריה הרוסית ובריטניה ולאחריהן השתקע בברלין כראש המפלגה הפטריוטית.
עם התגבשות הקואליציה השישית חזר לצבא כראש מטהו של הגנרל בליכר. בתפקיד זה היווה איש-צוות משלים לבליכר ושיתוף הפעולה הפורה ביניהם מהווה דוגמה לצמד פיקודי הרמוני. גנייזנאו היה זה שתכנן את המסע לכיבוש פריז וצעד יחד עם בליכר בראש הכוחות שכבשו אותה. ב-1814 לאחר שהודח נפוליאון ונמלט לטירת פונטנבלו קיבל גנייזנאו תואר של גראף (רוזן). באותה עת פרסם קלאוזביץ, עמיתו, "דו"ח על מסע המלחמה" וגנייזנאו צירף לו הקדמה.
ב-1815 נטל תפקיד מכריע בקרב ווטרלו, כראש מטהו של בליכר, שהעדיף את גניינזאו כמוביל הצבא על פני הגנרלים הבכירים הוותיקים,  יורק וקלייסט, למקרה שייפגע. ואכן לאחר שנפגע בליכר בקרב ליני, נטל גניינזאו פיקוד על הצבא והדהיר אותו אל ואבר (Wavre), על מנת להצטרף לוולינגטון למתקפה הסופית על הצבא הצרפתי בווטרלו.
לאחר הקרב דאג גנייזנאו שהכוחות הפרוסים יצעדו לפריז לפני כוחותיו של וולינגטון ובתמורה זכה לקידום לדרגת פילדמרשל ולחברות במסדר העיט השחור.

אחרית ימיו

ב-1816 מונה גנייזנאו למפקד הקורפוס ה-8, אך פרש לאחר זמן קצר בשל בריאותו הלקויה והנסיבות הפוליטיות. במשך שנתיים חי באחוזתו בשלזיה, אך לאחר מכן נקרא לשוב לברלין והיה למושל העיר. ב-1825 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל
עקב ההתקוממות הלאומית הפולנית ב-1830 נשלח לפוזנן בראש כוחות ההתערבות והתצפית. ראש המטה שלו היה עמיתו משכבר לצוות החשיבה, קרל פון קלאוזביץ. ב-24 באוגוסט 1831 נפטר עקב התפרצות של כולרה.

הנצחה

גנייזנאו נודע בציבוריות הפרוסית הן כחייל (החייל הטוב ביותר מאד פרידריך הגדול) והן כאדם בעל מידות שחיבבו אותו הן על מפקדיו והן על פקודיו. בשנת 1855 הוצב פסל שלו בשדרות אונטר דן לינדן בברלין. הגדוד עליו פיקד ב-1807 במצור בקולברג נקרא על שמו ב-1889. בערים גרמניות רבות נקראו על שמו רחובות וכיכרות בהן ברלין, לייפציג, היידלברג והמבורג.
על שמו נקראו מספר כלי שיט. בהם הסיירת המשוריינת SMS Gneisenau ששרתה במלחמת העולם הראשונה וסיירת הקרב גנייזנאו ששרתה במלחמת העולם השנייה.
ביצת כנרת

ביצת כנרת היא סדרה של בריכות ביצתיות באורך של כ-750 מטרים מצפון לדרום וברוחב של עד 160 מטרים, המשתרעות בין תל בית ירח בצפון ועד לבית המוטור שמצפון לקבוצת דגניה א'. את הביצה חוצה שביל ישראל.

הביצה

ביצת כנרת נוצרה לאורך התוואי הקדום של נהר הירדן בפינתה הדרום-מערבית של הכנרת. מפלס מימיה של הביצה זהה לזה של הכנרת, והוא עולה ויורד בהתאם לזה של הימה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 ניסו מתיישבי האזור לייבש את הביצה ולנקזה באמצעות התקנת צנרת ונטיעת עצי אקליפטוס, אך הדבר לא עלה בידיהם; וגם כיום הביצה לעולם אינה יבשה לחלוטין. עם התפשטות ענף בריכות הדגים בקיבוצים בשנות ה-40 של המאה ה-20, נסללו סוללות עפר שחילקו את הביצה לבריכות, ואלה שימשו לגידול דגים. כשענף המדגה קרס בעקבות פתיחת השוק לייבוא, ננטשו בריכות הדגים, והביצה שבה במידה רבה למצבה הטבעי.

האנדרטה לזכר הפרדה בובה

על אחת מסוללות העפר בביצה, בצילם של עצי דקל, הוקמה אנדרטה לזכרה של הפרדה בובה. בובה הייתה שייכת לאהרן שידלובסקי, מחלוצי קבוצת כנרת, ויחד עמו עבדה בגן הירק של הקבוצה. כשהזדקנה החלה מובילה את ביצי הלול אל המדגרה או אל חדר האוכל, ולאחר מותה קבר אותה שידלובסקי באדמת הביצה. בשנת 1985 הוקמה במקום אנדרטת אבן לזכרה של בובה, שמעליה ניצבת מחרשה ועליה קבוע לוח הנצחה לאמור:
"פה נקברה בובה

שחרשה, קילטרה, ותלמה

בנאמנות את אדמת כנרת

בשנות ה-20 וה-30

של המאה ה-20.

יהא זכרה שזור בתולדות כנרת".
דמותה של בובה שימשה כהשראה לפרד "זיצר" בספר רומן רוסי מאת מאיר שלו.
בן

במשפחה, בן הוא יחס שארות הקושר (זכר) אל הוריו (המושג המקביל לנקבה הוא בת). להבדיל מילד, שהוא מצבו של אדם בשנותיו הראשונות, היותו של אדם בגדר בן של הורים מסוימים היא עובדה שרירה וקיימת לצמיתות. המושג נפוץ בהתייחסות לבני אדם, אך רלוונטי גם לבעלי חיים, למשל בפסוק: "ושור או שה, אתו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד" (ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק כ"ח).
בן (וגם בת) הוא תוצאה של לידה, אך אדם עשוי להפוך לבן גם כתוצאה של אימוץ. לבן מאומץ יש הורים ביולוגיים (אלה שילדו אותו) והורים מאמצים (אלה המגדלים אותו).

הכמיהה לבן

בחברות קדומות, ובחברות מסוימות גם בימינו, יוחס ערך רב לבן זכר, בזכות הכוח הפיזי העדיף שלו, שאיפשר לו להשתלב טוב יותר בעבודה החקלאית. המחשה לכך מופיעה בספר בראשית (פרק ה'), שבו מפורט סדר הדורות מאדם ועד נח. על כל אחד מגיבורי פרק זה נאמר "ויולד בנים ובנות", אך רק הבנים מצוינים בשמם. 
חשיבות גדולה במיוחד נודעת לבן במשפחת המלוכה, במונרכיה שבה רק בן (אך לא בת) יורש את כס המלך (כדוגמת יפן), ובמונרכיה שבה לבן יש עדיפות על פני אחיותיו, גם אם הן מבוגרות ממנו (כדוגמת הממלכה המאוחדת עד 2011). הנרי השמיני, מלך אנגליה, נודע בנישואיו לשש נשים (בזו אחר זו). הסיבה העיקרית לכך הייתה רצונו בבן שיירש את כיסאו.
מדיניות הילד האחד שהונהגה בסין הביאה לכך שנרשמו יותר לידות של בנים מאשר לידות של בנות. הסיבה המשוערת לכך היא הפלה מלאכותית של בנות (או המתתן מיד עם הלידה), וכן הסתרת הולדתן של בנות, על-מנת לאפשר ניסיון נוסף להולדת בן.

ביהדות

לפי ספר בראשית בתנ"ך, אדם הראשון הוא הזכר היחיד שאיננו בן (ובדומה לכך, חוה אשתו היא הנקבה היחידה שאיננה בת), משום שנבראו ולא נולדו.
לפי ההלכה, כאשר נולד בן זכר מברך אביו ברכת "הטוב והמטיב" ו"שהחיינו", ואילו בלידת בת מברך רק "שהחיינו". העדפת הבנים על פני הבנות מוצגת בברייתא: "אי אפשר לעולם בלא זכרים ובלא נקבות, אלא אשרי למי שבניו זכרים אוי לו למי שבניו נקבות".

מצוות הבן על האב ומצוות האב על הבן

המשנה, במסכת קידושין, קובעת: "כל מצוות הבן על האב – האנשים חייבין, והנשים פטורות; וכל מצוות האב על הבן – אחד אנשים ואחד נשים, חייבין". מצוות הבן על האב הן מצוות שעל האב לקיים כלפי בנו, ומצוות האב על הבן הן מצוות שעל הבן והבת לקיים כלפי אביהם. 
התלמוד הבבלי מפרט מהן מצוות הבן על האב: "האב חייב בבנו למולו ולפדותו וללמדו תורה ולהשיאו אשה וללמדו אומנות ויש אומרים – אף להשיטו במים". 
מצוות האב על הבן הן "כבד את אביך ואת אמך" ו"איש אמו ואביו תיראו".
וריד מתלה המעי העליון

פתולוגיות

פקקת של וריד מתלה המעי העליון היא יחסית נדירה, אולם מהווה סיבה משמעותית לאירוע איסכמי של מתלה המעי ויכולה להיות קטלנית. כ-10% עד 15% מהאירועים האיסכמיים הם כתוצאה מפקקת כאמור.
רז דר

ביוגרפיה

דר גדל ברעננה ושחה בקבוצת השחייה של הפועל הוד השרון בית ברל (ה.ה.ב.ב.), בהדרכתם של המאמנים אורי שפר, אמנון קראוס וד"ר ברוך צ'יש.

1986

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכה דר במדליית ארד אישית, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:19.04 דקות, אחרי יוחאי ליפשיץ מהפועל יזרעאל (16:31.73 דקות) וערן הירש (16:55.53 דקות).
במשחה נועם (בריכת 25 מטר) שנערך בסוף דצמבר אותה שנה קבע דר במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 16:56.82 דקות.

1987

במסגרת תחרויות המוקדמות לאליפות ישראל למרחקים ארוכים (בריכת 25 מטר) קבע דר במשחה ל-1500 מטר שיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 16:38.65 דקות, שיפור של כ-18 שניות לשיאו.

המכביה

בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכה דר ב-3 מדליות כסף. במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.54 דקות, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:11.87 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 9:39.99 דקות ביחד עם יואב ברוק, שגב פורת וערן הירש.

שיאן ישראל

באליפות קנדה שנערכה בקלגרי בתחילת אוגוסט אותה שנה קבע דר שבמשחה ל-200 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:53.50 דקות, שיפור לשיא בן ה-6 שנים של אמיר גניאל (1:54.29 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 8:21.97 דקות, שיפור לשיא בן ה-9 שנים של גניאל (8:23.33 דקות).

שחיין מצטיין באליפות ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה הוכתר דר בתואר השחיין המצטיין של האליפות לאחר שזכה ב-3 מדליות זהב ו-3 מדליות כסף. הוא הוביל את קבוצתו לזכייה במקום הראשון הכללי בתחרות. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.21 שניות, כשניצח את השיאן הטרי יואב ברוק ב-4 מאיות השנייה (53.25 שניות) וזוהר וייס (53.48 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.94 דקות, לפני יואב ברוק (1:55.39 דקות) וברק עטר (1:56.20 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.83 דקות, לפני ברק עטר (4:01.76 דקות) וניל מזרחי (4:17.36 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:26.93 דקות, אחרי עטר (16:09.34 דקות) ולפני ניל מזרחי (16:51.15 דקות), במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:18.38 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:06.76 דקות.

1990

באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי 1990 זכה דר במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.66 דקות, לפני סרגיי פירוב (4:02.76 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.60 דקות, אחרי שגב פורת (1:54.55 דקות) ולפני יואב ברוק (1:54.93 דקות).

1995

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1995 זכה דר במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.52 שניות, אחרי יואב ברוק (23.54 שניות).
יוחנן פרלוב

רבי יוחנן פרלוב (ז' באב תר"ס, אוגוסט 1900 – כ"א בכסלו תשט"ז, דצמבר 1955) היה האדמו"ר המרכזי של חסידות קרלין לאחר השואה, בנו הצעיר של רבי ישראל מסטולין.

ביוגרפיה

נולד בסטולין בז' באב תר"ס לרבי ישראל מסטולין, נישא בכ' בכסלו תרפ"ב למרגלית חיה בתו של רבי שמעון שלמה מאליק. לאחר נישואיו התגורר בלוצק והנהיג את חסידי קרלין באזור וואהלין. עם התקרבות הגרמנים ללוצק ברח עם אשתו ושתי בנותיו לברית המועצות. במהלך הבריחה, בשהותם בפרונזה, נפטרו אשתו ואחת מבנותיו. לאחר המלחמה שבה נספו ארבעה מאחיו ופטירתו של האח הנוסף, רבי יעקב חיים פרלוב, ללא בנים, הפך רבי יוחנן לאדמו"ר המרכזי של חסידות קרלין. בשנת תש"ו (1946) עלה רבי יוחנן לארץ ישראל והתקבל בהתלהבות על ידי חסידי קרלין שגרו בארץ ישראל. כעבור שנתיים עבר לארצות הברית.
רבי יוחנן פיתח את החצר והקים מרכזים חדשים וגדולים בארצות הברית ובארץ ישראל. הוא פעל מתוך מטרה לאחד את כל חסידי קרלין שבארץ ישראל לקהילה אחת ללא פילוגים. הוא איחד בין ישיבת "בית אהרן" לישיבת "פאר ישראל" וקראה בשם "בית אהרן וישראל" ואיחד את שלושת בתי הכנסת שהיו בתל אביב, לבית כנסת אחד ברחוב בר כוכבא. בהיותו בישראל התגורר בחיפה.
מנגד, ביסס את הצעירים לחברה בפני עצמה והורה להם להתפלל בנפרד משאר החסידים. קבוצה זו הייתה הגרעין של החסידות לאחר פטירת רבי יוחנן.
בשנת תשי"ד (1954) ביקר רבי יוחנן בארץ ושהה בה עד לאחר ראש השנה תשט"ו, אז שב לארצות הברית ונפטר שם בכ"א בכסלו תשט"ז (1955). לאחר פטירתו התעורר וויכוח בין החסידים היכן לקוברו, ולבסוף הוחלט לקוברו בארצות הברית על פי גורל. אולם חסידי קרלין שבארץ ישראל לא הסכימו עם ההחלטה וכעבור שנה הועלתה גופתו והובאה לקבורה בבית הקברות בטבריה, צמוד לקברו של רבי מנחם מנדל מויטבסק.
בתו פייגא (נפטרה ט' בכסלו תש"ע) נישאה לעזרא שוחט ולהם נולדו שני בנים ובת: האדמו"רים רבי ברוך מאיר יעקב שוחט האדמו"ר מקרלין-סטולין ורבי יוחנן שוחט האדמו"ר מלוצק. בתם רבקה נשואה לרב יעקב ברוך לעדרייך, רבם של חסידי קרלין בארצות הברית.
OneCoin

OneCoin הוא שמה של תרמית פונזי הנחזית להיות מטבע מבוזר אשר פותח על ידי חברת One ife בבעלותה של המייסדת ד"ר רוז'ה איגנטובה (Dr. Ruja Ignatova).
בנובמבר 2016 הזהיר איגוד הביטקוין הישראלי כי OneCoin אינו מטבע דיגיטלי – מדובר בהונאה.
המטבע נחשב כתרמית פונזי כיוון שחלק מהמעורבים ביצירת המטבע היו מעורבים בתרמיות פונזי בעבר. ב-2017, משטרת הודו הגישה כתב אישום המאשים 30 איש בתרמית פונזי סביב הפצת OneCoin.
בינואר 2018, המשטרה הבולגרית פשטה על משרדי OneCoin בסופיה בעקבות בקשות ממשרד התובע בבילפלד, גרמניה. בפשיטה ובחקירה השתתפו המשטרה הגרמנית ויורופול. 14 חברות אחרות, הקשורות גם הן ל-OneCoin, נחקרו. מחשבים ועדויות הוחרמו. החברה מכחישה את ההאשמות.
במרץ 2019 נעצר בארצות הברית קונסטנטין איגנטוב (אחיה של המייסדת רוז'ה איגנטובה שהחליף אותה בהנהגת החברה), ונגד שניהם הוגש כתב אישום בגין הונאה.
מוניציפל בנק

עבר והווה

מאז הקמתו בשנת 1953 שימש אוצר השלטון המקומי כצינור של ממשלת ישראל להעברת כספים לרשויות המקומיות, במסגרת פעילות זו היה מקבל העברות ופיקדונות מהממשלה, מעניק אשראי לרשויות ונהנה מהעמלות ופער הריביות. לבנק ניתנה הזכות לקזז מהכספים שהמדינה העבירה לרשויות המקומיות, על החובות שהן חייבות לו, ועל כן היה מוסד בנקאי חריג, ללא חובות אבודים. 
מניות הבנק כללו מניות יסוד שהעניקו 51% מזכויות ההצבעה באספה הכללית של החברה ומניות רגילות. מניות היסוד התחלקו באופן שווה בין מדינת ישראל, מרכז השלטון המקומי בישראל ושותפות של בנק לאומי, בנק הפועלים ובנק דיסקונט. קרוב ל-60% מהמניות הרגילות הוחזקו על ידי המדינה, רשויות מקומיות והבנקים ומעל 40% מהמניות הרגילות הוחזקו על ידי גורמים אחרים. באמצע שנות ה-90 החל איש העסקים אבי רואימי לרכוש מניות של הבנק ואף קיבל לצורך כך אישור של בנק ישראל. ב-26 ביולי 1998 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה על הפרטת החברה.
ב-1998 נחתם הסכם הסדרת יחסים בין המדינה לאוצר השלטון המקומי, לפיו ימשיך לשמש כסוכן החשב הכללי עד סוף 2008, כך שכל התשלומים של הממשלה לרשויות המקומיות יעברו דרכו והוא ייגבה את הכספים המגיעים מהן לממשלה.

שנות האלפיים

בתחילת שנת 2001 הופרט הבנק ואחזקות המדינה ושלושת הבנקים המסחריים הגדולים בו נמכרו. ההפרטה התבצעה בהליך מכירה מחוץ לבורסה, לקבוצת דקסיה האירופאית, ששיתפה פעולה עם רואימי. בעד חבילת המניות של המדינה והבנקים, שכללה כ-11% מהון המניות 53% מזכות ההצבעה ושני שלישים מהזכות למנות דירקטורים, שילמה דקסיה כ-71.5 מיליון ש"ח (שווי השוק של הבנק נאמד באותה עת על כ-217 מיליון ש"ח). 
לאחר הפרטתו זכה הבנק ב-2005, להארכת ההסכם, ללא מכרז, למתן אשראי לרשויות מקומיות, וב-2007 חתם משרד האוצר על הסכם דומה נוסף ללא מכרז. צעדים אלו לוו בביקורת ציבורית רבה. 
באוגוסט 2007 התקבל מבנק ישראל אישור לפעול כתאגיד בנקאי בתחום הרשויות המקומיות ותאגידים עירוניים, ובתחילת 2008 הורחב הרישיון לפעול כתאגיד בנקאי מלא. בעקבות זאת שונה שם החברה, לבנק דקסיה ישראל בע"מ. 
עד 2018 קבוצת דקסיה החזיקה בכ-65% מהון המניות וכ-66% מזכויות ההצבעה, מרכז השלטון המקומי הוא בעל 17% מזכויות ההצבעה, והשאר בידי הציבור. במרץ 2018 מכרה קבוצת דקסיה את אחזקותיה בחברה והבנק הפך לחברה ללא גרעין שליטה.
ב-26 בפברואר 2019 הוחלף שמו של הבנק ל-"מוניציפל בנק בע"מ"
ראשית (קיבוץ)

קיבוץ ראשית הוא הקיבוץ העירוני הראשון בישראל. הקיבוץ הוקם בשנת 1979 בשכונת הבוכרים בירושלים כקיבוץ משותף לדתיים וחילונים, ובשנת 1991 עבר לעיר גנים, שם הוא שוכן עד היום. הקיבוץ מונה כיום כמה עשרות משפחות, וכל שאר התושבים בקיבוץ הם למעשה אינם חברי הקיבוץ. כמו כן, קיבוץ ראשית הקים את בית הספר "ראשית", בית ספר ממלכתי דתי יסודי שש שנתי המנוהל על ידי תמי פרידמן בן שלום, הנמצא גם הוא בשכונת קריית מנחם.

אודות

קבוצת ראשית אשר הייתה מורכבת מיוצאי קיבוצים, מושבים ומבוגרי הקיבוץ הדתי, הונהגה על ידי ירמיהו פרידמן בן שלום (בנו של ישראל פרידמן בן-שלום) והתיישבה בשנת 1979 בשכונת הבוכרים. הקיבוץ היה מזוהה עם הקמתו עם תנועת התק"ם. עקב תהליכי התחרדות של שכונת הבוכרים הרגישו החברים חוסר שייכות לסביבה ובשנת 1991 עבר הקיבוץ לרחוב הנורית בשכונת עיר גנים בהנהגת ירמיהו בן שלום. בשנת 1992 - על רקע מחלוקת באשר לחינוך ילדי הקיבוץ - התפלגה מתוך "ראשית" קבוצה בהנהגת הושע פרידמן בן שלום, אחיו של ירמיהו אשר הקימה את הקיבוץ העירוני "בית ישראל" בשכונת גילה.
בשנת 1991 הוענק לקיבוץ פרס יגאל אלון על פעילותו החברתית. בקיבוץ יש בית כנסת, חממה, גן ירק, לול תרנגולות, ומאגר מים, שלתפעולם השוטף דואגים חברי הקיבוץ ותושבי השכונה. תושבי שכונות האזור הם לא חלק מהקיבוץ אך יש קהילת תושבים שמצויה בקשר טוב עם חברי הקיבוץ, בית הספר והפעילויות השונות אותו הוא מפעיל. 
קיבוץ ראשית דוגל בערכים חלוציים, חברתיים, דתיים, חקלאיים וחינוכיים. שלושה מהמשפטים המובילים את בית הספר ואת הקיבוץ הם: 
"בן אדם, עלה למעלה עלה כי כח עז לך יש לך כנפי רוח כנפי נשרים אבירים אל תכחש בם פן יכחשו לך דרוש אותם וימצאו לך מיד" (הרב קוק) 
"דע לך שכל ילד וילד יש לו ניגון מיוחד משלו" (מעובד על פי רבי נחמן מברסלב) 
"כשכל ישראל יתנו יד זה לזה תצטרפנה הידיים ליד אחת המגעת עד כיסא הכבוד" (המגיד מקוזניץ) 
הקיבוץ מפעיל מספר גני ילדים מגילאי 3 ועד 6 ובית ספר יסודי ממלכתי דתי בשם "ראשית" אשר מלמד עם תוכנית לימודים מיוחדת וערכית ברוח של "ראשית" ומשלב שיעורי נגינה, מוזיקה וזמר עברי כחלק משעות הלימודים, וכן שיעור חקלאות ו"משנה חקלאית". בבית הספר יש חממה בה 2 כיתות לימוד, נגריה, שתילים ועצים ומושבי טרסה. בנוסף לחממה נמצא בבית הספר גם גן ירק גדול, ממנו לוקחים התלמידים תנובה הביתה. אחת לחודש מקיים בית הספר אירועים מיוחדים וימי שישי מיוחדים מצוינים אחת לחודש. חלק ממורי בית הספר הם תושבי השכונה והקיבוץ. בנוסף, לבית הספר ישנם מועדונית, מרכזי למידה והעשרה לילדים עולים, חונכויות ותנועת נוער "ראשית" המיועדת לתלמידי בית הספר ולילדי השכונה ואף לבוגרי בית הספר.
כלים המקורצפים לבן

כלים המקורצפים לבן (באנגלית: ‏ White Shaved ware) היא משפחה של כלי קרמיקה שמקורה בקפריסין, והם מאופיינים בקרצוף צפוף על פני הכלי שנעשה לפני קלייה. הכנת הכלים נעשתה ביד (למעט מקרים חריגים).
תפוצתה של המשפחה היא בין השנים 1200-1600 לפנה"ס, בתקופת הברונזה המאוחרת, שהייתה תקופה של סחר בינלאומי, והכלים משמשים כמאובן מנחה לתקופה זו לאתרים ארכאולוגים בארץ ישראל. מציאתה באתר ארכאולוגי מצביעים על שייכות השכבה בה נמצאו כלים ממשפחה זו לתקופה זו. 
המשפחה כוללת: פכים, פכיות ובקבוקים. הפריט הנפוץ ביותר הוא פכית דלייה חרוטית עם בסיס כלי מחודד ושפת כלי צבוטה ביד. חיבור חלקה התחתון של הידית נעשה על ידי החדרת הידית לתוך הפכית באמצעות נקב בגוף הכלי. כלי המשפחה נוצרו מחומר חולי בהיר ופני הכלי חופו לבן. בכלים רבים החיפוי הלבן לא שרד. גובה הכלי נע בין 16-13 ס"מ לערך.
כלי המשפחה נוצרו בקפריסין באנקומי (Enkomi) - עיר מתקופת הברונזה שהייתה אולי עיר הבירה של אלשיה (קפריסין הקדומה). האתר נמצא ליד פמגוסטה (famagusta) במזרחו של האי. כלים אלה נמצאו באתרים רבים בארצות הים התיכון, כולל בארץ ישראל, ביניהם: תל אבו הואם, תל שקמונה תל מגידו ועוד. 
כלי המשפחה נוצרו בקפריסין בתקופה הקפריסאית המאוחרת I המקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת א והתקופה הקפריסאית המאוחרת II המקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת ב. לארץ ישראל הגיעו הכלים בתקופת הברונזה המאוחרת ב.
נובי ויטקוב

תולדות היישוב

האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 1469, ובמאות ה-17 וה-18 הוחזק בידי משפחות אצולה. במאה ה-19 התפתח היישוב, ושימש כמרכז מסחרי לכפרים החקלאיים שסביבו. בשנת 1904 פרצה ביישוב שריפה גדולה, שלאחריה, נבנו בתיו מחדש.

יהודי נובי ויטקוב

האזכור הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מראשית המאה ה-18. במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית בכפר, אך מגמה זו באה לקצה בשנת 1904, כאשר רובם המוחלט של בתי היהודים ביישוב נשרפו, לרבות בית הכנסת. בעת הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרעו ביהודי הכפר הקוזקים. בתום המלחמה, השתקמה הקהילה בסיוע הג'וינט. בין מלחמות העולם התגברה בכפר הפעילות הציונית. בשנים אלה חיו ביישוב קרוב ל-1,000 יהודים, כמחצית תושביו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים ממערב פולין, אשר חלקם גורשו בידי השלטונות הסובייטיים לעומק ברית המועצות. ב-25 ביוני 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ולמחרת, העלו הגרמנים ואוקראינים מקומיים את בית הכנסת ובית המדרש בכפר באש, תוך עינוי יהודים כדי שישרפו בעצמם ספרי תורה, ואילוץ יהודי היישוב, ובהם רב הקהילה, לפרק בעצמם את קירות המבנים. בהמשך הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, הגבלות תנועה, החרמת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה מחוץ ליישוב.
באוקטובר 1942 שולחו כ-160 יהודים מהיישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ. יתר יהודי היישוב הועברו בחודשים שלאחר מכן ליישובי הסביבה, וגורלם היה כגורל יתר היהודים במקומות אלו. שתי משפחות יהודיות אחרונות שנותרו בכפר נרצחו בתחילת 1943.