google/wiki40b huggingface dataset:
עין חרוד

עין חרוד הוא קיבוץ בעמק חרוד בעמק יזרעאל שהוקם על ידי חברי גדוד העבודה בי"ח באלול תרפ"א (21 בספטמבר 1921) והתפלג בשנת 1952 לשני קיבוצים: עין חרוד מאוחד ועין חרוד איחוד.

היסטוריה

עין חרוד הוקם על ידי אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית, חלוצים וחלוצות חברי גדוד העבודה ואנשי "השומר", שעלו לקרקע בסמוך לפתחו של מעין חרוד בי"ח באלול תרפ"א 22 בספטמבר 1921, בערבו של יום. תחילה באו לאתר כ-35 חברים מהקבוצה שעבדה בראס אל עין (ראש העין, כיום) ליד פתח תקווה. ולמחרת הצטרפו כ-39 חברים ממחנה גדוד העבודה במגדל. היישוב השיתופי שאותו הקימו נקרא בתחילה: "פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל". מנהיגי היישוב הבולטים בראשיתו היו שלמה לביא, יהודה אלמוג ומנחם אלקינד, ואחר גם יצחק טבנקין. עין חרוד הוקם מלכתחילה על פי תוכנית "הקבוצה הגדולה" אשר הגה שלמה לביא ואושרה על ידי ההסתדרות הציונית בקונגרס הציוני ה-12, הסתדרות העובדים, ומפלגות הפועלים: "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה".
בקיץ תרפ"ג 1923 התפלג קיבוץ עין חרוד מ"גדוד העבודה". הצטרפו אליו חבורות חלוצים, והוא הפך ל"קיבוץ ארצי" שפלוגותיו פזורות ברחבי הארץ. עין חרוד וקיבוצים נוספים הקימו ב-1927 את "הקיבוץ המאוחד". בקיץ 1929 חזרו ונצטרפו אל "הקיבוץ המאוחד": כפר גלעדי, תל יוסף ורמת רחל, קיבוצי "גדוד העבודה" שהתפרק. 
ב-1926 עבר הקיבוץ למקום הקבע שלו, בגבעת "קומי". (במקומו התיישב ארעית גרעין המייסדים של קיבוץ בית השיטה, עד שעבר למקום הקבע; וכן התגוררו ליד מעין חרוד קבוצות מתיישבים נוספות).
ב-1927 בִקרה בעין-חרוד משלחת רבנים ובהם הראי"ה קוק, כחלק ממסעה ביישובים החקלאים בצפון הארץ. הרב ניסה לדבר על לבם של חברי הקיבוץ לשמור מצוות, ובין השאר, להתחתן כדת משה וישראל; לפי המסופר קצת מדבריו השפיעו "ועוד באותו לילה הועמדו בעין חרוד שמונה עשרה חופות".
ב-1931, בעת שהיה הקיבוץ הראשון שחתם על חוזה התיישבות עם הסוכנות היהודית, מנתה אוכלוסיית הקיבוץ 240 חברים, 160 ילדים ו-25 תושבים.
בשנת 1937, לאחר תכנון רב שנים, הוקם בפאתיו הצפוניים של היישוב המשכן לאמנות על שם חיים אתר, המהווה כיום מרכז חשוב לאמנות ישראלית.
בשנת 1952, כחלק מן המאבק בתנועת העבודה והפילוג בקיבוץ המאוחד התחולל פילוג גם בקיבוץ עין חרוד. הקיבוץ התפצל לשני קיבוצים: עין חרוד מאוחד (שנשאר בקיבוץ המאוחד) ועין חרוד איחוד. לאחר דין ודברים קרקעות הקיבוץ ונכסיו פוצלו וחולקו לשניים, בין שני קיבוצים באותו אתר; האחד של נאמני מפ"ם והשני של תומכי מפא"י. 
בשנת 1954 עברה הקבוצה המזוהה עם מפא"י ואשר פרשה מן הקיבוץ המאוחד, לאתר סמוך על גבעת קומי שבאדמות הקיבוץ והקימה את "עין חרוד איחוד". הקיבוץ עין חרוד הוותיק, שבו נשארו החברים שזוהו בעבר עם מפ"ם, נקרא מאז בשם "עין חרוד (מאוחד)".

בספרות העברית

שם המקום שימש באופן סמלי בספרו של עמוס קינן: הדרך לעין חרוד.
עיגול הטשטוש

עיגול הטשטוש באופטיקה הוא הכתם המתקבל מדימות של עצם נקודתי. הכתם מתקבל במקום נקודה, על ידי חרוט האור המגיע מעדשה כתוצאה מאי יכולתה של העדשה ליצור דמות נקודתית מושלמת של העצם הנקודתי. 
עיגול זה משמש בצילום לקביעת עומק השדה, כלומר, את חלק הדמות הנתפס כחד. מאחר שגודל זה תלוי בתפיסת הראיה האידיבידואלית, ערכו נקבע על-פי תקן התלוי בפורמט של הדמות. עם זאת, גם עבור התקן המתאים ביותר, עדיין, כאמור, הערך תלוי בחדות הראיה, בתנאי הראות, ובמידת ההגדלה.
בשל עיוותים אופטיים ובשל מגבלת העקיפה, עדשות אינן מסוגלות ליצור דמות נקודתית של עצם נקודתי, כלומר, הן אינן יכולות למקד בצורה מושלמת, וגם מערכת אופטית בעלת כושר המיקוד הטוב ביותר, תיצור עדיין כתם אור במקום נקודה. עיגול הטשטוש הקטן ביותר שניתן לקבל על ידי עדשה מכונה עיגול מיעוט הטשטוש.
דגל קרים

דגלים אתנים של הטטרים של קרים

ילידי קרים, הטטרים של קרים, משתמשים בדגלים מסורתיים משלהם. הדגל שצבעו כחול בהיר ועליו דמגה זהובה, המכונה Kök Bayra "דגל כחול" והוא משמש כדגל מדיני ואזרחי, כאשר בעבר השתמשו גם בדגל שצבעו ירוק - דגל ששימש למטרות דתיות, ודגל שצבעו אדום - דגל שימש כדגלם הצבאי של הטטרים של קרים. כיום, הטטרים של קרים משתמשים רק בדגל הכחול, שעתה נחשב לדגל האתני של הטטרים של קרים. הדמגה המוזהבת, מופיעה כיום בפינה השמאלית העליונה של הדגל או לפעמים במרכז הדגל.

הדגל הדתי של הטטרים של קרים צבוע בירוק, כאשר הדמגה ממוקמת בפינה השמאלית העליונה של הדגל. הדגל היה בשימוש בתקופת הרפובליקה של חצי האי קרים 1917–1918, אומץ רשמית בנובמבר 1917, ולאחר מכן בוטל בינואר 1918.

הרפובליקה העממית של קרים (1917–1918)

כשהטטרים של קרים הכריזו עצמאות כרפובליקה העממית של קרים מהאימפריה הרוסית בסוף 1917, הם נופפו בהמוניהם דגל בצבע תכלת עם פס צהוב במרכזו. העצמאות של הטטרים של קרים הייתה קצרה מאוד וכאשר הרוסים החזירו לעצמם את השליטה בקרים בתחילת 1918, מעמדו הרשמי של הדגל בוטל.

הממשלה האזורית של קרים, תחת גנרל סולקביץ' (1918)

הממשלה האזורית של קרים (ברוסית: Крымское краевое правительство), שהובלה על ידי גנרל מטביי סולקביץ' (טטר ליטאי במקורו) התקיימה בזמן הכיבוש הגרמני של קרים (25 ביוני - 15 בנובמבר 1918). הדגל שאומץ היווה פשרה בין הטטרים של קרים לבין הרוסים. הדגל הורכב משני חלקים, רוסי וטטרי: בעוד שצבעי הדגל היו מזוהים עם הלאום הטטרי של קרים, על גביו הופיעה סמל פלך טאורידה - המזוהה עם האימפריה הרוסית והלאום הרוסי.

ברית המועצות

כאשר הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של קרים הוקמה, כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ב-18 באוקטובר 1921, האוטונומיה קיבלה דגל בפני עצמה. הדגל היה אדום ובפינתו השמאלית היה רשום נוטריקון שם האוטונומיה באותיות קיריליות בצבע זהב - КрССР, ובאותיות הערביות - ق س ج ش. בשנת 1929, שונה הכיתוב של האותיות הערביות ל-QrMSŞÇ, עקב השינויים שחלו בשיטת הכתיב של השפות הטורקיות בשנים הללו. בשנת 1938, שוב שונה הדגל והפעם כלל את הכיתוב РСФСР, בחלק העליון (נוטריקון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה בשפה הרוסית) ותחתיות נוטריקון שם האוטונומיה - КрССР. ב-30 ביוני 1945 הפך קרים לאובלסט של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ועל כן בוטל השימוש בדגל.
תרשים זרימת נתונים

תרשים זרימת נתונים (באנגלית: Data Flow Diagram או DFD) הוא כלי בהנדסת תוכנה המהווה צורה חזותית של הצגת תהליכי עיבוד נתונים המתרחשים במערכת מידע.
יצירת תרשים זה היא חלק משלב הניתוח במחזור החיים של מערכת המידע, ונועדה כדי לבדוק את יישומיות מחשוב המערכת.

רמות התרשים

רוב תרשימי ה-DFD מורכבים מרמה עליונה (DFD-0), ועוד מספר תת-רמות (DFD-1, DFD-2 וכן הלאה), המפרטות את התהליכים המוצגים בשכבות מעליהם.
החזית הצפון-מערבית (ברית המועצות)

היסטוריה

בשנת 1939 הוקמה החזית הצפון-מערבית, על בסיס המחוז הצבאי לנינגרד. החזית לחמה במלחמת החורף נגד פינלנד, ולאחר מכן פורקה.
ב-24 ביוני 1941 הוקמה החזית מחדש, על בסיס המחוז הצבאי הבלטי, ולמפקדה מונה פיודור קוזנצוב. החזית לחמה במהלך מבצע ברברוסה במדינות הבלטיות, ולאחר שנסוגה בחודשיים למעלה מ-450 ק"מ הגנה על מבואות לנינגרד. הארמייה השתתפה בקרבות המצור על לנינגרד, וב-17 בדצמבר 1941 הועבר חלק מגזרתה לחזית וולחוב החדשה. בחורף 1942 השתתפו כוחות החזית במבצע דמיאנסק, אולם נכשלה בהשמדת הכוחות שהיו נצורים בתוך הכיס.
ב-20 בנובמבר 1943 פורקה החזית, ואת מקומה תפסה החזית הבלטית השנייה.
מצודת מדבר

מצודת מדבר (בערבית: قصر) מצודה קטנה המהווה חלק מסדרת מצודות המפוזרות במדבר במזרח ירדן, רובן מזרחית לבירת ירדן, עמאן. המצודות נבנו תחת בית אומיה במאה ה-7 וה-8. בית אומיה הפכו את דמשק לבירתם החדשה בשנת 661, והמצודות נבנו לרוב לכיוון מדינה וכופה.
מטרת המצודות אינה ברורה כל צורכה, האם שימשו לצורכי הגנה, מנוחה (חאן) או מסחר. אחת המצודות המפורסמות היא קסר עמרה, שהוכרז כאתר מורשת עולמית.
סאלי: נס על ההדסון

עלילה

ב-15 בינואר 2009 הטיס הטייס הוותיק צ'סלי "סאלי" סאלנברגר (טום הנקס) יחד עם ג'פרי "ג'ף" סקילס (ארון אקהרט) את טיסה 1549 של חברת התעופה האמריקאית "יו אס איירווייז". הטיסה המריאה מנמל התעופה לה גוארדיה בניו יורק.
דקות ספורות לאחר ההמראה פגעה להקת אווזים במנועי המטוס איירבוס A320 והשביתה את שניהם. ללא מנועים וללא טווח אפקטיבי להגעה לשדה תעופה, מחליט סאלי להנחית את המטוס במי הנהר הקרים של ההדסון.
עם 155 נוסעים ואנשי צוות על הסיפון, הצליח סאלי להנחית את המטוס נחיתה מושלמת על הנהר - הנחתה מוצלחת של מטוס סילון על מים, ללא תקדים - ומציל את חייהם של כל נוסעי המטוס. במהרה הוא הפך לגיבור היום, הן על ידי האנשים ששרדו את הטיסה והן על ידי התקשורת העולמית.
במקביל לתשואות מן הציבור, סאלי נאלץ להתמודד עם האשמות חוקרי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה באשר להחלטתו הרת הגורל להנחית את המטוס על הנהר ולא לחזור לאחד מנמלי התעופה באזור. חקירה זו והתמודדותו של סאלי אתה היא סיפור המסגרת של הסרט, ואירועי הנחתת המטוס וחילוץ נוסעיו מוצגים בתוך מסגרת זו.
לבירור ההיתכנות של חזרה בשלום לשדה תעופה נערכו סימולציות מחשב שהראו שצעד כזה היה אפשרי. סאלי דרש לחזור על הסימולציות עם טייסים בסימולטור טיסה, וגם אלה הראו שאפשר היה להנחית את המטוס בשדה תעופה. בשלב זה הסביר סאלי שהסימולציות היו שגויות, משום שהטייסים שהשתתפו בהן ידעו מראש למה הם הולכים, ולא נזקקו לזמן לשם קבלת החלטה. חזרה על הסימולציה, תוך השהיה של 35 שניות מרגע התקלה ועד תחילת פעולתם של הטייסים, הראתה שנחיתה בשלום בשדה תעופה לא הייתה אפשרית. בנוסף, בדיקת המנוע שנמשה מהנהר העלתה שהוא אכן שותק בעקבות ההתנגשות בעופות, בניגוד לרושם שנוצר מנתוני הבקרה, לפיהם נותר לו כושר פעולה מסוים. ממצאים אלה הובילו את החוקרים למסקנה שסאלי בחר באפשרות הטובה ביותר להצלת נוסעיו.

הפקה

הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה של קפטן צ'סלי "סאלי" סאלנברגר, והזכויות נרכשו בשנת 2010.
סאלנברגר הדגיש כי הוא מצפה שהמוטיב החוזר של הסרט יהיה "האנושיות המשותפת לכולנו". בנוסף ציין כי האירועים קרו זמן קצר לאחר המשבר הכלכלי הגדול ב-2008, והמקרה נתן לאנשים רבים תקווה, בזמן שכולם היו זקוקים לה.
ביוני 2015 הוכרז כי טום הנקס ייכנס לנעליו של "סאלי" בסרט. באוגוסט של אותה שנה פורסם כי לצד הנקס יככבו ארון אקהרט, לורה ליני ואנה גאן.
הצילומים החלו ב-28 בספטמבר 2015 בניו יורק.

ביקורות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות בקרב הצופים ומבקרי הקולנוע. באתר "Rotten Tomatoes" דורג הסרט עם כ־82% ביקורות חיוביות ממבקרים. באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 7.5 מתוך 10 נקודות.
הביקורות היללו את איסטווד וכן את משחקו של הנקס בסרט. שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב: "סאלי המגולם בידי טום הנקס המצויד בשיער ושפם לבנים, בהופעה שקרוב לוודאי תביא לו מועמדות לאוסקר..."
סמי בר לב

ביוגרפיה

בר לב נולד בבגדד ועלה לישראל בילדותו. ב-1968 היה מראשוני המתיישבים הישראלים בגולן והתגורר בעיר קונייטרה, עד למסירתה לסורים לאחר מלחמת יום הכיפורים. בר לב נמנה עם מקימי קצרין והתגורר בה מיום הקמתה. הוא מכהן כראש מועצת קצרין החל מ-1980, וכן כיו"ר הרשות לפיתוח הגליל.
ביום ירושלים ה'תשס"ח הוענק לבר לב פרס מוסקוביץ' לציונות. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק לו "על חלקו המרכזי בהקמת ההתיישבות בגולן ובשגשוגה במשך 40 שנה; על הגשמת חזונו להקמת העיר קצרין; על היותו מופת של מנהיגות קהילתית ומוניציפלית ושל עשייה ציונית וחלוצית".
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות (2018), שובץ במקום העשירי והאחרון הסמלי ברשימת "קצרין תנצח" בראשות ויקי בדריאן.
כארמור

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1947 בשם "התכוף" מראשי תיבות באנגלית: Hatechof - Haifa Technical Office.
במלחמת העצמאות המשוריינים שהחברה פיתחה שימשו בשיירות בדרכים הנצורות. לאחר קום המדינה החברה התרחבה לתחומים נוספים.
בשנת 2011 החברה נקלעה לקשיים עקב ירידה בהזמנות וכ-200 מיליון שקל חובות, אך לאחר מכירתה לחברת ברנד תעשיות התאוששה בעקבות כניסה מאסיבית של חוזים חדשים.
בשנת 2015 החברה החליפה את שמה מ"התכוף" ל"כארמור" (Carmor).
שבתאי עלואן

הרב שבתאי עלואן (ה'תרל"ד, 1874 - כ"ז בטבת ה'תש"א, 1941) היה רב ודיין בקהילה היהודית שבעיר זאכו בכורדיסטן.
נולד בזאכו בכורדיסטן העיראקית לרוחמה וחכם עלואן. למד תורה אצל אביו ורבנים נוספים, והסומך לרב ולמורה הוראה. בגיל 20 החל ללמד בתלמוד תורה המקומי.
הרב עלואן היה דיין בהרכב של שלושה דיינים בזאכו. 
בשבתות ובחגים היה נותן דרשות בבית הכנסת. היה מכניס אורחים ומהם השדרי"ם שהגיעו מארץ ישראל. עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ה (1935). תקופה לא ארוכה לאחר-מכן חלה ונפל למשכב, ונפטר. בנו, חכם חביב עלואן, הקים לזכרו את בית המדרש והישיבה "באר שבע" בשכונת "זיכרון יוסף" בסמיכות לשוק מחנה יהודה בירושלים.

מקורות

הרב יצחק עמדי, ספר חכמי כורדיסתאן, ירושלים, תשס"ה.
פאריס (מיתולוגיה)

פאריס (יוונית: Πάρις), ידוע גם כאלכסנדרוס (יוונית: Ἀλέξανδρος), בנו של פריאמוס, מלך טרויה, מופיע במספר אגדות יווניות. הדוגמה הבולטת ביותר היא חטיפתה או בריחה משותפת עם הלנה, מלכת ספרטה, אשר הייתה הסיבה המיידית לפרוץ מלחמת טרויה. מאוחר יותר במלחמה זו, פאריס פצע והרג את אכילס בעקבו בעזרת חץ.
כאשר נולד פאריס, אוראקל טען שהוא יביא לנפילתה של טרויה. לכן, הוריו שלחו אותו להר אידה, בתקווה שכך תימנע התגשמות הנבואה.

משפט פאריס

האלות הרה, אתנה ואפרודיטה הוזמנו יחד עם שאר הר האולימפוס לחתונה המאולצת בין פלאוס ותטיס, אשר יהפכו בעתיד להוריו של אכילס, אך אריס (אלת המריבות) לא הוזמנה בגלל נטייתה ליצור מהומות.
בעקבות כך, אריס הגיעה למסיבה בהיחבא והטילה על שולחן תפוח עשוי זהב שהיה כתוב עליו "ליפה מכולן", במטרה להסית את האלות להתחיל ויכוח בנוגע למי הכי ראויה. פאריס האומלל, נסיך טרויה, אשר אז עוד חי בהר אידה, מונה כדי לבחור את היפה מכולן. כל אחת משלוש האלות הגדולות שהוזכרו קודם, ניסתה לשחד מיד את פאריס שיבחר בה. הרה הבטיחה כוח פוליטי ושליטה בכל אסיה, אתנה הבטיחה מיומנות קרב, חוכמה ויכולות של הלוחמים הגדולים ביותר, ואפרודיטה הבטיחה לו את האישה היפה ביותר בעולם, הלנה, אשתו של מנלאוס מלך ספרטה. פאריס, לאחר זמן מחשבה לא ידוע, בחר בסופו של דבר לתת את תפוח הזהב לאפרודיטה.
כיוון שהלנה הייתה האישה היפה בעולם, היו לה מחזרים רבים. כדי לשמור על שלום ביניהם, אודיסאוס גרם להם להבטיח להגן על הנישואים של הלנה עם מי שהיא תתחתן בסופו של דבר. היא בחרה במנלאוס, וכאשר פאריס חטף אותה, כאשר הגיע בספינה שנבנתה בידי פרקלוס (בגרסה אחרת - הלנה התאהבה בפאריס ועזבה איתו מרצונה), כל יוון התקיפה את טרויה, וכך פרצה מלחמת טרויה.
ישנו איקונין אשר מראה את פאריס מציג את התפוח לאלות אתנה, אפרודיטה והרה. איקונין זה בדרך כלל מפורש כ"השיפוט של פאריס", ההנחה היא שהוא מנסה לקבוע מי מהן הכי יפה. הפירוש האלטרנטיבי הוא שפאריס מוצג כמקבל את מתנת החיים משלוש האלות. פירוש זה נתמך על ידי טענה ששלוש האלות מייצגות אלה אחת בשלושה אספקטים של נימפה, אם וזקנה בלה, ושבחירת היפה מביניהם חסר ערך בהקשר זה.
הנושא של משפט פאריס משמש עד היום מקור השראה בספרות, קולנוע, ציור ואמנויות נוספות.

סופו של פאריס

אוינונה, אשתו הראשונה של פאריס, הייתה נימפה מהר אידה בפריגיה. אביה היה צברן (Cebren), אל-נהר. פאריס חטף אותה והם התחתנו. אוינונה ילדה את קוריתוס. כאשר פאריס עזב אותה למען הלנה, היא חזתה מראש את התוצאות ההרסניות של ניסיונו לכבוש את הלנה (מלחמת טרויה, מותו של פאריס).
בגרסה אחרת, כאשר פאריס נפצע אנושות מידי פילוקטטס (שלא התאמץ כלל בזמן הקרב), הוא ביקש ממנה לרפא אותו, וזאת כיוון שהיא הייתה ידועה כמרפאה. אוינונה סירבה, ופאריס מת. מאוחר יותר היא השליכה את עצמה למדורת הקבורה שלו.
בגרסה שלישית, שלפעמים נוהגים להזכירה, אוינונה ניסתה להפריד בין פאריס להלנה. היא שלחה את קוריתוס בנם שייצור סדק בין פאריס והלנה, אך פאריס לא זיהה את בנו שלו והרגו.
לאחר מותו של פאריס, נשא אחיו דפובוס לאישה את הלנה עד אשר נרצח בידי מנלאוס, אשר לקח את אשתו חזרה.
דיפלומה

דיפלומה היא מסמך המונפק בדרך כלל על ידי רשות ריבונית או גוף רשמי, המקנה או מוכיח זכות, תואר (אצילות, מקצוע), הכרה (פרס) או תואר אקדמי (בוגר אוניברסיטה, מוסמך אוניברסיטה, דוקטורט). הדיפלומה כוללת אימות לאותנטיות של המסמך בדמות חותמת, מונוגרמה, או חתימה בכתב יד.

אטימולוגיה

המילה "דיפלומה" היא מילה ביוונית (ίίλλωμα) שמשמעותה: תעודה מקופלת.
צבי הירש שפירא

רבי צבי הירש שפירא (י"א בתמוז ה'תר"י, 21 ביוני 1850 - ט"ז בתשרי ה'תרע"ד, 17 באוקטובר 1913) היה רבה של מוקצ'בו (מונקאץ') והאדמו"ר השני של חסידות מונקאטש. מחבר הספרים "באר לחי רואי", "דרכי תשובה", "צבי תפארת" ועוד.

קורות חייו

נולד לרבי שלמה שפירא ולחיה פרומה רבקה (נכדתו של רבי משה לייב מסאסוב) בעיירה סטריזוב בפולין בי"א תמוז תר"י (1850) ונקרא על שם רבי צבי הירש מזידיטשוב שזהו יום פטירתו. בהיותו כבן שש אורס לאסתר הורוויץ בת רבי חנינא הורוויץ, רב העיר אולינוב, בנו של רבי יעקב ממעליץ. החתונה התקיימה באדר תרכ"ה (1865) באולינוב. רבו היה רבי חיים הלברשטאם מצאנז, ולאחר פטירתו נסע גם לבנו רבי יחזקאל שרגא משינאווא.
בשנת ה'תרמ"א מונה אביו לכהן כרבה של מונקאטש, והוא החל לשמש כראש אב בית דין בעיר. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ג, מילא את מקומו כרב העיר וכאדמו"ר. הוא הודח על ידי השלטונות ההונגרים בשל אי-ידיעת השפה ההונגרית, אך המשיך לכהן כרב באופן לא רשמי ובהמשך חזר לתפקידו. בשנת ה'תרס"ח הקים את "כולל מונקאטש ועשרת הגלילות" שהעביר כסף ליוצאי הונגריה שחיו בארץ ישראל ושבמסגרתו הוקמה לימים שכונת "בתי מונקאטש", בירושלים. התנגד נמרצות לכל ניסיון לחידוש בחיים המסורתיים של היהודים. היה ממתנגדי הציונות ואף התנגד לתנועת אגודת ישראל שקמה בזמנו.
חיבר ספרים רבים, בהם: "דרכי תשובה" על השולחן ערוך, "באר לחי ראי" על תיקוני הזוהר, שו"ת "צבי תפארת", "תפארת בנים" על התורה ומועדים, "תפארת בנים" על הגדה של פסח. קורות חייו נדפסו בספר בית שלמה (לזכר אביו), בפרק "מאמר צבי תפארת".
נפטר ביום השני של חג סוכות ה'תרע"ד בעיר מונקאץ', ונטמן בו ביום בבית העלמין בעיר. את מקומו מילא בנו היחיד, רבי חיים אלעזר שפירא, בעל "מנחת אלעזר".
קרחון ברגה

גילוי הקרחון

הקרחון מופיע לראשונה במפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1957.

מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה בשנת 1960.
הקרחון נקרא על שמם של לואי ברגה, וז'אק ברגה - מהנדסי אווירונאוטיקה צרפתים שבנו את המסוק הראשון.
איליה קאזאן

קורות חייו

קאזאן נולד באיסטנבול שבטורקיה בשם איליה קאזאנטסוגלו (ביוונית: Ηλίας Καζαντζόγλου). בילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית. קאזאן גדל כבן מהגרים טיפוסי, מנוכר ורחוק מאביו; חש נחות מבחינה חברתית ומינית, בחוויית קיפוח. 
בשנת 1951 ביים קזאן את הסרט "חשמלית ושמה תשוקה", לאחר בימוי הפקה מקורית בברודוויי של המחזה שכתב טנסי ויליאמס. בסרט נתגלה מרלון ברנדו, והיה מועמד עליו לפרס האוסקר. 
את האוסקר הראשון קיבל קאזאן על הסרט "הסכם ג'נטלמני" בשנת 1947. באותה שנה ביים את ההפקה המקורית של המחזה "כולם היו בניי". כן ביים את ההפקה המקורית של המחזה "מותו של סוכן" (1949).
קאזאן עבד בשיתוף פעולה הדוק עם סופרים ותסריטאים מהשורה הראשונה, ובהם ארתור מילר, טנסי ויליאמס, ויליאם אינג', באד שולברג (חופי הכרך ופנים בקהל), ג'ון סטיינבק (ויוה זפאטה!) והרולד פינטר (הטייקון האחרון).
בעת "ציד המכשפות" של ועדת מקארתי לא עמד קאזאן בלחץ, ומסר שמות של חלק מחבריו, שלטענתו היו ידועים גם ללא עדותו. רבים לא סלחו לו על כך.
קאזאן ביים בשנת 1954 את הסרט חופי הכרך. כמו כן ביים את הסרטים: קדמת עדן (1955), "בייבי דול" (1956), "ויוה זפאטה!" (1952), ""נהר פראי" (1960), "זוהר בדשא" (1961), "ההסדר" (1969), "הטייקון האחרון" (1976), "בהלה ברחובות" (1950), "אמריקה אמריקה"(1963), "אילן גדל בברוקלין" (1945), "בומרנג" (1947), "פנים בהמון" ( 1957), "אדם על חבל מתוח" (1953 ), "פינקי" (1949) וסרטים נוספים.
בסוף שנות השישים החל כוכבו לדעוך והוא פנה לכתיבת רומנים, אחדים מהם הפכו לרבי-מכר, בהם "ההסדר" (1967), אך לא זכו לאהדת הביקורת. עם זאת פרסום האוטוביוגרפיה שלו "חיים" (ב-1988) החזירו לאור הזרקורים. הספר התקבל בהתלהבות רבה בעולם כולו ונחשב כאחת מהאוטוביוגרפיות הטובות שנכתבו אי פעם.
בשנת 1999 זכה באוסקר על מפעל חיים.
איליה קאזאן היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה מולי דיי תצ'ר. תוך כדי נישואיו ניהל מערכות יחסים מקבילות; הוא התגרש מאשתו הראשונה למען השחקנית קונסטאנס דאולינג, אבל אחרי תקופה של חיים משותפים חזר למסגרת הנישואין שאליה התגעגע; מבלי שהפסיק לנהל מערכות יחסים מקבילות מחוץ לנישואיהם, עד למותה. נישואיו השניים היו לשחקנית ברברה לודן, שילדה את בנו כאשר עדיין היה נשוי לאשתו הראשונה, והם נמשכו בין השנים 1969 עד למותה ב 1980. נישואיו לאשתו השלישית נמשכו מ 1982 עד למותו, ב-2003.
בין השאר ניהל ידידות רומנטית עם מרילין מונרו. הוא אביו של התסריטאי ניקולס קאזאן וסבם של השחקניות זואי קאזאן ומאיה קאזאן.
הערצת חכמי הקדם

הערצת חכמי הקדם (באיטלקית: Adorazione dei Magi) הוא ציור לא גמור שצייר בשנת 1481 לאונרדו דה וינצ'י. דה וינצ'י הוזמן על ידי הנזירים האוגוסטינים של כנסיית סאן דונאטו, סקופטו, שבקרבת פירנצה, לצייר ציור שיקשט את המזבח הגבוה בכנסייה ויתאר את חכמי הקדם ("המאגים" או "האמגושים") הבאים לסגוד לרך הנולד ישו, כמתואר בברית החדשה:
בעת שנולד ישוע בבית לחם יהודה, בימי הורדוס המלך, באו לירושלים חכמים מן המזרח. שאלו: "היכן מלך היהודים אשר נולד? כי ראינו את כוכבו במזרח ובאנו להשתחוות לו. כאשר שמע זאת הורדוס המלך נדהם הוא וכל ירושלים עמו. הוא כנס את כל ראשי הכהנים וסופרי העם ושאל אותם איפה יולד המשיח. אמרו לו: "בבית לחם יהודה, כי כן נכתב על ידי הנביא: 'ואתה בית לחם ארץ יהודה, אינך צעיר באלופי יהודה, כי ממך יצא מושל אשר ירעה את עמי ישראל': אז קרא הורדוס בחשאי לחכמי המזרח וברר אצלם מתי הופיע הכוכב. אחרי כן שלח אותם לבית לחם באמרו: "לכו חקרו היטב על-אודות הילד וכאשר תמצאו אותו הודיעו לי כדי שאבוא ואשתחוה לו גם אני."
— הברית החדשה, הבשורה על פי מתי, פרק ב, 1-8

רקע היסטורי

דה וינצ'י החל בביצוע העבודה, אך לא סיימה, משום שעקר למילנו חודשים ספורים לאחר מכן, ב-1482. בסופו של דבר קושט המזבח ב-1496 בתמונה אחרת - הערצת חכמי הקדם של פיליפינו ליפי, שציורו דומה מאוד לזה של לאונרדו, למעט הרקע בירכתי התמונה.
הציור של ליפי שרד ומוצג אף הוא בגלריה אופיצי. הכנסייה עצמה נהרסה ב-1529 בעקבות מצור על פירנצה.
ב-1568 הזכיר ג'ורג'ו ואזארי בספרו "חיי האומנים", כי התמונה עברה לרשותו של אדם בשם אמריגו בנצ'י.
ב-1621 הפכה התמונה לנכס של משפחת מדיצ'י, ומ-1768 הוצגה בחדר המדליות של המשפחה, שבארמונה, כיום גלריה אופיצי בפירנצה. לאחר תקופה קצרה בווילה של מדיצ'י בקסטלו, הועברה התמונה ב-1784 סופית לגלריה אופיצי ומאז היא שמורה שם, ומוצגת באולם לאונרדו, לצד ציורים אחרים של לאונרדו ושל ורוקיו. גודל הציור הוא 246x243 סנטימטרים, והוא נחשב ליצירתו הניידת הגדולה ביותר של לאונרדו. סבורים שהוא קוצץ בכ-10 סנטימטרים מחלקו התחתון.

תיאור התמונה

בציור מתואר ישו כשהוא בזרועותיה של אמו, מרים הבתולה. חכמי הקדם כורעים ברך, ויוצרים תבנית משולש עם ישו ומרים. ביתרת התמונה מופיעות דמויות שונות, ובהם אחת שמשערים כי היא מייצגת את דה וינצ'י עצמו (הדמות שבימין התמונה).
בירכתי התמונה משמאל הריסותיו של מבנה פגני, שבנאים משפצים אותו. קיימות הערכות שהמבנה מייצג את בזיליקת קונסטנטינוס בפורום הרומאי. בירכתיים מימין מוצג קרב בין פרשים על רקע נוף טרשי. קיימת פרשנות כי החלק האחורי מייצג את העולם הפגאני שהנצרות, שתחילתה מתוארת בחלק הקדמי, דחקה את מקומו.
המתבונן בציורו של ליפי יכול להיווכח בדמיון הרב בין שני הציורים, בעיקר בחלקם הקדמי.

מחקרים חדשים

ב-2002 מינתה גלריה אופיצי את המומחה לטכניקה אמנותית מאוריציו סרקיני להערכת מצב היצירה, לצורך בחינת היתכנות לשיקום. נעשו צילומים בטכניקות תת-אדום, על-סגול ורדיוגרפיה. מסקנתו העיקרית של החוקר מניתוח ממצאיו הייתה שלאונרדו אמנם רשם את הרישומים המקדימים, אך שכבת הצבע נעשתה על ידי אמן אחר.
MBDA

MBDA הוא שמה של חברה אירופאית המפתחת ומייצרת טילים ומוצרים צבאיים אחרים. היא נוצרה על ידי מיזוג של החברות: Aérospatiale-Matra Missiles הצרפתית (של EADS, כיום קבוצת איירבוס), Alenia Marconi Systems האיטלקית (של Finmeccanica) ו Matra BAe Dynamics הבריטית (של BAE Systems) בדצמבר 2001. ב-2015, היו לחברה כ-10,000 עובדים. ב-2015, MBDA רשמה הזמנות על סך €5.2bn ובנוסף צבר הזמנות של €15.1bn  MBDA עובדת עם כוחות מזוינים של כ-90 מדינות ברחבי העולם.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
טירת היפהפייה הנרדמת

טירת היפהפייה הנרדמת היא המבנה המרכזי בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.

היסטוריה

הטירה הראשונה נבנתה בדיסנילנד באנהיים שבקליפורניה. טירה זו הושלמה בשנת 1955. בטירה זו ניתן היה ללכת ולראות ציורי קיר המתארים את סיפור היפהפייה הנרדמת, אולם מעבר זה נסגר לציבור בשנת 2001. היו שמועות שהדבר נגרם לאחר פיגועי 11 בספטמבר, אולם דוברי דיסני הכחישו וטענו שסגירת המעבר נבע מכך שהמעבר לא התאים לנכים.
הגשר המתרומם בחזית הטירה אכן עובד, והורם פעמיים בלבד - ביום פתיחת הפארק, ובשנות ה-80 בתום שיפוץ ארץ הפנטזיה. מעל הגשר, בחזית הטירה מוצג שלט האצולה של משפחת דיסני.
טירת היפהפייה הנרדמת השנייה נבנתה בדיסנילנד פריז. שמה הרשמי הוא: "Le chateau de la belle au bois dormant" ומדובר בתרגום השם לצרפתית. הטירה נבנתה בסגנון "אגדתי" יותר, והבנייה הושלמה ב-1992.
הטירה השלישית נבתה בדיסנילנד הונג קונג ובנייתה הסתיימה ב-18 בנובמבר 2004.
רחוב השלשלת

היסטוריה

רחוב השלשלת בנוי מעל גשר קדום שהוליך בתקופת בית שני להר הבית. הרחוב נמצא בחלקו המזרחי של נחל צולב, שעליו נבנה בירושלים בתקופה הרומית דקומנוס, כפי הנהוג בערים הרומיות המתוכננות וקרוי על שם שער השלשלת המוביל להר הבית. הדקומנוס נחצה לשניים: רחוב דוד המתחיל במערב בשער יפו ומסתיים במרכז השווקים, ולאחריו, מזרחה, רחוב השלשלת. הרחוב שימש מאז התקופה הערבית הקדומה ומשמש עד היום נתיב מרכזי ממגדל דוד ושער יפו להר הבית.
מיד בתחילת הרחוב, בקצהו המערבי נמצא חאן אל-סולטאן שהוקם בשנות ה-80 של מאה ה-14 על ידי הסולטאן ברקוק. ברחוב נמצאות לפחות שתי טורבות (קברי נכבדים מוסלמים) עתיקות, טורבת ברכת חאן (במבנה ספריית ח'אלדיה, מיד לאחר צומת רחוב השלשלת ורחוב משגב לדך) וטורבת טורקאן ח'תון. בתקופה הממלוכית נבנו ברחוב מדרסות רבות פאר בהן התשטמוריה, הסעידיה, הקילאניה, הג'קיליה, ומדרסת תנכזיה. 
במאה ה-19 נקרא הרחוב בערבית בשם "שארע אל-בזאר" (شارع البازار; רחוב השוק). לאחר מכן שונה שמו ל"שארע באב א-סילסילה" ("רחוב שער השלשלת"). ברחוב פעלו כ-85 חנויות ובתי מלאכה, רובן בבעלות מוסלמים, וכרבע מהן בבעלות יהודית. ברחוב התגוררו שמעון אגסי (ממקימי ההגנה) ויהושע ילין ומשפחתו. בית הספר למל הוקם במבנה בסמוך לרחוב "ברחוב העולה מרחוב השלשלת למיידאן", בפינה הצפונית מזרחית של הרובע היהודי בשנת 1856.
בשנת 1905 ערכו הטורקים מפקד רשמי של תושבי העיר העתיקה. על פי המפקד חיו באזור רחוב השלשלת 1259 משפחות, מתוכן 711 משפחות יהודיות ו-548 משפחות מוסלמיות. אוכלוסיית היהודים הורכבה מ-400 משפחות ספרדיות, 229 משפחות אשכנזיות, ו-82 משפחות מעולי המגרב.
במרץ 1991 נדקר קשיש יהודי שצעד ברחוב בדרכו אל הכותל המערבי. בתגובה אישר מפקד המחוז חיים אלבלדס לעמותת עטרת כהנים לפתוח ברחוב ארבע חנויות יהודיות.