סאורון

לפני יצירת העולם

המיתוס הקוסמולוגי המופיע בתחילת הסילמריליון מסביר כיצד הישות העליונה ארוּ (אלפית: Ilúvatar) התחיל את יצירתו באמצעות הפחת חיים ברוחות רבות מספור, "ילידי מחשבתו", שהיו איתו לפני שכל דבר אחר נוצר. הישות שלאחר מכן נודעה כסאורון נוסדה כ"רוח בת - אלמוות (מלאכית)". סאורון בצורתו המקורית אם כן, חזה בבורא בצורה ישירה. כפי שטולקין העיר: "סאורון לא היה יכול, כמובן, להיות אתאיסט 'כן', אף על פי שהוא היה אחת מהרוחות השוליות לפני העולם, הוא ידע את ארו לפי ערכו".
בטרמינולוגיה של שפתו המומצאת של טולקין, קְוֶונְיָה, הרוחות המלאכיות הללו נקראו אֶיינוּר. אלו שנכנסו לעולם הפיזי נקראו וָאלָאר, במיוחד העוצמתיות מביניהן. הישויות הפחותות שנכנסו לעולם וסאורון ביניהן, נקראו מיאר. במכתבי טולקין, הסופר העיר שסאורון היה ממסדר הרבה יותר גבוה מאשר המָיאר שלאחר מכן הגיעו לארץ התיכונה בתור הקוסמים גנדאלף וסארומן. היות שנוצרו על ידי אֶרוּ, כל האֶיינוּר היו טובים ולא מושחתים, כפי שאלרונד הצהיר: "כי אין לך דבר שהוא זדוני מראשיתו, אפילו סאורון לא היה כזה".
מרד התהווה עם הואלה מלקור (מורגות'). על פי סיפור שאמור להיות משל של אירועים אשר מעבר להשגתם של האלפים, ארו נתן לרוחות שלו לבצע מוזיקה אדירה, "מנגינת האֶיינוּר", כשהם מפתחים את הנושא שהתגלה על ידי ארו עצמו. למשך זמן, המקהלה הקוסמית ביצעה מוזיקה פלאית, אך אז מלקור ניסה להאדיר את התהילה שלו בכך שטווה בשיר מחשבות ורעיונות שלא עלו בקנה אחד עם הרעיון המקורי של ארו. "רבים מן השרים בקרבתו נדכדכו...אבל אחרים החלו להשתזר בנגינתו, ונטשו את המחשבה אשר הייתה על לבם מתחילה".
למחלוקת שמלקור יצר, תהיינה השלכות איומות, היות שהמוזיקה הייתה מעין תבנית לעולם: "הרוע בעולם, לא היה בהתחלה בנושא המרכזי, אלא נכנס עם המחלוקת של מלקור". בכל אופן, "סאורון לא היה מתחיל המחלוקת, ומן הסתם הוא ידע על המוזיקה יותר מאשר מלקור, שדעתו תמיד הייתה מלאה בתוכניותיו ותכסיסיו". לכאורה סאורון אפילו לא היה אחת מהרוחות שמיד התחילו לשזור את המוזיקה שלהם עם זו של מלקור, היות שמוזכר במקום אחר, שנפילתו התרחשה מאוחר יותר (ראה להלן).
המוזיקה הקוסמית ייצגה עכשיו את הקונפליקט בין הטוב לרע. לבסוף, ארו הביא באופן פתאומי את היצירה לסיומה. כדי להראות לרוחות, נאמנות או לא, מה הן עוללו, ארו העניק ישות עצמאית למוזיקה שהושחתה. התוצאה של זה הייתה הופעת העולם החומרי, אֶאָה, שבו הדרמה של הטוב והרע תתנגן ותיפתר.

העידן הראשון

כשהם נכנסו לאֶאָה בתחילת הזמן, הואלאר והמאיאר ניסו לבנות ולארגן את העולם על פי רצונו של ארו, מתוך היקום הגדול יותר, הם בסופו של דבר התמקדו בפיתוח ארדה (כדור הארץ). כל מאיה היה קשור לאחד מהואלארים רבי העוצמה אותו הוא שירת. לדוגמה: אוסה ואוינן, שהיו רוחות הים, שרתו את אוּלמוֹ, שר האוקיינוסים. סאורון היה בין המאיאר הבולטים ששרתו את אאולה הנפח, האומן האדיר של הואלאר. כתוצאה, סאורון רכש ידע עצום בכל הנוגע לחומרים הפיזיים של העולם, חישול וכל ענייני האומנות - והתגלה כ"אומן הגדול של משק הבית של אאולה". סאורון תמיד ישמור על הידע "המדעי" שהוא הפיק מגדול אומני הואלאר. השם המקורי של סאורון היה מיירון ("הנערץ"), אבל השם הזה שונה לסאורון לאחר שהוא הצטרף למלקור. בכל אופן, במשך העידן השני, סאורון המשיך לקרוא לעצמו טאר-מיירון ("לורד מיירון").

נפילתו של סאורון

מלקור התנגד לואלאר האחרים, שנשארו נאמנים לארו. בסביבות הזמן הזה, סאורון נפל קורבן להשפעתו המשחיתה של מלקור: "בראשית ארדה פיתהו מלקור לבוא בבריתו".
לגבי המניעים של סאורון, טולקין העיר ש"מעלתו (ולכך גם סיבת נפילתו) הייתה שהוא אהב סדר ושיתוף פעולה וסלד מבלבול ומוויכוחים נפסדים". ולכך, "הרצון והכח לכאורה של מלקור לבצע את התכנונים שלו במהירות ובשליטה הם אלו שמשכו את סאורון אליו בתחילה".
למשך תקופה, סאורון ככל כנראה שמר על העמדת הפנים כאילו הוא משרת נאמן של הואלאר, כאשר הוא מאכיל את מלקור במידע אודות מעשיהם. כך, כאשר עשו הואלאר את אלמרן למשכנם הפיזי הראשון בעולם, "מלקור ידע את כל אשר נעשה; לפי שאפילו אז היו לו חברים סודיים ומרגלים בין המאיאר, אותם הוא רתם למטרתו, וביניהם, כפי שאחר כך נודע, היה המנהיג: סאורון".
מלקור הרס במהרה את אלמרן, והואלאר ייסדו משכן חדש במערב הרחוק ביותר: אמן, הממלכה הברוכה. הם עדיין לא הבחינו אז בבגידה של סאורון, כי גם הוא נהיה "ישות של ואלינור".
בנקודה כלשהי, סאורון עזב את הממלכה המבורכת ועבר לארץ התיכונה, היבשת המרכזית של ארדה, שם מלקור ייסד את המעוז שלו. אז סאורון נטש את שירותו לואלאר והצטרף באופן גלוי לאויב הגדול שלהם: "בשל הערצתו לכח הוא הפך לחסיד של מורגות ונפל ביחד איתו למעמקי הרוע".

סגנו של מלקור

לאחר הצטרפותו לאדונו החדש בארץ התיכונה, סאורון הוכיח את עצמו כמשרת מסור ובעל יכולת: "כל עוד מורגות' עדיין עמד, סאורון לא חיפש אחר עליונות לעצמו, אלא עבד ותכנן עבור אחר, כשהוא שואף להצלחתו של מלקור שאותו הוא הוקיר בתחילה. כך, לעיתים קרובות הוא השיג דברים, שנחזו לראשונה על ידי מלקור, אותם מלקור לא השלים או לא יכל להשלים בשל החיפזון הזועם של רשעותו". "ידו של סאורון הייתה בכל מעשיו של מלקור בארדה, במפעלותיו הכבירים ובנכליו הערמומיים".
בפרק ג' בסילמריליון, טולקין כותב שבזמן שהאלפים התעוררו בעולם, סאורון כבר היה לסגן של מלקור וקיבל את הפיקוד על המעוז החדש שנבנה באנגבנד. כדי להגן על האלפים, הואלאר הכריזו מלחמה על מלקור ושבו אותו, אך לא יכלו למצוא את סאורון.
לפיכך, "כשמלקור נעשה שבוי, סאורון נמלט והתחבא בארץ התיכונה; וניתן בדרך זו להבין איך הריבוי של האורקים (שללא ספק כבר התחיל) התקדם במהירות מוגברת". בארץ המבורכת, מלקור העמיד פנים של שינוי, אבל בסופו של דבר, נמלט בחזרה אל הארץ התיכונה, כשהוא מחזיק בסילמרילים של נסיך האלפים פאנור. עד אז, סאורון "תקן בחשאי את אנגבנד כדי לעזור לאדונו כשיחזור; וכשמלקור חזר סוף סוף כמורגות "האויב השחור", המקומות האפלים שם מתחת לאדמה כבר היו מאוישים בעם של אורקים".
זמן קצר לאחר חזרתו של מורגות', הנולדור עזבו גם כן את הארץ המבורכת של ואלינור במערב נגד עצתם של הואלאר, כדי לערוך מלחמה עם מורגות', שגנב את הסילמרילים. במלחמה, סאורון שירת כסגן הראשי של מורגות', כשהוא עולה בדרגתו על כל האחרים, ביניהם גותמוג, שר הבלרוגים. כשהוא ידוע כגורתאור האכזר, סאורון היה באותו זמן אמן אשליות ושנויי צורה; זאבי אדם וערפדים היו משרתיו, הבכירים שבהם היו דראוגלואין, אביהם של זאבי האדם, והערפדית שלו תורינגוותיל.
כשמורגות' עזב את אנגברד כדי להשחית את בני האדם שהתגלו אז בארץ התיכונה, סאורון ניהל את המלחמה נגד האלפים. הוא כבש את האי טול סיריון ואת הצריח שלו מינאס טירית, ושם קבע את מושבו, שנהיה ידוע כטול אין גאורהות, אי זאבי האדם.
לאחר עשר שנים, פינרוד פלגונד, מלך נרגותרונד ושר טול סיריון לשעבר, הגיע לשם עם ברן. הוא נאבק בסאורון כשהוא משתמש בכשפים אך הובס (חלקית בשל הקללה של פאנור). מאוחר יותר, הוא מת כשהוא נלחם בזאב בצינוקים של סאורון כדי להציל את ברן.
זמן קצר לאחר מכן, הגיעו למבצרו של סאורון לותיין והואן, כלב הציד של ואלינור, בתקווה לשחרר את ברן. סאורון שלח זאבי אדם נגדם ובראשם את דראוגלוין, אבל הואן הרג את כולם. כשהוא מודע לנבואה שהואן יהרג על ידי הזאב הגדול ביותר שהיה אי פעם, סאורון הפך עצמו לצורה דמוית זאב מפלצתי ותקף אותו. אבל הנבואה למעשה התייחסה לקרכרות שעדיין לא נולד, ומלבדו "לא היה כשף ולא היה נחש, ולא היה ניב או ארס, ולא הייתה חוכמת שטנים ולא היה כוח בהמה, אשר יגברו על הואן כלב ולינור". סאורון לא יכל לגבור על הואן, וכדי למלט את רוחו ממלתעותיו הכבירות, נאלץ סאורון לפשוט את גופו ולהימלט.
סאורון נמלט בדמות ערפד, ובילה זמן מה ביערות טאור-נו-פוין. דבר לא מסופר לאחר מכן על פעולותיו עד סופו של העידן הראשון.
בעקבות המסע של אארנדיל לארץ המבורכת, הואלאר סוף סוף פעלו נגד מורגות'. במלחמת החרון שבאה כתוצאה - מלחמה שסימלה את קץ העידן הראשון של הארץ התיכונה - שר האופל הובס והושלך לחלל החיצון מעבר לעולם. אבל "סאורון ברח מהקרב הגדול ונמלט".
כשהוא נרדף, סאורון הפך עצמו לצורתו היפה ביותר והגיע לאאונוה, שגריר הואלאר וביקש את מחילתו, אך לא היה בכוח אאונוה לחון מאיה כמותו. דרך אאונווה, מנווה ראש הואלאר "פקד על סאורון לבוא להשפט לפניו, אבל השאיר לו מקום לחזרה בתשובה ולטיהור שמו". אף על פי שחזרתו בתשובה של סאורון לפני אאונווה הייתה כנה ( - ייתכן שמפני הפחד), הוא התבייש לחזור לואלינור ולקבל משפט או גזר דין על שירותו הארוך את מלקור. מעבר לכך, השפעת אדונו הקודם הייתה עדיין חזקה עליו, אז הוא נמלט והתחבא בארץ התיכונה.

העידן השני

לאחר כחמש מאות שנה בעידן השני, סאורון הופיע שוב. "כשהוא ללא אדונו...הוא נפל לאיוולת של חיקויו". "אט אט, בתחילה בשל מניעים טובים: ארגון מחדש ושיקום הארץ התיכונה ש'הוזנחה על ידי האלים', הוא הופך לגלגול נשמת הרוע ומתאווה לכוח מוחלט" ובסופו של דבר עולה להיות "אדון ואל לבני האדם".
לגבי "המניעים הטובים" של סאורון, טולקין מדגיש שבזמן הזה הוא "אכן לא היה רוע מוחלט, אלא אם כן כל ה'מְתקנים' שרוצים להזדרז עם 'שיקום' ו'ארגון מחדש' הם רוע מוחלט, אפילו לפני שגאווה ותאווה להפעיל את רצונם אוכלים אותם".
"כל הפיקוד והתכנון והארגון היו לטובת כל התושבים של ארדה (שאפילו הודו בזכותו של סאורון להיות אדונם העליון), 'התוכניות' שלו, נהיו למטרה היחידה של רצונו ולבסוף, ה-סוף בפני עצמו... היכולת שלו להשחית מוחות אחרים ואפילו לגייס את שירותם, הייתה שארית לעובדה שהשאיפה המקורית שלו ל'סדר' באמת הייתה למען המצב הטוב (במיוחד הפיזי) של 'נתיניו'".

טבעות הכוח

כחלק מתוכנית לפתות את האלפים לשירותו, סאורון עטה על עצמו את מראהו היפהפה של אנאטאר, "שר המתנות", התחבר עם נפחי האלפים של ארגיון שהונהגו על ידי קלברימבור וייעץ להם באמנות ובקסם. סאורון רמז שהוא שגריר של הואלאר, במיוחד של אאולה, שאותו הנולדור החשיבו מאד. חלק מהאלפים לא בטחו בו, במיוחד גלדריאל וגיל-גאלאד, המלך העליון של הנולדור. האלפים בארגיון, מכל מקום, לא שמו לב לאזהרותיהם.
בעזרתו של סאורון, נפחי האלפים חישלו את טבעות הכוח שהנחילו כוח עצום לעונד אותן. אז הוא חישל בחשאי את הטבעת האחת בהר הגזירה הגעשי שבמורדור. לטבעת-על זו היה את הכוח לשלוט על הטבעות ולשעבד את העונד אותן לרצונו של סאורון.
טבעות הכוח היו חזקות במיוחד, ולכן כדי ליצור כלי שיוכל לשלוט אפילו עליהן, סאורון היה מוכרח להעביר חלק גדול מכוחו לתוכה. עם זאת, "כשהוא לבש אותה, כוחו על פני האדמה היה מוגבר".
תוכניתו של סאורון הייתה מצליחה אילולי היו האלפים מזהים את השפעתו כשהוא ענד את הטבעת האחת. זה היה הרגע בו האלפים הבינו מי הוא באמת היה, אז הם הסירו את טבעותיהם ולא השתמשו בהן כל עוד סאורון החזיק בטבעת האחת. מרוגז, סאורון התחיל מלחמה גדולה וכבש חלק גדול מהשטח ממערב לאנדוין.
אז התחילו "השנים האפלות". סאורון כבש את ארגיון, הרג את קלברימבור מנהיג נפחי האלפים, ותפס את טבעות הכוח שחושלו קודם לכן בעזרתו. סאורון שם את אימלדריס במצור, נלחם נגד מוריה ולות'לוריין ונכנס עמוק יותר לתוך הארץ של גיל-גאלאד. האלפים התקשו להגן על לינדון והנמלים, אבל ברגע המכריע הצבא האדיר מנומנור הגיע לעזרתם, הביס את כוחותיו של סאורון והסיג את הנותרים חזרה למורדור. הנומנורים היו צאצאים של שלושת הבתים של האדיין שעזרו לאלפים במלחמתם נגד מורגות'. הם חיו על האי של נומנור שהיה ממוקם בין הארץ התיכונה לואלינור, אי זה היה פרס שניתן להם על ידי הואלאר בגלל נאמנותם למערב. הממלכה שלהם הייתה הממלכה האדירה ביותר של בני האדם בהיסטוריה של הארץ התיכונה.
הספר "סיפורים שלא נשלמו" קובע שסאורון ומשמר ראשו היו כל מה שנותר מהצבא המקורי. כוחו של גיל-גאלאד אחרי המלחמה יכל לעצור את כוחותיו של סאורון לצאת ממורדור במשך זמן.

תחיית מורדור

החל מעכשיו, סאורון נהיה ידוע כשר האופל ממורדור. סאורון ביצר את מורדור והשלים את בניית באראד-דור - "הצריח האפל". הוא חילק את הטבעות הנותרות לשרי הגמדים ובני האדם. הגמדים הוכיחו עצמם כנוקשים מדי מכדי להשתעבד למרותו, אבל בני האדם שועבדו על ידי סאורון כנאזגול "רפאי הטבעת", משרתיו מעוררי היראה יותר מכולם. כשהוא מודע היטב לכוחם של הנומנורים לאחר תבוסתו הקודמת, סאורון נטש את החופים ולמשך זמן רב נמנע מלהתגרות בהם, אף שהוא הצליח על ידי חלק מהטבעות ללכוד שלושה משריהם הגדולים.
סאורון קיבל שליטה על רוב היצורים ששירתו את מורגות' בעידן הראשון (כמו האורקים והטרולים). סאורון גם השתלט על רוב בני האדם במזרח ובדרום ונהיה למלכם-אלילם.
לקראת סוף העידן השני, כשמשמרות הנומנורים בחופים ננטשו מפאת סכסוכים פנימיים, סאורון התחיל לתקוף את המעוזים שלהם בארץ התיכונה.

חורבן נומנור

לקראת סוף העידן השני, אר-פארזון, מי שיהיה המלך האחרון והעוצמתי ביותר של הנומנורים, עלה לשלטון בזמן שהגיעו דיווחים על כוחו המתגבר של סאורון. בהפגנת כוח, אר-פארזון הוביל צבא מסיבי לארץ התיכונה כדי להשיב את העליונות של נומנור. סאורון שהבין שאינו יכול להביס את הנומנורים עם כוח צבאי, נכנע. כשהוא לבוש בהתגלמות יפהפייה, הוא בא למחנה של אר-פארזון כדי להישבע אמונים למלך ונלקח כאסיר לנומנור.
היה זה חלק מתוכניתו להשחית את האוכלוסייה הנומנורית מבפנים. "'הכניעה' האישית של סאורון הייתה מרצון ומתוך מניעים ערמומיים: הוא קיבל העברה חינם לנומנור". כשאר-פארזון ביהירותו לקח את סאורון כבן ערובה, הוא לא הבין עם מי הוא מתמודד: סאורון "היה כמובן 'אלהי'... ולכן הרבה יותר מדי חזק בשביל להיות נשלט בכזו דרך. הוא הרעיל בהתמדה את דעתו של אר-פארזון, העביר את המלך תחת שליטתו ובינתיים השחית הרבה מהנומנורים".
יש שהציעו כי סאורון השאיר את הטבעת האחת בבאראד-דור לפני שנעשה לבן ערובה של אר-פארזון, ניתן למצוא ראיה לכך ב"אקלבת", שם טולקין כתב כי סאורון "ענד שוב" את הטבעת לאחר שרוחו שבה לארץ התיכונה . בכל מקרה, במכתביו, טולקין העיר שסאורון החזיק "מטבע הדברים בטבעת האחת ולכן מהר מאד הוא שלט על דעתם ורצונם של רוב הנומנורים". באמצעות כוחה של הטבעת, מהר מאוד סאורון נהיה יועץ למלך והשתמש בהשפעתו כדי לערער את הדת של נומנור. הוא הציג את ארו כהמצאה של הואלאר וטען כי הם השתמשו בו על מנת להצדיק את הגזירות שלהם וכן כדי להחליף את הסגידה למלקור...בסגידה לארו. כתוצאה מכך הסגידה למלקור, שכללה קרבנות אדם, נהייתה חובה בנומנור.
שם נראתה השפעתו של מלקור על סאורון: הוא דיבר על מלקור במושגים של מלקור עצמו: כאל, או כשווה לאל. ייתכן והיה זה ביטוי לשארית של מצב שהיה בו צל של טוב: היכולת שהייתה בסאורון לפחות להעריץ או להודות בעליונות של ישות אחרת מלבד עצמו... אבל יש להטיל ספק אם אפילו צל כזה של טוב היה פעיל באופן כנה בסאורון באותו זמן. ככל הנראה, מניעיו הערמומיים באו לידי ביטוי כך בצורה הטובה ביותר: כדי לגמול את אחד מהנאמנים (לארו), הדרך הטובה ביותר היא להציע לו מושא אחר לנאמנות ותקווה אחרת לתגמול: להציע לו אל שיאשר את רצונו ולא יאסור את רצונו. סאורון, שהיה בעיני הנומנורים יריב מובס ובן ערובה, לא היה יכול להציע את עצמו; אבל כמשרת ותלמיד לשעבר של מלקור, הסגידה למלקור תרים אותו ממדרגה של בן ערובה למדרגת כהן גדול.
מלבד השחתת האנשים, סאורון גם עזר להם לעצב מכונות גדולות יותר ולצבור עושר רב. במהרה הנומנורים חזרו לארץ התיכונה ושם הם צדו ושיעבדו באכזריות את בני האדם המקומיים כדי שבסופו של דבר ישמשו כקרבנות. בעוד סאורון שלט מאחורי הקלעים, נהיה אר-פארזון ל"אדיר בעריצים אשר נראו בעולם מאז ימי ממשלת מורגות'"
אר-פארזון, למרות כוחו, בסופו של דבר החל לפחד ממותו הקרב. סאורון שכנע את המלך שעכשיו יש לו את הזכות לקחת את מה שבצדק שייך לו והוא הציע שהנומנורים ישלחו צי מלחמה אדיר נגד אמן כדי לקבל חיי נצח מהואלאר. סאורון ציפה שהואלאר יגיבו בהרס אר-פארזון והכח הימי שלו ובכך קיווה להסיר את המכשול הגדול ביותר בדרך לשליטה שלו בארץ התיכונה. אבל לואלאר לא הייתה שליטה ישירה על ילדי ארו, לכן האתגר הזה גרם להם להסיר את האפוטרופוסיות שלהם מהעולם והם פנו לארו כדי לקבל עזרה.
ההתערבות השמימית של ארו אכן קברה את צבאות המלך והטביעה את הצי; אבל נומנור עצמה נבלעה על ידי הים, והארץ המבורכת הוסרה מהעולם הפיזי. סאורון לא צפה את זה, והגוף שלו הושחת בהרס. בגלל שהוא הוציא הרבה מאמץ בהשחתת נומנור, כוחו הופחת והוא איבד לצמיתות את היכולת לעטות על עצמו צורה יפה. אך רוחו עלתה מהתהום והוא היה מסוגל לשאת איתו את הדבר האחד שהיה חשוב לו ביותר. טולקין לא הוטרד מהעובדה שרוחו של סאורון העלתה עימה דבר גשמי: "אני לא חושב שמישהו צריך להירתע מלהעלות על הדעת את הטבעת האחת נישאת בידי אותה רוח, שעליה הכוח של שליטתו תלויה עכשיו במידה רבה".
לפי "על טבעות הכוח והעידן השלישי", סאורון מצא שכוחו של גיל-גאלד התעצם מאד במהלך היעדרו והתפשט עתה על פני הרי האובך והיער הירוק, כשהוא מתקרב למקומות שסאורון חשב לבטוחים לפני שעזב לנומנור.

מלחמת הברית האחרונה

תחת הנהגתו של אלנדיל ובניו איסילדור ואנריון, תשע אוניות הנושאות את הנומנורים הנאמנים ניצלו מהנפילה ונמלטו מאסון הטבע. הנומנורים הגולים ייסדו את הממלכות גונְדור וארְנור בארץ התיכונה. בתחילה הם האמינו שסאורון נספה בנפילה, אבל מהר מאד התברר ששר האופל חזר למורדור. הנספחים של הטרילוגיה מלמדים כי על אף שכוחו של סאורון עדיין לא היה משוקם במלואו באותו הזמן, הוא החליט לתקוף את הנומנורים, לפני שהם יוכלו להכות שורש בארצותיהם החדשות.
סאורון הכה ראשון, כבש את מינאס איתיל והרס את העץ הלבן. איסילדור הצליח להימלט במורד האנדואין ולחפש את אלנדיל, בזמן שאנריון הגן על אוסגיליאת והסיג את כוחותיו של סאורון חזרה להרים לזמן מה. אז אלנדיל ובניו כרתו את הברית האחרונה עם האלפים שבראשם עמד גיל-גאלד. טולקין כתב כי הברית נכרתה כאשר שני הגזעים הבינו שאם הם לא יתאחדו, סאורון יהרוס כל אחד מהם בנפרד.
קרב גדול התחולל בין צבא הברית וההמון של סאורון בשדה הקרב שבדגורלד. צבא הברית יצא מנצח, פלש למורדור והטיל מצור על באראד-דור למשך שבע שנים. לבסוף, סאורון היה חייב לצאת ממגדלו ולהלחם נגד הברית האחרונה בעצמו. במהלך העימות האחרון על מדרוני הר הדין, סאורון נהרג על ידי גיל-גאלאד ואלנדיל שבעצמם נספו במעשה. כשאלנדיל נפל, חרבו "נארסיל" נשברה תחתיו. איסילדור - הבן של אלנדיל ששרד - לקח את שבר החרב של אביו וכרת את הטבעת האחת מידו של סאורון. "אז הובס סאורון לעת ההיא ונטש את גופו ורוחו נמלטה למרחקים והסתתרה בישומון". מלחמה זו סימלה את קץ העידן השני של ארץ התיכונה.
אלרונד וקירדן, מצביאיו של גיל-גאלאד הפצירו באיסילדור להשמיד את הטבעת על ידי השלכתה להר הגזירה, אך הוא סירב ושמר אותה לעצמו: "זאת תהיה לי כדמי כופר על מות אבי ואחי. הלא אני הנחתי על האויב את מכת המוות?".

העידן השלישי

האובדן הטראומתי של הטבעת החליש את סאורון משמעותית; הוא בילה את אלף השנים הראשונות של העידן השלישי כרוע חסר צורה ובלתי פעיל. אף על פי כן, משרתיו היו מעורבים בכמה אירועים שהחלישו בהדרגה את הממלכות הגולות של הנומנורים, אף על פי שלא ברור אם סאורון היה מעורב באופן פעיל בהכוונתם.
כמה שנים לאחר מלחמת הברית האחרונה, הצבא של איסילדור שצעד לריבנדל נתקל במארב של אורקים באירוע שנודע כ"אסון בשדות הסיפנים". איסילדור ענד את הטבעת וניסה להימלט על ידי שחייה מעבר לאנדואין, אבל הטבעת - עם רצון משל עצמה ותשוקה לשוב לסאורון - נשרה מאצבעו. הוא התגלה ונהרג על ידי קשתים אורקים. הטבעת תישאר אבודה מתחת למים למשך אלפי שנים. הרבה האמינו אז שאין דרך בה סאורון יכול לשוב, ושכל עוד הטבעת אבודה, הארץ התיכונה בטוחה.

בעל האוב מדול גולדור

בסביבות שנת 1050 לעידן השלישי צל של פחד נפל על יער הירק הגדול שמאוחר יותר נקרא "יער אופל". כפי שנודע מאוחר יותר, זה היה הסימן הראשון להופעתו מחדש של סאורון, אבל למשך שנים רבות הוא לא זוהה. הוא היה ידוע (כמתואר בספר ההוביט) כ"בעל האוב". הוא ייסד מעוז שנקרא דול גולדור - "גבעה של כישוף", בחלק הדרומי של היער לא רחוק מלות'לוריין.
זמן קצר לאחר שהצל נפל על היער, הואלאר שלחו חמישה מאיאר כדי להתנגד לאותו כוח עולה. מאיאר אלו נודעו בעולם כ"הקוסמים" או כ"האיסטרי", כשהבולטים מביניהם היו גנדאלף וסארומן. בערך בשנת 1100, "החכמים" (כינוי לקוסמים ומנהיגי האלפים) נעשו מודעים לכך שכוח של רשע הקים מעוז בדול גולדור. בהתחלה הם הניחו שמדובר באחד מהנאזגול ולא בסאורון עצמו. בערך בשנת 1300, הנאזגול אכן הופיעו מחדש. במאות השנים לאחר מכן, המנהיג של הנאזגול, המלך-המכשף של אנגמאר, תקף שוב ושוב את ארנור, הממלכה הצפונית, בפעם הראשונה ב-1409 ובסופו של דבר כבש והשמיד את הממלכה ב-1974. אף על פי שממלכתו נחרבה והוא הורחק מהצפון בשנה שלאחר מכן על ידי האלפים וכוחות מגונדור, נסוג המלך-המכשף למורדור ואסף את הנאזגול שם. בשנת 2000, הנאזגול יצאו ממורדור כדי לצור על העיר מינאס איתיל בהרים שגבלו במורדור. העיר נפלה ב-2002 והייתה ידועה מאז כמינאס מורגול. במהלך כיבוש העיר תפסו הנאזגול גם את הפאלאנטיר של מינאס איתיל, אחת משבעת אבני הרואי שאנשי אלנדיל הביאו איתם מנומנור בערב נפילתה.
באותה תקופה, ממלכת הגמדים במוריה נחרבה על ידי בלרוג שהרג את המלך דורין השישי ואת בנו נאן הראשון והבריח משם את עם הגמדים. במאות השנים שלאחר מכן דרקונים תקפו מושבות אחרות של גמדים בצפון. באותו זמן רבים מהאלפים מעם הנולדור התעייפו מהארץ התיכונה ועזבו לואלינור.
ככל שהכוח של דול גולדור התחזק, התגבר חשדם של ה"חכמים" שהכוח העומד מאחורי המלך-המכשף ושאר הנאזגול היה אכן האדון המקורי, סאורון. בשנת 2063, גנדאלף חדר לדול גולדור בניסיונו הראשון ללמוד את האמת, אבל סאורון נסוג מפניו והתחבא במזרח. ייקח כמעט 400 שנים לפני שהוא ישוב למעוזו ב"יער אופל" וזהותו נשארה בינתיים בלתי ידועה.
בסופו של דבר סאורון הופיע שוב עם כוח מוגבר ב-2460. בערך באותו זמן, הטבעת האבודה נמצאה בסופו של דבר ונמשתה מהנהר על ידי הוביט מבני סטור בשם דיאגול. סמיאגול, חברו וקרוב משפחתו של דיאגול חמד את הטבעת והרג את דיאגול כדי לקבל אותה ובסופו של דבר הושחת על ידה ונהייה ליצור גולום. כשהוא מגורש על ידי משפחתו, הוא לקח את הטבעת, לה הוא קרא "אוצר" והסתתר בהרי האופל במשך מאות שנים.
בשנת 2463 הוקמה המועצה הלבנה במטרה להילחם ברשע ובעיקר כדי לבלום את הכוח מדול גולדור, חברי המועצה הקבועים היו הקוסמים גנדאלף וסארומן ומנהיגי האלפים, ביניהם גלדריאל אלרונד וקירדן.
בשנת 2850 גנדאלף עשה ניסיון שני לרגל בדול גולדור. כשהוא התגנב למעוז הוא יכל סוף סוף לוודא את זהות אדון המקום. הוא דיווח על כך למועצה הלבנה, אבל סארומן, שקיווה להשיג את הטבעת לעצמו, הניא את המועצה מפעולה נגד סאורון.
בסופו של דבר, בעקבות דבריו של גנדאלף, חברי המועצה הפעילו את כוחם וגירשו את סאורון מיעראפל ב-2941. בזמן שהמועצה הלבנה התעכבה, סאורון הספיק להכין את המהלך הבא והיה בדעתו לנטוש את דול גולדור.
ממש לפני שסאורון נמלט מדול גולדור, ההוביט בילבו באגינס, בהרפתקה בלתי סבירה עם קבוצת גמדים ובראשם תורין צינת-אלון, מצא את הטבעת עמוק בתוך הרי האופל. לאחר שמסעו נגמר, בילבו הביא את הטבעת בחזרה להוביטון שבפלך. לאחר עשרות שנים, הוא העביר אותה ליורשו, פרודו באגינס.
עד אז, כוחו של סאורון השתקם מאוד והוא הגדיל מאוד את טווח השפעתו בארץ התיכונה. העין של סאורון הפכה לסמל של דיכוי ופחד. לאחר גירושו מדול גולדור, הוא חזר למורדור ב-2942, לאחר תשע שנים הכריז על עצמו באופן גלוי והתחיל להקים את באראד-דור מחדש. כהכנה למלחמה האחרונה נגד בני האדם והאלפים, הוא טיפח צבאות של אוֹרקים מפלצתיים הידועים כאוּרוּקִים.

מלחמת הטבעת

שלושת הכרכים של שר הטבעות מספרים את סיפור ניסיונו האחרון של סאורון להשיג שליטה עולמית, כשאירועי העידן השלישי הגיעו לשיאם בשנים 3018 ו-3019.
ב-אחוות הטבעת, גנדאלף הסיק שטבעת העוצמה שבילבו מצא במערתו של גולום היא אכן הטבעת האבודה של סאורון. הוא יידע את פרודו על האמת בנוגע לירושה שבילבו השאיר לו ועל הפוטנציאל האיום שגלום בה אם סאורון ישיג אותה שוב: "דבר אחד עדיין חסר לו לאויב שייתן לו את הכוח והדעת אשר בהם יוכל למגר כל התנגדות, להפיל את מחסומי המגן האחרונים ולשוב לכסות את כל הארצות באפילה. הוא חסר את הטבעת האחת...והוא מבקש אותה, מבקש אותה, וכל מחשבתו נתונה אך לה".
גנדאלף הלך לבקש עצה מסארומן, אך גילה שהוא הושחת בשל מחקריו הרבים על סאורון. כשהוא משתמש בפאלאנתיר של אייסנגרד, לסארומן הייתה עכשיו תקשורת עם שר האופל והוא שימש כבן בריתו, אף על פי שהוא קיווה בחשאי להשיג את הטבעת בעצמו ולהשתמש בכוחה כדי לתפוס את מקומו של סאורון. גנדאלף הוחזק כשבוי מעל מגדל אורתאנק למשך זמן, אבל מהר מאד נמלט בעזרתו של אחד הנשרים הענקיים של מנווה.
לאחר ששבה ועינה את גולום, סאורון למד שהטבעת נמצאה על ידי הוביט בשם "באגינס". סאורון שלח את הנאזגול לפלך ולביתו של בילבו, אך בילבו עזב שנים קודם לכן. גם פרודו היה בדרכו החוצה מהפלך (בעצתו של גנדאלף). הנאזגול רדפו אחרי פרודו ובני הלוויה שלו, אך הובסו ליד ריבנדל.
בריבנדל, אלרונד כינס מועצה של העמים בארץ התיכונה כדי להחליט כיצד לטפל במשבר. המועצה קבעה שהטבעת מוכרחת להיות מושמדת במקום בו היא חושלה, היות שהיא הייתה חסינה לחלוטין לכל להבה אחרת חוץ מהאש הגעשית במקום יצירתה, אורודרואין. פרודו וחברו סאם וויז גמג'י הצטרפו ל"אחוות הטבעת" שחבריה קיבלו על עצמם את משימת המועצה להשליך את הטבעת לתוך הר הגעש.
ב-שני הצריחים, סארומן השתמש בצבא שלו לטובת סאורון ופלש לרוהאן. גנדאלף, תיאודן מלך רוהן והאנטים, בפיקודו של זקן עץ, הביסו בסופו של דבר את כוחותיו של סארומן. המעוז שלו באייסנגרד הופל וסארומן נשאר לכוד במגדל אורתאנק. כך, אחד מבעלי הברית החזקים ביותר של סאורון נוטרל.
במהלך התעמתותו של סארומן עם גנדאלף, הפאלאנתיר של אורתאנק נפל לידי המנצחים. גנדאלף מסר אותו לאראגורן, צאצא ישיר של איסילדור ואלנדיל ולפיכך בעליו החוקיים של האבן.
ב-שובו של המלך, אראגורן השתמש בפאלאנטיר כדי להראות עצמו לסאורון (שהייתה ברשותו עוד אבן רואי, כנראה האחת שנלקחה ממינאס איתיל מאות שנים קודם לכן). אראגורן גרם לסאורון לחשוב שהטבעת בידיו ושהוא מתכוון להשתמש בכוחה נגד יוצרה. אדון האופן היה מוטרד מההתגלות הזאת ולכן תקף מוקדם יותר ממה שתכנן ושלח צבא לכבוש את מינאס טירית, הבירה של גונדור. בראש צבא הרשע עמד המלך המכשף.
מיד לאחר שצבא גדול עזב את מורדור דרך מעבר קירית אונגול, פרודו וסאם ניסו להיכנס לארץ האפילה באותה דרך. קודם לכן הם נפגשו עם גולום, ששוחרר מהשבי מוקדם יותר על ידי סאורון. למשך תקופה, גולום שימש כמורה דרך לפרודו וסם. בסופו של דבר הוא בגד בהם והוביל אותם אל שילוב-יצור עכבישי מפלצתי ששמר על המעבר. (נאמר שסאורון כינה את שילוב "חתולה", ושלח אליה אסירים מזדמנים כטרף.)
שילוב תקפה את פרודו, סאם הצליח להבריח את גולום ואת שילוב, אך פרודו נעקץ על ידי שילוב ונראה היה כי הוא מת מהארס שלה. האורקים מצאו את גופתו של פרודו והפשיטו אותו מהציוד שלו, אבל סאם (שחשב שחברו מת) כבר לקח את הטבעת. פרודו חזר להכרה ושוחרר מהאורקים על ידי סאם והשניים התחילו במסע מפרך במישורי מורדור אל הר הגזירה.
צבא מורדור כבש את אוסגיליאת והטיל מצור על מינאס טירית. מצבה של עיר הבירה היה קשה אך בעיצומה של המערכה הגיעו לעזרת גונדור פרשי רוהאן ובראשם המלך תיאודן. בעזרת תגבורת נוספת מערי גונדור הדרומיות שהביא אראגורן (שהביס קודם לכן את שודדי הים על ידי צבא המתים מדרך דימהולט) הצליחו כוחות המערב להדוף את המתקפה ממורדור, שם בשדות הפלנור מצא את מותו המלך המכשף. הוא שהיה גדול משרתיו של סאורון נהרג בידי אאווין, אחייניתו של המלך תיאודן, כפי שניבא שנים רבות קודם לכן גלורפינדל.
לאחר סיום המערכה, אראגורן צעד אל השער השחור של מורדור עם כ-7,000 אנשים מחיילות גונדור ורוהאן. מטרת צעדת ההתאבדות הזו הייתה ליצור הסחת דעת שתוציא את צבאותיו של סאורון ממורדור, בעוד פרודו וסאם עושים את דרכם להר הגזירה. כשהוא משוכנע שלאראגורן יש את הטבעת, סאורון הגיב לכאורה בדיוק כפי שחזה גנדאלף: "שם אמחצנו ואת אשר גזל בחוצפתו אשיב לידי ושלי תהיה לעד".
בעוד מפקדי המערב עמדו להיות מובסים לחלוטין בידי כוחם העודף של הצבאות הכבירים של סאורון, פרודו השיג את מטרתו ונכנס לחלק הפנימי והלוהט של הר הגזירה. אך שם רצונו כשל ברגע האחרון; הוא לא הצליח להתנגד לכוח העדיף של הטבעת, ענד אותה על אצבעו וטען לבעלות עליה. סאורון מיד נעשה מודע לטבעת והמבט שלו פנה לפתח שבהר. הוא החזיר את הנאזגול מהקרב שהיה בעיצומו וציווה עליהם למהר להר הגזירה בניסיון נואש להציל את הטבעת. זה היה מאוחר מדי: גולום תקף את פרודו, נשך את הטבעת מאצבעו ואז איבד את אחיזת רגליו ונפל ביחד עם הטבעת לתוך האש. "רעם נתגלגל והמולת קולות גדולה קמה", הטבעת האחת הושמדה ועימה כל הכוח שסאורון השקיע בתוכה. שלא מדעת, גולום השיג את מטרת המסע לאחר כשלונו של פרודו. מאוחר יותר, טולקין העיר באחד ממכתביו שמעידתו של גולום היוותה התערבות מיידית מצד ארו עצמו: הגורל של גולום היה "כרוך בגורל הטבעת", כדבריו של גנדאלף.
עם השמדתה של הטבעת, כוחו של סאורון נשבר וצורתו בארץ התיכונה אבדה. רוחו היוצאת התנשאה מעל מורדור כמו ענן שחור, אך התנדפה על ידי הרוח. האימפריות האדירות שלו התמוטטו, ייאוש ובלבול אחזו את צבאותיו שנוצחו בקלות, המגדל האפל של באראד-דור התפורר והנאזגול אוכְּלו באש מן ההר בעודם עפים תוך כדי ניסיון להציל את הטבעת. סאורון עצמו נהיה נכה לצמיתות. לכן, ב-25 במרץ, שנת 3019 לעידן השלישי, תקופת שלטון הפחד הארוכה של שר האופל השני סוף סוף באה לסיומה.

גנדאלף חזה מה תהיה משמעות השמדת הטבעת עבור סאורון: 
"אם תוכחד, נפול יפול וכה ישפל, עד כי איש לא יוכל לחזות את תקומתו לעולם ועד. כי אז יאבד לו מיטב האון אשר היה בו בראשית הדברים, וכל אשר בנה או החל לבנות בכוחו זה יתמוטט, ותיגדע קרנו לצמיתות, והוא יהפוך רק לרוח רעה המכרסמת את עצמה בצללים, אבל לעולם לא תוכל לגדול שוב וללבוש צורה. ורעה גדולה תסתלק כך מן העולם."

שמות ותארים

בחלק מההערות של טולקין נכתב ששמו המקורי של סאורון היה מיירון או "הנערץ", אך זה השתנה לאחר שהוא הוסת על ידי מלקור. אבל הוא המשיך לקרוא לעצמו מיירון, או טאר-מיירון עד אחרי נפילת נומנור.
מקור השם סאורון (Sauron), שהתפתח מהצורה המוקדמת יותר תאורון (Thauron), הוא משם התואר סאורה (saura) שמשמעותו בקווניה - השפה המומצאת של טולקין - "עכור, רקוב". הוא גם יכול להיות מתורגם כ"המתועב" או "התועבה".
בסינדארין (שפת אלפים נוספת שהומצאה על ידי טולקין), הוא נקרא "גורתאור" (Gorthaur), "הפחד המתועב" (the Abhorred Dread) או "תועבת האימה" (the Dread Abomination). הדונאדין (הנומנורים) קוראים לו "סאורון הנוכל" בשל חלקו בנפילת נומנור ובחישול טבעות הכוח. בשפת הנומנורים (ה"אדונאית") הוא גם היה ידוע כ"זיגור" (Zigûr) - "הקוסם".
בעידן הראשון הוא נקרא "שר זאבי האדם" של טול אין גאורהות. בעידן השני הוא אימץ את השמות "אנאטאר", שפירושו "שר המתנות", אאלנדיל, שפירושו "ידיד אאולה" וארטאנו, שפירושו "נפח גדול", בעזרתם הוא קבל זהות חדשה, הוליך את האלפים שולל ושכנע אותם ליצור ביחד איתו את הטבעות. בעידן השלישי הוא היה ידוע במשך תקופה כ"בעל האוב" מדול גולדור היות שזהותו האמיתית עדיין הייתה בלתי ידועה.
במשך הזמן ניתנו לסאורון תארים רבים, כגון: "האויב" או "אויב חסר שם" (Nameless Enemy), "שר האופל", "הכוח האפל", "שר באראד-דור", "העין האדומה", "יוצר הטבעת" ו"המכשף". יש לציין כי התואר הידוע ביותר שלו (שזהו גם שם הטרילוגיה): "שר הטבעות", מופיע רק פעמיים בטרילוגיה.

מראה

טולקין אינו מספק בשום מקום תיאור מפורט של חזותו של סאורון באף אחד מגלגוליו.
על פי הסילמריליון, סאורון היה יכול בהתחלה לשנות את צורתו לפי רצונו. בתחילה הוא עטה חזות יפהפייה, אך לאחר שהחליף את הנאמנות שלו למורגות, הוא קבל חזות מרושעת. בעידן הראשון, גורְלים הובא בנקודה כלשהי "לפני סאורון הנורא", אבל הרמז הממשי היחיד לגבי המראה של סאורון הוא ההתייחסות לעיניו מטילות המורא.
כחלק מתוכנית להרוג את הואן, סאורון עטה את צורת זאב - האדם הגדול ביותר בהיסטוריה של הארץ התיכונה. כשהתוכנית פעלה כבומרנג, הוא עטה צורה של מעין-נחש ולבסוף השתנה חזרה "ממפלצת לצורתו הרגילה". אם כך, "צורתו הרגילה" לפחות לא הייתה מפלצתית, אלא דמוית אדם.
בסוף העידן הראשון סאורון עטה שוב מראה יפהפה במאמץ להקסים את אאונווה. הוא הופיע בזהותו היפה של אנאטאר בפני האלפים סמוך לתחילת העידן השני ושוב סמוך לסוף העידן השני כשהשחית את בני נומנור. אחת הגרסאות של סיפור "מפלת נומנור", מתארת במונחים כלליים את הרושם שסאורון עשה על הנומנורים. הוא הופיע "כאדם, או כמישהו בצורת אדם, אבל גדול יותר מכל גזע הנומנור בשיעור קומה...סאורון היה אדיר בעיני האנשים, אף על פי שהם פחדו מהניצוץ בעיניו. לרבים הוא נראה יפה, לאחרים נורא; אבל לחלק מרושע".
כמו מורגות, סאורון איבד בסופו של דבר את היכולת לשנות את צורתו הפיזית. לאחר ההרס של צורתו הנאווה בנפילת נומנור, סאורון כבר לא יכל לעטות צורה נעימה או להסוות את כוחו. לפיכך, בסוף העידן השני ושוב בשלישי, הוא תמיד עטה צורה של שר אופל נורא. הגלגול הראשון שלו לאחר נפילת נומנור היה מחריד במיוחד: "צלם הרשעה והשנאה בהתגלמותן. איסילדור כתב ש"ידו של סאורון שחורה הייתה ובכל זאת יוקדת כלהבה", כמו כן נראה ממכתבו של איסילדור כי גיל גאלאד נספה מעוצמת חומו של סאורון.

העין של סאורון

לאורך כל עלילת שר הטבעות, "העין" ("העין האדומה", "העין המרושעת", "העין חסרת העפעפיים", "העין הגדולה") היא הסמל שמזוהה לעיתים קרובות ביותר עם סאורון. האורקים של סאורון נשאו את סמל העין על הקסדות והשריונות שלהם והתייחסו אליו כ"עין" היות שעל פי אראגורן הוא לא התיר ששמו יירשם או יאמר (יוצא דופן בולט לחוק הזה היה השליח שלו, "פי סאורון"). כמו כן שר הנאזגול איים על אאווין שהיא תעונה לפני "העין חסרת העפעפיים".
לפרודו הייתה התגלות של העין במראה של גלאדריאל:
"שולי העין בערו באש, אך היא עצמה מזוגגת הייתה, צהובה כעין החתול, דרוכה ונמרצת וחריץ האישון השחור נפער אל תהום חשוכה, כחלון היוצא אל בלימה".
מאוחר יותר, טולקין כותב כאילו פרודו וסאם אכן העיפו מבט על העין באופן ישיר. הערפילים שמקיפים את באראד-דור מסתלקים לזמן קצר ו:
"רק להרף עין נגלה המראה... כמו מתוך חלון גדול שאין שיעור לגודלו נשלחה צפונה להבה אדומה, רשף העין החודרת... העין לא פנתה אליהם, היא השקיפה צפונה... אך פרודו הוכה מעוצמת המראה החטוף והנורא והופל ארצה כאילו נפגע אנושות".
בנוסח הטיוטה של רגעי השיא של שר הטבעות (שפורסם על ידי כריסטופר טולקין בספר "סאורון מובס"), ה"עין" מייצגת את נפשו של סאורון, עם רגשות ומחשבות:
"אדון האופל נעשה לפתע מודע אליו [פרודו], העין פילחה את כל הצללים... התלקחה חמתה באש מאכלת אבל הפחד עלה בה... כי עתה ידעה שסכנה מצמיתה נשקפת לה, וראתה מה דק החוט שבו תלוי גורלה... מחשבותיה, עם כל כוחה העצום, היו מכוונות לעבר ההר"...
כריסטופר טולקין מעיר: "הקטע ראוי לציון בכך שהוא מראה את הדרגה אליה הגיע אבי בנוגע לזיהוי העין של באראד-דור עם התודעה והרצון של סאורון, עד כדי שהוא היה יכול לדבר על 'הזעם שלה, הפחד שלה, המחשבה שלה'. בטקסט השני... הוא שינה את 'שלה' ל-'שלו' כאשר הוא שכתב את הטקסט".
לעומת ציטוטים אלו שמוכיחים לכאורה כי ה"עין" אכן הייתה התגלמותו בפועל של סאורון בעידן השלישי, יש המצטטים מהסילמריליון ש"אך מעטים עמדו נוכח עינו של סאורון הנורא" וזאת לפני שגופו אבד במלחמת הברית האחרונה. עוד הוכחה שלסאורון היה גוף גשמי היא מדברי גולום (שעונה אישית על ידי סאורון) המספר לפרודו שלסאורון יש, לכל הפחות, "יד שחורה" עם ארבע אצבעות, (האצבע החסרה נכרתה כשאיסילדור לקח את הטבעת)
באחד ממכתביו טולקין קובע שלסאורון הייתה צורה פיזית בעידן השלישי: 
במעשייה המתירה את התגלגלותן של רוחות גדולות בתוך צורה פיזית שניתנת להריסה, כוחן מוכרח להיות הרבה יותר עצום כשהוא נוכח מבחינה פיזית.... סאורון צריך להיות נוראי ביותר. הצורה שהוא עטה הייתה כזו של אדם עם קומה גבוהה יותר מזו האנושית, אך לא ענקית.
רוב העיבודים של הסיפור למדיה ויזואלית מתארים את העין כנוכחת פיזית; היות שההתייחסויות לגופו של סאורון שלא נראה אף פעם הן כל כך מעטות עד שגם קוראי הספר מתעלמים מהם לעיתים קרובות.

איור סאורון על ידי טולקין

הספר "ג'. ר. ר. טולקין: אמן ומאייר" (J. R. R. Tolkien: Artist and Illustrator) כולל איור של סאורון בצבעי מים שנעשה על ידי טולקין עצמו (מופיע בראש המאמר). נראה שהציור ממחיש את הרגע שהתרחש מיד לאחר השמדת הטבעת, כשצבאות המערב ראו צורה אפלה המתנשאת מעל מורדור, כשהיא פורשת יד מאיימת לקראתם לפני התפוגגותה.
היות שהאיור מתייחס לרגע של חזון ובנוסף על כך הוא מאד שטחי ולא מפורט (רישום שני של זרועו של סאורון מופיע מתחת הזרוע עצמה), אי אפשר ללמוד ממנו יותר מדי פרטים על מראהו של סאורון. באיור נראים הראש, הזרוע הימנית ופלג הגוף העליון של דמות אנושית לכאורה. הזרוע שחורה, שאר הגוף אפור, מלבד עין אדומה. לא ניתן לזהות תווי פנים אחרים. סדרה של קוצים נראית על ראשו של סאורון וייתכן שהם רומזים על כתר. ההרים של מורדור נראים מתחת לזרוע המתוחה ומאשרים את הגודל העצום של חזותו האחרונה של סאורון.

מושג/רעיון ויצירה

סאורון עבר שינויים רבים מאז הגרסאות המוקדמות של היקום הפיקטיבי בסילמריליון, וכפי שמפורט בסדרת ההיסטוריה של הארץ התיכונה (the History of Middle-earth). אב הטיפוס או הדמות הקודמת של סאורון הייתה חתול מפלצתי ענק, "נסיך החתולים". כשהיא נקראת "טוילדו" (Tevildo), "תיפיל" (Tifil) "תיברט" (Tiberth) ועוד. הדמות הזאת - סאורון בגרסה מוקדמת, נמצאת בגרסה ראשונית של הסיפור "ברן וטינוביאל" בספר הסיפורים האבודים (The Book of Lost Tales). נסיך החתולים הוחלף לאחר מכן על ידי "תו" (Thû) - "בעל האוב". לאחר מכן שמו שונה ל"גורתו" (Gorthû), "סור" (Sûr) ולבסוף לסאורון. השם גורתו בצורה של "גורתאור" (Gorthaur) נשאר בגרסה הסופית בסילמריליון; גם "תו" וגם "סאורון" משמשים כשם לדמות ב"שירת לותין".
לפני ההוצאה לאור של הסילמריליון (1977), מקורותיו וזהותו האמיתית של סאורון היו לא ברורים לאלו שלא הייתה להם גישה מלאה להערותיו של טולקין. בגרסאות מוקדמות לספרו של רוברט פוסטר: "המדריך המלא לארץ התיכונה" (The Complete Guide to Middle-earth), סאורון מתואר כ"ככל הנראה מהאלפים של האלדר". מכל מקום, היו מבקרים אחרים שהצליחו לקלוע למטרה. כבר ב-1967, וו. ה. אודן (W. H. Auden) שיער שסאורון עשוי להיות מגזע הולאר הרבה לפני שנודע שטולקין אכן תיאר אותו כ"חבר פחות מגזע הואלאר" (ראה את הציטוט המלא למעלה).

עיבודים קולנועיים

בגרסאות של סרטי שר הטבעות, סאורון מתואר או כיצור דמוי-אדם (כמו בגרסה המונפשת של ראלף באקשי מ-1978), או כעין פיזית, חסרת גוף (כמו ב"שובו של המלך" המונפש, 1980), או כשניהם.
האופציה האחרונה מופיעה בטרילוגיית הסרטים שבוימה על ידי פיטר ג'קסון. כאן, לסאורון יש צורה של גוף גדול, דמוי אדם, במהלך חישול הטבעת ועד שהוא מאבד אותה, אז הוא נהיה "מוגבל" לצורת העין חסרת הגוף לאורך המשך הסיפור.
אף על פי שגם בסרט המונפש מ-1978 וגם בטרילוגיה של ג'קסון מ-2001 יש הקדמה המראה את חישול טבעות הכוח, מלחמת האלפים וסאורון בעידן השני אינה מוזכרת והסרט קופץ ישר אל מלחמת הברית האחרונה שמתרחשת הרבה יותר מאוחר. בשני הסרטים, לסאורון אין את הצורה שהוא לבש בתור "אנאטר" כשהוא מחשל את הטבעת האחת, אלא את זו המשקפת את זהותו כשר האופל. כמו כן הוא מובס על ידי איסילדור לבדו (וגיל-גלאד כלל לא מוזכר).
בסדרה של ג'קסון, סאורון מוצג במקור כ"אביר שחור" גבוה האוחז בשרביט שחור ענק (מזכיר את ציורו של טולקין וכן את איוריו של האמן ג'ון הְיו (John Howe). השריון שלו גס, דוקרני, אבל מאיכות גבוהה מאד ויש עליו עיטור מוזהב.
בגרסת ה-DVD, צוות ההפקה מסביר שהכוונה שלהם הייתה להראות את המיומנות הגבוהה של סאורון כנפח ויוצר-טבעות: סאורון כאמור היה במקור מאיה בשירותו של הואלה-הנפח אאולה, ולכן היה בעל ידע בתורת הבנייה הפיזית. ייתכן שסאורון ירד מהמצב ה"מלאכי" הקודם שלו, אבל צל מהמיומנות שלו בחישול ובנייה נשאר, אף על פי שמיומנות זו התעוותה ביצירת נשק למלחמות. לפיכך הם בחרו להציג את סאורון כשהוא לובש שריון מפחיד, אך מקושט ובאיכות גבוהה ביותר שהוא יצר בעצמו.
הגוף של סאורון מתפרק על ידי כוח עוצמתי ופתאומי לאחר שאיסילדור כורת את הטבעת עם שבר הידית של החרב נארסיל. לאחר תבוסתו, הוא מוצג כ"עין" שמוצגת כהתגלמות פיזית ממשית.
התמצית הרוחנית של סאורון נותרה ללא פגם ובסופו של דבר התגבשה לכדי העין של סאורון בזמן השיקום של באראד-דור, סאורון ממקם את עצמו בין שני המגדלים דמויי הקרניים שבפסגת באראד-דור ומשם סורק לאורך הסרט את הארץ באפקט הנראה כזרקור המפיץ קרן אדומה שזזה לאורך הארץ בגישוש מתמיד. כמו כן העין נראית על ידי פרודו בכל פעם שהוא לובש את הטבעת. לפיפין יש מפגש קצרצר עם העין, לאחר שהוא מסתכל לתוך הפאלאנתיר של אורתאנק. (בספר, פיפין מציין שהוא איכשהו ראה את סאורון, אבל לא ברור מה הוא ראה בדיוק, האם את העין או התגלות אחרת של שר האופל.) בגרסה המורחבת של "שיבת המלך", צורתו האנושית של סאורון מופיעה כשאראגורן מסתכל לתוך הפאלאנתיר. כשהטבעת מושמדת ובאראד-דור מתחיל להתפורר, העין של סאורון מתמוטטת אל תוך עצמה לפני שהיא מושמדת יחד עם כל מה שהתקיים תחת שלטון סאורון (השער השחור, רפאי הטבעת והאורקים). סאורון מוצג בסרטים על ידי השחקן סאלה בייקר ומדובב על ידי אלן הווארד
בגרסאות המוקדמות יותר של התסריט של ג'קסון, סאורון נענה לאתגר של אראגורן ונאבק עמו מול השער השחור לפני הקרב המכריע: החומרים הנוספים שפורסמו יחד עם גרסת DVD המורחבת של הסרט השלישי גם כן מצביעים על כך. סצנות של הקרב צולמו, אך לאחר מכן הרעיון הזה נזנח והוחלף בסצנה (שמופיעה בגרסה המורחבת) בה ארגורן הורג את "פי סאורון" (בשונה מהספר בו פי סאורון חוזר למורדור לפני הקרב) ואז נלחם במהלך הקרב בטרול של מורדור. בסצנה הנטושה הזו, כשסאורון מגיח לראשונה מהשער השחור, הוא מופיע בדמותו הנאווה והמפתה כ"אנאטאר" - "שר המתנות", ומנסה לפתות את אראגורן ושאר המנהיגים בהצעות שלום וכח. כאשר הם דוחים אותו, הדמות נמוגה והוא מופיע בדמותו של סאורון - שר האופל לבוש השריון מההקדמה. ג'קסון אמר שהוא הסיר את הסצנה כאשר הוא הבין שמדובר בסטייה משמעותית מדי מהחומר המקורי ובפספוס של הרעיון המרכזי: הקרב היה אמור להיות הקרבה בלתי אנוכית של אראגורן וצבאו ודו-קרב בין אראגורן וסאורון היה הופך את זה יותר לעניין של תהילה אישית.
סאורון מופיע כ"בעל האוב" בטרילוגית ההוביט של פיטר ג'קסון בהם הוא מוצג באמצעות קול ולכידת תנועה על ידי בנדיקט קמברבאץ'. כשרדגסט החום נכנס לדול גולדור בסרט הראשון, בעל האוב מופיע לזמן קצר בתור צל דמוי אדם. בסרט השני, ג'קסון הזיז קדימה בזמן את המשלחת המכריעה של גנדלף לדור גולדור כדי שזו תחפוף למסע של בילבו באגינס והגמדים ב-2941. שם סאורון נראה כהוויה חסרת צורה של ערפל צללים שצף בהריסות וכששובים את גנדלף מתגלה העין של סאורון. בסרט השלישי ובגרסה המורחבת של הסרט השני, סאורון מוצג כמי שעומד מאחורי פעולותיו של סמאוג כחלק מתוכנית גדולה לשחזר את ממלכת אנגמאר. אבל הפעולות של תורין צינת אלון וחבורתו מכריחות את סאורון לשלוח את צבא האורקים שלו כדי לכבוש את ארבור. במהלך הסרט השלישי, חברי המועצה הלבנה נלחמים בתשעת הנאזגול ולאחר מכן בסאורון המופיע לפניהם, גלדריאל היא זאת שלבסוף מביסה את סאורון ומבריחה אותו אל ישימון המזרח. אף שאלרונד מאמין שיש להזהיר את האנשים החופשיים משיבת הרוע, סארומן אומר לו לקחת את גלדריאל למקום מבטחים בעוד הוא עצמו ינסה לבוא בחשבון עם סאורון (רמז לבגידתו של סארומן במועצה כבר בשלב הזה).
סאורון מופיע במוצרים נלווים לסרטי ג'קסון, כולל משחקי מחשב ווידאו. הם כוללים את "שר הטבעות: הקרב על הארץ התיכונה" (שם הוא מדובב על ידי סטיבן סטנטוו), "שר הטבעות: טקטיקות" ו"שר הטבעות: העידן השלישי". כמו כן הוא מופיע כדמות שניתן לשחק איתה במשחק "שר הטבעות: כיבוש" (כשהוא מדובב על ידי ג'ון אולסון) ובמשחק "לגו - שר הטבעות". ניתן לשחק איתו כ"בעל האוב" במשחק "לגו – ההוביט".

אזכורים ביצירות אחרות

העין של סאורון מוזכרת ב"העמדה" ספר פוסט-אפוקליפטי שנכתב על ידי סטיבן קינג. ברשותו של הנבל רנדל פלאג יש גוף אסטראלי בצורה של "עין" הדומה לעין חסרת העפעפיים. הספר עצמו נהגה על ידי קינג כ"פנטזיה אפית כמו שר הטבעות, רק עם תפאורה אמריקאית". ה"עין" מופיעה גם בסדרת "המגדל האפל" (שגם כן נוצרה בהשראת שר הטבעות).
העין של סאורון מופיעה בסדרת הטלוויזיה הבריטית להעיר את המתים עונה 6 פרקים 9 - 10.
בסדרת "Emberverse" של סטפן מיכאל סטירלינג, העין של סאורון היא הסמל של אחד המשטרים הנוצרים בעקבות ה"שינוי".
בספרו זוכה פרס פוליצר חייו הקצרים והמופלאים של אוסקר וואו, ג'ונוט דיאס מאפיין שוב ושוב את הדיקטטור הדומיניקני רפאל טרוחיו כ"סאורון שלנו". אזכורים רבים מופיעים לאורך הספר.
ביקום מארוול קומיקס, נבל העל סאורון, אויב של אקס מן, קורא לעצמו כך על שם הדמות של טולקין.
בסדרת הקומיקס פייבלס, מאת ביל וילינגהאם, אחת הדמויות נקראת "היריב", דמות בעלת כוח ורוע עצום שאחראית על הרבה מהצרות בהיסטוריית הפייבלס. וויליגהאם אמר שההשראה לשם ולדמות של "היריב" באה מסאורון.
בסדרת הטלוויזיה הפוני הקטן שלי: חברות היא קסם, הדמות הרעה של העונה השלישית, המלך סומברה, מבוססת בעיקר על שר האופל השני של טולקין - כך סיפרו מגאן מק'רתי ולורן פאוסט. זאת היות ששניהם מרושעים, ישויות אפלות ושליטים רודניים המחפשים מלחמה ודיכוי של עמים חופשיים.