יציאת מצרים בביקורת המקרא

עדויות היסטוריות ליציאת מצרים

פפירוס איפוור מתאר סדרה של הפיכת מעמדות, אירועים לא טבעיים ואנרכיה במצרים, המזכירות לפי מספר חוקרים כגלפז-פלר וקנוהל את עשר המכות. הטקסט מתחיל עם תיאור של "עבדים" שביקשו לצאת לחופשי: "השוערים אומרים: 'תנו לנו ללכת...', האופים אומרים... (כאן חלק בלתי קריא בכתב היד), המנקה מסרב לקחת את המשא שלו...", וכל זה כפי שמבואר בתורה (ספר שמות סוף פרק ד), שלפני תחילת המכות, משה הודיע לכל היהודים שאלוהים עתיד לשחרר אותם בקרוב, והלך יחד עם אהרן ויחד עם שבעים זקנים לבקש מפרעה לשחרר את היהודים. בהמשך הפפירוס מתוארים אסונות שמתאימים לאסונות של עשר המכות, וכגון ש"הנהר הוא דם".
במוזיאון של סנקט פטרבורג נמצא פפירוס נוסף, ששמו "Papyrus Hermitage" (מספר קטלוגי: 1116b ישר). הפפירוס נכתב על ידי מצרי בשם נפר-רהו (Nefer-rohu). בין יתר הדברים שנכתבו שם, הוא מספר על אסיאתים שהגיעו למצרים בתור רועי צאן (והוא כפי שמתואר בתורה בספר בראשית מד, לג, שכאשר היהודים ירדו לגור במצרים הם היו רועי צאן) ובאו להתגורר במצרים. מספר נפר-רהו, שאותם אנשים מרדו במצרים (מבקשים להשתחרר), ואחר כך מספר דוגמאות של אסונות שונים שתואמים לתיאור המקראי.
פפירוס בעל תוכן דומה לפפירוס של נפר-רהו (אבל קצר יותר) נמצא במוזיאון הבריטי.
וליקובסקי מצביע על כך שמקדש מצרי מאל-עריש מתואר על מכת חושך ועוד אירועים מתוארים במקרא.
דייוויד פרי מצטט טקסט חרוט על הפירמידה אאנס בו כתוב: "הוא המלך אשר נשפט על ידי הוא-אשר-שמו-מוסתר, ביום זה של מוות הבכורות." והביא שכן נמצא כתוב על כמה ארונות במצרים.
אם יציאת מצרים קשורה לגירוש החיקסוס על ידי פרעה יעחמס, כפי שעולה מההיסטוגרפיה המצרית והיהודית, הרי הדבר מתועד היטב.
בנוסף בתקופתו של יעחמס התחוללה התפרצות געשית באי סנטוריני שגרמה לשינויי אקלים קיצוניים באגן הים התיכון כולל חשכה, התקררות קיצונית, גלי צונאמי וכדומה המתועדים הן במקורות המצרים והמקבילים למכות מצרים.
אם יש קשר בין בני ישראל עם העפירו (חבירו) המוזכרים רבות בכתבים המצריים הרי היו במצרים עבדים מקבוצה זו. בין היתר מסופר עליהם בפפירוס ליידן 348 שהם בנו את מקדש רעמסס, בנייה שמיוחסת במקרא לעם ישראל במצרים. כמו כן באיגרת מן המאה ה-13 לפני הספירה, מדווח על בריחת שני עבדים ממצרים למדבר.
עצם עובדת שהותו של עם שמי במצרים אינה בלתי סבירה - קיימות ראיות למכביר לנוכחות אנשים ממוצא שמי במצרים אם בציורי קיר ואם בסחורות ומכתבים המעידים על קשר עם מסופוטמיה וכנען (למשל במכתבי אל-עמארנה) וישנן עדויות מצריות על כך שניתנה רשות לנודדים מאדום להיכנס למצרים בעת רעב (במקביל לסיפור אחי יוסף)] וכי רעמסס השני אכן בנה את העיר על פי רעמסס, גם השם שמופיע במקרא בהקשר ליוסף "צפנת פענח" נמצא בתיעוד המצרי בתקופה אחרת.]
טענה נוספת לנכונותה של מסורת יציאת מצרים, היא עצם קיומה. הטענה היא שאין סיבה לעם ישראל להמציא סיפור שמתאר את היווצרותו של העם כעם עבדים, אלא הגיוני יותר שהיה מתאר את העם כאילו היה בארץ מאז ימי אברהם אבינו, ושבני ישראל הם הכנענים הקדומים, טיעון שלכאורה היה בו כדי לחזק את זכותו של העם על ארצו.
רבות מן הקושיות נופלות אם מניחים שהיוצאים לא היו מיליונים רבים, אלא מעטים יותר, כך שהאירוע היה פחות דרמטי וקל יותר לטשטוש וכן העובדה שבעקבות התפרצות סנטוריני חלה עלייה משמעותית בכמות המשקעים באזור הים התיכון דבר שאיפשר קיום מספר גדול של אנשים במדבר.
תיאור חיי יוסף כולל פרטים רבים אשר רק אדם אשר הכיר בצורה אינטימית את חיי החצר המצרית היה יודע אותם.
כמו כן, קיימות "טביעת אצבעות" מצריות רבות בתרבותו של עם ישראל, החל ממנהג ברית המילה שמקורו מצרי, דרך תפילות זהות (אמירת היחוד "שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד" דומה בצורה ניכרת לשורה המופיעה באחד מהמנוניו של פרעה אחנתון "אתה אל יחיד ומלבדך אין אל אחר"), שמות מצריים מובהקים המופיעים בעיקר בשבט לוי: משה, פנחס, מררי ועוד, ועד לטקסטים תנ"כיים שלמים שנמצאו (בשינויי נוסח קלים) בכתובות עתיקות במצרים, המתוארכות מוקדם בהרבה מעת כתיבת המקרא (למשל חלקים ניכרים מספר משלי). ובהשוואה לעובדות אלו במקורות היהודיים: במדרש בראשית רבה (צד ד) נאמר שכאשר יוסף (המקראי) היה ה"משנה למלך" במצרים, לימד את המצריים לעשות ברית מילה (ייתכן מסיבת בריאות). ובתלמוד בבלי מסכת פסחים (נו א) מסופר שהפסוק "שמע ישראל..." נאמר כבר במצרים על ידי הבנים של יעקב אבינו לפני פטירתו (יעקב היה נקרא ג"כ "ישראל"). ובבראשית רבה צה ג נאמר שהאבות כבר ידעו חלקים רבים של התורה עוד בטרם נתינתה, כך שכאשר ירדו למצרים, יהודה בן יעקב פתח "בית תלמוד" ללמוד שם תורה.

תאוריה של דייוויד רוהל

דייוויד רוהל הציע לאחרונה כרונולוגיה מתוקנת, שמתארכת את יציאת מצרים לתקופת המעבר השנייה, ולפיכך מתאפשר לפפירוס איפוור להתייחס למאורע, אך הכרונולוגיה של רוהל נדחית על הסף על ידי רוב הרשויות הארכאולוגיות.

התייחסות של פינקלשטיין וסילברמן

לדעת ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן (בספרם ראשית ישראל), ישנם בטקסטים המקראיים המספרים על יציאת מצרים רמזים לכך שרובם נכתבו רק בעת כתיבת רוב הכתבים הדויטרונומיסטיים, הכוללים את ספר דברים וחלקים ניכרים מכתבי נביאים ראשונים (שופטים, יהושע, שמואל ומלכים), לפי החוקרים רק לקראת סוף ימי בית ראשון, במאות ה-8 וה-7 לפסה"נ. כך, המונח "שרי מיסים" לדוגמה, מוכר גם מן התיאור שבו השתמש הסופר המקראי בבואו לספר על מעשי שלמה כשהטיל "שרי מיסים" על כל השבטים פרט ליהודה; וגם התיאור של החיים בבתי שושלות פרעה תואם לדברי פינקלשטיין וסילברמן את הפרעונים כפי שהם מוצגים בתקופת סוף בית ראשון ולא את הפרעונים של התקופה המיוחסת להם בתורה. לדעתם, העדויות הארכאולוגיות מראות כי עם ישראל התפתח בהדרגה מתוך שבטי כנענים מקומיים ולפיכך סביר שמסורת יציאת מצרים מקורה בזיכרון היסטורי עמום כלשהו מתקופת גירוש החיקסוס ממצרים, במאה ה-16 לפנה"ס, שהשתמר ופותח בידי אוכלוסיית ההר המרכזי במהלך כל תקופת הברונזה המאוחרת. לדעתם, מסורת זו חודשה וזכתה לכתיבה ועריכה מחדש בשלב מאוחר יותר - ובמיוחד על ידי "מציאת" - למעשה זיוף, של ספר תורת משה במהלך תיקוני יאשיהו במאה השביעית לפנה"ס - וזאת על-מנת לשמש כמיתוס מאחד של שבט יהודה עם שבטי הצפון לאחר חורבן ממלכת ישראל. לפי שיטתם, מאחר שרוב הסיפור נכתב ונערך מחדש בתקופה זו, צורפו לו מסורות רבות ואלמנטים מגמתיים רבים, וכן נוספו לו אנכרוניזמים כה רבים, עד שלא ניתן לבודד ולזהות את גרעין הסיפור (או הסיפורים) והאירועים האמיתיים שאולי עמדו בבסיסו ושימשו לו השראה במקור.

שלילת ההיסטוריות של יציאת מצרים

התעודות המצריות (וגם אחרות) בנות התקופות האמורות, אינן מעידות על מאורע חריג ויוצא דופן כמו יציאת עם שלם ממצרים. אין זה מפתיע שלא הוקמה "אסטלת הפסד" של פרעה על ניצחון העברים, אך עדיין ציפו החוקרים לתעודה כלשהי שתעיד על כך, בפרט שאילו הייתה מצרים נחלשת כל כך, הרי הייתה מזמינה פלישת עמים זרים לתוכה. מתוך מחסור זה בתעודות חיצוניות, ומתוך פקפוק במהימנותה של העדות הפנימית, סוברים אותם חוקרים כי יציאת מצרים אינה אלא מיתוס חסר בסיס היסטורי.
אמנם, רוב הראיות הן ראיות מן השתיקה ("ex silentio"), אך עדיין, טוענים אותם חוקרים כי היינו צריכים לצפות שיהיו בתיעוד המצרי כתובים כאלו או אחרים או רמזים כלשהם למשבר כה קשה - אובדן פתאומי ודרמטי של כוח עבודה של שש מאות אלף איש במצרים. גם אם הפרעה של אותה תקופה ניסה לטשטש ראיות אלו, שואלים אותם חוקרים, מדוע המלכים אחריו לא תיעדו וסיפרו את אשר התרחש כמה דורות קודם? במצרים התחלפו 30 שושלות, שנהגו לתאר את קודמותיהן באור שלילי, וייתכן שהיו שמחות להאיר את הפרק הזה בתולדות מצרים. לאור קנאותם הרבה של המצרים לרישום ההיסטוריה שלהם, מתחזקת, לדעת אותם חוקרים, איכות ה"טענה מהשתיקה".
תיעוד המאורעות נעשה מאות שנים אחרי קרות הדברים. לדעת רוב חוקרי המקרא, התורה חוברה והועלתה על הכתב בין המאה העשירית לבין המאה הרביעית לפנה"ס. כמו כן קיימת סברה כי גם לאחר מכן חלו שינויים בתורה הכתובה, והיא קיבלה את צורתה הסופית והמוכרת כיום רק בתקופה של עזרא (אמצע המאה החמישית לפנה"ס). לאור הערכה זו, מתקשים החוקרים להתייחס לתורה כתיעוד מדויק של אירועי יציאת מצרים בזמנם.
נתונים דמוגרפיים מוקשים ובעיות לוגיסטיות לא-פתורות. כאמור, בלתי אפשרי לשש מאות אלף איש להתרבות בתוך זמן קצר או לשרוד במדבר ללא נס, שאותו חוקרים אלו אינם מקבלים כהסבר.

התייחסות פינקלשטיין בהקשר הכיבוש

סימן שאלה על היסטוריות סיפור הכיבוש: סיפור יציאת מצרים המקראי קשור באופן הדוק עם סיפור הכיבוש של ארץ כנען בידי יהושע בן נון, וגם בסיפור הזה יש קושיות פנימיות מתוך התנ"ך עצמו, והחוקרים חלוקים במידת המהימנות שלו לאור הממצאים הארכאולוגיים בארץ ישראל. כך, הארכאולוג ישראל פינקלשטיין עבר מהפך בעשרות השנים האחרונות, מתמיכה מסויגת במהימנות הסיפור המקראי אודות כיבוש כנען, ועד שלילה גורפת שלו.

התייחסות של הופמן

פרופ' יאיר הופמן, התומך בשיטה שיציאת מצרים לא הייתה אירוע היסטורי, הציע תאוריה לפתרון שאלה זו. הסברו הוא שלאחר הפילוג בין יהודה לישראל, כאשר ביהודה טיפחו את זכר שושלת בית דוד, טופחה בצפון מסורת יציאת מצרים כמסורת מכוננת. ממלכת הצפון, היא ממלכת ישראל, שהייתה מורכבת מעשרה שבטים ומעולם לא הצליחה לכונן שושלת רבת דורות משום שמרידות חוזרות ונשנות הפילו את מלכיה זה אחר זה, הייתה זקוקה למיתוס מלכד שיהווה דבק לאומי לכל השבטים. את הצורך החברתי הזה מילאה מסורת יציאת מצרים, מסורת המדברת על בחירה ישירה של האל בעמו, לא דרך מלך מתווך כלשהו.
לדברי הופמן, לאחר חורבן ממלכת ישראל בגלות עשרת השבטים ניסו מלכי ירושלים חזקיהו ויאשיהו לקרב אליהם את בני הצפון שלא הוגלו: עם אחד אנחנו, הם אומרים להם. ואכן, כוהנים צפוניים הביאו עמם את מסורותיהם לירושלים. גרעינו של ספר דברים הוא דוגמה מובהקת לכך. זהו הזמן המתאים לאמץ גם את מסורת יציאת מצרים, שלאחר חורבן שומרון אינה מסכנת יותר את מיתוס בית דוד. כך עולה, לדעת הופמן, מספר דברים, מספר ירמיהו ומספר יחזקאל.

הפרעה של יציאת מצרים

בין החוקרים הדוגלים בכך שהייתה יציאת מצרים בגרסה מסוימת, ישנם חילוקי דעות בדבר תיארוכה המדויק. לפי חוקרים רבים, חסם תחתון (כלומר התאריך האחרון האפשרי) לתיארוך יציאת מצרים הוא בערך שנת 1230 לפני הספירה, שכן נתגלתה מצבת ניצחון מצרית מאותו תאריך (אסטלת מרנפתח), המזכירה את ישראל כעם היושב כבר בארץ כנען (באופן אירוני, אומרת המצבת: "ישראל אבד, זרע אין לו"). עם זאת, היו שטענו שאין ללמוד מאסטלה זו, והעלו השערה שמא היא מתייחסת לעם אחר בשם דומה (כגון יזרעאל), או שאולי פרעה ראה בבריחתם של ישראל למדבר את "אובדנם". לשיטתם של האחרונים, התרחשה יציאת מצרים בערך בזמן האמור.

אמנחותפ הראשון

בדומה ליעחמס הראשון, יש גם המצביעים על בנו אמנחותפ הראשון, כפרעה אפשרי של יציאת מצרים - זאת לאור כך כי גם אמנחוטפ היה שותף למאבק נגד החיקסוס. כך ייתכן כי אביו יעחמס הראשון היה "הפרעה שלא ידע את יוסף" ודיכא את בני ישראל (המזוהים עם החיקסוס לפי גישה זן) ואילו אמנחותפ הראשון עצמו היה זה שהתמודד עם מרד העבדים המדוכאים.

אמנחותפ השני

פרופ' יהודה אליצור הסיק כי יציאת מצרים אירעה בערך בימי אמנחותפ השני, והנדודים במדבר בימי תחותמס הרביעי. המלכים שלאחר תחותמס, אמנחותפ השלישי והרביעי, לא התעסקו בנעשה בארץ כנען, והותירו את הנעשה שם לידי השליטים המקומיים, מה שמתאים עם התיאור בספר יהושע, שבו לא מוזכרת לחימה במצרים. אליצור תמך את יתדותיו גם במכתבי אל עמארנה, מימי אמנחותפ השלישי והרביעי, שבהם מתלוננים השליטים הכנענים בפני המצריים על פלישת ה"ח'בירו", שלדבריו הם הם העברים, אשר פתחו במסע כיבושים בארץ כנען.
אליצור העלה אף השערה, כי לאור תיארוך זה מובנת מהפכתו של פרעה אח'נאתון (הוא אמנחותפ הרביעי), שנלחם באלילי מצרים והעלה דת חדשה, שבה אל אחד (אל השמש). אח'נאתון היה כמה עשרות שנים לאחר יציאת מצרים (לתיארוכו של אליצור), ואם כן ייתכן שאמונה חדשה זו באה לו מן העברים ומן השפטים שחווה על בשרו מאת אלוהיהם.

משך השהייה במצרים

בכמה מקומות בתנ"ך נמנים הדורות ששהו בגלות מצרים, ומתברר שמדובר בשושלות קצרות. כך בדברי הימים א' ב': יהודה שיורד למצרים מוליד את פרץ שמוליד את "חצרון" שמוליד את "רם" שמוליד את "עמינדב" שמוליד את "נחשון" נשיא יהודה במדבר. ואם כן, מיהודה ועד נחשון (5 דורות) קשה מאוד להניח שעברו 430 שנה כפי שכתוב בתורה. אמנם כבר תרגום השבעים ומדרש סדר עולם רבה פירשו שהמספר 430 אינו מתייחס רק למשך ישיבת בני ישראל במצרים, והרש"ר הירש ביסס פרשנות זו בלשונם החריגה של הכתובים. עם זאת, מעבר לבעייתיות הברורה שבדחיקת הכתובים, ריבוי האוכלוסייה מ-70 צאצאי יעקב בתוספת נשותיהם, לעם הכולל 600 אלף גברים, בנוסף לנשים וטף, תוך 210 שנים, שהוא משך הישיבה במצרים לפי פרשנות חז"ל, אינו אפשרי בצורה טבעית. אמנם המקרא מתייחס לכך בתור ריבוי יוצא דופן, אך הנחת היסוד של מחקר המקרא אינה מאפשרת לקבל נסים. עם זאת, היו שהציעו (כגון שד"ל) שהשושלת נכתבה בצורה מקוצרת והישיבה במצרים הייתה אכן 430 שנה. פתרונות אלו ממעטים את האפשרות להסתמך על המקרא כמקור היסטורי מדויק לפרטיו.

כימות היוצאים בשש מאות אלף איש

רבים החוקרים אשר אינם מקבלים כפשוטה את העדות המקראית בדבר יציאתם של שש מאות אלף גברים (דהיינו, כ-2–3 מיליון אנשים, נשים וטף) ממצרים. ריבוים המהיר (בתוך 210 שנה, ואפילו בתוך 430 שנה) ושהותם במדבר אינה אפשרית ללא נסים, כאלו אשר אכן מתוארים במקרא - הפריה ורבייה המהירה של העברים, והמן, בארה של מרים והשליו, ואילו הנחת היסוד של רוב החוקרים היא שלילת אפשרותם של נסים מעין אלו. כמו כן, היעדר ממצאים ושרידים ממסעם של בני ישראל במדבר, מעלים את שאלת מספר האנשים אשר יצאו ממצרים. שכן, ככל שיותר אנשים השתתפו במסע, כך צפויים להימצא יותר שרידים, בין אם של אנשים או בעלי חיים שנדדו עם בני ישראל במדבר.
על כן שיערו חלק מהחוקרים שמדובר, שוב, במספר טיפולוגי, ובעצם המילה "אלף" מייצגת יחידה צבאית, וכי "אלף איש" מייצגים גדוד, לכן נמסר שיצאו 600 גדודים (כאשר גם מספר זה נחשב "עגול" במזרח הקדום, ולא בהכרח מדויק). אחרים שיערו שפירושה של המילה "אלף" בהקשר זה היה בתחילה "משפחה" - דהיינו, יצאו 600 משפחות בסך הכול. טענה זו נדחתה על ידי רוב החוקרים, משום שהיא מניחה בלבול במונחים הלשוניים הללו כבר בתקופה קדומה.
עם זאת, היו חוקרים כגון משה צבי סגל שיצאו נגד הקביעה החד-משמעית השוללת נסים, בפרט לאור התגליות במאה ה-20, אשר הצליחו לעשות לטבעי ופשוט מה שהיה מתקבל כנס בתקופות קדומות, כגון הרדיו ודומיו.

אמת היסטורית ואמת ארכאולוגית

אחד העם בחר בדרך ייחודית להתמודד עם הביקורת על סיפור יציאת מצרים. במסתו "משה" הוא מבדיל בין אמת ארכאולוגית - אירועים שהתרחשו בהיסטוריה; לבין אמת היסטורית - אירועים הנתפסים כאמת אף אם הם מיתוס. הוא טען כי אף אם משה לא היה קיים וסיפורו לא התקיים מבחינה מדעית ארכאולוגית, הרי שעובדת קיומו של משה כ"אמת היסטורית" אינה מוטלת בספק. מכיוון שאמיתות היסטוריות, גם אם הן מיתוסים, הן אלו שמעצבות את המציאות, שאלת האמת הארכאולוגית היא בעלת משקל קטן.