google/wiki40b huggingface dataset:
דרום טאראווה

מקור השם

מקור השם "טאינאינאנו" (Teinainano) בלשון גילברטית הוא "הורדת המפרש" בשל צורת מפרש שיש לאטול טאראווה.

תחבורה

שדה התעופה של העיר שוכן על האי בונריקי.

השכלה

אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט ממוקמת במרכז דרום טאראווה.
סלונצוקור

סַלוֹנְצוּקוֹר (בהונגרית: Szaloncukor; מילולית, סוכריות סלון), הוא שמן של סוכריות בהן מקשטים ההונגרים את עצי חג המולד.
לקראת כל חג מולד, נוהגים ההונגרים הנוצרים לקנות כקילו וחצי של סוכריות (מדי חג מולד נקנים לפחות 6,500 טון סוכריות), המשמשות לקישוט עצי האשוח כעצי חג המולד.
הסוכריות הן כדוריות שוקולד הממולאות במגוון טעמים, ובהם מרציפן, קוקוס, ג'לי פירות, ערמונים וקקאו. הסוכריות עטופות בעטיפות נוצצות וצבעוניות המאוירות במלאכים, ונתלות על העצים בעזרת ווי מתכת קטנים.

היסטוריה

מקורו של מנהג תליית סוכריות הסלון הוא בראשית המאה ה-19, עת נשות החברה הגבוהה באימפריה האוסטרו-הונגרית הכינו את סוכריות הסלון מקרמל, עטפו אותן בעטיפות משי וקישטו בהן את עץ חג המולד, שהוצב בסלון (ומכאן בא שמן של הסוכריות).
לאורך השנים התפשט המנהג, והחל משנות ה-60 של המאה ה-20 החלו לצפות את הסוכריות בשוקולד.
כיום, מרבית המקיימים מנהג זה אינם מכינים את סוכריות הסלון בעצמם, אלא קונים אותן בחנויות.
מנהג זה משמש כבסיס למשחקי חג מסורתיים, בהם מנסים ילדי המשפחה "לגנוב" את הסוכריות מן העצים בלי שיבחינו בכך המבוגרים.
עידית חכמוביץ

ביוגרפיה

עידית חכמוביץ נולדה וגדלה ביגור, בת שלישית לאהובה ויעקב חכמוביץ'. אביה, יליד בסרביה שברומניה, הצטרף לקיבוץ יגור בשנת 1940. היא למדה בבית הספר היסודי ביגור. בכיתה ט' הפסיקה לימודיה ועברה לעבוד בבית ילדים בקיבוצה. 
בנעוריה החלה לכתוב שירים. בהיותה בת 16 כתבה את "שיר שבת" שבוצע לראשונה על ידי מקהלת הקיבוץ המאוחד בכנס בבית השיטה.
את שירותה הצבאי עשתה כמורה-חיילת בכפר הנוער שפיה. שירה הראשון שהתפרסם ברדיו היה "אישה", שהולחן על ידי מתי כספי בביצוע חני ליבנה. בהמשך כתבה את השיר "הייתי אומרת" שגם אותו הלחין מתי כספי בביצוע גלי עטרי. שני השירים בוצעו גם על ידי מתי כספי עצמו.
שיריה הרבים זכו ללחנים וביצועים מגוונים. בן הזמרים שהקליטו שיריה : מתי כספי, גלי עטרי, חני ליבנה, הגבעטרון, הפרברים, אורנה ומשה דץ, דורית ראובני, רוחמה רז, גיתית שובל, יואב יצחק, דני בסן ואחרים. 
בין המלחינים שהלחינו את שיריה: סשה ארגוב, מתי כספי, נחום היימן, מוני אמריליו, אורי הרפז, אורי קריב ואחרים. חלק משירים שכתבה (מילים) הלחינה היא בעצמה.
בשנת 1993 השתתף שיר שכתבה (מילים) "בית בקצה הקשת" בתחרות קדם-אירוויזיון (לחן - אורי הרפז, זמרת - דורית ראובני) וזכה במקום השני בנקודת השיפוט האחרונה, בתל אביב, ובמקום השישי הכללי. את השיר "ארץ השירים שלי", שכתבה והלחינה, הקדישה לזכרה של נעמי שמר ושיריה, את השיר עיבד צבי שרף ומבצעת להקת "דומיננטה".
שירים נוספים של חכמוביץ שהתפרסמו הם: "נעורי זהב" שמבצעת מקהלת הגבעטרון, "קסם כלנית לעד" שנכתב לפי הזמנה לחג ה-25 של כרמיאל. בביצוע חני ליבנה, "ערב שבת" בביצוע אורנה ומשה דץ. "ונאהב לתמיד"-הפרברים ועוד .
הרבתה לכתוב ולהלחין שירים לאירועי תרבות שונים ביגור. השיר "מראה מקום" שכתבה (מילים ולחן) ב-1982 לחג שנת ה-60 של יגור (יָגוּר נוֹתֶנֶת לִי מָקוֹם לָנוּחַ), כמעט הפך להמנון מקומי של יגור. עידית שימשה במשך כמה שנים בתפקיד עורכת ביטאון הקיבוץ, "דפי יגור", ושנים שימשה ספרנית בספריית בית הספר האזורי "כרמל זבולון" ובספריית יגור. ב-2010 כתבה עידית חכמוביץ ביחד עם אפרים סידון את קטעי הקריינות לסרט הטבע ארץ בראשית.
בשנת 2012 יצאו לאור דיסק וספר שיריה הראשון "הייתי אומרת" ובו מיטב שיריה. הספר מעוטר בצילומיה של הצלמת מיכל מלכין, אף היא בת קיבוץ יגור.
חכמוביץ נפטרה ב-20 בינואר 2015 ממחלת הסרטן בגיל 59. היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוצה יגור.
הארמייה ה-67 (ברית המועצות)

היסטוריה

הארמייה הוקמה ב-10 באוקטובר 1942 כחלק מחזית לנינגרד, על בסיס קבוצת המבצעים נבה, ולמפקדה מונה מיכאיל דוכנוב. בין המטלות העיקריות של הארמייה היה אבטחת דרך החיים.
הארמייה לחמה במבצע ניצוץ, והצליחה לחבור לארמיית ההלם השנייה מחוץ ללנינגרד. בדצמבר 1943 פורקה הארמייה ה-67, והוקמה מדש על ידי שינוי שמה של הארמייה ה-55. בחורף 1944 לחמה הארמייה במבצע לנינגרד-נובגורוד, ובאפריל הוכפפה הארמייה לחזית הבלטית השלישית. בקיץ 1944 לחמה הארמייה במבצע פסקוב-אוסטרוב ובמתקפת טרטו, ולאחר מכן השתתפה במבצע ריגה. לאחר מכן השתתפה הארמייה במצור על קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית, ועם תום המלחמה פורקה הארמייה ביולי 1945.
מסכת אהלות

מסכת אהלות היא המסכת השנייה בסדר טהרות, הסדר השישי והאחרון בששה סדרי משנה. במסכת אהלות שמונה-עשר פרקים אשר דנים בדיני טומאת מת בכלל ובדיני טומאת אוהל המת בפרט ומכאן שמה. בסוף הפרק הראשון של המסכת נמצאת המשנה הידועה של רמ"ח איברים.
הנושאים במסכת נגעים ובמסכת אהלות נחשבים נושאים עמוקים וקשים ביותר להבנה.
אין בידינו תלמוד בבלי או ירושלמי למסכת זו, אך בשני התלמודים עסקו במשניות המסכת במסגרת סוגיות אחרות. רבי גרשון חנוך הניך ליינר (1839 - 1891) ליקט מובאות ממקורות אחרים העוסקים במשניות המסכת לספרו "סדרי טהרות". מהדורה מדעית של המסכת יצאה לאור בשנת 1955 על ידי פרופ' אברהם גולדברג.

מיקומה של המסכת בסדר טהרות

המסכת שייכת לסדר טהרות מכיוון שרובה ככולה עוסקת בענייני טומאת מת. לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הוקדמה המסכת לפני כל המסכתות האחרות מכיוון שדיניה קשים מכל הטומאות.
הכול, הכול

עלילה

מאדי היא נערה בת 18 שסובלת מכשל חיסוני חמור. מה שמצריך ממנה להישאר תמיד בבית ולהימנע מאינטראקציה עם אחרים. מאדי מטופלת על ידי אמה, פאולין וויטר. ועל ידי קרלה, האחות הפרטית והצמודה שלה כבר 15 שנים. פאולין, קרלה, ורוזה (בתה המתבגרת של קרלה) רשאיות לשהות בחלל הבית.
משפחה חדשה עוברת לגור בשכונה והם הופכים להיות השכנים החדשים של מאדי ואמה. ובן המשפחה, בן גילה של מאדי, תופס את עיניה. הילד ואחותו עומדים על מפתן דלתם של ביתה של מאדי ואמה, ומציעים להן עוגה. פאולין דוחה זאת בנימוס, והילד שואל איפה בתה, ופאולין משקרת לו שהיא לא בבית.
לאחר מכן, הילד ומאדי מתחילים לשים לב אחד לשני דרך חלונות הבתים של שניהם ומתחילים בקשר דרך הודעות טקסט בטלפון. הילד מציג את עצמו כאולי והשניים מתחבבים מאוד אחד על השני. מאדי רוצה לחתור למפגש פיזי בין השניים, אך יודעת שאמה לא תאשר לה את זה ולכן פונה לקרלה. מאדי מצליחה לשכנע את קרלה אך בתנאי שהשניים יהיו במרחק מסוים אחד מהשני, בסוף המפגש, אולי ומאדי מתנשקים.
למחרת, מאדי מבחינה דרך החלון שאולי ואביו מתקוטטים בחוץ. ומאדי בורחת החוצה בשביל לעזור לאולי, אך אמא מחזירה אותה פנימה, מסיקה שאולי ומאדי התראו ואוסרת על מערכת היחסים בין השניים. פאולין גם מפטרת את קרלה לאחר שבגדה באמונה בעקבות כך שנתנה למאדי לצאת ללא אישורה.
מאדי מחליטה לקחת את העניינים לידה ורוכשת דרך האינטרנט שני כרטיסי טיסה להוואי, לה ואולי, במטרה לראות את האוקיינוס והים אותו השתוקקה לראות מאז שהיא ילדה. היא משכנעת את אולי לבוא איתה והשניים יוצאים. בהוואי, השניים חווים טיול ארוך ורומנטי ונקשרים אחד לשני אפילו עוד יותר. מאדי מתגברת על פחדיה השונים ומאתגרת את עצמה לעשות דברים שונים באי. אך היא מתעלפת במהלך השהייה במלון. אולי ממהר איתה לבית החולים. לאחר שמאדי מתעוררת, היא מנתקת איתו את הקשר בטענה שהיא לא רוצה להשלות את שניהם. אולי, אחותו, ואמו מחליטים לחזור לניו יורק בעקבות כך שאמו מחליטה להיפרד מבעלה המכה, אביו של אולי ואחותו.
מאדי חוזרת הביתה, ובמהלך שיחה בטלפון עם אחת הרופאות שטיפלו בה בהוואי, מוסרת לה שאומנם המערכת החיסונית שלה נמוכה, אך אין לה כשל חיסוני משולב חמור. מאדי מאששת את הטענה לאחר שלא מוצאת במסמכים של אמה שום דבר רשמי שמעיד על כך שהיא חולה בזה, מבינה שאמא שיקרה לה כל חייה, ובורחת מהבית.
מאדי בורחת לקרלה ורוזה. מאוחר יותר, היא משוחחת עם עוד רופא שמאשר לה שהיא לא לוקה בכשל חיסוני משולב חמור. היא נפגשת שוב עם אמה, שמספרת לה שאחרי שאביו ואחיו של מאדי מתו בתאונה, היא עשתה כל מה שביכולתה כדי שמאדי תהיה הכי מוגנת שאפשר. לאחר מכן, היא נוסעת לניו יורק ומתאחדת עם אולי מחדש.
סגידת הרועים

סגידת הרועים הוא אירוע המדווח בבשורה על-פי לוקס, שבו סגדו רועים לישו, סמוך לאחר לידתו בבית לחם:
"ורעים היו בארץ ההיא לנים בשדה ושמרים את משמרות הלילה בעדרם׃ והנה מלאך ה' נצב עליהם וכבוד ה' הופיע עליהם מסביב וייראו יראה גדולה׃ ויאמר אליהם המלאך אל תיראו כי הנני מבשר אתכם שמחה גדולה אשר תהיה לכל העם׃ כי היום ילד לכם בעיר דוד מושיע אשר הוא המשיח האדון׃ וזה לכם האות תמצאון ילד מחתל ומנח באבוס׃ ויהי פתאם אצל המלאך המון צבא השמים והם משבחים את האלהים ואמרים׃ כבוד במרומים לאלהים ובארץ שלום בבני אדם רצונו: ויהי כאשר עלו מעליהם המלאכים השמימה ויאמרו הרעים איש אל רעהו נעברה נא עד בית לחם ונראה המעשה הזה אשר הודיענו ה'׃ וימהרו לבוא וימצאו את מרים ואת יוסף ואת הילד שכב באבוס׃ ויראו וישמיעו את הדבר הנאמר אליהם על הגער הזה׃ וכל השמעים תמהו על הדברים אשר דברו אליהם הרעים׃ ומרים שמרה את הדברים האלה ותחשבם בלבה׃ וישובו הרעים מהללים ומשבחים את האלהים על כל אשר שמעו וראו כפי אשר נאמר אליהם".
— הבשורה על-פי לוקס, 2, 8-20
האירוע מתקשר לסגידת האמגושים, אך משמעותו בדרך כלל פחותה. הוא מתואר רק בבשורה על פי לוקס בעוד ששלוש הבשורות האחרות שותקות בענינו, ורוב הכנסיות הנוצריות מתייחסות אל שלושת האמגושים כאל שלושת בעלי הסמכות (מלכים, כוהנים או חכמים) שסגדו לישו לראשונה, ועל כן נחשב אירוע זה להתגלותו של האחרון בפני גויי העולם. עם זאת, הדיבור "הנני מבשר אתכם שמחה גדולה" (לטינית "Annuntio vobis gaudium magnum") נלקח מסיפור המעשה של סגידת הרועים, ומאז המאה ה-15 הוא פותח את הכרזת הבמוס פאפאם, המבשרת על בחירתו של אפיפיור חדש. בנוסף, הפסוק "כבוד במרומים לאלהים ובארץ שלום בבני אדם רצונו" היה לפסוק הפותח של תפילת גלוריה:
"Glória in excélsis Deo et in terra pax homínibus bonae voluntátis"

"Δοξα εν υψιστοις θεω και επι γης ειρηνη εν ανθρωποις ευδοκιας"
לאורך השנים הייתה סגידת הרועים לנושא פופולרי באומנות, והיא תוארה על ידי טובי הציירים, שמיקמו את האירוע ברוח הכתובים באסם או במבנה דומה. אירוע זה תואר בדרך כלל כהתרחשות אינטימית ופשוטה בעוד שסגידת האמגושים התפתח לאירוע מורכב ורב פאר. עוד היה מקובל לשלב את שני האירועים ולתאר אותם בסצנה אחת.
המקום בו נגלה המלאך בפני הרועים מזוהה ב"שדה הרועים" שבבית סאחור. באתר ניצבת כנסיית שדה הרועים הקתולית-פרנציסקנית וכנסייה יוונית-אורתודוקסית.
פארמה (כדורגל)

היסטוריה

מועדון הכדורגל נוסד בשנת 1913, בתור "מ.כ. ורדי" על שם מלחין האופרה המפורסם, ג'וזפה ורדי, שנולד בעיר, אך השם שונה במהרה לשם העיר. בשנותיו הראשונות המועדון נע בין הליגה האיטלקית השנייה והשלישית, לפני שנפל לליגות החצי-מקצועיות בסוף שנות ה-60.
לאחר חילופי בעלים ושמות רבים, המועדון התאחד עם היריבה העירונית, פרמנסה, בשנת 1970. המועדון חזר לליגות המקצועניות אך לא הרשים עד שנות ה-80. בשנת 1985 זכתה הקבוצה באליפות הליגה השלישית ובעונה הבאה הגיעה למרכז הליגה השנייה. באותה עת אימן אותה אריגו סאקי ולאחר הצלחת הקבוצה החתימה מילאן את סאקי כמאמנה ואת מקומו תפס נביו סקלה שאימן את הקבוצה במשך שש שנים שכללו את העלייה לליגה האיטלקית הראשונה ואת הצלחתה בליגה זו ובמפעלים הבינלאומיים.
בשנת 1990 העפיל המועדון בפעם הראשונה בתולדותיו לליגה הראשונה באיטליה שם הוא שיחק עד שנת 2008. כבר בעונתה הראשונה בליגה הבכירה השיגה פארמה כרטיס השתתפות לגביע אופ"א לאחר שסיימה במקום השישי.
פארמה הודחה בעונתה הראשונה באירופה כבר בשלב הראשון של גביע אופ"א בידי צסק"א סופיה הבולגרית, אך באותה עונה זכתה בגביע האיטלקי אחרי ניצחון בגמר על יובנטוס. בכך בעונתה השנייה בלבד בליגה הראשונה באיטליה היא כבר זכתה בתואר.
פארמה, אשר ייצגה את איטליה בשנת 1993 בגביע אירופה למחזיקות גביע, זכתה בו לאחר ניצחון בגמר על אנטוורפן מבלגיה 1-3. שנה לאחר מכן היא שוב העפילה לגמר אך נוצחה על ידי ארסנל 1-0.
כעבור שנה זכתה פארמה בגביע אופ"א, לאחר שבדרבי איטלקי בשלב הגמר היא פגשה את יובנטוס. במשחק הראשון ניצחה פארמה 0-1 ומשחק הגומלין בטורינו הסתיים בשוויון 1-1 (באותה תקופה היו משחקים בגמר גביע אופ"א שני משחקים בשיטה של בית וחוץ).
בשנת 1999 זכתה פארמה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע אופ"א, לאחר שניצחה במשחק הגמר את מארסיי מצרפת 0-3.
באותה עונה זכתה פארמה גם בגביע האיטלקי.
בשנת 2002 הגיעה עד לשמינית גמר גביע אופ"א, והודחה בידי הפועל תל אביב הישראלית.
בשנת 2005 הייתה פארמה על סף ירידה לליגה האיטלקית השנייה, לראשונה מאז שהעפילה לליגה הראשונה בשנת 1990. היא הפסידה בבית במשחק הראשון בפלייאוף נגד הירידה לבולוניה 1-0 אך בזכות ניצחון חוץ בגומלין 0-2 היא ניצלה מירידה.
בשנת 2008 לאחר 18 שנים רצופות בסרייה א' נשרה פארמה לליגה האיטלקית השנייה לאחר שהקבוצה הפסידה במחזור הסיום לאינטר שזכתה באותה שנה באליפות.
למרות הירידה לליגה השנייה הצליחה פארמה להתאושש ושבה בחלוף שנה לסרייה א'.
הקבוצה שיחקה 6 עונות רצופות בליגה הראשונה כאשר במהלך עונתה השישית סבלה הקבוצה מבעיות כלכליות רבות ונכנסה לחובות כבדים מאד, החליפה מספר בעלים במהלך העונה והקבוצה סיימה במקום האחרון בליגה הבכירה וירדה לליגה השנייה. הקבוצה הפכה לפושטת רגל והורדה לליגה הרביעית. בעונת 2015/2016 עלתה לליגה השלישית לאחר שסיימה את העונה ללא הפסד.
שנה מאוחר יותר רשמה הקבוצה עליית ליגה נוספת לסרייה ב'.  ב-18 במאי 2018 פארמה ניצחה 2-0 את ספציה והבטיחה את עלייתה לסרייה א'. בכך, השלימה פארמה שלוש עליות ליגה בשלוש עונות.
אנסטאס מיקויאן

ביוגרפיה

נולד בעיירה סאנאהין בארמניה ב-25 בנובמבר 1895. בצעירותו למד מיקויאן בסמינר נרסיסיאן לכמרים בטביליסי ולאחר מכן בסמינר התאולוגי גבורקיאן שבאצ'מיאדזין. בשנת 1915 הצטרף למפלגה הבולשיביקית. בין השנים 1915–1917 היה קומיסר בחוגי המפלגה בקווקז. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם נגד הצבא הבריטי שכבש את באקו. לאחר המלחמה אמצו מיקויאן ואשתו את בניו של סרגיי שאומיאן שנרצח ביחד עם יתר ראשי קומונת בקו.
לאחר מלחמת האזרחים היה פעיל במפלגה הקומוניסטית הרוסית ובמהרה עלה לצמרת המפלגה. הוא שימש שנים רבות כשר המסחר של ברית המועצות (בשנים 1926–1955). כמו כן היה חבר הפוליטבירו הסובייטי משנת 1926, תחילה כמועמד לחברות ומשנת 1935 כחבר. תמך בסטלין כל חייו והיה מהאנשים הנאמנים ביותר בחוגו של סטלין.
ההיסטוריון סיימון סבאג מונטיפיורי שכתב ביוגרפיה על סטלין מספר כי בתקופת הטיהורים שעשה סטלין בקרב חברי מפלגה בסוף שנות השלושים נחשב מיקויאן לאיש טוב לב שניתן לפנות אליו לעת צרה. עם זאת כוחו של מיקויאן להציל אנשים בתקופת הטיהורים היה מוגבל מאוד. ייתכן שהדבר גרם לכך שהחלה התדרדרות ביחסו של סטלין כלפי מיקויאן. בסוף שנת 1937 נשלח מיקויאן לארמניה עם רשימה של כשלוש מאות אנשים המיועדים לטיהור והוא נאלץ לעצור אנשים רבים. לפי מונטיפיורי, רק לאחר שמלא מיקויאן שליחות אכזרית זאת שב והתחמם יחסו של סטלין אליו.
במלחמת העולם השנייה שירתו שלושה מבניו של מיקויאן, סטפן, אלכסיי וולדימיר, כטייסים בחיל האוויר של הצבא האדום. בנו סטפן נפצע במהלך המלחמה ובמערכה על סטלינגרד נהרג בנו ולדימיר והוא רק בן שמונה עשרה. 
בסוף ימיו של סטלין סומן מיקויאן על ידו כמועמד לחיסול וייתכן כי רק מותו של סטלין מנע זאת. בוועידת המפלגה הקומוניסטית באוקטובר 1952 תקף סטלין את מיקויאן בחריפות רבה. מיקויאן ניסה להתווכח ולטהר עצמו מאשמה. צעד זה, העשוי להראות טבעי לקורא המערבי, היה שקול בברית המועצות של סטלין להתאבדות. לימים סיפר מיקויאן לאנוור הוג'ה כי עלתה האפשרות לחסל את סטלין אך הוא התנגד לכך שכן חשש שהעם לא יבין זאת. 
לאחר מותו של סטלין המשיך להיות חלק מהנהגת ברית המועצות והיה מהתומכים בדה-סטאליניזציה של ברית המועצות. בשנת 1957 סירב לקחת חלק בפוטש נגד חרושצ'וב ומונה לסגן ראשון לראש הממשלה הסובייטי ומלא שליחויות דיפלומטיות שונות. לאחר הדחת חרושצ'וב מונה ליושב ראש הפרזידיום של הסובייט העליון של ברית המועצות וכיהן בתפקיד זה בשנים 1964–1965.
נפטר ב-21 באוקטובר 1978.
הבולים של רג'פיפלה

הנסיכות ההודית רַגְ'פִּיפְּלָה  (Rajpipla), אשר הוקמה בתחילת המאה ה-14, התקיימה במערב הודו כנסיכות עצמאית עד להקמת הרפובליקה של הודו. ביוני 1948 היא התמזגה לתוך מדינת בומבי  , ומאז מאי 1960 היא מהווה חלק ממדינת גוג'ראט. בין השנים 1880 עד 1886 הנפיקה הנסיכות בולי דואר עבור שירות הדואר העצמאי שלה.

הרקע להנפקת הבולים

שירותי דואר מקומיים התקיימו החל מן המאה ה-16 בחלק מ-652 הנסיכויות שהיו קיימות בהודו קודם לאיחוד תת-היבשת בחסות הבריטים. הם נועדו תחילה לצרכים רשמיים של השליטים המקומיים, אולם בהדרגה נפתחו לשימוש גם בפני תושבי הנסיכות. מרבית שירותי הדואר התבססו בעיקר על רצים רגליים שנודעו בשם "דאק", אולם ידועים גם שירותי דואר שעשו שימוש בפרשים וברוכבי גמלים.
לאחר שנת 1862 החלו רבים משירותי הדואר של הנסיכויות להנפיק גם בולי דואר משלהם. מערכות דואר אלו פעלו במקביל לשירות הדואר המרכזי שהופעל על ידי השלטון הבריטי, ובמידה רבה התחרו בו. אמנם במרבית המקרים הפיצו שירותי הדואר של הנסיכויות דברי דואר רק בתוך גבולות הנסיכות המקומית, אולם תעריפי המשלוח שהם גבו היו נמוכים מאלו של שירות הדואר המרכזי.
המהרג'ה מהרנה גמבירסיג'י (Maharana Gambhirsinhji), אשר שלט ברַגְ'פִּיפְּלָה בין השנים 1860–1897, השקיע רבות בפיתוח הדרכים ושירותי הדואר בנסיכות. במהלך תקופת שלטונו הוא שילם סכום עתק של כשני מיליון רופי עבור סלילת דרך באורך של כ-50 ק"מ בין העיר נאנדוד   ותחנת הרכבת שהייתה בעיר אנקלשואר  . הוא הקים שני בתי דואר בנסיכות, והפעיל שירות דואר שנפתח לשימוש הציבור בשלהי שנות השבעים של המאה ה-19
רַגְ'פִּיפְּלָה הנפיקה בולים בשנת 1880, והם היו בתוקף לצורך משלוח דואר רק בתוך גבולות הנסיכות

הפסקת השימוש בבולי רַגְ'פִּיפְּלָה

שירות הדואר המרכזי של הודו, אשר הופעל על ידי הממשל הבריטי, ביקש לבטל את שירותי הדואר המקומיים שהתחרו בו וגרמו לו לאובדן הכנסה. בחלק קטן מן המקרים הגיעו הבריטים להסכם עם הדואר של הנסיכות המקומית, ולפיו הוא ישולב בפעילות הדואר המרכזי, ובחלק אחר של המקרים, דוגמת זה של רַגְ'פִּיפְּלָה, הצליח הדואר המרכזי לרכוש את שירות הדואר מידי השליט המקומי ולהפסיק את פעילותו.
בשנת 1886 ביטלה רַגְ'פִּיפְּלָה את תוקף הבולים שלה ועברה להשתמש בבולי הודו. מרבית הנסיכויות שפעלו בדרך זו זכו להטבות מן הממשל המרכזי, לרוב בדרך של מענקים כספיים או הקצאה של בולים רשמיים לשימוש גורמי הממשל המקומי, אולם הסדר זה לא הופעל ברַגְ'פִּיפְּלָה ולא ברור מה היו התנאים שסוכמו בזמן המעבר לשימוש בבולי הודו.

ערך הבולים בקרב האספנים

שלושת הבולים שהנפיקה רַגְ'פִּיפְּלָה קיימים בכמות קטנה יחסית, וערכם הקטלוגי מוערך בכמה עשרות דולרים לבול. בולים חדשים מצויים יותר מאשר בולים חתומים והקושי להשיגם הוביל ליצירת זיופים של בולים חתומים.
סביב שנת 1900, כחמש עשרה שנים לאחר המיזוג של דואר רַגְ'פִּיפְּלָה עם דואר הודו ותחילת השימוש בבולי הודו, הודפסה סדרה בת שישה בולים ועליהם דמותו של השליט המקומי. ערכו הנקוב של כל אחד מן הבולים היה 1 אנה, והוא הודפס בשני צבעים: דמות השליט הודפסה בצבע שחור והמסגרת שסביבו בצבע שונה בכל בול. בולים אלו לא הוכנסו מעולם לשימוש, ולא ברור מה בדיוק הייתה מטרת הדפסתם. בשוק הבולאי מצויים עותקים בודדים מן הבולים האלו, והם קשים מאוד להשגה.
לבולי רַגְ'פִּיפְּלָה יש ביקוש בקרב אספני הבולים, ובנסיכות עצמה קיים מועדון אספנים פעיל המפרסם מחקרים על בולי הנסיכות. ב-21 באוקטובר 1980 ציינו חברי האגודה הבולאית של רַגְ'פִּיפְּלָה מלאת 100 שנים להנפקת בול הדואר הראשון של הנסיכות. לרגל האירוע הטביע דואר הודו חותמת מיוחדת בדמות הבול הראשון של רַגְ'פִּיפְּלָה.
חותך זכוכית

חותך זכוכית הוא כלי ידני המשמש ליצירת חריץ על גבי פלטת זכוכית. החריץ מאפשר את שבירת הפלטה לאורך הקו הרצוי. בצורה זו ניתן לחתוך זכוכית רגילה, אולם לא זכוכית מחוסמת, שכן היא מתנפצת, במקום להיבצע לשני חלקים מדויקים.
חותך זכוכית הוא לרוב כלי מתכת באורך של כ-10 ס"מ עם גלגל חיתוך בצורת V העשוי מפלדה מוקשחת או תערובת כימית של טונגסטן ופחמן. קוטרו של הגלגל מעט קטן יותר מקוטרו של עיפרון. לחלק מחותכי הזכוכית יש תא ובו מוחדרת כמות קטנה של שמן חיתוך, כדי שהגלגל ישומן באופן אוטומטי.
מכשיר נוסף המשמש לחיתוך, הוא שולחן לחיתוך זכוכית חצי אוטומטי שבעזרת מחשב CNC חורץ משטחים גדולים של זכוכית, שלאחר מכן שוברים באופן ידני למשטחי זכוכית קטנים יותר. (התהליך ידוע בשם "lites" בתעשיית הזכוכית).

תהליך החיתוך

משמנים היטב את חותך הזכוכית או הזכוכית עצמה לאורך קו החיתוך עם שמן עדין (שמן חיתוך) או פרפין. מצמידים בחוזקה את החותך לזכוכית וחורצים קו בעזרת סרגל .החריץ עשוי להתרחב על ידי הקשה בזהירות בצד השני של הזכוכית עם כלי או מכשיר קשה, אבל זה מקטין את החדות והשלמות של מקום חיתוך הזכוכית. לבסוף, הזכוכית שבורה לאורך החריץ. לאחר השבירה, ניתן ללטש את הקצה החתוך של הזכוכית כדי להחליק את הקצוות החדים והמסוכנים. אם השבר חורג מאזור החריצה, ניתן לתקן את השבירה על ידי שימוש בצבת מיוחדת או בעזרת החריצים שבחותך הזכוכית, כדי לכרסם ממנו את החלקים המיותרים. 
עובי הזכוכית משפיע על היכולת לחתוך ולשבור אותה. באופן כללי, זכוכית עבה יותר קשה לחיתוך ושבירה. נדרשת הפעלת כוח רב כדי לחתוך זכוכית של 6.4 מ"מ. אולם זכוכית דקה במיוחד, בעובי של 1.6 מ"מ, עלולה להשבר בצורה לא אחידה ולא לאורך החריץ.
בריג'יד מקילדייר

הסיפורים על חייה

מסופר על בריג'יד כי נולדה לשפחה ולאב דרואידי. כאשר נולדה התינוקת חלם אביה כי שלושה נזירים באו להטבילה והם אמרו לו "תקרא לתינוקת בריג'יד". כאשר ניסה להאכילה, היא הקיאה את האוכל, כי לא היה טהור דיו בשביל התינוקת, שקדושתה נקבעה עם לידתה. אז חיפש אביה ומצא פרה לבנה והאכיל אותה בחלב הטהור שלה. במהלך חייה חוללה בריג'יד נסים רבים, בעיקר של ריפוי והאכלת עניים.
כבר מגיל צעיר היא הייתה מסורה מאד לישו. מסירותה הייתה כה גדולה עד כי בכל הזדמנות נתנה את רכושה לעניים. אביה, כפרי דל, כעס על מעשיה והחליט למכרה ככלה לאחד המלכים באירלנד. כשהגיעו השניים אל ארמון הנסיך, השאיר אביה של בריג'יד את חרבו בידה, כדי שיורשה לעמוד בפני הנסיך.
בעת המתנתה בכרכרה, פנה קבצן לבריג'יד בבקשה לנדבה. מכיוון שלא היה בידה כל רכוש פרט לחרבו של אביה, נתנה בריג'יד את החרב לקבצן. עם חזרתו של אביה, בלווית הנסיך, אל הכרכרה, נתמלא האב זעם על כך שבתו נתנה את חרבו לעובר אורח. האב ביקש מן הנסיך כי יכניס קצת בינה בנערה, ויסביר לה שאסור לגנוב את רכושו של אדם אחר.
הנסיך הסביר לבריג'יד כי מעשיה אינם תקינים, וזו ענתה לו כי אם הם ינשאו, היא תיתן את כל רכושו של הנסיך לעניים. הנסיך כעס על תשובתה, ואמר לאביה שהוא מנסה להונות אותו בשידוכים אלה, וחזר לארמונו. בריג'יד ואביה חזרו לביתם.
תקרית זו לא עברה בשקט מצד אביה של בריג'יד, ובסופו של דבר, היא נאלצה לברוח מבית אביה. לאחר זמן מה, היא התגלגלה במסעותיה לאחד המנזרים אשר ייסד פטריק, שם הפכה לנזירה מסורה. עם הזמן, עלתה בסולם הדרגות, עד אשר מונתה לאם מנזר קילדייר.

פעילותה הדתית

לזכותה של בריג'יד מייחסים את יסודם של מנזרים רבים ברחבי אירלנד, בעיקר לנשים. הכנסייה הקטנה בקילדייר הפכה בזכותה למוקד דתי של לימוד ומקום עלייה לרגל. בקילדייר יסדה בריג'יד מנזר לנשים ומנזר לגברים כך שבמשך מאות שנים המקום נוהל במקביל על ידי בישופים ובישופיות. בריג'יד יסדה בקילדייר גם מרכז חשוב לאמנויות זעירות, שכלל עבודות מתכת ואיור כתבי יד. בסקריפטוריום של המנזר נכתב ואויר הספר של קילדייר (אנגלית: Book of Kildare) הנודע המזוהה למעשה עם הספר מקלס (אנגלית: Book of Kells).
באמנות ימי הביניים מוצגת בריג'יד מחזיקה בצלב מיוחד עשוי קנים המכונה "צלב בריג'יד"; לעיתים היא מופיעה עם מטה כשל אבות מנזר, ומנורה המכונה "מנורת החוכמה והלימוד", כי מנורות ואש בכלל, נחשבו מקודשים לדרואידים. למעשה מסופר כי במנזרה בקילדייר, נשתמרה בקפידה על ידי הנזירות אש תמיד. לבריג'יד ייוחסו כוחות מופלאים ויכולת להכפיל ולהרבות דברים באמצעותם האכילה המוני עניים. הפרח המלווה אותה הוא השושן הצחור – כמו של מרים אם ישו – וזן של כלנית המכונה "הכלנית של בריג'יד".
פולחנה חוצה את גבולות אירלנד וכנסיות מוקדשות לה בכל רחבי היבשת: בצרפת (אלזס ובריטאני), בגרמניה (קלן), באיטליה (פיאצ'נצה), בהולנד, ספרד ושווייץ – ואפילו בקנדה ובארצות הברית. לפי המסורת גולגולתה של הקדושה נשמרת בפורטוגל בכנסייה של יוחנן המטביל בלומיאר' (פורטוגזית: São João Baptista in Lumiar), ובעבר ב-2 בפברואר דווקא, השריד הקדוש נישא ברוב כבוד בתהלוכות, כאמצעי לברכה על ילדים קטנים ובעלי חיים.
הפרעה אפקטיבית

הפרעות אפקטיביות אחרות

הפרעות אפקטיביות אחרות המוגדרות ב-DSM הן הפרעה אפקטיבית בעקבות מצב רפואי כללי (עם מאפיינים דיכאוניים, מאניים או מעורבים), וכן הפרעה אפקטיבית עקב שימוש בחומרים ממכרים (עם מאפיינים דיכאוניים, מאניים או מעורבים שנשארים קבועים גם אחרי שהסתיימו השימוש בחומרים או תסמיני הגמילה מהם).
ויקטור (סרט)

עלילה

הסרט נפתח בסדרת תמונות של גיבור הסרט ויקטור, נער צעיר מבית טוב, בחברת אמו ואביו. לאחר מכן כותב ויקטור מכתב התאבדות, מכניס אקדח ללוע פיו, אך בסופו של דבר - במקום לירות בעצמו, יורה בשני הוריו. הוא נמנע מלקבור את הוריו, ומחזיק את גופותיהם בווילה המשפחתית המפוארת. ויקטור ממשיך לדור במחיצת הגופות תוך כדי שהוא מלבישן לפעילויות השונות בו: ארוחת הערב, שינה ושהיה בחצר הבית, שם מושיב ויקטור את הוריו על הנדנדה ומאונן מולם. ויקטור מנסה להתוודות בדבר הרצח הכפול בפני הגנן, אך זה מסרב להתערב בעניינים לא-לו. בהמשך הסרט מגלים המשרתת ובן-זוגה, אליו נמשך ויקטור זה מכבר, כי זוג ההורים מת ובעקבות זאת הם מפתים את ויקטור לקיום יחסי מין בשלישייה. רק לאחר מכן קובר ויקטור את הוריו. בסצנת הסיום של הסרט עוזב ויקטור את הבית כשהוא לבוש בגופיה של בן זוגה של המשרתת.
גודווין, רוזן וסקס

תולדות חייו

אביו של גודווין, וולפנות' קריד, היה הת'ן (באנגלית עתיקה þegn או ðegn, באנגלית thegn ,thane או thayn), כלומר השליט השבטי של סאסקס. ב-1009 הואשם האב במרד נגד אתלרד השני, מלך אנגליה. עם זאת, בנו של המלך הותיר לגודווין עם מותו ב-1014 אחוזה בקומפטון שבסאסקס, שהשתייכה לוולפנות' אביו. עלייתו של קאנוט הגדול לכס המלוכה האנגלי (יחד עם הכתר הדני והנורווגי) ב-1016 סימלה את עלייתו של גודווין לגדולה. ב-1020 לערך מינה אותו המלך לרוזן וסקס הראשון. בין 1019 ל-1023 ליווה גודווין את קאנוט במסעו לדנמרק ונשא לאשה את בת משפחתו של קאנוט, גיתה תורקלסדוטיר (אחיה היה נשוי לאחותו של קאנוט). 
עם מותו של קאנוט ב-1035 התחלקה ממלכתו בין שלושה, הרולד "קל הרגליים", בנו הבלתי-חוקי של קאנוט שנטל את אנגליה; הארדיקאנוט, בנם של קאנוט ואמה מנורמנדיה שנטל את כתר דנמרק והמורד מגנוס הראשון שנטל את כתר נורווגיה. באותה שנה דיכא גודווין את ניסיונו של אלפרד, בנה הצעיר של אמה מנורמנדיה, לתפוס את הכתר האנגלי. עם מותו של הרולד הראשון היה גודווין בין תומכיו של אחיו-למחצה, הארדיקאנוט. עם מותו של הארדיקאנוט ב-1042 תמך גודווין בזכותו של אדוארד המודה לכתר וב-1045 השיא לו את בתו, אדית.
גודווין ריכז את ההתנגדות לשליטה הנורמנית ההולכת וגוברת באנגליה. ב-1051 סירב גודווין להוראת מלכו להעניש את אזרחי דובר שקידמו באלימות את גיסו של המלך, רוזן בולון-סור-מר, בעת ביקורו באנגליה. המלך אדוארד ראה בסירוב קריאת תיגר על שלטונו והגלה בספטמבר אותה שנה את גודווין ובניו מהממלכה לאירלנד. שנה לאחר מכן חזרו גודווין ובניו לאנגליה בראש צבא וצי שגייסו כנגד "הנורמנים". 
גודווין מת במפתיע ב-15 באפריל (יום ראשון של הפסחא) 1053 בעת סעודה בווינצ'סטר. התעמולה הנורמנית טוותה סביב המוות המפתיע סיפורים שנועדו להלעיג את מותו של גודווין, שכביכול נחנק ממזון בשעת הסעודה, בעת שהצהיר שהוא חף מפשע ואינו מעורב במותו של אפלרד.  
ב-1066, לאחר מותו של גודווין, הובילו שניים מבניו, הרולד (לימים מלך אנגליה) וטוסטיג, רוזן נורת'מבריה את שני הצדדים הניצים ונלחמו זה בזה משני צידי המתרס בקרב גשר סטמפורד, בו נהרג טוסטיג. בקרב הייסטינגס, פחות מחודש לאחר מכן, נלחמו זה לצד זה ומצאו את מותם שלושה מבניו, הרולד, גירת' ולאופוויין.
רענן פררה

רענן (ניסים) פררה (נולד ב-6 בפברואר 1976) הוא במאי, כותב, יוצר ושחקן ישראלי.