google/wiki40b huggingface dataset:
מטוס

מָטוֹס או אֲוִירוֹן הוא כלי טיס ממונע, כבד מהאוויר, אשר שוהה באוויר בזכות כוח העילוי הפועל על כנפיו.
מטוסים נעים ממקום למקום במהירות רבה, ללא צורך בדרכים ותוך תלות מועטה במזג האוויר, ולכן משמשים אמצעי תחבורה נפוץ מאוד. תכונות אלה הופכות את המטוסים לשימושיים גם למטרות צבאיות ומדעיות.
המטוס הראשון שטס בהצלחה בכוח מנועו נבנה על ידי האחים רייט. מקובל כי טיסתם שנערכה ב־17 בדצמבר 1903, ונמשכה כ־12 שניות ולמרחק 39 מטרים, הייתה הטיסה הממונעת הראשונה בכלי טיס כבד מן האוויר. אך קדמו להם כמה ניסיונות חשובים של אלברטו סנטוס דימון הברזילאי, לואי בלריו הצרפתי וגלן קרטיס האמריקני. מאז התפתחו רבות הטכנולוגיה והידע בנושאי התעופה והאווירודינמיקה, אך עקרון הפעולה של המטוסים נשאר דומה.

אטימולוגיה

בשנת 1907 פרסם אליעזר בן יהודה בעיתונו "השקפה" ידיעה על הקמת צי מטוסים צרפתי ראשון. בידיעה זו חידש את הצירוף "ספינת אוויר" של נחום סוקולוב וקבע את המונח "ספינת האוויר המתיישרת" כתרגום השם הצרפתי באותו הזמן aéroplane. השם הצרפתי שונה עד מהרה ל־avion בעקבות המילה הלטינית לציפור avis, ובעקבות כך חידש איתמר בן־אב"י, בנו של בן יהודה, את המילה העברית "אווירון" – אף שגם השורש א־ב־ר מופיע במקרא וקשור לתעופה, ולכן סבר נפתלי הרץ טור־סיני שהיה ראוי לכנות את המכונה בשם "אבירון". מטעמים שונים התנגד חיים נחמן ביאליק למילה, וב־1928 הציע בוועד הלשון העברית את המילה "מטוס", את השם "טייס" למפעיל (במקום "מעופף"), את שם הפעולה "טיסה" (במקום "מעוף") ועוד, לפי המילה היחידאית "כְּנֶשֶׁר יָטוּשׂ עֲלֵי אֹכֶל" (איוב ט 26). שתי המילים מקובלות בעברית, אם כי לפעמים מבדילים בין אווירון – כלי טיס קטן, על שום הסיומת המקטינה -וֹן – ובין מטוס – כלי טיס גדול. בנטייה הופך הקמץ לשווא: מְטוסים, מְטוס-קְרב (לעומת: מַסּוֹק–מַסּוקים).

שימושים

מטוסים משמשים להעברת מטען ממקום למקום, במיוחד כאשר מדובר בחציית תוואי שטח בעייתי או מרחק גדול. נוסף לכך מטוסים משמשים לצילום מן האוויר, לחיזוי מזג האוויר, לכיבוי אש (בעיקר בשריפות יער), לחקלאות (בעיקר ריסוס כנגד מזיקים), ואף כתחביב ספורט.
במסגרת הצבאית המטוסים משמשים להפצצה, לתקיפה, ליירוט מטוסי אויב, לתובלת מטענים וכוחות, לאיסוף מודיעין ואף ללוחמה אלקטרונית.
בין סוגי המטוסים: מטוס נוסעים, מטוס מטען, מטוס ריסוס, מטוס אמפיבי, מטוס קרב ומפציץ. קיים סוג נוסף בשם אקרנופלן, שאינו נחשב לגמרי כמטוס לכל דבר. אם מחשיבים אותו כמטוס, פרט אחד שלו הוא המטוס הגדול ביותר בעולם.
דב פייגין

ביוגרפיה

דב פייגין נולד בלוגנסק שבאימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1907. אביו, שהיה חייט, שלח אותו ללימודים בבית ספר עממי רוסי ופעם בשבוע ללימודים בחדר. בבית הספר התגלה כישרונו האמנותי והוא קיבל שיעורי ציור. בשנת 1920 עברה המשפחה לעיר הומל בה התוודע פייגין לתנועת השומר הצעיר. בשנת 1924 נעצר פייגין באשמת השתייכות לתנועה בלתי לגאלית ונידון למאסר של שלוש שנים. עם שיחרורו בשנת 1927, עלה לארץ ישראל והצטרף ל"קיבוץ השומר הצעיר מס.ס.ס.ר" שהפך לקיבוץ אפיקים.
בשנות השלושים עבר לתל אביב ואף נסע ללמוד פיסול ב"אקול דס אר דקורטיף" בפריז. עם שובו לארץ בשנת 1937, הצטרף פייגין לאגודת הציירים והפסלים בישראל והציג בתערוכות רבות בארץ.
יצירותיו משנות ה-30 והארבעים כללו נושאים של דיוקנאות ודימויים מסורתיים אחרים כגון "אם וילד". סגנון הפיסול הושפע מן האמנות המודרניסטית הצרפתית של ראשית המאה ה-20, כגון עבודותיהם של אוגוסט רודן, מאיול, בורדל ואחרים. דוגמה לכך אפשר למצוא בעבודות כדוגמת הפסל "לזכר ילדים נהדרים" (1944). החל ממחצית שנות ה-40 החלה עבודתו של פייגין לעבור תהליך של הפשטה. הדבר התאפיין בגיבוש סגנון מונומנטלי יותר לעיצוב הדמויות ובגישה "ארכאית" לעיצובן. כך הדבר ב"אנדרטה לנופלים במלחמת השחרור" (1949) ובפסלי הראש שיצר.
עם פרישתה של קבוצת אמנים מן מאגודת האמנים והקמת קבוצת אופקים חדשים חתם פייגין על גילוי הדעת של הקבוצה והשתתף בכל התערוכות של הקבוצה עד לשנת 1963.
עבודתו המוקדמת של פייגין מושפעת מן האמנות הכנענית שהשפיעה על אמנים נוספים כגון יצחק דנציגר. בעבודות כגון 'ראש' (1949), האנדרטה לזכר בני רחובות (1949) או 'הפורטת על הנבל' (1946) ניכרת הנטייה יצירה של דמות כבדה מסוגננת ומעוגלת ולפישוט צורת דמות האדם.
בשנת 1956 החל פייגין לפסל בברזל בהשפעת הפיסול המודרניסטי של אמנים כגון פאבלו פיקאסו, חוליו גונזאלס ואחרים.
בתחילה כרישום בחלל בעזרת חוטי ברזל מולחמים. עבודות כגון 'ציפור', 'מעוף' או 'אלומות', כולן משנת 1956, מציגות התפתחות מהירה מיצירה קווית ליצירה הבנויה ממשטחים היוצרים קומפוזיציה דינאמית. מגמה זו תתחזק ביצירת עבודות כמעט חסרות נפח, עשויות מיריעות מתכת גזורות ומקופלות דוגמת 'חיה' (1958).
עם השתכללות סגנונו הפיסולי של פייגין הופכת יצירתו למופשטת יותר. הוא הרבה ליצור עבודות למקומות ציבוריים כגון קירות פיסוליים לאונייה הנוסעים "שלום" (1963), קיר באנדרטת יד קנדי (1966), תבליט על בניין בית הספר אורט בכפר סבא (1967), פסל בגן העצמאות בתל אביב (1982).
ב-1979 שיחק בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר.
ז'ואאו, מושל פורטוגל

ביוגרפיה

ז'ואאו נולד בסאנטארם ב-13 בינואר 1400, לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ובלאנש מלנקסטר. בשנת 1415 השתתף ז'ואאו בכיבוש העיר סאוטה, ובשנת 1418 מונה לראש מסדר ז'ואאו הקדוש עם החרב, ובאותה שה נשלח עם אחיו אנריקה הספן להטיל מצור על סאוטה.
בשנת 1431 מונה ז'ואאו לקונסטייבל - מושל פורטוגל, ובשנת 1433 מת אביו ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, ואחיו דוארטה, מלך פורטוגל עלה במקומו לשלטון. דוארטה דאג ליצור קונצנזוס בממלכה, ולפיכך כינס את הקורטס 5 פעמים במהלך שלטונו.
בעקבות כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגזים הפכה העיר ממרכז מסחר אפריקאי משגשג לעיר נוצרית נטושה. במקום להיות מקור הכנסה, הפכה סאוטה לנטל כלכלי עבור הפורטוגלים, ומרכז המסחר עבר לעיר טנג'יר (Tangier) שנמצאת בשטח מרוקו של היום. בעצת אחיו אנריקה הספן ופרננדו החליט אחיו דוארטה לכבוש אף אותה, על אף התנגדות האפיפיור וז'ואאו ואחיו פדרו, דוכס קוימברה, ובשנת 1437 יצא כוח פורטוגזי לעבר העיר. פעולה זו לא תוכננה היטב, וניסיונות ההתקפה כשלו עד כי לפורטוגזים לא נותרה ברירה אלא להיכנע. במסגרת הסכמי הכניעה דרשו המוסלמים כי הפורטוגזים יצאו מסאוטה, אך מכיוון שהייתה זו דריסת הרגל הנוצרית היחידה באפריקה, סירב לכך דוארטה בעצת אחיו אנריקה, ופרננדו, אחיו הצעיר של אנריקה שנפל בשבי בניסיונות ההתקפה, נשאר בשבי המוסלמים עד מותו כארבע שנים לאחר מכן.
בשנת 1438 מת אחיו דוארטה, ובנו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו. בשל מינויה של אלמנתו של דוארטה - לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל לעוצרת הממלכה, קמה התנגדות לשלטונו של אפונסו, וז'ואאו השתלט על ליסבון וחבר לאחיו פדרו, דוכס קוימברה שטען לזכותו על הכתר. אולם, ב-18 באוקטובר 1442 מת ז'ואאו באלקאסר דו סאל, ובעקבות כך הצליח אפונסו החמישי להשתלט על הממלכה כולה.
רגב פנאן

ביוגרפיה

פנאן החל את הקריירה המקצוענית שלו במכבי תל אביב בעונת 2000/2001, אך לאחר שתי עונות בהן קלע 23 נקודות בלבד, עבר בעונת 2002/2003 להפועל גליל עליון, ובהמשך העונה עבר לאליצור רמלה. בעונה שלאחר מכן שיחק במדי עירוני רמת גן וירד איתה לליגה השנייה, אך רשם את עונת השיא בקריירה שלו, כשקלע 41 נקודות במהלך העונה. בעונת 2004/2005 חזר פנאן למכבי תל אביב.
פנאן פרש מכדורסל ב-29 באוקטובר 2008 לאחר שקלע 107 נקודות ליגה ב-7 עונות בהן שיחק, ומונה לעוזר מאמן הכושר של הקבוצה. בנוסף, שימש פנאן כמאמן הכושר של קבוצת הנוער, תפקיד בו שימש גם טרם פרישתו ממשחק. בקיץ 2009 החל פנאן לשמש כמאמן הכושר של בני השרון.
באוגוסט 2013 התמנה לעוזר מאמן כושר במכבי תל אביב ובקבוצת הנוער שלה, וכשנתיים לאחר מכן מונה למאמן הכושר של הקבוצה כשהחליף את אבי קובלסקי.
פנאן הוא בנו של מוני פנאן, מנהלה לשעבר של קבוצת מכבי תל אביב.
איגור בלאנוב

קריירה

בלאנוב, יליד אודסה, אז בברית המועצות, שיחק בסק"א אודסה (1979-80), צ'רנומורץ אודסה (1981-84), דינמו קייב (1985-86). הוא כבש שלושער עם נבחרת ברית המועצות בכדורגל נגד בלגיה. ביורו 1988 השתתף בלאנוב בארבעה מתוך חמשת משחקי הנבחרת, אך לא הבקיע אף שער. במשחק הגמר נגד נבחרת הולנד הוא החטיא את בעיטת הפנדל, שפסק השופט בעקבות הכשלת שחקן סובייטי ברחבה ההולנדית. 
בסך הכל, שיחק בלאנוב 33 משחקים בנבחרת הסובייטית, בהם כבש שמונה שערים.
בשנת 1989 עזב בלאנוב את דינמו קייב ועבר לשחק בגרמניה, בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך.
אתנה פרתנוס

אתנה פרתנוס (ביוונית: Ἀθηνᾶ Παρθένος, מילולית "אתנה הבתולה" או "אתנה הנערה") הוא פסל המייצג את כוחה וגדולתה של אתנה. בפסל ניתן לראות את אתנה ואת המגן שלה, ואת אלת הניצחון, ניקה, מונחת על כף ידה של אתנה.
הפסל, שהיה עשוי שנהב וזהב (Criselefantino), פוסל על ידי פידיאס בן כארמידס איש אתונה כחלק מסדרת פסלים שיצר עבור הפרתנון שבאקרופוליס.
פסל זה, כמו גם ונוס ממילו, הם הפסלים היווניים המפורסמים ביותר בכל הזמנים. 
בזמן כיבוש יוון, לקחו הרומאים את הפסל "אתנה פרתנוס" שהיה מוצג במקדש, והחביאו אותו מפני העולם.
כיום כשמדברים על הפסל "אתנה פרתנוס" מדברים על העתק רומי של הפסל המקורי בקנה מידה קטן יותר העשוי שיש.
בפסל, כמו במקור, אתנה ניצבת חמושה בתנוחת "קונטרה פוסטו".
על ראשה של אתנה קסדה מכונפת כשבמרכזה מוצב ה"ספינקס" סמל החכמה, ומשני צידיו סוסים מכונפים המסמלים חיי נצח ומתקשרים לגורגונה (דמות נשית ומפלצתית מהמיתולוגיה) שהייתה אימם. על כתפי אתנה "האייגיס", עור עז עם זנבות נחשים וראש גורגונה במרכז . "האאגיס" ניתן לאתנה במתנה על ידי זאוס כדי שתגבר על מכשוליה . 
ליד המגן התפתל נחש שהיה סמל לאל הקדמון הקשור לאדמה ומסמל את האופי של בני אתונה . 
על המגן של אתנה תבליטי מלחמה יווניים מיתולוגיים אשר נועדו לתאר את ניצחון התרבות על הברבריות או ניצחון היוונים על הפרסים בהקשר אקטואלי.
יש גירסות סותרות בנוגע למיקומה של החנית, שהיה האטריבוט של אתנה כאלת המלחמה. הדעה המקובלת היא שהחנית נשענה על רגלה וכתפה השמאלית. 
ההעתק הרומי עוצב בצורה ריאליסטית הרחוקה מהפסל המקורי. קפלי האריג נופלים בצורה נטורליסטית, האנטומיה מדויקת, הפרופורציה נכונה. הפסל מקרין הדרת כבוד, הרמוניה, ואיזון. יחד עם זאת יש בו ריחוק, איפוק ואידיאליציה.

בתרבות פופולרית

בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס" הפסל מסמל את המאבקים בין המחנה היווני לרומאי. הוא מסמן יותר מכל את ירידתה של אתנה ממעמדה כאלה החכמה והקרב בקרב היוונים, לאלה זוטרה בתרבות הרומאית. אנבת' בת אתנה השיגה את הפסל אחרי שנים שהיה אבוד ותחת השגחתה של ארכנה, ולאחר מכן נפלה עם פרסי ג'קסון לטרטרוס (אחרי שהעלו את אתנה פרתנוס ל"ארגו 2"). במאמץ למנוע את המתקפה של המחנה הרומאי על מחנה החצויים, ריינה וניקו התנדבו לקחת את הפסל לשם כמחוות פיוס בין המחנות. הסדרה נכתבה בידי ריק ריירדן.
שחייה צורנית

שחייה צורנית או שחייה אמנותית היא ענף ספורט המשלב שחייה ומחול במים, לצלילי מוזיקה. ברוב התחרויות, לרבות האולימפיאדה, מתחרות נשים בלבד, והתחרויות הן במקצים של יחידות, זוגות וקבוצות. באליפויות קנדה וארצות הברית מתחרים גם גברים, ובניגוד לרוב ענפי הספורט, אין הפרדה בינם לבין הנשים, והם משתתפים באותם מקצים. את המונח 'שחייה צורנית' טבע השחיין נורמן רוס.
הענף החל להתפתח בקנדה בראשית המאה ה-20, ותחרויות רשמיות נערכות מאז 1952. הוא הפך לראשונה לספורט אולימפי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). באולימפיאדות הראשונות בהן נערכו תחרויות אלה בלטו השחייניות האמריקאיות והקנדיות, אך מאז אולימפיאדת סידני (2000) עברה השליטה בענף לשחייניות הרוסיות, שזכו בכל מדליות הזהב שחולקו מאז.
התחרויות נערכות בבריכות שעומקן המינימלי 3 מטרים, ובשטח של 12 X‏ 12 מטרים. השחייניות מבצעות שני סטים של תרגילים, באחד עליהן לכלול אלמנטים מסוימים (התרגיל הטכני), והשני הוא בסגנון חופשי (התרגיל החופשי). הציון שניתן להן משלב את בחינת הטכניקה של ביצוע התרגילים (40% מהציון) וההופעה האמנותית (60% מהציון), ובכלל זה הסינכרוניזציה בין השחייניות לבין עצמן ובינן לבין המוזיקה. גם להבעתן ולהופעתן של השחייניות יש חשיבות - בגדי הים שלהן מעוצבים, ולעיתים הן מופיעות כשהן מאופרות. הציונים הם בסולם של 1 עד 10. משך התרגילים נע בין שתי דקות (למשתתפות יחידות בתרגיל הטכני) לבין ארבע דקות (לקבוצה בתרגיל החופשי).

זוגות מעורבים

לראשונה בהיסטוריה, התקיימה במסגרת אליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה 2015 תחרות בשחייה אמנותית לזוגות מעורבים נשים וגברים. לתחרות יוצאת הדופן נרשמו שישה זוגות, מטורקיה, יפן, רוסיה, איטליה, אוקראינה וארצות הברית. כאשר ארצות הברית ורוסיה זכו כל אחת במדלית זהב ובמדלית כסף, ואילו נבחרת איטליה זכתה ב-2 מדליות ארד.
מינשוזן

גאוגרפיה

מינשוזן נמצאת בצפון מישור אלזס בשטח מיוער המהווה את הצד הצפון מזרחי של יער אגנו. היא ממוקמת במפגש הנהרות סואר וריין כאשר הריין הוא הגבול המזרחי של העיר והסואר הוא הגבול הדרומי של העיר. מצפון נמצאת העיר לותרבור (Lauterbourg). הכפר מחולק לשני חלקים הכפר הגבוה (haut-village) שמרוחק מעט מהריין ונמצא כ-15 מטר גבוה יותר מהחלק התחתון של העיר, והכפר הנמוך (bas-village) שנמצא בקרבת הריין ומוגן מפני שטפונות והצפות על ידי סוללה.

מקור השם

ככל הנראה שם הכפר מגיע מגרמנית שבו der Münch משמעותו נזיר ו-das Haus משמעותו בית. והסיומת -en היא צורת רבים. לכן משמעות שם העיר היא בתי הנזירים.
ברקום ארסנל

הופעות באפריקה

בשנת 2006 השתתפה הקבוצה בגביע הפדרציה של ה-AFC כאשר בשלב הראשון הקבוצה גברה על קבוצת דיאבלוס נוירס מהרפובליקה של קונגו והמשיכה לשלב השני, בו הפסידה לקבוצת פטרו אתלטיקו מאנגולה והודחה מהמפעל.
יוהאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג

ביוגרפיה

יוהאן אוגוסט נולד ב-17 בפברואר 1704 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לפרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ולמגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, בתם של קרל, נסיך אנהלט-צרבסט וסופיה, נסיכת סקסוניה-וייסנפלס.
בשנת 1725 התגייס יוהאן אוגוסט לצבא הקיסרי, ולחם עמו באיטליה ובהונגריה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739). בקרב גרוקה הוא נפצע, ולאחר מכן בילה הוא בילה מעט זמן באלטנבורג כדי להתאושש. מאוחר יותר הוא לחם במלחמת הירושה האוסטרית בשלזיה, בוהמיה, בוואריה ובחבל הריין. בסופו של דבר הוא הפך להיות גנרל-פלדמרשל קיסרי, ומונה למפקד של כבוד ברגימנט דרגונים.
ב-6 בינואר 1752 התחתן יוהאן אוגוסט עם לואיזה, רוזנת רויס-שלייץ, בתם של היינריך הראשון, רוזן רויס-שלייץ ויוליאנה דורותיאה לואיזה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-פירנבורג, ממנה היו לו 4 ילדים. יוהאן אוגוסט גר עם משפחתו בשטאדטרודה, שם זמן קצר לפני מותו אירח את פרידריך השני, מלך פרוסיה. בנוסף, הוא קיבל את עיטור מסדר הנשר הלבן הפולני. ב-8 במאי 1767 מת יוהאן אוגוסט בביתו, והוא בן 63 שנים.
בתו לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג הייתה סבתא רבתא של אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, בעלה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
תותח קרופ 75

סימון התותחים

רוב התותחים סומנו על ידי חברת קרופ היצרנית בסמל המסחרי שהוטבע משני צידי הכיתוב. הסמל הורכב משלושה עיגולים המשתלבים זה בזה. ביניהם הופיע בדרך כלל הכיתוב: ALFRED KRUPP, ESSEN ובהמשך שנת ייצור התותח.
בצידי הבריח או מתחתיו הופיע בדרך כלל המספר הסידורי של התותח. (ראו תמונה משמאל).

מתקון על טנקים

בשנת 1949 היו ברשות צה"ל כ-30 טנקי שרמן מסוג M4 שרמן שנרכשו באיטליה עם תותחים שחובלו במתכוון. כדי להתגבר על קשיים רבים שהיו בהשגת תותחי טנקים חלופיים מסוג 75 מ"מ M-3, הוחלט לעשות ניסיון ולהתקין בהם את תותח הקרופ 75 מ"מ. ניסיון בטנק אחד הוכח כמוצלח בצורה חלקית היות שהכינון של התותח נעשה בעזרת המערכת המקורית של הטנק, דבר שגרם לחוסר דיוק בטווח הירי. אולם מחוסר ברירה הוחלט להמשיך ובסופו של תהליך הותקנו עד מאי 1950 בסך הכל שישה טנקים עם תותחי הקרופ.
כעבור שלושה חדשים נרכשו בצרפת 50 תותחי טנקים 75 מ"מ מקוריים מסוג M3 ובכך הסתיימו ניסיונות התקנת תותחי הקרופ על טנקים.
לאחר הוצאתו משירות קרבי מבצעי, שימש התותח להדרכה בבית הספר לתותחנות שדה.

הנצחה בעולם (מלחמת עולם ראשונה)

מספר רב של תותחים טורקים נתפסו על ידי הכוחות האוסטראלים בארץ בשנת 1918 שקיבלו אותם כאות ניצחון מהפיקוד הבריטי בפלשתינה. תותחים אלה הושטו לאוסטרליה והוצבו ברחבי המדינה כאותות זיכרון לנופלים.

הנצחה בארץ (מלחמת העצמאות)

לאחר הוצאת התותח באופן סופי מצה"ל, פוזרו התותחים כמטרות בשטחי אימונים ברחבי הארץ.
חלק אחר הוצב בגנים ציבוריים ובאתרי הנצחה.

תצוגה מוזיאלית

מספר תותחים הוצבו כתצוגה מוזיאלית. כך למשל ניתן למצוא אותם במוזיאון המלחמה הטורקי, במוזיאונים באוסטרליה, במוזיאונים בריטים וכן בארץ במוזיאון צה"ל ביפו, במוזיאון התותחנים של בית התותחן בזיכרון יעקב, במוזיאון בית הגדודים  באביחיל ועוד. 
אחד התותחים בעל מספר סידורי 488 דגם 03/M שנלכד על ידי הרגימנט היומנארי הבריטי באזור הכפר הוג' (ליד דורות), מוצג במוזיאון הבריטי בעיר וורויק (Warwick, England).
וסילי סוריקוב

קורות חיים

סוריקוב נולד בקראסנוירסק שבסיביר. בין השנים 1869–1871 למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב באקדמיה הקיסרית לאמנות שבסנקט פטרבורג.
בשנת 1877 עבר סוריקוב למוסקבה, והשתתף בציור הפרסקאות של קתדרלת ישו המושיע.
בשנת 1878 נשא לאישה את אליזבת צ'אראיס, נכדתו של הדצמבריסטי סוויסטונוב.
בשנת 1881 הצטרף לתנועת "הנודדים" (הפרדויז'ניקי).
בשנת 1893 התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות של סנט פטרבורג.
סוריקוב נפטר ב-19 במרץ 1916 ונקבר בבית הקברות ואגאנקובסקויה שבמוסקבה.

סגנונו ויצירותיו

סוריקוב התמקד בציור אירועים היסטוריים מעברה של רוסיה, וניסה להציג אירועים אלה מתוך נקודת המבט של פשוטי העם אשר צפו באירועים. הציורים נחשבו מקוריים בסגנונם, בהצגת רגשות האנשים במהלך האירוע.
בין יצירותיו הידועות נמנים "בוקר הוצאתם להורג של חיילי הסטרלצי" (1881), "אלכסנדר מנשיקוב בברזוב" (1883), "פאודוסיה מורוזובה" (1887) המוצגות בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה, ו"מסע סובורוב דרך האלפים" (1889) וציור הפלגתו של "סטפאן ראזין" (1910) המוצגות במוזיאון הרוסי שבסנקט פטרבורג.
צבי הירש הכהן וולק

ביוגרפיה

נולד בשנת תרט"ז לרב עזריאל הכהן וולק. בצעירותו למד בסלוצק אצל רבי יושע בער סולובייצ'יק, בעל "בית הלוי", שכיהן אז כרב העיר. נישא ליוכבד בתו של הרב מרדכי גימפל יפה רבה של העיירה רוז'ינוי שברוסיה הלבנה, ומאנשי העלייה הראשונה. גיסו, חתנו הנוסף של חמיו, היה הרב יוסף זכריה שטרן. עם פטירת חמיו בפתח תקווה בשנת תרנ"ב (1891), כתב את תולדותיו בקונטרס בשם "תכלת מרדכי". הקונטרס נדפס בירושלים לאחר יותר ממאה שנה כנספח לספרו.
בתחילת דרכו שימש כרב בעיירה קפוליה. בשנת תרנ"ד, בהיותו בן 38, התמנה כרבה של פינסק במקומו של הרב אלעזר משה הורוויץ, שהיה מגדולי יהדות ליטא. בכהונה זו החזיק שתים עשרה שנים עד פטירתו ביום שישי ד' בטבת תרס"ז והוא בן 51 שנים בלבד.

משפחתו

אשתו יוכבד, נפטרה בירושלים בכ"ב בשבט תשי"ג, 7 בפברואר 1953.
בניו הם הרבנים: חיים וולק, יעקב וולק, מרדכי גימפל וולק ועזריאל וולק.
ז'אן-כריסטוף, נסיך נפוליאון

ילדותו

ז'אן-כריסטוף נולד ב-11 ביולי 1986 בסן-רפאל, ואר, לשארל, נסיך נפוליאון ולבאטריצ'ה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרדיננדו, דוכס קסטרו ושנטאל דה שברון-וילט. בשנת 1989 התגרשו הוריו, ובשנת 1996 התחתן אביו בשנית עם ז'ין-פרנסואה וליקיוני.

חינוך וקריירה

ז'אן-כריסטוף למד בבית לייקה סנט דומיניק בניי-סיר-סן בין השנים 2001–2004, והצטיין במדעים ובמתמטיקה. בין השנים 2004–2006 הוא למד כלכלה ומתמטיקה באוניברסיטת פריזאנה (AES). לאחר מכן הוא למד בבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז, וסיים את לימודיו בשנת 2011 עם תואר שני בניהול.
ז'אן-כריסטוף חי ועבד בניו יורק כאנליסט בנקאות להשקעות עבור מורגן סטנלי, ולאחר מכן בלונדון בחברת ההון הפרטי Advent International, והוא שולט בצרפתית, אנגלית וספרדית. במאי 2017 הוא סיים תואר שני במנהל עסקים בבית הספר למינהל עסקים בהרווארד, ומאז הוא עובד כשותף פרטי בחברת ההון בלונדון של קבוצת Blackstone.
גרלין

גרלין רצפטור

הקולטן GHSR הוא החלבון המשמש כרצפטור לגרלין. הוא חוצה את ממברנת התא 7 פעמים, והוא מצומד לחלבון G. לגן יש גם צורת שחלוף אלטרנטיבי אשר פעילותו הביולוגית איננה ברורה. הרצף הגנטי של הקולטן שמור יחסית באבולוציה, והשוני בין מינים שונים איננו גדול יחסית.
נובו-אוגריובו

היסטוריה

הבניין המקורי נבנה במאה ה-19 לפי הנחיות סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שהיה בעליו. המבנה נבנה בסגנון אנגלי, והיה מוקף בגן רחב-ידיים.
המשכן הנשיאותי שבנובו-אוגריובו נבנה בשנות ה־50 על בסיס אחוזה מהמאה ה־19, על פי הזמנה של גאורגי מלנקוב בהנחיית בתו, שהייתה אדריכלית. אך ב־1955 הודח מלנקוב מתפקידו, ומאז משמש האזור כמשכנם של האליטות של ברית המועצות ורוסיה ושל המנהיגים הסובייטים.
מאז 1991 היה האזור למשכן לחברי ממשלה, אף על פי שכמעט ולא השתמשו בו.
בשנת 2000 הפך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את נובו-אוגריובו למעון נשיאותי רשמי עם בריכת שחייה וחומה בגובה 6 מטרים שמקיפה אותו. המעון שופץ, ומאז הוא נוהג לבלות שם את חלק מחופשותיו ולארח במשכן מדינאים זרים. במקביל, האזור הפך לאזור יוקרה עם רמת אבטחה גבוהה, ופקידים בכירים נוהגים לגור שם. גם כאשר ולדימיר פוטין כיהן כראש הממשלה, הוא המשיך להתגורר במשכן. משנת 2012 שוב הפך למעון מגורים נשיאותי.
מרחק קצר מנובו-אוגריובו שוכן פטרובו-דלנֶיֶה, כפר שבו התגורר חרושצ'וב עד מותו. משכן נשיאותי נוסף נמצא בזבידובו.
יהדות הולנד

התעודה הראשונה על אודות הקהילה היהודית של הולנד מתוארכת למאה ה־12. בימי הביניים היו בה מספר קטן של יהודים שהספרות ההולנדית מאותה תקופה מבטאת שנאה אליהם.

המאה ה־17

במאה ה־17 נוסדו בה קהילות אנוסים, רובם מפורטוגל וחלקם מספרד, שישבו באמסטרדם, רוטרדם, אלקמאר והארלם. באמסטרדם נוסדה קהילת נווה שלום ואף נבחר לה רב. בשנת 1619 החליטה הולנד שכל עיר תחוקק חוקים בנושא היהודים. לאחר מכן הגיעו יהודים אשכנזים להולנד בעיקר מגרמניה, פולין וליטא והקימו את קהילתם הראשונה בשנת 1635.
למרות שהוטלו מגבלות שונות על היהודים, הם הצליחו להגיע לעצמאות כלכלית מסוימת עד כדי כך שיהודים ספרדים היו בעלי מניות בחברת הודו המזרחית ההולנדית וליהודים היו עמדות חשובות בכמה ענפי כלכלה, בהם ענף היהלומים. עם הזמן אף נוצר מונופול יהודי בענף זה. בשנת 1626 הקים הרב מנשה בן ישראל דפוס עברי באמסטרדם ולימים הייתה העיר למרכז הדפוס העברי. באותה עת היו הקהילות היהודיות בהולנד מרכז תרבות גדול בלימודי יהדות ולימודים כלליים.
במאה ה־17 באו על הקהילה היהודית מספר משברים בין המתבוללים לאורתודוקסים, והמפורסמים שבהם היו פרשיות אוריאל דה קוסטה וברוך שפינוזה. באמצע המאה ה־17 רבים מיהדות הולנד נתפסו לרעיונות המשיחיים של שבתי צבי.
ב-1657 הכריז שליט הולנד שהיהודים הם נתינים שווי זכויות. לא הוסר הצורך להישבע שבועה נוצרית לשם הצטרפות לגילדות ולכן ההצטרפות המשיכה להיות מוגבלת ליהודים ומאותה סיבה לא יכלו להתמנות למשרות ציבוריות.

המאה ה־18 וה־19

במאה ה־18 הורע מצב היהודים, היקף המסחר שלהם הידרדר והם סבלו משלטון צרפת. 54% מיהודי אמסטרדם תוארו כאנשים שזקוקים לתמיכת הקהילה. ב־1796 הוכרז שוויון זכויות ליהודי הולנד והשלטונות השתדלו לשלבם בחיי המדינה.
בשנת 1810 היו בהולנד 49,973 יהודים אשכנזים ו־5,000 יהודים ספרדים. המלך וילם הראשון התעניין בקהילה היהודית ואף הוציא צווים שנגעו לענייניה הפנימיים.
בתקופה זו עסקו רוב היהודים במסחר ואף בלט חלקם בין המשפטנים והסופרים וכן בשורות הסופרים והאומנים.
ביחס לחינוך בתי-ספר יומיים, ילדים יהודים היו רק באמסטרדם ואף שם הספיקו לקלוט רק שליש מהילדים בגיל בית-ספר.
נוסף לכך התקיימו גם מוסדות חינוך יהודי משלים בערים – אמסטרדם, רוטרדם והאג. גם בית המדרש הוותיק להכשרת רבנים המשיך בפעולתו והיו לו כמה עשרות תלמידים מדי שנה ושנה. בעיקר גדלה השפעת התנועה הציונית ותנועת היהדות החרדית שהתרכזה סביב אגודת ישראל.

המאה ה־21

הדעות לגבי מספר היהודים חלוקות, הערכות שמרניות מניחות כי בשנת 2005 חיו בהולנד כ-26,500 יהודים. הערכות אחרות מניחות כי בהולנד יש בין 40,000 ל-45,000 יהודים, בכללם כ-10,000 יורדים ישראלים.
רוב היהודים אינם מסונפים לקהילות היהודיות.
הקהילות היהודיות מאוגדות בשני זרמים עיקריים: האורתודוקסים והליברלים. יוצאות מכלל זה הן שתי קהילות חדשות בנות המאה ה־21: הקהילה הקונסרבטיבית בוויספ ובית החידוש באמסטרדם. בית החידוש היא קהילה ליברלית שמקבלת את עיקרון היהדות הפטרינאלי, זאת אומרת יהודים שרק אביהם יהודי. ככלל, הזרם הליברלי בהולנד מסורתי יותר מהתנועה הרפורמית העולמית, למרות שייכותו אליה. הולנד היא אחת המדינות האחרונות בעולם בהן ניתן למצוא קהילות רפורמיות אשר לא השוו את זכויות הנשים לגברים. כך ישנן קהילות בהן נשים לא מורשות לעלות לתורה, לעטות טלית וכדומה.
אדגר מיטשל

השכלה

נולד ב-17 בספטמבר 1930 בטקסס שבארצות הברית. בצעירותו, משפחתו עברה לניו מקסיקו, שם היה חלק מתנועת הצופים. ב-1945 השתתף בתנועת הנוער מסדר דה-מוליי. למד לטוס בגיל 13.
סיים תואר ראשון בניהול תעשייתי באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1952. בוגר תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, 1961. דוקטור במדעים באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, 1964.

בצי האמריקאי

מיטשל התגייס לצי האמריקאי ב־1952. שנה מאוחר יותר, סיים קורס קצינים. ב־1954 סיים את בית הספר לטיסה והוצב בטייסת הסיור ה־29 באוקינאווה.
בין השנים 1957 ל־1958 הטיס מטוסי A3 בטייסת התקיפה הכבדה 2 שהוצבה על נושאות המטוסים USS BON HOMME RICHARD ו־USS TICONGEROGA.
עד 1959 היה טייס בפרויקט מחקר בטייסת הפיתוח האווירי 5. בין 1964 ל־1965 היה ראש מחלקת ניהול הפרויקט של משרד השדה של הצי של המעבדה המאוישת הלווינית. (תוכנית של חיל האוויר האמריקאי בשנות ה-60 של המאה ה-20, לטיסות מאוישות צבאיות על בסיס תוכנית ג'מיני).התאמן כטייס ניסוי תחת הנחייתו של צ'אק ייגר. כמו כן שימש מיטשל כמדריך בניווט והנחיה ומתמטיקה עבור המועמדים לאסטרונאוטים.

בנאס"א

מיטשל נבחן להיות אסטרונאוט כחלק מקבוצה 5, באפריל 1966. הוא שימש כאסטרונאוט גיבוי לאפולו 9 וכטייס גיבוי של רכב הנחיתה הירחי באפולו 10. כאשר נקלעה משימת אפולו 13 למצוקה, פעל מיטשל בסימולטור של נאס"א על מנת למצוא פתרון להחזרת האסטרונאוטים בבטחה לכדור הארץ. על פועלו עוטר יחד עם חברי צוות אפולו 13 במדליית החירות הנשיאותית.

לאחר החזרה לכדור הארץ

לאחר אפולו 14 הוצב כטייס גיבוי של רכב הנחית הירחי של אפולו 16. ב-1972 פרש מיטשל מהצי האמריקאי ומנאס"א

חוקר תודעתי ועב"מולוג

מיטשל הושפע מטיסתו לירח והאמין כי חווה חוויה מיוחדת במינה. במהלך הטיסה חזרה הוא ביצע ניסוי תודעתי תפישה על-חושית כאשר הוא התרכז בקלפים מתוך תקווה שארבע מחבריו על כדור הארץ יוכלו לקלוט את מחשבותיו ולהבין מה הוא רואה. במשך שנתיים הוא לא גילח את הזקן שהתחיל לגדל על הירח וניסה להבין את החוויה שהרגיש במהלך החזרה לכדור הארץ, כפי שכתב בספרו "The way of the explorer".
בשנת 1973, מיטשל הקים את המכון למדעים נואטיים, מוסד מחקרי לפאראפסיכולוגיה וחקר התודעה האנושית.
בשנת 1985 היה אחד ממקימי האגודה לחוקרי החלל (הכוללת את כל מי שביצע לפחות הקפה אחת סביב כדור הארץ, טייסי חלל ותיירי חלל).
מיטשל היה עב"מולוג והאמין יש חיים מחוץ לכדור הארץ. ב-2009 הכריז כי הממשלה מסתירה עדויות לנחיתת חייזרים על פני כדור הארץ. נאס"א הכחישה את טענותיו

משפחה

מיטשל היה נשוי והתגרש פעמיים. היו לו שלושה ילדים, שלושה ילדים חורגים ותשעה נכדים. הוא נפטר בגיל 85 בוסט פאלם ביץ', פלורידה, בפברואר 2016.