google/wiki40b huggingface dataset:
עזריאל חייקין

ביוגרפיה

חייקין נולד לרב מאיר חיים (היה אסיר גולאג, לאחר צאתם מרוסיה ב-1946 עבר לשוודיה, שם שימש כרב ביהכ"נ בסטוקהולם אחר כך היה אב בית דין מונטריאול, קנדה).
חייקין עצמו היה בפולין בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן עבר לגרמניה. ב-1947 נסע לניו יורק ולמד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770. לאחר הסמכתו לרבנות מונה ב-1954 לרב בית הכנסת בעיר פיטסבורג וניהל את ישיבת חב"ד בעיר. ב-1955 המשיך לימודיו במונטריאול והפך לדיין. באותה עת היה בן 25. באפריל אותה שנה הגיע למרוקו בה שימש כשליח חב"ד וסייע לחותנו לעתיד, הרב מיכאל ליפסקר, להקים רשת חינוך יהודי ברחבי מרוקו. כיהן גם כראש ישיבה בקזבלנקה. בשל מעשים בלתי חוקיים גורש לצרפת.
ב-1958, הרבי מלובביץ' הציע לרב חייקין לשמש כשליח בדנמרק ולהקים שם ישיבה עבור יהודי סקנדינביה, הוא הקים שם את בית התלמוד ישורון בקופנהגן. שנה לאחר מכן הקהילה היהודית בקופנהגן הציעה לו להתמנות לרב ראשי, תפקיד בו שימש במשך עשור.
ב-1968 מונה לרב העיר בריסל ופעל להקים מערך דתי עבור יהודי העיר ופעל להשגת אוכל כשר זמין עבור יהודי העיר. הרב חייקין כיהן באותה עת גם כאב בית דין בבריסל. ב-1988 הרב חייקין הקים את בית הקפה הכשר הראשון], עבור הסטודנטים היהודיים בעיר, בבניין האוניברסיטה הפתוחה בבריסל. לאחר מכן, האוניברסיטה הפכה לביתם של הסטודנטים היהודיים בבריסל.
עם תחילת הפרסטרויקה החל לעסוק בהחייאת יהדות ברית המועצות ועם השנים היה ליועץ עבור מועצת רבני חבר המדינות.
ב-1990 בודואן, מלך בלגיה העניק לו תואר אבירות ואת אות מסדר הכתר הבלגי. ב-1992 היה לרבה הראשי של בלגיה.
בספטמבר 2003 נבחר על ידי כנס הרבנים של קייב ואוקראינה לרב הראשי של אוקראינה, שימש כרבה הראשי של המדינה מטעם אור אבנר עד מאי 2008.
הרב חייקין נחשב למומחה בענייני אישות ובשנת 1992 מונה אף ליועץ לענייני אישות של אגודת רבני חבר העמים.
הרב חייקין גר בקראון הייטס, ולו שלושה ילדים. אחיו, הרב שלום דובער, חבר בוועד רבני ליובאוויטש ורב קהילת חב"ד בקליבלנד באוהיו.
גרשון שופמן

ביוגרפיה

גרשון שופמן נולד לזלמן דוב (אלתר), חסיד קוידנוב, ולפייגה חיה בת יוסף לוין בעיר אורשה שבפלך מוהילוב, ברוסיה הלבנה (שבאימפריה הרוסית; כיום בבלארוס), למשפחה יהודית חסידית בת ארבעה ילדים. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי, למד בחדר ובישיבה ועבד לכלכלת משפחתו. את סיפוריו הראשונים החל לכתוב בגיל 19. בגיל 21 נסע לעיר ורשה, שהייתה באותם ימים מרכז של ספרות עברית במזרח אירופה. בשנת 1902 פרסם קובץ ראשון ובו שבעה מסיפוריו בשם "סיפורים וציורים", בהוצאת "תושיה" של בן אביגדור. הוא התוודע שם אל גדולי המספרים היהודים ובראשם י"ל פרץ, יוסף חיים ברנר ואורי ניסן גנסין וכמו כן זכה לתמיכה ולהערכה מצד מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, סופר אשר שופמן העריץ. שלוש שנים שירת בצבא הצאר, בעיר הוֹמל, והמשיך לכתוב גם בשירותו הצבאי.
לאחר פרוץ מלחמת רוסיה-יפן ב-1904 ערק מהצבא ונמלט ללבוב, משם שלח את סיפוריו ל"השילוח" (שיצא באודסה בעריכתו הספרותית של ביאליק) ומאוחר יותר ל"המעורר" בלונדון, בעריכתו של ברנר. שנה מתקופת חייו בלבוב התגורר עם ברנר, אך דרכיהם נפרדו כאשר התאהבה בת זוגו של ברנר בשופמן, וברנר עלה לארץ ישראל. עם זאת, הם שמרו על קשר עד למותו של ברנר. תקופת מגוריו בלבוב הייתה תקופה פוריה ביצירתו, והוא הרבה לכתוב על בתי הבושת בסביבת מגוריו ועל הומוסקסואליות. בשנת 1913 עבר מלבוב לווינה, שם העביר את שנות מלחמת העולם הראשונה כפליט. בשנת 1914 הוציא את כתביו המקובצים בהוצאת מוריה של ביאליק.
בשנת 1920, בגיל 40, נשא את אנני (רות) פלאנק, נערה אוסטרית קתולית שהתגיירה כבת 20 ממשפחת איכרים, הקים עמה בית בכפר האוסטרי וֶצֶלְסְדוֹרְף (Wetzelsdorf) שליד גראץ (מאז האנשלוס זהו אחד מרובעי העיר). בני הזוג חיו בכפר 17 שנה ונולדו להם בן ובת - משה ואסתר. הם נשארו נשואים עד למותו.
במשך שנים הסתייג מעלייה לארץ, בעיקר לאחר רצח ברנר ביפו. אולם ביולי 1938, עקב סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ורדיפת היהודים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בגיל 58. הוא נתקבל בנמל תל אביב על ידי משלחת סופרים שכללה את שאול טשרניחובסקי, אשר ברש, שלמה הלל'ס, יעקב פיכמן ודוד שמעוני. לכבוד בואו נערכו באוגוסט מסיבה של אגודת הסופרים וקבלת פנים בבית ברנר. שופמן השתקע עם אשתו וילדיו בתל אביב, פרסם מציוריו ומסיפוריו ב"דבר" ובהוצאת "עם עובד".
אחיו זליג ואחותו חסיה, שניהם צעירים ממנו נספו בשואה.
ב-1954 עבר לחיפה, בעקבות הצעתו של אבא חושי, ראש העיר חיפה, להעניק דירות במתנה לסופרים. ב-1957, עם פרישתו של דוד זכאי מעריכת דבר, הפסיק שופמן לכתוב בעיתון. ב-1960 הוציאו הוצאות "עם עובד" ו"דביר" את כל כתביו בחמישה כרכים.
בשנת תש"ז (1946) זכה שופמן בפרס ביאליק, בשנת 1953 בפרס רופין ובשנת תשט"ז (1956) זכה בפרס ישראל.
כן היה אזרח כבוד של העיר חיפה.
שופמן נפטר בקיץ 1972 בבית החולים הרצפלד בגדרה, בגיל 92. נקבר בבית העלמין חוף הכרמל. שלושה שבועות לאחר מותו, נפטרה אשתו רות ונקברה לצדו.
על שמו קרויים רחובות בבאר שבע ובחיפה.
בתחילת 2017 הופיע לראשונה אוסף סיפורים מן השנים 1913–1938 בתרגום לגרמנית.

כתיבתו


שופמן נחשב לאומן הסיפור הקצרצר. סיפוריו הם "דקים", מרוכזים ופיוטיים. שופמן ניחן בהסתכלות חדה וחריפה, ובמילים מועטות, בהן הוא מצליח לתאר אפיזודות מחיי היומיום. דוגמה לכתיבתו הממוקדת:
בתוך קהל צפוף, בתיאטרון או באולם זמרה יש שלאיש (או לאשה) נעשה רע פתאום והוא נופל מתעלף. רוב האנשים מסביב סוטים מעליו מתרחקים, משתמטים ורק שניים נמצאים תמיד, שחשים לעזרתו.
— "השניים"
מיין רד קלאוס

היסטוריה

ב-25 בפברואר 2009 הודיעה הנהלת ליגת הפיתוח של ה-NBA על הרחבת הליגה וצירוף קבוצה מפורטלנד, מיין לליגה בעונת 2009/10. שם הקבוצה הוחלט לאחר תחרות לבחירת השם. צייד סרטנים הוא ענף מסחר חשוב באזור ניו אינגלנד, בו נמצאת מדינת מיין. השם "קלאוס" (Claws בתרגום לעברית: צבתות של סרטן) ניתן לקבוצה כמחווה לענף. השם "רד" הוא מחווה למאמן העבר של הסלטיקס, רד אאורבך.
ב-21 ביולי 2009 הודיעה הקבוצה על מינוי אוסטין אינג' למאמן הראשון של הקבוצה. ב-2 בספטמבר אותה שנה בחרה הקבוצה 10 שחקנים מתוך הסגל של קבוצות קולורדו 14 ואנהיים ארסנל במסגרת דראפט ההרחבה של שנת 2009, שחקנים שהיוו את בסיס הקבוצה בעונה הראשונה.
במהלך השנים הראשונות שיתפה הקבוצה פעולה עם שרלוט בובקטס (2012-2009) ופילדלפיה 76' (2012-2011), במקביל לשיתוף הפעולה עם הבוסטון סלטיקס. ביוני 2012 חתמה הקבוצה על הסכם חדש עם הסלטיקס המעניק לבוסטון בלעדיות.
בסיום עונת 2012/13 העפילה הראשונה לפלייאוף לאחר 4 עונות, אך הפסידה בסיבוב הראשון לריו גראנדה ואלי וייפרס. בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה באליפות הבית האטלנטי והעפילה שוב לפלייאוף, אך שוב הפסידה בסיבוב הראשון, הפעם לפורט ויין מאד אנטס. שנה לאחר מכן שוב סיימה בראשות הבית והודחה בסיבוב הראשון, הפעם על ידי קאנטון צ'ארג'. בעונת 2016/17 סיימה בראשות הבית, ניצחה את הסיבוב הראשון והפסידה בחצי הגמר לראפטורס 905, שזכו באליפות בסיום העונה.
רות גולן

ביוגרפיה

בתם של הבמאי והמפיק מנחם גולן ושל רחל גולן ולה שתי אחיות. למדה בתיכון אליאנס בתל אביב. את שירותה הצבאי עשתה כבקרת טיסה בחיל האוויר, בין היתר במהלך מלחמת יום כיפור.
בילדותה השתתפה בהצגות בתיאטרון הילדים "תילון" ושיחקה בשני סרטים: "שמונה בעקבות אחד" ו"פורטונה".
עוסקת בפסיכואנליזה בדרכו של ז'אק לאקאן. הייתה שותפה להקמת הקבוצה הלאקאניאנית בארץ, GIEP, שם גם לימדה.
ב-1991 הקימה יחד עם עוד שלושה חברים את "המקום הפרוידיאני ביפו", שעסק בעיקר במפגש בין הפסיכואנליזה לתחומי תרבות אחרים, במטרה להכניס את השיח הפסיכואנליטי לתרבות הישראלית. חברי המקום ערכו מדעית תרגום לעברית של קובץ המאמרים של פרויד, מיניות ואהבה (2002).
בשנים 2012-2001 הקימה את הסניף הישראלי של הארגון הבינלאומי ל"הארה אבולוציונית" שבראשו עמד אנדרו כהן, והייתה בין המורים והמנהלים שלו. במסגרת זו חקרה את האבולוציה של התודעה ואפשרויות של דרכים חדשות להתקשרות בין בני האדם. 
לרות גולן תארים ראשון ושני בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. לומדת לתואר שלישי באוניברסיטת פוטסדאם בגרמניה. עבודת הדוקטור שלה עוסקת בהשפעת הקבלה והחסידות על הפסיכואנליזה על פי תורתו של הפסיכואנליטיקאי מייקל אייגן, בהנחיית פרופסור אדמיאל קוסמן.
גולן מלמדת במסגרות שונות, מעבירה סדנאות ומפגשי שיח. נוסף על כך, היא חברה ב"פסיכואקטיב" - קבוצה של אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש, הרווחה והחינוך, המעורבת בפעילות חברתית-פוליטית בכלל, ובנושא הסכסוך הישראלי פלסטיני בפרט.
אם לשלושה. מתגוררת ביפו.
צ'יטה די קאסטלו

תולדות העיר

העיר נבנתה על ידי האטרוסקים במאה ה-3 לפנה"ס, על הגדה השמאלית של נהר הטיבר. עם התפשטות רומא העתיקה היא נכללה ב"Regio VI Umbria". מהמאה ה-1 לפנה"ס הייתה העיר לעיר רומית וכונתה בשם: "Tifernum Tiberinum", דהיינו "Tifernum" על נהר הטיבר או "Civitas Tiberina". בדרום העיר, ברובע Mattonata נמצאו שרידים מהתקופה הרומית, כולל יסודות של אמפיתיאטרון. בקרבת העיר, בטוסקיס (Tuscis) בנה פליניוס הצעיר את ארמונו, במקום הנקרא כיום "גבעת פליניו" (Colle Plinio). במקום נחשפו ארמון: חומות, רצפות פסיפס ושברי אבני שיש.
בשנת 550 נחרבה העיר על ידי האוסטרוגותים בפקודת מנהיגם טוטילה. העיר נבנתה מחדש על ידי הבישוף פלורידוס (Floridus) מסביב לשרידי המצודה. תחילה הוא כינה אותה :"Castrum Felicitatis" ולאחר מכן שינה את שמה ל"Civitas Castelli" - שמה הנוכחי. כמו העיר השכנה, פרוג'ה, היא עברה לשליטת הלומברדים, מהם לשליטת הפרנקים והחל מהמאה ה-9, בימי קרל הגדול, העיר עברה לשליטת האפיפיור ושלט בה הבישוף המקומי. 
במאה ה-12 קיבלה העיר מעמד של רשות מקומית, בחסות האימפריה הרומית הקדושה, מדינת האפיפיור, פרוג'ה ופירנצה. במאה ה-13 נאבקו על השליטה בעיר ג'ואלפי וג'יבליני, שתי קבוצות שליטים שייצגו את האימפריה הרומית הקדושה ואת מדינת האפיפיור.
בשנת 1375 הייתה צ'יטה די קאסטלו לחלק ממדינת האפיפיור. בשנת 1422 האפיפיור מרטינוס החמישי מסר אותה לשליטת אחת המשפחות בעיר. כעבור 18 שנה צורפו לשליטי העיר משפחות נוספות, ונוצרה אוליגרכיה. בימי האפיפיור סיקסטוס הרביעי השלטון עבר למשפחת ניקולו ויטאלי (Niccolò Vitelli). בשנת 1502 היה בחסות האפיפיור אלכסנדר השישי. היא נהנתה משקט למאה ה-18. במאתים השנים האלה זכתה עיר לפריחה מדינית, כלכלית ותרבותית. בין האמנים אשר נטלו חלק בקישוט ארמונות העיר היו: רפאל ולוקה סיניורלי. 
בעת החדשה נטלה העיר חלק בפעילות לאיחוד איטליה. ב-12 ינואר 1798 נכנס לעיר הצבא של הרפובליקה ציסאלפינה (Repubblica Cisalpina) והכריז על העצמאות. עם זאת, רק ב-18 יוני 1799 גורשו האוסטרים מהעיר על ידי הצרפתים. ב-11 ספטמבר 1860 שוחררה העיר מחסות מדינת האפיפיור והצטרפה לממלכת איטליה. 
במלחמת העולם השנייה פעלה בעיר קבוצה מחתרית כחלק מהמחתרת באסיזי. הקבוצה סייעה להסתרת פליטים יהודים, ונציג בשמה קיבל מיד ושם את אות חסיד אומות העולם. הצבא הבריטי כבש את העיר מהגרמנים ב-22 ביולי 1944.

יהודי העיר

קובץ של מסמכים של קהילת יהודי העיר נשמרת בספריה עירונית. האוסף כולל דפי תלמוד ממהדורות הדפוס הראשונות. המסמכים נחקרים על ידי חוקרים מאיטליה ומירושלים. 
פרופסור אריאל טואף מאוניברסיטת בר-אילן סבור כי יהודים הגיעו לעיר במאה ה-15 לאחר שכבר היו במרכזים אחרים באומבריה: פרוג'ה, טרני (Terni), פוליניו (Foligno), וספולטו (Spoleto), שבהם הייתה נוכחות יהודית כבר מאה שנה קודם. 
באמצע המאה ה-15 היו שבע משפחות של בנקאים יהודים בעיר. טואף סבור כי מספרם הגיע לכחמישים. היה להם בית כנסת ברובע סאן אג'ידיו (S.Egigo). לקהילה היה גם בית קברות. בשל מגפה שפרצה באזור בית הכנסת בעיר, היהודים הורשו להקים בית כנסת נוסף בבית ברובע שער סנטה מריה. שני בתי הכנסת פעלו לפחות עד 1569.
העיר הייתה למרכז יהודי חשוב באומבריה לאחר שבפרוג'ה עסקי ההלוואות הועברו לידי מוסדות נוצריים. מסקנתו של החוקר היא כי בסוף המאה ה-16 מנתה העיר כבר 150 יהודים - מרכז בעל סדר גודל חשוב יחסית לקהילות אחרות. בשנת 1459 נחתם בין שליטי העיר לבין יהודיה הסכם "קונדוטה", לפיו הוענקו להם תנאים מיוחדים, כולל הזכות לא לפתוח עסקים בשבת, אספקת בשר כשר ורכישת מקרקעין.
בראש החוזה מופיעים שמות הבנקאים ובהם רבי עובדיה מברטנורא, שגר בעיר ומופיע בראש הרשימה.
ימ"מ יחידת פריצה

העלילה

ג'ים סטריט ויחידתו (ה-SWAT, יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור) מוזעקים לבנק שבו קבוצת שודדים לקחו בני ערובה. לאחר שנכנסו בחשאי לתוך הבנק, שותפו ליחידה של סטריט, בריאן גמבל, מפר פקודות ישירות ויורה באחד מבני הערובה מתוך ניסיון לירות בשודדים.
עקב כך, בריאן וג'ים מורדים בדרגה. דרכיהם נפרדות כתוצאה מסכסוך, לאחר שהיו חברים כבר שנים רבות. בשעה שגמבל פורש מהיחידה, סטריט מועבר לתפקיד אחסנאי נשק.
סטריט נקרא חזרה לשורות היחידה לאחר שסמל שני דן "הונדו" הרלסון מארגן מחדש את הצוות. במקביל משטרת לוס אנג'לס עוצרת רוצח מבוקש בשם אלכס מונטל, שרצח את אביו ודודו עבור שליטה בעסקיהם המפוקפקים. כאשר השוטרים מובילים אותו לתוך תחנת המשטרה, מונטל צועק בפני כלי התקשורת שמי שיוציא אותו מידי המשטרה יקבל 100 מיליון דולר.
משימתו של הימ"מ היא להוביל את מונטל לבית הכלא. במהלך הנסיעה להובלת האסירים, חוליית פושעים תוקפת את האוטובוס בניסיון לשחרר את מונטל. מאוחר יותר מתברר שבראש הפושעים עומד גמבל, שהחליט לחצות לצד שכנגד. הוא והחולייה שלו מחלצים את מונטל מידי יחידת הימ"מ ומובילים אותו דרך תחנת רכבת תחתית לתוך מטוס שחטפו בניסיון להבריח את מונטל מהארץ.
לאחר שכמעט והצליחו, ימ"מ יחידת הפריצה עוצרים בכוח את המטוס ומתפתחים חילופי ירי. בסוף הסרט מתעמת ג'ים סטריט מול חברו לשעבר בריאן גמבל, והיחידה מצליחה להעביר את מונטל לבית הכלא.
אנה לינד

ביוגרפיה

לינד נולדה בסטוקהולם, בירת שוודיה. בגיל 12 הצטרפה לתנועת הנוער הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה כשהמחאה נגד מלחמת וייטנאם ניצבה בראש סדר עדיפויותיה. בשנת 1982 קיבלה תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת אופסלה ובאותה שנה נבחרה לפרלמנט השוודי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וכיהנה בו עד 1985. ב-1984 הפכה לאישה הראשונה שכיהנה כנשיאת תנועת הנוער של המפלגה. שש שנותיה כנשיאת התנועה אופיינו במחויבות עמוקה לעיסוק בנושאים בינלאומיים, כולל מעורבות במתרחש בניקרגואה, וייטנאם, דרום אפריקה ושטחי יהודה והשומרון וחבל עזה. בשנים 1991–1994 שימשה לינד כסגן ראש עיריית סטוקהולם, ובשנת 1994 מונתה על ידי ראש ממשלת שוודיה אינגר קרלסון כשרה לאיכות הסביבה, תפקיד אותו מילאה עד 1998. בשנה זו נבחרה שוב לפרלמנט ואף נתמנתה לתפקיד שרת החוץ של שוודיה על ידי ראש ממשלה גוראן פרסון שלינד נחשבה יורשתו המיועדת.
לינד נישאה לבו הולמברג, מושל מחוז סדרמנלנד שבמזרח שוודיה, ממנו נולדו לה שני בנים.

הרצח

ב-10 בספטמבר 2003, בעת שערכה קניות במרכז קניות בסטוקהולם, הותקפה לינד על ידי צעיר נושא סכין, נדקרה בחלקי גוף שונים והוחשה לבית חולים, שם נפטרה למחרת מפצעיה.
הרוצח נמלט מזירת הרצח אך הותיר אחריו ממצאים מזהים ואף טביעת אצבעות חלקיות ונתפס כעבור כשבועיים. בתחילה הכחיש הרוצח, מיאילו מיאילוביץ', כל נגיעה לרצח, אך בראשית שנת 2004 הודה במעשה, מבלי לתת הסבר למניעיו. הוא הועמד לדין ונידון למאסר עולם. ב-8 ביולי 2004 ביטל בית המשפט לערעורים את עונש המאסר והורה על אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שקיבל את טענת סניגורו כי הרוצח ביצע את מעשהו משום שחשב כי "קולות" הורו לו לעשות זאת, והמעשה נובע מהפרעה נפשית. התביעה השוודית ערערה לבית המשפט העליון של שוודיה, שב-2 בדצמבר 2004 שלח את מיאילוביץ' למאסר עולם. בראיון בשנת 2011 הודה הרוצח ששיקר כשטען ש"קולות" ששמע הם שהורו לו לרצוח את לינד, והוא ביצע את המעשה בגלל שנאה כללית כלפי פוליטיקאים. "האמנתי שפוליטיקאים היו היסוד לכל הרשע", אמר בראיון.
הרצח אירע ארבעה ימים לפני משאל עם שדן בשאלת אימוץ מטבע האירו בשוודיה - משאל בו לינד הייתה מראשי מחנה התומכים, לכן הועלו בתחילה השערות המקשרות בין הדברים. ממשלת שוודיה החליטה לא לבטל את קיומו, אולם להימנע מתעמולה. למרות ההערכות כי הרצח יוביל להצבעת סימפתיה בעד עמדתה של לינד, זכה מחנה המתנגדים ברוב.
לזכרה של לינד הוקמה קרן המחלקת פרס שנתי לאישים או ארגונים "הנלחמים באדישות, דעות קדומות, דיכוי וחוסר צדק על מנת לקדם חיים טובים לכל בני האדם באווירה של כיבוד זכויות האדם". בפרס הראשון, שחולק ב-18 ביוני 2004, זכתה עיתונאית "הארץ" עמירה הס. כמו כן זכו שלושה ארגונים שוודיים העוסקים בפעילות חברתית בפרסי עידוד.
רצח לינד היה הרצח השני של אישיות פוליטית בכירה בשוודיה מאז ראשית המאה העשרים. קדם לו רצח ראש הממשלה אולוף פלמה בשנת 1986.
מגדל הרואה

הקמה

המבנה הדו-קומתי מתנשא לגובה תשעה מטרים. הוא הוקם במסגרת אתר העתיקות הסמוך להתנחלות שילה, ובתחומי התל הקדום, בהשקעה של כ-15 מיליון שקלים אותם תרמו גורמים פרטיים וממשלתיים. את המבנה תכנן האדריכל גדי פוליטי בשיתוף חברת המולטי-מדיה קומפיוגרפיק. המבנה מורכב משני קונוסים החודרים אחד אל השני: קונוס אחד מחופה לוחות עץ, בסיסו הרחב נטוע בקרקע וקודקודו פונה לשמיים; קונוס נגדי מחופה לוחות אלומיניום, בסיסו בשמיים וקודקודו בקרקע. בכך מייצג הבניין, על פי מתכנניו, את עם ישראל שרגליו נטועות בקרקע במסורת ובהיסטוריה המקומית, אך פניו אל העתיד כשהשמיים הם הגבול. גם המדיה המוצגת במבנה מעמתת את העבר וההווה, ואת הפנים והחוץ, עד ליצירת אשליה שבה מיטשטש הגבול בין הנוף הנשקף במציאות לבין הסרט המוקרן בפנים.
בקומה הראשונה הוקם מוזיאון קטן לתולדות התל ובו ממצאים מכל התקופות בהן היה מיושב (עד המאה ה-19), בלוויית הדרכה אינטראקטיבית. בקומה השנייה אודיטוריום עם 54 מושבים, המשקיף על האתר בו שכן על פי המסורת בניין המשכן במשך 369 שנה. באמצעים טכנולוגים הופך קיר מסך הזכוכית לקיר אטום עליו מוקרן סרט על סיפורו המקראי של המקום בתקופת המשכן בלבד. הסרט, שהופק בשש שפות שונות, צולם באתר בהשתתפות כ-150 שחקנים וניצבים ובראשם שחקן הבימה אלכס פלג ושחקני הקאמרי לשעבר שמעון מימרן ואמונה צבי לשם.
אנג'ליקה יוסטון

ראשית חייה

יוסטון נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה, לג'ון יוסטון, במאי קולנוע, ולאנריקה סומה, פרימה בלרינה ממוצא אמריקאי-איטלקי. את רוב ילדותה בילתה יוסטון באירלנד ובאנגליה, וגדלה בקלרנס האוס ליד מחוז גולוויי. בשנת 1969 החלה לשחק תפקידים קטנים בסרטים של אביה. ובנוסף באותה שנה, אמה של יוסטון, שהייתה בת 39 הלכה לעולמה כתוצאה מתאונת דרכים. לאחר מכן עברה יוסטון לארצות הברית, שם דיגמנה במשך 7 שנים.

קריירה

באמצע שנות ה-70 החליטה יוסטון להתמקד במשחק, ולמדה את המקצוע. תפקידה המשמעותי הראשון היה בסרט "הדוור מצלצל פעמיים" משנת 1981, שם כיכבה לצידו של ג'ק ניקולסון שבנוסף נמצאה עמו במערכת יחסים משנת 1973. בשנת 1985 שיחקה בסרטו של אביה "הכבוד של פריצי", עליו זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, מה שהפך אותה לאדם הראשון שזכה באוסקר לאחר שגם אביו וסבו זכו בו.
לאחר מכן החלה יוסטון לככב בסרטים רבים. בשנת 1989 קיבלה מועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה, על משחקה בסרט "שונאים: סיפור אהבה", ובשנת 1990 קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, אך הפעם בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, על משחקה בסרטו של סטיבן פרירס, "הנוכלים".
ב-1991 שחקה בסרט "משפחת אדמס" שהוא עיבוד למשפחת אדמס שם גילמה את אם המשפחה, מורטישה אדמס, וב-1993 גילמה שוב דמות זאת, בסרט ההמשך "החיים על פי משפחת אדמס". ב-1998 שיחקה בסרט שובר הקופות "עכשיו ולתמיד" לצידה של דרו ברימור, שם גילמה את הברונות רודמילה דה גנט, אמה החורגת של סינדרלה. בנוסף, שיחקה בשלושה סרטים של וס אנדרסון: "משפחת טננבאום", משנת 2001 "עמוק במים" משנת 2004 ו"רכבת לדארג'ילינג" משנת 2007. בשנת 2006 גילמה את דמותה של מאדם לואיז במערבון "מלאכים נופלים" לצד ליאם ניסן ופירס ברוסנן, וב-2009 דיבבה בסרט האנימציה הראשון של אנדרסון "מר שועל המהולל" המבוסס על ספרו של רואלד דאל בעל שם זהה. בשנת 2008 שיחקה בסרט הקומדיה שחורה "עמוק בגרון" של קלארק גרג. בשנת 2012 החלה יוסטון לשחק בסדרה סמאש המשודרת ברשת NBC.
הולכת בעקבות אביה, ניסתה יוסטון את מזלה גם בבימוי. בשנת 1996 ביימה את סרטה הראשון: "Bastard Out of Carolina" וב-1999 את סרטה השני: "אגנס בראון" בהם בנוסף היא גם שיחקה. סרטה השלישי, "לנסוע באוטובוס עם אחותי" יצא בשנת 2005.

חייה האישיים

הייתה לה מערכת יחסים ארוכה עם השחקן ג'ק ניקולסון, בה הם יצאו לסירוגין בין השנים 1973–1989.
ב-23 במרץ 1993 נישאה לפסל רוברט גראהם, והם גרו בוניס שבקליפורניה עד למותו ב-27 בדצמבר 2008.
בבעלותה חווה בעיירת שלושת הנהרות שבקליפורניה, שהיא מבקרת שם בקביעות.
דקנטר (כתב עת)

דקנטר (באנגלית: Decanter) הוא כתב עת ליין ואלכוהול, המתפרסם בלמעלה מתשעים ארצות מדי חודש. המגזין כולל ידיעות על הנעשה בתעשייה, מדריכי בצירים והמלצות על יינות. דקנטר מארגן את "פרסי עולם היין של דנקטר" המוענקים מדי שנה (Decanter World Wine Awards). כתב העת נוסד ב-1975 וכיום הוא משתייך לקבוצת טיים וורנר, עורכו הוא גאי וודוורד.

דירוג יינות

דקנטר מדרג יינות בסולם של 1 עד 5 כוכבים, על מנת לשפוט את איכות היינות אותם הוא מסקר. השיטה נהפכה לפופולרית בידי מיכאל ברודבנט בספר בצירי היין שלו.

Decanter.com

אתר היין האינטרנטי של דקנטר מציג חדשות יין והמלצות על יינות. אם כי האתר מכסה היבטים נוספים של יין, בכללם מדריכי בציר, מדריכי למידה, ארכיב מקוון של כתב העת, מדור המציג מחירים של מכירות פומביות הנקרא "קניון" (Shopping Mall).
משחק המפקח

משחק המפקח הוא מודל מתמטי בתורת המשחקים בו יש "מפקח" ושחקן נוסף אחד או יותר. ה"מפקח" מוודא את ביצועי השחקנים על פי הכללים במודל. לרוב יש לשחקנים אינטרס להפר את כללי המשחק. ניתוח נכון של המודל על פי תאוריות שונות בתורת המשחקים, יעזור לכל צד להגיע לפתרון האופטימלי עבורו.

היסטוריה

מודלים מתמטיים מסוג משחק המפקח פותחו מתוך צורך מעשי בשנות ה-60 במהלך המלחמה הקרה. במסגרת המשא ומתן בין ארצות הברית וברית המועצות בנושא פיקוח על הנשק הגרעיני ופירוקו הוסכמו כללים המגבילים את המעצמות בנושא. הבעיה שנוצרה הייתה פיקוח על עמידת המדינות בכללים שהוסכמו. ארצות הברית חששה שברית המועצות תמשיך ותבצע ניסויים בנשק גרעיני וזאת מצידה רצתה לשלוח משלחות פיקוח לתחומי ברית המועצות בכל פעם שעולה חשד לביצוע ניסוי שכזה. ברית המועצות מצידה לא רצתה לאפשר למשלחות אלו להיכנס לתחומה מתוך חשש שמטרתן תהיה איסוף מודיעין. כתוצאה מכך הוסכמו כללים נוספים בין המעצמות, המאפשרים פיקוח מוגבל של ארצות הברית על יריבתה. לארצות הברית היה אינטרס לגרום לכך שלא יהיו ניסויים גרעיניים מחוץ למסגרת ההסכם ושאם יהיו כאלה, אז שארצות הברית תדע על כך ותוכל להגיב בהתאם. כאמור, אמצעיה לפיקוח היו מוגבלים ולשם פתרון בעיות אלו, חוקרים בתורת המשחקים מידלו את הבעיות ומצאו פתרונות אופטימליים עבורן.
אפרים אלרום

ביוגרפיה

אלרום נולד בסטניסלבוב שבפולין, בנם של אליהו ורבקה הופשטטר. למד בבית ספר גבוה להנדסה בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1933. שירת כנוטר בפרדסי חדרה, ב-1936 גויס למשטרת המנדט ובמקביל הצטרף לארגון ההגנה. לאחר קום המדינה שירת כקצין במשטרת ישראל והגיע לדרגת ניצב משנה. היה מפקח חקירות באגף הפשעים, חקר את פרשת מחתרת צריפין, פרשת תל גיבורים ופרשת קריסת בנק פויכטוונגר, שימש ראש ענף חקירות במשטרת מחוז תל אביב, ראש המחלקה הפלילית במטה הארצי (חקר בין השאר את הנאשמים ברצח ישראל קסטנר). ב-1957 נסע לכנס של האינטרפול בארגנטינה וגויס על ידי ראש המוסד, איסר הראל לסייע במבצע לאיתורו של אדולף אייכמן. בתקופת טרום משפט אייכמן שימש כסגנו של ניצב אברהם זלינגר, מפקד לשכה 06, שעסקה בחקירת אייכמן ובאיסוף חומר הראיות למשפטו. אחר כך מונה למפקד בית הספר לקצינים בכירים של המשטרה ועמד בראש מחלקת חקירות כלכליות במטה הארצי. בעקבות ארגון מחדש של המטה הארצי ב-1966, מונה לראש מחלקת חקירות, שאיחדה לתוכה את המחלקה לחקירות כלכליות, המחלקה לחקירות פליליות, חקירות הקשורות לאינטרפול ופיקוח על חקירות במחוזות השונים.
באוגוסט 1969 מונה לקונסול כללי באיסטנבול שבטורקיה, ב-17 במאי 1971 נחטף מדירתו באיסטנבול על ידי חברי ארגון הטרור "הצבא העממי לשחרור טורקיה". החוטפים ארבו לו בדירה לאחר שהתפרצו אליה באלימות והחזיקו בה את אשתו ושכנתו כפותות. ליד דלת הכניסה לבניין מגוריו הושארה הודעה בכתב מהחוטפים, בה איימו להוציאו להורג למחרת אם לא ישוחררו עמיתיהם לארגון העצורים בטורקיה. ב-23 במאי נמצאה בדירה במרחק של כמה מאות מטרים ממקום החטיפה, גופתו של אלרום כשהוא כפות וירוי בראשו.
אלרום היה נשוי לאלזה אותה הכיר בפולין. לזוג היה בן יחיד בשם גדעון אלרום, שנהרג בתאונת מטוס במרץ 1969, בעקבות מות בנו אימץ אביו את שם משפחתו.
ולדימיר גורביץ'

ביוגרפיה

ולדימיר גורביץ' נולד בלוהנסק. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 1998 הוענקה לגורביץ' דרגת [רב-אמן]].
בשנים 1993–2002 הוא היה חבר נבחרת המועדון המקומי באליפות אירופה למועדונים ובאליפות אוקראינה למועדונים (רוב התקופה לצד חברו אלכסנדר שניידר). בשנת 1994 הם זכו במקום השלישי. באותה תקופה זה היה המועדון החזק באוקראינה שזכה 7 פעמים באליפות המדינה למועדונים.
בשנים אחרונות מתגורר בגרמניה. בין היתר עוסק באימון ילדים במועדון "מכבי יוגנד" בפרנקפורט. באליפות גרמניה למועדונים הוא משחק במועדון SV 1920 Hofheim לצד גנדי גינזבורג שגם גדל בלוגנסק.
תקווה

תקווה היא הרצון שתתגשם במציאות התרחשות שהאדם רוצה בקיומה. היא כוללת רגש של ציפייה ורצון להתרחשותו של דבר מה, החל מדברים חומריים כמו רצון להשיג חפץ מסוים או להגיע לסטטוס של עושר וכלה בתקווה לדברים רוחניים יותר כמו השגת אהבה, מערכות יחסים טובות, טוב ואושר. 
שורש המילה העברית, קו"ה, מקביל למילה האכדית quu, לחכות, לארמית קְוָא ולערבית קַוִיַ, להיות חזק; יש המקשרים זאת עם המילה 'קו', כמחבר בין העבר לעתיד, דרך ההווה: "הִנֵּה אֲנַחְנוּ בָאִים בָּאָרֶץ אֶת תִּקְוַת חוּט הַשָּׁנִי הַזֶּה תִּקְשְׁרִי בַּחַלּוֹן..." (יהושע, ב', י"ח).
ישנו הבדל בין אמונה שהיא תחושה שמשהו יתרחש, לבין תקווה שהיא עצם השאיפה לטוב, בלי נגיעה של המציאות והריאליות: "גם כשנראה שאפסו הסיכויים - לא מתה התקווה". "אפילו חרב חדה מונחת על צוארו של אדם - אל יתייאש מן הרחמים". בתקווה מתגלמת השאיפה של האדם לעולם טוב או שונה.

בתרבות האנושית

במיתולוגיה היוונית הואנשה התקווה. כשפתחה פנדורה את תיבת פנדורה יצאו ממנה כל הרעות בעולם למעט התקווה. לכאורה היוונים החשיבו את התקווה למסוכנת. אבל ללא התקווה שתלווה את כל הצרות האנושות התמלאה בייאוש. כשפנדורה חזרה לתיבה ושחררה ממנה גם את התקווה הייתה הקלה גדולה.
חוסר תקווה הוא ייאוש. בדתות מסוימות, למשל בנצרות, נחשב הייאוש לחטא. גם ביהדות מודגשת שלילת הייאוש; למשל בפסוק בתהילים: "קַוֵּה אֶל ה', חֲזַק וְיַאֲמֵץ לִבֶּךָ, וְקַוֵּה אֶל ה'" (כ"ז, י"ד). דוגמה בולטת נוספת היא אמרתו של רבי נחמן מברסלב, "אין ייאוש בעולם כלל".
בהמנון התנועה הציונית, "התקווה" (שיסודו בשירו "תקוותנו" של המשורר נפתלי הרץ אימבר), אשר נקבע כהמנון מדינת ישראל, מובעת תקווה לחזור לארץ ישראל לאחר אלפיים שנות גלות, למשל במילים: "הַתִּקְוָה בַּת שְׁנוֹת אַלְפַּיִם".
על פי הפסיכולוג אריק אריקסון בשלב הראשון של הילדות בינקות, בקונפליקט שמתעורר אצל התינוק בין אמון בסיסי לחשדנות בסיסית, בצליחה תקינה של שלב זה, הוא אמור ללמוד לפתח תקווה, כאשר הוא יודע שאימו איננה לידו, והוא מקווה שהיא תחזור שוב.
בלוויו

פוליטיקה וממשל

בלוויו מנוהלת על ידי מועצה בת שבעה חברים שאינם מפלגתיים אשר נבחרים אחת לארבע שנים. ראש העיר נבחר מבין חברי המועצה ולא בבחירות כלליות. הוא מנהל את המעוצה, אך אין לו זכות וטו.
בלוויו נחשבת לעיר דמוקרטית בצורה מובהקת כאשר בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בה בשנים 2004,2008,2012 ו-2016, המועמד הדמוקרטי ניצח תמיד ברוב של לפחות 57% מן קולות תושבי העיר.

דמוגרפיה

על פי אומדן משנת 2012, ההכנסה החציונית למשק בית בעיר היא 88,073$ וההכנסה לנפש בעיר היא 48,719$. בשנת 2006 העיר דורגה כאחת מ-25 הערים עם שיעורי הפשע הנמוכים ביותר.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, מתגוררים בעיר כ-122,363 אנשים בכ-50,355 משקי בית. ההרכב הגזעי הוא 62.6% לבנים, 2.2% אפרו-אמריקאים, 0.4% אינדיאנים, 27.6% אסייתים, 3.3% מגזעים אחרים, ו-3.9% משני גזעים או יותר.