google/wiki40b huggingface dataset:
יאן טינברגן

תולדות חייו

טינברגן היה הבכור מבין חמשת ילדיהם של דירק קורנליס טינברגן וג' נט ואן איק. אחיו ניקולאס טינברגן זכה אף הוא בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1973 על עבודתו בתחום אתולוגיה, ואילו אחיו הצעיר לוק היה לאורניתולוג ידוע. בין השנים 1921–1925 טינברגן למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ליידן בהנחיית פול אהרנפסט. במהלך אותן שנים ניהל שיחות רבות עם אהרנפסט, האיקה קמרלינג אונס, הנדריק לורנץ, פיטר זימן, ואלברט איינשטיין.
לאחר סיום לימודיו, טינברגן עבד במסגרת שירות לאומי בהנהלת בית סוהר ברוטרדם והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בהאג. עם סיום השרות הוא שב ללימודים באוניברסיטת ליידן וב-1929 הגן שלו עבודת הדוקטורט שלו בנושא בעיות מיזעור בפיזיקה וכלכלה. נושא זה הוצע על ידי אהרנפסט ואיפשר לטינברגן לשלב את תחומי העניין שלו במתמטיקה, פיזיקה, כלכלה ופוליטיקה. באותה תקופה, חברת CBS הקימה מחלקה חדשה לסקרים עסקיים וסטטיסטיקה מתמטית. טינברגן התמנה לראש המחלקה הראשון ועבד בחברת CBS עד 1945. הגישה למאגר המידע הענק של CBS עזר לטינברגן לבחון את המודלים התאורטיים שפיתח. במקביל לעבודתו זו, החל מ-1931 הוא שימש מרצה לסטטיסטיקה באוניברסיטת אמסטרדם, ב-1933 הוא התמנה פרופסור חבר במתמטיקה וסטטיסטיקה בבית הספר לכלכלה של אוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם, שם עבד עד 1973.
משנת 1929 עד 1945 הוא עבד עבור משרד הסטטיסטיקה ההולנדי ושימש תקופה קצרה יועץ של חבר הלאומים (1936-1938). בשנת 1945 הוא הפך למנהל הראשון של הלשכה ההולנדית למדיניות ולניתוח כלכלי, משרה אותה עזב בשנת 1955 כדי להתמקד באקדמיה. הוא היה שנה אחת פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ואז חזר למכון הכלכלי ההולנדי באוניברסיטת ארסמוס. במקביל הוא שימש יועץ לארגונים בינלאומיים ולממשלות שונות במדינות מתפתחות, כגון הרפובליקה הערבית המאוחדת, טורקיה, ונצואלה, סורינם, אינדונזיה ופקיסטן.
טינברגן היה חבר באקדמיה ההולנדית מלכותית לאמנויות ומדעים ובאקדמיה הבינלאומית למדעים. ב-1956 ייסד את המכון הכלכלי באוניברסיטת ארסמוס יחד עם הכלכלן הנרי טיל. ב-1960 הוא נבחר כחבר לאגודה הסטטיסטית האמריקאית. מכון טינברגן נקרא לכבודו.

עבודתו

טינברגן ידוע בקרב כלכלנים בזכות "נורמת טינברגן", אף שלא קיים פרסום פרי עטו בו ניסח בעצמו את הנורמה. באופן כללי הנורמה קובעת כי אם היחס בין ההכנסה המרבית לבין ההכנסה המינימלית הוא יותר מפי 5, אזי עובדה זו הופכת לחיסרון ליחידה החברתית שבה מתרחשת תופעה זו. טינברגן עצמו בחן כמה מן ההיבטים הטכניים של יחס הכנסה של אחד לחמש במאמר שפרסם בשנת 1981. מעבר לקביעת יחס ההכנסה של אחד לחמש, טינברגן התעניין בתחום חלוקת הכנסות והחיפוש אחר סדר חברתי אופטימלי.
בשנת 1936 טינברגן פיתח את המודל המקרו-כלכלי הלאומי המקיף הראשון להולנד. מודל אותו ישם שנים אחר כך גם בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
את עבודתו של טינברגן במודלים מקרו-כלכליים המשיך לורנס קליין, אשר אף הוא זכה בפרס נובל לכלכלה.
גד אולמן

גד אולמן (נולד ב-1935 בתל אביב) הוא צייר, פסל, אמן חזותי וגרפיקאי ישראלי.

עבודתו האמנותית

גד אולמן הוא אחד המומחים הגדולים בתחום ההדפסים, לא רק כיוצר אלא גם כחוקר שפרסם מגוון רחב של מידע על טכניקות הדפס שונות. הוא משלב בעבודתו הגרפית בנוסף לטכניקות מסורתיות גם מומחיות בצילום והדפסות מסחריות. אולמן הוא אחד הראשונים שהפך את הצילום לגורם עיקרי בתכנון גרפי ובעיתונות. משנות ה-80 החל אולמן ליצור עבודות גדולות בחללים ציבוריים שבהן הוא ניצל את ניסיונו בטכניקות חזותיות. חלק מעבודותיו אלה מכילות פיסול קינטי השואב את השראתו ממשחקי ילדים, נדנדות ופעילויות ספורט כמו משחק מטקות.
בשנת 2006 אולמן חוה התקף לב שהשפיע על עבודותיו שלאחר מכן המשקפות את חולשת הגוף וחורבנו העתידי. בשנים האחרונות החל אולמן לחזור לציור בפחם על משטחים חומים גדולים.

מגוון החומרים ביצירותיו

נחושת היא המתכת האהובה על האמן. כבר בתקופת הלימודים בבצלאל הוא עסק ביצירת תצריב צילומי על נחושת. מאוחר יותר הוא שילב תצריבי ענק בציפוי קירות כמו: בית אסיה, מלון המלך שלמה ואחרים. בחומר זה הוא גם יצר שבשבות רוח ופסלים בתנועה. הנחושת הייתה החומר האופייני לפסלי הראשים אותם חזר ועשה לאורך שנים.
אולמן מרבה ליצור מטקות מפוסלות מכל מיני סוגי חומרים, עבודות אלה מהוות לעיתים סיפורי אגדות או איורים בספרים שונים כמו "הכריש והדג" שכתב גלעד שליט. אין ספק שעיסוקו רב השנים במשחק זה, משפיע על יצירתו . הוא מבלה כמעט כל בוקר בים ובמשחק המטקות. על סמך הסקיצות והתצלומים שעשה בשהותו בחוף הים יצר גם סדרת עבודות במגוון של חומרים כמו צבע שמן, אקריליק ,עץ ואחרים, שהאמן קורא להן "שפת הים".
עבודות היודאיקה שלו נסמכות על זיכרונות של תשמישי הקדושה מכסף שמילאו את ביתם של סבו וסבתו. במהלך השנים אייר וייצר טיפוגרפיה לשלוש הגדות לפסח, בשנים 1964, 1972, 1985. עם זאת, טיפל בווריאציות שונות ובחומרים שונים, בחלת השבת ובטקס הקידוש של יום שישי. 
בבצלאל למד את מלאכת הפרסקו, אצל פרופסור אריה מרגושינסקי. הטיח מהווה מרכיב חשוב בציורים שלו, לעיתים גם בחיבור עם חומרים אחרים כמו זכוכית. נחושת או פסיפס.
בתחילת דרכו נודע גד אולמן בעיקר בזכות רישומיו שהיו, עד מלחמת ששת הימים רק בצבעי שחור ולבן. במשך השנים הרחיב את טווח יצירתו ועבר לציור בצבעים. בתקופות מלחמה ועתות משבר, הוא שב וחוזר לרישום ללא צבע.בשנת 1978 במסגרת סדנאות אמנות, יצר מיצגים בראש הר משה. לאחר שסיים קורס ביצירת מיצגים, החל מציגם בכל תערוכת יחיד אותה ערך. חלק מהמיצגים מלווים במטקות, אחרים מכילים דמויות מעונות ועטופות כמחווה למשפחתו שנספתה בשואה.
סדרה (חידה)

בספרות

סדרה לוגית נמצאת בלבם של הספר "רציחות נוסח אוקספורד" והסרט "רציחות באוקספורד" שהופק בעקבותיו. הספר והסרט עוסקים ברוצח סדרתי בעל חיבה לסדרות לוגיות, המלווה את מעשיו בפתקים שעליהם סדרת ציורים. העוסקים בפענוח מעשי הרצח מנסים לנחש מה האיבר הבא, כדי למנוע את הרצח הבא. בסרט מסביר הלוגיקן ארתור סלדום למפקח פיטרסן: "סדרה לוגית היא סדרה של אלמנטים שבאים זה אחר זה לפי כלל מסוים. למשל: 4-3-2-1, או מספרים זוגיים: 8-6-4-2". בעקבות לודוויג ויטגנשטיין אומר סלדום: "תמיד אפשר למצוא כלל או הצדקה שמאפשרים להמשיך סדרה באמצעות כל מספר. זה תלוי רק ברמת המורכבות של הכלל".
מעכב ריבונוקלאז

מעכב ריבונוקלאז (Ribonuclease inhibitor; RI) חלבון גדול (כ-450 שיירים, כ-49 kDa) וחומצי (~4.7 pI) היוצר קומפלקסים הדוקים עם ריבונוקלאז. הוא מהווה כ-0.1% ממשקל החלבונים בתא, ולו תפקיד חשוב בבקרה על ה-RNA.
מעכב ריבונוקלאז מכיל כמות רבה של ציסטאין (~6.5% מחומצות האמינו בחלבון; בעוד שבחלבון טיפוסי 1.7% בלבד) והוא רגיש לחמצון. כמו כן הוא עשיר בלאוצין (כ-21.5%; בחלבונים אחרים כ-9%) אך דל יחסית בחומצות אמינו הידרופוביות אחרות כגון ואלין, איזולאוצין, מתיונין, טירוזין ופנילאלנין.
האפיניות של חלבון זה לריבונוקלאז גדולה ואינטראקציית חלבון-חלבון זו היא אחת החזקות ביותר; קבוע הדיסוציאציה של קומפלקס מעכב ריבונוקלאז ו-RNase I הוא 20 fM  בתנאים פיזיולוגיים. חרף הדמיון הנמוך ברצפים, מעכב ריבונוקלאז מסוגל להיקשר למגוון רחב של ריבונוקלאזות.
צרפת מעבר לים

צרפת מעבר לים (בצרפתית: France d'outre-mer) הוא כינוי לכלל הטריטוריות של הרפובליקה הצרפתית שאינן נמצאות באירופה. לפעמים שטחים אלו מכונים DOM-TOM (מחוזות וטריטוריות מעבר לים).
כתוצאה מקיומה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, לצרפת שטחים באמריקה, הים הקריבי, אוקיאניה, האוקיינוס ההודי ואנטארקטיקה.
השטח של כל הטריטוריות שמעבר לים הוא 119,394 קמ"ר (17.8% מהשטח הקרקעי של צרפת) שבו 2.65 מיליון תושבים (4% מאוכלוסיית צרפת).

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

דמוגרפיה

גלי הגירה מהמושבות שמעבר לים לצרפת המטרופוליטנית התחילה לאחר מלחמת העולם השנייה. למרות זאת, בגיאנה הצרפתית ובראוניון קיימת הגירה חיובית במשר רוב השנים.

קלדוניה החדשה

קלדוניה החדשה נחשבת ל"קולקטיב מיוחד" (collectivité sui generis) ויש לה סטטוס ייחודי ברפובליקה הצרפתית, בין קולקטיב טריטוריאלי למדינה ריבונית. משאל עם המתוכנן להתקיים בין שנת 2014–2018 שאמור לקבוע את עתיד האיים כמדינה עצמאית או כשטח צרפתי מעבר לים.
ישראל אנגל

ישראל אנגל (נולד ב-1950, י״ט כסלו) הוא רואה חשבון ישראלי. משמש כסגן המנהל הכללי וראש החטיבה הקמעונאית של בנק מזרחי טפחות. לפני כן היה מנכ"ל בנק טפחות. יושב ראש מועצת המנהלים של בנק יהב.

ביוגרפיה

עבד 18 שנה בסופרגז, בתחילה כחשב החברה וחבר הנהלה ובהמשך הגיע לתפקיד סמנכ"ל.
שימש במשך מספר שנים בתפקידי ניהול בבנק טפחות ובהמשך התמנה למנכ"ל הבנק.
לאחר האיחוד עם בנק מזרחי משנת 2004, משמש סגן המנהל הכללי של הבנק וראש החטיבה הקמעונאית בבנק מזרחי-טפחות.
שימש כדירקטור בבנק יהב ובשנת 2019 מונה כיושב ראש דירקטוריון הבנק. 
נשוי לאלקה לבית ליברמן ומשנות השמונים מתגורר בקרני שומרון.
אגודת מים

אגודת מים בישראל היא תאגיד שכל עיסוקו הוא אספקת מים לחבריו או לרשות המקומית שבתחומה הוא פועל. על פי החוק, חייבת האגודה לגבות בעד המים את המחיר שנקבע בתאום עם מועצת המים, וכל רווחי האגודה חייבים בהשקעה לחידוש נכסיה או בקרנות המשמשות למטרה זו בלבד.
חברי אגודת מים אינם רשאים להשתתף ברווחיה השוטפים של האגודה. ובעת פירוק האגודה יועברו כל נכסיה לידי המדינה או הרשות המקומית הרלוונטית, וחבריה אינם יכולים להשתתף ברווחים הנובעים מפירוק זה.
תאגידי המים והביוב בישראל פועלים כאגודות מים.
אני מאמין (שיר עברי)

לחן

השיר הולחן על ידי טוביה שלונסקי (אביהם של המשורר אברהם שלונסקי ושל המלחינה ורדינה שלונסקי). טשרניחובסקי היה מבאי ביתה של משפחת שלונסקי, ובאחד מביקוריו קרא בפניהם את מילות השיר. מסופר] כי שלונסקי התאים את הלחן לשיר תוך זמן קצר.
יש הטוענים כי הלחן איננו מקורי: לדברי חוקר המוזיקה החסידית והזמר העברי יעקב מזור, אברהם צבי אידלסון הגדיר את הלחן "עממי", בעוד שעל פי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן, מקורו של הלחן בשיר רוסי על נהר דון.
בישיבות ליטאיות היו שייחסו אותו לרבי אברהם אליהו קפלן, משום שהוא הושר עם שירו של קפלן "שקעה חמה".
השיר מולחן במשקל מורכב של תשע שמיניות, ערוכות בשלשות שבהן כל שמינית ראשונה מודגשת ויוצרת התאם עם ההטעמה המלעילית כבהגייה האשכנזית.
ברבות הימים השיר זכה לעיבוד של גיל אלדמע.
השיר זכה לביצועים רבים, בין השאר על ידי אריק לביא, נחמה הנדל, רונית אופיר, רונה קינן ואבישי כהן
ביום העצמאות ה71 למדינת ישראל בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביצעה שירי מימון ביצוע לשיר.
פראמפאנל

פרמקוקינטיקה

לפראמפאנל יש זמן מחצית חיים ארוך של בערך 105 שעות. התרופה קשורה ב-95% לחלבון פלזמה. התרופה פיקומפה פועלת על קולטנים של המעביר העצבי גלוטמט, ובייחוד קולטנים מסוג AMPA. היא לא משפיעה על אנזימים P450. כ- 70% מן המינון מופרש בצואה ו- 30% בשתן. פחות מ-2% מן המינון מופרש ללא שינוי לשתן.

תופעות לוואי

בניסויים קליניים נסבלה פראמפאנל, בדרך כלל, בצורה טובה למרות שמקרים של תופעות לוואי עלו בהתאם למינון. לא הייתה עלייה של תופעות לוואי קשות בהשוואה לפלצבו. על פי FDA תופעות הלוואי השכיחות ביותר של פראמפאנל, כפי שדווחו על ידי אנשים שנטלו את התרופה בניסויים קליניים היו: סחרחורת, ישנוניות, עייפות, אי שקט, זיהום בדרכי הנשימה העליונות, עלייה במשקל, ורטיגו (רפואה), אטקסיה, הפרעה בשיווי משקל, חרדה, ראייה מטושטשת, דיסארתריה (דיבור חלש איטי ולא מתואם), חולשה, תוקפנות ושינה מרובה.
במארז התרופה יש אזהרה לרושמי התרופה ולנוטלים אותה על סכנה לאירועים נוירו-פסיכיאטריים חמורים. כמה אירועים כאלה דווחו כקשים ומסכני חיים. מחשבות אלימות או התנהגות מאיימת (כולל מחשבות רצחניות) היו אצל כמה חולים. חולים ומופלים חייבים לדווח מיד על שינויים בהתנהגות שאינם אופייניים לחולה.
באזאר וכיל

מתחם באזאר וכיל בשיראז שייך לתקופת שושלת זנד. הוא נמצא ליד כיכר העירייה, ליד מצודת כרים ח'אן. הוא הוכרז כאחד אתרי המורשת הלאומית של איראן.

רקע

באזאר וכיל בשיראז הוא אחד המפורסמים מבין השווקים המסורתיים וההיסטוריים של איראן. השוק זה, אשר נבנה לפי הוראתו של כרים ח'אן זנד, ממוקם במרכז העיר ממזרח לכיכר שוהדא. בקרבת השוק יש אתרים שונים, ביניהם מסגד וכיל וחמאם וכיל.
השוק הוא השריד הטוב ביותר שנשאר על עומדו מתקופת כרים ח'אן זנד. אמונה רווחת גורסת כי השאה, לאחר שראה את השוק העתיק בלאר (שייך לתקופת עבאס שאה  הראשון), הציע להקים דבר דומה גם בשיראז. כל פעילויות השוק -  מסחר בתוצרת מקומית ומיובאת, סחר חליפין, הנפקה ופדיון של המחאות, חלפנות כספים -  התקיימו בשוק. למעשה, באזאר וכיל היה המרכז הכלכלי של שיראז. 
המשורר הפרסי פורסת א-דולה שיראזי הזכיר בספרו את'אר-י עג'ם את השוק ותיאר את המתרחש בו.

אדריכלות

האדריכלות של המבנה הזה נסמכת על הבאזאר המלכותי בלאר ועל הבאזאר הארוך באספהאן שבנה עבאס שאה הראשון, אבל באזאר וכיל רחב יותר מכל השווקים האחרים.
בשוק זה יש שלושה חללים נפרדים: המעבר (דרך ללקוחות), מחסני החנויות (מגיעים עד לגובה של כמעט שתי קומות מעל פני הקרקע) וחלל החנויות (בו מתבצעת המכירה). לשוק יש חמשה שערים גדולים הפונים לארבעה כיוונים. כמו כן יש שני מעברים, צפון-דרום ומזרח-מערב, המצטלבים זה בזה. לפי החלוקה הזו הוקמו ארבעה שווקים. כל שוק מקורה בקמרון גדול. 
מתחת לארבעת השווקים יש בריכה פנימית גדולה עשויה שיש שמובילה מים מתעלה תת-קרקעי. התעלה בנויה כטבעת ועשוייה לבנים וסארוג' (טיח עמיד במים).
בגלל הגובה הרב וקמרונות הבאזאר היה צורך במערכת מיזוג אוויר. הפתרון נמצא ב"בתי רוח" (באד-גיר) פשוטים. בנוסף, הוצבו מפתחים קטנים (דריצ'ה) ומנגנוני זכוכית (ג'אם-ח'אנה) מתחת לתקרה כדי שאוויר ואור יכנסו לשוק במידה מספקת. עם זאת, לאחר השיפוץ, המנגנונים נשארו סגורים. מעל החנויות יש שבכות המאפשרות כניסת אור ואוויר.
רקוויאם (דיליוס)

הרקוויאם של דיליוס היא יצירה מוזיקלית פרי עטו של המלחין הבריטי פרדריק דיליוס לשני סולנים, מקהלה כפולה ותזמורת. היצירה בוצעה לראשונה בשנת 1922, לאחר מלחמת העולם הראשונה והוקדשה "לכל האמנים הצעירים שנהרגו במלחמה", על אף שדיליוס החל בכתיבתה כבר לפני המלחמה. הרקוויאם של דיליוס איננו רקוויאם ליטוגי, הוא מורכב מטקסט שחובר על ידי המלחין בעזרת ידידו היהודי-גרמני, היינריך סיימון.
הרקוויאם של דיליוס הוא יצירתו הגדולה הפחות ידועה של דיליוס. הוא הוקלט לראשונה רק בשנת 1968 ובוצע רק שבע פעמים בעולם כולו עד שנת 1980.

היסטוריה

הסיבות לכך שפרדריק דיליוס, שהיה אתאיסט מושבע, בחר לכתוב יצירה שתקרא רקוויאם, שזו יצירה דתית, אינן ידועות. הוא אמנם כתב מיסה בשנת 1905 ("מיסה לחיים"), אך הטקסט שלה אנטי דתי, לעומת טקסט הרקוויאם שלא מציג יחס שלילי לדת. הוא החל לכתוב את הרקוויאם בשנת 1913 לאחר חופשה בנורווגיה וסיים אותה ב-26 באוקטובר 1914, שבועות מספר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. המנצחים הנרי ווד ותומאס ביצ'ם הביעו עניין בהשמעת היצירה בסוף 1914, אך בשל אילוצי המלחמה נגנזו תוכניות אלו. דיליוס המשיך לשפץ את היצירה עד לשנת 1916 אז הגיש אותה לביצוע והקדיש אותה "לכל האמנים הצעירים שנהרגו במלחמה". אחיו של דיליוס נהרג גם הוא במלחמה, אך זה קרה לאחר שהסתיימה כבר הלחנת הרקוויאם.
הבכורה של היצירה התרחשה רק זמן רב לאחר מכן, ב-23 במרץ 1922 באולם המלכה בלונדון. הביצוע נעשה על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של אלברט קואטס. ביצוע נוסף נערך בפרנקפורט שישה שבועת לאחר מכן, אך בשל ביקורות קשות וחוסר פופולריות היצירה לא בוצעה שוב במשך 28 שנים. ההקלטה הראשונה של היצירה נעשתה בשנת 1968 על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של צ'ארלס גרובס, כאשר הסולנים היו התר הרפר ותומאס המשלי. היצירה מבוצעת עדיין לעיתים נדירות.

היצירה

היצירה מורכבת מחמישה פרקים כאשר בכל אחד מהם שר אחד מן הסולנים עם המקהלה והתזמורת, הסולנים לא שרים יחד אלא רק בפרק האחרון. ביצוע ממוצע של היצירה אורך קצת יותר מחצי שעה.
דיליוס טען שהרקוויאם הזה מיועד לאנשים לא מאמינים ואף כינה אותו "רקוויאם פגאני". דבר זה תרם לחוסר הפופולריות של הרקוויאם, שהוא יצירה דתית שאיננה דתית. דיליוס אמר על הרקוויאם בשנת 1918 ש"הוא לא יכול לכתוב טוב יותר", אך הרקוויאם נחשב מיצירותיו הפחות טובות של דיליוס, וכאמור, הוא לא מבוצע רבות.

מילים

המילים לרקוויאם לא לקוחות משום טקסט ידוע באופן מובהק והם נכתבו בסגנון המושפע מארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה. בטקסט ניכרת גם השפעה מהתנ"ך, ויליאם שייקספיר ומילות השיר על הארץ של גוסטב מאהלר. בפרק השני, הללויה, משולבות תפילות ערביות לאללה. את הטקסט כתב דיליוס ביחד עם ידידו היינריך סיימון שהיה מוציא לאור בפרנקפורט. תרומתו של סיימון הייתה כנראה משמעותית מאוד שכן הוא ביקש לקבל תמלוגים בעד היצירה.
גם הטקסט של היצירה ספג ביקורת ונטען שהוא נראה כחיקוי עלוב של ניטשה ואף מביך.
מחוז הבירה (ונצואלה)

היסטוריה

ב-1864, עם הפיכתה של ונצואלה למדינה פדרלית, נוצר "המחוז הפדרלי של ונצואלה", שכלל את שטחי העיר קראקס ומדינת ורגאס של היום. המחוז פורק ב-1868 והפך לחלק ממדינותיו השכנות, אך ב-1872 הוקם מחדש.
ב-1998 הוחלט להפריד את מדינת ורגאס מהמחוז. בעקבות שינויים חוקתיים ב-1999 המחוז הפך ל"מחוז הבירה". כמו כן הוחלט להעביר את מרבית הסמכויות השלטוניות של המחוז, שתפקד עד אז כעירייה של קראקס, ל"מחוז המטרופוליטני של קראקס", שכולל גם 4 רשויות מקומיות במירנדה.
ב-2009 הושבו חלק מהסמכויות למחוז, אך הוא עדיין אחראי לעיר קראקס בלבד בעוד האחריות על המטרופולין של קראקס נמצאת בידי המחוז המטרופוליטני.
רפאל שכטר

חייו

שכטר נולד ב-1905 בבראילה שברומניה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בהיותו נער, עבר לברנו שבצ'כוסלובקיה. שם למד פסנתר אצל וילם קורץ (Vilém Kurz). בהמשך עבר עם קורץ לפראג והמשיך את לימודי הנגינה אצל קארל הופמייסטר. במקביל למד הלחנה וניצוח בקונסרבטוריון של פראג. עם סיום לימודיו, בשנת 1934, התקבל לעבודה בתיאטרון האוונגארד דקו (Déčko). בשנת 1937 ייסד אנסמבל משלו – "קומורני אופרה", שביצע מוזיקה קאמרית בלתי מוכרת וכן מוזיקה מתקופת הבארוק.
ב-30 בנובמבר 1941 נשלח למחנה הריכוז טרזין, כאסיר מס' 128, במשלוח H. בטרזין הציב במרתף מגורי הגברים פסנתר, שהוברח למחנה. הודות לרפיון מסוים בהשגחה מצד החיילים הנאצים במחנה, עלה בידו לארגן מקהלת גברים, שסייעה לשמירת המורל בקרב האסירים. הוא הצליח גם לחמוק מבעד לשערים הנעולים של אגף הגברים אל קסרקטין הנשים, והקים גם שם מקהלה. בהמשך התמזגו שתי המקהלות, ושכטר קיבל היתר ממנהל המחנה להופיע עם המקהלה המאוחדת. בשיאה מנתה המקהלה כ-200 חברים, ושכטר הצליח להפיק, לא פעם מפרטיטורה יחידה, קונצרטים של אופרות מפורסמות ויצירות קלאסיות אחרות.
האופרה הראשונה שבוצעה בטרזין הייתה "הכלה המכורה" של סמֶטָנָה. החזרות על האופרה נעשו עם פסנתר בלבד ובתפקידי מקהלה וסולנים מאולתרים, אך ההצלחה הייתה רבה. ההופעה הראשונה התקיימה ב-25 בנובמבר 1942, ללא היתר ממנהלת פעילויות הפנאי (Freizeitgestaltung ), אבל הביצוע הקונצרטנטי של האופרה עלה יפה כל כך, שמנהלת פעילויות הפנאי אישרה אותו להופעת בכורה רשמית ב-29 בנובמבר 1942 ולעוד הופעות רבות בהמשך.
שכטר נתפס לרעיון של ביצוע הרקוויאם של ורדי כמיסה, שכן דינם של הנאצים, כך האמין, ייגזר לחובה ביום הדין האחרון. בספטמבר 1943 הורו שלטונות המחנה לשכטר להכין את הרקוויאם של ורדי לביצוע. בעזרת פרטיטורה יחידה שינן עם הזמרים את הטקסט הלטיני, לימד אותם את תרגום המילים ולימד אותם את תפקידיהם. בתקופת ההכנה חידשו הנאצים את משלוחי האסירים לאושוויץ ושכטר, ששורות המקהלה שלו הצטמצמו והלכו עם כל משלוח, נאלץ לגייס זמרים חדשים. לאחר ביצוע הבכורה המוצלח. בוצע הרקוויאם בחודשים הבאים עוד 15 פעמים, על אף הצטמקותה המתמדת של המקהלה. לבסוף, כשרק 60 זמרים נותרו במקהלה, הפסיק שכטר את ביצוע היצירה. באוקטובר 1944 הצטווה שכטר לבצע שוב את הרקוויאם לפני נציגים של הצלב האדום הבינלאומי וחברי האס.אס. שכטר, שלא יכול היה לעמוד בפני ההזדמנות לבצע את היצירה המסוימת הזאת לפני הנאצים, קיבץ שוב את שרידי מקהלתו לביצוע אחד אחרון.
שבועות ספורים לאחר הביצוע האחרון של רקוויאם ההתרסה, ב-16 באוקטובר 1944, הועלה שכטר, אסיר מס' [41]943, אל קרון בקר במשלוח Er, יחד עם עוד כ-1,000 אסירים אחרים, ונלקח, במסע בן שלושה ימים, אל מחנה הריכוז אושוויץ שבפולין. גורלו הסופי אינו ידוע בבירור. לא ידוע אם נשלח לתאי הגזים ולמשרפות או שמצא את מותו בצעדת המוות של אסירי אושוויץ בעת פינוי המחנה, זמן קצר לפני שחרורו בידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945.
בשנת 2005 יזם מאריי סידלין הפקה בשם "רקוויאם ההתרסה: ורדי בטרזין" לזכר פועלו של רפאל שכטר. בקונצרט נכחו ניצולי טרזיינשטט אדגר קראסה, מריאנקה זדינקוב-מאי ואוה רוצק, ששרה במקהלה של שכטר.
ואדים גוצט

ביוגרפיה

גוצט נולד וגדל בקייב למשפחה יהודית. הוא החל להתאמן בסיף בגיל 10. כבר בגיל 15 הוא זכה באליפות אוקראינה. בשנת 1988 זכה באליפות ברית המועצות לנוער. באליפויות העולם בסיף לנוער שנערכו באתונה 1989 ומדלינג 1990 הוא זכה במדלית זהב בתחרות חרב אישי.
באליפות העולם בסיף שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1991 הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בתחרות חרב קבוצתי אחרי הונגריה ולפני גרמניה ומדליית ארד בתחרות חרב אישי. 
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה גוצט במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי ביחד עם גרגורי קיריינקו, אלכסנדר שירשוב, ג'ורג' פוגוסוב וסטניסלב פוזדניאקוב לפני הונגריה וצרפת. 
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא סיים במקום שישי בתחרות חרב אישי לאחר שהפסיד בשלב רבע הגמר 15-14 לסטניסלב פוזדניאקוב שזכה במדליית הזהב.
באיניברסיאדה שנערכה בקטניה בשנת 1997 ובאוניברסיאהד שנערכה בפלמה דה מיורקה בשנת 1999 הוא זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בחרב אישי.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא סיים במקום שישי בתחרות חרב קבוצתי ובמקום 13 בתחרות חרב אישי.
לאחר שפרש מתחרויות, החל גוצט לשפוט בתחרויות בינלאומיות.
יהודה בן אלעזר

ביוגרפיה

לא רבות ידוע על חייו של רבי יהודה בן אלעזר. אביו, רבי אלעזר, כנראה היה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית של העיר כאשאן (במרכז איראן), וכנראה אולץ להתאסלם ביחד עם כל שאר בני הקהילה בזמן רדיפות מצד השאה עבאס השני בן השושלת הספווית שנמשכו בין השנים 1656-1662. רדיפות אלה מתוארות בכרוניקה של באבאי בן לוטף. כעבור השנים הקהילה הורשתה לשוב ליהדותה. 
ידוע שר' יהודה בן אלעזר שימש כרב ודיין בכאשאן, ובמקצועו היה רופא. שלט בשפות עברית, ארמית, פרסית, פרסית יהודית וערבית. הוא חיבר מספר חיבורים בנושאים מגוונים ומתוכם רק חלק שרדו; מאמר אחד שחובר בשנת 1660 דן ברפואה, מאמר שני הוא חיבור על אסטרונומיה בפרסית יהודית (1665), מאמר שלישי קצר עוסק ביין ומאמר רביעי שנקרא "תמסאל-נאמה" (ספר האלגוריות) על מוסר.
ספרו החשוב והידוע ביותר של ר' יהודה בן אלעזר הוא חיבורו הפילוסופי בפרסית יהודית "חובות יהודה", שעוסק באריכות בסוגיות החשובות של הפילוסופיה היהודית. על פי פרופ' דוד ירושלמי, הלשון הפרסית שבה משתמש ריב"א בחיבור זה היא לשון הפרוזה הפרסית הקלאסית המלומדת במיטבה. פרקי הסיום של הספר כתובים בעברית, אך שאר החיבור כתוב בפרסית יהודית, מתוך כוונה שהוא יהיה קריא עבור כמה שיותר מבני הקהילה. 

על תוכן הספר כתב פרופ' ירושלמי: 
הקורא אינו יכול שלא להתפעל מעומק למדנותו ושליטתו האנציקלופדית של ריב"א בתחומים שונים ומגוונים וביניהם כל ספרי המקרא, משנה, תלמוד, מדרש, קבלה, הגות, תורת חז"ל ופרשנות יהודית וכן ענפי מדע והשכלה של תקופתו ובהם רפואה, אנטומיה, הנדסה, מתמטיקה, אסטרונומיה, כימיה, לוגיקה, בלשנות, אטימילוגיה, ספרות, שירה ועוד. מידע עשיר זה שזור ומעובד בטקסט שבארגונו ובמגמתו היסודית הוא הגותי, ספקולטיבי ואפולוגטי, ומטרתו להוכיח שתורת ישראל (התורה בכתב ובע"פ) והדת היהודית הינן רציונאליות במהותן ועולות בקנה אחד עם דרישות השכל וההגיון.
ריב"א מתבסס ב"חובות יהודה" על מקורות מגוונים, ובעיקר יהודיים, אך התפישה הכוללת מושתת על יסודות אריסטוטליים, כפי שיסודות אלה הובנו בעולם המוסלמי והיהודי בימי הביניים. 
ספר "חובת יהודה" יצא לאור בתרגום לעברית על ידי פרופ' אמנון נצר בשנת 1995. שאר כתביו של ריב"א עודנם בכתב יד.
שרון הראל

ביוגרפיה

שרון הראל גדלה בהרצליה פיתוח. אביה, יוסי הראל, היה חבר ההגנה, מפקד האוניה אקסודוס, שירת באמ"ן ואחר כך היה לאיש עסקים.
במהלך שירותה הצבאי פגשה את אבי נשר שלימים היה במאי קולנוע, בן זוגה ושותפה בהפקה ובימוי של סרטי קולנוע. בשנת 1978 הפיקו השניים את הסרט "הלהקה", ב-1979 את הסרט "דיזנגוף 99" וב-1980 את "הפחדנים". שרון הראל הייתה שותפה יצירתית לתסריט, לליהוק ולהפקה של שלושת הסרטים. לאחר הפקת סרטים אלו דרכיהם נפרדו. רבים סבורים כי לשיתוף הפעולה שבין הראל ונשר חלק נכבד בהצלחתם של הסרטים.
בשנת 1987 נישאה לסר רונלד כהן שחי בלונדון, מייסד ויו"ר קרן ההשקעות אייפקס פרטנרס, השותפה בגרעין השליטה בחברת בזק ושולטת גם על חברת תנובה. לזוג שני ילדים, תמרה ויהונתן.
בחודש מאי 1989 הקימה הראל את חברת ההפקות הבינלאומית "קפיטול פילמס" (Capitol Films) העוסקת במימון הפקה והפצה של סרטי קולנוע, שמרכזה בלונדון. החברה מפיצה מעל 100 סרטי קולנוע ומדי שנה נוספים לספריית החברה בין חמישה לעשרה סרטים חדשים. קפיטול פילמס מימנה מספר גדול מן הסרטים בהפקה מלאה או חלקית, בין הסרטים שהפיקה היו סרטיו של הבמאי רוברט אלטמן, "פארק גוספורד" שהיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, הסרט זכה באוסקר על התסריט ובפרס גלובוס הזהב עבור הבימוי; וכן סרטו של אלטמן "רקדנים". שרון הראל הפכה לאחת הנשים החזקות בתעשיית הקולנוע הבריטית והחברה, לאחת מחברות הסרטים העצמאיות המצליחות באירופה ובעולם.
בשנת 2006 נמכרה חברת "קפיטול פילמס" לחברה שמרכזה בלוס אנג'לס. הראל ושותפותיה ממשיכות לנהל מלונדון את החברה. בעקבות הפקה חדשה של "הלהקה" והפעם כמחזמר בתיאטרון "הבימה" (2006), חודש לאחר שנים רבות הקשר בין שרון הראל לבמאי אבי נשר; השניים אף שיתפו פעולה בהפקת הסרט הסודות (2007).