google/wiki40b huggingface dataset:
פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע

"פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע" היא שמה של תערוכה ומיצב שהציג האמן הישראלי מנשה קדישמן בשנת 1978. בפרויקט יצר קדישמן מכלאת צאן בתוך הביתן הישראלי לביאנלה של ונציה ובה 18 כבשים שעל גבם צייר קדישמן מרובע בצבע כחול.

תיאור

נושאה של הביאנלה של שנת 1978 הוקדש ליחס בין אמנות כטבע ובין טבע כאמנות. אוצר התערוכה הישראלית, אמנון ברזל, הזמין את האמן מנשה קדישמן ליצור את "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע", שהיווה חלק משורה של עבודות בהן צבע קדישמן חלקי טבע בעזרת צבע כגון, ריבוע צבע צהוב בעמק המצלבה (1977). קדישמן קנה את הכבשים באזור העיר קורטינה (Cortina d'Ampezzo) והן הובאו לביתן הישראלי, שם נבנתה עבורן מכלאה עשויה עץ. קדישמן, ששימש כרועה צאן בעברו, נהג לרעות את העדר הקטן בשטח הביאנלה. 
על גבן של הכבשים נצבע כתם בצבע כחול. קדישמן תיאר בדיעבד את אקט הצביעה כניסיון ליצירת מעין "ציור קינטי", שבו הכתמים יוצרים "קומפוזיציות שונות של כתמי צבע". הסימון בצבע מאזכר את אקט הסימון של בעל העדר על הכבשים, אולם הוא גם ביקש לבחון את העימות שבין האמנות לתרבות, על ידי שימוש בטכניקות אמנות השאובות מן האמנות המנימליסטית והמושגית. בנוסף למכלאה יצר קדישמן הדפסי משי ועליהם תצלומים שלו עם הכבשים המוכתמים בכתמים צבעוניים עזים.
משפחת קסטלאצו

משפחת קסטלאצו הייתה משפחה איטלקית-יהודית שהתיישבה בקהיר בתחילת המאה ה-16, שם כמה מחבריה הצטיינו בתפקידי רבנים. בני המשפחה המופיעים כאן הם הידועים מאנשי משפחת קסטלאצו.

יחיאל קסטלאצו

כונה "אשכנזי" כהדגשה לכך שאינו ממוצא מזרחי. שימש רב בקהיר במאה ה-16. היה בן זמנו של רבי יוסף קארו, עליו מתח ביקורת חריפה על בסיס הלכתי.

משה קסטלאצו

חי במאה ה-17. הספד עליו מצוין בשו"ת של מאיר בוטון.

משה דל קסטלאצו

שמו הועתק בטעות על ידי מעתיקי ספרים בתור "משה קאסטילין".
משה דל קסטלאצו היה צייר פורטרטים בונציה במאות ה-15 וה-16. דוד הראובני משבח אותו מאוד על כך שהתיידד איתו עם הגעתו מחצי האי ערב אל ונציה ב-1524.המוניטין של משה דל קסטלאצו כצייר הגיע הרבה מעבר לגטו של ונציה, והוא היה ידוע היטב באיטליה. ב-1521, לאות הכרה בכשרונו הגדול, מועצת ונציה העניקה לו את הזכות למכור את חיתוכי העץ של החומשים אשר יצר.

משה הכהן אביגדור קסטלאצו

היה בנו של שמעון, ורב בסלוניקי, רודוס, דמשק וקהיר במאה ה-17. בקהיר היה עמית של אהרן בן חיים. היה כמעט בן 90 במותו.
יוליה שטראים

ביוגרפיה

שטראים ילידת אוקראינה עלתה לישראל בשנת 1990 וקבעה את ביתה בחיפה. בעלת תואר שני בפסיכולוגית ילדים מהמוסד הפדגוגי בביילץ.
בשנת 1991 הצטרפה לתנועת הליכוד והייתה פעילה בה עד לשנת 1999. בשנה זו הצטרפה לישראל ביתנו והייתה שותפה לבניית המפלגה החל מהשלבים הראשונים לקיומה. במסגרת זו הייתה שטראים אחראית, בין השאר, על פעילות המפלגה באזור חיפה והצפון עד לשנת 2003.
החל משנת 1994 ועד 2003 עבדה בהסתדרות הכללית מרחב חיפה בתפקיד מזכירת איגוד מקצועי. בין השנים 2005–2007 שימשה כחברת הנהגת ההסתדרות הכללית, במסגרת זו כיהנה כיו"ר ועדת כספים ומכרזים בהסתדרות.
בשנת 2003 עמדה שטראים בראש רשימת "חיפה ביתנו" למועצת העיר ונבחרה להיות חברת מועצת העיר חיפה עם שני מנדטים. בבחירות 2008 הגדילה "חיפה ביתנו" את כוחה לשלושה מנדטים, בעקבות כך נבחרה פעם נוספת למועצת העיר והתמנתה לסגנית ראש העיר החל מדצמבר 2008. במסגרת חברותה במועצת העיר, מכהנת שטראים כיו"ר הרשות לקליטת עלייה בחיפה, מובילה את תוכנית עיר ללא אלימות ומשמשת כדירקטורית באתו"ס, בעפת"ח וביפה נוף.
בבחירות המוניציפליות של שנת 2018 נפסלה רשימת "חיפה ביתנו" בשל הגשת רשימה של שבעה מועמדים בלבד במקום 11 לפחות כפי שדורש החוק. שטראים הגישה עתירה לבית המשפט המחוזי בחיפה בשבתו כבית משפט לעניינים מינהלתיים. עתירה זו נדחתה, ושטראים פנתה אל בג"ץ, אך גם בערכאה זו היא הפסידה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 עברה מישראל ביתנו לייעץ במטה הליכוד.

חיים אישיים

שטראים נשואה ואם לבן. מתגוררת במרכז הכרמל בחיפה.
קוד המטפחת

קוד המטפחת, המכונת גם כקוד הבנדנה והסימון, היא מערכת מקודדת צבעים  הנפוצה בדרך כלל בקרב גברים שמחפשים מין מזדמן עם גברים הומוסקסואלים או מתרגלי BDSM אחרים. קוד זה נפוץ בעיקר בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ואירופה. המטפחת מציינת את הפטישיזם של האדם, את סוג יחסי מין שהאדם מחפש, והאקטיביות והפסיביות של האדם.
לבישת הממחטה בצד שמאל של הגוף מעידה בדרך כלל כי האדם אקטיבי, בעוד שלבישת הממחטה בצד ימין של הגוף מעידה בדרך כלל כי האדם פסיבי. קוד זה היה בשימוש נרחב בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים.

מקור

חבישת מטפחות צבעוניות שונות סביב הצוואר הייתה נפוצה באמצע ובסוף המאה ה-19 בקרב בוקרים, מהנדסי רכבות קיטור וכורים במערב ארצות הברית. נהוג לחשוב כי מקורם של חבישת מטפחות על ידי גברים הומוסקסואלים בסן פרנסיסקו לאחר הבהלה לזהב שהייתה בקליפורניה, שבאה ממחסור בנשים. גברים שרקדו זה עם זה בריקודים מרובעים  פיתחו קוד בו האיש שלבש את הבדננה הכחולה לקח את התפקיד הזכרי בריקוד, בעוד שהאיש שלבש את הבנדנה האדומה לקח את התפקיד הנשי בריקוד (בנדנות אלו היו בדרך כלל נמצאות סביב הזרוע או תלויות מהחגורה או בכיס האחורי של מכנסי הג'ינס).]
נהוג לחשוב כי קוד המטפחת המודרני התחיל בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית בסוף 1970 או בתחילת 1971, כאשר עיתונאי מטעם וילג' ווייס התבדח שבמקום פשוט ללבוש מפתחות כדי לציין אם מישהו הוא אקטיבי או פסיבי, היה יותר יעיל להודיע ​​בעדינות על המיקוד המיני הספציפי של אותו אדם על ידי לבישת מטבעות צבעוניות שונות. מקורות אחרים מייחסים את הרחבת המערכת המקורית בכחול ואדום לקוד של היום בגלל מאמצי שיווק סביב 1971 על ידי חנות הכלבו בסן פרנסיסקו לסחורה ארוטית, The Trading Post, שקידמה ממחטות על ידי הדפסת כרטיסים המפרטים את המשמעויות של צבעים שונים.
אלן סלבי , מייסד Mr. S Leather בסן פרנסיסקו, טען כי הוא יצר את הקוד הזה עם שותפיו העסקיים ב-Leather 'n' Things ב-1972, כאשר ספק המטפחות שלהם הכפיל בטעות את ההזמנה שלהם והקוד המורחב עזר להם למכור את הצבעים הנוספים שקיבלו.
קירן היינדס

ביוגרפיה

היינדס נולד בבלפאסט למורה ולדוקטור, גדל כקתולי לצד חמישה אחים ואחיות. בצעירותו השתתף בלהקת מחול מסורתי ולמד משפטים ב"אוניברסיטת קווינס בלפאסט". הוא עזב את הלימודים כדי לקדם את קריירת המשחק ונרשם ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.

קריירת משחק

היינדס החל את דרכו בתיאטרון והתגלה בהפקות בלונדון ובאירלנד והיה חבר בלהקה השייקספירית המלכותית.
התפרסם בפעם הראשונה ב-1989 בדרמת הפשע של פיטר גרינוויי "הטבח, הגנב אשתו והמאהב" בתפקיד הסרסור קורי.
ב-1995 שיחק היינדס בתפקיד הימאי קפטן פרדריק וונטוורת בעיבוד הטלוויזיוני לספר "הטיית לב".
ב-1997 הופיע בדרמה "אוסקר ולוסינדה" בתור דניס האסט חברה של יורשת העצר האוסטרלית הצעירה לוסינדה לפלסטרייר (קייט בלאנשט).
ב-2002 שיחק היינדס במותחן הפוליטי "כל הפחדים כולם" בתפקיד נשיא רוסיה אלכסנדר נימרוב והשתתף במותחן הפשע "הדרך לפרדישן".
היינדס זכה לפרסום רב ב-2003 בזכות הופעתו בסרט הפעולה "טומב ריידר 2: סוד החיים" בתור המדען הטרוריסטי ג'ונתן רייס.
זכה בנוסף להערכה גדולה בבריטניה ובפרט באירלנד על תפקידו בתור בוס המאפיה האירי ג'ון טריינור בהפקתם הפוליטית של ג'ואל שומאכר וג'רי ברוקהיימר "ורוניקה גארין".
ב-2005 הופיע היינדס בדרמה ההיסטורית של סטיבן ספילברג "מינכן" בתפקיד קארל המנקה את זירות הרציחות של המוסד במהלך "מבצע זעם האל".
ב-2006 שיחק בסרט הפשע "מיאמי וייס" בתור סוכן האף. בי. איי ג'ון פוג'ימה ובדרמה התקופתית "רוחות של חופש" בתור הפוליטיקאי בנסטר טראלטון.
ב-2007 שיחק היינדס בדרמה המופתית של פול תומאס אנדרסון "זה ייגמר בדם" בתפקיד פלטצ'ר יד ימינו של איל הנפט דניאל פליינוויו (דניאל דיי לואיס).
ב-2009 זכה היינדס בפרס השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט האימה "צל חולף" בתור המורה האלמן מייקל פאר.
זכה לחשיפה גדולה בזכות הופעתו במותחן הבדיוני "המירוץ להר המכשפות" בתור הנרי בורק מפקד כוחות הממשל הרודפים אחר שני החייזרים.
השתתף בשני החלקים של הסרט המצליח מסדרת הארי פוטר "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתפקיד אברפורת' דמבלדור אחיו של פרופסור דמבלדור.
ב-2011 שיחק בעיבוד האמריקאי לדרמה הישראלית המצליחה "החוב" בתפקיד סוכן המוסד בדימוס דייוויד פרץ, במותחן הריגול "החפרפרת" בתור סוכן הביון של ה-SIS רוי בלאנד ובסרט האימה "הפולחן".
היינדס כיכב בסדרת הטלוויזיה "רומא" וגילם את דמותו של יוליוס קיסר.
בשנת 2016 שיחק בדרמת האיגרוף "להילחם על זה" לצידם של מיילס טלר וארון אקהרט ובאותה שנה לוהק גם לגלם את הנבל הראשי בסרט "ליגת הצדק". בנוסף, שיחק בסרטו של מרטין סקורסזה "שתיקה", דרמה היסטורית שמתרחשת במאה ה-17 ביפן.

חיים אישיים

להיינדס בת אחת עם שותפתו לחיים, השחקנית הצרפתייה הלן פטארו.
קרב קמפרדאון

רקע

במהלך שנת 1797, הטיל דנקן הסגר ימי על הצי ההולנדי בדן הלדר וטסל. הצי ההולנדי התכוון לחפות על עלייתם של החילות הצרפתיים על חופי אירלנד, כדי לתמוך שם במרד המתוכנן. להולנדים היו תוכניות לעגון בסופו של דבר בסקוטלנד, עם צבא בן כ-50,000 לוחמים, ולהשתלט על מרכזה בעזרת 'החברה של הסקוטים המאוחדים'. ההמתנה הארוכה בנמל דילדלה את האספקה של הספינות ופגעה במורל. ההולנדים לא היו מודעים לכך שבמשך כמה שבועות רק ארבע מהספינות של דנקן שמרו על הסגר בגלל מרידות בצי. בספטמבר, מנהיגי המרד נתלו והימאים חזרו למלא את תפקידם.
בסוף ספטמבר נטשו ההולנדים את רעיון הפלישה. השינוי בתוכניות ההולנדיות נודע למפקדי הצי הבריטיים והם הורו לדנקן להחזיר את השייטת שלו ליארמות כדי לארגנה מחדש. ההולנדים ניצלו את ההזדמנות להגיח אל הים הצפוני כדי לשבש את השיט הבריטי. הבריטים, שהוזהרו על ידי ספינות ספינות סיור מהירות נערכו מחוץ לטקסל והמתינו לצי ההולנדי.

הקרב

שני הציים נפגשו במרחק של כ-30 ק"מ מהחוף ההולנדי, הבריטים עם 15 אוניות קו (מהן 7 בעלות 74 תותחים) וההולנדים עם 11 אוניות קו (מהן רק שלוש בעלות 70 תותחים ומעלה). הצי ההולנדי סבל מנחיתות ניכרת בספינות העיקריות. בנוסף לכך, ספינותיהם היו קטנות יותר. כיוון הרוח היה צפון-מערב והאדמירל ההולנדי היה יכול להימנע מהקרב על ידי שיוט בכיוון הרוח, או לחלופין לצאת לקרב ועדיין לסגת ממנו בבטחה במידה והתנאים היו מתפתחים לרעתו. 
הבריטים הגיחו מכיוון צפון-מערב והתקיפו בשני טורים. דנקן, מפקד השייטת הבריטית, הוביל את הטור המזרחי על גבי ספינת הדגל שלו "ונראבל" ותת האדמירל ריצ'רד אונסלו הוביל את הטור המערבי על גבי ספינתו "מונרק". ההתקפה הייתה מהירה כדי למנוע מהספינות ההולנדיות לחמוק מהקרב ולהגיע למים רדודים, שבהם היה להם יתרון בגלל השוקע הנמוך שלהם. דנקן שבר את מבנה הטור העורפי, הניף את האות למרדף הכללי ונתן פקודה לחתור למגע ולנסות ולחצות את קווי האויב. כמה מפקדים בריטיים היססו, בעוד שאחרים הסתערו קדימה.
"ונראבל" פרצה את הקו ההולנדי ותקפה את ספינת הדגל של דה וינטר, "ורייהייד", מהצד המוגן מפני הרוח. כמה ספינות בריטיות נוספות פרצו את הקו ההולנדי וחצו את קווי האויב בראשותו של אונסלו. ספינות משני הציים התקיפו זו את זו משני הצדדים. ירי מאסיבי על גוף הספינות העלה את מספר הנפגעים בהתמדה אצל שני הצדדים. מספר ספינות הולנדיות הצליחו לברוח מזרחה; 11 נלכדו, כולל ספינת הדגל "ורייהייד", אך גם הספינות הבריטיות ספגו נזקים גדולים מדי מכדי לרדוף אחרי השאר. 
לאורך הקרב, לבריטים היה יתרון של ספינות, תותחים כבדים יותר והכשרה טובה יותר. כמה ספינות בריטיות היו חמושות בקרונדות (תותחים בעלי קנה קצר שירו פגזים כבדים). תותחים אלו היו בעלי השפעה הרסנית בטווח האש הקרוב אליהם. הספינות ההולנדיות שנשבו ניזוקו ללא תקנה ובאופן שלא אפשר להשמישם.

תוצאות

כתוצאה מהקרב, המשלחת הצרפתית הראשונה לאירלנד לא הצליחה להגיע עד לאוגוסט 1798, כאשר בזמן זה המרד כבר חוסל ברובו. 
הניצחון על הצי ההולנדי הביא לחידוש הביטחון הלאומי על ידי הצי המלכותי, דבר שהביא לשליטה מוחלטת מסקוטלנד עד דבון.
Real Life

רקע האלבום

סאנדיי סיפרה שהאלבום הוא כוונתה היה לעורר "תקווה וביטחון" עם האלבום, ובמיוחד לאלה ש"שנשחו מהשוליים, והובלו בגלל הדיכוי הבלתי נראה הזה שתמיד נמצא שם בחיינו".
מקס פירקיס

קריירה

כבר בגיל 14 קיבל פירקיס תפקיד בסרט הקולנוע, "אדון ומפקד", בכיכובם של ראסל קרואו ופול בטאני, בו גילם קצין צעיר. על תפקידו בסרט זכה בשנת 2004 בפרס האמן הצעיר (Young Artist Award) בקטגוריית השחקן הזר הטוב ביותר, ובפרס הקולנוע של ה"איוונינג סטנדרד", בקטגוריית השחקן הצעיר המבטיח ביותר.
בשנת 2005, והוא בן 16, החל לגלם את דמותו של אוקטביאנוס בסדרת הטלוויזיה "רומא". פירקיס גילם את התפקיד עד ראשית העונה השנייה, בה בגר אוקטביאנוס, והוא הוחלף בסיימון וודס.
פירקיס למד בבית הספר התיכון היוקרתי איטון קולג', וכיום הוא לומד פילוסופיה של הדת באוניברסיטת קיימברידג'.
אוליבייה ז'ירו

קריירה

ז'ירו גדל במחלקת הנוער של גרנובל, ובשנת 2005 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. בעונת 2007/2008 הושאל לאיסטר, ולאחר מכן חתם בקבוצת טור. בשנת 2010 חתם במונפלייה, ובעונתו הראשונה בליגת העל הצרפתית כבש 12 שערים, והגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הצרפתי לאחר שבחצי הגמר כבש את שער הניצחון מול פריז סן ז'רמן בדקה ה-117. בעונת 2011/2012 היה ז'ירו שחקן מפתח בזכייתה של מונפלייה באליפות הראשונה בתולדותיה, והיה מלך שערי הליגה הצרפתית עם 21 שערים, בנוסף לתשעה בישולים.
ב-26 ביוני 2012 חתם ז'ירו על חוזה ארוך טווח בארסנל תמורת סכום משוער של 9.6 מיליון לירות שטרלינג. ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף במשחק מול סנדרלנד. את שער הבכורה שלו כבש ז'ירו ב-26 בספטמבר בניצחון 1:6 מול קובנטרי סיטי במסגרת גביע הליגה. את שער הליגה הראשון שלו כבש בניצחון 1:3 מול וסטהאם יונייטד, בו גם הוסיף בישול לת'יאו וולקוט. את שער הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות כבש ז'ירו בתיקו 2:2 מול קבוצת שאלקה 04. את עונתו הראשונה סיים עם מאזן של 17 שערים ו-11 בישולים ב-47 הופעות בכל המסגרות.
את עונת 2013/2014 פתח ז'ירו עם שער בכל אחד מארבעת המשחקים הראשונים בליגה.
את עונת 2014/2015 פתח ז'ירו עם שער במגן הקהילה שלאחריו נפצע לשלושה חודשים. לאחר הפציעה, הפך לשחקן מפתח בסגל הקבוצה.
ז'ירו זכה בפרס פושקש לשנת 2017 בזכות השער שלו במדי ארסנל בניצחון 0–2 על קריסטל פאלאס.
ב-31 בינואר 2018 עבר ז'ירו ליריבתה העירונית של ארסנל, צ'לסי.

קריירה בינלאומית

ב-11 בנובמבר 2011 ערך ז'ירו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית. ב-29 בפברואר 2012 כבש את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת גרמניה. ז'ירו היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית ליורו 2012, למונדיאל 2014, ליורו 2016 ובמונדיאל 2018 היה שותף לזכייתה של צרפת בגביע. ז'ירו הוא הכובש השלישי בטבלת מלכי השערים של נבחרת צרפת.
מנו בנט

ביוגרפיה

בנט נולד בניו זילנד. אימו הייתה דוגמנית ביקיני אוסטרלית ואביו זמר מניו זילנד. המשפחה עברה לאוסטרליה כאשר בנט היה תינוק. אביו הוא ממוצא מאורי ואירי. אמו ממוצא סקוטי וספרדי. את שנותיו כילד עבר בסידני וניוקאסל. ב-1986, בנט חזר לניו זילנד ללמוד במכללת טה אוטה. כאשר חזר לאוסטרליה, בנט נבחר לשחק בקבוצת רוגבי בניו סאות' ויילס. הוא התעניין גם במחול מודרני, בלט קלאסי ונגינה על פסנתר, ולכן ויתר על קריירת הספורט כדי ללמוד מחול ודרמה. הוא נסע ללוס אנג'לס, וקיבל מלגה ללמוד במכון התיאטרון ע"ש לי שטרסברג.
קריירת המשחק המקצועית של בנט החלה בשנת 1993, כאשר כיכב באופרת הסבון חוף פארדייס. לאחר מכן, כיכב בהופעות אורח בדרמות טלוויזיה אוסטרליות. בשנת 1996 שיחק בתיאטרון במחזה "מאהבה של ליידי צ'טרלי" על פי ספרו של דייוויד הרברט לורנס, את דמותו של אוליבר מלורס. ב-1999 הופיע בפעם הראשונה בתפקיד ראשי בסרט "טומוקו", אשר צולם בטוקיו. ב-2000 הופיע בסדרה זינה הנסיכה הלוחמת כמרקוס אנטוניוס, שם עבד עם סם ריימי. בסרט "לנטנה" האוסטרלי הראה את כישורי הריקוד שלו בדמותו של מורה לריקוד סלסה. אותה שנה חזר לניו זילנד להופיע בדרמה "רחוב שורטלנד". הוא עבד גם עם בן דודו, מייקל בנט, בעיבוד מאורי לסדרה אזור הדמדומים. ב-2006 הופיע בסרט The Marine לצידו של המתאבק ג'ון סינה. באותה שנה, כיכב לצד ג'וש הרטנט בסרט האימה "30 יום של לילה".
בשנת 2010, הופיע בנט בסדרה ספרטקוס בדמותו של קריקסוס הגאלי, אלוף קפואה, כבן בריתו של ספרטקוס. הוא הופיע בשלוש העונות של הסדרה, וכן במיני סדרה "אלוהי הזירה" ששודרה בשנת 2011 כפריקוול של הסדרה.
משנת 2012 הוא מגלם את דמותו של האורק אזוג המשחית, בסרטי ההוביט. 
בשנת 2013 החל לשחק בסדרה החץ, שם מגלם את דמותו של סלייד וילסון. בשנת 2016 החל להופיע בסדרה שאנארה.
כדורגל בקזחסטן

היסטוריה

הכדורגל בקזחסטן הופיע לראשונה בעיר סמיי לפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר סוחרים בריטיים הביאו את המשחק לאזור. בין השחקנים המוקדמים של המשחק היה הסופר מוחתאר אאואזוב שהתברר למועדון 'יארייש', הגדול ביותר של הזמן. קבוצות יושמו במהרה בערים פבלודר וטאראז, לפני ההופעה הרשמית הראשונה של קבוצה נציגת ההרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית בשנת 1928. בשנות ה-30 המועדונים הקזחים השתתפו באופן קבוע ברמות הנמוכות של הכדורגל הסובייטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הליגה הסדירה החלה בשנת 1946 כתחרות גביע, שנערכה בעבר לסירוגין הונהגה בעונה סדירה בשנת 1948. התאחדות כדורגל קבועה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית הוקמה בשנת 1959. המועדון המוביל קאיראט אלמטי עשה היסטוריה בשנת 1960 על ידי הפיכה למועדון הקזחי הראשון שמתחרה בליגת העל הסובייטית, הוא עשה היסטוריה נוספת בשנת 1963 שהוא הגיע לחצי הגמר של הגביע הסובייטי, הביצוע הטוב ביותר של קבוצה קזחית בתחרות. הוא גם המועדון הקזחי הראשון שזכה באליפות הליגה הסובייטית הראשונה בשנת 1976.
לא היה כדורגלן קזחי ששיחק בנבחרת ברית המועצות בכדורגל עד 1977 כאשר מגן קאיראט אלמטי סילדה בישקוב ערך את הופעת הבכורה שלו במוקדמות המונדיאל נגד הונגריה. מאוחר יותר, בשנת 1986, המועדון קאיראט אלמטי סיים במקום השביעי בליגת העל הסובייטית, המקום הגבוה ביותר בכל הזמנים עבור מועדון קזחי בליגות הסובייטיות. איאוגניי יארובנקו גם הצטיין כחבר בצד הסובייטי כשניצח באולימפיאדת סיאול (1988).
לאחר נפילתה של ברית המועצות, התאחדות הכדורגל של הרפובליקה של קזחסטן הוקמה בשנת 1992 והתקבלה מהרה לפיפ"א וקונפדרציית הכדורגל של אסיה. הנבחרת הלאומית הוקמה לראשונה זמן קצר לאחר מכן ותחרויות קזחיות בודדות הוקמו. פדרציית הכדורגל של קזחסטן עזבה את קונפדרציית הכדורגל של אסיה, והצטרפה לאופ"א בשנת 2002.

תחרויות מקומיות

תחרות הליגה העיקרית במדינה היא ליגת העל הקזחית, אשר הוקמה בשנת 1992 מאזור 8 של הרמה השלישית של הכדורגל הסובייטי עם מועדונים קזחים אחרים שצורפו. הליגה הקזחית הראשונה נוספה בשנת 1994 ותחרות זו והיא הליגה השנייה בקזחסטן. הגביע הקזחי הוא הגביע הלאומי של קזחסטן, והמועדונים שזכו בגביע מעפילים לסיבובים המוקדמים של ליגת האלופות והליגה האירופית. הסופר קאפ הקזחי הוא גביע שבו נפגשות האלופה ומחזיקת הגביע למשחק אחד.

נבחרת לאומית

מאמר ראשי: נבחרת קזחסטן בכדורגל
למרות שהם השתתפו במשחקים נגד רפובליקות אחרות של רפובליקות ברית המועצות, נבחרת קזחסטן לא עשתה את הופעת הבכורה הרשמית שלה עד 1 ביוני 1992, כאשר הם ניצחו 0-1 את נבחרת טורקמניסטן. גם מתי שהם משחקים באצטדיון אלמטי סנטר, הם עדיין יכולים להעפיל לטורניר גדול.
קונקס סאות' סנטרל

קונקס סאות' סנטרל (דרום-מרכז) הייתה מפעילת רכבות קצרת-ימים בממלכה המאוחדת. החברה הייתה בבעלות קבוצת קונקס, והפעילה רכבות תחת שם המותג קונקס בין אוקטובר 1996 ועד אמצע 2001.
החברה הפעילה רכבות נוסעים ששירתו את המחוזות סארי, מזרח סאסקס ומערב סאסקס, וחלקים מהאפשייר. הרשת הייתה בעבר חלק מהאזור הדרומי של חברת הרכבות הלאומית בריטיש רייל, ורשת דרום-מזרח של החברה. לפני ההפרטה אזור הזיכיון שניתן לקונקס סאות' סנטרל נקרא נטוורק סאות'-סנטרל (רשת דרום-מרכז). רכבות החברה שירתו את תחנות הטרמינל הלונדוניות ויקטוריה ולונדון-ברידג' (גשר לונדון). 
במקור הזיכיון נועד להמשיך עד 2006, אבל קונקס סאות' סנטרל איבדה את הזיכיון באוקטובר 2000. הזיכיון ניתן מאוחר יותר לחברת גו-ויה שתיתגה מחדש את הרשת בשם "סאת'רן" (דרומי).
ז'קלין ביסט

ביוגרפיה

ביסט נולדה בעיירה ווייברידג' שבמחוז סארי, דרום-מזרח אנגליה.
בתם של ארלט אלכסנדר, עורכת דין ושל מקס פרייז'ר ביסט, רופא.
גדלה בפרבר טילהארסט שבעיר רדינג, ביסט היא סקוטית מצד אביה ואנגלייה –צרפתייה מצד אמה שברחה מפריז עם הצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה.
למדה במוסד הלימוד הצרפתי הרשמי באנגליה, "בית הספר הצרפתי על שם שרל דה גול" (Lycée Français Charles de Gaulle) .
בתור ילדה למדה ביסט בלט, לקחה מספר שיעורי משחק ודיגמנה.
כדוגמנית צעירה עזרה ביסט רבות לאמה שאובחנה כחולת מחלת טרשת נפוצה, גם בזמן שעבדה כשחקנית מצליחה בהוליווד מצאה ביסט את הזמן לטוס מדי פעם בחזרה לאנגליה ולטפל באמה.
הוריה התגרשו בשנת 1968, אביה שעזב את הבית בזמן שאמה חלתה נפטר מסרטן המוח בגיל 71 ואמה נפטרה בשנת 1999.
ביסט היא הסנדקית של כוכבת הקולנוע אנג'לינה ג'ולי, מעולם לא נישאה.

קריירת משחק

ביסט התחילה את דרכה בקולנוע הבריטי באמצע שנות ה-60 בסרטו השני של רומן פולנסקי בארצות הברית "ללא מוצא", בקומדיה "שניים לדרך" ובקומדיית הריגול הלא הרשמית מסדרת סרטי ג'יימס בונד "קזינו רויאל", בה שיחקה בתפקיד סוכנת הביון הרוסית גברת גודהאייס.
ב-1968 קיבלה במה גדולה יותר והכרה ראשונה כשהועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה הטובה של השנה על תפקידה בדרמה "המסע המתוק", התפרסמה בנוסף בדרמת הפעולה המשטרתית "בוליט" בתפקיד קת'י, חברתו של קצין המשטרה פרנק בוליט (סטיב מקווין).
ב-1970 שיחקה בסרט האסונות "נמל תעופה (1970)" בתור הדיילת הראשית גוון.
ב-1973 שיחקה בסרט הצרפתי המצליח של פרנסואה טריפו "לילה אמריקאי" בתור השחקנית הבריטית ג'וליה בייקר ולצד פול ניומן במערבון של ג'ון יוסטון "השופט רוי בין".
ב-1974 השתתפה במותחן של סידני לומט "רצח באוריינט אקספרס" בתפקיד הרוזנת אלנה אנדרניי.
ב-1977 מיצבה את עצמה כסמל סקס לאחר שהופיעה בסרט האסונות "התהום" מול ניק נולטי ורוברט שו. סצנת הפתיחה של הסרט כללה צילומים של ביסט בצלילה בים כשהיא לובשת חולצת T לבנה. מפיק הסרט, ג'ון פיטרס, אמר מאוחר יותר כי "חולצת ה-T הזו עשתה אותי אדם עשיר". מאוחר יותר הגדיר אותה המגזין ניוזוויק כ"אשה היפה בעולם". ב-1978 הועמדה ביסט לפרס גלובוס הזהב על הופעתה הקומית בתור השפית נטשה אוב'ריין בקומדיית המסתורין "רציחות קטנות של אשפי מטבח גדולים".
בשנות ה-80 התפרסמה ביסט בעיקר בדרמה הספרותית "למרגלות הר הגעש" בתפקיד יאבון אשתו לשעבר של הקונסול בריטי האלכוהוליסט ג'פרי פירמין (אלברט פיני), הופעה עלייה הועמדה ביסט לפרס גלובוס הזהב לתפקיד משנה הטוב ביותר ובסרט האסונות "מרוץ נגד הזמן".
ב-1995 הועמדה ביסט לפרס סזאר על תפקידה בסרט הצרפתי "הטקס" וב-1999 לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על הופעתה במיני סדרה "ז'אן ד'ארק" בתור איזבל ד'ארק אמה של המצביאה הצרפתייה ז'אן ד'ארק (לילי סובייסקי).
ב-1999 הופיעה גם במיני סדרה "ישו" בתפקיד מרים אמו של ישו.
ב-2003 שיחקה בקומדיה "מצב לאהבה" בתור בעלת המסעדה לילה מונטאגני.
ב-2005 הופיעה בדרמת הפעולה הביוגרפית "דומינו" בתור סופי ווין אמה של ציידית הראשים דומינו הארווי (קירה נייטלי).
ב-2006 הצטרפה אל העונה הרביעית של סדרת הדרמה "ניפ/טאק" ושיחקה בתפקיד אשת העסקים ג'יימיס ליבאו. ב-2013 זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט הטלוויזיה "Dancing on the Edge". בשנת 2017 שיחקה בסרט הצרפתי "מאהב כפול" של הבמאי פרנסואה אוזון.
מריאם באנמ'ברק-אלויסי

ביוגרפיה

מריאם באנמ'ברק-אלויסי נולדה ב-21 ביולי 1984 ברבאט, עיר הבירה של מרוקו. היא למדה במכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח  בפריז, שם היא למדה ערבית. מאוחר יותר, בשנת 2010, היא למדה בימוי בבית ספר לקולנוע "אינסאס" שבבריסל. מריאם באנמ'ברק-אלויסי ביימה חמישה סרטים קצרים בבריסל, שני סרטים שקיבלו צומת לב הם "Nor" (ולא) שביימה בשנת 2013, ו-"Jennah" (ג'ינה) שביימה בשנת 2014. מריאם באנמ'ברק-אלויסי יצרה תערוכה במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון.
בשנת 2017, העניקה קרן גן לקולנוע (the Gan Foundation for Film), התומכת בפרויקטים הראשונים והשני באורך מלא, למריאם באנמ'ברק-אלויסי מענק בסך 53,000 אירו, כאחד מחמשת הזוכים. הקרן מספקת תמיכה ליוצרים הזוכים להפקה ולהפצה של הסרטים שלהם. גם באביב של שנת 2017, קיבלה מריאם באנמ'ברק-אלויסי תמיכה על ידי מכון הסרטים דוחה (Doha Film Institute) .

ג'נה (2014)

בשנת 2014 יצא לאור הסרט הקצר "ג'נה". הסרט נכתב על ידי מריאם באנמ'ברק-אלויסי, והוא מספר על ילדה בת 13 שגדלה במרוקו. בשנת 2015, זכה הסרט בפרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים של אטלנטה. הוא גם זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של רוד איילנד .

סופיה (2018)

בשנת 2018 פורסם הסרט המלא "סופיה". הסרט נכתב ובוים על ידי מריאם באנמ'ברק-אלויסי, והוא מספר על נערה בשם סופיה, שאינה יודעת שהיא בהיריון עד שהיא נכנסת לעבודה. בת דודתה, לנה, סטודנטית לרפואה מבינה מה קורה לסופיה ולוקחת אותה לבית חולים. במרוץ נגד הזמן, בית החולים מעניק לצעירה 24 שעות כדי לספק תיעוד של אביו של הילד לפני התראה המשטרה. יחד עם בת דודתה, סופיה מנסה לאתר את הבחור שפגשה רק פעם אחת.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן, וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר. בנוסף הוא קיבל תשואות טובות מן הקהל בפסטיבל.