google/wiki40b huggingface dataset:
מתי טוכפלד

קורות חיים

טוכפלד נולד בגבעתיים למשפחה דתית לאומית, דבורה והעיתונאי מיכאל טוכפלד. למד במכללה האקדמית יהודה ושומרון באריאל וסיים תואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2000 החל את דרכו העיתונאית בעיתון "מקור ראשון", בסיקור תחום הפוליטיקה והמשפט. כשנה אחר כך הצטרף לחסידות חב"ד, ובהמשך עזב את העיתון. היה כתב במקומון מלאבס של רשת שוקן, באתר "חדשות מחלקה ראשונה" וברדיו קול חי. נבחר בשעתו כאחד משלושת מזכירי תא כתבי הכנסת, בבחירות שנערכו בקרב כלל הכתבים הפרלמנטריים בישראל.
עם הקמת "ישראל היום" ב-2007 הצטרף לעיתון ככתב לענייני מפלגות. עסק בסיקור התחום הפוליטי והנעשה בלשכותיהם של ראש הממשלה והשרים, במרכזי המפלגות, חברי הכנסת ופעילי השטח. כיום הוא הכתב הפוליטי של העיתון, ובעל טור שבועי קבוע העוסק בפרשנות פוליטית. באוגוסט 2018 פורסם שהוא עתיד לשמש כפרשן הפוליטי של העיתון.
ב"ישראל היום" חשף בין היתר, את פרשת הקמפיין המכפיש של יצחק הרצוג נגד שלי יחימוביץ' בפריימריז של מפלגת העבודה ב-2013, חשיפה שהביאה לחקירת משטרה וכתבי אישום. את פרשת החוקר הפרטי שהפעיל נפתלי בנט נגד ראשי הבית היהודי. שורת חשיפות והקלטות על משבר המנהיגות בש"ס לאחר פטירת הרב עובדיה יוסף, ועוד.

התקרבות לחב"ד

בשנת ה'תשס"א, בתקופת עבודתו ב"מקור ראשון", החל טוכפלד להתקרב לחסידות חב"ד. התהליך החל כאשר שבת בבית חב"ד באפר וסט סייד במסגרת טיול בניו יורק, ובעקבותיה נשאר לחגוג את יום הכיפורים, סוכות, ושמחת תורה במרכז חב"ד העולמי - 770. לדבריו, שם השתכנע באמת בהנהגת ובמשיחיות הרבי. בעקבות שאלה ב"אגרות קודש", החל ללמוד עם חסיד חב"ד בשם מנחם שמח מלוד. התחתן, והפך לחסיד חב"ד.
כשעבד ב"קול חי", הוצע לו לעבור לעבוד ב"ישראל היום", שעדיין לא קם, והוא חשש מהסיכון. לדבריו מה שהכריע, הייתה "תשובתו" של הרבי ב"אגרות קודש":""מברך על מעבר לעבודה חדשה"... "ששם השפעתו תהיה גדולה יותר"". בחורף ה'תשס"ז, לקראת מעברו לתפקידו החדש, הגיע שוב ל-770 עם בני טיטלבוים, רן יבנאי, וצביקה ברוט שהיו במשלחת לניו יורק באותו הזמן.
במסגרת עבודתו החל גם לעסוק בפעילות חב"דית במשכן הכנסת בירושלים, ולנצל את קשריו להפצת יהדות. בשנת ה'תשע"ד יזם שיעור שבועי בספר התניא במזנון הכנסת, אותו הוא מוסר בעצמו, בהשתתפות חברי כנסת.
בשנת ה'תשע"ב עורר סערה, כשאמר בראיון ברדיו קול ברמה ש"הרבי הוא נשיא הדור, והוא ממשיך להנהיג את חסידות חב"ד", וטען שבביקורו ב-770, ראה את הרבי מחב"ד. בהמשך סייג והבהיר את דבריו, והתעמת בעניין עם דובר חסידות חב"ד הרב מנחם ברוד. בהמשך השניים שהו יחד בשבת.
בסיוון ה'תשע"ח נסמך לרבנות.

רדיו

במשך תקופה קצרה ב-2012, הגיש תוכנית שבועית ברדיו גלי ישראל, ביחד עם אביו מיכאל. בשנת 2016 החל להגיש תוכנית שבועית-זוגית ברשת מורשת ביחד עם רעייתו. לאחר הקמת התאגיד התוכנית משודרת ב"כאן מורשת" בכל חמישי בלילה, ונקראת "הטוכפלדים".
נשוי לנעמה, מנהלת פרסום ברשות הטבע והגנים ולזוג שישה ילדים. מתגוררים בגבעת מרדכי בירושלים.
Encore (אלבום של אמינם)

רקע

יציאתו לאור של האלבום נקבעה במקור ל־16 בנובמבר 2004, אך הועברה ל־12 בנובמבר לאחר שחלקים ממנו הודלפו לאינטרנט.
כמו אלבומיו הקודמים של אמינם, גם אלבום זה הגיע לראש מצעדי הפזמונים. בסינגל הראשון מתוכו, "Just Lose It", תקף אמינם את הזמר מייקל ג'קסון על ניתוחיו הפלסטיים ועל המשפט שהתנהל נגדו באותה תקופה באשמת התעללות מינית בילדים.  השיר עורר ביקורת רבה כנגד אמינם, וחלק מערוצי הטלוויזיה הפסיקו לשדר את הקליפ שלו. 
שיר בוטה נוסף מתוך האלבום היה "Mosh", שיצא לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 2004, וכלל ביקורת חריפה נגד מדיניותו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, עם מילים כמו "לעזאזל עם בוש" ו־"הוא (בוש) נשק להשמדה המונית שאנחנו קוראים לו הנשיא שלנו". הקליפ מסתיים במילים "VOTE Tuesday November 2" המופיעות על המסך (תרגום: הצביעו ביום שלישי, השניים בנובמבר). יום שלישי הוא היום בו נפלו בנייני התאומים במתקפת הטרור. לאחר שבוש נבחר שוב, סיום הקליפ שונה, ורואים בו את אמינם מפגין בזמן שבוש נואם.

ביקורת

Encore נמכר בכ-710,000 עותקים בשלושת הימים הראשונים שלאחר יציאתו, ותשעה חודשים לאחר מכן הוא נמכר בכ-11 מיליון עותקים ברחבי העולם. הביקורות על האלבום היו מעורבות. עם יציאתו, הביקורות היו בעיקר חיוביות, אולם לאחר תקופה מסוימת החלו מבקריו ומעריציו לציין את איכותן הנמוכה מהרגיל של מילות השירים באלבום, וזאת ביחס לאלבומיו הקודמים של אמינם.
המבקר רוברט קרייסטגאו נתן לאלבום ציון A ותיאר אותו כ״מצחיק, קליט וחכם״. בנוסף, הוא ציין כי האלבום לא היה ״מדהים״ כמו האלבום "The Marshall Mathers LP", אבל שיבח את אמינם על התבגרותו בכתיבה, בעודו משמר את חוש ההומור שלו. סאל סינקוומאני כתב ש-Encore הוא חלק מהתפתחותו של אמינם כאומן. הוא הגן על חזרתו של אמינם על אותם נושאים מאלבומים קודמים בכך שאמר ש״הדרן (שם האלבום) משמעותו סיפוק דרישותיו של הקהל ולא מענה על תשוקתו של האומן ליצור דברים חדשים״. 
מן הצד השני, המבקר ג'וש לאב כתב כי אמינם ״גוסס״ יחד עם אלבומו וכי באלבום בולטת ההרגשה כי הוא נכתב על ידי ״אדם שלא נותר לו הרבה זמן״. המבקר סטיבן תומאס ארלוויין מאתר Allmusic כתב כי Encore חולק עולמות תוכן רבים עם אלבומו הקודם של אמינם "The Eminem Show". הוא תיאר את המוזיקה כנוקשה ופשוטה ואת המילים תיאר כנאמרות בפשטות ובמילוליות. אדם ווב מאתר BBC כתב כי האלבום מתחיל בצורה פנטסטית ונגמר בצורה נוראית. הוא טען כי לאלבום יותר מדי נקודות שפל וכי האלבום נכשל להיות ה"In Utero" של אמינם.
שער הניצחון של אורנז'

היסטוריה

מועד הקמת השער שנוי במחלוקת, אחת הדעות המקובלות היא כי הוא נבנה בתקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר. השער נבנה על ויה אגריפה, שאינה קיימת עוד, על מנת לכבד את החיילים ששבו ממלחמת גאליה ואת הלגיון השני אוגוסטה. בתקופה מאוחרת יותר השער נבנה מחדש על ידי הקיסר טיבריוס לרגל ניצחונו של גרמאניקוס על השבטים הגרמאניים בקרב שהתרחש בחבל הריין. בשער יש כתובת המוקדש לטיבריוס ומתוארכת לשנת 27. במאה ה-13 ייעודו של השער השתנה והוא הפך למבצר קטן, על מנת להגן על נקודות הכניסה הצפוניות לעיירה. במהלך המאה ה-18 השער הוחזר למצבו המקורי.
האדריכל אוגוסטין כריסטי חקר את השער וניהל את עבודות השיפוץ שהתבצעו במאה ה-19 (עבודות נוספות בוצעו ב-1955 וב-1962). למרות ההתדרדרות במצבו השער של אורנז' הוא עדיין אחד השרידים המרשימים ביותר לתקופה הרומית בהיסטוריה של גאליה.

תיאור

השער מקושט במגוון תגליפים בעלי מוטיבים צבאיים, כולל קרבות ימיים, שלל המלחמה והרומאים הנלחמים בגרמאניים ובגאלים. בתבליט הקרב שבחזית השער הצפונית ניתן לראות חייל רגלי רומי הנושא את המגן של הלגיון השני אוגוסטה.
בנאי השער השתמשו בגושים גדולים של אבן גיר ללא טיח. בשער יש שלוש קשתות, כאשר המרכזית היא הגדולה ביותר. אורכו הכולל של השער הוא 19.57 מטרים, רוחבו 8.4 מטרים, וגובהו הוא 19.21 מטרים. בכל אחת מחזיתות השער יש ארבעה עמודים קורינתיים. השער הוא העתיק ביותר מסוגו ששרד. העיצוב של השער באורנז' דומה לזה של שער ספטימיוס סוורוס ושל קשת קונסטנטינוס, שנבנו בתקופות מאוחרות יותר.
אברהם לייב זילברמן

הרב אברהם יהודה לייב זילברמן (ח' באייר תרמ"ט, מאי 1889 – ט"ז בחשוון תש"ח, אוקטובר 1947) היה רבה הראשי של צפת במשך שלושים שנה.

תולדותיו

נולד בצפת, בנו של יצחק דב זילברמן, ראש הקהילה האשכנזית של צפת, ונכדו של הרב רפאל זילברמן, שכיהן כרבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת. אמו, שרה סויבל, הייתה בת הרב דוד לנדאו מאורהייב שבבסרביה. בשנת תרנ"ד (1894), בהיותו בן ארבע, טבע אביו בנחל עמוד. גדל והתחנך אצל סבו הרב רפאל זילברמן. 
נישא לשיינדל (נפטרה אוגוסט 1963, בת הרב יצחק לורברבוים. לאחר חתונתו שהתקיימה בצפת נסע במצוות סבו לשטפנשט, כדי לשהות אצל האדמו"ר משטפנשט רבי אברהם מתתיהו פרידמן. בשנת תרס"ט (1909) התמנה לדיין בצפת.
בשנת תרע"ד (1913) השתתף במסע הרבנים במושבות, בראשם הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרביוסף חיים זוננפלד.
בשנת תרע"ח (1917), לאחר פטירת סבו, התמנה כרבה הראשי של צפת, והוא בן עשרים ושמונה. הוא כיהן כרב הראשי לשתי הקהילות, האשכנזית והספרדית. 
היה נשיא ועד ההקדשות והוועד לגאולת המקומות הקדושים בגליל העליון. היה פעיל בהנהגת הציבור היהודי בצפת ופעל לפיתוחה של העיר ושל היישוב היהודי על הר כנען. חלק מפעולותיו נעשו בעזרת בן דודו משה פדהצור. בהשתדלותו נבנה מחדש בית כנסת האשכנזי על שם האר"י ונבנה מקווה חדיש. הוא נתן אישור לעלות לביריה בשבת כדי להגן עליה. קרא ליהודי צפת לתרום "ממיטב כספם וזהבם למען קרן גאולת אדמות ארץ ישראל". הוא ספד לעולי הגרדום שנקברו בצפת ובהם שלמה בן יוסף.
הרב זילברמן המשיך את המסורת של שושלת הרבנים לבית זילברמן ושימש כשליחם של אדמו"רי בויאן שהחזיקו בחזקת ההדלקה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר. 
פרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים ובהם "קול תורה" ו"שערי ציון". הכין לדפוס את ספרו "לב אברהם" שכלל פירושים על התורה וכן שו"ת, אך הספר לא ראה אור.
נפטר בצפת בשנת תש"ח, בהיותו בן 58. תחתיו התמנה לרבה של צפת חתנו הרב שמחה קפלן.
בנו, דב, היה פעיל בנושא גאולת המקומות הקדושים בגליל ומומחה לזיהוי קברי הצדיקים בצפת ובגליל. בנו, הרב שמואל זילברמן, היה ראש ישיבת צפת ומייסדה.
אלק ראולי

לימודים

ראולי נולד בלונדון בשנת 1908 נכנס לאקדמיה המלכותית למוזיקה, שם למד הלחנה אצל פרדריק קורדר (Frederick Corder), עוגב אצל ה. ו. ריצ'רדס ופסנתר אצל אדוארד מורטון (Edward Morton).

קריירה

בשנים 1912 עד 1921 היה נגן עוגב בכנסיית סנט ג'ון בריצ'מונד ומ-1921 עד 1932 בסנט אולבנ'ס בטדינגטון. במקביל לימד בטריניטי קולג' הלונדוני וקידם רבות את החינוך המוזיקלי. הוא הרבה להופיע ולשדר ברדיו בדואו פסנתר עם אדגר מוי (Edgar Moy) בשנים 1933-43 ונודע ברבים ביצירותיו להרכבי חובבים. בשבעת שירי המקהלה שלו, "מבחר מלחים", יש שפע מוזיקה טובה ודי אתגר לעשות את החזרות למעניינות. נוסף לכך כתב ראולי יצירות רבות לפסנתר סולו ולעוגב סולו. בלט המימיקה שלו, "הנסיכה שאיבדה מנגינה" זכה לפרסום מטעם קרן קרנגי בשנת 1926. אף כי רבות מיצירותיו הן מיניאטורות, היו לו גם יצירות גדולות, שבוצעו בקונצרטי הפרום ובפסטיבל צ'לטנהם.
מסבחה

מֶסָבָּחָה (גם משאוושה בפי ערביי צפון ארץ ישראל), בדומה לחומוס, היא מאכל עשוי גרגרי חמצה מבושלים היטב, בתוספת טחינה, שום, מיץ לימון ותבלינים. כמו החומוס גם המסבחה מוגשת לעיתים קרובות עם תוספת של שמן זית ו'תטבילה' - רוטב חריף העשוי מפלפל חריף מוחמץ, לימון, כמון ומלח, מה שבמקרה של המשאוושה נחשב לרוב למרכיב מרכזי במנה. 
ההבדל העיקרי בין המסבחה לחומוס טמון ברמת הבישול והעיבוד של הגרגרים. את החומוס מבשלים עד להתרככות בינונית-מוחלטת ואז טוחנים. להכנת המסבחה מבשלים את גרגרי החומוס לזמן ממושך, עד להתרככות מוחלטת, ולא טוחנים אותם, אלא מערבבים בטחינה ובתבלינים ומגישים. המסבחה, בשמות ובווריאציות שונים (כמו המשוואשה הנפוצה בצפון ארץ-ישראל ובסוריה), היא מאכל אופייני של הערבים, הישראלים, הלבנונים והסורים. 
המסבחה נועדה להיות צורה עדינה יותר של חומוס, פחות מתובלת, שמוגשת חמה ומתאימה לאכילה גם בשעות הבוקר המוקדמות עם או ללא פיתה. תכולת הפחמימות המורכבות והערך הגליקמי הנמוך הופכים אותה למאכל שמסוגל לספק אנרגיה לשעות רבות. 
המשוואשה, הזהה מבחינת מרכיביה, שונה בצורת העיבוד ובמינונים. את המשוואשה מקובל להכין לא בכף כמו את המסבחה, אלא בעלי ומכתש. משתמשים בכמות קטנה יותר של טחינה, לרוב במצב גולמי, ומועכים את החומוס בצורה גסה יחסית ואז מתבלים.
האגודה הלינאית של לונדון

האגודה הלינאית של לונדון (Linnean Society of London) היא האגודה הבולטת בעולם לחקר מיון עולם הטבע. האגודה מוציאה לאור כתב עת זואולוגי וכמו כן גם כתב עת ביולוגי ובוטני. האגודה מפרסמת גם את "הלינאי" - The Linnean, סקירה היסטורית של האגודה הלינאית ושל טקסונומיה בכלל.
האגודה הלינאית נוסדה בשנת 1788, ונקראה על שמו של חוקר הטבע השוודי קארלוס ליניאוס (Carolus Linnaeus). האוסף הבוטני כמו גם הזואולוגי של לינאוס נרכשו בשנת 1783 על ידי סר ג'יימס אדוארד סמית', הנשיא הראשון של החברה, ונמצאים כעת ברשות האגודה בלונדון, ביחד עם אוסף הצמחים הפרטי של סמית'.
במושב של האגודה שהתכנס במיוחד ב-1 ביולי 1858 הוצגו במשותף מאמריהם של אלפרד ראסל וולאס ושל צ'ארלס דרווין על תיאורית האבולוציה על ידי ברירה טבעית. המושב נחשב למאורע שבו נוסדה תורת האבולוציה. החדר שבו נקראו המאמרים בפומבי, חדר ריינולדס, שוכן בבית החברה המלכותית הבריטית. בשנת 2001 הוצב בו לוח זיכרון המציין את האירוע.
אגם אופאבין

מישור אופאבין

אגם אופאבין הוא האתר המרכזי במישור אופאבין. המישור הוא עמק המצוי דרומית מזרחית לאגם אוהרה. את הרמה חוצים שבילים ונחלים רבים ובו אגמים קטנים רבים. בעמק מצויים בעלי חיים רבים ובהם: מרמיטות, פיקות, סמורים, סנאיי קרקע, וגרגרנים.
ז'קט עור

ז'קט עור עשוי מעור של בעל חיים. לרוב הוא צבוע בצבע שחור או חום. ז'קט עור שחור הפך ללבוש יוניסקס ולבגד איקוני.
בספר "הז'קט השחור" נטען כי הז'קט השחור הראשון נתפר לטייסים גרמניים במלחמת העולם הראשונה. בתחילת המאה ה-20 טייסים ואנשי צבא נהגו ללבוש ז'קטים מעור.
בשנת 1928 יצרן מעילי גשם במנהטן, ארווינג סקוט, תכנן ז'קט לרוכבי אופנוע הרלי-דייווידסון. סקוט קרא לו "פרפקטו" על שם הסיגר האהוב עליו.
בשנות ה-50 הוליווד הפכה את ז'קט העור לפריט לבוש פופולרי. לבשו אותו שחקנים כמרלון ברנדו (בסרט "הפרא") וגרי קופר (בסרט "למי צלצלו הפעמונים").
בשנות ה-60 החיפושיות הפכו את ז'קט העור השחור לנפוץ. בשנות ה-70 להקות רוק כמו דוראן דוראן, להקת פאנק כמו הראמונס וסקס פיסטולס לבשו ז'קטים מעור.
גם נשים החלו ללבוש ז'קט מעור שחור והוא הפך לבגד יוניסקס.
נעה רוטמן

נעוריה

נולדה כבת שנייה לדליה רבין, בתו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, ואברהם בן־ארצי, איש צבא. חודשים אחדים לפני לידתה נפצע אביה קשה בתאונת אימונים והפך נכה. כשהייתה בת שלוש, נפרדו הוריה והקימו משפחות חדשות. לאביה נולדו ארבעה ילדים, שהם אחיה למחצה של נעה. למדה בתיכון הראשונים בהרצליה.
לאחר שנרצח סבהּ, ראש הממשלה, יצחק רבין, נשאה דברים בטקס האשכבה שבהלווייתו:
תסלחו לי שאני לא רוצה לדבר על השלום. אני רוצה לדבר על סבא שלי.
תמיד מתעוררים מסיוט, אבל מאתמול אני רק מתעוררת לסיוט. הסיוט של חיים בלעדיך – וזה בלתי ניתן לעיכול.
סבא, אתה היית עמוד האש שלפני המחנה, ועכשיו נותרנו רק המחנה, לבד, וכל כך קר לנו ועצוב...
בלית ברירה אני נפרדת ממך, גיבור, ומבקשת ממך שתנוח על משכבך בשלום, ושתחשוב ותתגעגע אלינו, כי אנחנו פה למטה אוהבים אותך המון. משיירת מלאכי שמים שמלווים אותך עכשיו, אני מבקשת שישמרו עליך ושישמרו עליך טוב, כי אתה ראוי למשמר שכזה...
היא הייתה בת המשפחה היחידה שספדה בהלוויה. דבריה זכו לתהודה. כתבה את הממואר "In the Name of Sorrow and Hope" ("בשם הצער והתקווה") על חייה כנכדתו של רבין. הספר תורגם למספר שפות. תמורת הזכויות לפרסום הספר קיבלה סכום גבוה יחסית למחברת צעירה.
שירתה בצה"ל ב"במחנה" וכקצינה בחיל האוויר. עורכת דין בהכשרתה.

קריירה

השתתפה כחברת פאנל בתוכנית הטלוויזיה "בנות".
יצרה וכתבה יחד עם שחר מגן את סדרת הטלוויזיה "ילדי ראש הממשלה", ששודרה בהוט בשנים 2011–2012.
כתבה יחד עם אסתר נמדר את הסדרה "פמת"א", שעוסקת בפרקליטות מחוז תל אביב, שבה עבדה בעבר רוטמן. סדרת הדרמה, בכיכובם של שלמה בראבא וחן אמסלם, משודרת בכאן 11.

פעילות פוליטית

ב-1 ביולי 2019 הצטרפה רוטמן למפלגתו של אהוד ברק, ישראל דמוקרטית. לקראת הבחירות לכנסת ה-22, עם הקמת "המחנה הדמוקרטי", הוצבה במקום ה-9 ברשימה ולא נבחרה לכנסת. במהלך מערכת הבחירות נפגשה רוטמן, יחד עם חבר הכנסת ממפלגתה עיסאווי פריג' עם יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן, פגישה שספגה ביקורת מצד גורמים בימין.
JewishGen

JewishGen הוא ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1987 בתור מקור לגנאלוגיה יהודית ברחבי העולם. בשנת 2003, הפך JewishGen להיות שותף  של "מוזיאון המורשת היהודית, חיים וזיכרון לשואה בעיר ניו יורק". המרכז מספק מידע גנאלוגי לכל תחום לחובבים וגם לאנשי מקצוע עם הכלים הנידרשים כדי לחקור היסטוריה יהודית ומשפחתית. הארגון נוסד בשנת 1987 על ידי סוזן א. קינג ביוסטון, טקסס בתור לוח מודעות, בתחילה עם 150 משתמשים המעוניינים לקבל מידע על גניאולגויה יהודית ולאחר מכן עבר אל רשת האינטרנט. בשנת 2003 הצטרפה אל מוזיאון המורשת היהודית בניו יורק בתור אגף נפרד, לאחר מכן בשנת 2008 עבר אל המשרדים הראשיים במוזיאון.
אתר האינטרנט של JewishGen נועד לספק ממשק קל ונוח ומוצע כשירות לציבור ללא תשלום. למעלה מ-1,000 מתנדבים פעילים בכל רחבי העולם ותורמים לאוסף הולך וגדל של מסדי נתונים, משאבים וכלי חיפוש. כיום הוא מפרט למעלה מעל 21 מיליון של שמות רשומים ונתונים על יהודים ברחבי העולם.
יואב ולינסקי

ביוגרפיה

בגיל שנה התגלתה אצל ולינסקי נזק מוחי שנגרם ככל הנראה מחוסר אספקת חמצן במהלך הלידה וגרם לשיתוק חלקי בגפיים הימניות. כחלק מתהליך השיקום החל לשחות בגיל שנתיים באיל"ן רמת גן בהדרכתה של מרגלית זוננפלד. בשנת 2000 עבר עם משפחתו לריברסייד, קליפורניה, ארצות הברית, בעקבות הפוסט דוקטורט של אימו ושם נחשף לשחייה תחרותית ולשחיינים נכים ששוחים באותה קבוצה עם שחיינים "רגילים". הוא התאמן לצידו של רודי גרסיה טולסון  קטוע 2 רגליים מעל הברך, פעמיים ברציפות אלוף פאראלימפי בשחייה ואיש ברזל.
לאחר חזרתו מארצות הברית בשנת 2002 התאמן ולינסקי במועדון איל"ן רמת גן במקביל לאימונים בקבוצת מכבי פארק מים רעות. בשנת 2005 עבר להתאמן בבית הלוחם תל אביב בהדרכתו של נח רם שם הוא מתאמן עד היום.
בשנת 2007 התגייס ללהק מודיעין של חיל האוויר בהתנדבות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2011 זכה ולינסקי במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:05.99 דקות.
במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) סיים ולינסקי במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:34.31 דקות, פעמיים במקום 11, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:03.88 דקות ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:34.12 דקות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:14.65 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד באוגוסט 2014 זכה ולינסקי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:43.07 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:01.76 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בפונשל, פורטוגל במאי 2016 זכה ולינסקי בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 39.14 שניות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:00.04 דקות.
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) סיים ולינסקי במקום שביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:59.08 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:57.68 דקות ועלה למשחה הגמר מהמקום השישי. נוסף לכך הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:34.36 דקות, במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:32.37 דקות ובמקום 15 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:14.59 דקות. נוסף לכך, הוא השתתף במשחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) 4x50 מטר חופשי בידח עם איאד שלאבי, אראל הלוי וענבל פיזרו. הרביעייה הישראלית הגיעה לשלב הגמר אך פסלה וסיימה במקום שביעי. בשלב המוקדמות היא סיימה במקום שביעי בתוצאה של 3:10.00 דקות.

חייו האישיים

ולינסקי בוגר תואר ראשון במדעי המחשב במכללה למנהל משנת 2015 ועובד כאלגוריתמיקאי בתחום הראייה הממוחשבת.
ארמיית המשמר התשיעית

היסטוריה

ארמיית המשמר התשיעית הוקמה ב-5 בינואר 1945 על בסיס הארמייה ה-7 תוך הוספת יחידות נוספות שכבר היו בעלי תואר כבוד "המשמר". במהלך פברואר 1945 יחידות הארמייה התרכזו דרום-מזרחית מבודפשט.
במרץ 1945 הארמייה החלה את השתתפותה במתקפת וינה. תוך שילוב כוחות עם ארמיית המשמר ה-4 יחידות הצבא האדום פרצו את קווי ההגנה הגרמנים ונכנסו לעורף של ארמיית הפאנצר השישית. בתחילת אפריל 1945 תוך שילוב כוחות עם ארמיית משמר הטנקים השישית יחידות של הארמייה פרצו קווי ההגנה של ורמאכט והגיעו לגדות הדנובה. ב-13 באפריל הם נכנסו לווינה.
במהלך 1946 פיקוד ארמיית המשמר התשיעית הועבר למפקדת כוחות הצנחנים של ברית המועצות.
בית מטבחיים חמש

תקציר העלילה

בילי פילגרים (נשמע כמו המילה האנגלית שמשמעותה "צליין" או "עולה רגל") הוא כומר צבאי שנשלח להשתתף בקרב על הבליטה במלחמת העולם השנייה. הוא נשבה בידי הגרמנים, מועבר לעיר דרזדן שבגרמניה ומועסק שם בעבודות שבי. בזמן ההפצצה על דרזדן הוא נמצא בבית מטבחיים מתחת לאדמה, וכך ניצל. לאחר המלחמה הוא חוזר לאמריקה, מתחתן וחי את חייו. במהלך חייו חווה בילי שיוטים בזמן, אל העבר, העתיד ובחזרה. כך בילי מגלה ויודע את כל עתידו, ולכן הוא חסר מוטיבציה ליזום כל פעולה.
בילי נחטף בידי חייזרים מכוכב הלכת טרלפאמדור, אשר כמוהו מכירים גם הם את העבר והעתיד על כל צורותיהם. כך, למשל, הם יודעים כיצד העולם בא אל סופו: הוא יתפוצץ במהלך ניסוי ראשון בדלק חדש להנעה בין-כוכבית. בילי לומד שאין רע או טוב, אין בחירה חופשית, והעתיד ידוע מראש. הוא יודע כיצד ימות, וכיצד יראה המוות: אור סגול, וזמזום.

ניתוח ספרותי

מוטיב מרכזי החוזר לאורך כל הסיפור, הוא ההתייחסות האדישה למוות. בכל פעם שמוזכר מותו של יצור חי כלשהו, מובאות המילים "ככה זה" (so it goes). האדישות כלפי המוות נובעת מההכרה כי מדובר אחרי הכל ברגע מסוים שבו היצור אינו במצב טוב כל כך, בעוד שברגעים אחרים אותו יצור מרגיש מצוין. הביטוי, כמו ביטויים רבים בספריו של וונגוט, הפך למטבע לשון בקרב מעריציו.
בספר מעורבבים הערות וסיפורים אישיים של וונגוט, וגם גיבורו הקבוע, הסופר קילגור טראוט. הספר אף מוקדש לידידו של וונגוט מתקופת המלחמה, ברנרד ב. אוהייר, ששמו מופיע בכמה מיצירותיו האחרות של וונגוט. כותרת המשנה של הספר היא "מסע הצלב של הילדים". וונגוט מסביר את הבחירה הזאת בפרק הראשון של הספר, כהבטחה לאשתו של אותו אוהייר שהספר לא יאדיר את המלחמה ויזכיר שהחיילים הם, ברובם הגדול, רק ילדים.
המכון למדיניות נגד טרור

המכון למדיניות נגד טרור (ICT) בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה של המרכז הבינתחומי הרצליה, פועל לפיתוח מדיניות ציבורית חדשנית ביחס לבעיית הטרור העולמי, באמצעות מחקר יישומי של תופעת הטרור ודרכי ההתמודדות עמה. המכון שם לו למטרה לחקור את נושא ההתמודדות המוראלית–פסיכולוגית עם הטרור ולגבש המלצות, אשר מחד יצמצמו את האפקטיביות של אסטרטגית הטרור, ומאידך יסייעו בחיזוק כושר העמידה של הציבור אל מול תופעה זו. ייחודו של המכון בהשוואה למכונים אחרים בא לידי ביטוי, בין השאר, בשיטת המחקר שבה הוא נוקט – צוותי חשיבה מיוחדים של אנשים מדיסציפלינות מחקריות שונות מהעולם האקדמי והביטחוני. מאז הקמתו, התמקד המכון בפעילות בכמה מישורים: מחקר אקדמי–יישומי, כנסים וימי עיון, ייעוץ למקבלי החלטות, פעילות הסברתית–חינוכית, פורומים לדיון ול"סיעור מוחות" ובניית מאגרי מידע והפעלתם.
בראש המכון למדיניות נגד טרור עומד ד"ר בועז גנור. שבתי שביט, לשעבר ראש המוסד, הוא יו"ר הוועד המנהל.

פעילות התנדבותית במכון למדיניות נגד טרור

בפני הסטודנטים קיימת האפשרות להתנדב לפעילות בעלת אופי מחקרי במכון למדיניות נגד טרור, מהמובילים בתחומו בעולם, המתבצעת בהנחיית אנשי הסגל המחקרי של המכון. הפרויקט פתוח לסטודנטים של בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה.
סמוט

סמוּט (באנגלית: smoot) היא יחידת מידה למרחק ששמשה למדידת אורכו של גשר הרווארד שחוצה את נהר הצ'ארלס ומגשר בין בוסטון לקיימברידג'. היחידה קרויה על שמו של אוליבר סמוט, שהיה מועמד להיות חבר באחווה למבדה-כי-אלפא ב-MIT.

היסטוריה

בחודש אוקטובר 1958 נישא סמוט על ידי חבריו לאחווה לאורך הגשר. יחידת המידה שווה בערכה לגובהו של סמוט (חמש רגל ושבעה אינצ'ים, שווה ערך ל-1.70 מטר), והגשר נמדד להיות באורך של "364.4 סמוט עם שגיאה של אוזן אחת" . סימוני המרחק לאורך הגשר נראים עד היום והם מתוחזקים בכל שנה על ידי המועמדים להצטרפות לאחוות למבדה-כי-אלפא. הסימונים מופיעים בדרך כלל כל 10 סמוטים, אם כי יש סימונים מיוחדים, למשל לא סומן קו ה-70 סמוט אלא יש דווקא סימון ל-69 סמוט. במקום שבו עובר הסימון ל-182.2 סמוט כתובות המילים "Halfway to Hell" ("חצי הדרך לגיהנום") בליווי חץ המצביע לעבר MIT. הסימונים הפכו לחלק מפולקלור העיר עד כדי כך שהמשטרה משתמשת בהם לעיתים כדי לדווח על מיקום תאונות לאורך הגשר.
יחידת המידה הקרויה על שמו של סמוט הייתה רק תחילת הקריירה של אוליבר סמוט, שסיים את לימודיו בשנת 1962. עם השנים הוא מונה להיות יו"ר מכון התקנים האמריקאי (ANSI) ונשיא ארגון התקינה הבינלאומי (ISO).
תחנת בסיס

מיפוי וניווט

תחנות בסיס יכולות לשמש גם כחלק ממערכת ניווט לוויינית. מיקומן הגאוגרפי של תחנות אלו ידוע ברמת דיוק גבוהה מאוד והן מנטרות באופן קבוע את ההפרש בין מיקומן המדויק, לבין קריאת המיקום המתקבלת מהמערכת. התחנות שולחות את ההפרש אל מערכת הניווט, ותיקונים אלו נקלטים במכשירי הניווט ומאפשרים לתוכנות הניווט להציג את מיקום בצורה מדויקת יותר.

מכשירי קשר

בדומה לאופן הפעולה ברשתות טלפון סלולריות, תחנות בסיס יכולות לשמש גם כחלק ממערכות קשר אלחוטיות. במערכות אלו, מכשירי הקשר הניידים יכולים לנוע ולהתרחק זה מזה. ברגע שהמכשירים יוצאים מטווח הקליטה שביניהם, הם יכולים לקבל שירות מתחנת בסיס אחת או יותר, שמקשרת ביניהם.
שיגיושי אינואואה

קריירה צבאית

אינואואה נולד בעיר סנדאי שבמחוז מיאגי, באזור טוהוקו, יפן. הוא סיים את לימודיו במקום השני מתוך 179 החניכים במחזור ה-37 של האקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1909. בהיותו פרח קצונה, שירת אינואואה על הסיירת "סויה", עמה הפליג ברחבי מזרח אסיה ודרום מערב האוקיינוס השקט, ועם שובו ליפן עבר לשרת על סיפון אוניית המערכה מיקאסה, ולאחר מכן בסיירת "קסוגה".
לאחר קבלת דרגות הקצונה בדצמבר 1910, שירת אינואואה על הסיירת "קוראמה", ושנתיים לאחר מכן שב לאקדמיה הימית כדי ללמוד אודות החידושים האחרונים בתחומי התותחנות הימית ולוחמת צוללות. ב-1913 הוא שירת על הסיירת "טקצ'יהו", ולאחר מכן על אוניית המערכה היאיי. בסוף 1915, עם קבלת דרגת הלוטננט, עבר לשרת על אוניית המערכה "פוסו". 
תפקיד הפיקוד הראשון שלו ניתן לו על הסיירת "יודו" בדצמבר 1917, ובסוף 1918 התמנה אינואואה לנספח צבאי בשווייץ. בשנה לאחר מכן היה חלק ממשלחת דיפלומטית לועידת השלום בפריז, וב-1920 היה לנספח הצבאי בצרפת. בדצמבר 1921 קיבל אינואואה את דרגת לוטננט קומנדר, ושב ליפן. 
עם שובו ליפן, מונה אינואואה לתפקיד קצין המבצעים על הסיירת "סומה", ובשנה שלאחר מכן החל ללמוד במכללת המטה של הצי, אותה סיים במקום השלישי מתוך 21 חניכים. עם סיום הלימודים, מילא אינואואה סדרה של תפקידי מטה שונים, שבהם נספח ימי לאיטליה, תפקיד אותו מילא בין בשנים 1927 ו-1929, ובסיומו קיבל דרגת קפטן.

אדמירל

ב-15 בנובמבר 1933, נמסר לאינואואה הפיקוד על היאיי, תפקיד בו החזיק כשנה וחצי. בתור בן טיפוחיו של אדמירל איסורוקו יממוטו, התנגד אינואואה להסכם התלת-צדדי בין האימפריה היפנית, איטליה הפאשיסטית וגרמניה הנאצית. הוא השתייך לקליקה השמאלנית בצי הקיסרי שהתנגדה לעליית הפאשיזם ולאימפריאליזם היפני. בנוסף, כמורו יממוטו, היה אינואואה תומך נלהב בתעופה ימית.
ב-15 בנובמבר 1935 מונה אינואואה לאדמירל משנה, והיה לסגן מפקד הצי השלישי שפעל באזור סין, וב-1939 מונה לתת-אדמירל. ב-1940 הוענק לו עיטור מסדר השמש העולה, ובאותה שנה התמנה אינואואה למפקד לשכת התעופה הימית של הצי הקיסרי, והגיש לשר הצי, קושירו אואיקאווה, את התזה שלו לארגון מחדש של הצי בראשית 1941. התזה שלו הכילה ביקורת נוקבת על מדיניות בניית האוניות של הצי הקיסרי, על כך שהיא מתמקדת בבניית אוניות מערכה, ולא בנושאות מטוסים. מאוחר יותר באותה שנה נמסר לידיו הפיקוד על הצי הרביעי של יפן, שעגן בבסיס הצי בלגונת טרוק, והוא פיקד על הכוחות הימיים במהלך קרב גואם וקרב האי וייק. לאחר מכן העביר את מטהו לרבאול, כהכנה למבצע MO, שכלל את כיבוש פורט מורסבי, אך לאחר קרב ים האלמוגים במאי 1942, בו נהדפה הפלישה היפנית, איבד את הפיקוד על הצי הרביעי ושב ליפן, שם התמנה למפקד האקדמיה הימית הקיסרית. בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה קיבל אינואואה את דרגת האדמירל, וב-15 באוקטובר 1945 הוא פרש מהצי. 
לאחר המלחמה לימד אינואואה אנגלית ומוזיקה בביתו שביוקוסוקה, והאתר שבו עמד ביתו הוא כיום גן ציבורי.