הארי טרומן

נעוריו ותחילת דרכו

הארי ס' טרומן נולד ב-8 במאי 1884, בעיירה למר במיזורי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית-פרסביטריאנית. הוא גדל באינדפנדנס, עיירה סמוכה לעיר קנזס סיטי שבמערב מיזורי. הוא בנם הבכור של ג'ון אנדרסון טרומן (1851–1914) ומרתה אל יאנג טרומן (1852–1947). הוא קרוי על שם דודו מצד אמו, האריסון "הארי" יאנג (1846–1916). מכיוון ששני סביו קיוו כי שמו האמצעי יהיה קרוי על שמם, החליטו הוריו כפשרה לקרוא לו הארי ס', כאשר שני הסבים (שיפ וסולומון) האמינו כי הוא נקרא על שמם, כשלמעשה אין לו שם אמצעי – ול"ס." אין משמעות – זהו מנהג שהיה נפוץ בקרב סקוטים-אירים (מהגרים פרוטסטנטים מסקוטלנד שהשתקעו באלסטר). לאחר היוולדו נולדו למשפחתו אחיו הצעיר, ג'ון ויוויאן (1886–1965), וכן אחות, מרי ג'יין (1889–1978).
אביו היה חקלאי. המשפחה שינתה שלוש פעמים את מקום מגוריה, וכאשר היה טרומן בן 6 השתקעה באינדפנדנס, כדי שהוא יוכל ללמוד בבית ספר פרסבטריאני בימי ראשון. טרומן לא למד בבית ספר עד שהיה בן שמונה. באותו הזמן שירת כגוי של שבת עבור שכניו היהודים.
כילד, התעניין טרומן במוזיקה, בקריאה ובהיסטוריה, בעידודה של אמו איתה החזיק בקשר קרוב אף בתקופת נשיאותו. הוא היה מתעורר מוקדם כל בוקר ומנגן בפסנתר, בו לקח שיעורים פעמיים מדי שבוע עד גיל 15. אביו היה פעיל מוכר במפלגה הדמוקרטית במיזורי, ועזר לבנו, שהחל להתעניין בפוליטיקה, להשתלב בשורות המפלגה. טרומן עבד בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1900 בקנזס סיטי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים באינדיפנדנט ב-1901, החל לעבוד כשומר זמן במסגרת בניית מסילות רכבת, ולאחר מכן במספר משרות פקידותיות, חזר לחווה של סבו וסבתו בגרנדוויו, עיירה במערב מיזורי, שם גר ועבד כחוואי עד 1917, כשהתגייס לצבא. בעת תקופה זו, הכיר את בס וואלאס והציע לה נישואים ב-1911, אך נענה בשלילה. מאוחר יותר אמר כי לפני שהציע לה שוב, שאף להרוויח כסף רב יותר מזה שמרוויח חוואי. לכן, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך לפעיל במספר מיזמים עסקיים ובנדל"ן. העסקים לא הצליחו בטווח הארוך.
טרומן הוא הנשיא האחרון שלא זכה בהשכלה אקדמית. בעת שחבריו לתיכון נרשמו ללימודים באוניברסיטה ב-1901, נרשם טרומן לבית ספר לכלכלה בקנזס סיטי, אך נשר ממנו לאחר סמסטר אחד בלבד. לאחר שירותו הצבאי לקח קורסים כדי ללמוד תואר במשפטים, אך ויתר לאחר שאיבד את עבודתו הממשלתית. ב-1947, בהיותו נשיא, הגיש בקשה להסמכה לעריכת דין אולם ויתר על כך. ב-1996, לאחר מותו, העניק לו בית המשפט של מיזורי רישיון עריכת דין לשם כבוד.

מלחמת העולם הראשונה ושירותו בצבא

טרומן לא יכול היה להרשות לעצמו לימודים גבוהים, וחשב ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט. הוא לא התקבל אליה בגלל קוצר ראייה. טרומן התנדב למשמר הלאומי משנת 1905 ועד 1911, שם פיקד בהצטיינות על סוללת תותחים בקנזס סיטי. למרות קוצר הראייה שלו, הצליח לזכור את הספרות במבדק העיניים וכך התקבל.
כשארצות הברית נכנסה למלחמה הגדולה, שב טרומן והתגייס למשמר הלאומי, על אף שהיה פטור משירות צבאי. הוא גייס חיילים חדשים ליחידתו, ונבחר להיות הסגן הראשון של יחידתו. טרומן ניהל קנטינה במחנה גיוס, יחד עם אדי ג'ייקובסון, שהצליחה להרוויח כספים. בנוסף לכך פגש במנהיגים של המפלגה הדמוקרטית באזור ויצר איתם קשרים. באמצע 1918 היו כמיליון חיילים בצרפת, לשם נשלח טרומן ביולי 1918 ופיקד על סוללת תותחים כחלק מחטיבת חי"ר 35, ושירת כקצין בדרגת קפטן. טרומן נאלץ לארגן מחדש את היחידה ולהשליט בה סדר. במהלך מתקפה גרמנית פתאומית בהרי הווז', החלו החיילים לסגת, וטרומן החל לקלל אותם כדי שיישארו בשדה הקרב.
במהלך שירותו סיפק טרומן תמיכה ארטילרית לחטיבת הטנקים של הגנרל ג'ורג' פטון. תחת פיקודו של טרומן בצרפת, יחידת הסוללה לא איבדה אף לא חייל אחד, וכששבה ארצה לאחר המלחמה ערכו חייליה מחווה עבור טרומן.
עם תום המלחמה ולאחריה, שירת טרומן מילואים והגיע עד לדרגת קולונל, ושוחרר ב-1919. בשנות העשרים והשלושים פיקד על גדוד חיל רגלים. לאחר היבחרו לסנאט, הפך למפקד ליחידה של חיילים פחות פעילים. טרומן מחה על כך וחזר לתפקידו. הוא נשאר במילואים עד לשנות הארבעים. טרומן התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם השנייה אולם לא התקבל, בעיקר מפני שפרנקלין דלאנו רוזוולט רצה שהסנאטורים יישארו בקונגרס. עד לפרישתו של טרומן ב-1953, היה חבר מילואים פעיל.

כשופט במחוז ג'קסון

לאחר סיום שירותו בצבא, חזר טרומן לאינדיפנדנס, שם התחתן עם בס וואלאס ב-28 ביוני 1919. לזוג הייתה ילדה אחת, מרי מרגרט טרומן.
מעט לפני החתונה, חזר טרומן למיזורי ופתח חנות סדקית ביחד עם אדי ג'ייקובסון, ידידו הטוב מתקופת שירותו הצבאי, אותו הכיר מקנזס סיטי. על אף הצלחה התחלתית קצרה, החנות פשטה רגל במהלך המיתון של התקופה אשר באה לאחר המלחמה. טרומן הספיק לשלם את חובותיו הנותרים רק ב-1934, בעזרת תומך פוליטי. ג'ייקובסון וטרומן נותרו חברים קרובים, ועצתו של ג'ייקובסון מאוחר יותר, שהיה ממוצא יהודי, באשר לציונות, השפיעה על החלטת הממשל האמריקאי בנוגע להכרתו בישראל.
לאחר מכן החל טרומן לפנות אל הפוליטיקה. בעזרת המנגנון הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית, נבחר ב-1922 לשופט המחוזי במחוז ג'קסון כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית. טרומן לא נבחר מחדש ב-1924, עקב גל של ניצחונות רפובליקניים שהושפעו מבחירתו מחדש של הנשיא קלווין קולידג'. במשך שנתיים מכר תעודות חברות במועדוני מכוניות, ולאחר מכן השתכנע שעדיף לו להישאר בשירות הציבורי. הוא תכנן לרוץ לתפקיד שופט ב-1926.
בשנת 1926 נבחר לשופט אדמיניסטרטיבי בתמיכת המנגנון הדמוקרטי, ונבחר מחדש בשנות השלושים. טרומן סייע בהרכבת תוכנית שהנהיגה עבודות ציבוריות רבות בקנזס סיטי ובמחוז ג'קסון. ב-1926 הפך לנשיא איגוד הכבישים הלאומי. במהלך כהונתו נבנו שנים עשר פסלים שמכבדים נשים חלוצות. הוא מונה ב-1933 לאחראי תוכנית התעסוקה הממשלתית במיזורי לבקשת שר הדואר, כתגמול על כך שב-1932 הצליח המנגנון המפלגתי להשיג את תמיכת קנזס סיטי ברוזוולט. המינוי הבטיח את תמיכתו של טרומן בניו דיל.

סנאטור מטעם מיזורי

לאחר ששירת כשופט מחוזי, רצה לרוץ טרומן לתפקיד המושל או לקונגרס. ב-1934 השיג את תמיכת המנגנון לאחר שמועמדים אחרים סירבו לכך. טרומן הצליח להיבחר בזכות רשת הקשרים שבנה לעצמו ברחבי המדינה. הוא ניצח בהפרש של עשרים אחוזים, עוד דמוקרט שתמך בתוכניות הניו דיל בתגובה לשפל הגדול.
טרומן העניק מינויים פוליטיים למנגנון הפוליטי במיזורי, וטען שבכך חסך הרבה מאוד למדינה. בכהונתו הראשונה נאם כנגד תאוות הבצע של הספקולנטים מוול סטריט. הנשיא רוזוולט התעלם ממנו.
במהלך הבחירות לסנאט ב-1940, ניסו דמוקרטים לאתגר את טרומן על המועמדות. טרומן היה חלש לאחר נפילת פטרונו הפוליטי. לבסוף הצליח טרומן לנצל את הפיצול במחנה היריב ולהיבחר להיות המועמד הדמוקרטי. בנובמבר נבחר שוב לסנאט ברוב זעום של 51%.
באותה עת ביקר בבסיסים צבאיים רבים, והבחין בבזבזנות וספסרות במקום, מה שגרם לו לנצל את היותו יושב ראש תת-ועדה בוועדה לענייני צבא בסנאט, לצורך ניהול תחקיר האם בוצע שימוש לרעה בציוד ובמזון בעת שהאומה נערכת למלחמה. לאחר מכן הקים טרומן ועדה לפיקוח רשמי על משק המלחמה והייצור המלחמתי בארצות הברית, בתמיכתו של הנשיא רוזוולט. בתחילה לא זכתה הוועדה לתשומת לב בסנאט ובציבור, אך טרומן נסע בכל רחבי ארצות הברית, באופן אישי, ואסף מידע לגבי חוסר יעילות ובזבזנות שנוהגות חברות הנהנות מחוזים ממשלתיים. פעילותו בוועדה הביאה לתשומת לב לאומית כלפיו, והוא אף הופיע בשער של הטיים מגזין. מאוחר יותר דווח כי הוועדה בראשותו הובילה לחיסכון של כ-15 מיליארד דולר. דו"חותיה של הוועדה זכו להדים רבים בציבור האמריקאי, ושמו של טרומן עלה כמועמד לתפקיד סגן הנשיא בבחירות 1944.
טרומן התנגד לגרמניה הנאצית ולרוסיה הקומוניסטית. שבוע לאחר הפלישה הגרמנית אל ברית המועצות ב-1941, טען שעל ארצות הברית לסייע לצד המפסיד, ולסייע לשני הצדדים להרוג אחד את השני, אף על פי שהוא לא רצה שהיטלר ינצח.

סגן הנשיא (1945)

עם הרצון להחליף את סגן הנשיא המכהן הנרי וולאס, שאף על פי שהיה אהוד בקרב מצביעי המפלגה הדמוקרטית, נתפס כבעל עמדות מעט קיצוניות – חיפשו בכירי המפלגה הדמוקרטית מועמד שיסייע לרוזוולט להבטיח את קולות מדינות הדרום, ובעיקר- מועמד שיוכל לכהן כנשיא עם מותו הקרב של רוזוולט. וטרומן, שהגיע ממיזורי, התאים לתפקיד. רוזוולט מסר למנהיגי המפלגה כי הוא יקבל את מועמדותו של טרומן וגם את מועמדותו של שופט בית המשפט העליון האמריקאי ויליאם אורוויל דאגלאס. בחירותו של טרומן, שכונתה "פשרת מיזורי השנייה", התקבלה בברכה על ידי המפלגה. ב-1944 נבחר טרומן לסגן נשיא ארצות הברית, לצד הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. רוזוולט וטרומן זכו ל-432 קולות אלקטורליים, בהביסם את המועמד הרפובליקני תומאס דיואי, מושל ניו יורק דאז, יחד עם סגנו ג'ון בריקר מאוהיו, שזכו ל-99 קולות חברי האלקטורים בלבד. טרומן הושבע לסגן הנשיא ב-20 בינואר 1945.
כהונתו כסגן נשיא הייתה שגרתית יחסית, ולא זכתה לתשומת לב רבה. במהלך כהונתו בתפקיד לא התייעץ רבות עם רוזוולט, שהיה עסוק בניהול המלחמה, וניהל בעיקר את הישיבות בסנאט, מתוקף תפקידו החוקתי כנשיא הסנאט. הוא אף הכניס הצבעה שוברת שוויון בסנאט על מנת לאשר את מינויו של סגן הנשיא הקודם, הנרי וולאס, למזכיר המסחר. הוא נפגש לבדו עם הנשיא רוזוולט רק פעמיים מאז כניסתו לתפקיד. הוא אף לא ידע בנוגע לפרויקט מנהטן ליצירת פצצת האטום.
טרומן כיהן בתפקיד 82 ימים בלבד, עד מותו של רוזוולט ב-12 באפריל 1945. באותו אחר הצהריים ניהל את ישיבת הסנאט כרגיל. הוא פיזר את הישיבה ולאחר מכן קיבל הודעה לגשת בדחיפות אל הבית הלבן. הוא הניח שהנשיא רצה להיפגש איתו, אולם אלינור רוזוולט הודיעה לו על מותו של הנשיא. טרומן שאל האם יש משהו שיוכל לעשות למענה, ורוזוולט ענתה לו "האם יש משהו שנוכל לעשות למענך? אתה זה שבצרות עכשיו!".

נשיאותו (1945-1953)

נשיאותו של טרומן החלה ב-12 באפריל 1945, עם מותו של רוזוולט, והסתיימה ב-20 בינואר 1953. הוא נבחר לכהונה מלאה ב-1948. לאחר הבחירות ב-1952, הוחלף בתפקידו בידי דווייט אייזנהאואר הרפובליקני.
במהלך כהונתו הובסו גרמניה ויפן במלחמת העולם השנייה, החלה תוכנית מרשל לשיקום מערב אירופה, התרחשה מלחמת קוריאה והחלה המלחמה הקרה כנגד ברית המועצות. בנושאי פנים המשיך במדיניות הניו דיל של רוזוולט, אולם הקואליציה השמרנית בקונגרס חסמה את רובן. הוא הנהיג יחס שוויוני לשחורים בצבא ותמך בזכויות האזרח.
ביחסי חוץ, שינה את מדיניות ארצות הברית מבדלנות לאינטרנציונליזם. באמצע 1945 סייע בהקמת ארגון האומות המאוחדות לפי חזונו של רוזוולט. ב-1947, כשהיחסים עם ברית המועצות הפכו לעוינים, הנהיג את דוקטרינת טרומן לבלימת הקומוניזם. ב-1948 העביר שלושה עשר מיליארד דולרים לבניית מערב אירופה. החשש מהקומוניזם הוביל לעליית המקארתיזם. טרומן פיקח על הרכבת האווירית לברלין ב-1948 ועל הקמת נאט"ו ב-1949. כשצפון קוריאה הקומוניסטית פלשה לדרום קוריאה ב-1950, שלח לשם חיילים והשיג את אישור האו"ם למלחמת קוריאה. לאחר הצלחה התחלתית, נאלצו הכוחות האמריקנים לסגת עקב מעורבות סינית בסוף השנה. המלחמה נמשכה עד לסוף כהונתו.
במהלך כהונתו החלה הכלכלה לצמוח לאחר שנים ארוכות של שפל כלכלי. הוא זכה לתמיכה מצד הדרום, איגודי העובדים, החקלאים, המיעוטים והדמוקרטים בצפון. מדיניות הפנים שלו, שכונתה "העסקה ההוגנת", לא עברה בקונגרס השמרני שנשלט בידי הדרום. למרות גל שביתות ב-1946, פעל בקשיחות נגד איגודי העובדים שתמכו בו. הוא הטיל וטו על החלטות הקונגרס 180 פעמים, כש-12 מהן בוטלו. טרומן חיסל את האפליה הגזעית בצבא ובממשלה. הוא נחשב לאחד מהנשיאים האהודים ביותר בתולדות המדינה. זאת אף על פי שהיסטוריונים מסוימים תקפו את מדיניות החוץ שלו כעוינת מדי כלפי הקומוניזם, ואת מדיניות הפנים שלו כידידותית כלפי העסקים.

כניסתו לתפקיד

טרומן הושבע לנשיאות ב-7 בערב ב-12 באפריל 1945, שעתיים לאחר שגילה על מותו של רוזוולט, בידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, הארלן סטון.
עלייתו לשלטון לאחר רוזוולט הפופולרי עוררה חששות כבדים, כיוון שהוא נהנה מיוקרה מועטה, אך טרומן התעלה מעל לציפיות הנמוכות ממנו. מיד לאחר כניסתו לתפקיד, אמר טרומן לכתבים: "בנים, אם אי פעם תתפללו, התפללו עבורי כעת. אינני יודע חבר'ה אם פעם נפלה עליכם ערימת שחת, אך כשנודע לי מה קרה אתמול, הרגשתי כאילו הירח, הכוכבים וכל הפלנטות נפלו עלי".

ממשל

עם כניסתו לתפקיד, ביקש טרומן מחברי ממשלו של רוזוולט להישאר בתפקידם תוך קבלת תמיכתם, ואמר להם כי הוא פתוח לעצתם. עם זאת, בסוף 1946 נותרו רק שניים מהם. רובם הוחלפו בחברים קרובים שלו, שנחשבו לא מתאימים לתפקידם, בעיקר פרד וינסון וג'ון וסלי סניידר, שמונו לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית. משרת סגן הנשיא תחת טרומן נותרה פנויה במשך שלוש השנים ו-253 הימים של כהונתו הראשונה של טרומן, כיוון שלפני אשרור התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ב-1967, לא היה הליך למינוי סגן נשיא במהלך הכהונה. אלבן ברקלי, סנאטור מקנטקי, היה סגנו של טרומן בכהונתו השנייה.

מינויים לבית המשפט

טרומן מינה ארבעה שופטים אל בית המשפט העליון של ארצות הברית במהלך כהונתו, בהם גם אחד כנשיא בית המשפט, פרד וינסון. בנוסף לכך מינה עשרים ושבעה שופטים לבתי המשפט לערעורים ו-101 שופטים מחוזיים.

יצירת האומות המאוחדות, תוכנית מרשל ותחילת המלחמה הקרה, סין

כתומך במדיניות אינטרנציונליסטית, תמך טרומן בהקמת האומות המאוחדות. הוא חתם על מגילת האומות המאוחדות ב-1945 בסן פרנסיסקו. טרומן לא חזר על טעויותיו של וודרו וילסון כשזה ניסה להשיג אישור להסכם ורסאי ב-1919. טרומן שיתף פעולה עם מנהיגים רפובליקנים לצורך אישור ההסכם בסנאט. מטה האומות המאוחדות הוקם בניו יורק סיטי ב-1952 בעזרת תרומות מקרן רוקפלר.
ארצות הברית הצטרפה לארגון באופן רשמי באוקטובר 1945. כאדם המאמין בהשקפתו של הנשיא וודרו וילסון באשר להתערבותה של ארצות הברית בעולם, קידם את האומות המאוחדות ושלח את אלינור רוזוולט במשלחת לעצרת הכללית הראשונה של הארגון.
כחלק נוסף ממדיניותו במלחמה הקרה והעצמת שותפות נאט"ו, הנשיא הנשיא טרומן, בהודעה מיוחדת לקונגרס ב-19 בדצמבר 1945, ליצור מחלקה מאוחדת להגנה לאומית. לאחר הצעתו לקונגרס שכללה עיכובים רבים, חתם טרומן על חוק הביטחון הלאומי של שנת 1947, מה שהוביל לאיחוד מחלקת הצי ומחלקת המלחמה לתוך "המוסד הצבאי הלאומי" (National Military Establishment). מאוחר יותר שמו של המוסד שונה למחלקת ההגנה של ארצות הברית. בנוסף לזאת הוביל החוק גם ליצירת חיל האוויר של ארצות הברית. החוק גם הוביל להקמת ה-CIA והמועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. שניהם נועדו להגן על ארצות הברית מפני איומים זרים. ב-1952 הקים טרומן את הסוכנות לביטחון לאומי.

דוקטרינת טרומן

ארצות הברית התעלמה מיוון, בעלת הממשלה האנטי-קומוניסטית, כיוון שהייתה שטח חסות בריטית. היא הלוותה ליוון 25 מיליון דולרים ב-1946. השמאל הקיצוני החרים את מערכת הבחירות במרץ 1946. הבחירות היו שקטות וממשלה שמרנית עלתה בעקבותיהן. ארצות הברית לחצה על הממשלה להקטין את השחיתות, ומלחמת אזרחים פרצה ב-1946, כשהקומוניסטים השיגו נשק מיוגוסלביה. לונדון התחננה בפני ארצות הברית לסייע לה במימון ההגנה על יוון. מנהיגי הממשל חששו מהשתלטות קומוניסטית על המזרח התיכון. במלחמת האזרחים ביוון נתמכו הקומוניסטים, שהתארגנו לצורך לחימה בגרמנים במהלך המלחמה, בידי הסובייטים, בולגריה ויוגוסלביה. ניצחון ביוון היה מסכן את טורקיה.
טרומן הנהיג קו תקיף כנגד הקומוניזם, אשר שיאו היה בנאומו בפני הקונגרס ב-12 במרץ 1947, בו הכריז על דוקטרינת טרומן, שתכליתה לעצור את הקומוניזם, לעזור למדינות בעולם לשמור על חירותן, ולקיים נגדו מדיניות אף שעל, כלומר לא לוותר לקומוניסטים בשאיפתם להרחיב את תחום השפעתם. כמו כן, התאוריה דיברה על הצורך של ארצות הברית לתמוך בין אם כספית ובין אם בכוחות צבא במדינות שמאוימות על ידי הקומוניזם. במסגרת מדיניות נגד הקומוניזם, סייע טרומן ליוון ולטורקיה במהלך מלחמות אזרחים בהן אחד מן הצדדים היה קומוניסטי. יוון קיבלה 300 מיליון דולרים וטורקיה מאה מיליון. היו אלו מענקים ולא הלוואות.
הפילוג של מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו מסטלין, והסיוע האמריקני אפשר לממשלה היוונית לשרוד. טורקיה הצליחה למנוע מלחמת אזרחים.

המאבק בקומוניזם ובברית המועצות

ב-1947 ראה טרומן בברית המועצות מעצמה טוטליטרית עם שאיפות התפשטות, ואת ברית המועצות כאתגר לדרך החיים הדמוקרטית של ארצות הברית. ממשלו ראה בברית המועצות יריב מרכזי, והחל לדון ביכולת לחסל את השפעתו במזרח אירופה ללא מלחמה. המדיניות נכשלה. בעוד שטרומן דגל בבלימה כלכלית ופוליטית בעיקר, האירועים העולמיים גרמו לפרשנות מקצינה והולכת של הבלימה בכיוון הצבאי מבחינת מדיניותו. הסלמת המלחמה הקרה הובילה לאישור NSC-68 - דו"ח סודי של המועצה לביטחון לאומי על מדיניות חוץ. הדו"ח קרא לשילוש תקציב הביטחון ולהרחבת פעילותו הצבאית של נאט"ו כנגד התפשטות הקומוניזם. טרומן אימץ את המסמך לאחר תחילת המלחמה בקוריאה. התוכנית נועדה לחזק את אירופה, להחליש את ברית המועצות ולבנות את ארצות הברית צבאית וכלכלית.
האגף השמאלי במפלגה הדמוקרטית היה מפולג בשל המדיניות כלפי ברית המועצות והקומוניזם. איגודי העובדים היו אנטי קומוניסטיים וטיהרו את עצמם מהשפעות קומוניסטיות. גם מנהיגי המפלגה השמרניים החלישו את האגף השמאלי. האגף השמאלי התאחד מאחורי הנרי וולאס שרץ לנשיאות באופן עצמאי ב-1948. לצערו, מסע הבחירות שלו נשלט בידי קומוניסטים. טרומן עצמו פיטר שלוש מאות עובדים ממשלתיים שנחשבו לתומכים בקומוניזם, פאשיזם או טוטליטריזם.

נאט"ו

במרץ 1948, במהלך מתיחות בין ברית המועצות למערב אירופה, חתמו חמש מדינות מערב אירופאיות על ברית בריסל, ברית הגנתית. כדי לבלום את הסובייטים, רצה טרומן להצטרף לברית מורחבת. ב-1949, חתמו ארצות הברית, קנדה ומדינות אירופאיות על ההסכם הצפון-אטלנטי, שהקים את נאט"ו, ברית צבאית טרנס-אטלנטית שחייבה את ארצות הברית, לראשונה מאז הברית עם צרפת ב-1778. ההסכם להקמת נאט"ו זכה לאהדה בציבור ועבר בקלות בסנאט ב-1949. טרומן מינה את הגנרל דווייט אייזנהאואר למפקד. מטרת נאט"ו הייתה לבלום את ההתפשטות הסובייטית באירופה ולהבהיר למנהיגי הקומוניזם שהדמוקרטיות העולמיות מוכנות לבנות מבנים ביטחוניים חדשים כדי לתמוך בדמוקרטיה. ההסכם גם הבטיח לצרפת שארצות הברית תסייע לה, והקלה על הסכמתה להקמת מדינה גרמנית עצמאית. ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה, הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, נורווגיה, דנמרק, פורטוגל, איסלנד וקנדה חתמו על ההסכם. הברית הובילה לברית נגדית אצל הסובייטים, ברית ורשה.

סין

לאחר נפילת האימפריה היפנית, החלה בסין מלחמת אזרחים. המלחמה הציבה את וושינגטון בדילמה, כשגם הלאומנים בראשות צ'יאנג קאי שק והקומוניסטים בראשות מאו דזה-דונג זכו לתמיכה מצדדים שונים. השגריר האמריקני התפטר בנובמבר 1945, בטענה שמחלקת המדינה העדיפה את המשטר הלאומני המושחת. טרומן סמך על ג'ורג' מרשל, שהוביל בשנות העשרים יחידה אמריקנית בסין. טרומן שלח את מרשל לסין בתחילת 1946 כמתווך על מנת ליצור ממשלת קואליציה. המשימה נכשלה, ושני הצדדים פנו אל שדה הקרב. מרשל חזר אל וושינגטון בדצמבר 1946, והאשים את הקיצוניים משני הצדדים. הוא טען שהקומוניסטים לא היו מוכנים להתפשר ושהלאומנים היו ריאקציונרים. בקיץ 1947, ניסה טרומן שוב משא ומתן, שלא התקדם.
בפברואר 1948, אמר מזכיר המדינה מרשל בוועדה סודית בקונגרס שהלאומנים לעולם לא יוכלו לנצח את הקומוניסטים, וללא הסכם תיאלץ ארצות הברית להילחם. חיזוק חייליו של צ'יאנג יוביל להידלדלות המשאבים האמריקניים שאירופה הייתה זקוקה להם כדי לבלום את הסובייטים. הוא העיד שכל ניסיון לסייע לממשלה הסינית מול הקומוניסטים יוביל למעורבות אמריקנית ישירה. דבר זה, טען מרשל, יוביל לחיזוק הרוסים. ב-1949, השתלטו מאו דזה-דונג והקומוניסטים על סין היבשתית, כשהם מבריחים את הלאומנים אל טאיוואן ומקימים את הרפובליקה העממית של סין. האמריקנים כינו אותה "סין האדומה" עד לשנות השבעים. כעת היה לאמריקנים אויב חדש באסיה, וטרומן ספג ביקורת שמרנית על אובדן סין. טרומן רצה לשמור על מערכת יחסים עם הממשל החדש, אולם מאו סירב לכך. ארצות הברית סירבה להכיר בסין האדומה, וצ'יאנג ומפלגת הקומינטנג שמרו על מושבה של סין במועצת הביטחון של האו"ם עד ל-1971.
ב-7 ביוני 1950, לאחר פרוץ המלחמה בקוריאה, שלח טרומן צי אל טאיוואן כדי למנוע עימות בינה לבין סין. ארצות הברית נותרה מעורפלת בנוגע לרצונה להגן על טאיוואן מפני מתקפה סינית.

הסוכנות לאנרגיה אטומית, פליטים והגירה

במרץ 1946 הגיש הממשל דו"ח על בקרה לאנרגיה אטומית, שהציע שכל האומות ימנעו מבניית כלי נשק אטומיים, ושארצות הברית לוותר על הנשק שלה בתמורה להתחייבות מצד מדינות אחרות לא להשיג את הנשק האטומי. מתוך חשש שהקונגרס יסרב לכך, פנה טרומן אל ברנרד ברוך, שייצג את עמדת ארצות הברית באו"ם. התוכנית לא אומצה בגלל התנגדות הקונגרס וברית המועצות. ברית המועצות השיגה נשק אטומי באוגוסט 1949.
עם תום המלחמה, החלו הפליטים מאירופה לנהור לארצות הברית, ובעיית הפליטים העסקה את האו"ם רבות. בין 1941 ל-1950, כ-1,035,000 איש היגרו לארצות הברית, ביניהם 226,000 מגרמניה, 139,000 מבריטניה, 171,000 מקנדה, 60,000 ממקסיקו ו-57,000 מאיטליה. ב-1948 עבר חוק שאישר לעקורים ממלחמת העולם השנייה להגר לארצות הברית. כ-200,000 אירופאים ו-17,000 יתומים היגרו אל המדינה. חוק נוסף אפשר הגירה של עוד 200,000 ב-1950. כ-600,000 פליטים היגרו אל המדינה, מספר המהגרים הגדול ביותר פרט ל-650,000 העולים לישראל.
טרומן תמך בפליטים היהודיים בישראל, וממשלו שינה את הגדרת הפליטים בוועידת ז'נבה ב-1951, וסייע לפליטים שברחו מברית המועצות. המוטיבציה הייתה כפולה: הומניטריות מצד אחד, ונשק כנגד הקומוניזם מצד שני.
ההגירה הגיעה לשפל במהלך השפל הגדול, אך עלתה עם סיום המלחמה. ב-1945 אושר לנשותיהם של אזרחים אמריקנים ששירתו בצבא והיו בעלות נתינות זרה להגר לארצות הברית. ב-1946 עבר חוק שאפשר להודים ולתושבי הפיליפינים להגר לארצות הברית. ב-1952 עבר חוק הגירה למרות הוטו של טרומן, אשר שמר על המכסות מ-1924 אך הוסיף גם הזדמנויות הגירה מאירופה וממקומות אחרים. כשני שלישים מהמהגרים לא נכללו במכסות של 1924. ב-1966 החוקים שונו לחלוטין.

הכרתו בישראל ויחסו לעם היהודי

טרומן הביע עניין במזרח התיכון, ואהד את המאבק היהודי בארץ ישראל. כסנאטור, הבטיח טרומן למנהיגים יהודים את תמיכתו בציונות, ובעצרת בשיקגו ב-1943 קרא להקמת בית לאומי עבור ניצולי השואה והיהודים שנותרו בחיים.
טרומן החזיק בידידות ארוכת שנים עם אדי ג'ייקובסון היהודי, ששיכנע את הנשיא להפגש עם חיים ויצמן – פגישה שהובילה לתמיכת ארצות הברית בהקמת מדינה יהודית בשטחי ארץ ישראל המנדטורית – חרף התנגדות לכך בקרב חוגים מסוימים בממשל, בממסד הביטחוני האמריקאי ובפרט ממחלקת המדינה בראשותו של גנרל ג'ורג' מרשל, שסבר כי הכרה בישראל תפגע ביחסיה של ארצות הברית עם מדינות ערב ותעורר את חמת זעמם של הערבים. מזכיר ההגנה ג'יימס פורסטל הזהיר את טרומן מחשיבתו של נפט מערב הסעודית במלחמה נוספת, ולו השיב טרומן כי הוא יחליט על מדיניותו על סמך מה שנכון וצודק, ולא על סמך נפט.
בקיץ 1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שלח טרומן את שליחו האישי, ארל הריסון, לסייר במחנות העקורים בשטחי הכיבוש של ארצות הברית ובריטניה בגרמניה. בעקבות הדו"ח הקשה על מצב היהודים ניצולי השואה במחנות, שציין כי רובם המוחלט של העקורים מבקשים לעלות לארץ ישראל, הנחה טרומן את הגנרל אייזנהאואר להיטיב את מצבם, ולאפשר לפליטים היהודים ממזרח אירופה להיכנס לשטח הכיבוש האמריקני ולהעניק להם מקלט במחנות הפליטים שם. טרומן ביקש מראש ממשלת בריטניה, קלמנט אטלי, להעניק רישיונות עלייה לארץ ישראל למאה אלף פליטים יהודים. אטלי סירב ומאז הפך נושא העקורים לבעיה מרכזית בסדר היום הבינלאומי.
ארץ ישראל הייתה משנית לעומת מטרתו של טרומן, להגן על יוון, טורקיה ואיראן מפני קומוניזם ברוח דוקטרינת טרומן. טרומן עצמו היה מותש מהלחצים בנוגע למדיניותו במזרח התיכון.
בתולדות העם היהודי ייזכר טרומן לטובה כנשיא אשר כיהן בעת הקמת מדינת ישראל. טרומן היה המנהיג הראשון שהביע תמיכה בהכרזתו של דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל ב-14 במאי 1948. הוא עשה זאת דקות ספורות לאחר סיום ההכרזה, אחת עשרה במספר, ובמעשה זה נתן כוח עצום והכרה עולמית מצד המעצמה החזקה בעולם למדינה החדשה.
טרומן אף הסכים להעניק מלווה לישראל בסך של 135 מיליון דולר על ידי הבנק ליבוא ויצוא של ארצות הברית, סיוע שמבחינתה של ישראל היה בעל חשיבות כמעט קיומית ושימש תקדים להענקת סיוע אמריקאי לישראל בעשורים הבאים.
לצד זאת, כאשר הטיל האו"ם אמברגו על ייצוא נשק לארץ ישראל במאי 1948, הקפיד טרומן על קיום אמברגו הנשק ועל מניעת יציאת נשק דרך ארצות הברית ומקסיקו.

מדיניות פנים

במהלך כהונתו כסנאטור, היה טרומן תומך בניו דיל. הוא תמך ברוב רפורמות הרווחה, כחוק הביטוח הלאומי, חוק הדיור ומנהל העבודות הציבוריות, אולם התנגד לחקיקה ליברלית מדי. טרומן טען שפרט לדיור, יש להעביר את נושאי הרווחה לרשויות המקומיות. טרומן הסכים עם הסנאטור רוברט טאפט שהדיור לעניים היה אחריות ממשלתית. בנושאי מיסוי, תמך בתקציב מאוזן, ובהעלאת מיסים לצורך מימון הניו דיל והמלחמה. הוא התנגד לניסיון הליברלים להעלות את מס ההכנסה. טרומן התמקד בעיקר באחריות התאגידים במלחמה. הוא ביצע רגולציה ותקף לעיתים קרובות את וול סטריט.
בשנים 1945–1946, החלו הליברלים לבקר את מדיניות הפנים שלו וטענו שהוא חסר מנהיגות. הם תמכו בו כשהטיל וטו על חוק טאפט-הארטלי שפגע באיגודי העובדים, אף על פי שהוטו בוטל, ועל תמיכתו בזכויות האזרח. במסע הבחירות של 1948 תקף תאגידים ואת וול סטריט. בכהונתו השנייה היה יחסית ליברל. פרט לדיור הציבורי, רוב הצעותיו הובסו בידי השמרנים בקונגרס. הוא הטיל וטו על חוקים להורדת מס ההכנסה ב-1947. הקונגרס ביטל וטו על חוק להורדת מס הכנסה ב-1948. המפלגות שיתפו פעולה בתחומים מסוימים, כולל העברת חוק הירושה הנשיאותית של 1947, שקבע שיושב ראש בית הנבחרים הוא הבא בתור לרשת את הנשיא לאחר סגן הנשיא, ולא מזכיר המדינה.

חוק החיילים

אחת מהתוכניות המוצלחות של ממשל טרומן הייתה חוק החיילים מ-1944. החוק עבר ב-1944 בידי הקואליציה השמרנית, שרצתה להגביל את ההטבות אך ורק ליוצאי צבא מובחרים, בניגוד לממשל רוזוולט שרצה תוכנית רווחה אוניברסלית. החוק סייע ליוצאי צבא שרצו להקים חוות או עסק קטן, והעניק להם דמי אבטלה לשנה. החוק לא הגביל את המין או הגזע של המשתתפים בתוכנית, אולם רובם היו גברים לבנים. החוק סייע בלימודים ליוצאי צבא שהתקשו במימון. הדבר הוביל למתן לימודים ל-2.2 מיליון יוצאי צבא, מה שמיקסם את ההזדמנות התעסוקתית שלהם.
חוק החיילים עסק גם בדיור. מעט דירות נבנו בשפל הגדול ובמלחמה, מלבד מגורי חירום לצד התעשיות המלחמתיות. רוב יוצאי הצבא גרו בדירות צפופות. הגדילה של הפרוורים חייבה מכוניות, כבישים ודיור זול. האוכלוסייה גדלה, והחסכונות המשפחתיים מימנו את רכישת המכוניות. הדבר הוביל לעלייה במספר הדירות שנבנו. בתקופת המלחמה נבנו 316,000 דירות חדשות בממוצע, ובין 1946 ל-1955 נבנו 1,450,000 דירות בכל שנה. החוק הבטיח דמי שכירות נמוכים ליוצאי הצבא. שישה עשר מיליון יוצאי צבא הצליחו לרכוש בית. ב-1947, 540,000 יוצאי צבא קנו בית במחיר של 7,300 דולרים. תעשיית הבנייה בנתה מטבחים בגודל סטנדרטי, מה שהוביל לייצור המוני של כלי מטבח. המפתחים רכשו אדמות ריקות מחוץ לעיר, בנו בתים והרשויות המקומיות בנו בתי ספר.

תמורות כלכליות ושביתות

רוב מדיניותו של טרומן בנושאי פנים בכהונתו הראשונה הייתה קשורה לכלכלה. כיצד היה על וושינגטון לטפל במעבר מכלכלת מלחמה לכלכלת שלום? כיצד להקטין את המיסים מתקופת המלחמה ולשלם את החוב הלאומי? כיצד לדכא את האינפלציה שנגרמה בידי החסכונות והמחסור בדיור ובטובין? האם לבטל את הפיקוח מתקופת המלחמה על המחירים? וכיצד לטפל בשביתות של איגודי העובדים? הקונגרס נשלט בידי הקואליציה השמרנית, וכשהרפובליקנים השתלטו על הקונגרס ב-1946, היה להם את הרוב כדי לבטל וטו נשיאותי. היה חשש בקרב האזרחים שלאחר סיום המלחמה, הכלכלה תחזור אל השפל הגדול. תומכי הניו דיל רצו מחויבות ל"תעסוקה מלאה", אולם לא קיבלו אותה. חוק התעסוקה מ-1946 הצהיר שעל הממשלה לשמור על כלכלה בריאה, עם יכולת לתאם בין תוכניותיה, לקדם את היוזמה החופשית והרווחה הכללית, ולקדם תעסוקה באופן מקסימלי.
למרות החששות, הכלכלה התעצמה ורק ב-1958 החל מיתון קל. המשלה נאלצה להתמודד עם התעוררות סכסוכי העבודה ששככו במהלך המלחמה, במחסור בדיור ובמוצרים ובאינפלציה, שהגיעה ל-6% בחודש. היצרנים לא רצו לשמור על המחירים הנמוכים מתקופת המלחמה. החקלאים סירבו למכור חיטה עד שהממשלה הגדילה את התשלום שלהם, למרות הצורך בחיטה למשלוח לאירופה. כשבוטל הפיקוח על המחירים, החיטה, התירס והבשר הציפו את השוק.
תגובתו של טרומן לאינפלציה נתפסה לחלשה. העלייה במחירים הונעה בגלל סיום הקיצוב וביטול הפיקוח על המחירים. עם סיום המלחמה באוגוסט 1945 התרחש גל שביתות. בנובמבר, שבתו 180,000 עובדי תעשיית המכוניות, אליהם הצטרפו 800,000 עובדי תעשיית הברזל, 200,000 עובדי תעשיית החשמל ו-150,000 עובדי אריזה.
במאי 1946, כשאיימו עליו בשביתת רכבות, ניסה טרומן להשתלט על המצב. שני איגודים שבתו בכל מקרה ורכבות מסע ונוסעים הפסיקו לנסוע. במשך יומיים גבר הכעס הציבורי, וטרומן עצמו רצה לשלוח מכתב לקונגרס בו טען שהשובתים חיים בעושר ושהם מושפעים מהרוסים. הוא אף דרש "לתלות כמה בוגדים כדי להפוך את מדינתנו לבטוחה לדמוקרטיה". עובדי הצוות שלו נאלצו לכתוב מחדש את הנאום. טרומן נאם בפני הקונגרס ודרש לגייס את השובתים לצבא. באותו הזמן, קיבל מכתב שהשביתה הגיעה לסיומה לפי התנאים שלו. הוא סיים את הנאום בכל מקרה ובית הנבחרים העביר חוק לגיוס השובתים. טאפט חיסל את החוק בסנאט. איגודי העובדים זכו להצלחות, אולם עקב המעבר החד מתקופה של מלחמה לעת של שלום, כולל חזרת שנים עשר מיליון חיילים לכלכלה, חוותה הכלכלה קשיים ומיתון. הקונגרס סירב לחוקק חקיקה ליברלית, וניסיון האיגודים המקצועיים להתרחב דרומה נכשל.
בתגובה ללחץ הציבורי כתוצאה מהשביתות, עבר חוק ניהול יחסי העבודה של 1947, שנודע כחוק טאפט-הארטלי, אשר ביטל חוקים לטובת איגודי העובדים והגבילם. איגודי העובדים לחמו מול החוק, שעליו הטיל טרומן וטו, אולם החוק עבר בכל זאת. טרומן טען שמדובר בחוק עבדות, אולם השתמש בסמכויות החירום שלו כמה פעמים כדי לעצור שביתות. איגודי העובדים לא הצליחו לבטל את החוק, שנשאר בתוקף עד היום.

בחירות 1946

בבחירות אמצע הכהונה ב-1946, סבלו הדמוקרטים של טרומן מהפסדים בשני בתי הקונגרס. הרפובליקנים, שלא שלטו על אף בית מאז 1932, השתלטו על בית הנבחרים ועל הסנאט. מפלגתו של טרומן נפגעה בשל הקשיים הכלכליים של לאחר המלחמה. הבחירות פגעו ביכולתו של טרומן להעביר מדיניות פנים. אולם ב-1946 החל טרומן להיות בטוח בעצמו כנשיא והפסיק לנסות להיות ממלכתי. הוא ביקר את הקונגרס הנבחר כ"קונגרס שלא עושה כלום".
איגודי העובדים סבלו מהפסדים במערכת הבחירות ונאלצו לנקות את שורותיהם מקומוניסטים.

כהונתו השנייה

טרומן היה הנשיא האמריקאי הלפני אחרון שכיהן ללא סגן נשיא לצידו, מיום כניסתו לתפקיד עם מותו של רוזוולט ועד יום השבעתו ב-20 בינואר 1949 (אז הושבע סגן הנשיא הנבחר, אלבן ברקלי). גם ממשיכו בתפקיד לינדון ג'ונסון כיהן ללא סגן נשיא עד ינואר 1965, לאחר שהתמנה לנשיאות עקב רצח קנדי. הסיבה הייתה חוקת ארצות הברית, שלא קבעה שום דרך למינוי סגן-נשיא, אם התפנתה משרה זו לפני תום הקדנציה. לאחר מכן תוקנה החוקה (התיקון ה-25) ונקבע כי במקרה של פינוי משרת סגן-הנשיא, ימנה הנשיא, באישור שני בתי הקונגרס, את סגן-הנשיא.
השבעתו לנשיאות ב-20 בינואר 1949 הייתה ההשבעה הראשונה להיות משודרת בטלוויזיה. כהונתו השנייה הייתה מפרכת, שכן יריביו שלטו בקונגרס ומאמציו בקוריאה נכשלו. הסובייטים השיגו פצצת אטום ב-29 באוגוסט 1948, וב-7 בינואר 1953 הכריז טרומן על השגת פצצת מימן.
במשך מרבית תקופת כהונה זו, מדצמבר 1949 ועד מרץ 1952, שהה הנשיא טרומן יחד עם משפחתו בבלייר האוס עקב שיפוצים נרחבים ומקיפים שנערכו בבית הלבן. אגפו המזרחי והמערבי של הבית הלבן נותרו פעילים במהלך השיפוץ, והנשיא טרומן נע מדי יום בינם לבין הבלייר האוס. בחלק מהזמן התגורר גם ב"בית הלבן" בעיר קי וסט שבמדינת פלורידה, שם נהג לנפוש.

זכויות האזרח

טרומן ביקש להקטין את האפליה כלפי השחורים, אולם בגלל כוח הצירים הדרומיים, לא הצליח להעביר חוקים בקונגרס והחליט לפעול בצווים נשיאותיים. דו"ח מ-1947 הציג מצע בן עשר נקודות על נושאי זכויות האזרח. בפברואר 1948, הגיש טרומן דו"ח בנושא זכויות האזרח לקונגרס ודרש יצירת משרדים לשמירה על זכויות ההצבעה וההוגנות בתעסוקה. הדמוקרטים הדרומיים ביקרו את טרומן לקראת הוועידה הלאומית, אולם טרומן סירב להתפשר איתם. הוא טען שאבותיו היו מהקונפדרצייה, אולם שהוא כעס כשגילה שחיילים שחורים נזרקו ממשאיות צבא במיסיסיפי והוכו לאחר ששירתו את המדינה במלחמה. האלימות שיוצאי הצבא השחורים דיווחו עליה לאחר חזרתם מהמלחמה הכעיסה אותו, ולכן פרסם ביולי 1948 את צו נשיאותי 9981, שדרש שוויון הזדמנויות בצבא. לאחר כמה שנות תכנון, החלו היחידות הצבאיות להפוך למעורבות בתחילת שנות החמישים. ב-1948 עבר חוק שאפשר לנשים לשרת בצבא בעתות שלום.
עוד צו מ-1948 אסר להפלות מבקשים להתקבל לשירות האזרחי לפי גזע. צו שלישי מ-1951 הקים וועדה שהבטיחה שמעסיקים שעובדים עם הממשלה לא יבצעו אפליה גזעית.
גם אם מדיניות זכויות האזרח של טרומן הייתה לוקה בחסר, הוא היה הנשיא הראשון שעסק בנושא, והראשון שגינה את האפליה באמריקה.

עסקה הוגנת

כשהתכונן לקראת הבחירות של 1948, הבהיר טרומן שהוא דמוקרט תומך ניו דיל, ותמך בביטוח בריאות לאומי, ביטול חוק טאפט-הארטלי, סיוע ממשלתי לחינוך, הרחבת תוכנית הדיור הציבורי, העלאת שכר המינימום, עוד פרויקטים לחשמל ציבורי כרשות עמק טנסי, ומס פרוגרסיבי. ההצעות ככלל נקראו "העסקה ההוגנת". ההבדל בין העסקה ההוגנת לבין הניו דיל היה הדגש על זכויות האזרח. הקונגרס, גם זה עם הרוב הדמוקרטי לאחר 1948, לא קיבל את ההצעות. הדרום סירב לזכויות האזרח ותמך בהפרדה גזעית. רק חוק אחד שהוצע, חוק הדיור של 1949, עבר. מצד שני, תוכניות הניו דיל לא בוטלו וחלקן הורחבו.

שערוריות

הפשע המאורגן בערים הגדולות, שרובן היו מעוזים דמוקרטיים, זכה להתנגדות הרפובליקנים והתקשורת. שיעורי הפשע עלו לאחר 1945, כשמספר הצעירים ברחובות והכסף עלה. כנופיות מקצועיות ארגנו פשע מאורגן. מחלקת המשפטים ניסתה לבצע חקירות גדולות, וחקרה את החזרי המס של תעשיות ההימורים. אולם חוסר תיאום בין הממשלה לרשויות המקומיות הוביל לכישלון התוכנית. טרומן ניסה להעביר את האחריות לרשויות המקומיות, והסנאט, בראשות הסנאטור הטירון אסטס קאפובר, ניסה לחקור את הפשע המאורגן במסחר בין המדינות. קאפובר זכה לכותרות ובמרץ 1952 ניצח את טרומן בבחירות המקדימות בניו המפשייר. לאחר מכן פרש טרומן מהמירוץ. קאפובר היה המועמד לתפקיד סגן הנשיא ב-1956.
הקשרים של טרומן עם המנגנון הדמוקרטי בקנזס סיטי הביכו אותו רבות. הפשע המאורגן לא היה קשור לטרומן, אולם נחשב לתחום שחשף את השחיתות בממשלו. כמה פקידים בכירים בממשל טרומן לקחו שוחד, וכך גם פקידי מס הכנסה. אייזנהאואר השתמש בשחיתות כאחת משלוש הביקורות שלו נגד ממשל טרומן בבחירות של 1952, יחד עם קוריאה וקומוניזם.

בחירות האמצע

בבחירות אמצע הכהונה השניות של טרומן ב-1950, שוב השיגו הרפובליקנים מושבים בשני הבתים בקונגרס. אולם בניגוד לבחירות של 1946, שמרו הדמוקרטים על רוב. הרפובליקנים התנגדו למדיניות הפנים של טרומן ולמדיניותו במלחמת קוריאה. טרומן הודאג מהצלחת המועמדים המקארתיסטיים.

לאחר הנשיאות

בצאתו מן הנשיאות, חזר טרומן לאינדפנדנס שבמיזורי, והתגורר יחד עם אשתו בס בבית בו חלק במשך שנים רבות יחד עם חמותו. עם סיום תפקידו כנשיא, גרס טרומן כי אין זה ראוי עבורו לעבוד בחברה ולהשתכר בה, בתואנה כי ניצול של הזדמנות כלכלית כזו יפגע ביושרת התפקיד החשוב ביותר במדינה. הוא גם ויתר על הצעות רבות להעניק חסויות מסחריות. הואיל ועסקיו טרם שירותו הציבורי היו לא מוצלחים, נותר טרומן ללא חסכונות ממשיים לאחר שעזב את הבית הלבן, ומשכורתו היחידה הייתה הפנסיה הצבאית הישנה שלו, בסך 112.56 דולר בחודש. על אף שחברי קונגרס ובתי משפט פדרליים זכו לחבילת פנסיה בעת שסיימו את תפקידם באותה עת, ואף על פי שטרומן בעצמו דאג להבטיח שמשרתים לשעבר ברשות המבצעת יקבלו חבילה דומה, לא הייתה ב-1953 חבילה כזו לנשיאים לשעבר, והוא גם לא קיבל פנסיה על שירותו בסנאט.
טרומן לקח הלוואה אישית מבנק במיזורי עם סיום נשיאותו, וקבע תקדים שישומש רבות בקרב נשיאים עתידיים: ספר זכרונות הסוקר באופן מקיף את תקופת נשיאותו. ספר זכרונותיו, שפורסם בשני כרכים ב-1955 ו-1956, זכה להצלחה מסחרית וכן קיבל ביקורות חיוביות, אם כי הביא לטרומן רווחים זעומים, עקב מיסוי ותשלום לעוזריו. ב-1958 העביר הקונגרס האמריקאי חוק הנקרא "Former Presidents Act", הקובע כי נשיאים לשעבר ישתכרו בפנסיה בסך 25,000 דולר לשנה, וסביר מאוד כי למצבו הכלכלי הרעוע של טרומן בו היה שרוי לאחר נשיאותו היה קשר לחקיקת החוק. הנשיא לשעבר היחדי שחי באותה עת, הרברט הובר, הסכים לקבל את הפנסיה, אך לא נזדקק לה מבחינה כלכלית בניגוד לטרומן.
קודמו של טרומן בתפקיד, פרנקלין דלאנו רוזוולט, יזם בעצמו את בניית הספרייה הנשיאותית על שמו, אך לא הונחה חקיקה המאפשרת לנשיאים עתידיים לעשות זאת. טרומן אסף תרומות על מנת לבנות את הספרייה הנשיאותית על שמו, והעניק אותן לממשלה הפדרלית על מנת שתנהל ותשמור על המקום – וזו יוזמה שהתקבלה לאחר מכן על ידי יורשיו עם חקיקת חוק ב-1957. טרומן עצמו היה מלומד, בעיקר בנושאים היסטוריים.
עם עזיבתו את התפקיד המשיך לתמוך במועמדים דמוקרטים לנשיאות ולקונגרס, ואף השתתף בקמפיינים עבור מועמדים דמוקרטים רבים לסנאט. בגיל שמונים ב-1964, נסע לוושינגטון ונאם בפני הסנאט. לאחר נפילה בביתו בסתיו של 1964, מצבו הגופני התדרדר. ביולי 1965, חתם הנשיא לינדון ג'ונסון על חוק המדיקר בספרייה הנשיאותית על שמו של טרומן, במעמדו ובמעמד אשתו בס, והעניק את שני הכרטיסים הראשונים של התוכנית לזוג טרומן, כדי להוקיר את מאבקו של הנשיא לשעבר למען תוכנית בריאות ממשלתית בעת כהונתו.

מותו

ב-5 בדצמבר 1972, נשלח טרומן לבית החולים בקנזס סיטי בשל גודש ריאתי הנגרם מדלקת ריאות. הוא סבל מכשל מערכתי ומת ב-7:50 בבוקר לפי שעון מיזורי, ב-26 בדצמבר, כשהוא בן 88. אשתו, בס, ביקשה לערוך עבורו טקס אשכבה צנוע ופרטי בספרייה הנשיאותית על שמו, במקום הלוויה ממלכתית בוושינגטון. כשבוע לאחר ההלוויה, נכחו נכבדים ממדינות זרות וגורמי ממשל רשמיים בטקס זיכרון שנערך לכבודו בקתדרלה הלאומית של וושינגטון. רעייתו בס נפטרה ב-1982. שניהם קבורים בספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם הארי טרומן באינדפנדנס, מיזורי.

דמותו ומורשתו

טרומן נחשב לאדם עממי, חרוץ ומחובר לעם. הוא נחשב לפוליטיקאי חריף במיוחד, שהיה נאמן למפלגתו ללא שום ספק.

מורשתו

הארי טרומן היה אדם נוח מזג ונעים הליכות ובעל אישיות עממית. הוא לא נהג להפגין הומור, ובזיכרון האמריקאי הוא נודע כ"Give'em hell Harry" ("כסח אותם, הארי"), עקב אישיותו הישירה, כנותו והעובדה שלעיתים השתמש בשפה בוטה, כשהנסיבות הצדיקו זאת, גם בעת מגעים דיפלומטיים, ובעיקר כאשר התעמת מול אישי ממשל סובייטיים בכירים. ערכי העבודה הקשה והאחריות הציבורית היו נר לרגליו, בעיקר כלקח מעשר שנות חייו כחקלאי באינדפנדנס, מיזורי, בחווה של אביו, וכמפקד גדוד ארטילריה במלחמת העולם הראשונה, חוויות שאחד הביוגרפים שלו, רוברט פרל (Ferrell) טען כי עיצבו את אישיותו.
עם סיום כהונתו ב-1952, המחלוקת הפנים מפלגתית, המלחמה הקרה והמצב הכלכלי הובילו לטענה שלא קידם את המדינה. בתחילת כהונתו של טרומן, רבים ניבאו לו תחזיות לא מוצלחות ביחס לכהונתו, בטענה כי הגיע לתפקיד כמעט במקרה וללא הכנה – באחת התקופות הסוערות ביותר בתולדות ארצות הברית ובעולם בכלל. עם זאת, הוא התעלה על הציפיות הנמוכות שהושמו לו והוכיח עצמו מנהיג נחוש שניהל את ענייני המדינה ביעילות. מידת אהדתו לא הייתה גבוהה כשפרש מנשיאותו ב-1953, והוא החליט שלא להתמודד על קדנציה שלישית, על אף שחוקת ארצות הברית אפשרה זאת באותו הזמן. הוא זכה לתמיכת 22% מהציבור, פחות אף מ-24% של ריצ'רד ניקסון באוגוסט 1974, החודש בו התפטר, אולם כמו מידת האהדה לניקסון בינואר 1974, שפל של כל הזמנים.
ברם, עם השנים גדלה האהדה הציבורית כלפיו, כשהוא זכה לראות זאת עוד בחייו; כבר בסקר ב-1962, שנערך בידי 75 היסטוריונים בעלי שם, דורג טרומן בסמוך לנשיאים "הטובים ביותר". לאחר מותו גובש שיקום חלקי של מורשתו בקרב המומחים והציבור. במבט לאחור מקובל בקרב היסטוריונים וחוקרי מדע המדינה לציינו כאחד מגדולי הנשיאים שקמו לארצות הברית. בסקרים עצמאיים שנערכו, בקרב אנשי מקצוע ליברלים ושמרנים כאחד, דורג תמיד טרומן בין תשעת הנשיאים הטובים שהיו לארצות הברית בכל הזמנים. טרומן הלך לעולמו כשארצות הברית הייתה שקועה במלחמת וייטנאם ובפרשת ווטרגייט, ומותו הביא גל של תשומת לב לקריירה הציבורית שלו. הוא כבש את דעת הציבור בראשית ואמצע שנות השבעים כמעט כמו במהלך נשיאותו ב-1948, כאשר בעת זו הסתמן כגיבור עממי פוליטי, וכנשיא שנחשב למי שהדגים יושרה ואחריות שנעדרו מנשיאותו של ריצ'רד ניקסון. הערכתו של הציבור מחדש על טרומן התעצמה גם בשל ספר זכרונות שנכתב בשנת 1961 על ידי העיתונאית מרל מילר, איתה הוא סיכם על יציאתו לאור רק לאחר מותו.
טרומן היה האחרון מבין נשיאי ארצות הברית שלא החזיקו בתואר אקדמאי, והוא זכור גם בזכות השלט שנח על שולחנו בחדר הסגלגל, בו נכתב: "The Buck Stops Here" – "גלגול האחריות נעצר כאן". הביטוי מתייחס לעובדה כי על הנשיא לקבל החלטות והכרעות חשובות, וכך גם עליו מוטלת בסופו של דבר האחריות בשל החלטות אלה.
לטרומן היו מבקרים גם לאחר מותו. רבים טענו שהוא התעלם מהסכנה במרגלים קומוניסטים והוא נחשב לנשיא שנוי במחלוקת. נפילת ברית המועצות הובילה להתעוררות תמיכה בטרומן, בכך שהצליח למנוע מלחמה גרעינית עם תחילת המלחמה הקרה.

הנצחתו

ב-1953, קיבל טרומן פרס על שירות לציבור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. בישראל נקרא על שמו המושב כפר טרומן, וכן רחובות בשכונת רמות שבירושלים, רמת גן, נתניה, קריית אונו וב"קרית-חיים" שבחיפה.
במהלך ביקור באירופה בשנת 1956 לצד רעייתו, נפגש טרומן באנגליה עם וינסטון צ'רצ'יל והוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי מאוניברסיטת אוקספורד. לאחר מותו הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס ב-1984, והוא זכה לאותות כבוד רבים ולמבנים הקרויים על שמו במדינתו, מיזורי. מוסדות, מבנים ומתקנים קרויים של שמו גם ברחבי ארצות הברית. המשרד הראשי של מחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון קרוי על שמו. בית הספר לעניינים ציבוריים של אוניברסיטת מיזורי קרוי גם כן על שמו. נושאת המטוסים הארי ס. טרומן (USS Harry S. Truman CVN-75) קרויה על שמו. המרפסת בקומה השנייה של הבית הלבן מעל למרפסת הדרומית נבנתה בעת נשיאותו, ועל כן קרויה על שמו – "מרפסת טרומן" (Truman Balcony). ביתו שבקנזס סיטי הוא אתר היסטורי המופעל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.