הרמן גרבה

הרמן פרידריך גרבה (בגרמנית: Hermann Friedrich Gräbe; ‏19 ביוני 1900 - 17 באפריל 1986) היה מהנדס גרמני, חסיד אומות העולם, שבתקופת השואה ניהל חברת בנייה גרמנית באוקראינה ופעל להצלת יהודים, ולאחר המלחמה העיד במשפטי נירנברג על השמדת היהודים.

ראשית דרכו

הרמן פרידריך גרבה נולד בשנת 1900 בעיירה גרפראט (Gräfrath) שליד העיר זולינגן בחבל הריין בגרמניה. משפחתו הייתה דלת אמצעים. אביו היה אורג ואמו עבדה כעוזרת בית. המשפחה הייתה פרוטסטנטית בסביבה שברובה המכריע הייתה קתולית. בשנת 1924 נשא אישה ולאחר זמן קצר הוסמך כמהנדס.
בשנים 1931–1934 היה חבר במפלגה הנאצית. הוא התאכזב מהמפלגה ועזב אותה לאחר שבאסיפה פומבית מתח בגלוי ביקורת על הצעדים שנקטו הנאצים בימי ראשית שלטונם נגד עסקים של יהודים. פעולה זו הביאה למעצרו על ידי הגסטפו ולכליאתו למשך 6 חודשים ללא משפט. 
כמהנדס עבד גרבה בחברת בנייה בשם "יוזף יונג" בזולינגן. בשנים 1938–1941 שלחה אותו החברה לפקח על בניית ביצורים בגבול המערבי של גרמניה. את המשך דרכו עשה גרבה בחבל ווהלין במערב אוקראינה.

עדות מפי עד ראייה לרצח ההמוני

במסגרת משפטי נירנברג נערך משפט האיינזצגרופן  שנמשך מיולי 1947 עד אפריל 1948 בו הועמדו לדין מפקדי האיינזצגרופן. במהלך המשפט הציג התובע הכללי הבריטי תצהיר של הרמן גרבה, שהיה העד הגרמני היחיד שהסכים להעיד מרצון במשפטים אלו. בתצהירו, שנחתם ב-10 בנובמבר 1945, מסר גרבה עדות ראייה למעשה ההשמדה של כאלף מכלל רבבה ומעלה מיהודי העיר דובנו שהושמדו, תוכנו היה מצמרר והיה בו גילוי של אמפתיה עזה וחמלה לקורבנות. 
כשהוקרא התצהיר באולם בית הדין הוטלה באולם דממת זעזוע. התצהיר נכלל ברבים מהספרים התיעודיים אודות השואה. בתצהיר סיפר גרבה כיצד במסגרת מסע ביקורת באתרי הבנייה של חברתו הוא נקלע ב-5 באוקטובר 1942 לעיר דובנו, ושם סיפר לו מנהל העבודה שלו, גרמני בשם מניקס, כי בשדה התעופה של העיר, ליד אתר הבנייה שלהם, מבוצע רצח המוני של יהודי העיר בירי לבורות: 
בלויית מניקס הגעתי לאתר הבנייה וראיתי בקרבתו ערימות אדמה באורך 30 מטרים ובגובה של שני מטרים. לפניהן עמדו כמה משאיות ומהן הריצו אנשי מליציה אוקראינים, בפיקוח איש אס אס, אנשים. אנשי המליציה שימשו משמר למשאיות והובילו את האנשים לבורות. לכל האנשים היה, בהתאם לתקנות לגבי יהודים, טלאי צהוב על בגדיהם מלפנים ומאחור, כך שיוכר כי הם יהודים. 
מניקס ואני הלכנו ישר לבורות. לא עיכבו בעדנו. כעת שמעתי יריות רובים שבאו מאחורי אחת מערימות העפר. האנשים שירדו מן המשאיות - גברים, נשים וילדים מכל הגילים - היו חייבים להתפשט בפקודת איש אס אס שבידו פרגול. היה עליהם להניח בגדיהם במקומות קבועים, ממוינים לפי נעלים, מלבושים עליונים ותחתונים. ראיתי ערימת נעלים של שמונה מאות עד אלף זוגות, ערימות גדולות של תחתונים ומלבושים. בלי לבכות או לזעוק התפשטו האנשים האלה, עמדו סביב משפחות - משפחות, נישקו זה לזה, נפרדו לשלום והמתינו לסימן מאיש אס אס אחר שעמד ליד הבור וגם בידו פרגול.
עמדתי כרבע שעה ליד הבור ולא שמעתי שום קובלנה או בקשת רחמים. הסתכלתי על משפחה בת שמונה נפשות. איש ואשה בני חמישים וילדיהם בני שנה, שמונה ועשר ושתי בנות מבוגרות בנות עשרים - עשרים וארבע. אשה זקנה ושערותיה לבנות כשלג החזיקה בזרעותיה את התינוק בן השנה, שרה לו משהו ודיגדגה אותו. התינוק היה הומה ומגרגר בהנאה. ההורים עמדו והביטו ודמעות בעיניהם. האב החזיק בידו הנער בן העשר, הרגיע אותו והילד השתדל לכבוש את דמעותיו. האב הצביע כלפי מרום, ליטף את ראשו וכנראה הסביר לו משהו.
באותו רגע צעק איש האס אס שליד הבור משהו לחבריו. אלה הפרידו עשרים איש והוליכו אותם אל מאחורי ערימת העפר. בקבוצה זאת הייתה המשפחה שעליה דיברתי. אני זוכר היטב נערה אחת, דקה וגבוהה שחורת שיער אשר בעוברה סמוך אלי הצביעה על עצמה ואמרה: "עשרים ושלוש שנים!".
הלכתי מסביב לערימה ועמדתי לפני הבור העצום. צפופים ולחוצים ישבו שם האנשים ורק ראשיהם נראו. מכל הראשים זרם הדם. חלק מן הירויים עדיין זעו. אחדים הרימו את ידיהם וסובבו את ראשיהם כדי להראות שהם עדיין בחיים. הבור היה מלא כדי שלושת רבעי. על פי הערכתי שכבו בו כבר אלף איש. חיפשתי את האיש שביצע את הירי. היה זה איש אס אס שישב על דופן קצהו הצר של הבור, רגליו משתלשלות אל תוך הבור והוא מעשן סיגריה. 
האנשים העירומים ירדו כמה צעדים וטיפסו מעל ראשי הירויים אל המקום שלשם כיוון אותם איש האס אס ונשכבו על המתים. כמה מהם ליטפו את אלה שהיו עדיין בחיים. אז נשמעה סדרת יריות. הסתכלתי אל תוך הבור וראיתי את הגופות עדיין מפרפרות או את הראשים המוטלים ללא נוע מעל לגוויות שהיו מונחות מתחתם. דם זב מראשיהם. התפלאתי שלא גורשתי, אך ראיתי שניים או שלושה פקידי דואר במדיהם עומדים בקרבת מקום. הקבוצה הבאה של קורבנות כבר התקרבה למקום. הם ירדו לבור והסתדרו בשורה מלפני הקבוצה שכבר נורתה ונורו. 
בדרכי חזרה, בעודני בסביבת הערימה, ראיתי משאית עמוסה נוספת שרק הגיעה. משאית זאת הובילה רק נכים וחולים. נשים שכבר היו ערומות הפשיטו זקנה דלת בשר. רגליה דקות להפליא. היא הוחזקה על ידי שני אנשים ונראתה כמשותקת. האנשים העירומים הובילו אותה אל מאחורי הערימה. עזבתי את המקום עם מניקס וחזרנו לדובנו במכונית.
בבוקר שלמחרת חזרתי לאתר הבנייה. ראיתי כשלושים גוויות עירומות במרחק של שלושים - חמישים יארד מן הבור. חלקם היו עדיין בחיים; הם בהו לחלל במבט אטום, נראים כמי שאינם חשים בקור של אוויר הבוקר. ולא בפועלים שעמדו מסביב. נערה צעירה כבת עשרים דיברה אלי וביקשה ממני להביא לה בגדים ולעזור לה להימלט. ברגע זה שמענו קול של מכונית מתקרבת במלוא המהירות. היו אלה אנשי אס אס. חזרתי לעבודתי. עשר דקות לאחר מכן נשמע קול ירי של רובים נשמע מכיוון הבור. היהודים שהיו עדיין בחיים נצטוו לזרוק את הגופות אל תוך הבור ואז היה עליהם לשכב בעצמם כדי לקבל כדור בעורפם.

משפטו של גאורג מרשל

עדות קודמת שמסר הרמן גרבה הייתה זו שמסר ב-17 בדצמבר 1945 במשפטו של גאורג מרשל, מי שהיה מפקד המחוז הנאצי של זדולבונוב ושותף ברציחתם של יהודי העיר. בתצהיר שמסר לאחר שנים, ב-3 באוקטובר 1965 במוסד יד ושם, תיאר גרבה את גישתו הרצחנית של מרשל כלפי היהודים ואת השותפות הפיזית והנפשית שלו בתהליך ההשמדה. גרבה סיפר בתצהירו כי בבואו אל מרשל כדי לבקש תוספת מזון לעובדיו היהודים, תוך דקות אחדות של שיחה גילה "איזה סוג של אדם הוא היה". גרבה תיאר את השיחה:
...אז שאל אותי מרשל איך זדולבונוב בעיני, והעיר שככל הנראה עמדתי על כך שהאוכלוסייה היהודית חיה בפחד מתמיד, ובצדק. "האם אתה מודע לכך שבראשית אוגוסט 200 - 300 גברים יהודים (אינני זוכר את המספר המדויק) נורו במפעל המלט?" השבתי כי אין לי ידיעה על כך. הוא הסביר לי כי על כוח של אס אס היה לבצע את הירי. היה זה מבצע שיטתי לירות באחוז מסוים של האוכלוסייה היהודית - גברים בלבד. הוא הוסיף: "על מבצע זה לא ניתנה הדעת במלואה, והוא ברוטלי ולא אנושי. לא צריך לחזור עליו שוב". בשומעי זאת הסקתי שאני עוסק באדם הוגן ואחראי, והתכוונתי להשיב לו באותה הרוח, כשהוא המשיך: "בעתיד אנו ננהג אחרת, בדרך יותר אנושית - אנו נירה לא רק בגברים אלא גם בנשים ובילדים. זוהי הדרך הנאותה לנהוג בה. איננו יכולים להשאיר נשים, ילדים וזקנים בבתי חולים. זהו הפתרון הטוב ביותר לבעיה היהודית. עלינו לחסלם סופית".
בראותו את תגובת ההלם שלי, אמר: "כן מר גרבה, החיים הם קשים. עלינו לעשות מה שהנהגת המפלגה והיטלר רוצים". לכן שאלתי אותו האם מבצע דומה יערך שוב בזדולבונוב. הוא השיב בחיוב. על כן אמרתי שברצוני למחות מיד, מכיוון שהאנשים דרושים לי לעבודה. מפקד המחוז הביט בי נדהם קמעא והשיב שאינו חושב כי יש מה לעשות. אמרתי לו: "אתה יודע מר מרשל שאני נמצא תחת סמכותו של הוורמאכט ואני ממלא פקודות להשלים פרויקטים. אני אחראי לקיים את לוח הזמנים, ואם לא אשלים את העבודה בזמן, יעמידוני לדין צבאי". הוא השיב: "אין לי מה לומר לך כרגע, אך אודיע לך ואולי יהיה זה אפשרי שתוכל לשמור את הגברים ואנו נשמיד את הנשים והילדים".
על סמך עדותו במשפטו של גאורג מרשל הורשע מרשל ונדון לתקופת מאסר ארוכה.

"משה מרובנו"

כומר פרסביטריאני אמריקאי כתב ספר לזכרו של הרמן גרבה, שראה אור בשנת 1985. המחבר, שקרא לגרבה בשם החיבה "פריץ", העניק לספר את השם "משה מרובנו" וכותרת המשנה שלו היא "סיפורו המרגש של פריץ גרבה, גרמני נוצרי שסיכן את חייו להוביל לביטחה מאות יהודים בזמן השואה".

סרט הקולנוע "בלתי רצוי בגרמניה"

בשנת 2000 יצא להקרנה סרט הקולנוע התיעודי In Deutschland Unerwunscht: Hermann Graebe (בלתי רצוי בגרמניה: הרמן גרבה). הסרט, שהופק בגרמניה, כולל ראיונות מצולמים עם הרמן גרבה ובני משפחתו, עם ניצולים שניצלו הודות לו, עם יומני קולנוע על פרויקט הבנייה שהשתתף בו באוקראינה ועל משפטי נירנברג. שמו של הסרט מדגיש את הנידוי של הרמן גרבה בגרמניה לאחר עדותו במשפטי נירנברג.