google/wiki40b huggingface dataset:
כאן ושם

התמות בסרט

התמות המרכזיות בסרט "כאן ושם" מצויות כבר בשמו, או בתרגום המילולי יותר לשמו "כאן ובמקומות אחרים". השימוש בכותרת "כאן ובמקומות אחרים" משרת את הסרט בניסיונו לחבר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני לשאר העולם, זאת בניגוד לתפיסה הנוטה לשוות לסכסוך מורכבות ייחודית וחסרת פתרון. השם מתייחס למקומות הרבים בעולם בהם נעשות עוולות לאנשים, ולפער בין הסובלים לאלו שצופים בהם על גבי המרקע. בסרט ישנה התייחסות לדרך שבה נתפסים מאבקי העולם השלישי בצרפת, ושימוש במקרה הפלסטיני בניסיון להצביע ולהאיר על יחסי הכוחות, הכפייה והניצול שבעולם המערבי.
הסרט, שחושף בתוכו את אופן הכנתו, מטיל ביקורת פנימית על עצמו בהקשרים פמיניסטים וקולוניאליסטים. בסצנות החושפות את הוראות הבימוי מדברים מייוויל וגודאר בקריינות על המניפולציות והסיבות המובילות לבחירות השונות שנעשו במהלך עשיית הסרט.

התגובות לסרט

לאחר פרסום הסרט הואשם גודאר באנטישמיות. בסרט נעשית השוואה ויזואלית בין גולדה מאיר לאדולף היטלר על ידי הצבת תמונותיהם בזו אחר זו לרקע תפילת קדיש לקורבנות השואה. השוואה זו באה להציג את היהודי, הקורבן של פעם, כמקרבן הפלסטינים כיום. הדרך בה נעשה הדבר יצרה התנגדות רבה לסרט ולגודאר. רבים ברחבי העולם האשימו את גודאר באנטישמיות, וארגונים יהודים העבירו ביקורת חריפה על הוליווד ועל האקדמיה האמריקאית לקולנוע, עת הוחלט להעניק לגודאר אוסקר של כבוד.
טימותי סניידר

טימותי דייוויד סניידר (באנגלית: Timothy David Snyder;‏ נולד ב-18 באוגוסט 1969) הוא היסטוריון אמריקאי המתמחה בתולדות מזרח אירופה, מופקד הקתדרה להיסטוריה ע"ש בירד וייט חוּסוֹם באוניברסיטת ייל.

ביוגרפיה

סניידר נולד באוהיו, באזור דייטון, והשלים תואר ראשון בהיסטוריה אירופאית ומדעי המדינה באוניברסיטת בראון בין 1987 ל-1991. משם עבר לאוניברסיטת אוקספורד, בה למד בבייליול קולג' וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בהיסטוריה מודרנית ב-1995. לאחר מכן בילה שנה במרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז ועוד אחת במוסד למדעי הרוח בווינה. בין 1997 ל-2001 השתתף כמלגאי בתוכנית המצטיינים של אוניברסיטת הרווארד. 
סניידר בעל ידיעות בעשר שפות, בהן אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית ואוקראינית. מיומנויותיו הלשוניות אפשרו לו מגע עם מבחר גדול במיוחד של חומר ארכיוני ומקורות שניוניים. 
הוא חיבר חמישה ספרים ועשרות מאמרים אקדמיים. ספרו הראשון מ-1998, בהוצאת הרווארד, היה ביוגרפיה של הפילוסוף וההוגה המרקסיסטי הפולני קזימייז' קלס-קראוז. ב-2003 חיבר סקירה מקיפה על תולדות המחשבה המדינית ותפישת האומה בבלארוס, אוקראינה, פולין וליטא מ-1569 ועד 1999, מערשן באיחוד הפולני-ליטאי ועד לימי האיחוד האירופי. ב-2005 כתב ביוגרפיה של הנריק יוזבסקי, פולני שהיה חבר ממשלת סימון פטליורה ומאוחר יותר שר החוץ של פילסודסקי, איש מחתרת במלחמת העולם השנייה ולאחריה גם נגד המשטר הקומוניסטי. ב-2008 הוציא ביוגרפיה של הארכידוכס וילהלם (וסיל) פרנץ פון הבסבורג, בן למשפחת המלוכה האוסטרית שחונך לאמץ זהות לאומית אוקראינית כדי לעודד הזדהות מצד עמה של ארץ זו, ונטל חלק חשוב בתנועת העצמאות שלה. 
ב-2010 סיים את כתיבת ספרו "Bloodlands: Europe between Hitler and Stalin", שתורגם ל-28 שפות וזכה בפרסים יוקרתיים. בספר הציג ניתוח של מעשי ההרג ההמוניים שהתרחשו ב'ארצות הדמים' של אירופה, במרחב המשתרע בין סמולנסק לפוזן, שארבעה-עשר מיליון לא-לוחמים נפלו בו קרבן בין 1933 ל-1945 מידי ברית המועצות וגרמניה הנאצית. הוא תיאר את הקשרים בין המשטרים ואת האופן בו האידאולוגיות שלהם ושאיפתם להשליט את מרותם באזור הספר הנרחב המאוכלס ב"עמי ביניים" כמו פולנים, יהודים ואוקראינים, חוללו טבח ורעב בקנה מידה חסר תקדים.   
ב-2012 מונה סניידר לפרופסור הקתדרה ע"ש הוסום בייל. כמו כן, הוא עמית קבוע במכון למדעי הרוח בווינה ופרופסור באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB), אוניברסיטת ליידן ובית הספר לכלכלה של לונדון, בנוסף לתקנים אקדמיים אחרים.
ב-2015 פרסם את "Black Earth" בו סקר כמה פרקים בתהליך שהוביל לשואה, והוסיף לקדם את התזה שהעלה בחיבורו מ-2010: רצח העם התפתח בהדרגה, בעיקר בארצות לא-מפותחות כפולין בהן היו מעט חסמים שיכלו לרסן אותה, בעוד שבארצות הכבושות המתקדמות יותר לא הקימו הנאצים מערך השמדה דומה. כמו כן הציג תאוריה לפיה היטלר אחז במעין מקבילה ל"תאוריה אקולוגית" לפיה היו היהודים הגורם שהפר את שיווי-המשקל העולמי והוביל לשפל הגדול. סניידר כתב כי משבר כלכלי שייווצר אולי בעקבות אפקט החממה, עשוי להוביל להאשמות דומות כלפי מיעוטים. במה שזכה לביקורת קשה ותואר כפרובוקציה על ידי המבקרים, השווה בין אדולף היטלר לבין ולדימיר פוטין וטען כי בנסיבות מסוימות הוא עשוי פוטין לנקוט בצעדים דומים כלפי הלהט"ב ברוסיה.
צייץ

היסטוריה

העיר צייץ מוזכרת לראשונה בשנת 967 בעת הסינוד של רוונה, כשאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ביקש על הקמת בישופות בעיר כחלק מארכיבישופות מגדבורג, לצורך ניצור האוכלוסייה הסלבית באזור. בשנת 968 הוקמה הבישופות בעיר, אך בשנת 1028 עבר בישוף העיר לנוימבורג. בסוף המאה ה-13 חזרו הבישופים להתגורר בטירתם בעיר, שנהרסה על ידי הצבא השוודי במלחמת שלושים השנים.
בשנת 1657 חילק יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה את נחלותיו לבניו, ובנו הצעיר מוריץ קיבל את אזור צייץ, שהפך לדוכסות סקסה-צייץ. לאחר מותו של בנו של מוריץ, מוריץ וילהלם, דוכס סקסה-צייץ ללא יורשים זכרים, חזרה הנחלה לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
בשנת 1815 צורפה צייץ לממלכת פרוסיה, כחלק מפרובינציית סקסוניה הפרוסית.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי כוחות צבא ארצות הברית ב-27 באפריל 1945, ונמסרה לשליטת ברית המועצות ב-1 ביולי 1945. העיר הייתה חלק ממדינת סקסוניה-אנהלט עד לשנת 1952, שאז הפכה לחלק ממחוז האלה בגרמניה המזרחית. לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990 הוקמה מדינת סקסוניה-אנהלט מחדש, והעיר צייץ נכללה בתוכה.
משפט לינדמן-ויירשטראס

במתמטיקה, משפט לינדמן-ויירשטראס הוא משפט מרכזי בחקר המספרים הטרנסצנדנטיים. המשפט קובע כי אם  מספרים אלגבריים בלתי תלויים ליניארית מעל שדה המספרים הרציונליים , אז  בלתי תלויים אלגברית מעל . בפרט,  טרנסצנדנטי לכל  אלגברי שונה מאפס (e הוא בסיס הלוגריתם הטבעי). המקרה הפרטי לבדו קרוי משפט לינדמן.
בניסוח שקול המשפט אומר שתחת התנאים המצוינים דרגת הטרנסצנדנטיות של  מעל  היא n. ניתן להוכיח גם כי המשפט שקול לטענה שתחת התנאים המצוינים  בלתי תלויים ליניארית מעל שדה המספרים האלגבריים.

היסטוריה

בשנת 1761 שיער יוהאן היינריך למברט (שהוכיח לראשונה את האי-רציונליות של π) כי π ו-e הם מספרים טרנסצנדנטיים. אולם בתקופה זו כלל לא היה ידוע אם קיימים בכלל מספרים טרנסצנדנטיים.
בשנת 1844 הוכיח ז'וזף ליוביל את משפט ליוביל שהוכיח לראשונה את קיומם של המספרים הטרנסצנדנטיים ונתן דוגמה ראשונה למספר שכזה (קבוע ליוביל). בשנת 1873 הוכיח שארל הרמיט כי e מספר טרנסצנדנטי. הייתה זו הוכחת הטרנסצנדנטיות הראשונה למספר שלא נבנה לצורך זה מראש. הרמיט הצליח להכליל את הוכחתו כך שתוקפה הורחב גם לחזקות מסוימות של e.
בשנת 1882, בהתבסס על הטכניקות שפיתח הרמיט, הצליח פרדיננד לינדמן להוכיח את המשפט הקרוי על שמו, שכל חזקה אלגברית שונה מאפס של e היא טרנסצנדנטית. תוצאה זו אפשרה ללינדמן להוכיח בקלות כי π טרנסצנדנטי. הטרנסצנדנטיות של π מראה כי הוא אינו איבר של שדה המספרים הניתנים לבנייה ולכן לא ניתן לפתור את בעיית תרבוע העיגול. בכך קנה לינדמן את תהילתו כמי שפתר חידה בת אלפיים שנה.
בשנת 1885 הכליל קארל ויירשטראס את הוכחתו של לינדמן והוכיח את הגרסה המלאה של המשפט. מאז פרסום המשפט פישטו מתמטיקאים שונים את ההוכחה, כאשר הפישוט המשמעותי ביותר נעשה על ידי דויד הילברט.
בשל תרומתו של הרמיט, המשפט נקרא גם משפט הרמיט-לינדמן או משפט הרמיט-לינדמן-ויירשטראס.

טרנסצנדנטיות של 
  
    
      
         
        π
      
    
    {\displaystyle \ \pi }
  
 ושל פונקציות בסיסיות

ההוכחה כי  מספר טרנסצנדנטי נובעת בקלות ממשפט לינדמן-ויירשטראס. נניח בשלילה כי  אלגברי. היחידה המדומה  אלגברי ולכן גם  אלגברי (שדה המספרים האלגבריים סגור תחת כפל). לפי זהות אוילר  ולכן לפי משפט לינדמן-ויירשטראס נקבל את התוצאה המגוחכת כי  טרנסצנדנטי. לכן ההנחה שגויה ו- טרנסצנדנטי.
הכללה של ההוכחה תוכיח כי הפונקציות הטריגונומטריות מחזירות ערכים טרנסצנדנטיים כאשר הן מופעלות על ערכים אלגבריים שונים מאפס.  אלגברי אם ורק אם  אלגברי (כי ): יהי  אלגברי שונה מאפס, נניח בשלילה כי  אלגבריים אז לפי נוסחת אוילר   אלגברי בסתירה למשפט לינדמן-ויירשטראס. תוצאה דומה תקפה לפונקציית הטנגנס ולפונקציות ההיפרבוליות.
גם הלוגריתם הטבעי טרנסצנדנטי לכל  אלגברי חיובי שונה מ-1. אחרת  סותר את המשפט.

גרסה p-אדית

משוער כי משפט אנלוגי למשפט לינדמן-ויירשטראס נכון גם בשדה המספרים ה-p-אדיים. אם  מספרים p-אדיים אלגבריים ובלתי תלויים ליניארית מעל  כך שפונקציית האקספוננט ה-p-אדי  (מוגדרת כטור חזקות) מוגדרת עליהם, אזי  בלתי תלויים אלגברית מעל .
משפחת שמחון

משפחת שמחון או "מר שמחון ובנו", היה תסכית רדיו קומי בגלי צה"ל בשנות ה-60, ששודר שלוש פעמים בשבוע, בפרקים של 10 דקות כל אחד. הסדרה הייתה פופולרית מאד ועסקה בבני משפחת שמחון, משפחה ישראלית טיפוסית לאותן שנים.
כפיר גולן

ביוגרפיה

גולן התאמן בקבוצת מכבי נתניה בהדרכת מני פלד.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1994 זכה גולן בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.69 שניות, ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.41 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי פינלנד באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 37 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.72 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1995 הגן גולן על תאריו וזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.76 שניות, ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.87 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט אותה שנה, הוא סיים במקום 64 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.71 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1996 הגן גולן על תוארו וזכה במדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.59 שניות. 
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1997 קבע גולן בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.46 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים גולן במקום 26 בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם גדעון יבלונקה, טומי כפרי ואלכס פורחומובסקי בתוצאה של 39.76 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיים גולן במקום 16 בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם טומי כפרי, גדעון יבלונקה ואלכס פורחומובסקי בתוצאה של 39.39 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה הישראלית קבעה את התוצאה השנייה בטיבה של נבחרת ישראלית, 39.13 שניות ועלתה מהמקום ה-14. לאחר פסילתן של ארצות הברית  (המנצחת) וצרפת בשל אמרוץ של חלק מהאתלטים שלהן, דורגה ישראל במקום 14.
Mirrors

הפקת השיר

השיר Mirrors נכתב והופק בשנת 2009 על ידי טימברלייק עצמו, טימבלנד, ג'יימס פונטלרוי וג'רום הרמון.
לפי ראיון שנערך לג'רום הרמון השיר הופק במהלך הקלטת אלבומו השלישי של טימבלנד. טימברלייק ביקש לשמור את השיר לאלבומו שלו ושמר עליו בקנאות למשך כ-4 שנים עד שהחליט להוציאו לאור, אף אחד לא ידע בדיוק מתי הוא יעשה זאת (כולל היוצרים עצמם) אך בסופו של דבר הוא יצא לאור ב-11 בפברואר 2013 כסינגל באלבומו כפי שהבטיח.

מידע מוזיקלי

השיר הוא פופ פרוגרסיבי, מיד-טמפו (לא מהיר ולא איטי), אר אנד בי ובלדה בת שמונה דקות. הוא חובר בסולם מי במול מז'ור וקצבו הוא 77 פעימות לדקה. השיר מדבר על יחסיו האוהבים של טימברלייק עם ג'סיקה בייל ועל הנישואים האוהבים וארוכי השנים של סבתו וסבו.
אי-ספיקת כליות

בדיקת ה-GFR

בדיקה שמטרתה לבדוק את תפקודי הכליה. מדד GFR תקין הוא בין 90 ל-120 מ"ל/ד"ל. ככל שה-GFR נמוך יותר, הכליות מתפקדות פחות טוב. GFR מתחת ל-15 מ"ל/ד"ל מוגדר ככשל כלייתי.

חלוקה לקטגוריות עיקריות

ניתן לחלק אי ספיקת כליות לשתי קטגוריות: פגיעה בכליות חריפה או מחלת כליות כרונית. הסוג של אי ספיקת כליות נקבע על ידי המגמה הקריאטינין בסרום. יש גורמים אחרים שעשויות לעזור להבדיל פציעת כליות חריפה ממחלת כליות כרונית כמו אנמיה וגודל הכליות באולטרסאונד. אשר מחלת כליות כרונית, בדרך כלל מובילה לאנמיה וגודל כליות קטן.

אי-ספיקת כליות כרונית (Chronic renal failure,‏ CRF)

מתפתחת לאט והיא יכולה להיות תוצאה לטווח הארוך של מחלה אקוטית בלתי הפיכה או חלק מהתקדמות המחלה. למחלות כליה יש תוצאות שונות: נפריטיס IgA, גלומרולונפריטיס, פיאלונפריטיס כרונית, מצבים של עצירת שתן.
אי-ספיקת כליות סופית (End-stage renal failure,‏ ESRF) היא מצב בלתי הפיך, ומחייבת טיפול בדיאליזה או השתלת כליה.

אי-ספיקת כליות חריפה (אקוטית) (Acute renal failure,‏ ARF)/(‎Acute Kidney Injury,‏ AKI)

מתפתחת מהר, הכליות מאבדות בזמן קצר את יכולתן לסנן את הדם ולהפיק שתן. בדרך כלל מאופיין באוליגוריה (ירידה בייצור שתן, לכמות של פחות מ-400 מ"ל ליום במבוגרים, פחות מ-0.5 מ"ל לקילוגרם בילדים, או פחות מ-1 מ"ל  לקילוגרם בתינוקות), וחוסר איזון נוזלים ואלקטרוליטים. נזק כלייתי חריף יכול לנבוע ממגוון סיבות. יש לזהות את הסיבה הבסיסית ולטפל בה כדי לעצור את ההתקדמות. גם במצבים כאלה נדרש לעיתים טיפול תומך בדיאליזה כדי לגשר על פער הזמן הנדרש לטיפול בגורמי יסוד אלה, עד לריפוי המחלה.

אי-ספיקת כליות חריפה על כרונית (Acute-on-chronic renal failure,‏ AoCRF)

אי-ספיקת כליות חריפה עלולה להופיע כחלק ממהלך של אי-ספיקת כליות כרונית, מצב הקרוי אי-ספיקת כליות חריפה על כרונית. החלק האקוטי של אי-ספיקת כליות חריפה על כרונית עשוי להיות הפיך, ומטרת הטיפול, כמו עם AKI, היא להחזיר את המטופל לנקודת התחלה בתפקוד הכלייתי, והוא נמדד בדרך כלל על ידי רמת הקריאטינין בדם. כמו אי-ספיקת כליות חריפה, אי-ספיקת כליות חריפה על כרונית יכולה להיות קשה לאבחנה לעומת מחלת כליות כרונית, אם החולה לא נמצא במעקב רפואי ואין לו בדיקות דם קודמות שזמינה להשוואה.
אי ספיקת כליות נובעת לפעמים בגלל יתר לחץ דם, המגביר את פעילות הכליות וגורם לקריסתן, ובכך מעלה עוד יותר את לחץ הדם.
אוסף הסימנים המופיע ככל שנפגע תפקוד הכליות נקרא אורמיה.

אבחון

אי ספיקת כליות תאובחן באמצעות כמה בדיקות קליניות ובדיקות מעבדה, כגון רמה גבוהה של אוריאה וקריאטינין בדם.
הרופא צריך לאבחן את אי ספיקת הכליות ומידת חומרתה (על ידי לקיחת דגימה מכליית המטופל), כדי להחליט אם החולה נמצא בשלב מתקדם, ואם התהליך מצריך דיאליזה או השתלת כליה או טיפול אחר.
האושפיזין

עלילה

משה ומלי בלנגה הם זוג בעלי תשובה, החיים בעוני מחפיר באחת השכונות החרדיות של ירושלים. משה, שהיה בעברו עבריין אלים וחזר בתשובה, מתקשה בלימוד התורה, אך מעל הכול מרחף הכאב על היותם חשוכי ילדים.
בערב סוכות זוכים השניים בדרך נס לגמילות חסדים, המזמנת להם סוכה וכסף לצורכי החג בסך 1,000 דולר. משה רוכש בחלק מהכסף אתרוג מהודר ויקר במחיר 1,000 שקל. אך עם הנס מועמדים השניים בניסיון קשה: יוסף ואליהו, אסירים נמלטים, אליהו הוא חברו של משה מעברו באילת. האסירים הנמלטים מגיעים לירושלים ומתגלגלים לסוכתם (אלה הם "האושפיזין" עליהם רומז שם הסרט). עד מהרה נחשף אופיים הגס והנצלני, אולם משה ומלי מתעקשים למלא את מצוות הכנסת אורחים, בתקווה שהשם יגמול להם.
בסוף הסרט מלי נכנסת להיריון ויולדת בן זכר, ואילו העבריינים יוסף ואליהו משלימים עם השינוי שעבר עמיתם משה.

התגובות לסרט

הסרט זכה בדרך-כלל לביקורות טובות בעיתונות הישראלית, ותואר כאגדה מחממת לב לחג הסוכות, תוך השוואה לסרטי חג המולד האמריקאיים. עם זאת, חלק מהמבקרים ראו בשלילה את המסר של הסרט, המבוסס על אמונה עיוורת. בקרב הקהל זכה הסרט להצלחה, והיה אחד הסרטים הישראליים הרווחיים ביותר בשנת 2004. בין השאר משך הסרט לקולנוע קהל דתי רב, שאינו נוהג בדרך כלל לצפות בקולנוע.
בטקס פרסי אופיר לשנת 2004 זכה שולי רנד בפרס "השחקן הטוב ביותר" על תפקידו בסרט. בנאומו הודה רנד, בין השאר, לאלוהים ולרבי נחמן מברסלב. הסרט היה מועמד לפרס אופיר גם בקטגוריות התסריט ושחקן המשנה (לשחקן שאול מזרחי), אך לא זכה.
גן העדן האבוד

גן העדן האבוד הוא אפוס שנכתב בידי המשורר האנגלי בן המאה ה-17, ג'ון מילטון. הוא פורסם לראשונה בשנת 1667 בעשרה ספרים; מהדורה שנייה פורסמה ב-1674 בשינויים קטנים, מחולקת מחדש לשנים-עשר ספרים (כחיקוי לאיניאדה של ורגיליוס). האפוס עוסק בסיפור הנוצרי של נפילת האדם: השטן המפתה את אדם וחוה, והגירוש מגן העדן. מטרתו של מילטון, על פי דבריו בספר הראשון, היא "להצדיק את דרכיו של האל לבני אדם" (א, 26) ולהתייחס לסתירה בין הידיעה המוחלטת של האל לבין הבחירה החופשית של האדם.
הגיבור הראשי של האפוס הוא המלאך שנפל, שטן. מהסתכלות מודרנית, יש שיאמרו כי מילטון מציג את השטן באופן חיובי, כישות שאפתנית וגאה שמתנגדת ליוצרה המשתלט, אלהים הכל-יכול, ונלחמת בשמיים, עד שהיא מנוצחת. ויליאם בלייק, מעריץ של מילטון והמאייר של האפוס, אמר על מילטון ש"הוא היה משורר אמיתי, ובצידו של השטן ללא שידע זאת". יש שרואים בדמות של לוציפר מקדים של הגיבור הביירוני.
הסיפור חדשני בכך שהוא מנסה לפייס בין המסורות הנוצריות והפגניות: כמו שייקספיר, התאולוגיה הנוצרית לא הספיקה למילטון, והוא חש צורך להשתמש במקורות נוספים. הוא מנסה לכלול פגניזם, מסורות יווניות קלאסיות ונצרות בתוך הסיפור.
האפוס עוסק בבעיות תאולוגיות נוצריות רבות, כמו הגורל, פרדסטינציה והשילוש הקדוש.

העלילה

הסיפור מחולק לשנים עשר ספרים, כנגד עשרים וארבעה הספרים של האיליאדה והאודיסיאה של הומרוס. לכל ספר ישנה הקדמה הקרויה "הטענה". הפואמה היא במסורת האפית, שבה מתחילים ב-in media res (בלטינית: אמצע הדברים). סיפור הרקע מסופר בספרים ה-ו.
הסיפור של מילטון בנוי סביב שני קווים: זה של שטן וזה של אדם וחוה. הסיפור של לוציפר (השטן) הוא הומאז' לאפוסים המלחמתיים הישנים. מבחינה כרונולוגית, הוא מתחיל באמצע העלילה, לאחר שלוציפר והמלאכים המורדים האחרים נוצחו והושלכו בידי האל אל הגיהנום. בפנדמוניום, לוציפר צריך להשתמש ביכולת הרטורית שלו כדי לארגן את חסידיו; הוא נעזר על ידי ממון ובעל זבוב. בסוף הדיון, מתנדב שטן להרעיל את האדמה שזה עתה נוצרה. הוא מתמודד עם סכנות של התהום בעצמו, באופן הדומה לאודיסאוס או איניאס.
הסיפור השני שונה במידה רבה, והוא סוג חדש של אפוס: אפוס ביתי. אדם וחוה מוצגים בפעם הראשונה בספרות הנוצרית כאשר היחסים ביניהם אינם חטא. יש להם תשוקות, אישיות, והם גם מקיימים יחסי מין. שטן מצליח לפתות את חוה, ואדם, שרואה שחוה חטאה, חוטא באופן דומה על ידי אכילה מהפרי. באופן זה מילטון מציג את אדם כדמות הירואית אך גם כחוטא גדול יותר מאשר חוה. הם מקיימים יחסי מין שנית, אך הפעם תוך תשוקה שלא הייתה קיימת קודם. לאחר שהם נעשים מודעים לטעות שעשו באכילה מ"פרי" עץ הדעת, הם רבים. אולם, בעקבות תחינותיה של חוה, הם משלימים במידת-מה. אדם ממשיך במסע חזוני עם מלאך, שבו הוא רואה את חטאי האדם ואת המבול, והוא נעצב על החטא שהם שחררו בעקבות האכילה מהפרי. עם זאת, מראים לו גם את התקווה - האפשרות לגאולה - דרך חזון של ישו הנוצרי. אז הם מושלכים מגן העדן ומלאך מוסיף שניתן למצוא "גן עדן בתוכך, מאושר בהרבה". כעת הם ביחסים מרוחקים עם האל, שנמצא בכל מקום אך אינו נראה (בניגוד לאב הממשי בגן העדן).
הנס איזידור וייזר

פרופ' הנס איזידור וייזר (1908–1990) היה מפורצי הדרך במדינת ישראל ברפואת השיקום, ייסד וניהל את המרכז לשיקום של צה"ל ליד יפו, ניהל את המכון לרפואה פיזיקלית וראומטולוגית בבית החולים הדסה (תל אביב) ובהמשך בבית החולים איכילוב.

ביוגרפיה

וייזר נולד ב-1908 בגרמניה. התקבל ללימודי רפואה בליפציג ובשנת 1933 סיימם. במקביל  סיים את האקדמיה לספורט  ועבד במחלקה לפיזיולוגיה, באוניברסיטה.
ב-1933 עלה לארץ-ישראל.
משנת 1935 ניהל את המכון לרפואת ספורט מבית שטראוס והיה רופא הגימנסיה העברית "הרצליה" .
במלחמת העצמאות ייסד וניהל את המרכז לשיקום של צה"ל ליד יפו. המרכז היה ראשוני, חדשני ופורץ דרך באותם ימים.
בשנת 1952 התמנה למנהלו של המכון לרפואה פיזיקלית וראומטולוגית בבית החולים הדסה. ב- 1961 עם פתיחתו של בית החולים איכילוב, הקים מכון מודרני לרפואה פיזיקלית ושיקום, אשר עמד לרשות שלושת בתי החולים העירוניים - ממשלתיים, (איכילוב, הדסה, בית היולדות הקריה). המכון טיפל בחולים הסובלים ממחלות חריפות וממושכות במערכת שריר-שלד, מחלות דלקתיות ונווניות ומחלות ראומטיות אחרות הגורמות סבל והגבלה בפעולות היום-יומיות. כמו כן טיפל בחולים הסובלים מהפרעות נירו-מוסקולריות שונות והפרעות חבלתיות שונות.
בשנות ה-50 היה ממייסדיה של החברה הישראלית לשיקום וראומטולוגיה.
ב-1978 פרש לגמלאות.
וייזר היה חבר באיגוד השיקום האמריקני, באיגוד השיקום הבינלאומי, וחבר כבוד באיגוד השיקום והרמטולוגיה הישראלי.
פרסם עשרות עבודות מחקר, (בשנים 1969-1972 פרסם 18 עבודות מחקר).
מתלמידיו: פרופ' מיכאל ירון, ד"ר ש. וייס.
נפטר ב-1990. השאיר אישה, ליזל וייזר (1915–2014)  וארבעה ילדים.
סשה ברון כהן הוא נכדו.
ז'אק אלול

קורות חיים

אלול היה פרוטסטנטי, בן לאם פרוטסטנטית ולאב יווני אורתודוקסי ותמך בדיאלוג יהודי-נוצרי. הוא החל את לימודי המשפטים בבורדו ושם גם כתב עבודה לתואר דוקטור. הוא הרצה באוניברסיטאות מונפליה, סטרסבור וקלרמון פראן. ב-1943 הגיש חיבור לשם הביליטציה (Habilitation)  בנושא המשפט הרומי. ב-1944 מונה לתפקיד מרצה באוניברסיטת בורדו.

פעילותו בתקופת השואה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, עבר אלול לקלרמון פראן עם רוב סגל אוניברסיטת סטרסבור. הוא היה מהאינטלקטואלים הראשונים שהתנגדו לנטיות האנטישמיות של משטר וישי. כשהצהיר על נטייתו זו בפומבי, סולק ממוסדות החינוך הגבוה בתירוץ של לאומיותו האנגלית של אביו, שנולד במלטה. הוא החל לעסוק בחוואות לשם פרנסה, ליד בורדו, ובסיוע משפחתו החל לייצר בחווה תוצרת חקלאית. ביתו הפך למרכז של המחתרת הצרפתית, ובין הפעילים שפקדו את ביתו היו צופים פרוטסטנטים מתנועת Eclaireuses et Eclaireurs Unionistes de France .
בסיוע אשתו אכסן אלול בחוותו חברי מחתרת, פליטים, שבויי מלחמה שנמלטו מהשבי הגרמני, ויהודים שנרדפו. באפריל 1943 הוזהר כי שכניו היהודים, בני משפחת הרץ (Hertz), צפויים למעצר. הוא הזהיר אותם וליווה אותם ללזה (Lezay), שם הסתתרו בביתו של חסיד אומות העולם, חבר המחתרת הכומר פייר פושיה (Fouchier). אלול הגיע לפריז ושם השיג מסמכים מזויפים גם לקרוביהם של בני משפחת הרץ. לאחר מכן פעל בשורות המחתרת הצרפתית בדרום-מערב צרפת.

לאחר המלחמה

מאפריל 1945 היה אלול חבר מועצת העיר באופן זמני. הוא המשיך להרצות באוניברסיטת בורדו, עד שנת 1980, בה פרש ממשרתו זו. הוא התמקד בחקר כתביהם של קרל בארת וסרן קירקגור, וכן עסק בחקר התנ"ך (לא ביקורת המקרא אלא עיון תאולוגי פילוסופי) והכנסייה בת זמנו. בין השנים 1971-1956 היה חבר הכנסייה הרפורמית הפרוטסטנטית של צרפת (Église réformée de France).
בשנת 2001 הוכר אלול על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.

הגותו וכתביו


בכתביו ניסה אלול לקשור את הולדת הטכנולוגיה עם השפעות דתיות. לגישתו של אלול, המכונה והבירוקרטיה שמנסה להפעיל אותה הן מעין גולם שקם על יוצרו, האדם, ודרוש מבנה חברתי-מדיני שירסן אותה וירסן את האדם מלהשתמש בה ללא בקרה. יצירתו "הטכנולוגיה, או אתגר המאה" (La technique ou l'enjeu du siècle) תורגמה לאנגלית בהמלצתו של אלדוס הקסלי. יצירותיו תורגמו לאנגלית, גרמנית ושפות נוספות.
מרטין ריינולדס

ביוגרפיה

במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד ביולי 1970 כחבר נבחרת אנגליה זכה ריינולדס במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.05 שניות, אחרי ג'מייקה (39.46 שניות) וגאנה (39.82 שניות). באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.0 שניות.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה ריינולדס במדליית כסף בריצת שליחים 4X100 מטר ביחד עם אלן פסקו, דייוויד המרי ודייוויד ג'נקינס בתוצאה של 3:00.46 דקות, אחרי קניה (2:59.83 דקות) ולפני צרפת (3:00.65 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.71 שניות. בשלב רבע הגמר הוא קבע שיא אישי של 46.11 שניות ובשלב המוקדמות תוצאה של 46.46 שניות.
גולוגורי

תולדות היישוב

היישוב נזכר בכרוניקות מסוף המאה ה-11 ומראשית המאה ה-12, ובמחצית השנייה של המאה ה-15 הוענקו לו זכויות עיר.
במאות ה-17 וה-18 נודעה העיירה בשל ירידי הסוסים והבקר שהתקיימו בה. בזכות הטירה שנבנתה במקום, עמד היישוב בפני פשיטות הטטרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסו רבים מבתי העיירה בידי הרוסים.

יהודי גולוגורי

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1470, ובראשית המאה ה-17 הוקם במקום בית כנסת. עד שנת 1772 הייתה הקהילה במקום כפופה לקהילת לבוב.
במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיירה, אך משנות ה-70 של המאה ה-19 חלה ירידה בגודלו, בשל הגירה. בשנת 1895 הוקם בעיירה בית ספר מיסודו של הברון הירש.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נרצחו בעיירה למעלה ממאה יהודים בידי החיילים הרוסים, כאשר רובם הוטבעו בנהר, ורבים מבתי היהודים הועלו באש. בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה היהודית במקום, הגם שנותרו בה רק כ-40% מאנשיה טרם המלחמה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, והתקיימו בה קורסים ללימוד עברית.
לאחר פרוץ מבצע ברברוסה בשנת 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים. בינואר 1942 עוד נמנו בעיירה 575 יהודים, ואלו גורשו תוך זמן קצר לזלוצ'וב הסמוכה, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי המקום.
לאונה בטיסטה אלברטי

אלברטי והאסתטיקה של אמנות הרנסאנס

אף כמחברן של יצירות ספרותיות ותאורטיות הציג אלברטי את יכולותיו המגוונות. קומדיה בשם (Philodoxios), לדוגמה, אשר חיבר בסגנון עתיק, אכן נחשבה לכזו במשך זמן רב. לצד יצירות ספרותיות כאלו כתב אלברטי חיבורים בנושאי משפחה, בנושאי משפט וחוקים ועוד. אולם, את התפוצה הגדולה ביותר של יצירתו העיונית קיבלו החיבורים העוסקים באסתטיקה של האמנויות השונות. שלושת חיבוריו המרכזיים בנושא זה היו "על הציור" (Della Pittura,1435), "על הבנייה", ו"על הפיסול" (De statua), אשר נכתב לאחר שנת 1464.
בחיבורים אלו הציג אלברטי את השקפותיו המהפכניות בקשר לאסתטיקה של האמנויות. גם אלברטי, כמו הוגים קודמים במסורת ימי הביניים, הציג את האמנות כחיקוי של הטבע. אולם הוא טען כי בנוסף לייצוג ה"נכון" של הטבע, על התיאור האמנותי לייצג גם את "היפה" ולחשוף את הטבע עצמו הטמון ביצירה. הדרך לחשיפה זו מבוססת על מסורת העשייה הציורית ועל הקשר של האמן עם הטבע עצמו. "הטבע הוא הנותן לנו את המידות", כותב אלברטי ב"על הציור". "ומאחר שתועלת רבה צומחת מהכרתן, יקדישו נא הציירים השקדנים מאמצים ללימודן מן הטבע, וישקיעו-נא עיון ועמל כדי לשמר בזכרונם את הידע ששאבו ממנו. ...אחר-כך יש לדאוג, שכל איבר יהיה נאמן לייעודו ולתפקודו.".
על פי אלברטי, הדרך להגיע אל התיאור הנאמן של הטבע היא בעזרת שיטה מתודית ויסודית. במבנה שלהם, חידש אלברטי בהצגה שיטתית של העקרונות האומנותיים, אל מול הכתיבה הטכנית והאסוציאטיבית אשר קדמה לו. אולם גם בתוכנם הציגו הכתבים את השאיפה לשיטתיות ולמתודה רציונלית וברורה. אלברטי טען כי לצד הידע התאורטי של האמן, עליו גם להתמקד בשיטת ההתבוננות בטבע, כדי לייצר "דומות" אליו. השיטה להתבוננות בטבע על פי אלברטי היא שיטת הפרספקטיבה והפרופורציה. בספר על הפיסול כותב אלברטי כי מטרתו של האמן היא "למדוד ולהעלות על הכתב לא רק את היופי המצוי בגוף זה או אחר, אלא גם, במידת האפשר, את היופי המושלם שחילק הטבע, בשיעורים מדודים, בין גופים שונים". לפיכך ההתבוננות ותיאור היחס והמידות שבטבע הוא גם הדרך להגיע אל יופיו האמיתי של הטבע.

לקריאה נוספת

רודולף ויטקובר, עקרונות הארכיטקטורה בעידן ההומניזם. תרגם: רון פוקס. רסלינג 2010
מצר גוואדלופ

מצר גוואדלופ הוא מצר ים בקריביים המפריד בין מונטסראט וגוואדלופ לבין האי אנטיגואה שבמדינת אנטיגואה וברבודה. רוחבו מגיע ל-38 ק"מ, והוא מחבר את האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי. בנקודות מסוימות מגיע עומקו עד ל-1,000 פאתום.