google/wiki40b huggingface dataset:
תחנת הרכבת עפולה

התחנה החדשה

תחנת עפולה החדשה נבנתה כחלק מהקמת קו הרכבת חיפה - בית שאן.
התחנה מוקמת עם רציף אי ומעבר תת-קרקעי אשר מקשר בין אולם הנוסעים לרציפים, חדר נוסף נבנה כמקלט ומול אולם הכניסה לתחנה נבנתה "חצר היסטורית" בה מוצגים ממצאים שנאספו מקו רכבת העמק ההיסטורי. התחנה נבנתה על ידי נתיבי ישראל ועלותה הכוללת 90 מיליון שקלים. הבנייה כללה את התחנה ומבנה שרות וביטחון שצמוד אליה בשטח של כ-1200 מטר, חניון עם 690 מקומות חנייה ומפרץ אוטובוסים. בצמוד לתחנה נבנה מסוף אוטובוסים שמשרת את עפולה והסביבה בו יוצאים קווים של חברת "סופרבוס" לשכונות העיר ולישובים הסמוכים.
תחנת הרכבת של עפולה היא התחנה החשובה והמרכזית ביותר בקו העמק. רכבת ישראל פרסמה דו"ח נוסעים לשנת 2017 שהראה כי מרבית הנוסעים בקו נרשמו בתחנת עפולה (346,356 נוסעים) הסיבה לכך היא שעפולה היא העיר המרכזית בעמק יזרעאל עם מספר התושבים הגבוה ביותר (כ-50,000 תושבים) כמו כן, בעפולה התחנה קרובה לאזורי התעסוקה והמגורים בעיר בניגוד לתחנות כפר ברוך וכפר יהושע שלהן נדרשת תחבורה משלימה ולא ניתן להגיע אליהן ברגל. בנוסף לכך, מבין כל התחנות שנבנו תחנת עפולה היא הגדולה ביותר].
ב-20 בפברואר 2018 נקראה התחנה על-שמו של רפאל איתן, שהיה ראש המטה הכללי האחד עשר של צה"ל ושר בממשלות ישראל. איתן היה בן המושב תל עדשים, שנמצא במרחק קילומטרים אחדים מתחנת הרכבת.

תכנון עתידי

קיים תכנון עתידי, המכונה "מסילת עירון", לסלילת מסילה נוספת אל התחנה. המסילה מתוכננת לעבור בתוואי כביש עירון ותקשר את עפולה לחדרה, נתניה ותל אביב. כיום קטע קצר מן המסילה סלול ונקרא "שלוחת חדרה מזרח". כיוון הנסיעה מתחנת חדרה מזרח ההיסטורית הוא לכיוון חיפה בלבד, אך בעתיד תיסלל קשת מסילה שתאפשר נסיעה גם לכיוון תל אביב. כרגע מתוכננות בקו עתידי זה שתי תחנות בלבד: עפולה וחדרה מזרח, הממשלה אישרה 50 מיליון ש"ח לתכנון התוואי וכן הקו אושר לביצוע, אך נכון ל-2018 עדין לא החלו העבודות לבניית המסילה.
תכנון עתידי נוסף הוא סלילת מסילה נוספת כפולה מעפולה לטבריה המכונה "מסילת עפולה-טבריה", הפרויקט יכלול מספר מנהרות וגשרים, אך כרגע הקו אינו מתוכנן לביצוע נכון ל-2018

שירות רכבות בתחנה

מהתחנה יוצאת רכבת אחת בשעה לכיוון חיפה ואחת לכיוון בית שאן ובשעות שיא 2 רכבות בשעה. (2 רכבות בבוקר לחיפה, ו2 רכבות בערב לבית שאן).
The Number 1's Tour

רקע

במקור סיבוב ההופעות היה אמור להתחיל בפברואר 2018, אך הוא נדחה לאוקטובר אותה שנה "בשל שינוי הכרחי של ההתקשרויות הבינלאומיות שלה לשנת 2018" כפי שנמסר מהצוות שלה. בנוסף הזמרת ביטלה הופעה שלה שהייתה אמורה להתקיים ב-5 בפברואר 2018 בפרת', אוסטרליה.
אם ננעלו

תוכן ומבנה

הפיוט הוא במבנה ה"שירה" התימני, הוא ה"מֻוַַשַּׁח" בעל המבנה הייחודי של אזור כפול. השיר הוא בן שבעה בתים, בית עברי ובית ערבי לסירוגין, ונחתם על ידי שבזי באקרוסטיכון ראשי הבתים כ"אלשבזי". שמו של שבזי מוזכר פעם נוספת בשיר, כאשר בשורה ה-55 מופיעות המילים "סִינֻן אַלִף וַאללַּאם וַאלְמִים", כלומר ס' א' ו-ל' ו-מ', היוצרות את שמו הפרטי – "סאלם".
את השיר פותח שבזי בדברי שבח לאל, באמצעות תיאור גרמי השמיים, ש"יַעְנוּ בְּקוֹל שִׁירִים עֲרֵבִים". הבית הערבי שלאחר מכן מציג את תולדות עם ישראל: בריאת העולם, בחירת ארץ ישראל מכל המקומות והענקתה לעם ישראל, מתן תורה ונביאותו של משה רבנו. בבית העברי שלאחר חרוזה ערבית זו מתאר המשורר את הקשר של הנפש עם הקב"ה ואת הקשר שבין עם ישראל לאלוהיו, כמעין-משל לחתן והכלה הארציים. החרוזה הערבית הבאה פותחת בהזכרת מקום החתונה ("חַית אַלעְרַאיִס וַאלשְׁרַאבּ" משמעו "במקום החתונה והמשתה"), אך גם חתונה ארצית זו הופכת למשל לשמחת הגאולה שמבוטאת בגעגועים לקודש ולארץ ישראל. רק בבית העברי שמגיע אחרי החרוזה הזו מתייחס לחתונה לא כמשל ולא כאלגוריה ליחסים רוחניים, אלא לשמחת החתן והכלה הארציים ולמסובים בשמחתם. מיד אחר כך עובר הפייטן לחרוזה ערבית המטיפה מוסר, ומבקש מן הנפש לשוב לדרך הישר לפני מותה. בחרוזה העברית שבה מסיים שבזי את השיר הוא מודה לאל ומשבחו, כפי שעשה בחרוזה הראשונה, ומסיים בברכה ל"בְנֵי מְסִבָּה הָאֲהוּבִים".
אמנדה רוט

ביוגרפיה

רוט נולדה בצ'למספורד שבאסקס. היא למדה בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy of Dramatic Art". התחלת הקריירה שלה כשחקנית הייתה ב-1983 כשהופיעה בתפקיד אסי במחזה "The Devil's Disciple" מאת ג'ורג' ברנרד שו שהועלה ב"לידס פלייהאוס".
בין השנים 1983 ו-1991 הופיעה רוט עם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד אפון אייבון ובלונדון. בין התפקידים שגילמה היו יוליה לצדו של דניאל דיי לואיס כרומיאו; היא גילמה דמות צעירה מאוד של ליידי מקבת'; גילמה את קרסידה לצדו של רייף פיינס כטרוילוס ואת רוזלין גילמה שוב לצדו של פיינס בתפקיד ברוון.
ב-1995 כיכבה בסרט "אהבה כמוסה" בתפקיד הראשי של אן אליוט לצדם של קירן היינדס ושל ג'ון וודוויין. הסרט שהופק בתחילה לטלוויזיה הוקרן מאוחר יותר באולמות הקולנוע. הסרט הוא עיבוד לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן, והיה התפקיד הראשי הראשון שלה בסרט קולנוע.
באוקטובר 2008 זכתה לשבחים והייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה כשרה בהפקה של האולד ויק בטרילוגיה "The Norman Conquests" מאת אלן אייקבורן בבימויו של מתיו וורקוס .
ב-1989 דיבבה רוט את סופי בסרט האנימציה על פי "העי"ג" מאת רואלד דאל. בשנת 2000 גילמה את ז'אן ד'ארק במחזה "הנרי השישי, חלק ראשון" מתוך סדרת ספרי האודיו "Arkangel Shakespeare".
ב-2006 הקליטה גרסה מלאה של הרומן "ג'יין אייר" מאת שרלוט ברונטה בהוצאת Naxos. ההקלטה היא באורך של 20 שעות ושלושים דקות. (ISBN 978-962-634-357-9)
ביולי 2004 יצא לאור בהוצאת "Hodder & Stoughton Audiobooks" הקלטה שלה של גרסה מקוצרת לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן. (ISBN 1-84456-035-X)
בנובמבר 2007 שיחקה בסדרת תסכיתי דרמה לרדיו 4 של ה-BBC עיבוד לרומן "Pin to See the Peep Show" מאת פ. טניסון ג'סי . בדצמבר 2007 השתתפה בעיבוד לרדיו של המחזה "סוס-נדנדה" מאת ארנולד וסקר, שהוזמן לציון 75 שנה ל-BBC World Service. באותה שנה שיחקה בדרמה הטלוויזיונית "הכלה השודדת" ששודר בCBS, ומבוסס על הספר באותו שם פרי עטה של מרגרט אטווד שיצא ב-1993. 
בסדרה "Hopes and Desires" של רדיו ה-BBC השתתפה רוט בקומדיה "Catching Heathcliff" מאת ניק וורברטון, בתפקיד לינדזי, בחורה רומנטית ללא תקנה המשתוקקת לפגוש את בן דמותו של היתקליף (גיבור הרומן "אנקת גבהים"). התוכנית שודרה ב-15 בינואר 2008.
בתסכית רדיו של ה-BBC משנת 1997 גילמה את פאני גיבורת הרומן "מנספילד פארק" מאת ג'יין אוסטן.
גיא בר-עוז

קריירה אקדמית

בר-עוז למד באוניברסיטת תל אביב, שם השלים בשנת 1994 תואר ראשון במדעי החיים ובשנת 1998 תואר ראשון בארכאולוגיה. התארים המתקדמים נעשו בהנחיית פרופ' תמר דיין במחלקה לזואולוגיה. במסגרת התואר השני בזואולוגיה ואקולוגיה (1996), התמחה בר-עוז בארכאוזואולוגיה ובמסגרתו עיבד ופרסם את מאסף שרידי בעלי החיים (עצמות, שיניים, קרניים) בן כ-16,000 שנה, מהאתר הכבארי-גאומטרי נווה דוד. עבודת הדוקטורט שלו שאושרה בשנת 2001, שינויים תרבותיים ואקולוגיים במישור החוף המרכזי בסוף תקופת הקרח האחרונה השוותה בין דגמי שימור העצמות והתנהגות הציד בארבעה אתרים אפיפלאוליתיים (11,500-20,000 שנים לפני זמננו). העבודה אפשרה, לראשונה באופן שיטתי, להשוות בין דגמי הציד של בני התרבות הנטופית למנהגי הציד הקדם-נטופיים באזור גאוגרפי דומה. כך הודגם כי הציד הנטופי התמקד בבעלי חיים קטנים (כארנבות וצבים) על חשבון הפרסתנים הבינוניים והגדולים (יחמור ושור הבר), ככל הנראה בשל צפיפות אוכלוסין גוברת והולכת. גרסה מעודכנת של הדוקטורט פורסמה כספר בהוצאת Brill ‏: "Epipalaeolithic Subsistence Strategies in the Levant: A Zooarchaeological Perspective". 
לאחר סיום הדוקטורט זכה בר-עוז במלגת רוטשילד ויצא להשתלמות בתר-דוקטורט במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת הרווארד, שם החל בקשר ארוך השנים עם הפרהיסטוריה של הקווקז. לאחר שנה בהרווארד זכה בר-עוז במלגת אלון ונקלט בסגל החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, בשנת 2010 מונה כפרופסור-חבר בחוג. קורסים אותם מלמד בר-עוז כוללים: מבואות לארכיאוזואולוגיה וטפונומיה; ביות בעלי החיים (האדם וחיות אחרות - ההיסטוריה התרבותית של חיות הבית); האבולוציה של הציד האנושי; תרבויות הציד של האפיפלאולית; תרבות האוכל; החי בארצות המקרא; מטבח ודיאטה בישראל הקדומה. בחודש יוני 2014, מונה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2003 הקים בר-עוז את המעבדה לארכאוזואולוגיה במסגרת המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה, והוא עומד בראשה. המעבדה מהווה מרכז למחקר והוראה של מורשת יחסי-הגומלין בין האדם ועולם החי הקדום של ישראל. המעבדה מצוידת בעזרי מחקר חדישים הכוללים מיקרוסקופים, מצלמות, מכשירי מדידה, מתקנים לניקוי עצמות ארכאולוגיות ולהכנת שלדי בעלי חיים, וכן אוסף השוואתי מקיף של שלדי בעלי חיים מחיות הארץ. החוקרים ותלמידי המחקר במעבדה מתמחים בלימוד מכלולים ארכאוזואולוגיים ממגוון רחב של אתרים מן התקופות הפרהיסטוריות, המקראיות והקלאסיות מכל רחבי הארץ.
פלאו

היסטוריה

על פי הערכות, איי פלאו מיושבים מזה 4,000 שנה. האירופים הראשונים באיים היו הספרדים (1710), שהשתלטו על פלאו. לאחר מכן גברה ההשפעה הבריטית באזור. מחלות שהביאו המתיישבים האירופים גרמו להשמדתה של כמעט כל האוכלוסייה המקומית במהלך המאה ה-19. מ-50,000 תושבים שחיו באיים בסוף המאה ה-18 ירדה האוכלוסייה לכ-5,000 תושבים בלבד בסוף המאה ה-19.
ב-1899 מכרו הספרדים את האיים לגרמניה. במלחמת העולם הראשונה נכבשו האיים על ידי יפן. במלחמת העולם השנייה נערכו בהם קרבות עזים בין יפן לארצות הברית. לאחר המלחמה הייתה פלאו לחלק מטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט, שהוקמה על ידי האו"ם ונוהלה על ידי ארצות הברית. באותה תקופה נבנו בה מוסדות דמוקרטיים, אך נוצרה תלות מוחלטת בסיוע האמריקני. 
ב-1993 החליטו תושבי פלאו במשאל עם להפוך למדינה עצמאית, תוך חתימת הסכם ההתאגדות החופשית עם ארצות הברית. ב-1985 נרצח ראש ממשלת פלאו Haruo Remeliik, וסגנו, טומי רמנגסאו (Tommy Remengesau) נבחר לנשיאות. רמגסאו הבטיח לנסות ולהקטין את התלות הכלכלית בארצות הברית, תוך פיתוח מואץ של ענף התיירות.

פוליטיקה

פלאו היא רפובליקה דמוקרטית רב-מפלגתית. נשיא פלאו  הוא ראש המדינה כמו בדמוקרטיה נשיאותית, סמכות הביצוע והתנהלות המדינה מתבצעת על ידי חברי הממשל של הנשיא, ואילו כוח החקיקה הנתון לממשלה מתבצע בקונגרס הלאומי. המערכת השופטת היא עצמאית מהממשלה ומהקונגרס. פלאו אימצה את החוקה שלה בשנת 1981.
בבית התחתון של הפרלמנט חברים כ-16 חברים שנבחרים פעם בארבע שנים במחוזות בחירה חד-מושביים. בבית העליון, הסנאט, חברים 13 חברים, שגם הם נבחרים פעם בארבע שנים. בפלאו אין מפלגות פוליטיות (למרות שאין חוק שמונע את היווצרות מפלגות שכאלה ובעבר אכן פעלו מספר מפלגות).

בנוסף, ישנה מועצה בשם "מועצת המטות", שחבריה הם נציגי השבטים הגדולים בפלאו אשר מייעצת לנשיא בנושאים שבטיים ומסורתיים.

כלכלה

כלכלתה של פלאו תלויה בארצות הברית מאז מלחמת העולם השנייה, אז הייתה שטח נאמנות שלה מטעם האו"ם. לאחר העצמאות חתמה פלאו הסכם התאגדות חופשית עם ארצות הברית, במסגרתו היא מקבלת הגנה וסיוע כלכלי, ומעניקה לארצות הברית זכות לקיים בסיסים צבאיים בתחומה, ועגינה בנמליה.
תושבי המקום מתפרנסים בעיקר מעבודה ממשלתית, מדיג ומחקלאות למחיה. בפלאו עובדים זרים רבים, בעיקר מהפיליפינים. ענף התיירות הוא ענף מתפתח במדינה.

דמוגרפיה

הרכב האוכלוסייה: פלואים (תערובת: מיקרונזים-מַלָאים-מֶלָנֶזים) 69.9%, פיליפינים 15.3%, סינים 4.9%, אסייתים אחרים 2.4%, לבנים 1.9%, בני איי-קרוליינה 1.4%, מיקרונזים אחרים 1.1%
הרכב דתי: קתולים 41.6%, פרוטסטנטים 23.3%, מודקנגיי (אמונה מקומית) 8.8%, אדבנטיסטים של היום-השביעי 5.3%, ללא דת 16%
תוחלת החיים של תושבי פלאו על פי מדד תוחלת החיים של האו"ם: נשים - 73.77; גברים - 67.26 (מקום 130 בעולם)
ג'ריקן

ג'ריקן (באנגלית: Jerrycan) הוא מכל מלבני קשיח, בעל ידית נשיאה ופייה דמוית משפך ובעלת כיסוי אטום, המיועד להובלת מים, דלק ונוזלים אחרים במשקל הניתן לנשיאה על ידי אדם אחד או שניים. ג'ריקנים עשויים ממתכת או מחומר פלסטי ונפחם נע בדרך כלל בין חמישה לעשרים ליטר. 
הג'ריקן פותח ערב מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה נעשה בו שימוש נרחב על ידי צבאות גרמניה ובעלות הברית. מאז ועד היום יש לו שימושים צבאיים נרחבים למעשה בכל צבא בעולם. יש לו גם שימושים אזרחיים, במיוחד במחנאות.
כבר מראשית השימוש בג'ריקן נהוג היה לסמן את תכולתו באותיות (מים, בנזין וכו'), בין השאר על מנת להימנע ממילוי מים בג'ריקן שהכיל לפני כן דלק, מחשש להרעלה. כיום מקובל בחלק ממדינות העולם להבדיל בין ג'ריקנים לסוגי נוזלים שונים על ידי ייצורם בצבעים שונים.

השימוש בג'ריקן בצבאות בעלות הברית

כבר ב-1939 הגיע ככל הנראה ג'ריקן גרמני לידי צבא ארצות הברית, אשר החליט שלא להעתיקו ולהעדיף על פניו מכל צבאי אחר שפותח שם באותה עת.
הבריטים, שהתוודעו לעיצובו של הג'ריקן הגרמני לראשונה במהלך קרבות עם הגרמנים בנורווגיה ב-1940 הבינו מיד את עדיפותו והחלו להשתמש בו. עד 1942 הם הסתמכו על ג'ריקנים גרמניים שנלקחו שלל. לאחר מכן החל ייצור בריטי המוני של הג'ריקן. 2 מיליון מכלים הגיעו לזירת צפון אפריקה בראשית 1943. בהמשך החלו גם האמריקנים ליצרו. 
עיצוב הפייה הגרמני של הג'ריקן אומץ גם על ידי הבריטים. מכסה הפייה הגרמנית היה שטוח, נע על גבי ציר והודק למקומו באמצעות אביזר דמוי מנוף. ניתן היה לפותחו בקלות ללא צורך במכשירי עזר. העיצוב האמריקני החליף פיה זו במכסה עגול בעל ארבע "אזניים", שהיה מתברג לתוך הדופן העליונה של המכל. מכסה זה נפתח פחות בקלות והיה מועד לנזילות יותר מעיצוב הפייה המקורי. 
עד לסיום המלחמה באירופה במאי 1945 הצטיידו צבאות בעלות הברית בזירה זו ב-21 מיליון ג'ריקנים. נשיא ארצות הברית רוזוולט העריך את תרומתו של הג'ריקן למאמץ המלחמה של בעלות הברית כאשר ציין בנובמבר 1944, כי "ללא מכלים אלו לא היו צבאותינו מסוגלים לפלס את דרכם לרוחב צרפת בקצב בזק, אשר עלה על זה של הבליץ הגרמני ב-1940".‏

חבלה

בראשית ימי הפעילות של הפת"ח שימש הג'ריקן כמנשא נוח לחומרי חבלה ומטעני נפץ.
יעקב אריה טברסקי

ביוגרפיה

נולד בעיר טוריסק שברוסיה לרבי מרדכי זוסיא טברסקי, האדמו"ר מטריסק-הוצלס-יאס, ולחוה גיטל בת רבי יצחק פרידמן מבוהוש. נישא לבלומא רייזל בת רבי פנחס השיל מזינקוב. עם פטירת חמיו בז' באב ה'תרע"ו נקרא לכהן תחתיו כאדמו"ר מזינקוב. בדרכו לזינקוב נסע לרבי דוד טברסקי האדמו"ר מסקווירה וקיבל את ברכתו לכהונת האדמו"רות.

נדודיו

שנתיים לאחר שכיהן כאדמו"ר בזינקוב היגר רבי יעקב אריה לקמניץ-פודולסקי שבדרום-מערב אוקראינה שם כיהן כאדמו"ר עד לשנת ה'תר"פ אז נודע לו כי הוא מבוקש למעצר בידי המשטר הקומוניסטי ולכן נמלט לווינה וממנה לברלין שבה התגורר עד שנת ה'תרפ"ד, אז עקר ללונדון בירת אנגליה וייסד בה את חצר טריסק מחדש. הוא היה פעיל בתחומי היהדות בלונדון ויסד מקוואות, בתי הכנסת אורחים, ומוסדות ציבור אחרים.
בחודש אב ה'תשכ"ד עלה רבי יעקב אריה לארץ ישראל והתיישב בבני ברק שבה ניהל את חצר טריסק עד לפטירתו.
רבי יעקב אריה נפטר בכ"א בתשרי ה'תש"ם ונטמן בבית הקברות הר הזיתים בירושלים.
יואב הייט

קורות חייו

הוריו היו חניכי חברת הנוער באושה. יואב הייט נולד וגדל בנצרת עילית, בנעוריו היה חבר בלהקת הנוער של נצרת עילית. בצבא שירת בלהקת חילות השדה, יחד עם אלי יצפאן. הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב 1993. בכיתתו למדו בין השאר יסמין קידר, דלית קהן, ענת פדרשניידר, ניר ארז, גיל צרנוביץ ודנה שרייר.
שבועיים לאחר שסיים את לימודיו התחיל לשחק בהצגה "הימלאיה" בפסטיבל עכו. הוא שיחק שש עונות בתיאטרון חיפה. משנת 2008 ועד היום (יולי 2012) משחק הייט בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
ב-2012 הייט שיחק ב"מסיבת יום הולדת" של הרולד פינטר בתיאטרון "עת" של עודד קוטלר.
ב-2011 זכה בפרס על שם גילי בן אוזיליו, בשנה הראשונה לחלוקת הפרס.
נשוי לחן (במקור פרינץ), להם שלושה ילדים והם מתגוררים בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
שלום פוז'ארוואץ

שלום פוז'ארוואץ הוא הסכם שלום שנחתם ב-21 ביולי 1718 בעיר הסרבית פוז'ארוואץ בין האימפריה העות'מאנית מצד אחד ובין ממלכת הבסבורג ורפובליקת ונציה מצד שני.
הסכם השלום, ששיקף את המצב הצבאי בשטח לאחר המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) והמלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1714–1718), קבע שהאימפריה העות'מאנית הפסידה את הבאנאט של טימישוארה, אולטניה, צפון סרביה וצפון בוסניה לאוסטריה, ורפובליקת ונציה איבדה את אחיזתה בחצי האי פלופונז ובכרתים, אך שמרה לעצמה את האיים היוניים ואת דלמטיה.
בואלם סנסל

חייו

בואלם סנסל נולד בכפר קטן באלג'יריה הצרפתית, שהייתה בעת ההיא קולוניה צרפתית. כאשר היה בן שנה, התייתם מאביו, שנהרג בתאונת דרכים. בילדותו חווה את המאורעות הקשים שליוו את מלחמת העצמאות של אלג'ריה שהסתיימה בשנת 1962. 
סנסל הוא דוקטור לכלכלה ומהנדס במקצועו שעבד במשך שנים כמהנדס בכיר בממשלת אלג'יר. תוך כדי עבודתו בשירות הציבורי, החל לעסוק בכתיבה בעידודו של הסופר האלג'ירי ראשיד מימוני, חברו ללימודים שהלך לעולמו בגלות בצרפת בשנת 1995. ההתנקשות בחייו של נשיא אלג'יריה מוחמד בודיאף ועלייתו של האסלאם הפונדמנטליסטי באלג'יריה, השפיעו עליו לכתוב אודות ארצו. בשנת 1996 בעת שהיה בגיל 47, החל לכתוב את רומן הביכורים שלו, 'שבועת הברברים' (Le Serment de barbares), שיצא לאור בהוצאת גלימר בשנת 1999, בו שזר ביקורת גלויה על המתחולל בארצו. בספר זה שרטט סנסל את קורותיה של אלג’יריה בסוף המאה ה–20 דרך סיפור תעלומת רצח של אלג’ירי שחזר לארצו לאחר שהות של 30 שנה בצרפת. 
על הביקורת שהטיח כלפי הממשל בעודו עובד בשירות הציבורי, אמר: "כשכתבתי את הרומן הראשון שלי 'שבועת הברברים' שראה אור בצרפת בשנת 1999, התחלתי לשאול את עצמי מה אעשה כעת. המצב הפך למורכב. אני עובד מדינה באלג’יריה אבל כתיבתי מותחת ביקורת חריפה על המדינה ועל החברה האלג’ירית. והדבר רק החריף עם פרסום הרומן השני שלי... רציתי להישאר עובד מדינה, כי אהבתי את עבודתי כמהנדס. בשנים ההן הייתי בלב הרפורמות התעשייתיות שבוצעו באלג’יריה. זה מאוד עניין אותי. גם לא חשתי עדיין סופר, הייתי בעיני עצמי עובד מדינה שכותב. לא התכוונתי להפוך את הספרות למקצוע שלי... אמרו לי אתה מבקר יותר מדי את הממשלה. בספרים זה לא נורא, זו ספרות המתפרסמת בחו”ל, אבל בראיונות שאתה מעניק ל’לה מונד’ או ל’נובל אובזרבאטר’ או בטלוויזיה הצרפתית - תיזהר”. 
לאחר שפרסם מאמר בעיתון צרפתי, בו תקף את המדיניות של נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, פוטר בשנת 2003 ממשרתו והמשיך לעסוק בכתיבה בלבד. "בסופו של דבר זה היה טוב. מאותו רגע אני מקדיש את עצמי אך ורק לספרות וכל השתלשלות האירועים, הפכה אותי ליותר עקשן".
חרף המחלוקות שעוררו ספריו בארצו וחרף החשש לחייו, המשיך סנסל להתגורר במולדתו עם אשתו ושתי בנותיו. בשנת 2007, הוכרז סנסל בפסטיבל הספרים הבינלאומי שנערך בברלין, כגולה בתוך ארצו. לדבריו אלג'יריה הפכה למקום מבצר של האסלאם הקיצוני ובעקבות כך, היא מאבדת את המוסר האינטלקטואלי החיוני לאושיות הדמוקרטיה.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו השני "הכפר של הגרמני או יומנם של האחים שילר", המגולל את סיפורם של שני אחים ילידי אלג'יריה, רשל ומלריך שהתחנכו בצרפת. שניהם למדים כי בעקבות המהומות שפרצו באלג'יריה בשנת 1944, נטבחו הוריהם על ידי איסלמיסטים קיצוניים, וכי האב הנס שילר היה מהנדס כימי שהיה שותף ביצור הגז ציקלון בי, ששימש להשמדת היהודים בתאי הגאזים. בריאיון שנערך עם עיתון הארץ, אמר סנסל כי בספר זה ניסה להתריע על הגבול הדק העובר בין האסלאם הקיצוני והנאציזם. הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2010.
בשנת 2012 זכה ב'פרס הרומן הערבי' (Prix du Roman Arabe) על כתיבת ספרו "רחוב דרווין", המכיל אלמנטים אוטוביוגרפיים המתארים את החיים ברובע בו נולד. הפרס הכספי נשלל ממנו על ידי השגרירים הערבים – נותני החסות, בשל היענותו להזמנה להתארח כאורח כבוד בפסטיבל הסופרים שנערך במשכנות שאננים בירושלים בחודש מאי 2012. שלושה שבועות לפני שהגיע לכנס, הואשם על ידי החמאס ב"פשע נגד מיליון וחצי קדושים מעונים אלג’ירים שהקריבו את חייהם עבור החירות”.
אשת פוטיפר

אשת פוטיפר היא דמות מקראית הנזכרת בפרשת וישב שבספר בראשית, כמי שניסתה לפתות את יוסף לנאוף עימה, ומשלא הצליחה, העלילה עליו עלילת שקר שהוא ניסה לאנוס אותה, ועקב כך הושלך יוסף, על ידי פוטיפר אדוניו, לבית הסוהר, שם זכה לברכת ה' במעשה ידיו עד שעלה לגדולה והפך למשנה למלך מצרים.

זיהויה כאמהּ של אסנת

בשל הדמיון המילולי בין פוטיפר לפוטיפרע, יש מחז"ל המזהים את פוטיפר כאביה של אסנת בת פוטיפרע, שהייתה עתידה להיות אשתו של יוסף:
"פוטי פרע - הוא פוטיפר, ונקרא פוטיפרע על שנסתרס מאליו, לפי שלקח את יוסף למשכב זכר." (רש"י על ספר בראשית, פרק מ"א, פסוק מ"ה). המקור לדברי רש"י בתלמוד הבבלי:
ויקנהו פוטיפר סריס פרעה - אמר רב: שקנאו לעצמו. בא גבריאל ופירעו [סרס אותו], מעיקרא כתיב פוטיפר, ולבסוף פוטיפרע.
— תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף י"ג, עמוד ב'
לפי מדרש זה, מובא במדרש טעם לפיתוי שפיתתה אשת פוטיפר את יוסף: "אמר ר' יהושע בן לוי: רואה היית [אשת פוטיפר] באיסטרולוגיאה שלה [כוכבי המזלות] שעתידה להעמיד ממנו [מיוסף] בן, ולא הייתה יודעת או ממנה או מבתה [אסנת, שילדה ליוסף את מנשה ואפרים]" (בראשית רבה, פרשה פ"ה, פסקה ב').

מטרותיה

במדרשי חז"ל ישנן דעות שונות האם אשת פוטיפר הייתה מרשעת שבגדה בבעלה וניסתה לפתות את עבדו לנאוף עימה, או שמעשיה היו לשם מטרות חיוביות, אם כי מעשיה אינם רצויים. ישנם מדרשים שאיפיינו אותה כדמות שלילית: "'ויכירה ויאמר כתנת בני'... אמר ר' חוניה: נצנצה בו רוח הקודש, חיה רעה אכלתהו - זו אשת פוטיפר" (בראשית רבה, פרשה פ"ד, פסקה י"ט).
ויש שאיפיינו אותה כדמות חיובית עם כוונות טובות ואף בחינה של רוח הקודש:
מה כתוב למעלה מן העניין: 'והמדנים מכרו אותו אל מצרים... ויהי בעת ההיא'. לא היה צריך קריא למימר אלא 'ויוסף הורד מצרימה'!... ר' שמואל בר נחמן אמר: כדי לסמוך מעשה תמר למעשה אשת פוטיפר, מה זו [תמר] לשום שמים, אף זו [אשת פוטיפר] לשום שמים, דאמר ר' יהושע בן לוי: רואה היית [אשת פוטיפר] באיסטרולוגיאה שלה [כוכבי המזלות] שעתידה להעמיד ממנו [מיוסף] בן, ולא הייתה יודעת או ממנה או מבתה.
— בראשית רבה, פרשה פ"ה, פסקה ב'
אלכס סלמונד

אלכס אליוט אנדרסון סלמונד (באנגלית: Alexander Elliot Anderson Salmond; נולד ב-31 בדצמבר 1954) הוא פוליטיקאי סקוטי שכיהן בתפקיד "השר הראשון של סקוטלנד" (First Minister of Scotland, ראו ראש השרים) בשנים 2014 - 2007. הוא "השר הראשון" הרביעי במספר ותמך במדיניות בדלנית. סלמונד הוביל מערכה לביטול האיחוד של סקוטלנד עם אנגליה אשר נמצא בתוקף כבר יותר מ-300 שנה (מאז חוקי האיחוד של 1707), במטרה להביא לעצמאות סקוטלנד ולחברות עצמאית סקוטית באיחוד האירופי ובנאט"ו.
סלמונד היה מנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית במשך כעשרים שנה (SNP – ראשי תיבות של Scottish National Party) וחבר בפרלמנט הסקוטי מטעם אברדינשייר מזרח (Aberdeenshire East).
בין השנים 1987–2010 היה חבר הפרלמנט הבריטי וייצג את מחוז הבחירה באנף ובוקן שבצפון-מזרח סקוטלנד. לאחר שהוביל את ה-SNP לזכייה ברוב מוחלט בבחירות 2014 לפרלמנט הסקוטי, הצליח לשאת ולתת עם ממשלת הממלכה המאוחדת על קיום משאל עם על עצמאות סקוטלנד. משאל העם נערך ב-18 בספטמבר 2014, והסתיים בהחלטה לשמר את האיחוד בין אנגליה לסקוטלנד.
לאחר הכישלון במשאל העם הודיע סלמונד שלא יתמודד שוב להנהגת ה-SNP, ולאחר שמפלגתו תבחר מנהיג חדש, יתפטר ממשרתו כשר הראשון כדי לאפשר למנהיג החדש להיבחר על ידי הפרלמנט הסקוטי למשרה זו. הוא התפטר לאחר שסגניתו ניקולה סטרג'ון נבחרה בנובמבר 2014. בבחירות בשנת 2015 חזר סלמונד לפרלמנט הבריטי לאחר שזכה במושב במחוז הבחירה גורדון. בבחירות ב-2017 הפסיד סלמונד לנציג המפלגה השמרנית.
קולות מן ההרים

עלילת הספר

בבסיסו של הסיפור נמצא סיפורם של שני אחים, עבדאללה, האח הבכור, ופארי, האחות הצעירה. שני האחים גדלים, יחד עם אביהם סאבור ואמם החורגת פרוואנה, בכפר קטן ונידח באפגניסטן, ונסיבות חייהם מתאפיינות בעוני מרוד, אשר מעלה ספקות באשר ליכולתם של ההורים לטפל בילדיהם.
בו בזמן, אחיו של אבי המשפחה ודודם של שני האחים, נאבי, אשר מועסק כמשרתו של סולימאן, אדון בעל נכסים בעיר קאבול, מגלה כי אדונו גמר בדעתו להתחתן עם נילה, בת למשפחה מכובדת מאצולת העיר, אך מי שמוכרת כאישה פרועה בעלת גינונים מפוקפקים. זמן קצר לאחר החתונה, מתגלה כי אין באפשרות בני הזוג להעמיד צאצאים, למגינת ליבה של נילה. בעקבות זאת הוגה נאבי רעיון, לפיו בני הזוג יאמצו את פארי, בתו הצעירה של גיסו העני סאבור, ובכך מחד יחלצוה מחיי העוני הצפויים לה, ומאידך יאפשרו לבני הזוג להתברך בחווית ההורות. חרף רתיעתו הראשונית של אבי המשפחה, סאבור, מהרעיון המוצע, בסופו של דבר התוכנית מתבצעת, כאשר בעוד פארי מאומצת על ידי הוריה החדשים ושוכחת לאיטה את בני משפחתה הישנים, אחיה עבדאללה, אשר קשור בכל מאודו לאחותו הקטנה, ממאן לשכוח את אחותו, חרף חלוף הזמן.
במסגרת עלילת הספר, מתאר חוסייני, נוסף על סיפורם של שני האחים, סיפורים נוספים, אשר מתארים אספקטים רבים בחייהם של ילידי אפגניסטן במהלך התקופה שבין הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ותקופת הכיבוש האמריקאי בעקבות פיגועי 11 בספטמבר. בין היתר מסופר סיפורו של נאבי, המשרת הנאמן, אשר במהלך השנים מגלה כי תשוקתו הגדולה של אדונו אינה דווקא לאשתו, אלא אליו, תחושה אשר מביאה את אשתו נילה, יחד עם בתה המאומצת פארי, לעזוב את אפגניסטן לצמיתות. כמו כן מתואר סיפורם של שני האחים, אידריס וטימור, אשר עזבו את אפגניסטן בילדותם וכעת מבקשים לשוב אליה, אך נאלצים להתמודד עם תחושת הזרות אשר הארץ משרה עליהם. בנוסף מסופר סיפורו של מרקוס, רופא ממוצא יווני, אשר בחר להקדיש את חייו לסיוע לנזקקים כתוצאה ממאבקה של ידידתו בחולייה, ולבסוף מוצא עצמו באפגניסטן.
בסופו של דבר, וחרף חלוף השנים, מצליחה פארי, כעת גברת זקנה בעלת משפחה משלה המתגוררת בצרפת, לגלות את האמת אודות מוצאה, ובעקבות זאת פועלת לשם מציאתו של אחיה האובד, אשר מתגורר בארצות הברית. בסופו של דבר מתברר, כי חרף חלוף הזמן, ועל אף שהקים משפחה משלו, אחיה עבדאללה מעולם לא שכח אותה, ואף ביטא את כמיהתו לאיחוד מחדש של שני האחים בדרך בלתי צפויה. הסיפור עצמו מסתיים באיחוד מחדש של שתי המשפחות, ומתבטא ביחסיה של פארי, האחות הצעירה שהתאחדה לבסוף עם אחיה הבכור, עם פארי, בתו של עבדאללה, אשר קיומה הערטילאי של דודתה היה בעל משקל ממשי לכל אורך חייה, וכעת ציפייתה לבסוף מתגשמת.
מבחן ביאורט

מבחן ביאורט (הנקרא באנגלית גם מבחן פיוטרובסקי) זוהי תגובה כימית הבאה לגלות נוכחות קשרים פפטידיים בתמיסה הנבדקת. התגובה מבוססת על כך שבנוכחות הקשר הפפטידי יון נחושת בעל דרגת חמצון 2+ יוצר קומפלקס בתמיסה אלקלית בצבע סגלגל.
התגובה מאפשרת לגלות את ריכוז החלבונים כי זה נמצא ביחס ישר עם כמות חומצות אמינו בפפטיד. כך שעוצמת הצבע בגל 540 ננומטרים, בהתאם לחוק בר-למברט, הוא ביחס ישר לכמות הפפטיד.
הריאגנט שמשתמשים בו למבחן איננו מכיל ביאורט  אך למולקולה הזו המבחן הזה יוצא חיובי גם כן ומכאן מגיע שמו.
בתגובה נחושת עם דרגת חמצון 2+ מתחברת לחנקנים שבתמיסה ועוברת חיזור לדרגת חמצון 1+. התגובה רגישה לבופרים של טריס ואמוניה מה שעושה אותה ללא שימושית אם הפפטידים הוצעו ממשקע של סולפט אמוניה. התגובה אינה רגישה מספיק לכם הכי מתאימה לשימוש עם רקמות תאים ומקורות אחרים עשירים בפפטידים.

ריאגנט ביאורט

הריאגנט של המבחן מורכב מנתרן הידרוקסידי, הידראט נחושת גופרתית ואשלגן נתרן טארטראט שנוסף לכלציה וייצוב יוני נחושת.

אופן ביצוע המבחן

תמיסה מימית הופכים לבסיסית בעזרת בסיס חזק (תמיסה של 1% הידרוקסיד נתרן או אשלגן). בהמשך מוסיפים כמה טיפות של נחושת גופרתית מומסת במים. בריכוז בין 5 ל 160 מ"ג למ"ל פפטידים בתמיסה היא תהפוך לסגלגלה. רק הפפטידים עם אורך של לפחות שלוש חומצות אמינו תיתן שינוי ספקטרלי מספיק למדידה.