google/wiki40b huggingface dataset:
רולנד פרייזלר

תולדות חייו

פרייזלר נולד בצלה שבסקסוניה התחתונה לאב שהיה מהנדס ומורה. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קטע את לימודיו בפקולטה למשפטים והתגייס לצבא הגרמני.
פרייזלר התגייס לצבא כצוער ובשנת 1915 הועלה לדרגת סגן ועוטר בצלב הברזל מהדרגה הראשונה והשנייה על גילוי גבורה בקרב. באוקטובר 1915 הוא נפצע בחזית המזרחית ונפל בשבי הרוסי. פרייזלר בילה חמש שנים במחנות מאסר בסיביר ובמהלך השבי למד רוסית ופיתח עניין בקומוניזם
ב־1919 חזר פרייזלר לגרמניה והשלים את לימודי המשפטים באוניברסיטת יינה וב־1922 זכה לתואר דוקטור במשפטים. לאחר שירות בעיריית קאסל מטעם הסוציאליסטים, הצטרף ב-1925 למפלגת הפועלים הנציונאל-סוציאליסטית הגרמנית ונבחר מטעמה לרייכסטאג. בפברואר 1933, עם עלייתו של היטלר לשלטון, מונה למנהל הכללי של משרד המשפטים של פרוסיה, ושנה אחר כך למנהל הכללי של משרד המשפטים של הרייך. בתפקיד זה כנציג המשרד השתתף בועידת ואנזה, בה נידון הפתרון הסופי, ב־20 בינואר 1942.
מ־1942 עד 1945 ישב פרייזלר בראש בית הדין העממי. לבית הדין הוקנתה סמכות לדון במגוון נרחב למדי של עבירות "פוליטיות", לרבות עבירות הנוגעות לשוק השחור (אותו ניסו השלטונות לדכא בתנאי קיצוב ומלחמה), ל"תבוסתנות" וכיוצא בזה. בית הדין הוסמך להמית את הבאים בפניו, ואכן עונש המוות הוטל אף על עבירות קלות יחסית. תחת נשיאותו של פרייזלר גדל מאוד מספרם של גזרי דין המוות, לעומת תקופת הנשיאות של קודמו בתפקיד. בין 1942 ו־1945 גזר בית הדין מוות על כ־5,000 אנשים. המושב בראשותו ישב פרייזלר באופן אישי גזר מיתה על כ־2,600 מהם. כמות זו של 2,600 עונשי מוות היא הכמות אותה גזר בית הדין מאז היווסדו ב-1934 ועד שנת 1942, עת קיבל פרייזלר את תפקיד הנשיא.
אחיו של פרייזלר, אוסוואלד פרייזלר, היה פרקליט הגנה ידוע, אשר ייצג נאשמים בפשעים פוליטיים, למורת רוחה של המנהיגות הנאצית, כל זאת בעת ששימש פרייזלר בתפקידים חשובים במנגנון המשפטי הנאצי. אוסוואלד פרייזלר התאבד בשנת 1939.

משפטי מחתרת "הוורד הלבן"

ב-22 בפברואר 1943 פרייזלר דן למוות בעריפת ראש את הנס שול, סופי שול ואת כריסטוף פרובסט, חברי תנועת המחתרת האנטי נאצית "הוורד הלבן".

משפטי קושרי ה-20 ביולי

באוגוסט 1944 הובאו למשפט בפני פרייזלר כמה מהעצורים שהשתתפו בניסיון ההתנקשות הכושל נגד היטלר ב-20 ביולי באותה שנה. המשפט צולם במצלמות קולנוע מתוך כוונה להציגו בפני הקהל הגרמני. בסרטים אלה  נגלתה האווירה שבה ניהל פרייזלר את ההליך המשפטי, התרסותיו כלפי הנאשמים, התעללותו המנטאלית והמילולית בהם והצעקות והעלבונות ששיגר כלפיהם. פרייזלר התעקש שהנאשמים יובלו לפניו בלי עניבה ובמכנסיים רחבים ללא חגורה, כשהם אוחזים בשוליהם כדי שלא ייפלו. כמעט כל הנאשמים נידונו למוות בתלייה, וגזר הדין הוצא אל הפועל בתוך שעתיים מתום המשפט.

מותו

ב־3 בפברואר 1945, בעודו מתכונן למשפט בבית הדין נגד פביאן פון שלברנדורף, אחד מהקושרים של 20 ביולי, נהרג פרייזלר מפצצה שהוטלה ממפציץ אמריקני. שלברנדולף הועבר למחנות ריכוז שונים ושרד עד נפילת השלטון הנאצי.

דמותו

דמותו של רולנד פרייזלר שימשה השראה ליצירות אחדות, שהידועה בהם היא ספרו של האנס פאלאדה "לבד בברלין".
קונטיננטל AG

היסטוריה

קונטיננטל הוקמה בשנת 1871 כחברה לייצור גומי. בשנת 1892 החלה לייצר צמיגים לאופניים, ובשנת 1898 החלה לייצר צמיגים למכוניות. מפעל החברה ניזוק במהלך ההפצצות מן האוויר על העיר הנובר במלחמת העולם השנייה אך נבנה מחדש. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 משמש מתקן החברה גם כמכון הטכנולוגי של הנובר, ומאכלס חברות סטארט אפ. בחלוף השנים, חל שינוי במיקוד העסקי של החברה, והיא הפכה מיצרנית צמיגים לאחת הספקיות הגדולות בעולם של מוצרים לתעשיית הרכב ולספקית השנייה בגודלה באירופה. בשנת 2010 העסיקה החברה למעלה מ-148 אלף עובדים בלמעלה מ-200 אתרים שונים, ב-46 מדינות ברחבי העולם. קונטיננטל היא החברה המובילה בגרמניה בייצור צמיגים.
בשנת 2017 רכשה החברה את הסטארטאפ הישראלי ארגוס המפתח מערכת אבטחה לכלי רכב.
בית ארבעת המרחבים

בית ארבעת המרחבים, המכונה גם "הבית הישראלי", הוא טיפוס של מבנה שהתגלה באתרי חפירה רבים ברחבי ארץ ישראל ומחוצה לה. מקורו בתקופת הברונזה המאוחרת, ולאחר מכן הוא אומץ על ידי המתיישבים החדשים שהחלו לאכלס את אזור ההר בארץ ישראל בתקופת הברזל, ושנודעו מאוחר יותר במאה התשיעית לפני הספירה כ"ממלכת יהודה" ו"ממלכת ישראל". משום כך הוא מהווה מאפיין של נקודת יישוב ישראלית בתקופת הברזל ("התקופה הישראלית").

מבנה

כמשתמע משמו, בית ארבעת המרחבים מורכב מארבעה חדרים. שלושה מהם מלבניים ושווים בגודלם. הרביעי, מלבני אף הוא, תוחם את השלושה ואנכי להם. המעטפת החיצונית של המבנה היא מלבנית בדרך כלל או ריבועית בחלק מהבתים. במבנים מלבניים, היחס בין הצלעות הארוכות לקצרות הוא כמעט שווה, ללא קשר לגודל או תפקיד המבנה. ההפרדה בין שלושת החדרים המקבילים התבססה בדרך כלל על עמודים בלבד. החדר הרביעי, האנכי, הופרד באמצעות קיר מלא.
במספר אתרים נמצאו גם פרטים דומים בודדים בעלי שלושה או אף שני מרחבים.

ביקורת

הביקורת העיקרית כנגד טענה זו שגורה בפי חוקרים המשתייכים לאסכולה המינימליסטית בארכאולוגיה, אשר קובעת כי אי אפשר לבסס את המחקר הארכאולוגי על הכתוב בתנ"ך, וכי כל ניסיון לזהות יישוב ישראלי בארץ ישראל אשר נשען על פרשנות של התנ"ך ולא היה מתקיים בהיעדר התנ"ך איננו מדעי. המינימליסטים מסכימים, אפוא, לזהות מאפיינים אלה כמשויכים לקבוצה מסוימת, אך מסתייגים מהקביעה כי הקבוצה הזו היא ישראלית.
לעיתים משתמשים אנשי האסכולה בכינוי פרוטו ישראלי ליישובים שמתאפיינים בבתי ארבעת המרחבים, ואשר קדמו לימי ממלכת ישראל.

פריסה

בארץ ישראל המערבית נחפרו כעשרים וחמישה אתרים שבהם נמצאו בתי ארבעת המרחבים. ממזרח לירדן נמצאו עוד כעשרה אתרים.
המקומות המרכזיים הם תל מגידו ותל קסילה - אתר המצוי כיום בתחומי מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. המעניין באתרים אלה הוא שהתקיימו בהם בתקופות מקבילות שתי נקודות יישוב - האחרת מזוהה כיהודית והאחרת פיניקית או פלשתית (בהתאמה).
מקומות נוספים שבהם נמצא בית ארבעת המרחבים הם תל באר שבע, תל ערד, תל מבורך, ח'רבת ג'מה - אתר המצוי בליבה של עזה, עיר דוד בירושלים, תל רומיידה בחברון, הר עיבל סמוך למזבח, תל שקמונה בחיפה, עזבת צרטה בראש העין וכן בתל חצור ובמספר אתרים ברחבי הנגב.
יואב טילן

ביוגרפיה

יואב טילן הוא בנו של ישראל טילן, מהנדס וחתן פרס ביטחון ישראל, שידוע כמפתח הטנקים שוט קל ומרכבה.

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל שובץ טילן בחטיבה 211 של חיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם ואליה חזר אחרי קורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. בשנים 1995-1996 היה מפקד פלוגה ו' של גדוד 77 מחטיבה 7, אחריה פיקד על פלוגה בקורס קציני שריון. בעת ששימש כמפקד גדוד 71 נחטף גלעד שליט ששירת באחת הפלוגות בגדוד, בשעה שהגדוד ביצע תעסוקה מבצעית בגזרת כרם שלום. טילן לא הואשם בתפקודו הלקוי של שליט, כיוון שהגזרה שבה בוצעה החטיפה, כרם שלום, הייתה אז תחת פיקודה של חטיבת גולני. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד 198 בחטיבה 460 וכסגן מפקד חטיבה 188. בתפקידו הבא שימש כמפקד עוצבת ראם ומדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. בינואר 2015 הוחלט על מינויו לקצין אג"ם של הגיס הצפוני, והוא נכנס לתפקיד באוגוסט 2015.
פסילוציב קובנסיס

טקסונומיה ושמות

המין תואר לראשונה ב-1906 כסטרופריה קובנסיס על ידי פרנקלין סומנר ארל בקובה. בשנת 1907 הוא זוהה מין הפטרייה כ-Naematoloma caerulescens על ידי נרסיס תיאופיל פטויארד, ואילו בשנת 1941 נקרא Stropharia cyanescens על ידי ויליאם אלפונסו מוריל בפלורידה. שמות שונים אלה אוחדו מאוחר יותר למין פיסלוציב קובנסיס. 
השם פסילוציב נגזר מהשורש היווני ״פסילוס״ (ψιλος) ו״קובה״(κυβη) אשר משמעותם בעברית הינה "ראש רזה". קובנסיס פירושו "מגיע מקובה", ומתייחס אל האזור המקורי שפורסם על ידי ארל.
פטאסקה שחורה

פטאסקה שחורה (ברומנית: Fetească Neagră) הוא זן ענבי יין רומני מקומי.
ענבים מזן פטאסקה משמשים לייצור יין אדום יבש או חצי יבש או מתוק בעל ניחוח של צימוקים שחורים. היין בגוון אדום וטעמו מתעדן ומתעשר עם הזדקנותו.
כרמים של פטאסקה מצוים במולדובה ובמונטניה.
תכולת הכוהל היא של 12% עד 12.5%.
רוני בארקר

ביוגרפיה

בארקר נולד בבדפורד שבמזרח אנגליה וכשהיה בן ארבע עבר עם משפחתו לאוקספורד. הוא החל לשחק בתאטרונים ב-1948 בתחילה במשכורות זעומות אך עם הזמן צבר הצלחה והחל לגבש את סגנונו הקומי. ב-1956 החל להופיע בהזדמנויות שונות גם בתסכיתי רדיו וכעבור עשור נכנס גם לטלוויזיה. ב-1971 עלתה לראשונה ב-BBC התוכנית "The Two Ronnies" ("שני הרוני") בכיכובו של בארקר לצידו של רוני קורבט איתו עבד בהזדמנויות שונות עוד מ-1963. התוכנית הייתה שילוב של מערכונים לצד מונולוגים ושירים הומוריסטיים, התוכנית הייתה באוויר עד לשנת 1987 בה הכריז בארקר על פרישה. "The Two Ronnies" סיפקה לקהל הבריטי מספר מערכוני קאלט (כגון הכומר מק'פרליין מכנסיית "קין והבל הקדושים" הנושא דרשה שלמה בעגה קוקנית מתחרזת) שאת חלקם, כמו מרבית המערכונים בתוכנית, כתב בארקר עצמו כשהקרדיט ניתן לשם הבדוי ג'רלד ויילי. למרות הצלחת התוכנית, בארקר וקורבט לא הפכו לצמד, וכיון שצילומי "The Two Ronnies" נמשכו ארבעה חודשים בשנה בלבד, היה לשניים פנאי לעסוק בדברים נוספים במקביל. ב-1973 כתב וכיכב בתוכנית "Seven of One" שהחזיקה מעמד עונה אחת, אך אחד מפרקיה היווה את הבסיס לסדרה הקומית "Open All Hours" בה כיכב בארקר. בין 1974 ל-1977 שימש כשחקן מוביל בקומדיית המצבים "Porridge".
ב-1987, כשהוא בגיל 58, הכריז בארקר על פרישה בשיא הצלחתו. הוא הופיע בטלוויזיה בכמה הזדמנויות, אך לא באופן קבוע, בין 1997 ל-2005. בארקר, שסבל מבעיות בלב נפטר ב-3 באוקטובר 2005 בגיל 76. בארקר היה נשוי לג'וי טוּבּ ולזוג נולדו שני בנים ובת. הבת ואחד הבנים הפכו לשחקנים גם הם.
וילפריד ישראל

בית המסחר "נתן ישראל"

בית המסחר נתן ישראל  נוסד על ידי נתן ישראל בשנת 1815 בברלין ב-Molkenmarkt, כחנות קטנה לבגדים משומשים, בשם Kaufhaus Nathan Israel. עם השנים התפתח בית המסחר לחנות כלבו הידועה בגרמניה באיכות מוצריה. בנו של נתן, יעקב, ירש את אביו ולאחר מכן הנכד - ברתהולד. בשנת 1925 מנה סגל הכל-בו כ-2,000 עובדים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 ניהלו את החנות הנינים וילפריד והרברט. ב-1 באפריל 1933 הכריזו הנאצים חרם על הכל-בו ועל כלל חנויות היהודים. (ראה צילום ההפגנות שנערכו בחזית בית המסחר - משמאל.) בשנת 1938 נאלצו בני המשפחה למכור את בית-המסחר לחברת Emil Köster AG ובשנת 1939 נפתח הכלבו מחדש תחת השם: Das Haus im Zentrum (הבית שבמרכז). לאחר מלחמת העולם השנייה נותר בית המסחר בשטחה של מזרח-גרמניה.

הסרטים על וילפריד ישראל

ב-20 בינואר 2012 הושק בקיבוץ הזורע בנוכחות ניצולי הקינדר-טרנספורט ובני משפחותיהם, הסרט "וילפריד ישראל - המציל מברלין – סיפורו של גיבור שנשכח". סרט תיעודי קצר באורך 30 דקות על חייו ופועלו של וילפריד ישראל בבימויו של יונתן ניר ובהפקת נעם שלו והאחים אילן ואופיר בר, המבוסס על ספרה של נעמי שפהרד. הסרט מתרכז בעשר השנים האחרונות לחייו של וילפריד, ומתמקד במאמצי והישגי הצלת היהודים, וגם במהות הקשר של וילפריד עם חבורת המייסדים של קיבוץ הזורע. סרט זה שמראש יועד להקרנה בפני קהל המבקרים של מוזיאון וילפריד ישראל, לא הוצג מעולם בהקרנה מסחרית כלשהי וגם לא בערוץ טלוויזיה כלשהו.
בשנת 2016 הושלם מקץ ארבע שנות עבודה סרט תיעודי באורך מלא בשם "האיש הנעלם - סיפורו של וילפריד ישראל". הסרט, בבימויו של יונתן ניר ובהפקתו של נעם שלו, מתרכז בעשר השנים האחרונות לחייו של וילפריד, ומתמקד במאמציו ובהישגיו בהצלת אלפי יהודים, וגם במהות הקשר של וילפריד עם חבורת המייסדים של קיבוץ הזורע. אותו ואת פעולותיו הכירו מנהיגים רבים בני תקופתו כגון אלברט איינשטיין, מרטין בובר, חיים ויצמן, ליאו בק, ועוד רבים אחרים, ואף הספידו עם מותו. הסרט מנסה להתמודד עם השאלה, כיצד ייתכן שסיפורו לא סופר ושדמותו הציבורית נשכחה. הסרט החדש יועד על ידי יוצריו להביא את ספורו של וילפריד ישראל לקהלים בכל העולם.
בוניפציוס הקדוש

בוניפציוס הקדוש (בגרמנית: Bonifatius ובלטינית: Bonifacius, נולד ב-672 לערך, נפטר ב-5 ביוני 754) הוא מבשר הנצרות בגרמניה.

ביוגרפיה

בוניפציוס נולד כוינפריד או וינפרית' בעיירה קרדיטון, כיום במחוז דבון שבאנגליה ויצא משם, כחלק מקבוצת הנזירים שליוו את ויליברורד למסע מיסיונרי להפצת הנצרות ברחבי האימפריה הפרנקונית במאה ה-8. ב-719 קיבל מינוי לשליחותו מאת האפיפיור, ב-723 קיבל חסות מאת קרל מרטל. ב-722 קיבל מינוי כבישוף ללא דיוקסיה מוגדרת ועשור לאחר מכן לארכיבישוף בתואר "הארכיבישוף של הגרמנים".
בוניפיציוס דיווח לאפיפיור כי הצליח לנצר כ-100,000 עובדי אלילים גרמאנים. וכי בהגיעו לבוואריה, מצא שם רק בישוף אחד – את ויוילו. לכן מינה וקידש עוד שלושה בישופים, וזאת בהסכמתם של דוכס בוואריה אודילו ואצילי הארץ. וכי חילק את בוואריה לארבע פרוכיות כך שלכל אחד מהבישופים יהיה מחוז משלו.
בשנים 742-747 השתתף כשליחו של האפיפיור בשלוש ועידות כנסייתיות שעסקו בנוהלי חייהם של נזירים, כמרים וחילונים. ב-742 הציע להחיל על כל המנזרים בממלכה הפרנקית את תקנון הנזורה של בנדיקטוס. מ-751 ישב במנזר פולדה שבפרנקוניה ומשם ניהל את פעולתו. ב-753, אחרי מותו של נותן חסותו - קרלומן (Carloman), החליט בוניפציוס לצאת למסע לפריזיה, שם נרצח בידי עובדי אלילים שלפי גרסה אחת זעמו על ניסיונו לבטל את דתם ולפי גרסה אחרת חשבו שהשיירה נושאת איתה חפצי ערך.
ארמון טופקאפי

בניית הארמון

הארמון נבנה במצוות הסולטאן מהמט השני בין השנים 1459 ו-1465. הארמון מורכב ממספר רב של מבנים קטנים המוקפים על ידי ארבע חצרות. הארמון נקרא "טופקאפי" - "שער התותח" - בשל מיקומו ליד שער באותו שם הפונה אל הבוספורוס.
בתקופת השיא התגוררו במתחם הארמון כ-4,000 נפש פרט למשפחת המלוכה.

מבנה הארמון

המתחם מחולק לארבעה מתחמים, מהציבורי לפרטי.

החצר הראשונה

החצר הראשונה קרויה Alay Meydanı, היא החצר הגדולה ביותר ותופסת את כל שטח סראגליו. החצר מוקפת חומה וניתן להיכנס אליה דרך השער הראשי של הארמון - "השער הקיסרי" (Bab-ı Hümayun). בחצר נמצאת המטבעה המלכותית (הוקמה בשנת 1727), כנסיית איה אירנה שהפכה למחסן הנשק של הסולטאן, המוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול וגנים נרחבים. "שער קבלת הפנים" (Babüsselam או Orta Kapı) מקשר בין החצר הראשונה לשנייה.
רק הסולטאן עצמו היה רשאי להיכנס בשער זה ברכיבה. חיילי היניצ'רים שעמדו בשער קבלת הפנים, מנעו כניסה רכובה על גבי בהמות רכיבה מהחצר הראשונה לשנייה ואף הגבילו נשיאת נשק.

החצר השנייה

החצר השנייה (Divan Meydanı) כוללת את בית החולים המלכותי, המאפייה והמטבחים המלכותיים בדרום החצר, האורוות, ומגורי היניצ'רים. מחצר זו יש גישה אל ההרמון המלכותי בצפונה.
בתקופת הסולטנות, נכנסו לחצר זו רק פקידים וקצינים רמי דרג ועובדי הארמון. כאן קיבל הסולטאן את העותרים אליו וניהל משפטים.
"שער הרוגע" (Bab-üs Saâdet) הוביל מהחצר השנייה לחצר השלישית.

החצר השלישית

נמצאת בלב המתחם ונקראת הארמון הפנימי (Enderûn Avlusu), בה נמצא בית האוצר של הממלכה, ספריית אהמט השלישי, חדר השרים (Has Oda), בה התייעץ הסולטאן עם שריו וכן בית הספר של הנסיכים. הכניסה לחצר זו הייתה אסורה לזרים.
מחצר זו הוביל שער אל החצר הרביעית, חצרו הפרטית של הסולטאן.

החצר הרביעית

בחצר הרביעית נמצאים הגנים הפרטיים של הסולטאן וכן מספר "קיוסקים" köşk - ביתנים המשמשים למטרות שונות, כגון חדר הכתר (Arz Odası) בו פגש הסולטאן את הפונים אליו (נבנה על ידי מורט הרביעי), בית שתיית הקפה המלכותי, וכן חדר ברית המילה - בה נהגו לעשות לילדי הסולטאן ברית מילה.
בנוסף, נמצאים בחצר מגורי הסולטאן וההרמון.

מבנים נוספים בארמון

בארמון נמצאים גם "מגדל הצדק" - פאביליון בו נשמרים שרידים של הנביא מוחמד והחליפים הראשונים - ובהם שערות מזקנו של הנביא, וטביעת כף רגלו.

הארמון כיום

באמצע המאה ה-19 החליט הסולטאן להעביר את מקום מגוריו לארמון חדש בו ניתן להתקין את החידושים של התקופה - חשמל, מים זורמים וטלפון. בשנת 1853 עבר מקום מגורי הסולטאן ומרכז האדמיניסטרציה של האימפריה העות'מאנית לארמון דולמאבהצ'ה.
כיום משמש ארמון טופקאפי כמוזיאון, והוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באיסטנבול.
המוזיאון היווה חלק מרכזי בקומדיית הפשע טופקאפי (1964).

השוואה לארמונות מלכותיים אחרים

בהשוואה לארמונות ששימשו את משפחות המלוכה בארצות אחרות, כגון ארמון שנברון וארמון ורסיי, ארמון טופקאפי שונה מהם בשל גודלו הקטן הבא לידי ביטוי במבניו החד קומתיים וחדריו הקטנים, וזאת על אף היות האימפריה העות'מאנית גדולה ועשירה. הסיבה לכך הוא שהארמון נבנה בתקופה מוקדמת יותר מהארמונות האחרים, כבר באמצע המאה ה-15.
הבדל נוסף הוא סגנונו המזרחי של הארמון, בניגוד לארמונות האירופאים.
יהודה בן אליעזר הלוי מינץ

רבי יהודה הלוי מינץ (מהר"י מינץ; ה'ק"ס?- כ"ד בתשרי ה'רס"ט)- מגדולי יהדות אשכנז במאה ה-15, תקופת התפר שבין הראשונים לאחרונים.

קורות חיים

מהר"י מינץ נולד באשכנז כנראה מעט לאחר שנת ק"ס (1400), והיה תלמיד קרוב לר' אשר ענשכין. בן דודו היה רבי משה מינץ (מהר"ם מינץ), איתו התכתב בהלכה. הוא התיישב באיטליה וכיהן כרבה של פאדובה שבצפון איטליה במשך 47 שנה. בפאדובה ייסד ישיבה גדולה אליה נהרו תלמידים מאיטליה ומחוצה לה, ביניהם נמנה רבי מאיר קצנלנבוגן (מהר"ם פאדובה) - שנשא את נכדתו.
יש הטוענים כי מהר"י מינץ השתלם גם בפילוסופיה והרצה באוניברסיטת פאדובה, ויש חוקרים הטוענים כי זיהוי זה מוטעה.
ידועה ומפורסמת תשובתו העוסקת במנהג התחפושות בפורים: "על דבר לבישת הפרצופים שנוהגין ללבוש בחורים וגם בתולות זקנים עם נערות בפורים" הוא פוסק להתיר זאת, חרף איסור "לא ילבש", מפני שכמה "גדולים וחסידי עולם ז"ל שנתגדלתי אצלם אשר ראו בניהם ובנותיהם, חתניהם וכלותיהם לובשין אותם פרצופין, ושינו בגדים מבגדי איש לבגדי אישה וכן ליהפך" (שו"ת מהר"י מינץ טו)
מהר"י מינץ האריך ימים (ישנן עדויות כי ראוהו לאחר שעבר את גיל 100), והוא נפטר בפאדובה בכ"ד בתשרי רס"ט. חמישה ימים מאוחר יותר נפטר רבי יצחק אברבנאל ונקבר על ידו בפאדובה.
כל כתביו נשרפו על ידי הגויים, ונותרו מהם 16 תשובות בלבד, אשר נדפסו בתור "שו"ת מהר"י מינץ" המופיע בסוף "שו"ת מהר"ם פאדובה" של חתן בנו ותלמידו ר' מאיר קצנלנבוגן.
מבצר ז'וליאן

מבצר ז'וליאן (באנגלית: Fort Julien או Jullien) היה מבצר במצרים, שנבנה במקור על ידי האימפריה העות'מאנית ונכבש על ידי צרפת במהלך מסעותיו של נפוליאון במצרים ובסוריה בין 1798 ל-1801. המבצר ניצב בגדה המערבית של הנילוס כמה קילומטרים צפון-מזרחית לראשיד (רוזטה) בחוף הצפוני של מצרים. באמצע יולי 1799 חיילים צרפתים בפיקודו של לוטננט פייר-פרנסואה בושאר חשפו את אבן רוזטה המפורסמת במבצר בעת שחיזקו את ביצוריו. שנתיים לאחר מכן נכבש בידי כוח בריטי-טורקי משולב לאחר מצור קצר והפגזה של המבצר.
יום השבת אין כמוהו

"יוֹם הַשַּׁבָּת אֵין כָּמוֹהוּ" הוא פיוט המושר ביום שבת בקהילת יהודי בבל.
הפיוט יוֹם הַשַּׁבָּת אֵין כָּמוֹהוּ חובר על ידי משורר יהודי בשם מנצור. רעיון הפיוט הוא הפיכתו לשיר כיסופים והבלטת הרעיון של הגעגוע ליום השבת במשך כל ימי החול בשבוע. בפיוט, מודגשת השבת כיום של שמחה וקדושה, יום מיוחד והמייחד את כל קהילות עם ישראל ומבדיל את העם היהודי מבין עמי הגויים בעולם.

הפיוט

יוֹם הַשַּׁבָּת אֵין כָּמוֹהוּבֵּרְכוֹ אֱלֹהִים וַיְקַדְּשֵׁהוּ

 

מִיּוֹם רִאשׁוֹן עַד יוֹם שִׁשִּׁילִקְרַאת שַׁבָּת נִכְסְפָה נַפְשִׁי

כִּי בַשַּׁבָּת אֵצֵא חָפְשִׁיוְכִי יוֹם מְנוּחָה אֶקְרָאֵהוּ

נָגִיל וְנִשְׂמַח כִּי טוֹב לְהוֹדוֹתוּנְזַמֵּר עֶלְיוֹן עַל כָּל אוֹדוֹת

כִּי הַשַּׁבָּת לָנוּ חֲמוּדוֹתאִישׁ בַּעַר לֹא יְדָעֵהוּ

צִוָּה לַעֲשׂוֹת שַׁבָּת כַּהֲלָכָהאָז מִסִּינַי מִצְוָה עֲרוּכָה

גַּם הִיא לְשׁוֹמְרָהּ כֶּתֶר מְלוּכָהוְכָבוֹד וְהָדָר תְּעַטְּרֵהוּ

וּמְאַהֲבֶיהָ יָמִים יַאֲרִיכוּוְגַם טוֹעֲמֶיהָ חַיִּים זָכוּ

וּבִנְתִיב יֹשֶׁר הֵמָּה יֵלְכוּעֵדוֹתָיו בְּכָל לֵב יִדְרְשֵׁהוּ

רָצָה ה' וּבָחַר בָּנוּוּמִכָּל לָשׁוֹן הִבְדִּילָנוּ

וּקְדֻשַּׁת הַשַּׁבָּת הִנְחִיל לָנוּכָּל זֶרַע יַעֲקֹב כַּבְּדוּהוּ
אאוגסבורג

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 15 לפנה"ס, תחת שלטון קיסר רומא אוגוסטוס, בתור מחנה קבע לחיל מצב בשם אוגוסטה וינדליקום. בסביבות שנת 120 לספירת הנוצרים הייתה אאוגסבורג לבירתה של הפרובינקיה הרומית רייטיה. במאה החמישית לספירה נחרבה העיר על ידי ההונים, במאה השמינית היא נחרבה על ידי קרל הגדול ובמאה האחת-עשרה נחרבה על ידי ולף הראשון מבוואריה. בכל פעם קמה העיר מחורבותיה והייתה למשגשגת יותר.
אאוגסבורג הפכה לעיר קיסרית חופשית ב-9 במרץ 1276. בשל מיקומה האסטרטגי על דרכי המסחר לאיטליה, היא הפכה עד מהרה למרכז סחר גדול. פרנסי העיר הפיקו כמויות גדולות של דברי אריגה, בגדים וטקסטילים, וכן הייתה העיר לבסיס אימפריית הבנקאות של פוגר. הפוגראי, רובע בעיר שהוקדש למתן קורת גג לתושביה הנזקקים של אאוגסבורג, הוקם בשנת 1516 ומוסיף להתקיים עד ימינו.

יהודים באאוגסבורג

צבי הירש חיות טוען כי אאוגסבורג מוזכרת בתלמוד בבלי כמקום יישוב יהודי. בזמן הראשונים הייתה ישיבה מפורסמת בעיר. עיקר פרסומה של הישיבה היה בגלל שיטת הלימוד המיוחדת שלה. שיטת הלימוד היוותה את יסוד שיטת החילוקים שהייתה נפוצה בפולין בשנים מאוחרות יותר.

ספורט

באוגסבורג קבוצת הכדורגל אאוגסבורג, המשחקת בבונדסליגה. אאוגסבורג הוקמה בשנת 1907 והעפילה לבונדסליגה לראשונה בעונת 2010/11. 
בעיר קיימת קבוצת הוקי קרח שמתמודדת בליגת העל, "פנתרי אוגסבורג".
איברהים אל-יאזג'י

איברהים אל-יאזיג'י (בערבית: ابراهيم اليازجي, תעתיק מדויק: אבראהים אליאזגי 1847–1906) היה פילולוג, משורר שעסק בקליגרפיה, לאומן ערבי לבנוני יווני קתולי שחי באימפריה העות'מאנית והיה בנו של נאצף אל-יאזג'י.
אל-יאזיג'י היה מורה לשפה הערבית וניסה להגדיל את אוריינותה. היה עורך של מספר עיתונים ובהזמנתם של מיסיונרים פרוטסטנטים מבריטניה וארצות הברית שלימדו באוניברסיטה האמריקנית בביירות תרגם את כתבי הקודש הנוצריים (ביבליה) לערבית מודרנית בשנים 1876–1880 (תרגומו השני של הספר לערבית). תרגומו הערבי לתנ"ך הישועי זכה במדליית זהב בתערוכת פריז 1878.
חידושו המשמעותי ביותר בתחום הקליגרפיה היה יצירת גופן ערבי מפושט. הוא הצליח להפחית את מספר הסימנים בכתב הערבי מ-300 ל-60 ופישט אותם באופן שידמו יותר לאלפבית הלטיני. פעולה זו תרמה באופן ניכר ליצירת מכונת כתיבה לערבית.
אל-יאזיג'י נמלט מהדיכוי העות'מאני למצרים ומת בגלות.
וינסנט פיאצה

ביוגרפיה

פיאצה נולד וגדל בשכונת מידל וילג' שברובע קווינס, ניו יורק למשפחה ממוצא גרמני- איטלקי. הוא למד ב"אוניברסיטת וילנובה" שם שיחק בקבוצת ההוקי קרח למשך שנה ועזב בעקבות פציעת כתף. לאחר מכן החל ללמוד משחק במספר סדנאות תיאטרון בניו יורק סיטי.
החל את דרכו כשחקן בסרטים העצמאיים "מדע טילים" של ג'פרי בילטץ בתפקיד ארל אחיו הגדול של גיבור הסרט הנער האל הפנר, "סטפני דיליי" ו"קשרי סרט צהוב" לצד זאק רוריג.  
פיאצה פרץ לתודעה בשנת 2010 בסדרת הפשע "אימפריית הפשע", הוא שיחק במשך ארבע עונות בסדרה בתפקיד המאפיונר הסיציליאני לאקי לוצ'יאנו המקושר למאפיונר רב העוצמה ארנולד רוטשטיין (מייקל סטולברג). 
ב-2017 שיחק במותחן "אף פעם לא כאן", לצדה של מיריי אינוס.
אורטל בן שושן

ביוגרפיה

בן שושן נולדה ברעננה. היא בוגרת סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ובמסגרת לימודיה שיחקה במחזות "האישה מן הים", "עד ראייה", "הצ'ק בדרך", ו"הנאהבים והנעימים", עליו קיבלה ציון לשבח בפסטיבל "עתיד התיאטרון". כמו כן, קיבלה צל"ש בתחרות המונולוגים לזכרה של עדי קמרי.
בשנת 2015 החלה לשחק בקומדיית המצבים "השוטר הטוב". בפברואר 2016 לוהקה לאחד התפקידים הראשיים בקומדיית המצבים לילדים "מיסטר צ'יפס".
החל מפברואר 2017 משחקת בתפקיד הראשי בטלנובלה היומית של הוט בידור ישראלי "פולמון", בה היא מגלמת את דמותה של בר. ב-2018 יצא לאקרנים הסרט "אנתרקס" בכיכובה.
החל מ-2012 נמצאת בזוגיות עם השחקן תומר קאפון.
פומיקו יונזאווה

חיים אישיים

פומיקו יונזאווה נולדה בשנת 1938. עוד בשנות ילדותה המוקדמות, אימה החלה לכוון אותה לימודי המדעים, דבר אשר היה מאוד יוצא דופן מכיוון שבאותה תקופה, נשים לא נהגו לעסוק בלימודי המתמטיקה והמדעים, והורים לא השקיעו בבנותיהן בנושאים אלה. פומיקו יונזאווה סיימה את לימודיה באוניברסיטת קיוטו ובשנת 1963, שנה לאחר שנישאה לבן זוגה יוסוהארו יונזאווה עברה ללמוד באנגליה. הסיבה לכך היא שבעלה נדרש לעבור לשם בעקבות עבודתו, ולפיכך ביצעה מאמצים רבים להתקבל לאוניברסיטה באזור. תוך זמן קצר, קיבלה יונזאווה מלגה לאוניברסיטת קיל, ושם גם קיבלה מימון למחקר, אותו הפכה לתזת הדוקטורט שלה באוניברסיטת קיוטו שנתיים מאוחר יותר.
בשנת 1983 אובחנה פומיקו יונזאווה כחולת סרטן השד. כעבור שני ניתוחים, אשר עברה באותה שנה ובשנת 1984, החלימה.
בשנת 1996 נפטר בן זוגה, יוסוהארו יונזאווה מסרטן הכבד.
פומיקו יונזאווה נפטרה ב-17 בינואר 2019. הותירה אחריה שלוש בנות.

הישיגים אקדמאים בולטים

בשנת 1984, קיבלה יונזאווה את פרס סרוהאשי, פרס המוענק כהוקרה והערכה על עבודתה של המדענית בתחום מדעי הטבע.
בשנת 2005 זכתה בפרס L'Oréal-UNESCO פרס הנועד להעלאת מעמד הנשים במדע ומחולק לנשים אשר תרמו להתקדמות מדעית בתחומן. פרס זה ניתן לה כהוקרה על התרומה שלה לתאוריה של שימוש במתכות נוזליות בתור חצי מוליכים.
באהבה אין חוקים

עלילה

אלחנדרה היא עורכת דין מצליחה שעומדת להינשא לקרלוס. אלחנדרה נרגשת לקראת חתונתה, אך דבר לא הכין אותה לכך שהיום המאושר בחייה יהפוך לסיוט. בעודם מחליפים נדרים בכנסייה, קרלוס נעצר בחשד לרצח של חשפנית שהייתה במסיבת הרווקים שלו לילה קודם. אלחנדרה ההמומה מגלה גם שקרלוס שכב עם אותה החשפנית, וכך, בן רגע, כל מה שהאמינה בו מתרסק לנגד עיניה. ריקרדו, עורך דין מוערך וידוע, עומד בפני גירושין מאשתו, אלנה, לאחר שזו בגדה בו. הדבר הקשה ביותר עבורו אינו הפרידה מאלנה כי אם מילדיה, שאותם גידל כשלו מאז היו ילדים קטנים. תיק משפטי מפגיש בין אלחנדרה לריקרדו, שבעקבותיו ריקרדו מציע לאלחנדרה להצטרף למשרד עורכי הדין שלו. אלחנדרה מסכימה להצעתו של ריקרדו ועם הזמן נוצר ביניהם קשר עמוק שהופך לאהבה גדולה. אולם כל עוד קרלוס בכלא, אלחנדרה לא יכולה להתמסר במלואה לאהבתו של ריקרדו. היא מרגישה אשמה על כך שהיא מאושרת בעוד מי שחשבה לאהבת חייה נרקב בכלא. כשקרלוס משתחרר לבסוף מהכלא בשל חוסר ראיות, אלחנדרה ניצבת מול מצב קשה מאחר שקרלוס אינו מוכן לאבד אותה, ויעשה הכול כדי לזכות שוב באהבתה ולהרחיק אותה מריקרדו.

הפקה

תחילת ההפקה החלה ב -6 בנובמבר 2017, וסיימה במאי 2018. צילום לעונה השנייה החל ב -11 ביוני 2018.