כתיב

בשפה הכתובה, כתיב, או איות, הוא צירוף אותיות האלפבית, ובמקרים מסוימים גם סימנים דיאקריטיים כגון ניקוד, לשם יצירת מילים. הכתב, לעומת הכתיב, הוא מערכת הסימנים של השפה; הכתיב הוא השימוש שנעשה במערכת סימנים זו לצורך יצירת טקסט כתוב.
יכולת האיות נחשבת למיומנות למידה בסיסית. 
המונח כתיב מתייחס לרוב לכתיב התקני או המקובל; כלומר לכתיב הנחשב "נכון". במובן זה אפשר לדבר גם על שגיאות כתיב, כלומר על כתיבת מילים בצורה שונה מהכתיב התקני. לכן, במונחים בלשניים, כתיב הוא מונח מרשמי (פרסקריפטיבי), כלומר הוא עוסק בשאלה איך יש להשתמש בשפה; ולא תיאורי (דסקריפטיבי), כלומר אינו עוסק בשאלה איך משתמשים בה בפועל.
המונח אורתוגרפיה מתייחס לכלל מערכת הכתיבה של השפה, כלומר לצירוף של כתב וכתיב; אך בחלק מהשפות משתמשים במונח אורתוגרפיה כדי לתאר את הכתיב בלבד.

כתיב תקני

בימינו, ברבות מהשפות מוגדרת לכל מילה צורה אחת, או מספר קטן של צורות, שהן צורות תקניות. כתיבה בצורה שונה מהצורה התקנית נחשבת לשגיאת כתיב, גם אם הקורא מסוגל להבין את כוונת הכותב. צורת הכתיב התקנית נקבעת על ידי גוף ממלכתי האחראי על השפה (בישראל, האקדמיה ללשון העברית), או על ידי מילונאים וגורמים אקדמיים הנחשבים לבעלי סמכות בעניין (כמו בעולם דובר האנגלית). צורת הכתיב התקנית נלמדת במערכת החינוך, ולרוב מקפידים עליה בחומר רשמי או מודפס, כמו ספרים, עיתונים ומסמכים רשמיים.
התופעה של כתיב אחיד ותקני היא תופעה מודרנית יחסית. בין גורמיה וזרזיה: המצאת הדפוס; התפשטות המילונאות; אימוץ של מדיניות שפה במדינות רבות באירופה (כמו צרפת, גרמניה והולנד), והקמת מוסדות האחראים על השפה; והנהגת חינוך פורמלי לכלל האוכלוסייה. בשפות רבות שאינן שפות רשמיות או לאומיות, כמו שפות מיעוטים ושפות אזוריות, לא קיים גם כיום כתיב תקני.
בשפות שמדוברות בכמה מדינות, הכתיב התקני יכול להשתנות בין מדינה למדינה. לדוגמה, ישנם מספר הבדלים בולטים בכתיב של האנגלית האמריקאית לעומת האנגלית הבריטית. כמו כן, ייתכן שהכתיב התקני יתיר כמה דרכים לכתוב אותה מילה. דוגמה בולטת היא העברית, שבה אפשר לכתוב מילים בכתיב חסר או בכתיב מלא, וכן ניתן לבחור בין כתיב מנוקד ובין כתיב חסר ניקוד.

שינויים ורפורמות בכתיב

במקרים מסוימים, כשמערכת הכתיב של שפה מסוימת נהיית מסובכת מדי, נערכים שינויים במערכת, אם באופן מאורגן ומפוקח ואם בתהליך טבעי של הכותבים בשפה. לדוגמה, בכתיב העברי יש תהליך ארוך שנים, שנמשך עוד מימי מהמקרא, של הוספות אימות קריאה; תהליך זה יצר את הכתיב המלא והכתיב החסר.
המונח רפורמת כתיב מתייחס למקרים של שינוי מהיר ומקיף בכתיב, בעיקר שינוי אשר מוכתב על ידי גופים האחראים על הכוונת השפה. לדוגמה, בצרפתית התקבלה לאחרונה רפורמת כתיב מקיפה בשנת 1990, שנועדה להקטין את מספר יוצאי הדופן בכתיב של השפה. הרפורמה אושרה באופן רשמי בצרפת, בלגיה וקוויבק. המדינות דוברות הגרמנית הסכימו על רפורמה משותפת בשנת 1996, שנועדה אף היא לפשט את הכתיב. אף על פי שרפורמות בכתיב נועדו להקל על הקריאה והכתיבה, ניסיונות לערוך רפורמות נוטים להתקבל בקרירות ואף בדחיה על ידי אוכלוסיית הקוראים והכותבים של השפה.
לעיתים רפורמת כתיב היא חלק משינוי כולל באורתוגרפיה של השפה. לדוגמה, כאשר בשפה הטורקית הוחלף האלפבית, מאלפבית ערבי לאלפבית לטיני, נקבעו גם סדרה של חוקי כתיב חדשים.

ספרדית

בשנת 1727, זמן קצר לאחר הווסדה, פרסמה האקדמיה המלכותית הספרדית נורמות איות לשפה הספרדית. עד אז לא היו נורמות אחידות לשפה הספרדית, כאשר חלק מהכותבים העדיפו כתיב פונטי ואחרים כתיב אטימולוגי.
כיום נורמות הכתיב נקבעות במשותף על ידי האקדמיות לשפה הספרדית בכל המדינות דוברות הספרדית, 22 במספר. המהדורה האחרונה של "כתיב השפה הספרדית" (Ortografía de la lengua española) פורסמה בשנת 1999.