אתר הנצחת השואה במילאנו

רקע על הקהילה היהודית במילאנו לפני השואה

בשנת 1928 מנתה הקהילה היהודית במילאנו כ-4,500 איש. בשנות השלושים גדלה הקהילה עד ל-8,000 איש בעקבות הגעתם של יהודים גרמנים רבים, שנמלטו לאיטליה מרדיפות הנאצים.
מספר יהודי איטליה בשנות ה-30 היה בין 40 ל-50 אלף, כאלפית מכלל האוכלוסייה. במפקד האוכלוסין של 1938, לפני פרסום החוקים האנטי-יהודיים, החליט המשטר לבצע מפקד אוכלוסין מיוחד של היהודים באיטליה. על פי המפקד התגוררו באיטליה 58,412 יהודים איטלקים ויהודים זרים. המספר כלל כ-36,000 יהודים בעלי אזרחות איטלקית, ו-9,415 יהודים חסרי אזרחות שהגיעו לאיטליה מראשית המאה ה-20 ומצאו בה מקום נוח להתחיל חיים חדשים. נכללו בו גם יהודים שהמירו את דתם וגם וילדים שנולדו בנישואי תערובת. עם השנים קיבלו חלק מהיהודים הזרים אזרחות איטלקית והשתלבו לגמרי בחיי המדינה. הפרופיל הדמוגרפי של יהדות איטליה באותן שנים היה של ציבור שנמנה עם הבורגנות הבינונית והגבוהה. רמת השכלתם הייתה גבוהה מהממוצע הלאומי. היהודים התרכזו בעיקר במספר קהילות גדולות, ביניהן מילאנו.
ב-1936, בעקבות ההתקרבות בין מוסוליני לבין היטלר החל השלטון הפשיסטי באיטליה להגביר את הצעדים האנטישמים באיטליה. מוסוליני בחר להחדיר אנטישמיות לחברה האיטלקית מסיבות פוליטיות בלבד, ולא מצורך אידאולוגי של המשטר הפאשיסטי. האנטימיות שישמה של מוסוליני להגברת ההסכמה והאחידות בחברה האיטלקית.
ב-1938, בעקבות פרסום חוקי הגזע באיטליה הגיע למילאנו גל חדש של מהגרים יהודים, הפעם מן קהילות יהודיות קטנות ברחבי איטליה, שחיפשו מקלט בקהילה יהודית בעלת מוסדות וחברים בעלי כוח והשפעה. הם קיוו שבכוחה של הקהילה במילאנו להגן עליהם בתקופה הקשה שנחתה על יהודי איטליה.

שואת יהודי מילאנו

כל עוד הייתה איטליה בגדר מדינה גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם. חוקי הגזע אינם היו פופולרים בקרב המפלגה הפשיסטית והניסיון ליצירת כנסים, אירועים ומחקרים בנושא חוקי הגזע נחלו כישלון צרוף. מתוך 4 מיליון חברי הקהילה הפשיסטית באיטליה רק 864 נרשמו לכנסים והאירועים שתמכו בחוקי הגזע, ובמילאנו מתוך 10000 חברי הקהילה הפשיסטית רק 65 נרשמו לאותם כנסים ואירועים אשר תמכו בחוקי הגזע.
מוסוליני סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה, ולכן יהודי מילאנו לא נפגעו עד לנפילתה של איטליה הפאשיסטית. משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, ועברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
מצבם של יהודי מילאנו החמיר עם כניעתה של איטליה לבעלות הברית, פלישת גרמניה לאיטליה והקמת רפובליקת סאלו בספטמבר 1943. לאחר שהפכה איטליה למדינה כבושה, החליט היטלר, שגורלם של יהודי איטליה צריך להיות כגורל אחיהם במדינות הכבושות - רדיפה, גירוש והשמדה. רפובליקת סאלו שיתפה פעולה באופן מלא עם מדיניות זו של הנאצים.
באוקטובר 1943 החלו הנאצים במבצעים של איסוף וגירוש יהודים מאיטליה. ב-1 בדצמבר 1943 החל מבצע לאיסוף וגירוש יהודי מילאנו, בשיתוף פעולה עם המשטרה האיטלקית, ובעזרת מלשינים של המשטר. רבים הספיקו לברוח, וכ-846 יהודים איטלקים נתפסו וגורשו, מתוך ה-2,000 שנותרו במילאנו באותה התקופה. רוב היהודים שנתפסו, נתפסו בעזרת מלשינים אשר כל מלשין זוכה בין 1000 ל-9000 לירות לכל יהודי שנתפס
816 מיהודי מילאנו נשלחו להשמדה דרך תחנת הרכבת המרכזית של מילאנו, מילאנו צ'נטראלה. מתוכם הצליחו לשרוד 26 יהודים בלבד.

רציף 21 במילאנו צ'נטראלה בזמן השואה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. 
בזמן השואה, שימש רציף 21 בתחנת הרכבת מילאנו צ'נטראלה למשלוח יהודים ומתנגדי משטר איטלקים למחנות ריכוז ומחנות השמדה.
רציף 21 היה בנוי מתחת לקומת הרחוב ולא שימש להובלת נוסעים אלא לרכבות דואר, והכניסה אליו הייתה מצידה של התחנה, ודבר זה הועיל לנאצים, משום שכך יכלו להעמיס את היהודים על קרונות רכבת משא, מבלי שהאוכלוסייה המקומית תבחין בכך. קרונות הרכבת הועלו אחר כך בעזרת מעלית מיוחדת לקומת הרחוב של התחנה, לאחר שהם היו סגורים וחתומים, כך שלא ניתן היה להבחין בתכולתם.
בתקופת פעילותו של הרציף בשירות הנאצים, נשלחו ממנו כ-816 יהודים בכ-14 טרנספורטים, מתוכם הצליחו לשרוד 26 יהודים בלבד. המחנות אליהם נשלחו היהודים היו: אושוויץ-בירקנאו, מאוטהאוזן, ברגן-בלזן, רוונסבריק, ופלוסנבירג. חלק מהמשלוחים היו ישירים לגרמניה ופולין, וחלק עצרו קודם במחנות הריכוז פוסולי ובולצאנו, שבאיטליה.
ב-6 בדצמבר 1943 יצא מרציף 21 הטרנספורט הראשון לאושוויץ. ב-15 בינואר 1945, לאחר שלא ניתן היה עוד לנסוע לכיוון אושוויץ, יצא הטרנספורט האחרון אל מחנה הריכוז בולצאנו.
רשימת המשלוחים המלאה של המשלוחים שיצאו מרציף 21:
6 בדצמבר 1943 ← אל אושוויץ
30 בינואר 1944 ← אל אושוויץ
11 בפברואר 1944 ← אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-22 בפברואר
30 במרץ 1944 ← אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-5 באפריל
19 באפריל 1944 ←אל מחנה ההשמדה ברגן בלזן
27 באפריל 1944 ←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-16 במאי
14 במאי 1944←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-16 במאי
9 ביוני 1944 ←אל מחנה ריכוז פוסולי← הגעה לאושוויץ ב-26 ביוני
2 באוגוסט 1944← אל ורונה← הגעה לאושוויץ ב-2 באוגוסט
19 באוגוסט 1944 ←אל בולצאנו←הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר
7 בספטמבר 1944← אל בולצאנו← הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר
17 באוקטובר 1944← אל בולצאנו← הגעה אל אושוויץ ב-24 באוקטובר
יום וחודש לא ידועים← אל בולצאנו← הגעה אל רוונסבריק ופלוסנבירג
15 בינואר 1945 ← אל בולצאנו

סיפורה של ליליאנה סגרא

ליליאנה סגרא נולדה ב-10 בספטמבר 1930 במילאנו, וחיה עם אביה אלברטו סגרא. היא הייתה בת 8 כאשר נכנסו לפועל חוקי הגזע, ולא יכלה ללמוד יותר, כמו כל הילדים היהודים, בבית ספר ציבורי.
כאשר רצו הנאצים לשלוח את סבה להשמדה, הצליח אביה לקבל היתר להשאירו באיטליה ולחיות בבית אבות. אך מאוחר יותר, הסבא נשלח לאושוויץ ונרצח בתאי הגזים. בדצמבר 1943, אביה של ליליאנה ניסה לברוח יחד איתה ועם שני בני דודים לשווייץ, אך הם נתפסו על ידי משמר הגבול השווייצרי ונשלחו חזרה לביתם. זמן קצר לאחר מכן, הם נשלחו לכלא סן ויטורה במילאנו , שם נכלאו למשך 40 יום.
ב-30 בינואר 1944 נשלחו ליליאנה ואביה אלברטו מרציף 21 בטרנספורט לאושוויץ. אביה נשלח להשמדה, וליליאנה שהייתה בת 13, הצליחה לשרוד עד לסיום המלחמה. היא שוחררה לבסוף ב-1 במאי 1945. היא הייתה אחת מבין 25 השורדים מ-776 הילדים בני 14 ומטה שנשלחו מאיטליה לאושוויץ.
שנים לאחר שחרורה היא כתבה ספר על סיפורה באושוויץ וחייה לאחר המלחמה. היא הוזמנה לשאת דברים במעמד פתיחת אתר ההנצחה ברציף 21 בינואר 2013. בזמן שעמדה על הרציף, סיפרה את סיפור הישרדותה בשואה.

הקמת אתר ההנצחה ברציף 21

הרעיון להקים אתר הנצחה ברציף 21 החל להתגבש ב-2002 על ידי יהודים איטלקים שורדי שואה והקהילה היהודית באיטליה. תחנת הרכבת נבחרה להיות אתר ההנצחה לזכר השואה במילאנו, בשל היותו המקום היחידי שלא ניזוק בההפצצות בעלות הברית, ונשמר בשלמותו גם לאחר המלחמה.
בשנת 2004 גויסו האדריכלים גידו מורפורגו ואוג'ניו ג'נטילי טדסקי להכין תוכנית אדריכלית לאתר.
ב-26 בינואר 2010 התקיים טקס הנחת אבן הפינה לאתר. בדצמבר הושלם שיקום הרציף, בניית משרדים ו הוקמה ספרייה באופן חלקי. אך, העבודות נעצרו עקב מחסור בתקציב. הושק קמפיין לגיוס תרומות כדי להמשיך את הבנייה. הקמפיין נחל הצלחה, וב-2012 הבנייה חודשה.
אתר ההנצחה נפתח באופן רשמי ב-27 בינואר 2013 בטקס חגיגי. הטקס נערך על ידי פרוצ'ו דה בורטולי ורוברטו יאראק, הנשיא וסגן הנשיא של עמותת אתר ההנצחה של השואה במילאנו, ובהשתתפות ניצולי שואה איטלקים, ראש ממשלת איטליה מריו מונטי, הארכיבישוף של מילאנו אנג'לו סקולה , הרבנים אלפונסו ארביב וג'וזפה לאראס, ראש עיריית מילאנו ג'וליאנו פיסאפיה, תורמים וחברי הקהילה היהודית.
הנאום הסוגר של הטקס נישא על ידי ליליאנה סגרא.

מבנה אתר ההנצחה

אתר ההנצחה משתרע על פני שטח של כ-7000 מ"ר על פני שתי קומות, קומת קרקע ומרתף. במהלך הבנייה, שימרו את המבנה המקורי של הרציף.
המבנה מחולק לשני מתחמים עיקריים: אזור ההנצחה, שנועד להנציח את קורותיה של יהדות מילאנו בשואה ולהביא תיעוד היסטורי של הטרנספורטים שנשלחו מהתחנה; אזור "המעבדה של הזיכרון", מערכת של חללים משולבים המוקדש ללימוד, מחקר ותיעוד, ומאפשר מפגש ודיאלוג בין-תרבותי.
מסלול הביקור ברציף מתחיל בחלל המציג עדויות של ניצולים, תמונות וחפצים, המביאים סיפורים אישיים של יהודים ממילאנו. בהמשך נכנסים המבקרים לצינור המדמה מסלול לא ידוע, ובסופו מגיעים לרציף המסילה. הרציף מוקרנים על הקיר שמותיהם של היהודים שנשלחו אל מותם.
מקימי אתר ההנצחה היא להשתמש במרחב התחנה לא רק במטרה לשמש כאתר זיכרון לאסון היהודי, אלא כאתר לימודי, כך שכל מי שמבקר באתר יוכל לחוות את אותו הרגש וללמוד על ההיסטוריה של השואה.

הקרון

ברציף יש קרון רכבת משא מקורי, שעליו נשלחו מתנגדי המשטר האיטלקים והיהודים. הקרון עשוי מעץ ויש בו רק 2 חלונות בצידי הקרון. אורך הקרון הוא כ-9 מטרים ורוחבו כ-3 מטרים. על כל קרון הועמסו בין 60–80 איש, בצפיפות נוראית .

המסע בקרון לקח בין 3 ל-7 ימים, ללא אוכל ומים. דלי שהיה בפינה כשירותים. רבים לא שרדו את המסע בקרון. הגרמנים נמנעו מלעלות לקרון מפחד ממחלות, ולכן שלחו את היהודים לנקות אותו בסוף המסע.

קיר השמות  

קיר השמות המוצג מעל פסי הרכבת ברציף, בסיום מסלול הסיור באתר, נועד להמחיש למבקרים את גודל האסון.
הקיר מציג במסך וידאו 816 שמות של יהודים שנשלחו להשמדה. השמות של הנספים מופיעים בצבע לבן והשמות של הניצולים מופיעים בצבע אדום, כשבכל רגע שם אחר מופיע מוגדל על המסך.

הספרייה

הספרייה באתר יכולה להכיל עד 45,000 כרכים. קירות הספרייה הם מזכוכית, ובנויים כך בשביל להבטיח בידוד קול הולם והכרחי, בשל רעש הרכבות בתחנת הרכבת הפעילה מעל האתר. הספרייה מיועדת בעיקר לצעירים וכל הספרים בה הם קשורים לתיעוד השואה. ליד הספרייה נבנה אודיטוריום לכנסים והרצאות.