google/wiki40b huggingface dataset:
משה טימור

ביוגרפיה

יליד רמת גן. בצעירותו עברה משפחתו לתל אביב. במסגרת שירותו הצבאי בלהקת פיקוד מרכז ביצע, בין השאר, את השיר "ויבן עוזיהו" ללחן של יוחנן זראי.
משנת 1957 עובד טימור ברשות השידור. הוא היה שדר הטלוויזיה הראשון ששידר מאולפן הטלוויזיה במעגל סגור שהוקם במסגרת תערוכת היובל לתל אביב ב-1959, ובו אירח את שרי הממשלה לוי אשכול, פנחס ספיר ואחרים. התחנה שידרה מדי ערב במשך חודש ימים חדשות, פרסומות חיות ושעשועונים בשיתוף קהל הצופים, שראו את השידור על מסכים ברחבי התערוכה בשידור חי. מאחורי הפרויקט עמדו חברת "אמקור" ומשרד הפרסום "טל-אריאלי".
טימור שימש משך מספר שנים כקריין בטלוויזיה. במסגרת עבודתו ברדיו ערך והגיש תוכניות רבות, ביניהן: "בחצי היום", "במקצב יוצר", "כל צבעי הרשת", "טלרדיו", "משחקי לילה" (עם זאב ענר), "מחפשים את המטמון" (עם זאב ענר וגבי ינון) והתוכנית הסטירית "לצון נופל על לצון". גם לאחר פרישתו הרשמית מהגשת תוכניות ברדיו, המשיך להגיש בכל יום שישי ברשת ב' את התוכנית "שישי אישי" מחצות ועד שלוש לפנות בוקר. עם סיום פעילותה של רשות השידור, עברה התוכנית להיות משודרת בכאן ב' של תאגיד השידור הישראלי.
משה טימור השתתף בשעשועוני הטלוויזיה בערוץ הראשון - "זה הסוד שלי", "שחק אותה", "צא מזה", "תשע בריבוע" ועוד. כמו כן השתתף בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "קשר משפחתי".
בקולנוע השתתף במספר סרטי מתיחות של יהודה ברקן כגון "ניפגש בחוף", "גברת תפתחי זה אני" "חייך אכלת אותה" ועוד, וכן בסרטים "חמש חמש" ו"הגמל המעופף".
משמש כיו"ר ועדת בית סוקולוב של אגודת העיתונאים, סגן יו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב .
טימור אלמן, אב לשתי בנות וסב. הוא התגורר ביישוב נוה מונוסון, ומגיש בהתנדבות, מדי חודש, את מגזין הטלוויזיה הקהילתית של המקום, המשודר בערוץ 98 למנויי הטלוויזיה בכבלים ובלוויין. מתגורר כיום בעיר מודיעין-מכבים-רעות.
שמעון בן יהונתן

קריירת משחק

בן יהונתן גדל בשכונת שפירא בתל אביב, החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה, וכשהיה בן 17 עבר לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב. לקבוצה הבוגרת של המועדון עלה בשנת 1961, ושנה אחר כך הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה. ב-8 בדצמבר 1962 בישל לגדעון טיש את שער הניצחון בדרבי מול מכבי תל אביב.
בעונת 1965/1966 זכה עם הפועל תל אביב באליפות, תחת הדרכתו של המאמן דוד שווייצר, ולצידם של שבי בן ברוך, דני בורסוק, ג'ורג' בורבה, יחזקאל חזום ושייע פייגנבוים. בעונה זו כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, בניצחון 2–0 על מכבי שעריים. בעונה שלאחר מכן פתח בהרכב הקבוצה בגמר אליפות אסיה לקבוצות, בו ניצחה הפועל תל אביב 2–1 את אלופת מלזיה, והפכה לזוכה הראשונה בטורניר.
בעונת 1968/1969 זכה עם הפועל תל אביב באליפות נוספת, תחת הדרכתו של המאמן רחביה רוזנבוים. במחזור ה-23 בעונה זו כבש בן יהונתן שער בדרך לניצחון קבוצתו 2–1 על בני יהודה תל אביב. בעונה שלאחר מכן שוב הגיע עם הפועל תל אביב לגמר אליפות אסיה, אך הפעם הפסידה הקבוצה לאלופת איראן. ב-6 במרץ 1971 כבש בן יהונתן צמד שערים בניצחון 4–2 על בית"ר ירושלים.
בשנת 1972 זכה עם הפועל תל אביב בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 0-1 על הפועל ירושלים במשחק הגמר. באותה עונה שימש גם כמאמן זמני לתקופה קצרה. גם בשנת 1975 שימש כמאמן הפועל תל אביב לתקופה קצרה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל, לאחר שכבש במהלך הקריירה 8 שערי ליגה במדי הפועל תל אביב, והיה חלק בלתי נפרד מהגנת הקבוצה במשך שנים רבות, לצידם של השוער אריה בז'רנו, המגן השמאלי נחמן קסטרו והבלמים דוד פרימו וקיקו רחמינוביץ'.  בן יהונתן נכלל בסגל נבחרת ישראל, אך לא הופיע במדיה במשחק רשמי.

קריירת אימון

לאחר שפרש, מונה בן יהונתן בשנת 1976 למאמן הפועל רמת גן. בן יהונתן אימן את הקבוצה במשך עונה אחת, ובתחילת עונתו השנייה בקבוצה פוטר לאחר שני מחזורים. בעונת 1979/1980 אימן את בני יהודה תל אביב, ובעונת 1982/1983 אימן את בית"ר ירושלים לתקופה קצרה, ולאחר המחזור השמיני מונה שוב למאמן הפועל רמת גן עד תום העונה.
בשנת 1986 מונה שוב למאמן הפועל רמת גן, אך פוטר לאחר שלושה מחזורים והוחלף במיכאל קדוש. במהלך עונת 1988/1989, אשר בסופה ירדה הפועל תל אביב לליגת המשנה לראשונה בתולדותיה, הוזעק בן יהונתן לשמש כמאמן חירום, לפני מינויו של אליהו עופר.
חופת מיין

חופת מיין (על שם האזור הגאוגרפי שסביבות נהר המיין בגרמניה, נקראת גם חופה דמיין) היא טקס חופה שהיה נהוג ביהדות אשכנז, בנוסף לטקס החופה הרגיל.

רקע

בעוד שבטקס הנישואים המוכר כיום מברכים ברכת חתנים פעם אחת לפני הסעודה (במהלך טקס החופה),  במסכת סופרים מובא מנהג לברך ברכת חתנים בבוקר ובערב, קודם הסעודה. מנהג זה הגיע ככל הנראה כדי לצאת ידי השיטות שסוברות שאין לברך ברכת חתנים קודם החופה, ושתי החופות היו שתי צורות של חופות לצאת ידי כל השיטות. 
המנהג לקיים שתי חופות נמשך בתקופת הגאונים והראשונים. בתשובות הגאונים מרב שר שלום גאון, נאמר שגם ברכת החתנים נאמרת בבוקר, ואף שבע ברכות, וכן הובא בספר התניא רבתי. במחזור ויטרי ובספר האורה מחו על המנהג. בשו"ת גינת ורדים ניתן למצוא סימוכין למנהג. במקומות בהם היה נהוג טקס זה, היה הוא עיקר מעשה הנישואין, וטקס החופה השני היה לקידושין. לקיחת הכלה בידה, הוא הקנין של החופה, על פי דברי התלמוד "מסירתה זו היא כניסת לחופה".

צורת הטקס

לפני תפילת שחרית של יום החתונה, הולכים המשתתפים בטקס לבית אבי החתן ומלווים את החתן לחצר בית הכנסת או לפתח אולם החתונה. הרב מוליך את החתן למקום החופה, כשהמשתתפים מלווים את החתן בלפידי אש תוך כדי שירה. הרב מושיב את החתן על ספסל, כשבינתיים הולכים לבית הכלה להביאה למקום החופה. הכלה הולכת עם חברותיה ומלוותיה, כשפניה מכוסות בבד, ושתי השושבינות מוליכות אותה. בבוא הכלה, מעמיד הרב את החתן ומוליכו לקבל את פני הכלה, כשלצידם הולכים כמה מחשובי הקהל. החתן הושיט את ידו לכלה, בעוד הרב אוחז בידו, והזוג מתיישב על הספסל. הציבור משליך חיטים על הזוג וקורא לעברם: "פרו ורבו". הזוג יושב יחד על הספסל. לאחר זמן קצר השושבינות מחזירות את הכלה לביתה, והחתן הולך לבית הכנסת לתפילת שחרית, כשהקהל והילדים מובילים אותו. 
בשונה ממנהגי הראשונים, בחופת מיין לא ברכו ברכת חתנים וברכת נישואין במהלך חופת הבוקר, אלא רק בחופה ובקידושין בערב. סימוכין למנהג זה, נמצא בהגהות מרדכי, שניתן להקדים את החופה לקידושין, ולכן בברכת החתנים חותמים "על ידי חופה וקידושין", חופה לפני קידושין.
מנהגים דומים ניתן למצוא בתוספות המביאים מנהג שמוליכים את הכלה לבית החתן בבוקר יום החופה. ובתקופות מאוחרות יותר, בפולין נהגו לבוא בבוקר יום החופה לכסות את פני הכלה.

המנהג היום

גם כיום ישנם מספר קטן של משפחות יוצאי גרמניה שעדיין נוהגות לערוך את טקס חופת מיין ומציבות את הדבר כתנאי לשידוך עם ילדיהם, אך המנהג הרווח גם בקרב קהילות יוצאי גרמניה שאין נוהגים במנהג זה.
כלכלת הממלכה המאוחדת

רקע כלכלי

לאחר חיסול האימפריה הבריטית וסיום מלחמת העולם השנייה, נפגעה כלכלת הממלכה המאוחדת והיא איבדה את מקומה כמעצמת-על כלכלית. אף שלא שבה למעמדה הקודם, היא נמנית עם המשגשגות שבמדינות העולם.
בבסיס הכלכלה עומדת התעשייה, המעסיקה כרבע מכוח העבודה ומספקת את רוב סחורות היצוא. הממלכה המאוחדת נחשבת מדינת שירותים כיוון שכ-70% מכוח העבודה מועסקים בשירותים. חשיבות רבה יש גם לתיירות, לבנקאות ולמסחר.
החקלאות מתקדמת, והמועסקים בה (2% מכוח העבודה) מספקים כ-60% מצרכי המזון המקומיים. עד 1975 הממלכה המאוחדת הייתה תלויה ביבוא נפט וגז טבעי לתעשיותיה, אך אז התגלו מרבצי נפט וגז בים הצפוני (הממלכה המאוחדת שולטת על כ-75% מהמרבצים) והיא מספקת את תצרוכתה ואף 2% מהנפט המיוצא בעולם הוא בריטי; היות שכמויות הנפט מוגבלות הממלכה המאוחדת משתמשת גם בפחם (שמקורו באי הבריטי עצמו) לשלל שימושים שלהם הוא שימושי. מלבד זאת באי הבריטי מצויים גם בדיל, ברזל, מלח, עופרת ונחושת.
האסקי סולטאן

התפקיד והמעמד

ההאסקי סולטאן הייתה בעלת מעמד רם בארמון, האישה בעלת העוצמה הגבוהה ביותר בהרמון לאחר הוולידה סולטאן, ובדרך כלל חדריה היו מצויים ליד חדר הסולטאן. להאסקי סולטאן לא היה קשר דם כלשהו עם הסולטאן המכהן, אבל היא נחשבה במעמד גבוה יותר מנסיכות הארמון. ההאסקי סולטאן שאבה את מעמדה מן העובדה שבנה יכול להיות הסולטאן הבא. הורם סולטאן, ההאסקי סולטאן הראשונה, ייעצה לסולימאן בענייני המדינה, והייתה בעלת השפעה על יחסי החוץ של האימפריה. 
כשבנה של ההאסקי סולטאן יוכתר, ההאסקי סולטאן תהפוך לוולידה סולטאן. רוב ההאסקי סולטאן היו עדיין בחיים כשהסולטאן מת, ואז הם נהפכו לוולידה סולטאן של ילדם המכהן, כגון נורבאנו סולטאן, ספייה סולטאן, קסם סולטאן, טורהאן חדיג'ה סולטאן. הורם סולטאן הייתה ההאסקי סולטאן היחידה שנפטרה לפני בעלה.
ראובן קריץ

חייו

ראובן קריץ (Reuven R. Kritz) נולד בשנת תרפ"ט-1928 בווינה בירת אוסטריה. אביו, ד"ר אריה קריץ, היה רופא יליד גליציה.
בשנת 1938, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל עם הוריו. למד כילד חוץ בקיבוץ מזרע, ושם סיים את בית הספר התיכון. השלים לימודיו בסמינר הקיבוצים ועלה לירושלים להשלים לימודיו באוניברסיטה העברית. שם גם קיבל את התואר השלישי בחקר הספרות המשווה. בשנים 1951 עד 1956 היה מורה ומחנך בקיבוצו מזרע. באחת מנסיעותיו לצרפת זכה סיפור קצר משלו בפרס ראשון ופרסם לראשונה את שמו.
בשנת 1956 עקר עם משפחתו למושב מולדת, פתח הוצאת ספרים קטנה משלו שבמסגרתה יצאו לאור רוב ספריו, ולימד בבתי ספר תיכוניים במולדת, עין חרוד וקריית חיים. בראשית שנות השבעים, עד 1976 שהה בחו"ל, והרצה באוניברסיטאות אמריקאיות ידועות על הספרות העברית. עם שובו השתקע בקריית מוצקין והחל להרצות באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב. בכל השנים הללו, פרסם שורה ארוכה של ספרים לבני הנעורים. אחדים מהם, שנתפרסמו בהמשכים בעיתוני הנוער, קנו להם שם, ואף הוסרטו. קריץ כתב לנוער בעיקר רומנים ריאליסטיים מחיי הארץ בקיבוץ, ובייחוד של המוסד החינוכי שומריה של משמר העמק שם למד. הנושאים המרכזיים בהם טיפל בשורת רומנים אלה הם ההתבגרות, האהבה הראשונה, ידידות לסוגיה, מלחמת השחרור ופעולות צבאיות אחרות ועוד.
החל מאמצע שנות השישים פרסם שורה של רומנים ריאליסטיים קומיים על חיי הסטודנטים בישראל, שחלקם זכה להצלחה. משנות השמונים ואילך נתפרסמו מחקריו החשובים בספרות העברית החדשה, ובהם מחקרים על שירת רחל, על ספרות הקיבוץ ועוד. העולם האקדמי בארץ לא האיר לו פניו, והחל מאמצע שנות ה-90 הוא מתגורר בהיידלברג ומרצה בעיקר בגרמניה, שם הוא זוכה להערכה רבה.
הפן הנחשב מעניין יותר אצל ראובן קריץ הם הספרים שפרסם בעילום שם ובשמות בדויים. בין הספרים הללו ספרי בלשים, ספרי פעולה, שירים, סיפורים מן התנ"ך ועוד. הידוע בין שמות העט שלו הוא "ריקי קלר".
ראובן קריץ לא היה מתרגם מקצועי, אבל תרגומו ל"גן פינצי-קונטיני" (Il giardino dei Finzi-Contini), מאת הסופר היהודי-איטלקי ג'ורג'ו באסאני, זכה בשעתו לשבחים רבים.
בתו אוֹרי קריץ  היא פרופסור ללשון וספרות עברית באוניברסיטת אוקלהומה.
הדריך את מנוחתו

הדריך את מנוחתו (או: הפר את מנוחתו) הוא ביטוי שמשמעו המקובל הוא הטריד את מנוחתו. מקור המילה "הדריך" במובן זה של הביטוי הוא מהמילה השאולה "דרוך" במשמעות של מתוח ומוכן לפעולה.

מקור הביטוי

מקור ההשראה לביטוי הוא בתנ"ך בפסוק (שופטים כ, מג). הפסוק מדבר על רדיפת בני בנימין וכותב: "כִּתְּרוּ אֶת בִּנְיָמִן, הִרְדִיפֻהוּ; מְנוּחָה, הִדְרִיכֻהוּ; עַד נֹכַח הַגִּבְעָה מִמִּזְרַח שָׁמֶשׁ". הכוונה בפסוק, לפי הפרשנים וכך גם לפי הטעמים היא שכיתרו את בנימין וצעקו זה לזה רדפוהו, כשהשיגו את בנימין במקום מנוחתו צעקו שוב "רמסוהו". משמעות המילה "הדריכוהו", בפסוק, היא א"כ כפשוטה מלשון דריכה ורמיסה.
לכאורה אין לפרש את המילה "הדריך" בביטוי הדריך את מנוחתו, מלשון רמיסה, כבפסוק, והכוונה שדרך על מנוחתו - רמס את מנוחתו, כי אז היה צריך לומר: הדריך על מנוחתו. מאידך, יש אפשרות שהביטוי השתרש על סמך הפסוק, כשלמילה הדריך ניתנה משמעות מילולית ישירה של "רמס" ומאחר ו"רמס את מנוחתו", נכון תחבירית, השתרש "הדריך את מנוחתו" על סמך הדמיון בין המילה "דרך" למילה "רמס". אך, כפי הנראה, מילון אבן שושן, שולל זאת, ומקור המילה "הדריך" לתאר הטרדת מנוחה הוא במילה "דרוך" במובן של מתוח ומוכן לפעולה. מובן זה של דרוך, הוא שאול ומקורו מהנוהג שהיה מקובל לדרוך על קצה החוט של הקשת כדי למתוח אותו. אדם דרוך נמצא בסיטואציה מנוגדת לאדם נח, ולפי זה הדריך את מנוחתו היינו הפך את מנוחתו לדריכות ומוכנות לפעולה ותגובה.
פירוש אפשרי נוסף לפסוק המקור הוא כי "מנוחה" היא מקום (אולי "מנחת", היא מלחה), ולכן הפשט של "מנוחה הדריכֻהו" עשוי להיות - "במנוחה השיגוהו".

תחביר

במשמעות המקובלת של הביטוי, הטריד את מנוחתו, יש שגיאה תחבירית מסוימת בביטוי בגלל שהמילה "הדריך" היא במשקל הפעיל, משקל שאינו מתאים לפירוש המכוון של הביטוי. תחבירית נכון יותר המשקל פעל והיה צריך לומר דרך את מנוחתו. בנוסף לפי כוונת המילה הדריך, הרי שצריך לומר הדריך את הנח, כשהנשוא הוא האדם הנח, ולא את מנוחתו. כי הרי המנוחה מנוגדת לדריכות, כך שאי אפשר לומר שמנוחה מודרכת, אלא שהאדם הנח הודרך (=נהיה דרוך) ולפיכך מנוחתו הוטרדה. הביטוי משתמש ב"מנוחה" כנשוא בגלל התוצאה הישירה של דריכות האדם, והיא הפרעת מנוחתו.
אברהם עקביה

אברהם עקביה (15 בדצמבר 1916 - 13 בדצמבר 2014) היה חייל, סופר, בלשן ורואה חשבון ישראלי.

ביוגרפיה

עקביה נולד בשנת 1916 בקולנה שבפולין, בנם של אליהו מנדל וגיטל לבית כהן. בילדותו נפטר אביו מסרטן בבית החולים בוורשה, ובשנת 1925 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בחיפה.
עקביה למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ובמקביל התגייס לשורות "ההגנה" עוד בשנת 1933. בשנים 1934 - 1938 למד הנדסה אזרחית בטכניון. במסגרת תפקידו בהגנה עסק בתרגום מאנגלית לעברית ושימש עורך בהוצאת "לנוטר", שתרגמה והוציאה לאור ספרי הדרכה בנושאים צבאיים בסוף שנות ה-30. בפעולות אלו שנעשו תחת פיקודו של מפקד מחוז חיפה בהגנה יעקב דורי השתתף ביצירת הלשון הצבאית העברית. 
בשנת 1938 החל לשרת לצדו של אורד וינגייט במסגרת פלוגות הלילה המיוחדות, ושימש כמתורגמנו ב"קורס לסמלים עבריים" בעין חרוד. ב-1940 נקרא לשרת לצדו של וינגייט במסגרת הצבא הבריטי במערכה במזרח אפריקה. הוא שירת כעוזרו האישי של וינגייט בעת הלחימה בסודאן, אתיופיה ואריתריאה (1941-40). לאחר סיום המערכה במזרח אפריקה, המשיך עקביה בשירות, ולאחר הקמת הבריגדה היהודית הצטרף לשורותיה. ב-1946 השתחרר בדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן בצה"ל).
לאחר שחרורו מן הצבא הבריטי שימש תקופה קצרה כקצין מחוז מטעם שלטונות המנדט בחיפה (1947-48).
בעת מלחמת העצמאות כיהן כקצין מבצעים בדרגת רב-סרן במחוז חיפה בצה"ל (1948-49), והשתתף בכיבוש טירה.
לאחר שחרורו בינואר 1949, השתלב במנגנון של משרד האוצר הצעיר לטיפול בסוגיות הגבייה הכללית ומסי הרכוש. בין היתר כיהן כממונה על מס הרכוש בחיפה, כמנהל בפועל של רשות הפיתוח, כממונה על מסי עקיפין וכמנהל אגף הגבייה ומסי הרכוש.
בשנת 1955 הוסמך כרואה חשבון. עם ייסודה של חברת הברום באותה שנה, כחברה-בת של מפעלי ים המלח (תחת משרד הפיתוח), שימש כדירקטור שלה. וכמנהל התקציב בחברת החשמל.
בהמשך עבר מהמגזר הציבורי לפרטי. לאחר מכן, החל משנת 1964 ניהל משרד ראיית חשבון עצמאי. בשנים 1973 - 2004 היה שותף בפירמת רואי החשבון ליבושיץ, קסירר ושות'. 
עקביה פרסם מספר ספרים הנוגעים לניסיונו לצד וינגייט בלחימה, וביניהם הספר "עם וינגייט בחבש", שהתפרסם עוד בתקופת המלחמה, בשנת 1944, וזכה להקדמה של דוד הכהן. כן פרסם ספרים העוסקים בנושאים רבים נוספים. בין היתר היה מחברו של המילון הראשון למונחי צבא בשפה העברית, ובו חידושים רבים, כגון המילה "דו"ח" ונטיותיה כפועל.
בשנת 1966, עת חגגה אתיופיה 25 שנים לשחרור אדיס אבבה, קיבל עקביה מידי קיסר היילה סלאסי אות הצטיינות של מסדר מנליק השני .

בשנת תשס"ז-2007 קיבל את "אות הנשיא" של אוניברסיטת חיפה כהערכה לפועלו.
ב-27 במרץ 1942, לאחר שסיים את קורס הקצינים בצבא הבריטי, נישא עקביה לרות (רותי) מִליוני, שאותה הכיר כשהייתה נערה כבת 15 והוא סטודנט בן עשרים (נפטרה ב-2013). בני הזוג היו הורים לשלושה בנים: גדעון-יוסף, אליהו ואורי-מיכאל, ולימים סבים לנכדים ולנינים. 
בנם סרן אורי מיכאל נפל במהלך הקרבות ברמת הגולן ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים. הוא שירת כמפקד פלוגת טנקים בגדוד 74 של חטיבה 188 ולחם באזור כודנה בדרום הגולן. עבור לחימתו ופיקודו בקרב שבו נהרג, הוענק לו עיטור המופת.
נפטר בדצמבר 2014.
קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס

חייו

שמו המקורי היה "סקסטוס יוליוס קיסר", בנו של "סקסטוס יוליוס קיסר" (דודו הגדול של יוליוס קיסר). לאחר אימוצו על ידי קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס האב, אימץ את שמו.
במהלך מלחמת הקימברים והטוטונים, שבמהלכה שימש כקונסול, נשלח קאטולוס להגן על מעברי האלפים מפני פלישת הקימברים. קאטולוס, שלא הכיר את השטח, ופחד שאם ימקם את צבאו במעברי האלפים הוא יכותר, החליט למקם את מחנו על החוף השמאלי של נהר האדיג'ה ליד העיר טריינט (טרנטו המודרנית), ולעצור את הקימברים שם. בנוסף הקים גשר על גבי הנהר שיבטיח את יכולתו לסגת לצד הימני של הנהר במקרה של תבוסה.
בקיץ של שנת 102 לפנה"ס, כאשר הגיע צבא הקימברים לאדיג'ה העליונה, נתקפו חיילותיו של קאטולוס בבעתה וברחו לכול עבר. קאטולוס הצליח לרכז את חלקו הגדול של כוחותיו מחדש, ולסגת לחוף הימיני של הנהר. יחד עם זו נפל הגשר לידי הקימברים, וקאטולוס נאלץ לסגת מעבר לנהר הפו, ובכך למסור לידי הקימברים את כל המישור שבין הרי האלפים לנהר פו.
באביב של שנת 101 לפנה"ס, תוגבר צבאו של קאטולוס (שבזמן זה כיהן כפרוקונסול), בצבאו של גאיוס מריוס, ושני הצבאות, שמנו כ־50 אלף איש, עברו את הפו וצעדו לעבר הצבא הקימברי. שני צבאות היריבים נפגשו על גבי השדה הראודי ליד וורקלה. הקרב הסתיים בניצחונם של הרומים, ובמפלתם הגמורה של הקימברים.
עם סיום הקרבות החלו להתפרץ העימותים הפוליטיים והאישיים בין קאטולוס שהיה מראשי סיעת האופטימטים ובין מריוס שהיה מראשי הסיעה הפופולרית, עימותים שתודלקו על ידי התוצאות השונות של מסעות המלחמה שערכו השניים בשנה הקודמת, והמאבק על היוקרה שבניצחון הקרב. אף על פי שכוחותיו של קאטולוס תפסו 31 דגלים של האויב, מריוס נחשב בעיני בני תקופתו כמנצח האמיתי של המלחמה.
במהלך מלחמת האזרחים הרומית צידד קאטולוס בלוקיוס קורנליוס סולה, וכאשר מריוס השתלט על רומא ב־87 לפנה"ס נכלל קאטלוס ברשימת השחורה של מריוס. כאשר האחרון סירב לחון אותו, התאבד קאטולוס.
מלבד הקריירה הפוליטית שלו נזכר קאטולוס כנואם מפורסם, משורר, ובעל הבנה עמוקה ורחבה באמנות ובספרות יוון העתיקה. לפי קיקרו, קאטולוס חיבר את זיכרונותיו על תקופות הקונסוליה שלו, ועל המלחמה הקימברית, אולם אלה לא שרדו עד לימינו, וכול מה שידוע עליהם הוא ציטוט אחד מאלה שהופיע בכתבי קיקרו.
קאטולוס היה גם אדם בעל הון גדול שנוצל בחלקו לפיאור העיר רומא. מכתביהם של פלוטארכוס, אפיאן וקיקרו, ידוע לנו על שני מבנים ברומא שקאטאלוס בנה: מקדש לאלת המזל הרומית פורטונה, שנבנה כאנדרטה לקרב וורקלה, ו"פורטיקוס קאטולי" ("Forticus Catuli") שנבנה מרווחי מכירת שלל המלחמה הקימברית.
בנו של קאטולוס, שנקרא גם הוא קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, היה מדינאי רומאי בעל חשיבות ושימש כקונסול וקנסור בימיה האחרונים של הרפובליקה הרומית.
קלמארי

קלמארי (מאיטלקית: Calamari; בצורת היחיד: קלמארוֹ) הוא מאכל עשוי דיונון פופולרי ברחבי העולם. 
סוג הקלמארי הנפוץ הוא קלמארי מטוגן (מכונה גם "דיונון מטוגן" או "קלמארי" בסתמי) – מאכל פופולרי ביותר בארצות הים התיכון: הדיונון מטוגן בטיגון עמוק, מצופה בלילה ומטוגן בדרך כלל במשך שתי דקות לפחות, כדי למנוע ממנו להיות קשה. המאכל מוגש בדרך כלל בפשטות, עם מלח ולימון בצד. באמריקה הצפונית מוגש במסעדות המתמחות במאכלי ים, במסעדות איטלקיות ובמסעדות יווניות, ולעיתים אף כחטיף בברים.
בישראל הוא מצוי אך אינו נפוץ, מפני שאינו כשר.
שלום זורין

שלום שמחה זורין (1902–1974) - מפקד יחידת פרטיזנים יהודיים בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
שלום זורין התגורר בעיר מינסק, שם עבד כנגר. העיר מינסק נכבשה כעבור 4 ימים לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941. זורין נכלא בגטו המקומי יחד עם שאר יהודי העיר ונשלח לעבודה במחנה שבויי מלחמה. במחנה זה הכיר את סמיון גנזנקו, קצין סובייטי שבוי ובסוף שנת 1941 שניהם ברחו ליערות שבסביבת מינסק, שם הקימו יחידת פרטיזנים. אל היחידה הצטרפו תושבים מקומיים, שבויי מלחמה שברחו מהמחנות ויהודים שברחו מהגטאות שבסביבה. לאחר שמספר היהודים ביחידה גדל, החלו התנגשויות על רקע אנטישמי בין יהודים ולא-יהודים. זורין הגן על היהודים וגנזנקו, כמפקד היחידה, החליט להטיל עליו להקים יחידה פרטיזנית יהודית נפרדת. היחידה כונתה תחילה "יחידת 106" ולאחר מכן נקראה "יחידת זורין". בתחילת דרכה היו ביחידה כ-60 איש עם 15 כלי נשק בלבד, עם הזמן גדלה היחידה עד ל-800 איש. יחידתו של זורין קלטה את היהודים שנמלטו מהגטאות שבערי הסביבה. הגרמנים בסיוע משתפי פעולה הביילורוסים פשטו על אזור היערות ששם הייתה היחידה וזורין עם אנשיו נאלצו להעתיק את בסיסם ליערות נאליבוקי, באזור בו פעלו יחידות פרטיזנים רבות.
זורין ראה את משימת הצלת יהודים כמטרה העיקרית של יחידת הפרטיזנים שלו. לכן ביחידתו נקלטו לא רק גברים צעירים, שיוכלו להיות לוחמים, אלא משפחות שלמות של יהודים שברחו מהגטאות. ביחידה הוקם מחנה אזרחי ובו בעלי מקצוע, שהקימו ביער בתי מלאכה: מתפרה, סנדלריה, מאפייה, בית חרושת לייצור נקניקים, סדנה לתיקון נשק ולייצור פצצות, טחנת קמח, וכן בית חולים שדה עם רופאים יהודיים שברחו מגטו מינסק. בית החולים שירת לא רק את היחידה של זורין, אלא את כל יחידות הפרטיזנים של האזור. כמו כן במחנה הוקם בית ספר ולמדו בו כ-70 תלמידים - ילדים מכל הגילים. 
ביולי 1944, לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום פורקה יחידת זורין. 
לאחר המלחמה המשיך שלום זורין להתגורר במינסק, עד שבשנת 1971 עלה לישראל. הוא נפטר בשנת 1974.
ID; Peace B

רשימת השירים

3:58 - "ID; Peace B"
3:35 - "Come To Me"
3:53 - (체념" (Heart-off"
3:53 - "SARA"
4:52 - (비밀일기" (I'm Sorry"
3:36 - (안돼, 난 안돼" (No Way"
5:01 - (차마" (Every Breath You Take"
3:36 - "Whatever"
3:09 - "I'm Your Lady Tonight"
4:25 - (어린 연인" (Young Lovers"
4:02 - (이별준비" (Letting You Go"
3:59 - (먼 훗날 우리 " (Someday Somewhere"
חנאן אל-שייח'

ביוגרפיה

אל-שייח' גדלה באזור השמרני של העיר ביירות בשכונת ראס אל-נבא ולמדה בבית ספר יסודי דתי מוסלמי לבנות. בגיל 16 החלה לכתוב ולפרסם מאמרים בעיתון א-נהאר בו עבדה מאוחר יותר. נרשמה ללימודים בקולג' האמריקאי לבנות בקהיר ושהתה במצרים בין השנים 1963 ל-1966. מאוחר יותר שבה ללבנון והחלה לעבוד בתחנת הטלוויזיה ככתבת במגזין נשים, שם עבדה עד שנת 1975. 
את הרומן הראשון שלה פירסמה בקהיר בשנת 1970, והוא נשא את השם "התאבדותו של אדם מת" (אנתחאר רג'ל מית - إنتحار رجل ميت). רומן זה - וכמוהו גם יצירות מאוחרות יותר פרי עטה של א-שייח' - עוסק במערכת היחסים בין המינים, מאבקי כוח, ושליטה פטריארכלית.
ב-1976 עברה להתגורר בערב הסעודית בשל מלחמת האזרחים בלבנון, אירוע שהותיר את חותמו עליה והביא ללידת ספרה השלישי "הסיפור של זהרה" (חכאית זהרה - حكاية زهرة). את הספר הוציאה לאור בכספה הואיל ואף מוציא לאור לא היה מוכן לפרסם ספר שמבקש להתמודד עם מציאויות חברתיות כואבות, הן בתחום הפוליטיקה והן במיניות והחיים הפרטיים.
בשנת 1982 עברה להתגורר בלונדון, ובשנת 1989 פירסמה ספר נוסף "ניחוח האייל" (מסכ אלר'זאל - مسك الغزال), שגם הוא נאסר לפרסום במדינות אחדות במזרח התיכון. ספר זה עמד בראש רשימת רבי המכר באותה תקופה. בשנת 1992 פירסמה את הרומן "דואר ביירות" (בריד ביירות - بريد بيروت), שמציג חליפת מכתבים - אשר כולם נכתבו במהלך מלחמת האזרחים בלבנון - בין אישה מוסלמית בשם אסמאהן לבין מספר ממוענים שונים, חלקם חיים וחלקם מתים.
בשנת 1994 פרסמה את "אטאטא את השמש מהגגות" (אוקנס אל-שמס ען אל-סטוח - أكنس الشمس عن السطوح), שהוא אוסף של 19 סיפורים קצרים. הספר תורגם לעברית בהוצאת אנדלוס. 
אל-שיח' פירסמה גם יצירות נוספות ובהן מחזות. יצירותיה מעוררות אצל הקורא שאלות בכל הנוגע למערכות יחסים בין תרבות, מגדר, גזע, אומה ומדינה. היא זוכת פרס הרומן הערבי לשנת 2011.
הר דנאלי

מאפיינים ייחודיים

הדנאלי מתנשא, ביחס לסביבתו, לגובה רב יותר מאשר הר האוורסט, אף כי ביחס לפני הים, פסגת האוורסט גבוהה מדנאלי בכ-2,700 מטר. הסיבה לכך היא שרגלי האוורסט נמצאות על הרמה הטיבטית, מישור בגובה 5,200 מטר מעל פני הים, והוא מתנשא, ביחס לסביבתו, לכ-3,700 מטר בלבד. לעומתו, רגלי הדנאלי נמצאות בגובה 600 מטר מעל פני הים, ובגובה של 5,500 מטר ביחס לסביבה הקרובה. 
ההר מתאפיין גם בקור ומזג אוויר קיצוניים במיוחד. מד חום שהושאר בגובה 4,600 מטר על ההר, במשך 19 שנה, הגיע למדידת שיא של 73- מעלות צלזיוס. טיפוס על ההר טומן בחובו סיכון גבוה במיוחד לחלות במחלת גבהים. הסיבה היא לא רק הגובה הרב אלא אף מיקומו הצפוני של הר.

היסטוריה

ההר מוזכר לראשונה ביומני רב החובל ג'ורג' ונקובר, קצין בצי הבריטי שחקר את האזור בסוף המאה ה-18. ונקובר כתב כי ראה את פסגתו המושלגת ממרחק של 350 קילומטרים, בעודו בלב ים.
הנסיון הראשון לטפס לפסגת ההר נעשה ב-1903 על ידי השופט ג'יימס וויקרשם. הניסיון נערך מהצד הצפוני הקרוי היום "קירו של וויקרשם". במסלול סכנת מפולות שלגים ולא טיפסו עליו מ-1963.
ב-1903 חוקר הקוטב הנודע, פרדריק קוק, טען שהצליח להגיע לפסגה, אך מאוחר יותר התברר ששיקר. בעקבות התערבות בבר בפיירבנקס ב-1910, משלחת של ארבעה מחפשי זהב קיוו להוכיח שאיש מעולם לא היה על הפסגה, ולהבטיח שאלסקאים יהיו הראשונים להיות שם. בדצמבר אותה שנה, המשלחת יצאה מפיירבנקס על גבי סוסים ומזחלת כלבים. לאף אחד מחברי המשלחת לא היה ניסיון כלשהו בטיפוס הרים. במשך חמישה חודשים הם עשו דרך של כ-200 ק"מ, כשהם מתקיימים על צייד ודייג בלבד. בסופו של דבר, שניים מהם הצליחו להגיע לפסגתו הצפונית של ההר, רק 250 מטר מהפסגה הנכספת.
פסגת ההר האמיתית נכבשה לראשונה, על ידי צוות בן ארבעה מטפסים, בראשותו של הדסון סטק ב-7 ביוני 1913. דרכם להר הייתה דומה לזו של המשלחת הקודמת.
בשנות ה-50, נכנסו לשימוש מטוסי סקי, שעזרו לקצר את הדרך הארוכה לפסגה. המטוסים אפשרו למטפסים רבים יותר לנסות ולהגיע למעלה, ומספר המנסים עלה בהתאם.
הישראלים הראשונים להגיע לפסגת ההר היו דורון אראל (הישראלי הראשון שהגיע לפסגת האוורסט) ומיכאל תמיר ב-1987.
ג'וש דאלאס

ביוגרפיה

דאלאס נולד בלואיוויל שבארצות הברית. הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1997, עבר לבריטניה והצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית וכן נטל חלק בפעילות התיאטרון המלכותי הלאומי, האופרה האנגלית הלאומית וכן בפעילותם של New Shakespeare Company ושל התיאטרון The Young Vic. 
בשנת 2009 עבר להוליווד שבארצות הברית ובשנת 2011 לוהק לתפקיד פאנדרל בסרט תור לאחר שהשחקן המקורי שנבחר לתפקיד עזב ימים ספורים לפני שהחלו הצילומים. בעת הליהוק דאלאס היה שחקן לא מוכר.
בשנת 2011 החל לשחק בסדרה של ABC, עד עצם היום הזה כנסיך מקסים. דאלאס לא חזר לתפקידו בסרט ההמשך לסרט ת'ור בשל התחייבותו לסדרה עד עצם היום הזה. זאקרי לוי החליף אותו.

במישור האישי

דאלאס הכיר את השחקנית הבריטית לארה פולבר בשנת 2003 כאשר עבד בתיאטרון המלכותי שבוינזדור. הם נישאו ב-2007 והתגרשו ב-2011. לאחר מכן החל דאלאס לצאת עם מי שמשחקת את רעייתו (שלגיה) בסדרה "עד עצם היום הזה", ג'יניפר גודווין. הם התארסו באוקטובר 2013 ובנובמבר 2013 הודיעו שהם מצפים ללידת ילדם הראשון. הם נישאו באפריל 2014. בנם הבכור, אוליבר, נולד במאי 2014 וב-1 ביוני 2016 נולד בנם השני, הוגו.
Onkyo

Onkyo Corporation (ביפנית: オンキヨー株式会社) היא חברת אלקטרוניקה יפנית. החברה נוסדה בשנת 1946 בעיר אוסקה תחת השם "Osaka Denki Onkyo K.K" וכשנה מאוחר יותר שינתה את שמה ל-"Osaka  Onkyo K.K". החברה מתמחה בייצור מערכות קולנוע ביתי.
נכון ל-6 בפברואר 2012,  שווי החברה מוערך ב-2,628,539,000 ין.