google/wiki40b huggingface dataset:
פיאט (כלי נשק)

פִּיאַט (נכתב גם פיא"ט או PIAT) הוא מטול חי"ר נגד טנקים (ראשי תיבות של Projector, Infantry, Anti Tank). הפיא"ט הוא נשק נגד טנקים (נ"ט) שפותח על ידי הבריטים במלחמת העולם השנייה.

היסטוריה

הפיא"ט שימש בשירות הצבא הבריטי בשנים 1942-1950 כנשק מחלקתי, ובין השאר בזירה האירופית (הפלישה לאיטליה, הפלישה לנורמנדי).
הפיא"ט היה הנשק העיקרי נגד טנקים של צה"ל במלחמת העצמאות. בתחילה, עוד מלפני הקמת המדינה ועד לסוף חודש מאי 1948, יוצר בארץ על ידי "תע"ש חוץ" (תעשיית נשק של ההגנה שמחוץ לתעשייה הצבאית), בידי צוות בניהולו של המהנדס שמחה בלאס, על פי דגם בריטי (כלי בריטי שפורק ועל פי חלקיו שורטטו תוכניות הייצור). עד לאותה עת סופקו כ-250 יחידות מוגמרות ועוד כ-750 יחידות נמצאו בתהליכי ייצור.

החל מחודש מרץ 1948 סופקו כלי נשק אלה, מתוצרת "תע"ש חוץ", לכוחות היהודים הלוחמים. הפיאט שימש, בין השאר, בהגנת קיבוץ נגבה (שש פגיעות בטנקים שעמדו להיכנס לשערי הקיבוץ מתוך שבעה פגזים) וכן נעשה בו שימוש בכיבוש צפת. היה זה מטול פיא"ט שפגע והשמיד את הטנק הסורי בשער קיבוץ דגניה א'. כמו כן, היה זה החייל רון פלר עם המטול הפיאט שזכה באות גיבור ישראל על חלקו המרכזי בסיום ההתקפה המצרית על כרתיה (מבצע מוות לפולש):
ביום ה-19 ביולי 1948, לאחר שהכפר כרתיה נכבש על-ידי כוחותינו, ערכו המצרים התקפת נגד. הם הצליחו להשמיד תותח אנטי-טנקי שלנו ולהוציא מכלל פעולה את ה"פיאט"ים שלנו, ושני טנקים שלהם הבקיעו את קווינו. באותה שעה החל סמל רון פלר להתקדם בזחילה, לאור היום, מהגיזרה הצפונית השקטה לעבר הטנקים של האויב. בהגיעו, לאחר 35 דקות, לטווח של 50 מטר מהם, הפעיל את ה"פיאט" שבידו. לאחר הירייה הראשונה, החלו שני הטנקים לכסות אותו באש. אף-על-פי-כן דרך שנית את ה"פיאט", כיוון אותו ופגע בטנק והוציאו מכלל פעולה. הטנק השני נמלט. פעולה אמיצה זו שברה את התקפת האויב באותו יום.
— עיטור הגבורה לרון פלר

הנדסה

הפיא"ט היה מעין "מרגמה" אופקית שירתה פצצות בעלות מטען חלול. המטען החלול - HEAT (ראשי תיבות של High Explosive Anti Tank) פותח במיוחד על מנת לחדור שריון של רק"ם ובפרט טנקים. 
מטול הפיא"ט הוא גרסה מוקטנת של מרגמה שפיתחו הבריטים בשם Black Bombard. מטול הפיא"ט שקל ללא הפצצה 15 ק"ג וירה את הפצצה באמצעות מנגנון המורכב מקפיץ ונוקר, בדומה למרגמה. על המטול עצמו מותקן נוקר ארוך בשם spigot, המחובר לקפיץ שנשען על פלטת הבסיס (החלק האחורי) של המטול. הפצצה נדחפת לאורך הקנה ואז הקפיץ דוחף את הנוקר אל תוך צינור חלול בפצצה, שם נמצא התחל (primer) הגורם לפיצוץ אבק השריפה בפצצה ושחרור גזים היורים את הפצצה. הקפיץ ששימש לדחוף את הנוקר סופג את הרתע ומתכווץ, וכתוצאה מכך נדרך מחדש. בפועל, לא תמיד הרתע הספיק לדריכת הקפיץ, ואז על המפעיל היה לדרוך את הנשק מחדש ידנית - פרוצדורה מסובכת ומסורבלת למדי.
למנגנון ירי זה היה יתרון גדול על מטולי נ"ט דוגמת הבזוקה והפאנצרפאוסט: העדר גזי פליטה ורשף, וירי שקט יחסית. דבר זה איפשר את השימוש בפיא"ט גם מתוך מבנים סגורים. חסרונותיו הגדולים של הפיא"ט הם משקלו הרב (15 ק"ג ריק) והסרבול בביצוע הדריכה הראשונית של הנשק.
הפיא"ט ירה פצצות בעלות רש"ק חלול ששקלו כ-1.4 ק"ג כל אחת, שיכלו לחדור כ-100 מ"מ שריון פלדה בטווח 100 מטר. לפי הנתונים הרשמיים, טווח הירי האפקטיבי המקסימלי של הפיא"ט היה 100 מטר. בפועל, הפיא"ט שימש בטווחים קצרים בהרבה. כאשר הפיא"ט שימש כמרגמה והוצב בזווית ביחס לפני הקרקע, כך שירה בקשת בליסטית, הייתה הפצצה יכולה להגיע לטווח של 350 מטר.
ג'יימס מיי

קריירת עיתונאית

בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 שימש מיי כעורך משנה במגזין "אינג'ניר" הבריטי. המגזין התמקד בחדשות בנושאים טכנולוגיה, מדע וכלכלה. מאוחר יותר עבר לתפקיד דומה במגזין הרכב "אוטוקאר". הוא פוטר ממנו ב-1992 לאחר שחמד לצון ושילב בתוך עמודי מוסף סקירת דגמים מסר נסתר שהורכב מהאות הראשונה בכל סקירה. בהמשך הוא עבר לכתוב במגזין "טופ גיר" וטור שבועי בעיתון "דיילי טלגרף". בשנת 2000 הוא קיבל פרס של אגודת עיתונאי הרכב בקטגוריה "עיתונאי הרכב של השנה".

קריירת טלוויזיה

בשנים 1998–1999 הנחה מיי את תוכנית 'דרייב' בערוץ 4 הבריטי, שהייתה המתחרה הגדולה ביותר של "טופ גיר". ב-1999 עבר מיי אל המתחרה 'טופ גיר' (בפורמט הראשון שלה), והחליף בין השאר את ג'רמי קלארקסון שעזב, אך הירידה ברייטינג הובילה את BBC לביטול התוכנית ב-2001.
בנוסף הנחה מיי תוכניות רבות במגוון נושאים, בהם: 'הצעצועים האהובים על ג'יימס מיי', תוכנית בה חקר את הצעצועים שהוא אהב בילדותו ותוכנית המשך 'הצעצועים האהובים על אחותי', 'מבט על כרישים רצחנים', 'המאה ה-20 של מיי', 'הרפתקת היין הגדולה של אוז וג'יימס', במהלכה ערך ביחד עם אוז קלארק טעימות יין ברחבי צרפת ועוד מגוון תוכניות.
מיי הצטרף לתוכנית טופ גיר בפורמט החדש החל מעונתה השנייה ב-2003 ביחד עם קלארקסון והמונד. הוא מכונה שם "קפטן איטיות" ("Captain Slow") על שם הנהיגה הזהירה והאיטית שלו. עם זאת, אין הכינוי משקף את העובדה שהוא בין האנשים היחידים שתועדו בנסיעה בבוגאטי ויירון במהירותה המקסימלית, 407.9 קילומטר לשעה. ובבוגאטי ויירון סופר-ספורט עם 414 קילומטר לשעה, שיא עולמי לדקות אחדות עד שנהג המבחן של פולקסווגן שבר את השיא עם 431 קילומטר לשעה. הוא אף טס במטוס יורופייטר טייפון במהירות 1320 קילומטר לשעה בתוכניתו 'המאה ה-20 של מיי'.

חייו האישיים

מיי נולד בבריסטול, אנגליה, כאחד מארבעה אחים. בילדותו גר בעיירה רוטראהם שבדרום יורקשייר, אותה עיירה בה עמיתו לתוכנית 'טופ גיר', ג'רמי קלארקסון, החל את הקריירה העיתונאית שלו. הוא למד מוזיקה באוניברסיטת לנקסטר ויודע לנגן על פסנתר וחליל. 
באוקטובר 2006 קיבל מיי רישיון טיס למטוס קל. כיום הוא גר בגפו בלונדון. בת זוגו לחיים מאז שנת 2000 היא העיתונאית שרה פראטר.
צסק"א ארנה

נגישות

קומפלקס הספורט ממוקם ליד טבעת התחבורה השלישית.
תחנת המטרו הקרובה ביותר היא "אווטוזאבודסקאיה", כשהתחנה הקרובה לטבעת המרכזית של מוסקבה היא התחנה "זיל".

שם

הארנה נבנתה עבור תחרויות הוקי קרח, החלקה אמנותית על קרח וקונצרטים. כולל שלושה מגרשים: היכל גדול בן 12,000 מושבים, ארנה קטנה בת 3,500 מושבים ומתחם אימונים בן 500 מושבים. ההיכל הגדול והארנה הקטנה יכולים להשתנות ולארח תחרות ספורט אחרות וקונצרטים ובהתאם לכך משתנה גם תכולת המושבים שנעה בין 5,000 ל-10,000. השטח הכולל של המתחם הוא כ-70,000 מטרים רבועים.
ההיכל (עד סוף העונה 2017-2018) שימש כמגרש הבית של מועדון ההוקי קרח "דינמו" מוסקבה.
מעונת 2017/2018 משמש גם כהיכל הבית של "ספרטק" מוסקבה.
מאז עונת 2018/2019 משמש כמגרש הבית של צסק"א.
הלני, קיסרית אתיופיה

הלני ,אלני או הלנה (נפטרה באפריל 1522) הייתה קיסרית אתיופיה ואשתו של הקיסר האתיופי זרע יעקב. להלני היה תפקיד מכריע בשלטון האתיופי, היא החזיקה בתפקיד עוצרת או יועצת למספר קיסרים בשלטון בעלה זרע יעקב, בנה החורג באדה מריאם הראשון, נכדה החורג מבאדה מריאם אסכנדר, נינה החורג מאסכנדר עמדה ציון השני ונכדה החורג הנוסף מבבאדה מריאם נהואד. 
הלני הייתה בתו של מאחמד מלך ממלכת האדייה המוסלמית והתנצרה כאשר התחתנה עם הקיסר זרע יעקב. ההיסטוריון הפורטוגזי בלטסר טאלאז כותב שלא היו לה בנים אך פרנסישקו אלואראש כותב שהייתה אמו של הקיסר לבנה דנגל שברח מהכלא באמבה גישן.
כאשר אמו של הקיסר באדה מריאם הראשון, ציון ציפורה, נרצחה על ידי זרע יעקב בעצמו בגלל מרד שהובילה יחד עם יהודי אתיופיה, הוא  הביא את התואר של קיסרית האם לאמו החורגת הלני. הלני הוכיחה שהיא חברה יעילה בבית המלוכה ולמעשה הייתה שותפה לשלטון.
כאשר אסכנדר ירש את אביו באדה מריאם בגיל צעיר, הלני הוצאה מהתמונה בכך שנוצרה מועצה מאמו של אסכנדר הקיסרית רומנה, טאספה גיורגיס (ראש המנזר באגם חאיק), והביטווודאד (רוזן) עמדה מיכאל. אך לאחר זמן, הקיסרית רומנה הוצאה מהמועצה וחייה במנזר ליד דברה ליבנוס היכן שהיא מתה מאוחר יותר. טאספה גיורגיס לא הוכיח את כוחו מול הרוזן, ועל פי ההיסטוריון טאדסה טמרת, עמדה מיכאל "שלט בממלכה כשליט יחיד". שלטונו של הרוזן עמדה מיכאל הגיעה לסופו בשנת 1486 כאשר החלה הפיכה כנגדו בראשותה של הלני. לאחר מכן הקיסרית הלני שיחקה מרכיב חשוב בשלטון.
פרנסיסשקו אלואראש כותב בשם האבונה מרקוס שכאשר הקיסר נהואד, אחיו ומחליפו של אסכנדר, מת, הלני היא זו שהכתירה למעשה את בנו לבנה דנגל כקיסר הבא, הכתרתו של לבנה דנגל היה שיא כוחה של הלני. מכיוון שלבנה דנגל היה עדיין קטין הלני הפכה לעוצר הראשי יחד עם אמו נהואד מוגסה, ולשליטה של גוג'אם. הלני היא הראשונה אשר חזתה את הגידול של ההשפעה של האימפריה העות'מאנית באזור, כאשר שלחה עם השגריר מטאוס הארמני (שנשלח בעצת פרו דה קוויליאן כשגריר אתיופיה לפורטוגל ולאפיפיור ברומא) בקשה לעזרה בלחימה כנגד המוסלמים מיפאט ואדאל  
תאריך מותה של הלני נתון בוויכוח, ההיסטוריון פאול בי. האנז מציין שמתה בגיל מאוד מתקדם בשנת 1520 אך ההיסטוריונים באקינאם והאנטינגפורד טוענים שמתה באפריל 1522
בזמן פטירתה היה נוכח באתיופיה הפורטוגזי פרנסישקו אלואראש שכתב שתושבי אתיופיה היו מלאי צער: 
היו נהי והמולה גדולים מאוד בחצר המלוכה על מותה של הלני. אמרו שמאז מותה כולם מתו, גדולים כקטנים, וכשחיה, כולם חיו והיו שמורים ומוגנים; והיא הייתה האבא והאמא של כולם.
— הכומר יוחנן של איי הודו (Alvarez, Prester John, p. 434.)
סלקיים

טקסונומיה

המשפחה מונה כ-100 סוגים וכ-1,400 מינים, בעיקר שיחים ותת-שיחים. המגוון הרחב של מיני הסלקיים עורר מחלוקות טקסונומיות אודות ההבדלה בינה לבין משפחת הירבוזיים. כך למשל הסוגים מלוח וכף האווז (הכולל את הקינואה) עברו למשפחת הירבוזיים בשנת 2003, בעקבות מחקר גנטי של קבוצת APG. מחקר זה קבע כי עקב דמיון רב, יש למזג את כלל מיני המשפחה עם משפחות אחרות, ולבטלה כליל כמשפחה עצמאית.
עם זאת, מגדירים רבים עדיין שומרים על המיון המסורתי, וטרם ביטלו את המשפחה.
קיימים בה מינים רחבי עלים ונטולי עלים, בעלי פקעות ובעלי שורש, ואין להם גורם משותף מובהק.

תפוצה

משפחת הסלקיים נפוצה ברחבי אירופה ואסיה. בארץ גדלים בר מעל ל-50 מיני סלקיים, רובם צמחים המותאמים לאקלים צחיח ונפוצים באזור המדבר. עציון פרסי ששייך למשפחה זו הוא צמח מוגן.
האגודה לקידום הלימודים הרומים

האגודה לקידום הלימודים הרומים (באנגלית: The Society for the Promotion of Roman Studies, או בקיצור: The Roman Society) היא הארגון בבריטניה המוביל לקידום מחקר רומא העתיקה והאימפריה הרומית. האגודה עוסקת בהיסטוריה, ארכאולוגיה, ספרות ואמנות רומית. האגודה נוסדה ב-1910, כאגודת אחות של האגודה לקידום הלימודים ההלניים (Society for the Promotion of Hellenic Studies).
לרו ולרינה

האל לרו (Lero) וזוגתו האלה לרינה (Lerina) הם אלי העיר לרין שבגאליה (כיום בפרובנס שבצרפת) על פי המיתולוגיה הקלטית.
בעיר היה מרכז פולחנם של שני האלים, והתגלו במקום כתובות המוקדשות לשני האלים.
נחמן אוריאלי

נחמן אוריאלי (24 בפברואר 1939 - 2 באוגוסט 1986) היה מנכ"ל מספר הוצאות ספרים בישראל, בהן א. לוין אפשטיין, הוצאת שקמונה, עם עובד (בה עבד מ-1973 ועד 1976) וכתר הוצאה לאור. כן הנחה תוכנית ראיונות בגלי צה"ל בשנות השבעים והיה מזכיר "התנועה לשינוי שיטת הבחירות" (לימים התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) והיה מראשיה).

תולדות חייו

אוריאלי למד בבית ספר תיכון בחדרה יחד עם יהודה אטלס ודני קרמן (עובדה שתוביל ב-1977 ליצירת הספר "והילד הזה הוא אני").
בשנת 1972 נקלעה הוצאת שקמונה החיפאית של ראובן הכט לקשיים וצברה חובות. לשם כך ביקש הכט לגייס כמנכ"ל את אוריאלי ואף קיבל את הסכמתו. אולם זמן קצר לאחר מכן קיבל אוריאלי את ראשות הוצאת עם עובד, זאת על אף שהסתייג מזיקתה להסתדרות. בין היתר יזם אוריאלי ב-1975 את הדפסת האנציקלופדיה בריטניקה לנוער בעברית כן יזם את הוצאת האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל" ואת הוצאת מדריך ישראל, כולם מפעלי הוצאה לאור שאפתניים.
מבחינה פוליטית היה אוריאלי ליברל. הוא כיהן כמזכיר "התנועה לשינוי שיטת הבחירות", שקמה ב-1974 וממנה צמחה "תנועת שינוי" שהיוותה את הבסיס לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש), שהתמודדה בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 וזכתה בשבעה מנדטים. בשנת 1982 גולל אוריאלי את תולדות המפלגה בספרו עלייתה ונפילתה של ד"ש.
הספר הירוק (סרט)

תקציר עלילת הסרט

טוני הוא מאבטח וסדרן במועדון לילה ניו יורקי, שמחפש עבודה חדשה לאחר שמועדון הלילה שבו עבד נסגר לשיפוץ. טוני מתקבל לעבודה, כנהגו של פסנתרן אפרו-אמריקאי מפורסם (דון שירלי), היוצא למסע הופעות בן חודשיים דרך המערב התיכון ועד למדינות הדרום, בשל אופיו המחוספס וכוח זרועו. במהלך מסע ההופעות של הפסנתרן הידוע, הם נתקלים בהרבה התנהגויות גזעניות. ממצב של אדון מפורסם מול נהג פשוט, מערכת היחסים עוברת שינוי. שניהם מגלים סוג של גזענות גם במערכת היחסים ההדדית. אלא שאחדות הניגודים, המכריחה אותם לחיות חודשיים באותה מכונית, באותם בתי מלון, באותן מסעדות, מאפשרת להם היכרות מעמיקה יותר, תוך כדי ניווט בין נחשולי הגזענות העמוקה, המושרשת באזור.
בשיא המשבר שלו, מתוודה דון שירלי בפני טוני, כי למרות כל השפע שלו, בסופו של דבר הוא מרגיש לבד בעולם - כיוון שהוא לעולם לא יוכל להתקבל לחברת הלבנים, אינו מעוניין להתקבל לחברת השחורים ונדחה משתי החברות בלאו הכי בשל העדפתו המינית.
הסרט נקרא על שם ספר המסע מדריך גרין לנהג השחור (The Negro Motorist Green Book), שנקרא בקיצור הספר הירוק והיה מדריך טיולים וספר ניווט לנסיעה בכבישים שנועד לעזור לאפרו-אמריקאים בהתמודדותם עם בעיות האפליה הגזעית על בסיס חוקי ג'ים קרואו. המדריך כלל כתובות של מלונות, מסעדות, מוסכים שהיו בבעלות שחורים או ידידותיים לשחורים.

הפקה

ויגו מורטנסן החל במשא ומתן על גילום תפקיד בסרט במאי 2017. פיטר פארלי הוזכר כבמאי לסרט שמעובד מתוך תסריט שנכתב על ידי ניק ואללונגה, בנו של טוני ליפ, בריאן הייז קורי ופיטר פארלי.
ב-30 בנובמבר 2017, שלב הליהוק הושלם, עם מורטנסן, מהרשלה עלי, לינדה קארדנילי ואיקבל תבה שאישרו את השתתפותם בפרויקט וההפקה החלה באותו שבוע בניו אורלינס. סבסטיאן מאניסקאלקו צורף לצוות השחקנים בינואר 2018.

הפצה

הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-11 בספטמבר 2018. הסרט ייצא להפצה מסחרית ב-21 בנובמבר 2018.

ביקורת

באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק דירוג של 78% בהתבסס על 325 ביקורות עם ממוצע דירוג של 7.22/10. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון משוקלל ממוצע של 69 מתוך 100, בהתבסס על 52 ביקורות, שהעניקו "בדרך כלל ביקורות חיוביות".
פול סקופילד

תחילת חייו

פול סקופילד נולד בהרסטפירפוינט שבסאסקס, אנגליה. מגיל 12 למד בבית ספר לבנים בברייטון שם הופיע במגוון תפקידים בהצגות שהועלו בבית הספר. בשנת 1939 החל את לימודיו באוקספורד והיה שותף לחדר עם קינגסלי איימיס ופיליפ לארקין עד שעזב את האוניברסיטה לטובת קריירת משחק. הופעת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון וסטמיניסטר במחזה "Desire Under the Elms", עד מהרה החלו להשוות בינו לבין לורנס אוליבייה. ב-1947 כיכב במחזה השייקספירי "פריקלס" בבימויו של ולטר נג'נט מונק בסטראטפורד.

קריירה

במשך הקריירה שלו בלט סקופילד בקולו המיוחד, בנוכחותו המרשימה ובצורת הגשה מחוספסת ואינטנסיבית. הרבגוניות שלו באה לידי ביטוי בהפקות שונות לגמרי כגון המחזמר "אקספרסו בונגו" (1958) וההפקה מהוללת של פיטר ברוק "המלך ליר" (1962). את רוב זמנו הקדיש לתיאטרון הקלאסי, וכיכב במחזות שייקספיריים רבים. כמו כן שיחק בתפקיד הראשי הנושא את שם המחזה "וולפון" מאת בן ג'ונסון בהפקה של פיטר הול בתיאטרון הלאומי המלכותי. נקודות שיא בתפקידיו בתיאטרון המודרני היו כסר תומאס מור במחזה "אדם לכל עת" של רוברט בולט (1960), במחזה "המדרגות" של צ'ארלס דייר עם ה"רויאל שייקספיר קומפני" (1966), בתפקיד לאורי במחזה של ג'ון אוסבורן "מלון באמסטרדם" (1968) ובתפקיד אנטוניו סליירי בהפקה המקורית של "אמדאוס" מאת פיטר שפר (1979).
על אף שגילם בהצלחה רבה בתיאטרון תפקידים ראשיים ב"אקספרסו בונגו", "המדרגות" ו"אמדאוס", צולמו גרסאות קולנועיות של מחזות אלו עם שחקנים אחרים, אבל סקופילד הופיע בתפקידים הראשיים בגרסאות הקולנועית של "אדם לכל עת" (1966) ושל "המלך ליר" (1971). תפקידים חשובים נוספים על המסך היו סטרת'ר בעיבוד טלוויזיוני של "השגרירים" מאת הנרי ג'יימס. פרופסור מורוי בסרט " If Winter Comes", המשורר מרק ואן-דורן בסרטו של רוברט רדפורד "חידון האשליות" ותומס דנפורת' בעיבודו של ניקולס היטנר ל"ציד המכשפות" מאת ארתור מילר. בסדרת הטלוויזיה מרטין צ'אזלוויט על פי רומן של צ'ארלס דיקנס גילם סקופילד תפקיד כפול של מרטין צ'אזלוויט הסב ושל אחיו אנתוני צ'אזלוויט. עוד השתתף בסרטו של קנת בראנה "הנרי החמישי" ו בתפקיד רוח הרפאים בעיבוד הקולנועי של פרנקו זפירלי ל"המלט".
בסקר שנערך ב-2004 בין חברי ה"רויאל שייקספיר קומפני" נבחר משחקו של סקופילד כ"מלך ליר" כהופעה השייקספירית הטובה ביותר בכל הזמנים. סקופילד הרבה להקליט עבור רדיו 4 של ה-BBC, בין השאר הקליט מחזות מאת פיטר טיניסווד "רכבת לקמינץ" (2001) ואת "אנטון באיסטבורן" יצירתו האחרונה של טיניסווד שנכתבה במיוחד עבור סקופילד שהעריץ את אנטון צ'כוב.

חיים אישיים

ב-1943 התחתן סקופילד עם השחקנית ג'וי פארקר, ולזוג נולדו שני ילדים, מרטין (יליד 1944) ושרה (ילידת 1951). שלוש פעמים סירב סקופילד לקבל תואר אבירות, אך בתחילת שנת 1956 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-2001 קיבל תואר Companion of Honour.
סקופילד נפטר ב-19 במרץ 2008 ממחלת הלוקמיה בבית חולים קרוב לביתו שבסאסקס.

פרסים

סקופילד זכה בפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "אדם לכל עת" והיה מועמד בקטגוריית שחקן המשנה על תפקידו ב"חידון האשליות". הוא זכה לשבחים רבים על תפקידיו בתיאטרון. בין הפרסים שזכה בהם היו פרס טוני על "אדם לכל עת" ב-1962 ופרס אמי ב-1969 על הופעת יחיד מצוינת ב-" Male of the Species". סקופילד היה השחקן השישי שזכה בפרס משולש (פרסי האוסקר, האמי, וטוני) וכן היה אחד משמונה שחקנים שזכו בפרסי האוסקר והטוני על אותו תפקיד בתיאטרון ובקולנוע.
אדוארד ספירס

יחסו למאבק בארץ ישראל

ספירס היה מראשי התומכים בעמדה הערבית בשאלת עתידה של ארץ ישראל והתנגד באופן נחרץ ובוטה למפעל הציוני ולשאיפת יהודי ארץ ישראל להקמת מדינה יהודית. בעדותו בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, בינואר 1946, אמר ספירס כי: "המדיניות הציונית, כפי שהיא מתגלה כיום בארץ-ישראל, אינה תנועה דתית, אלא תנועה לאומית שיש בה הרבה קווים בלתי רצויים שהיו אופייניים לתנועה הנאצית בגרמניה." את בעיית הפליטים היהודים הציע לפתור בדרך של פיזורם בין מדינות האומות המאוחדות, כולל מדינות ערב. לטענתו, מדינה יהודית במזרח התיכון לא תביא שלום, אלא אי-שקט וחוסר ביטחון. בניסיונו לקדם את עמדת הצד הערבי, טען כי הצבא המצרי, הלגיון הירדני ויחידות ערביות נוספות עמדו לצד בנות הברית במלחמת העולם השנייה, בשעה שיהודי ארץ-ישראל הזיקו למאמץ המלחמתי באלצם את הבריטים להחזיק כוחות גדולים בארץ ישראל. ביוני 1946, נטען על ידי עיתון קומוניסטי ערבי שיצא לאור בירושלים, כי ספירס עובד כיועץ בשכר ל"משרד התעמולה הערבי" בראשותו של מוסא עלמי.
לאחר שספירס לא הצליח להיבחר שוב כחבר הפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1945, הוא פרש מן הפוליטיקה ופנה לעולם העסקים.

חיי משפחה

בראשית שנת 1918 נישא למרי בורדן. לזוג נולד בן, מייקל, בשנת 1921. בשנת 1969, שנה לאחר מות בורדן, נישא לננסי מוריס. אדוארד ספירס נפטר בשנת 1974.
אלון ליטבק

ביוגרפיה

ליטבק למד שש שנים נגינה בפסנתר ובצבא שירת בלהקת חיל החינוך. עבד כברמן ברמת אביב ג' והשתתף בתוכנית "כוכב נולד 2", שבמהלכה ניהל מערכת יחסים מתוקשרת עם משתתפת אחרת בתוכנית, סשה גרישקוב, שהייתה פייבוריטית לניצחון. בתוכנית עצמה הודח ליטבק בשלב מוקדם, בקרב "ראש בראש" שבו שר את שירו של יהודה פוליקר "פחות אבל כואב".
בקיץ 2004 החל להנחות לצד רוני דואני את התוכנית "ג'ונגל" בערוץ ניקלודאון שנה אחר כך המשיך בערוץ כמנחה התוכנית "מסטיק" לצד מורן גרוס. בנובמבר 2005 הצטרף כמגיש בערוץ המוזיקה 24 והגיש יחד עם רוני הדר את רצועת הקליפים "מכונת הלהיטים", בהגשה יומית. כמו כן הופיע בעונה השלישית של הדרמה היומית "אהבה מעבר לפינה", בה גילם סטודנט לרפואה שהוא גם הידיד של שירלי (אגם רודברג). 
בחורף 2005 שב לשתף פעולה עם רוני דואני, כשהנחה עמה בניקלודאון את העונה השנייה של תוכנית הנוער "אחי! אחותי!". באותה שנה ליטבק דיבב את דמותו של אקסל מנינג בתוכנית המצוירת "אטום-צוות אלפא על גלגלים", ואף ביצע את שיר הפתיחה של התוכנית יחד עם שירי גדני, ויורם יוספסברג. בהמשך השנה שיחק במחזמר "במבי" בבימויה של יפה גבאי. בשנת 2006 ליטבק שיחק בהצגת הילדים "שירי משחק" שנכתבה על ידי דתיה בן דור ובוימה בידי אבי מלכה. באותה שנה דיבב את דמותם של יוקיטו, ויואה בסרט האנימציה "סאקורה-הקלף הנסתר" המבוסס על תוכנית הטלוויזיה "סאקורה".
במרץ 2007 ליטבק החל להנחות את תוכנית החדשות לילדים "המהדורה" במסגרת רצועת השידור "זאפ לראשון" של הערוץ הראשון. באותה שנה השתתף בעונה הרביעית של הסדרה היומית "ראש גדול". בשנת 2008 ליטבק שיחק במחזמר "מסיבת יום ההולדת של  פינוקי" בבימויו של אבי דור. ההצגה מבוססת על סדרת הספרים של אריק היל. בשנת 2010 השתתף ליטבק במחזמר "100 שירים ראשונים" בבימויו של אביחי אופיר. כמו כן, השתתף בסרט הקולנוע "התגנבות יחידים" בבימויו של דובר קוסאשווילי.
ב-2011 שיחק במחזמר "אלאדין" בבימויו של נתן נתנזון. בשנת 2012 ליטבק החל להשתתף במחזמר "סינדרלה" בבימויו של מקס מרקדו. ובמקביל משתתף ליטבק במופע המוזיקלי "צ'ייקובסקי SHOW" בבימויו של נתן נתנזון, לצידם של מיכל אמדורסקי, אריה מוסקונה, דובי גל ואסף אברבוך.
יוהנס פסיון

יוהנס פסיון (בגרמנית: Johannespassion) או "הפסיון על פי יוחנן", 245 ברשימת יצירותיו של באך לקולות סולו, מקהלה ותזמורת. היצירה כתובה לפרקים 18 ו-19 של הבשורה על פי יוחנן. המילים לפתיחה, לאריות ולכוראלים לקוחות ממקורות שונים, בחלקם מתוך המתאוס פסיון. ידוע גם כי באך השתמש במילים מתוך תרגום התנ"ך של מרטין לותר.

תולדות היצירה

במקור הייתה היצירה אמורה להתבצע בראשונה בכנסיית תומאס שבלייפציג, אך לבסוף הייתה הופעת הבכורה בכנסיית ניקולאי בלייפציג ב-1724. יצירה זו קצרה יותר מן המתאוס פסיון, והיא שוכתבה פעמים רבות לפני שנחתמה. קטעים שבאך הסיר מן היצירה צורפו כנספחים ליצירה, אך הם לא נוגנו עוד כחלק מהיצירה בתפילות בכנסייה. ישנם שני רצ'יטטיבים אשר מילותיהם נלקחו מתוך הבשורה על פי מתי, ולא מתוך הבשורה על פי יוחנן.

גרסאות

בניגוד למתאוס פסיון, אשר כמעט ולא עבר שינויים, היוהנס עבר שינויים רבים מהמקור. הגרסה המוכרת ביותר היא משנת 1724. ב-1725 החליף באך את הפתיחה המקורית (Herr, unser Herrscher, dessen Ruhm) ב-O Mensch bewein dein Sünde groß, אשר מאוחר יותר שימש גם כפרק הסיום של המתאוס פסיון. פרק הסיום המקורי (Ach Herr, lass dein lieb Engelein) הוחלף ב-Christe, Du Lamm Gottes מתוך קנטטה 23 של באך. כמו כן הוא הוסיף שלוש אריות נוספות. 
ב-1730 שינה באך שוב את היצירה. הוא החזיר את הפתיחה והסיום המקוריים והסיר את שלוש האריות שהוסיף. כמו כן הוא גם הוסיף לבקשת הרשות הכנסייתית שני רצ'יטטיבים מתוך הבשורה על פי מתי. ב-1749 הוא שינה מספר דברים נוספים, כך שהיא הייתה כמעט זהה למקור מ-1724. רוב השינויים היו בהחלפת הויולה ד'אמורה בכינורות מסוג אחר.
שימה ורסאליקו

קריירת מועדונים

ורסאליקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו זאגרב. בקיץ 2009 הושאל ללוקומוטיבה זאגרב לעונה אחת. ב-26 ביולי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון והראשונה בקריירה במדי קבוצת בוגרים. ב-22 בדצמבר 2009 חזר לסגל של דינמו זאגרב. ב-27 בפברואר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי דינמו נגד קרואטיה סאסטווה. ב-28 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במפעליים האירופים במשחק נגד שריף טירספול במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. במהלך הקיץ אולימפיק מרסיי הגישה הצעה על סך 4 מיליון אירו תמורת השחקן, אך הנהלת המועדון דחתה את ההצעה. ב-29 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-2 נגד ציבאליה זאגרב. בשנת 2010 נבחר ל"תקוות השנה בקרואטיה".
ב-12 ביולי 2013 חתם בגנואה מהסרייה א' תמורת 4.6 מיליון אירו. בגנואה הפך לשחקן מוביל ושיחק בכל משחקי המועדון עד למחזור ה-22 שלאחריו נפצע ולאחר שהחלים לא חזר להרכב המועדון. ב-22 ביולי 2014 חתם בססואולו העולה החדשה לסרייה א' תמורת 3.5 מיליון אירו.
ב-22 ביוני 2016 ורסאליקו חתם באתלטיקו מדריד. בתחילת עונת 2017/2018, התחיל ורסליקו לפתוח כמגן הקבוע של אתלטיקו מדריד, על חשבון חואנפראן, והפגין יכולת מצוינת.

קריירה בינלאומית

ב-2 בנובמבר 2010 נכלל לראשונה בסגל נבחרת קרואטיה במשחק נגד מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2012. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-9 בפברואר 2011 במשחק ידידות מול צ'כיה. ורסאליקו נכלל בסגל הרחב של הנבחרת לקראת יורו 2012, אך לא נכלל בסגל הסופי. כעבור זמן קצר נקרא לחזור לסגל הנבחרת לקראת פציעתו של איבו איליצ'ביץ'. ורסאליקו נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014 ואף פתח במשחק הפתיחה נגד ברזיל. ב-12 בנובמבר 2014 ענד את סרט הקפטן במשחק ידידות נגד ארגנטינה והפך לקפטן הצעיר ביותר בתולדות הנבחרת.
המודל הרפואי

המודל הרפואי הוא סדרת פרוצדורות על פיה כל הרופאים עוברים את הכשרתם. המודל נוסח לראשונה על ידי הפסיכיאטר רונאלד לאינג, בספרו "הפוליטיקה של המשפחה" (1971).
על פי המודל, בעת קבלת מטופל במרפאתו, הרופא מברר מהי תלונת המטופל, חוקר את תולדות החולה, בודק בעברו הרחוק יותר את ההיסטוריה הרפואית, עורך בדיקות פיזיות ובדיקות נוספות בהתאם לצורך, קובע אבחנה רפואית, מציע אפשרויות טיפול ומטפל בהתאם, ולבסוף נותן פרוגנוזה עם או ללא המלצה לטיפול בהמשך.
על פי הסוציולוג ארווינג גופמן, המודל הרפואי משקף גישה כלפי פתולוגיה שמטרתה למצוא טיפול רפואי לתסמינים ולתסמונות שאובחנו, ושמתייחסת אל הגוף האנושי כאל מכונה מורכבת.
המודל הרפואי מהווה גם אחת הגישות המרכזיות להבנת הפרעות נפשיות. על פי המודל, הפרעה נפשית נחשבת למחלה רפואית, שתסמיניה הם התנהגותיים במקום פיזיולוגיים, ולפיכך גם הטיפול בה הוא על פי פרוצדורות רפואיות. ההפרעה הנפשית מבטאת פגיעה במערכת העצבים המרכזית, מערכת העצבים האוטונומית או המערכת האנדוקרינית, היא עשויה להיות תורשתית ונגרמת בשל לקות גנטית, מבנית, ביוכימית וכו'. בניגוד למודלים אחרים להבנת פסיכופתולוגיה, המודל הרפואי לא מתייחס לגורמים פסיכולוגיים ולסביבתו החברתית של האדם כגורמים רלוונטיים בהפרעת הנפש. בהמשך התפתח מהמודל הרפואי מודל רחב יותר, המודל הביו-פסיכולוגי, שנותן מקום גם לגורמים נוספים.

המודל הרפואי למוגבלות

המודל הרפואי מתייחס ללקות כאל מגבלה גופנית השייכת לאדם. ההתייחסות לאנשים אלו היא כאל "פגומים",המוגבלות היא פנימית, שייכת להם, לכן הם המקור לבעיה ויש "לתקן אותם". כבר בתקופת התנ"ך ההתייחסות לאדם הייתה בהתאם למחלתו ולאבחנה הרפואית שניתנה לו. ההנחה הייתה שאנשים עם אותה מחלה הם בעלי צרכים זהים ולפיכך זקוקים לאותו טיפול. התפיסה הרפואית המסורתית התייחסה לאדם כאל אינדיבידואל הדורש התייחסות ספציפית הקשורה בסימפטומים בלבד. האדם המוגבל נתפס כסובל מטרגדיה אישית ונחשב לאבנורמלי. תוצאות ההתערבות נשפטו לפי הדיאגנוזה בלבד. תוויות רפואיות מתייחסות למצבים שונים אך ללא אבחנה והערכה שונה לכל מטופל באשר להיסטוריה הרפואית של האדם ומשפחתו, התפקוד הפרה-מורבידי, גיל האדם וכדומה.
מוגבלות על פי המודל הרפואי היא לקות רפואית. לפי מודל זה נכות מוגדרת כמצב לא תקין, היוצא דופן מתוך החברה הבריאה, ומתמקדת במצב הביולוגי או הפיזי שעמו הפרט נדרש להתמודד. ההתמקדות היא בלקות ובמגבלות הפונקציונליות של בעלי המוגבלות לעומת יתר החברה. הביקורת על המודל טוענת כי המודל הרפואי מתייחס למצבים ולא לאנשים. האדם נחשב לפסיבי, למי שאינו יכול להשפיע על מצבו, כמי שמצריך תיקון והרופא הוא היחיד שיכול לתקן ולספק מזור.
למרות הביקורת, ניתן למצוא יתרונות במודל הרפואי. המודל מאפשר סיווג המקטלג את המחלות, קובע קשרים הירארכיים ויחסים בין מחלות. שפת הסיווג מאפשרת שיח בינלאומי אחיד ומשותף לחוקרים ולמטפלים בשטח, תוך ניסיון להסביר את התופעות הקליניות בהן הם נתקלים בעבודתם. בתגובה לראייתו הצרה של המודל הרפואי, פותח בשנת 1983 המודל החברתי למוגבלות ומתוכו התפתח המושג יכולתנות. שני אלה מספקים הזדמנות למבט חברתי מורכב יותר על מוגבלותו של האדם.