תורת החוזים

תורת החוזים היא ענף בכלכלה העוסק בדרכים בהן על שחקנים לנהוג ובדרכים שהם בפועל נוהגים בהן כשהם חותמים על חוזים, בדרך כלל במצבים של מידע א-סימטרי. בשל הקשר של ענף זה ליחסי סוכנות ולתמריצים, נהוג לסווג ענף זה בתוך התחום הנקרא "ניתוח כלכלי של המשפט". אחד השימושים החשובים של תורת החוזים הוא עיצוב תוכניות אופטימליות לשכר מנהלים בהתאם לביצועיהם.
העבודה הפורמלית הראשונה בתחום זה נעשתה על ידי הכלכלן קנת' ארו בשנות ה-60. בשנת 2016 קיבלו הכלכלנים אוליבר הארט ובנגט הולמסטרום  פרס נובל לכלכלה על עבודותיהם בתחום תורת החוזים.
פרקטיקה מקובלת בניתוח המיקרו כלכלי של תורת החוזים היא לייצג את העדפותיו של מקבל ההחלטה על ידי סוגים מסוימים של פונקציות תועלת מספריות, ואז להשתמש באלגוריתם של אופטימיזציה כדי למצוא את ההחלטה האופטימלית (הטובה ביותר) עבור מקבל ההחלטות. בשיטה זו נעשה שימוש בתורת החוזים בניתוח של מספר מקרים טיפוסיים הנפוצים במציאות, כמו סיכון מוסרי, מודל האיתות  ובחירה שלילית . הרעיון של מודלים אלו הוא מציאת דרכים תאורטיות לתמרץ את הסוכנים כך שיבצעו את ההחלטות הטובות ביותר (עבור המנהל - זה שהסוכנים עובדים עבורו), אפילו תחת חוזה ביטוח. התוצאות העיקריות של מודלים אלו הן: מציאת התכונות המתמטיות של פונקציית התועלת של הסוכן ושל המפעיל של הסוכן; ניתוחים עבור הנחות-יסוד פחות קשיחות; גרסאות שונות של המבנה העיתי של היחסים החוזיים; ועוד. במודלים נהוג בדרך כלל להניח שניתן לראות את מקבלי ההחלטות כאילו הם ממקסמים פונקציית תועלת מטיפוס פון נוימן-מורגנשטרן.

בחירה שלילית

במודלים של בחירה שלילית (Adverse Selection), המנהל אינו מודע לתכונה מסוימת של הסוכן בשעה שהם חותמים על החוזה ביניהם. התכונה הזאת נקראת ה"סוג" של הסוכן.
למשל, הסיכוי של אדם לרכוש ביטוח בריאות גבוה יותר ככל שסיכוייו לחלות גבוהים יותר. במקרה זה ה"סוג" של הסוכן (רוכש הביטוח) הוא מצבו הבריאותי, שאותו רק הוא יודע, ובפרט המנהל לא יודע אותו. דוגמה ידועה נוספת היא חוזים ציבוריים: רשויות המדינה (המנהל) לא יודעות את העלות האמיתית שנגרמת לפירמה (הסוכן) בגין אספקת השירותים. במקרה זה ה"סוג" של הסוכן היא רמת העלות שלו באספקת השירותים.
במודלים של בחירה שלילית המנהל מציב בפני הסוכן מספר חוזים אפשריים, והמטרה של המנהל היא שהסוכן יבחר בחוזה שמתאים ל"סוג" שלו הסוכן שייך. תפריט-בחירה המקיים את התכונה שהסוכן יבחר את החוזה שמתאים לו, נקרא: incentive-compatible (מתאים מבחינת תמריצים). על מנת לעשות זאת, המנהל צריך לנסח את החוזים כך שהחוזה שמתאים ל"סוג" מסוים, יגדיל את התועלת של הסוכן מספיק כדי שיהיה משתלם לו להיכנס לחוזה.
התאוריה של בחירה שלילית פותחה לראשונה על ידי רוג'ר מאירסון, אריק מסקין וכלכלנים אחרים בשנות ה-80. בשנות האלפיים התאוריה גם נבדקה הן בניסויי מעבדה והן בשטח.
התאוריה הורחבה במהלך השנים במספר כיוונים, למשל: 1) אם מניחים שלסוכן יש אפשרות בחירה אם לאסוף מידע או לא, 2) לקיחה בחשבון של מגבלות של זמן ו/או של יכולת חישוב של מקבל ההחלטה, 3) לקיחה בחשבון של העדפות חברתיות  של מקבל ההחלטה, כמו אלטרואיזם, חלוקה הוגנת ועוד.

חוזים שלמים

תורת החוזים עושה גם שימוש במושג "חוזים שלמים" (Complete Contracts), שהם חוזים שמתארים את התוצאות המשפטיות של החוזה בכל מצב שיכול להתרחש. פיתוחים חדשים הידועים כ"תאוריית החוזים הלא-שלמים" (Theory of Incomplete Contracts), שפותחה על ידי אוליבר הארט ועמיתיו, חוקרים את ההשפעה של חוסר-היכולת של השותפים לחוזה לנסח חוזים שלמים, על התמריצים שלהם. אחד השימושים החשובים של תאוריה זו הוא גישת גרוסמן-הארט-מור לזכויות על נכסים לגבי תאוריית הפירמה .
מכיוון שזה קשה עד בלתי-אפשרי לנסח חוזים שלמים, בחוק יש בדרך כלל כללי ברירת מחדל שנועדו למלא את החסר בחוזה לגבי מצבים או פרטים אליהם החוזה לא התייחס בפירוש.