google/wiki40b huggingface dataset:
מסע ישראלי

מסע ישראלי הוא מסע חינוכי לגיבוש וחיזוק הזהות האישית היהודית, הציונית והישראלית בקרב בני נוער וחיילים ישראלים. את המסע מארגנת עמותת "מסע ישראלי". התוכנית החינוכית גובשה במשותף עם אגף של"ח וידיעת הארץ במשרד החינוך ועם חיל החינוך בצה"ל.
על פי מארגני הפרויקט, מאז הקמתו בשנת 2005 ועד היום, השתתפו בפרויקט כ-150,000 תלמידי כיתות י"א מבתי ספר תיכוניים ממלכתיים וכן מפנימיות, כפרי נוער ועוד. במסגרת צה"ל השתתפו במסע ישראלי כ-20,000 חיילים.

מהלך המסע

המסע הישראלי מתנהל במגוון אתרים הקשורים בגיבוש הזהות היהודית והציונית ומלווה בסדרה של מעגלי דיון העוסקים בזהות הישראלית והיהודית בשרשרת הדורות. המשתתפים במסע עוברים סדרת חוויות מעצבות זהות, דרך מפגשים עם אנשים, מסלולים ואתרים.

התוכנית החינוכית

התוכנית החינוכית של המסע מבוססת על תנועה בציר גאוגרפי, מקצות הארץ עד ירושלים דרך שפלת יהודה, ובהתאמה לציר הגאוגרפי נבנה ציר רעיוני העוסק בשישה מעגלי זהות: אני, הקבוצה, החברה, העם, הארץ ומדינת ישראל. המשתתפים בוחנים את הזדהותם עם כל אחד ממעגלי הזהות. 
למסע קודמים מפגשי הכנה, ולאחריו נערכים מפגשי סיכום. מדריכי המסע משתמשים בתכנים ובמתודות שפותחו על ידי מסע ישראלי.
הלב (ספר)

דמויות

גרונה - חברו הטוב של אנריקו שעוזר לכולם ומגן על החלשים.
דרוסי - תלמיד מחונן שזוכה תמיד במקום הראשון בלימודים ומעורר עליו את קנאתם של מספר תלמידים שבספר מתוארים כצרי עין.
נוביס - בן-עשירים גאוותן
ווטיני - בן עשירים, מהמתקנאים בהצלחתו של דרוסי.
פרקוסי - בן נפח, ילד מוכה שבהתמדתו בלימודים מצליח לגרום לאביו להפסיק לשתות ולחזור לעבוד.
קרוסי - בן ירקנית, ילד בעל זרוע משותקת שאביו לכאורה באמריקה (בפועל הוא בכלא).
קורטי - ילד חרוץ ועליז, בנו של סוחר עצים שהיה חייל.
סטארדי - ילד קשה-תפיסה, בנו של מקיז דם, שבכוח ההתמדה והעקשנות מצליח בלימודיו.
הבנאי הקטן - בנו של בנאי, ילד קטן מהאחרים בכיתה.
נלי - ילד גיבן, חלש מהאחרים.
גרופי - סוחר באופיו, עוסק בלי הרף במסחר, מאסף בולים.
פרנטי - ילד מושחת שמסולק מבית הספר, מוחזר לאחר תחנונים של אמו החולה, חוזר לסורו ומסולק לצמיתות.
בנוסף לכתיבה היומנית כולל הספר גם סיפורים, המתוארים כסיפורים שמורהו של אנריקו גולל באוזני תלמידיו מדי חודש. סיפוריו של המורה הם חינוכיים ונסובים על מעשיהם של ילדים המקריבים את עצמם (או לפחות את בריאותם) למען משפחתם (או למען מולדתם או למען ערכים נאצלים אחרים).
אחד מסיפורים אלו הוא "מהאפנינים עד האנדים", וגיבורו הוא מרקו, ילד איטלקי קטן, שיוצא לחפש את אמו בארגנטינה, אליה נסעה לחפש פרנסה. לפי סיפור זה נוצרה סדרת הטלוויזיה "הלב". ישנם כמה הבדלים בין הסיפור (הקצר מאוד) לבין הסדרה המתמשכת - בדומה לסדרות רבות המיועדות לילדים מרקו מקבל חיית מחמד כ"סייד קיק", מראו החיצוני בסיפור (בהיר שיער, גבוה, עם אף נשרי) שונה מבסדרה (קטן, כהה ועגלגל), גילו שונה (מרקו בסיפור בן 11 כשאמו נסעה ובן 13 כשיצא בעקבותיה לארגנטינה), נוספו דמויות ועלילות משנה רבות, ואופיין של כמה סצנות שונה לחלוטין.
בישראל הוצג מחזמר ע"פ הסיפור כאשר את מרקו שיחק גיל סגל ואת אמו שיחקה ליאת אחירון. בנוסף כיכבו במחזמר גם ששי קשת (בתור קוסם בשם מוצוני) וטוביה צפיר.
סיפורים בולטים נוספים הם "שומר מיטת אביו" או "צ'יצ'יליו שומר על אביו החולה", על נער שמלווה גוסס בבית חולים בימיו האחרונים, "הלבלר הפלורנטיני הקטן", על נער שמשלים את עבודת אביו ללא ידיעתו, על מנת לסייע לפרנסת המשפחה.
הספר תורגם לעברית פעמים רבות, ונחשב לקאנוני. בגלל האופי המגויס והפטריוטי של הספר, סיפורים רבים מתוכו שולבו במהלך השנים בחומר הלימוד בספרות בבתי הספר בארץ.
רוגיאנים

הרוּגִי (בלטינית: rugii) היו שבט גרמאני שמקורו ככל הנראה באזור רוגלנד בנורווגיה, אשר התיישב מאוחר יותר באזור שמזרחית לשפך נהר האודר ומערבית לשפך הויסטולה.
האזכור הראשון לרוגי נמצא ב"גאוגרפיה" של תלמי, המזכיר קבוצה בשם "רוּטיבקלאיאוי" או "רוּגיקלאי" (קלאן הרוגיאנים) היושבת בין ממזרח לאודר ועד הויסטולה. גם יורדנס, היסטוריון הגותים, מזכיר את הרוגיאנים כאחד השבטים שעדיין נותרו בסקאנצה. למידע זה יש להתייחס בפקפוק מסוים משום שיורדנס כתב את דבריו במאה השישית, בתקופה בה היו רוגיאנים רבים באיטליה. שמו הישן של אזור מושבם היה ריגיאפילקה (Rygiafylke), כשה-y בשם צריכה להיקרא כמו ü ב-Rügen, מה שמחזק את הסברה שזה היה מקום מושבם בסקנדינביה.
הרוגיאנים נותרו משך זמן באזור פומרניה ובתחילת המאה הרביעית הם עברו דרומה והתיישבו באזור הונגריה של היום, בחלק העילי של נהר טיסה. מאוחר יותר, הוכנעו הרוגיאנים על–ידי ההונים ונטלו חלק במסעות המלחמה של אטילה, אך עם מותו מרדו ויצרו ממלכה משלהם בשטח אוסטריה של היום. הרוגיאנים הובסו על ידי המלך אודואקר בשנת 487 והצטרפו לאוסטרוגותים. מאוחר יותר הם הצטרפו למלך האוסטרוגותי תיאודריך הגדול כאשר פלש לאיטליה בשנת 489. הרוגיאנים כשבט מובחן נעלמו ביחד עם האוסטרוגותים.
זריקת הדם

בהלכות קרבנות, זריקת דם הקורבן, על ידי כהן מבני אהרן על המזבח, היא אחד משלבי הקרבת הקרבן, ואולי החשוב שבהם.

תפקיד הזריקה

הזריקה היא אשר מכפרת על החוטא, ולכן היא חשובה יותר מכל שלבי ההקרבה שהם שחיטה, קבלה, הולכה. בנוסף, למרות שגם קבלת הדם והולכתו למזבח צריכים ליעשות על ידי כהן, הרי אין העונש עליהם במיתה אם נעשו על ידי זר שאינו כהן, ורק זר הזורק את הדם חייב מיתה.
זריקת הדם על המזבח היא החלק המרכזי בהקרבה, בהיותו מייצג את נפש הבהמה, ככתוב: 
כִּי נֶפֶשׁ הַבָּשָׂר בַּדָּם הִוא, וַאֲנִי נְתַתִּיו לָכֶם עַל הַמִּזְבֵּחַ לְכַפֵּר עַל נַפְשֹׁתֵיכֶם, כִּי הַדָּם הוּא בַּנֶּפֶשׁ יְכַפֵּר.
לפיכך, אם הדם נזרק כהלכתו - הקרבן כשר ובעליו יצאו ידי חובתם, גם אם האימורים והבשר לא הוקטרו או נאכלו. הלכה זו מדגישה את המשמעות הרעיונית של הקורבן, שעיקרו מסירת נפש הבהמה, ולא מסירת מזון למזבח.
דוגמה נוספת, הממחישה שזריקת הדם היא השלב העיקרי בהקרבה: לעיתים די במחשבה לא נכונה של האדם המבצע את תהליך ההקרבה כדי לפסול את הקרבן. שלוש מחשבות פוסלות את הקרבן: האחת - מחשבת פיגול, לאכול מן הקרבן או להקריב ממנו לאחר הזמן המיועד לכך. השנייה - מחשבת "חוץ למקומו", לאכול או להקריב מחוץ לגבולות המקום המיועד לכך. השלישית - מחשבה "שלא לשמה", כלומר, הקרבת הקרבן לשם קרבן אחר (למשל: קורבן חטאת שהכהן חושב בשעת הקרבתו לשם קורבן שלמים), או לשם כפרה על אדם שאינו בעל הקרבן. מחשבה זו פוסלת רק בשני קרבנות: חטאת ופסח, בהם הקפידה התורה במיוחד על כך שהקרבן ייעשה לשם יעודו המקורי. בשאר הקרבנות, המחשבה לעשות את הקרבן לשם קרבן אחר או אדם אחר איננה פוסלת את הקרבן, ויש להמשיך את הקרבתו כסדרה, אבל בעליו לא יצאו ידי חובה, ועליהם להביא קרבן חדש במקומו.
כל התקלות הללו, אם התרחשו לפני או בשעת זריקת הדם - פוסלות את הקורבן, ובעליו צריך להביאו שוב. לעומת זאת, אם זריקת הדם הייתה כהלכתה ולאחר מכן התרחש הפסול, למשל, כאשר בשר קדשי הקדשים הוצא אל מחוץ לעזרה - הבשר נפסל, ולא יוקטר או ייאכל, אבל בעליו יצאו ידי חובתם, שכן עיקרו של הקורבן הוא זריקת הדם, המייצג את הקרבת נפש הבהמה.
גרשון שטמר

גרשון שטמר (ה'תרפ"ד - כ"ז בשבט ה'תשס"ז 15 בפברואר 2007) היה יו"ר העדה החרדית.

ילדותו ונעוריו

נולד בוורמיזא שבגרמניה ועלה לארץ ישראל בהיותו בן חמש. למד בתלמוד תורה של נטורי קרתא, בית המדרש "תורה ויראה" שברחוב בעל התניא בשכונת מאה שערים. מגיל צעיר היה פעיל במערכות שניהלה העדה החרדית. אחיו הצעיר צבי היה לחסיד צאנז-קלויזנבורג.

בעדה החרדית

נודע כשמרן ואידאולוג מחמיר, ובתפקידו השפיע על דרכה של העדה החרדית, מערכותיה ואופי המאבקים. מספר פעמים התעמת בהקשר זה עם חברי בית הדין של העדה החרדית. נהג לנזוף בהם אם לחצו את ידם של ציונים והחשודים על כך או נפגשו עם רבנים ואדמו"רים הנהנים מכספי מדינת ישראל. מסופר עליו שכאשר חשד במוסד כלשהו שהחל לקחת כספים מהמדינה, היה מגיע למקום כדי לבדוק אם אין חותמת של עיריית ירושלים על הכיסאות. 
מתוקף תפקידו ארגן מחאות רבות כנגד פתיחתם של בתי קולנוע בשבת, כנגד תמונות נשים בפרסומות על אוטובוסים ותחנות ועוד. בין השנים 1979–1987 נהג לצעוד מדי שבת ברגל לכביש רמות כדי למחות על חילול השבת. כאשר נעצר, סירב לחתום על שטר ערבות או שחרור מבית המעצר, בהכריזו שאינו מכיר במדינה ובחוקיה. 
לאחר המהפך הפוליטי של 1977 נותרו מוסדות העדה החרדית מאחור, מול מוסדות החינוך העצמאי שהחלו ליהנות מתקציבים מוגדלים. כדי למנוע הגירה אל מחוץ לשורות העדה, היה ממארגניה הראשיים של "קרן ההצלה" למימון מוסדות העדה. 
שטמר היה אחד הפעילים להדחת עמרם בלוי משורות העדה, בעקבות פרשת נישואיו לגיורת רות בן דוד. היה אחד ממקימי מוסדות רמ"א, בשיתוף הגאב"ד, הרב משה אריה פריינד. 
בפברואר 2005 לקה באירוע מוחי. נפטר בחודש שבט תשס"ז (פברואר 2007). לאחר מותו מונה דוד שלמה אייכלר להיות יו"ר העדה החרדית.
הבה קמרגו

ראשית חייה

קמרגו נולדה בטאובט שבסאו פאולו, להוריה, אסתר (Esther Magalhães Camargo) ו-Sigesfredo Monteiro Camargo, ממוצא פורטוגלי. את הקריירה שלה החלה בתור זמרת בשנות ה-40, והייתה מופיעה עם אחותה בתור צמד Rosalinda e Florisbela. במהלך קריירת המוזיקה שלה ביצעה קמרגו שירי סמבה ובולרו במועדוני לילה. היא עזבה את קריירת המוזיקה כדי להקדיש זמן רב יותר ולשידורי רדיו וטלוויזיה. היא הוזמנה על ידי אסיס שטאובריאנד להשתתף בשידור הבכורה של הטלוויזיה הברזילאית בשכונת סומרה שבסאו פאולו.

קריירה

כזמרת קמרגו הופיעה במספר סרטי קומדיה של הבמאי הברזילאי אמסיו מסרופי, ויחד עם אגנלדו ראיול היא כיכבה באחד מסרטיו. בשנות ה-50 נכנסה לתעשיית הטלוויזיה ועבדה כמגישה בסדרת טלוויזיה בתחנת הטלוויזיה TV Paulista. בשנת 1955 היא הופיעה בתוכנית הטלוויזיה הראשונה בברזיל שיועדה לנשים - "O Mundo é das Mulheres" (העולם שייך לנשים) בריו דה ז'ניירו, אשר שודרה 5 פעמים בשבוע.
ב-1960 עברה קמרגו לרשת Rede Record. עת שידורי התוכנית המוזיקה הברזילאית ז'וום גוארדה,
ב-10 באפריל 1966 החלה רשת Rede Record לשדר תוכנית בימי ראשון, בה שימשה קמרגו כמראיינת. תוכנית זו מומנה על ידי חברת התעופה הברזילאית, ואריג, כשבפרסומת החסות הופיעה קמרגו בעצמה.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 הופיעה קמרגו כמעט בכל תחנות שידורי טלוויזיה בברזיל, בכללן Rede Record ו-Rede Bandeirantes.
ב-1980, לאחר הפסקה ארוכה, חזרה קמרגו לעבוד כמראיינת. ממרץ 1986 ועד דצמבר 2010 היא עבדה ברשת הטלוויזיה SBT, שם היא הנחתה את תוכנית הטלוויזיה Herbs, אשר הייתה לאחת מתוכניות הטלוויזיה הארוכות ביותר בברזיל. התוכנית שודרה גם ב-Rede Tupi וב-Rede Bandeirantes, ובתחילת שנות ה-90 כללה תוכנית ספין-אוף - "Hebe por Elas". קמרגו הגישה גם את "Fora do Ar", והשתתפה בטלתונים, בהופעות קומדיה וב-Romeu e Julieta, שם כיכבה בין היתר עם רונלד גוליאס ונאיר בלו.
בעודה מבלה במיאמי בליל סילבסטר, התלוננה קמרגו על כאבים עזים בבטן. בדו"ח שפורסם מאוחר יותר בבית החולים דווח כי בוצע בה ניתוח לפרוסקופי, ואובחנה כחולת סרטן. ב-8 בינואר 2010 הובהלה לבית החולים על שם אלברט איינשטיין בסאו פאולו בשביל ניתוח, כדי להסיר את הסרטן מן הצפק. לאחר הניתוח וטיפול בכימותרפיה שבה לעבודתה ב-8 במרץ 2010.

מותה

קמרגו חלתה בסרטן מאז 2010. ב-29 בספטמבר 2012 עת הפציע השחר, מתה קמרגו ככל הנראה מדום לב בעת שישנה.
דפוס מ"ץ

דפוס מָ"ץ (לעיתים: מאץ; בכתיב גרמני: Matz; בפולנית: Mac) היה בית דפוס והוצאת ספרים יהודיים שפעלו בעיר וילנה, בהפסקות, משנת תקצ"ד (1833/34) ועד אמצע שנות העשרים של המאה ה-20.
בית הדפוס נוסד בווילנה שברוסיה בשנת תקצ"ד (1833/34) על ידי בנימין רוטנברג (ראָטענבערג), יליד פולנאה, שלמד כנראה את אמנות הדפוס בעיר מולדתו. בבית הדפוס של רוטנברג נדפסו רק ספרים שימושיים, כמו סידורים. לדברי חוקר בתי הדפוס העבריים חיים דב פרידברג, ספריו נדפסו כולם באותיות ברמה גבוהה, "שיש להעמידן בשורה אחת עם אלה מדפוס ראָם".
בסוף שנת תקצ"ו (1836) העביר רוטנברג את בית הדפוס שלו לחתנו אליעזר ליפמאן מ"ץ, והוא ניהל אותו עד שממשלת הצאר הורתה לסגור את מרבית בתי הדפוס העבריים. לאחר שבוטלה הוראה זו, פתח אליעזר ליפמאן מ"ץ את בית הדפוס מחדש, וניהל אותו עד יום מותו. בתקופה זו נדפסו בו ספרים חשובים, שהוגהו על ידי המגיהים בן-ציון אלפס ואברהם מ"ץ.
בשנת תרל"ד (1873/74) ירש את בית הדפוס יהודה ליב מ"ץ, בנו של אליעזר ליפמאן מ"ץ, והוא ניהל אותו עד תרס"ב (1901/02).
אחרי מותו עברו הדפוס ומסחר הספרים לידי אלמנתו, פריידל מ"ץ, עד מותה בשנת תרע"ח (1917/18).
בנם צבי הירש (גרישה) מ"ץ נסע ללמוד רפואה ברוסיה, אך עם פרוץ מלחמת העולם נפסקו לימודיו והוא שב לווילנה וישב בה בתקופת הכיבוש הגרמני. מ"ץ היה עסקן ציבור, שכיהן כמזכיר טאָז (טוֹ"ז; האגודה למען בריאות היהודים) בווילנה, היה פעיל באגודת התיאטרון היידי בעיר ועוד. לאחר המלחמה – ומותה של אמו – ניסה לחדש את הוצאת הספרים. הוא הוציא לאור כמה ספרי לימוד בעברית וביידיש וספרים נוספים, בהם ספרו של ש"ל ציטרון "מאחורי הפרגוד: מומרים, בוגדים, מתכחשים" (2 כרכים, 1923-25). לבסוף, כנראה באמצע שנות העשרים, מכר הירש מ"ץ את בית הדפוס ומסחר הספרים לחבורת סוחרים מוורשה.
נכדיהם של פריידל מ"ץ ואחייניו של הירש מ"ץ (בני אחותו מאשה) הם רות וייז – הוגת דעות, סופרת, חוקרת ובלשנית יהודייה אמריקאית, פרופסור אמריטה לספרות יידיש וספרות משווה באוניברסיטת הרווארד; ודוד רוסקיס  – היסטוריון תרבותי של יהדות מזרח אירופה, פרופסור לספרות ותרבות יידיש ולספרות יהודית בבית המדרש לרבנים באמריקה, חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ארמטה פיירוטי

ארמטה פיירוטי (באיטלקית: Ermete Pierotti) היה מהנדס וארכאולוג, איטלקי ממודנה שחי באמצע המאה ה-19. קצין הנדסה בצבא ממלכת סרדיניה שנבחר על ידי הפאשה לשמש כיועץ אדריכלי, מודד וארכאולוג. מהנדס העיר ירושלים בין השנים 1854–1861.

פעילותו בירושלים

בשנת 1854, הגיע לירושלים לאחר שנבחר על ידי הפאשה לשמש כיועץ לעבודות השיפוצים על הר הבית. בנוסף לקח חלק, כמהנדס, במפעלי בנייה שונים שנעשו אז בעיר, כמו ההוספיס האוסטרי סמוך לוויה דולורוזה; בדק הבית שנעשה בכנסיית סנטה אנה; בנין מנזר האחיות ציון; ובנין מבנים לשירות עולי הרגל הרוסיים. סוראיה פשה, מושל ירושלים העות'מאני, מינה אותו לתפקיד מהנדס העיר ירושלים. בתפקיד זה טיפל, בין היתר, במערכת המים העירונית. תפקיד זה פתח בפניו מקומות שהיו סגורים לחוקרים מערביים, ובעיקר אלה של הר הבית ומסגדיו, שם גם עלה בידו לצלם לראשונה, בעזרתו של הצלם מנדל ג'ון דינס.
אחד המבנים שפיירוטי היה קשור בבנייתו, ועל כן גם בחפירות האתר לצורכי הבנייה, הוא מנזר האחיות ציון. פיירוטי עשוי אפוא להימנות על חבורת הארכאולוגים לפי אמות המידה של אמצע המאה הקודמת. באתר זה הייתה מצויה הקשת הידועה בשמה המסורתי "קשת אקה הומו". חפירת השטח חשפה חלקים נוספים של המבנה, ונתברר כי מדובר בשער בעל שלוש קשתות, שהשתמרותו טובה למדי. למרות המסורת הדתית הנוצרית הקשורה במקום זה, קבע פיירוטי נכונה כי השער מן התקופה הרומית, ומאוחר בהרבה לאירוע בתולדות הנצרות לו הוא מיוחס.
לאחר שנים אחדות של פעילות בירושלים, נקלע פיירוטי למחלוקת שבין ג'ורג' ויליאמס ובין ג'יימס פרגוסון שנתמך על ידי ג'ורג' גרוב (מהקרן לחקר ארץ ישראל), בעניין מקומה הנכון של כנסיית הקבר הקדוש. 
משפרסם את ספרו המונומנטלי "ירושלים הנחקרת", נטען כלפיו כי המידע שפורסם על-ידו, ובעיקר תוכניותיו ותצלומיו, ובעקבותיהם מסקנותיו המדעיות, הם בבחינת גניבה ספרותית. המחלוקת התגלגלה אל בתי המשפט בלונדון. גרוב ופרגוסון יצאו לאירופה לחפש נתונים אודותיו. בארכיון בפריז נמצא מסמך הקשור בממלכת סרדיניה שהייתה קשורה בברית עם נפוליון השלישי, ועל פי המסמך נמצא  קפטן פיירוטי בשנת 1849 אשם במעילה בכספי יחידתו הצבאית, וכעונש הורד מדרגתו וגורש לצמיתות מארץ מולדתו. המסמך שנמצא על ידם פורסם ברבים, כתוצאה מכך נעלם פיירוטי מירושלים, באופן פתאומי בדומה להופעתו הפתאומית כעשור שנים קודם לכן.
בספרו "מנהגים ומסורות בארץ ישראל", עורך פיירוטי השוואה בין מנהגיהם של "העברים הקדומים" ושל יהודי ארץ ישראל בתקופת בית שני והתלמוד, לבין מנהגיהם של תושבי הארץ הערבים בתקופתו, תוך שהוא משתדל למצוא נקודות דמיון רבות ביניהם.
בתיאורו את מנהגי הרחצה, אומר פיירוטי על יהודי ארץ ישראל בני זמנו, כי הם "תאבי בצע וקמצנים מכדי לשלם את דמי הכניסה לבית המרחץ".
הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור

היסטוריה

הרשות הוקמה בשנת 2002 בישראל מכוח חוק איסור הלבנת הון, התש"ס–2000 כחלק מהצטרפותה של מדינת ישראל למאבק הבינלאומי בהלבנת הון. בתחילה שם החוק ותוכנו לא עסקו בתחום המאבק בטרור. בשנת 2005, בעקבות כניסתו לתוקף של חוק איסור מימון טרור, התשס"ה–2005, הורחב תחום סמכויותיה של רשות זו, ושונה שמה לזה הנוכחי.
בשנת 2002 צורפה לקבוצת אגמונט (Egmont Group of Financial Intelligence Units), ארגון המאגד כיום 139 יחידות מודיעין פיננסי הפעילות בעולם.
החל מינואר 2006 משמשת הרשות כמשקיפה פעילה בארגון Moneyval .
ב-19 בפברואר 2016 צורפה הרשות כמייצגת את מדינת ישראל במעמד של משקיפה בארגון ה-FATF ובדצמבר 2018 התקבלה כחברה בארגון.
הברחה

הברחה היא הובלה סמויה של סחורות, אנשים וחיות שאסורה על פי חוק או על פי כללים אחרים, אדם שעוסק בהברחה נקרא מבריח.
דוגמאות להברחה הן: הברחת סמים, הגירה בלתי-חוקית באמצעות גניבת הגבול, הברחת סחורות תוך כדי התחמקות מהמכס, הברחת נשק, אספקת סחורה אסורה לאסיר בבית כלא, העברה של מסמכים מסווגים.

הברחת סחורות

מרבית ההברחות מתרחשות על ידי סוחרים המעוניינים להרוויח כסף רב, על ידי ההברחות המספקות ביקוש קיים לסחורה או אנשים המוברחים, כשבאופן חוקי אי אפשר או קשה יותר לספק את אותם צרכים. על ידי ההברחות הסוחרים מרוויחים כסף רב מחמת המחיר הגבוה עקב הביקוש הרב והסיכון הגבוה שבהברחות. כמו כן אפשר להרוויח על ידי הברחת סחורות מיובאות מבלי לשלם עליהם מס. למשל: קניית סחורה במקום מסוים שם המחיר נמוך עקב מס נמוך, והברחתו למקום שבו המס - ולכן גם המחיר - גבוה יותר.
לעיתים הברחות מאורגנות על ידי ממשלות רשמיות, בשל העדר יכולת לספק דרישה לסחורה מסוימת באופן גלוי. לדוגמה, במהלך מלחמת העצמאות אורגנה הברחת ציוד צבאי לצה"ל ממדינות זרות, ובמהלך תקופת הצנע אורגנה הברחת עדרי צאן ובקר מהמדינות שסביב ישראל, בשל מחסור ארצי בבשר.
ורד מוסנזון

ורד מוֹסֶנזוֹן (נולדה בנען ב-12 בספטמבר 1960) היא סופרת ומשוררת ישראלית.

ביוגרפיה

ורד מוסנזון נולדה בקיבוץ נען ב-12 בספטמבר 1960, בת לסופר משה מוסנזון. אחותה (למחצה) הבכורה הייתה הסופרת דבורה עומר, ודודה היה הסופר יגאל מוסנזון. 
בשנת 1980, בהיותה בת 19, פרסמה את ספרה הראשון "דברים שצריך לעבור: הרהורים וציורים", הכולל שירים, סיפורים קצרים ורשימות, מעוטר בציוריה של המחברת ומתאר לבטי התבגרות ואהבה בקיבוץ על רקע מחלתו ומותו של אביה. הספר זכה להצלחה גדולה ביותר ונמכר בלמעלה מ-120,000 עותקים. גם ספריה "שירים כהים" והרומן "הבטחתי לספר לך הכל" זכו להצלחה ולביקורות חיוביות. 
בהמשך למדה מוסנזון עיצוב גרפי בבצלאל ובמקביל לכתיבה ספרותית היא עוסקת בפרסום כקופירייטרית ומעצבת שפה חזותית. מאז שנת 2000 היא בעלת משרד הפרסום "זהות ושפה".
מעשה מגונה

מעשה מגונה הוא מעשה שבו עוסק סעיף 348 לחוק העונשין הישראלי, והגדרתו היא "מעשה לשם גירוי, סיפוק או ביזוי מיניים", שהופך להיות עבירת מין אם נעשה ללא הסכמה בוגרת של אחד הצדדים – הגדרה המכסה מגוון רחב של מעשים, מנגיעה באיברים מוצנעים ועד לאוננות.
מקורה של עבירה זו במשפט הישראלי הוא בפקודת החוק הפלילי, 1936, שם נקראה Indecent Act.
מעשה מגונה שאין בו נגיעה בגופו של אדם אחר, כגון חשיפה של איברי המין, הוא עבירה הקרויה מעשה מגונה בפומבי, והיא חמורה פחות מעבירה של מעשה מגונה.
נבחרת אוסטרליה בכדורגל

היסטוריה

נבחרת אוסטרליה ערכה את משחקה הרשמי הראשון ב-1922, שבו הפסידה בתוצאה 1–3 לנבחרת ניו זילנד. ב-1966 השתתפה הנבחרת לראשונה במוקדמות הגביע העולמי, אך כשלה בניסיונה להעפיל לטורניר, כשסיימה במקום השני בבית המוקדמות האוקיאני. גם לטורניר הגביע העולמי ב-1970 כשלה להעפיל, כשהפסידה לנבחרת ישראל במפגש פלייאוף שנערך במתכונת של משחק בית וחוץ.
ב-1974 העפילה הנבחרת לראשונה בתולדותיה לטורניר הגביע העולמי, אשר נערך בגרמניה המערבית. הנבחרת הודחה בסיום שלב הבתים, לאחר הפסד 0–3 לגרמניה המערבית, הפסד 0–2 לגרמניה המזרחית ותיקו 0-0 מול צ'ילה.
בין השנים 1978 ו-2002 כשלה נבחרת אוסטרליה להעפיל לגביע העולם, כשבשנים 1986, 1994, 1998, ו-2002 זכתה בראשות בית המוקדמות האוקיאני, אך הפסידה בשלב הפלייאוף לנבחרות סקוטלנד, ארגנטינה, איראן ואורוגוואי בהתאמה.
במסגרת מוקדמות טורניר הגביע העולמי לשנת 2006 התמודדה הנבחרת פעם נוספת מול נבחרת אורוגוואי במשחק פלייאוף, אך הפעם גברה עליה בסיום דו-קרב בעיטות עונשין, ועלתה למשחקי גביע העולם בפעם השנייה בתולדותיה, ולראשונה לאחר 32 שנות הפסקה. במסגרת מוקדמות הטורניר הביסה אוסטרליה את טונגה בתוצאה 0–22, הניצחון הגבוה ביותר בהיסטוריה במשחק בינלאומי. לאחר יומיים שברה אוסטרליה את השיא פעם נוספת, כשהביסה את סמואה האמריקאית בתוצאה 0–31, שיא שנשמר עד היום.
במשחקה הראשון בטורניר גביע העולם לשנת 2006 השיגה הנבחרת את ניצחון הבכורה שלה במפעל, לאחר שגברה בתוצאה 1–3 על יפן. כמו כן, הפסידה הנבחרת בתוצאה 0–2 לברזיל וסיימה בתיקו 2–2 מול קרואטיה. אוסטרליה סיימה את שלב הבתים במקום השני שממנו העפילה לשלב שמינית הגמר, שבו הפסידה 0–1 לאיטליה, דבר שהביא להדחתה מהטורניר.
פדרציית הכדורגל האוסטרלית, אשר השתייכה מאז שנוסדה לקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה, החליטה במהלך שנת 2005 לעבור לקונפדרציית הכדורגל של אסיה, על מנת להגביר את התחרותיות ועל מנת שהנבחרת תרכוש יותר ניסיון, בין היתר, באמצעות יותר משחקים רשמיים. ב-22 בפברואר 2006 ערכה אוסטרליה את משחקה הראשון במסגרת הקונפדרציה האסיאתית, שבו גברה בתוצאה 1–3 על בחריין במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2007.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 התמודדה הנבחרת לראשונה בתולדותיה במסגרת הקונפדרציה האסיאתית. הנבחרת, תחת המאמן פים ורביק, סיימה את בית המוקדמות במקום הראשון והעפילה בפעם השלישית בתולדותיה לטורניר גביע העולם. בטורניר הגמר הודחה אוסטרליה בשלב הבתים לאחר שסיימה במקום השלישי אחרי גרמניה וגאנה. אוסטרליה פתחה את משחקיה בתבוסה 0–4 לגרמניה, אך בהמשך השתפרה, סיימה בתיקו 1–1 מול גאנה וסיימה את משחקיה בטורניר בניצחון 1–2 על סרביה.
נבחרת אוסטרליה העפילה בפעם השלישית ברציפות למונדיאל 2014, לאחר שסיימה במקום השני בבית המוקדמות באסיה. בטורניר הגמר הפסידה אוסטרליה בשלושת משחקיה לצ'ילה 1–3, הולנד 2–3 וספרד 0–3 וסיימה במקום האחרון בבית. שנה לאחר מכן, אירחה אוסטרליה לראשונה את גביע אסיה בכדורגל ואף זכתה בה לראשונה בתולדותיה לאחר שגברה על דרום קוריאה 1–2 במשחק הגמר לאחר הארכה.
אוסטרליה העפילה למונדיאל 2018 בפעם הרביעית ברציפות. היא הפסידה לצרפת 1–2 וסיימה בתיקו 1–1 עם דנמרק. במשחקה האחרון בשלב הבתים הפסידה אוסטרליה לפרו 0–2 וסיימה במקום האחרון בבית.

שיאי שחקנים

נכון ל-7 ביוני 2019. שחקנים מודגשים הם שחקנים שעדיין פעילים.
מצודת המוזיאונים של קליארי

מצודת המוזיאונים של קליארי (באיטלקית: Cittadella dei musei) נמצאת בשיפוע הצפוני של הגבעה מעל העיר קליארי שבסרדיניה. במרכזה כיכר, הקרויה על שם הארסנל - מחסן הנשק והתחמושת שנבנה על ידי שליטי העיר. ליד הכניסה למוזיאונים שוחזרה חומה לצורתה המקורית.

תולדות המקום

אזור המצודה היה בשימוש כבר בעת העתיקה. יש בו שני אזורים שבהם נמצאו שרידים מתקופות אלו. בימי שלטון הרפובליקה של פיזה היה אזור הממשל מחוץ למצודה וגשר קישר בינו לבין מרכזי השלטון. בימי שלטון בית אראגון מספרד הפך האתר למצודה מבוצרת. האדריכל שתכנן זאת בשנת 1522 היה רוקו קאפליני (Rocco Capellino) מקרמונה שבאיטליה.
במאה ה-18 מלך סרדיניה השתמש במצודה כמחסן נשק ותחמושת. באותה תקופה השער עוצב לפי הסגנון הנאו-קלאסי על ידי קרל פילו בויל (Carl Pilo Boyl) שקיבל את ההשראה לכך מ"שער העם" (Porta del Popolo) ברומא. משחדל מחסן החימוש לפעול הוא נותר בתור בסיס צבאי. בשנת 1943, בימי מלחמת העולם השנייה, הוא ניזוק מהפצצות בעלות הברית ומצבו התדרדר. בשנת 1965 החל תהליך שחזורו ועד שנת 1979 הוא הושב למראהו המקורי.
סימון זלוטניקוב

קורות חייו

זלוטניקוב נולד בסמרקנד שבברית המועצות.
מסוף שנות ה-70 כתב זלוטניקוב מחזות רבים ברוסית, ואלו הוצגו ברחבי העולם ותורגמו לשפות רבות (עברית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, יפנית, ספרדית, שוודית, פולנית ועוד). בין המדינות שבהן הועלו מחזותיו: שוודיה, שווייץ, ארצות הברית, פולין, מקסיקו, גרמניה, יפן, צרפת, נורווגיה ודנמרק.
ב-1990 עלה לישראל. בישראל הקים זלוטניקוב את תיאטרון "תיבת נח", והוא משמש היום כמנהלו האמנותי של התיאטרון.
תיאטרון "הבימה" העלה תרגום לאחד ממחזותיו המפורסמים ביותר, "גבר בא אל אישה". המחזה תורגם מחדש ועלה שוב ב-2010 בבימויו של זלוטניקוב עצמו בתיאטרון "תיבת נח". תיאטרון באר שבע העלה את מחזהו "הזקן שעזב את זקנתו". 
מחזות נודעים נוספים של זלוטניקוב הם "הנבחרת", "שני פודלים" ו"ולס של בודדים". 
מחזהו "מוטנטים" הופק בשנת 1993 לסרט טלוויזיה בפולין, שזכה במקום הראשון בפסטיבל לסרטי טלוויזיה בוורשה.
ב-2007 כתב זלוטניקוב גם רומן - "הסתלבטות".
סימון מתגורר כיום בירושלים. מחזותיו ממשיכים לעלות בבימות התיאטראות ברוסיה.
סביהה גקצ'ן

קורות חייה ופועלה

סביהה גקצ'ן נולדה בעיר בורסה להורים ממוצא בוסני, שמתו בילדותה. היא אומצה ב-1925, בגיל 12, על ידי אתאטורק, והודות לכך קיבלה חינוך בבתי-ספר פרטיים באנקרה ובאיסטנבול.
בתמיכתו של אתאטורק, שראה חשיבות רבה בטיפוח התעופה בטורקיה, התקבלה לבית הספר הממלכתי לטיסה. ב-1935 החלה בלימודי דאייה ונשלחה לרוסיה להשלמתם, ובהמשך עברה לכלי טיִס ממונעים. ב-1936 התקבלה לבית הספר הצבאי לטיסה באסקישהיר שבו הוכשרה לטיִס במשימות צבאיות.
ב-1937 השתתפה בתמרונים צבאיים באזור תראקיה והים האגאי. באותה שנה מילאה משימות הפצצה במבצע הצבאי לדיכוי מרד הכורדים שהנהיג סֶיִיד ריזה , מבצע המוכר כטבח דרסים. על חלקהּ בתקיפות האוויריות הוענק לה עיטור בטקס ממלכתי, שבו השתתפו נשיא המדינה, ראש הממשלה והרמטכ"ל, ונקבע מעמדה כגיבורה לאומית. באותה שנה לקחה גקצ'ן חלק בפעולות בחבל אלכסנדרטה (האטיי) נגד מפגינים שמחו על התוכניות לקריעתו מסוריה וסיפוחו לטורקיה בתום המנדט הצרפתי. בשבוע הראשון של יוני 1938 ביצעה טיסות יחיד בין איסטנבול, אתונה, סופיה, בלגרד ובוקרשט, וזכתה בכך לפרסום עולמי. גקצ'ן השתחררה משירות צבאי אחרי מותו של אתאטורק. היא מונתה למדריכה בבית הספר לטיִס של האגודה האווירונאוטית הטורקית  ומילאה תפקיד זה עד שנת 1955. כמו כן נמנתה עם חברי מועצת המנהלים של האגודה. גקצ'ן המשיכה להטיס מטוסים עד שנת 1964. לזכותה כ-8,000 שעות טיסה, מתוכן 32 שעות במשימות קרביות.
ב-1991 קיבלה מדליית זהב מאת הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה. ב-1996 הייתה האישה היחידה בכרזה של "20 האוויראים הגדולים בהיסטוריה", שהפיק חיל האוויר האמריקאי. יום הולדתה ה-96 (22 במרץ 2009) נחגג בשרבוט גוגל.
סביהה גקצ'ן הייתה לאחד מסמלי טורקיה המודרנית והחילונית וגילמה בחייה את התמורות המהפכניות שהנהיג אתאטורק במעמד האישה. לכבודה נקרא נמל התעופה הבינלאומי השני של איסטנבול על שמה – סביהה גקצ'ן.
הגוררת איתנה

הגוררת "איתנה" היא אתר צלילה ואתר מורשת תת-מימי, הממוקם מערבית לאיי אכזיב.

היסטוריה

האיתנה היא גוררת שהייתה בבעלות חברת גל-ים. הגוררת פעלה שנים רבות כגוררת אזרחית בנמל חיפה (לצד הגוררות הצבאיות של חיל הים הפועלות אף הן בנמל).
האיתנה טובעה כ-250 מטר מערבית לאיי אכזיב, ושקעה לעומק 30 מטרים (חלקה העליון בעומק של 25 מטרים, וחרטומה בעומק 27 מטרים), ביום רביעי ה-13 במרץ 1996, לאחר שנתרמה על ידי החברה לעבודות תת-מימיות, וטובעה על ידי ההתאחדות הישראלית לצלילה במטרה שתהפוך לאתר צלילה.
הגוררת היא כלי שיט קטן, אך נשארה שלמה לאחר טביעתה. הגוררת שקועה על צידה; חרטומה פונה צפונה ועל דפנות החרטום צמיגי ניגוח (פנדרים). בטרם טובעה נחסמו רוב המעברים הפנימיים בגוררת, משיקולי בטיחות צלילה אך ניתן להציץ לתוך גשר הפיקוד.
מאז טביעתה, הפכה הגוררת לביתם של סוגים שונים של דגים, כוכבי ים וספוגים, מאחר שהגוררת הטבועה מגינה עליהם מדיגים וטורפים ימיים.