google/wiki40b huggingface dataset:
ורנר קמפף

קריירה מוקדמת

קמפף נולד ב-9 במרץ 1886 בקניגסברג. הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ב-1905, ושירת ברגימנט הרגלים ה-149. במלחמת העולם הראשונה נלחם בחזית המערבית, וסיים אותה בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף קמפף לרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. לאחר עליית הנאצים לשלטון, קודם קמפף במהירות, ובאוקטובר 1937 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-4.

מלחמת העולם השנייה ואחריתו

עם פרוץ המלחמה מונה קמפף למפקד דיוויזיית הפאנצר קמפף - דיוויזיית פאנצר מאולתרת, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-1, במסגרת הארמייה השלישית בפיקוד גאורג פון קיכלר. ב-12 באוקטובר 1939 מונה קמפף למפקד הדיוויזיה הקלה ה-1, ששבוע לאחר מכן הפכה לדיוויזיית הפאנצר ה-6, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת, במסגרת הקורפוס הממונע ה-41 בפיקוד גאורג הנס ריינהרדט.
בינואר 1941 מונה קמפף למפקד הקורפוס הממונע ה-48, וב-1 באפריל הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
במבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת קבוצת הפאנצר הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות דרום, ונטל חלק בקרבות קייב ואומן.
במהלך מתקפת הקיץ ב-1942 פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וכבש את פרבריה הדרומיים של סטלינגרד. ב-1 בפברואר 1943 לאחר תקופת המתנה בעתודת המילואים, מונה קמפף למפקד פלגת הארמייה קמפף, ונלחם עימה בקרב חרקוב השלישי.
ביולי 1943 השתתפה פלגת הארמייה שבפיקודו בקרב קורסק כחלק מקבוצת ארמיות דרום שפעלה בגזרה הדרומית. לאחר כישלון המבצע פוטר קמפף מתפקידו כשעיר לעזאזל, ונשלח לעתודת המילואים.
במאי 1944 מונה קמפף למפקד הכוחות באוסטלנד, אך באוגוסט שוב פוטר מתפקידו. באביב 1945 נשלח כנציג הOKW לפיקוד המערבי, ובאפריל 1945 נלכד בכיס הרוהר ונפל בשבי האמריקאי.
קמפף שוחרר מהשבי ב-1947, והתגורר בבאד הרצבורג עד למותו ב-6 בינואר 1964.
ג'וזפה מורלו

ג'וזפה "פיטר" מורלו (באיטלקית: Giuseppe "Peter" MorelloGiuseppe "Peter" Morello; ‏2 במאי 1867 – 15 באוגוסט 1930) היה מהמאפיונרים הבולטים בתחילת המאה העשרים בניו יורק, הבוס הראשון של משפחת מורלו (כיום ג'נוביז) ומאוחר יותר יועצו הקרוב של ג'וזפה מסרייה. מורלו היה ידוע בכינוייו הרבים כשביניהם: "השועל הזקן" ו"יד הצבת", שנוצר בשל העובדה שאחת מידיו הורכבה מאצבע אחת גדולה בלבד.

חייו

ג'וזפה מורלו נולד בעיירה קורלאונה שבסיציליה ב-2 במאי 1867. ב-1872, כשהיה בן חמש, נפטר אביו ואמו התחתנה עם ברנרדו טרנובה - חבר במאפיה הקורלאונית. בעזרתו של טרנובה, נכנס מורלו בקלות לכנופיית המאפיה שפעלה בקורלאונה, שם רכש את הידע הראשוני שלו בפשע מאורגן. ב-8 במרץ 1893, היגר מורלו לניו יורק ביחד עם רבים מבני משפחתו - אשתו, בנו, אמו, אביו החורג, אחותו, ושלושה מאחיו. לאחר זמן מה, החליט מורלו לעבור ללואיזיאנה, במטרה לחפש עבודה. בלואיזיאנה פגש מורלו רבים מחברי המאפיה הקורלאונית, ויחד הם עברו לטקסס, שם ניהלו חוות כותנה. ב-1897, חזרה החבורה לניו יורק והתיישבה במנהטן. ב-1902, רכש מורלו מסבאה במנהטן, שמהר מאוד הפכה למקום המפגש של כנופייתו (לימים תהפוך למשפחת ג'נוביז).
הכנופיה בהנהגת מורלו עסקה בעיקר בפרוטקשן, סחיטה וזיוף, כאשר בני משפחתו של מורלו משמשים כמפקדים הבכירים. הכנופיה הייתה ידועה באכזריותה, ומיוחסים לה שישים מקרי רצח שונים במהלך העשור הראשון לפעילותה. ב-1905, נחשבה הכנופיה למשפחת הפשע הגדולה והחזקה ביותר בניו יורק, ואילו מורלו הוכר ל"בוס כל הבוסים" על ידי מנהיגי כנופיות רבות ברחבי ארצות הברית. 
ב-1909 לאחר שנכשלו בהונאת נדל"ן, חזרה כנופייתו של מורלו לעסוק בזיוף כספים, ואחר בערך כשנה, נתפסה הכנופיה על ידי ויליאם פלין, איש השירות החשאי, במשפט שנערך להם נשלחו מורלו, גיסו - אינציו לופו ו-14 מחברי המשפחה למאסר. מורלו נשפט ל-25 שנים ואילו לופו ל-30. בעשור שהיו השניים בכלא, המשפחה נוהלה על ידי אחיו החורגים של מורלו - וינסנט, ניקולס וסירו טרנובה. עשור זה היה רווי מלחמות עם כנופיות אחרות, כשהזכורה מכולן היא מלחמת מאפיה-קמורה שבה נרצח ניקולס טרנובה. 
ב-1920, שוחרר מורלו מהכלא, וגילה שמשפחתו היא כבר לא החזקה מכולן. באותה תקופה שלטה במאפיה הסיציליאנית משפחת ד'אקווילה מברוקלין בהנהגתו של סלבטורה ד'אקווילה, שהיה נחוש לחסל את כל צמרת משפחת מורלו-טרנובה. בשנת 1922 נרצח וינסנט טרנובה, אך משפחת מורלו הגיבה בפעולות נקם מהירות ולאט לאט החזירה לעצמה את השליטה. באותן שנים, שימש מורלו כקונסיליירי של המשפחה, כשבראש עמד הבוס החדש - ג'וזפה מסרייה. ב-1928, נרצח ד'אקווילה בהוראת מסרייה ומשפחת מורלו-טרנובה חזרה להיות הגדולה ביותר במשפחות ניו יורק. 
בפברואר 1930 פרצה מלחמת הקסטלמרים, שהייתה מאבק רב דמים בין הכנופיה של מורלו ומסרייה לבין כנופייתו של סלבטורה מרנזנו. מורלו, שזכה לכבוד רב גם מהאויבים שלו, מונה על ידי מסרייה ל"בוס כל הבוסים" בשנית, במטרה למנוע את המלחמה. מרנזנו וחבריו לא התרשמו מהמהלך, ובאוגוסט 1930 נרצח מורלו במשרדו במזרח הארלם. לפי החשד, הרוצחים היו אלברט אנסטסיה ופרנק צ'ליזי, שנשלחו על ידי לאקי לוצ'יאנו. שנה לאחר מכן, נרצח גם מסרייה על ידי אנשיו של לוצ'יאנו, במהלך שסימן את סוף המלחמה.
מיינינגן

היסטוריה

מקום היישוב מוזכר לראשונה בשנת 982 לספירה, ובמהרה הפך לעיר הצפונית ביותר בבישופות ווירצבורג, מחוז באימפריה הרומית הקדושה. מיינינגן מוזכרת לראשונה כעיר בשנת 1230. במהלך המאה ה-16 השליטה בעיר עברה ידיים מספר פעמים.
משנת 1680 ועד 1918, הייתה העיר בירתה של דוכסות סקסה-מיינינגן. בשנת 1858 חוברה העיר לראשונה למסילת ברזל. עד תחילת המאה ה-20 נפתחו בעיר מספר בנקים גדולים, והפכו אותה למרכז כלכלי חשוב בגרמניה.
העיר נפגעה קשות מהפצצת חיל האוויר האמריקני ב- 23 בפברואר 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטח מזרח גרמניה, יחד עם כל מדינת תורינגיה. לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הפכה העיר למרכז המחוז שמאלקאלדן-מיינינגן.

תרבות

מיינינגן מכונה לעיתים "עיר התיאטרון", בזכות התיאטרון העירוני המפורסם שבה, שהחל את דרכו בתור תיאטרון חצר, בשנת 1831, ולאחר הריסתו נבנה בשנת 1909 מבנה הקבע הנוכחי של התיאטרון.
פרסומו של התיאטרון נבע גם בזכות פועלו הרב של גאורג השני, דוכס זאכסן-מיינינגן, אשר התיאטרון היה מפעל חייו, וזיכה אותו בכינוי "דוכס התיאטרון".
תזמורת החצר של מיינינגן, אשר נוסדה בשנת 1690 על ידי הדוכס ברנהרד הראשון, היא אחת מהתזמורות המצליחות והוותיקות באירופה. המלחינים והנגנים הנס פון בילוב, ריכארד שטראוס ומקס רגר היו אחדים ממנהליה, ויוהנס ברהמס הגיע למיינינגן כדי לנסות את יצירותיו. כיום התזמורת היא חלק מתיאטרון מיינינגן, ומונה 68 חברים. 
בעיר מספר רב של מוזיאונים וגלריות.
ג'ק אוקונל

ביוגרפיה

אוקונל נולד בעיר דרבי שבאנגליה וגדל במשפחה ממעמד הפועלים. אביו, ג'וני פטריק אוקונל, נולד באירלנד ועבד בתאגיד הייצור בומברדייה עד מותו בשנת 2009 מסרטן הלבלב. אמו, אליסון (מבית גאטרידג'), נולדה באנגליה ועבדה בחברת התעופה British Midland. מאוחר יותר היא הפכה לסוכנת שחקנים וניהלה את הקריירה של בנה. סבו מצד אם, קן גטריג' היה שחקן ומאמן כדורגל מקצועני.
בצעירותו, שאף אוקונל להיות כדורגלן אך לאחר סדרת פציעות, הוא ויתר על כך ותכנן להתגייס לצבא מאחר שהאמין שזו הדרך היחידה שלו להתפרנס בכבוד. אוקונל לא התקבל לצבא עקב עברו הפלילי כנער; הוא הוזמן מספר פעמים בנערותו לבית המשפט עקב עבירות הקשורות לאלכוהול ואלימות. אוקונל למד בבית ספר קתולי והחל להתעניין במשחק לאחר ששיעורי המשחק בבית ספרו היו חובה.

קריירה

הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה בשנת 2005 כאשר הופיע בפרק של אופרת הסבון הבריטית "דוקטורים", לאחר מכן הופיע בארבעה פרקים כרוס טרקוט בסדרה "The Bill". בשנת 2006 הגיעה הופעת הבכורה של אוקונל בסרט קולנוע, כאשר שיחק בסרט עטור השבחים "זוהי אנגליה", סיפור על ילד שגודל באנגליה של שנות השמונים. בשנת 2007 הוא הופיע במספר פרקים בסדרות "Waterloo Road", ‏ "Wire in the Blood" ו"הולבי סיטי". בשנת 2008 הוא שיחק בסרט האימה "Eden Lake" לצדם של קלי ריילי ומייקל פסבנדר כאשר גילם את דמותו של מנהיג כנופיה. אוקונל שיחק בתפקיד קטן בסדרה אנקת גבהים ששודרה בשנת 2009 בערוץ ITV.
בשנים 2009-2010 אוקונל זכה לראשונה להכרה נרחבת כאשר שיחק את דמותו של ג'יימס קוק בעונה השלישית והרביעית של סדרת הדרמה הפופולרית זוכת פרס באפט"א, "סקינס". על הופעתו בסדרה, הוא קיבל תשבחות ממבקרים; אמוס ברשאד מאתר Grantland כתב שלמרות דמויות אחרות בסדרה כולל דמותם של דב פאטל וניקולס הולט, "אף דמות לא משוגעת, נועזת וזוהרת כמו 'ג'יימס קוק' של אוקונל" אוקונל זכה בפרס 'TV Choice Award for Best Actor' של המגזין 'TV Choice' עבור הופעתו בעונה הרביעית בסדרה. אוקונל כיכב בסרט "Starred Up" משנת 2013, בו כיכב בתפקיד הראשי כ'אריק לאב', נער אלים שנכלא באותו בית כלא בו אביו נמצא. על משחקו בסרט, הוא קיבל תשבחות ממבקרים; כריס נשאוואתי מהמגזין אנטרטיינמנט ויקלי כתב, "בהתבוננות בו, אתה מרגיש כאילו אתה עד להגעתו של כוכב קולנוע חדש". בשנת 2014 הוא השתתף בתפקיד משני בסרט "300: עליית האימפריה", כאשר גילם את דמותו של קליסטו.
אוקונל כיכב בתפקיד הראשי בסרט ההוליוודי "לא נשבר" משנת 2014 כאשר גילם את דמותו של לואי זמפריני, מטילן שלחם במלחמת העולם השנייה, שרד התרסקות מטוס מעל האוקיינוס והוחזק שנתיים בשבי היפני. במהלך הכנותיו לתפקיד, הוא עבר דיאטה שבה הוריד 14 ק"ג ועבד עם מורה לניב על המבטא. על הופעתו בסרט, קיבל אוקונל שבחים רבים; ריצ'רד קורליס מהמגזין TIME כתב, "לא נשבר הוא סרט גדול אודות סיפורו של זמפריני, אך החלק שבאמת היה שווה לחכות לו הוא הופעתו של אוקונל". בשנת 2015, הוא זכה בפרס באפט"א לכוכב העולה על תפקידו בסרט. אוקונל שיחק לצדם של ג'ורג' קלוני וג'וליה רוברטס בסרט מפלצת הכסף משנת 2016 בו הוא מגלם בחור צעיר חמוש שפורץ לאולפן בשידור חי של תוכנית השקעות ולוקח כבן ערובה את המנחה.
דופן (תואר אצולה)

דוֹפֶן (מצרפתית: Dauphin – דולפין) היה תוארו של יורש העצר הצרפתי בתקופות 1350–1791 ו-1824–1830.
גיג הרביעי, רוזן ויין ואלבון (כיום בחבל רון-אלפ בצרפת) מ-1133 עד 1142, היה הראשון שהוסיף לשמו את תואר האצולה "דופן". אחריו עשו רוזנים רבים של ויין שימוש בתואר זה כשמם הפרטי השני. בשל משמעותו המילולית, מעיד התואר "דופן" על יחסי הגומלין ההדוקים שהתקיימו בין רוזני הפרובינציה של דופינה לבין אלה של פרובאנס, הגובלת בחופי הים התיכון. הדולפין היה סמל האצולה של גיג השמיני, רוזן ויין בין השנים 1309–1333. רבים מרוזני אוברן הוסיפו גם הם לשמם את תואר האצולה "דופן" – תואר שבו השתמשו עד המהפכה הצרפתית.
יורשי העצר של כתר צרפת אימצו לעצמם את התואר "דופן" ב-1349 כאשר אימבר השני, רוזן ויין, מכר את נחלותיו בוויין ובאלבון (שהיוו את הפרובינציה של דופינה) לפיליפ השישי, מלך צרפת מבית ולואה, בתנאי שיורש העצר הצרפתי יישא את התואר "דופן". כדי לזכות בתואר זה נדרש הטוען לתואר להיות לא רק יורש העצר, אלא גם צאצא ישיר של מלך צרפת. לכן, פרנסואה הראשון, שהיה בן דודו של קודמו, לואי השנים עשר, לא זכה מעולם בתואר זה.
בתחילה היה הדופן אחראי באופן אישי לשלטון בפרובינציה של דופינה, שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. קיסריה של אימפריה זו השלימו עם שלטונו של הדופן בדופינה בתנאי שלא תהפוך לחלק מצרפת - מה שקרה רק ב-1461.
עד סוף תקופת מלכותו של לואי הארבעה עשר נקרא יורש העצר הצרפתי "דופן ויין", ורק לאחר מכן שונה תואר זה לתואר "דופן צרפת". יורש העצר הצרפתי הראשון שזכה בתואר "דופן" היה שארל, בנו של ז'אן השני, מלך צרפת (לימים שארל החמישי, מלך צרפת). האציל האחרון שנשא את התואר "דופן צרפת" היה לואי-אנטואן, דוכס אנגולם, בנו של שארל העשירי, מלך צרפת. הוא נאלץ לוותר על תואר זה ב-1830.
ילונייף

היסטוריה

באזור של העיר הוקם מאחז של חברת מפרץ הדסון אך הוא ננטש בתחילת המאה ה-19. העיר נוסדה בשנת 1936 ומשכה אליה מתיישבים בגלל מרבצי הזהב שהתגלו בקרבתה. בשנת 1967 הוכרזה כעיר הבירה של הטריטוריה. החל משנות ה-80, עם הידלדלות משאבי הזהב, החלה כלכלת העיר להיות מבוססת בעיקר על שירותי הממשלה המצויים בה. מ-1991, לאחר שהתגלה מכרה יהלומים בצפון העיר, החלה גם התפתחות של תעשיית יהלומים. 
העיר ונהר ילונייף העובר בה נקראו על שם שבט ילידים שכונה "Copper Indians" או "Yellowknife Indians", שסחרו בכלי נחושת באזור זה.

אוכלוסייה

חלק גדול מתושבי העיר הם אינואיט (אסקימואים). מתוך אחת-עשרה השפות הרשמיות של הטריטוריות הצפון-מערביות, חמש שפות מדוברות בקרב רבים מתושבי ילונייף.

אקלים

האקלים בעיר הוא סוב-ארקטי, ולמעלה משני שלישים מימות השנה הטמפרטורה היא מתחת לאפס. יחד עם זאת, האזור דל במשקעים: 300 מ"מ בלבד בשנה. אפריל הוא החודש היבש ביותר בשנה ואוגוסט הוא החודש הגשום ביותר.
הדיוויזיה הראשונה (סוריה)

מלחמת לבנון הראשונה

בפרוץ מלחמת לבנון הראשונה, הדיוויזיה בפיקודו של איברהים סאפי הייתה מוצבת בבקעת הלבנון. היא הורכבה באותה עת מהחטיבה המשוריינת ה-91, החטיבה המשוריינת ה-76 והחטיבה הממוכנת ה-58, כל חטיבה משוריינת הכילה כ-160 טנקים והחטיבה הממוכנת הכילה כ-40, כלומר סך הכל הכילה הדיוויזיה כ-360 טנקים (לרוב מסוג T-62). בנוסף ליחידות אלו, תחת פיקוד הדיוויזיה היה גם גדוד הקומנדו ה-20, אשר שימש בעיקר ככוח נגד טנקים ולצד יחידות הדיוויזה לחמה גם חטיבת חיל הרגלים ה-62 העצמאית. המפגש הראשון בין כוחות סורים וכוחות צה"ל התרחש בסביבת העיירה ג'זין, בחלקו הדרומי של הבקע הלבנונית. כדי להגן על העיירה מפני הכוחות הישראלים המתקדמים, נשלחו למקום מספר יחידות חיל רגלים וקומדו בסיוע גדוד שריון (טנקי T-62) מחטיבת השריון ה-76. בקרב ג'זין שהתפתח, הצליח צה"ל להביס את הכוחות המחופרים ולכבוש את העיירה.
מספר ימים לאחר מכן, כוחות הדיוויזיה נכנסו ללחימה עם כוחות צה"ל אשר תקפו את המתחם הדיוויזוני בו הם ישבו ב-11 ביוני 1982, בקרב סולטאן יעקוב. במהלך הקרב, נסוגו החטיבה ה-91 וה-76 פנימה למבנה הגנתי והחטיבה ה-58 נשארה כעתודה, באותה העת כוחות הדיוויזיה השלישית החלו לנוע דרומה לאורך בקעת הלבנון במטרה לסייע כנגד ההתקפה הישראלית. לבסוף, לאחר קרבות קשים, הצליחה הדיוויזיה לבלום את ההתקדמות הישראלית והמשיכה להחזיק את החלק המזרחי של כביש ביירות-דמשק. למרות האבידות הקשים שספגו הסורים בקרב, הוא נחשב להצלחה רבה משום בלימת המאמץ הישראלי אל מול עדיפות מספרית של צה"ל.

מבנה ויעוד

הדיוויזיה הראשונה נמצאת תחת פיקוד הקורפוס השני, אשר מפקדתו בעיר זבדאני שמצפון-מערב לדמשק על גבול לבנון. תחום האחריות של הקורפוס הוא כל האזור מצפון לדמשק ועד חומס כולל לבנון, כוחות הקורפוס אף הוצבו בלבנון בתקופת הנוכחות הסורית שם בין השנים 1976–2005. הדיוויזיה הראשונה יושבת בבסיס באל-כיסווה, סמוך לעיר דמשק.
לפי הערכות שונות, לפני פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 2011, הרכבה מארבע חטיבות; החטיבה הממוכנת ה-58, החטיבה המשוריינת ה-76, החטיבה המשוריינת ה-91 והחטיבה המשוריינת ה-153.
נכון לסוף שנת 2018 הדיוויזיה עברה שינוי משמעותי כחלק מבנייה מחודשת של הצבא הסורי בסיוע רוסיה. מבין היחידות שהרכיבו את הדיוויזיה רק החטיבה המשוריינת ה-91 והממוכנת ה-58 נותרו כפי שהיו, בעוד שהחטיבות ה-76 וה-153 פסקו מלהתקיים - במקומן הוקמו החטיבות הממוכנות ה-171, ה-68, ה-61 וה-57. כחלק משינויים אלו, ככל הנראה במהלך תחילת 2019 הדיוויזיה משנה את ייעודה מדיוויזיה משוריינת לממוכנת עם חטיבה משוריינת אחת בלבד.
י"ח באייר

משמעותו של היום ביהדות הגליל הקדומה

י"ח באייר מופיע בשני הקשרים מיתיים בקרב יהדות הגליל במאות הראשונות לספירה: צום יהושע ורעידת אדמה. מקורות היסטוריים שונים מזכירים הקשרים אלו, לעיתים בנפרד ולעיתים במשולב.

רעידת אדמה

התאריך, י"ח באייר, הוזכר בהחל ממחצית האלף הראשון בהקשר של רעידת אדמה, בעבר או בהווה. לדוגמה:
וזה דבר ה’ אשר דיבר מטט’, שר צבא ה’ באמת: "אפרים לא יקנא את יהודה, ויהודה לא יצור את אפרים, ועצת שלום תהיה בין שניהם". וכך השביעני מטט’, כי ביום אחד ועשרים לחודש הראשון יבוא מנחם בן עמיאל, בימי ארמילוס אשר תלד הצלם. מנחם ואליהו יעמדו על הים הגדול, ויקראו במבואיו, ויצאו כל פגרי ישראל שהשליכו עצמם בים מפני שוביהם בעמק יהושפט, כי שם יהיה משפט לרשעים ושמחה לצדיקים, בחודש השני, הוא חודש אייר. ואז תעל עדת קורח, ויבואו אצל משה, ויחיו מתי מדבר, ואסף דגל הקורחי אשר פצתה האדמה את פיה, ובלעה אותם ואת בתיהם ואת אהליהם בערבות יריחו על נחל השיטים. ובשמונה עשר בו, ירעשו ההרים והגבעות, ותתנודד הארץ וכל אשר עליה, והים וכל אשר בו.
— ספר זרבבל
כבר מהמאה ה-2 קיימת עדות לקשר בין מות יהושע לבין רעידת אדמה, בלא קשר ישיר לתאריך י"ח באייר. בהמשך יש עדות גם לקשר בין שלושת הגורמים: התאריך, מות יהושע ורעידת אדמה:
צמו ביח בו בגלל מות יהושע והיה בו רעש
— מן הגניזה הקהירית, מתוך "הלכות ארץ ישראל מן הגניזה הקהירית" של מרגליות
ככל הנראה שהמקור לקשר בין רעידת האדמה לבין התאריך הוא ברעידת אדמה שהתרחשה בשנת 363 בי"ח באייר. זהו גם התאריך, לפי מקורות שונים, של חורבנו של בית המקדש של יוליאנוס בתאריך זה, וכן של בנייתו. על פי המקורות, בית המקדש נחרב בעת בנייתו על ידי רעידת אדמה. לדוגמה:
תחילה, כשרצו להניח את היסודות למקדש ביום ראשון לפני רעידת האדמה, היו רוחות חזקות וסערות, והתוצאה הייתה שהם לא יכלו להניח את יסודות המקדש באותו היום. באותו לילה ממש התחולל הרעש הגדול, וכולנו היינו בכנסיית המוודים [=המרטירים?], שקועים בתפילה. לאחר זאת יצאנו כולנו אל הר הזיתים, הניצב ממזרח לירושלים, משם הועלה אדונינו אל אביו רב התהילה... והם, ברצונם לחקות אותנו, רצו אל מקום ההתאספות הרגיל של כנישׂתם, ומצאו את דלתות הכנשׂת סגורות. הם השתוממו מאד על שארע ועמדו סביב בדממה ופחד כשלפתע נפתחו דלתות הכנשׂת מאליהן, ומתוך הבנין יצאה אש שלחכה את רובם, ורובם קרסו ומתו מול הבניין. הדלתות נגרו מאליהן, בעוד העיר כולה מתבוננת במתרחש... מאורע זה התרחש ביום שני בשעה השלישית, ומקצתו בשעה התשיעית בלילה. היה כאן אובדן חיים כביר. [היה זה] ב-19 באייר בשנת 674 לממלכת אלכסנדר הגדול. בשנה זו מת יוליאנוס עובד האלילים, והוא שהסית במיוחד את היהודים לבנות מחדש את המקדש, כיוון שרחש להם טובה על שצלבו את המשיח.
— אגרת קיריליוס מירושלים, מתוך סעיפים 6, 7, 11

בניית בתי המקדש

לאור הסבירות שבניית בית המקדש של יוליאנוס החלה בי"ח באייר, הועלתה ההשערה כי גם בתי המקדש הראשונים, שנבנו בחודש אייר, התחילו להיבנות בתאריך זה.
רכס פלינט

מקור השם

שמם של רכס פלינט, גבעת סאג'יטייט ומצוק נוקסון, ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. 
הרכס נקרא על שמו של לורנס א. פלינט ( Lawrence A. Flint) שהיה מנהל תחנת המחקר ברג של תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית שפעלה בתחנת מקמרדו בשנת 1972.  
שמה של גבעת סאג'יטייט (Sagittate Hill; מילולית: "הגבעה בצורת חץ") ניתן לה בשנת 1997, בשל צורתה.  
שמו של מצוק נוקסון ניתן לו בשנת 1997, והוא נקרא על שם ג'ון פ. נוקסון (John F. Noxon) שגילה את השיטה של  ספקטרוסקופיה למדידת של גזים בסטרטוספרה, בייחוד גילוי חנקן דו-חמצני.
צסק"א מוסקבה (כדורעף)

היסטוריה

במשך כל שנות קיומה, צסק"א היוותה את בסיס השחקנים עבור נבחרת ברית המועצות. צסק"א הייתה קבוצת הכדורעף הטובה ביותר בברית המועצות.
בתקופה הפוסט-סובייטית המועדון לא נחל הצלחה כמעט והאליפות האחרונה שלו הייתה ב-1996. בשנת 2000 הקבוצה נשרה לליגת המשנה ולאורך העשור הראשון למאה ה-21 דשדשה הקבוצות בין הליגה השנייה לשלישית. בעונת 2009 מנהלי הקבוצה הודיעו על פשיטת רגל והמועדון לא השתתף באליפות 2010 וחדל מלהתקיים.
ת

ייצוג האות ת'

בקוד ASCII מיוצגת האות ת' בערך FA, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05EA.
בקוד מורס מיוצגת האות ת' באמצעות: - (קו).
 הוא ייצוגה של האות ת' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ת' באמצעות המילה "תלם".
באיתות בדגלי סמפור ת' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרום-מזרחה ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
גלי (סדרת ספרים)

עלילה (משותפת לכל הספרים)

גלי אלמגור היא ילדה בטרום גיל ההתבגרות, אשר אוהבת לכתוב ספרים על חייה. היא גרה ברמת גן ולומדת בכיתה עם חברתה הטובה ביותר, ענת, היא גרה בבית עם אחותה המעצבנת, דפנה, שלומדת כיתה מעליה ואחיה הקטן והנודניק, בן. בספרים המאוחרים יותר לגלי יש חבר שקוראים לו גלעד שמצטייר תמיד בתור "הגאון של הכיתה". בספר "גלי עוברת דירה" המשפחה מתכוננת למעבר כי אמא של גלי בהריון.
Myc

היסטוריה

ב-1964 בודד הנגיף MC29 אשר גורם לסוגים שונים של סרטן בעופות. במחקרים שנעשו בהמשך התברר כי חלק מה-DNA הנגיפי מצוי באופן טבעי בבעלי חיים שונים. הגן שאחראי להתמרה הסרטנית שכונה v-Myc (מקור השם מ-myelocytomatosis), אופיין ורוצף ב-1983 באמצעות שיטות של DNA רקומביננטי.
בתחילת שנות השמונים התגלה כי בחולי לימפומת בירקיט, מופיעים בתאים הסרטניים טרנסלוקציות כרומוזומליות, שבהן לעיתים קרובות משתתף כרומוזום 8. הגן שהתגלה באמצעות שיבוט נקודת השבר של הכרומוזומים המחוברים, היה דומה לאונקוגן הנגיפי v-Myc, ולפיכך הגן התאי החדש שהתגלה נקרא c-Myc.
עם גילויו של הגן Myc, התגלה כי כרומוזומים שעברו טרנסלוקציה עם כרומוזום 8 כוללים גנים של אימונוגלובולין בנקודת השבר. מעצמים (Enhancers) אשר באופן נורמלי מגבירים את הביטוי של גנים של אימונוגלובולין, גרמו בתאי לימפומה לביטוי יתר של הפרוטו-אונקוגן Myc. במטרה ללמוד את המנגנון הסרטני בלימפומת בירקיט באמצעות חיקוי תבנית הביטוי של Myc בתאים סרטניים פותחו עכברים טרנסגניים כחיות מודל. בעכברים טרנסגניים אלו הגן Myc הושם תחת בקרה של מעצם של IgM והעכברים פיתחו לימפומות. במטרה לחקור את תפקידו של Myc בסוגי סרטן אחרים פותחו עכברים טרנסגניים שמבטאים ביתר את Myc ברקמות אחרות (כבד, שד). בעכברי המודל הללו ביטוי יתר של Myc גרם לפיתוח סרטן, דבר שהדגים פעולתו של Myc כאונקוגן.

מבנה

חלבון Myc שייך למשפחת Myc של פקטורי שעתוק, הכוללת בנוסף גם את הגנים N-Myc ו L-Myc. חלבונים ממשפחה זו מכילים מתחם bHLH/LZ ‏(basic Helix-Loop-Helix Leucine Zipper). חלבון Myc באמצעות מתחם ה-BHLH יכול להיקשר ל-DNA, בעוד שמתחם LZ מאפשר התחברות (דימריזציה) עם חלבון MAX ‏(myc-associated factor X).
ה-mRNA של Myc מכיל רצף IRES ‏(internal ribosome entry site), שמאפשר תרגום של ה-RNA לחלבון כאשר יש עיכוב של תרגום המבוסס על קצה 5', כמו במקרה של הדבקה נגיפית.

פעולה מולקולרית

חלבון Myc הוא גורם שעתוק שמעורר את הביטוי של מספר רב של גנים באמצעות היקשרות לרצפי קונצנזוס (רצפי E-box) וגיוס היסטון טרנספראזות (HATs). בנוסף לכך יכול Myc לפעול כגורם המדכא שעתוק. באמצעות היקשרות לגורם השעתוק Miz-1 ומניעת היקשרות של הקו-אקטיבטור p300, הוא מעכב את הביטוי של גני המטרה של Miz-1. יתר על כן myc הוא בעל תפקיד ישיר בשליטה על שכפול DNA.‏
Myc מופעל על ידי מספר אותות מיטוגניים כדוגמת Wnt, Shh ו-EGF (דרך מסלול MAPK/ERK). הפעלתו גורמת לשינוי הביטוי של גני המטרה שלו, ולכך יש מספר השפעות. ההשפעה הראשונה שהתגלתה הייתה יכולתו לגרום לפרוליפרציה (הגברת ביטוי של ציקלינים והפחתת ביטוי של p21), אך יש לו גם תפקיד מרכזי בבקרת גדילת התא (הגברת ביטוי של RNA ריבוזומלי וחלבונים), אפופטוזה (הקטנת ביטוי של Bcl-2), התמיינות והתחדשות עצמית של תאי גזע. Myc הוא פרוטו-אונקוגן ולעיתים קרובות הוא נמצא בביטוי יתר בסוגים רבים של סרטן. ביטוי יתר של Myc קשור ביצירת עותקים רבים של גנים (אמפליפקציות).
ג'ובני דה וראזאנו

ביוגרפיה

ג'ובני דה וראזאנו נולד בואל די גרב בקרבת פירנצה בטוסקנה שבאיטליה בשנת 1485 לערך (המועד המדויק אינו ידוע). דה וראזאנו נולד בטירה המצוייה על אדמות של משפחתו. בשנת 1507 עבר לדייפ במטרה לעבוד כמלח על אונייה. בתחילת הקריירה הימית שלו הפליג למספר נמלים במזרח הים התיכון. הקריירה המוקדמת שלו כמו גם חייו לפני שהחל להפליג אינם ידועים בפירוט. הפלגתו לצפון אמריקה, לעומת זאת, מתוארת בפירוט רב ביומנו.
בשנת 1524 נשלח על ידי המלך פרנסואה הראשון מלך צרפת על מנת לחקור את חופי צפון אמריקה, בין פלורידה וניופאונדלנד, במטרה למצוא מעבר ימי לאוקיינוס השקט. ב-1 במרץ בשנה זו הגיע לכף פיר (כף הפחד) ושם עגן. לאחר מכן הפליג דרומה לאורך חוף דרום קרוליינה. לאחר מכן הסתובב ונע צפונה לעבר צפון קרוליינה שם חשב שמצר פמליקו הוא למעשה מעבר ימי. בשל טעות זו נהגו ממפים ובהם אחיו של וראזאנו - ג'ירולמו דה וראזאנו בשנת 1527 לצייר במרכז צפון אמריקה את "ים וראזאנו". רק לאחר כמאה שנים התגלתה טעותו. 
וראזאנו עגן מספר פעמים לאורך החוף ופגש את האינדיאנים החיים לאורכו. הוא לא ראה את מפרץ צ'ספיק ואת נהר הדלאוור. וראזאנו הפליג לאורך חופי ניו ג'רזי ונכנס לתוך מפרץ ניו יורק התחתון, עגן בנארוז - מצר הים שבין סטטן איילנד ולונג איילנד, שם פגש קבוצת אינדיאנים משבט לנאפי שחתרו אל ספינתו בקאנו - מקום המפגש הוא המקום שבו נמצא כיום גשר וראזאנו נארוז. וראזאנו ראה ותיאר ביומנו, גוף מים, אשר הוא חשב שמהווה אגם מים מתוקים, ובפועל היה ככל הנראה נהר ההדסון. וראזאנו הפליג צפונה לאורך חופי לונג איילנד, חצה את מצר בלוק איילנד ונכנס למפרץ נאראגאנסט, שם פגש את האינדיאנים אנשי שבט הנאראגאנסט, הפליג צפונה לעבר מיין, חופיה הדרום מזרחיים של נובה סקוטיה, ולעבר ניופאונדלנד ואי ניו וורלד ולאחר מכן שב לצרפת.
וראזאנו הפליג ליבשת אמריקה פעמיים נוספות - הפעם לעבר אמריקה הדרומית וברזיל. נסיבות מותו של וראזאנו אינן ברורות - חלק מההיסטוריונים סבורים כי הוא נהרג בשנת 1528 בעת מסעו השלישי ליבשת אמריקה על ידי אינדיאנים המתגוררים באנטילים הקטנים. אחרים סבורים כי הוא נתפס על ידי ספרדים, ונתלה כשודד ים בקדיז.

פרסומו כיום

על אף שוראזאנו היה הראשון שגילה את חופי צפון אמריקה, לא זכה לתודעה לה זכו מגלים אחרים כגון הנרי הדסון, אשר נחשב שנים רבות כמגלה הרשמי של מפרץ ניו יורק התחתון והעליון ונהר ההדסון (וראזאנו לא נכנס למפרץ העליון, ורק ראה אותו מרחוק, ובפועל חשב שנהר ההדסון הוא אגם מים מתוקים), והשמות שנתן לאזורים שגילה לא נשתמרו, כך למשל, בהתאם למנהג התקופה קרא וראזאנו לאזור ארצות הברית של ימינו "פרנססה" (Francesa) על שם מלך צרפת באותה עת.
בשנות ה-50 וה-60 הביא מאבק ציבורי של יוצאי איטליה המתגוררים בעיר ניו יורק להגברת תהילתו של וראזאנו, ובהמשך נקרא על שמו גשר וראזאנו נארוז.
בלומה אודס רונקין

ביוגרפיה

נולדה בפלונגיאן, האימפריה הרוסית (כיום ליטא), אחותה של הפסלת זהבה אודס-שטרן. עלתה ארצה ב-1935 והצטרפה לקיבוץ כפר מסריק. נישאה ליצחק רונקין, שהיה עורך עיתון "על המשמר" ונולדו להם בן (עמנואל רונקין) ובת (ענת רונקין-נשרי). שני ילדיה ציירו, ובכמה הזדמנויות אף הציגו אתה ביחד. בארץ נחשפה אודס-רונקין במיוחד לנוף הנגב הסלעי ואהבה גם את הסלעים ואת הצמחייה של הגליל.

אמנות

במסגרת סמינרים שונים של אגודת הציירים של הקיבוץ המאוחד למדה ציור אצל מרדכי ארדון, מרסל ינקו, צבי מאירוביץ ויוחנן סימון. השתלמה גם זמן קצר בבצלאל אצל מרדכי ארדון, לאחר מכן השתלמה בצרפת בגרנד שומייר (Académie de la Grand Chaumière), וכן באנגליה ובאיטליה. כמו כן השתלמה אצל ד"ר אויגן קולב בקורס למורים לציור. החל משנת 1948 הייתה חברה באגודת הציירים, ותערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה ב-1959 בגלריה דוגית בתל אביב. אך את התערוכות העיקריות החלה להציג בשנות השישים, הן בתערוכות יחיד נוספות והן בתערוכות קבוצתיות רבות, בגלריות ובמוזיאונים שונים בארץ ובחו"ל. 
היא ציירה בשמן, בצבעי אקריליק, בגירי פנדה ובצבעי מים. סגנון ציורה היה מופשט ואקספרסיוניסטי, כפי שניתן לראות בציור "חמסין בהרים", 1957. עבודותיה נמצאות באוספים רבים של המוזיאונים הגדולים בארץ. 
בשנת 1967 נהרג בנה עמנואל בקרב על קלע וזעורה במלחמת ששת הימים, ולאחר מכן עקרה המשפחה לתל אביב. ב-1968 התקיימה תערוכה לזכרו ב מוזיאון תל אביב (בבית דיזנגוף). לאחר מותו הקדישה את כל חייה לזכרו ולהנצחתו, ואפילו במודעות האבל שפורסמו לאחר מותה צוין תחת שמה כי היא "אמו של הצייר עמנואל רונקין".