אבורה

מקור השם

מקור השם אבורה אינו ידוע. לפי אחד ההסברים, והכי מקובל מביניהם, הוא נובע מהשם הלטיני אבורובריטיום (Eburobrittium), הקשור ככל הנראה לאל הקלטי אבוריאנוס (Eburianus). שם זה בא אולי מהמילה אבורוס (eburos), עץ טקסוס מעונב (Taxus Baccata) ממחלקת המחטניים. ייתכן כי שם העיר שאוב ממקור משותף לשם הקלטי-רומי של העיר יורק באנגליה – אבוראקום Eboracum. השערה אחרת, פחות סבירה, מקשרת את השם לשנהב (eborio) ולמעבדי השנהב.
השם מוזכר לראשונה בימי הרפובליקה הרומית על ידי פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע". הוא מכנה אותה אֶבּוֹרָה קֵרֵיאָלִיס (Ebora Cerealis) – אבורה של הדגנים – בגלל שפע הדגנים שגודלו בסביבתה.

התקופה הרומית

לפי אגדות מאוחרות הייתה אבורה לבירת המנהיגים הלוסו-קלטים (אסטולפס). בסביבות שנת 138 הייתה אבורה אחד האתרים שנכבשו על ידי הלוחמים הרומאים בראשות דקימוס יוניוס ברוטוס המכונה "קאלאיקו" שנלחם בלוסיטנים. אחר כך שימשה בשנים 80-72 לפנה"ס למושב לגנרל הרומי הסורר קווינטוס סרטוריוס שהקים בה סנאט מורכב מגולים רומאים
כבר בזמן הרומאים הייתה אבורה קריאליס ידועה כ"אופידום" (oppidum), עיר מבוצרת. מפני שבמלחמות בין יוליוס קיסר ליריבו פומפיוס תושביה היו נאמנים לו, קיסר העניק לעיר את שמו תחת כינוי הכבוד "ליבראליטס יוליה" (Liberalitas Julia).
באותה תקופה ידע היישוב התפתחות מהירה. מסביבו היו חוות גדולות לגידול חיטה - לטיפונדיות (latifundios), מכרות נחושת וברזל ומחצבות שיש. השיש שימש לבניית וילות רומאיות מפוארות.
עדות מאותם הימים שנותרה עד היום היא המקדש הרומי המרשים בעל העמודים הקורינתיים שנשאר כמעט בשלמותו והדומה ל"בית המרובע" (Maison carrée) הרומי מן העיר נים בצרפת. למרות שהמסורת מכירה אותו בשם המקדש של דיאנה, כנראה שהוקדש לקיסר בתקופת אוגוסטוס. היה בעיר גם שער ניצחון רומי שנהרס כדי לשמש חומר בנייה לכנסיית אנטון הקדוש שהוקמה בשנת 1570.
במאה ה-4 אחה"ס כבר כיהן בעיר בישוף נוצרי בשם קווינטיאנוס (Quintianus).

מממלכת הוויזיגוטים עד לכיבוש המוסלמי

בשנות נדודי העמים הייתה העיר לנחלת הוויזיגוטים. כבש אותה מלך בשם לאוביגילד.
בשנת 714 - 715 העיר נכבשה על ידי עבד אל עזיז אבן מוסא אל נוסאייר. מאז במשך כשלוש מאות וחמישים שנה נשלטה אבורה על ידי הערבים והברברים המוסלמים (מורים). בפי הערבים העיר נקראה יאבורה.
ב 19 באוגוסט 913 אורדוניו השני, מלך גליסיה, בראש צבא נוצרי גדול, ניצל פריצה בהגנת חומות העיר המוסלמית במזבלה על יד החומות והצליח לכבוש אותה זמנית תוך גרימת טבח ונזקים רבים. באירוע המתואר בכרוניקת אל נסיר הערבית, מצאו את מותם 700 לוחמים מוסלמים. מושל העיר מרוואן עבד אל מליק ו- 4000 תושבים, רובם נשים וילדים, נלקחו לשבי.
כפי שהתבטא הכרוניקון הערבי:
"עוד לא נודע בזכרונה של אנדלוס אסון כבד יותר לאסלם מהתבוסה המחרידה והנוראית הזאת מידי האוייב"
מתקופת הכיבוש המורי לא שרדו אלא כמה חלקי חומה.

תחת שלטון פורטוגל בימי הביניים וברנסאנס

אבורה שוחררה מהכיבוש המורי על ידי האביר ההרפתקן ז'רלדו חסר הפחד (Geraldo sem Pavor) בשנת 1165. הוא מסר את העיר למלך הראשון של פורטוגל, אפונסו הנריקש ב-1166 והתמנה למושל היישוב. לזכרו מופיע בסמל העיר אבורה אביר רכוב על סוס. אפונסו הקים בעיר כוח חמוש של אבירים נזירים בשם "מיליסיה דה אבורה " (Milicia de Evora) שקיבל את חסות המסדר הספרדי קלטרבה ויהפוך בתחילת מאה ה-13 למסדר אביש כשבסיסו יעבור לעיר אביש.
בשנת 1192 אבורה נכבשה שוב על ידי המוסלמים אל-מוואחידון שגורשו ממנה סופית כעבור שני עשורים נוספים.
העיר הפכה למושב הפרלמנט ה cortes ולמושב מלכי פורטוגל תחת שלטונם של ז'ואאו השני, מנואל הראשון וז'ואאו השלישי. זה האחרון כונה "המלך של אבורה" מפני שחי בה שלושים שנה והביא לעיר את הישועים ואת האינקוויזיציה.
אכן, שיא פריחתה של אבורה הגיעה במאה ה-16 כשהיא נהנתה ממעמד של מטרופולין כנסייתי, מושב הארכיבישופים של אבורה. ראשון הארכיבישופים, החשמן אנריקה (לעתיד "המלך החשמן" אנריקה הראשון) הקים בה מכללה ההופכת בשנת 1559, באישור האפיפיור פאולוס השלישי לאוניברסיטה השנייה של פורטוגל (אחרי זו מקוימברה) תחת חסות הישועים.
אבורה הייתה באותן השנים למרכז תרבותי חשוב שבו פעלו אנשי רוח חשובים, ביניהם גם ז'יל ויסנטה, אבי המחזאות הפורטוגזית, המלחינים דוארטה לובו ומנואל קרדוזו, הציירים כרישטובאו דה פיגרידו וגרגוריו לופש, הכרוניקון דוארטה גלבאו ואחרים. באוניברסיטה לימדו בין השאר מלומדים פלמים כמו המדקדק ניקולאוס קלנרדוס (1493 - 1542) או יוהנס ואזאוס (1511 -1561) וכן התאולוג הספרדי לואיס דה מולינה.

המרד של מאנואליניו, 1637 (Alterações de Évora)

בתקופת השלטון הספרדי הגברת פעילותם של בתי הדין של האינקוויזיציה הביאה לעליה משמעותית בהגירת ה"נוצרים החדשים" אל קסטיליה השכנה, להולנד, איטליה, צרפת ולדרום ומרכז אמריקה, מה שגרם גם להידלדלות האוכלוסייה בעיר

ביולי - אוגוסט 1637 בימי השלטון הספרדי בפורטוגל פרצה באבורה מרידה גדולה נגד המס על המים ונגד מס חדש בשווי של 200 קונטוס שהטיל הקורגידור של העיר על המצרכים הבסיסיים בניגוד לעמדת מועצת העיר. אחרי שהקורגידור איים על נציגי התושבים, פרץ ההמון למשרדי המפקחים והחל לשרוף בכיכר העיר את המסמכים ואת הרהיטים שמצא שם. הקורגידור נאלץ לברוח דרך הגג ולמלט את עצמו אל הכנסייה הפרנציסקנית. הכרזות החתומות בשם של מנואליניו, ליצן מקומי, הקוראות למרד ומוקיעות את השלטון ומנהיגי כנסייה, במיוחד את הארכיבישוף של פורטו, זכו לפופולריות רבה. האצילים והכמרים מצאו מקלט באוניברסיטה הישועית.
מרד זה בישר את ההתקוממות הגדולה משנת 1640 נגד השלטון הספרדי.
בשנים 1663–1665 שוב נמצאה אבורה זמנית תחת שלטון ספרדי.

התקופה המודרנית

סגירת האוניברסיטה בעקבות גירוש הישועים בידי המרקיז דה פומבל בשנת 1759 היוותה מכה אנושה לעיר. העיר התחילה להשתקם רק במחצית השנייה של המאה ה-19 כשקמות בה תעשיות שונות. האוניברסיטה נפתחה מחדש רק בשנת 1979.
בשנת 1986 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית הכולל כ- 4000 בניינים בעלי ערך היסטורי ואמנותי בשטח של 1 קמ"ר.

גאוגרפיה

אבורה שוכנת על גבעה בתוך עמק המוקף בגבעות נמוכות, באמצע המישור הרחב של אלנטז'ו המתאפיין בגליות עדינה וגובה ממוצע של 240 מטר. העיר נמצאת 140 ק"מ מרחק מליסבון ו 80 ק"מ מרחק מן העיר בדחוס שבגבול הספרדי. אבורה היא העיר הגדולה ביותר בחבל אלנטז'ו ובירת המחוז מרכז אלנטז'ו.
שטח המוניקיפיום כולו מכסה 1309 קמ"ר, כ-5 % משטח חבל אלנטז'ו.
העיר עצמה, ששטחה 16,430 דונם, כוללת את הפרגזיות סנטו אנטאו, סאו ממדה וסה וסאו פדרו שבמרכז ההיסטורי ואת הפרגזיות העירויות בסלו, אוטרה דש פיגיירש, מלגיירה וסניורה דה סאודה שמחוץ לחומות העיר העתיקה. המרכז ההיסטורי מכיל 4,000 בתים על שטח של 1,05 קמ"ר.
האזור מתאפיין בגידולים אקסטנסיביים של דגנים, עם קטעי מרעה ויערות של אלוני שעם ואלוני גלעין.גם כרמים, מטעי זית וגידולי אורז הם חלק מהנוף האופייני.

אקלים

האקלים הוא ים תיכוני. הגשמים מפוזרים בצורה לא אחידה במהלך השנה: המשקעים המרביים נרשמים בחורף, בעוד ימי הקיץ עם חמים ויבשים. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם הייתה -5 °C והגבוה ביותר הייתה 44.5 °C . שלגים הם נדירים. ב-2006 למשל ירד שלג באבורה וגם בליסבון.

כלכלה

היישוב מפורסם בגבינות הקרויות כשמו - אבורה. הוא מרכז לתעשיית מזון - עיבוד דגנים, זיתים ויצור יינות, כמו כן לתעשיית עיבוד השעם. אבורה נודעה גם בסחר במוצרים חקלאיים - כמו תירס, שחת, תפוחי עץ וחזירים. היא מספקת שירותים כולל בתחום החינוך והבריאות לאזור אלנטז'ו. בין התעשיות הנמצאות כאן יש לציין תעשייה אווירית הקשורה לקונצרן התעופה הברזילאי EMBRAER.

יהודי אבורה

בעיר הייתה קיימת עד לגירוש בשנת 1496 קהילה יהודית חשובה שהייתה מתרכזת במערב העיר ברובע ז'ודיאריה (Judiaria) בין חומות העיר העתיקה, בין הרחובות הנוכחיים סרפה פינטו (Rua Serpa Pinto) ודוש מרקדורש (Rua dos Mercadores) וכלל את רחוב דה מואדה Rua da Moeda (רחוב המטבעות) באמצע. בשכונה היו שני בתי כנסת, בתי מדרש, מקוואות, בית חולים ומושבת מצורעים משלה. ניתן לראות כמה שרידים של הרובע היהודי על יד המנזר קונבנטו דאש מרקאש
(Convento das Mercas) ,ליד המוזיאון הנוכחי לאמנויות דקורטיביות ברואה דה ריימונדו (Rua de Raimundo) ובקרבת רואה דוש מרקדורש (Rua dos Mercadores) (רחוב הסוחרים). בסימטה הנקראת טראבסה דה סימה הונח בשנים האחרונות לוח זיכרון המסמן מקום שער הז'ודיאריה. לא רחוק משם היה פעם ביתו של המלומד ההומניסט מקרב אנוסי העיר, דיוגו פירש
(1517 - 1599). בכמה בתים ברובע היהודי לשעבר מבחינים כמה שרידי מזוזות, אחדות מהן עם המילה "שמע" חרוטה עליהן. במוזיאון העיר נמצאת אבן הנושאת כתובת בעברית משנת 1378. ממול למוזיאון אפשר לראות את חצר האינקוויזיציה וארמון האינקוויזיטור שעל דלתותיו מתנשא סמל "הלשכה הקדושה": צלב ומצידיו חרב וענף זית.
בספרייה הציבורית של אבורה נמצא עותק נדיר מהמהדורה הראשונה
(1496) של ספרו של המלומד היהודי יוצא ספרד אברהם זכות, "אלמנך פרפטאואום" (Almanach Perpetuum) במקורו העברי
"באור לוחות")
בשנת 1487 בימי מגפת דבר החליטו שלטונות העיר להתנכל ליהודים ולנעול לכל שעות היממה את שערי השכונה היהודית בתירוץ
שהם מפיצים את המחלה. היהודים נאלצו לפנות למלך ז'ואאו השני אשר הורה לבטל את הגזירה ולנעול רק את הבתים שבהם היו משפחות נגועות בדבר.

מצד שני אחרי 1492 העיר ארחה פליטים יהודים שבאו מקסטיליה בעקבות הגירוש מספרד.
אחרי הגירוש משנת 1496 ואחרי שהמלך מנואל הראשון כפה על חלק גדול מיהודי פורטוגל את הטבילה לנצרות, באפריל 1506 ההמון הרס את בניין בית הכנסת המרכזי.
באבורה המשיכה להתקיים לאחר מכן אוכלוסייה של "נוצרים חדשים" שחלקם שמרו בסתר על הדת היהודית.
מבין בניה של אוכלוסייה זאת קמו אישים מפורסמים כמו המשורר והמלומד דיוגו פירש שהוזכר לעיל או כמו הייטור נונש,
(Heitor Nunes), רופא וסוחר שהתיישב באנגליה ושאירגן פעילויות ריגול חשובות לטובת מלכת אנגליה בחצי האי האיברי, זאת בתקופה הרגישה של ההכנות להתקפה של
"הארמדה הבלתי מנוצחת" נגד ארצו המאמצת.
ליסבון, אבורה וקואימברה הן שלוש הערים שבהן קמו בתי דין של האינקוויזיציה. האינקוויזיטור הראשון של העיר פדרו אלבארש דה פארדש (Pedro Alvares de Paredes) התפרסם בכישוריו לחלוב הודאות מנחקריו באמצעות עינויים ותחבולות שונות. תחת פיקודו, בסוף 1541 אבורה יודעת את האוטו דה פה הראשון שלה. בין הקרבנות שהועלו על המוקד נמנה גם רופאו האישי של אחיו של החשמן-אינפנטה, אפונסו.
בשנות השלטון הספרדי בפורטוגל כשהתעצמה פעילות בתי הדין האינקוויזטוריאליים באבורה, אנוסים ("נוצרים חדשים") שמוצאם היה מקסטיליה היגרו בחזרה לשטח ספרד.
בסוף המאה ה - 17 והתחלת המאה ה-18 מתחולל בעיר גל נוסף של העלאות למוקד של אנוסי אבורה.
בשנת 1696 בערב חג המולד ב 24 בדצמבר אורגן למשל auto da fe זכור לשמצה שבו נגררו מספר אנוסים מארמון האינקוויזיציה עד לככר המקדש הרומי שם הועלו על המוקד.
ב-16 בספטמבר 1781 התקיים בעיר האוטו דה פה האחרון.
לפי מקורות מסוימים האינקוויזיציה באבורה הייתה הכי קנאית והייתה אחראית לשני שלישים ממשפטי האנוסים והעלאות למוקד בכל פורטוגל.
גם המוסלמים של אבורה, השליטים של פעם, מתוכם קמו כמה אנשי רוח ידועים כמו המשורר אבן עבדון, רוכזו אחרי הכיבוש הנוצרי לשכונה משלהם - הקרויה מוראריה(Mouraria) ברובע סאן ממדה ((San Memede בצפון העיר.

אבורה ביצירות מוזיקליות

אחד מלהיטיה של המלחינה והזמרת הקנדית לורינה מק'קניט שהופיע באלבום "הביקור" The Visit משנת 1991 היה הטנגו לאבורה. טנגו זה שימש בפסקול של הסרט התיעודי הקנדי The Burning Times. הזמרת חאריס אלקסיו כתבה לו מאוחר יותר מילים ביוונית והפכה אותו ללהיט משלה תחת השם "טנגו לנפלי".