google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי גינאה–שווייץ

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה ההלווטית לבין רפובליקת גינאה הם יחסים טובים, אך לא אינטנסיביים (על פי משרד החוץ השווייצרי).
שווייץ הכירה בעצמאותה של הקולוניה הצרפתית לשעבר שבגינאה בתאריך 13 באוקטובר 1958. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו בשנת 1960. ב-1959 נפתחה במקום קונסוליה שווייצרית, ובשנת 1965 היא שודרגה למעמד שגרירות. השגרירות השווייצרית בקונאקרי נסגרה בשנת 1992 ומאז 2001 קיימת במקום קונסוליית כבוד.
בשנות השישים, יחד עם הסכם תעופה שנחתם בין שתי המדינות, חתמו שווייץ וגינאה על הסכם בנושא הסחר, ההגנה על השקעות ושיתוף פעולה טכנולוגי. מאז אותו ההסכם ועד 2010 לא התפתחו יחסי שיתוף הפעולה שבין המדינות. שווייץ סיפקה בשנות השמונים ושנות התשעים של המאה העשרים עזרה כלכלית.
מזכר הבנות בנושא הגירה נחתם בין שתי המדינות בשנת 2004, במזכר ההבנות סוכם על שילוב מחדש של גינאים המתגוררים בשווייץ בצורה לא חוקית, בגינאה. הסכם נוסף נחתם בין שתי המדינות בנושא ב-2011.
ב-2015 התגוררו בגינאה 106 אזרחים שווייצרים, האזרחים השווייצרים רובם פועלים כמיסיונרים של הדת הנוצרית.
תנין האלי

מאפיינים

תנין גינאה החדשה יכול להגיע לאורך של 10 רגל (3.0 מטרים) ולשקול בין 40 ל-100 ק"ג, אך נחשב לקטן ביחס למינים אחרים בסוגו, ביניהם נמצא תנין הים, הגדול בזוחלים שיכול להגיע לאורך של 7 מטרים וגם הוא מצוי בגינאה החדשה ומאיים על תנינים קטנים או איטיים. תנינים אלה אפורים בצבעם ובעלי לסתות גדולות ושיניים חדות הבולטות החוצה גם כשהפה סגור.
התנין מצוי בחלק הדרומי של גינאה החדשה.
התנין הוא טורף המחפש טרף קטן או בינוני כמו פרוקי רגליים שונים כמו חרקים, חסילונים וסרטנים, חלזונות מים מתוקים, דו-חיים, לטאות, נחשים, עופות, דגים, זוחלים ויונקים קטנים עד בינוניים. התנין תוקף טרף שמתקרב למים או מחפש בקרקעית המים רכיכות וסרטנים. כמו כן הוא יכול לקפוץ מעלה ולחטוף עטלפים או ציפורים מנמיכי עוף. הוא אינו מסוכן לאדם.
תנין גינאה החדשה מצוי בשתי אוכלוסיות נפרדות בצפון ודרום האי, כשביניהן מפריד רכס הרים (שהוא כמעט בלתי עביר לתנינים). מחקר שפורסם ב-2019 קבע ששתי האוכלוסיות מייצגים מינים נפרדים, והאוכלוסייה הדרומית הוגדרה כמין חדש תנין האלי (Crocodylus halli) על שם המדען שחקר אותם.
אלי קליין ואיצי ברי

ביוגרפיה

למדו בישיבת קול תורה שם הם הכירו לראשונה. הלחינו שירים בין היתר עבור הזמרים מרדכי בן דוד שלמה כהן, אוהד מושקוביץ ועוד. הם עובדים עם המפיק דוד פדידה, בעיבוד והלחנת שירים לזמרים אותם הוא מייצג, בין הלהיטים שהפיקו: "ויהי רצון" של אוהד מושקוביץ "פתח לנו שער" של מרדכי בן דוד ואת "ואפילו בהסתרה" של יואלי קליין. הפיקו את האלבום "שהחיינו" של אהרון סיטבון האלבום "ליחדא שמא" של נפתלי קמפה ושירים נוספים.
השניים משמשים כשופטים בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי "הקול הבא" ברדיו קול-חי לבחירת המנצח כזמר הבא.
כיכר אוקספורד

כיכר אוקספורד (באנגלית: Oxford Circus) היא כיכר בלונדון. היא נבנתה במפגש הרחובות ריג'נט ואוקספורד, בסיטי של וסטמינסטר.
הכיכר מהווה צומת תחבורה חשוב במרכז לונדון: מעל פני האדמה עוברים קווי אוטובוסים רבים, ומתחת לכיכר נמצאת תחנת אוקספורד, אחת מתחנות הרכבת התחתית של לונדון.
מסביב לכיכר נמצאות חנויות מותגים רבות.
ב-2009 שיפצה העירייה את הכיכר בעלות של 5 מיליון פאונד, והוקמו בה מעברי חצייה לכל כיווני ההליכה של הולכי הרגל, כך שכיום ניתן לחצות אותה לא רק בצורה ישרה בין מדרכות סמוכות אלא גם באלכסון.
מיס פינלנד

מיס פינלנד (בפינית: Miss Suomi) היא תחרות יופי בפינלנד.
התחרות אורגנה בפעם הראשונה ב-1931, בשנים 1939–1940 ו-1942–1944 לא התקיימה התחרות עקב מלחמת העולם השנייה.
הזוכה במקום השני נקראת "הנסיכה הראשונה" והזוכה במקום השלישי נקראת "הנסיכה השנייה".
ב-1960 הנסיכה הראשונה הלכה לייצג את פינלנד בתחרות מיס תבל אך לאחר מכן שונה הפורמט כך שהזוכה נהייתה גם ישירות נציגת המדינה בתחרות הבינלאומית, זאת מלבד השנים 1962 ו-1963, משתתפות התחרות גם ייצגו את פינלנד בתחרויות מיס עולם, מיס אינטרנשיונל ומיס אירופה.
נציגות פינלנד זכו ארבעה פעמים בתחרויות בינלאומיות.
התחרות משודרת בטלוויזיה הפינית.
ב-1965 ביקרה בישראל הזוכה במיס פינלנד ודגמנה ביגוד לחברת האופנה "דיווה".
ב-1995 הנסיכה השנייה כרמן מאקינן הופיעה בצילומי עירום ובכך נשלל ממנה תוארה היות שדבר זה מהווה הפרה של חוזה התחרות.
סימון פטליורה

ביוגרפיה

סימון פטליורה נולד בפולטבה שבמזרח אוקראינה (אז באימפריה הרוסית). בשנת 1905 השתתף בהקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוקראינה. משנת 1906 ערך את היומון Рада (מועצה), בין 1907 ו־1908 ערך את כתב העת הסוציאל-דמוקרטי Слово (מילה), שעסק בענייני חוק ומשפט, ומ־1912 ערך את כתב העת Украинская Жизнь (חיים אוקראיניים).
ביולי 1917, עם קריסת שלטון הצאר ברוסיה, התמנה לשר המלחמה במועצה המרכזית של הרפובליקה העממית של אוקראינה. כיהן זמן קצר בתפקיד זה, ולא היה פעיל בעת הכיבוש הגרמני (פברואר-נובמבר 1918). בפברואר 1919 נתמנה לעמוד בראש קבינט של חמישה ששלט באוקראינה, וכן היה מפקד עליון - אוטאמן ראשי- של הצבא.
נלחם בצבא האדום ובצבא הלבן, שניסו שניהם לכבוש את אוקראינה. צבאו הובס על ידי הצבא האדום, ופרק את זעמו על יהודי המדינה.

לאחר קץ שלטונו

באוקטובר 1919, בעקבות ניצחונות של הצבא הלבן בפיקודו של אנטון דניקין, נמלט פטליורה לוורשה בפולין כדי לארגן מחדש את ממשלתו. ב-1921 חתם הסכם עם זאב ז'בוטינסקי, שלפיו אם יחזור לשלטון באוקראינה, יאפשר הקמת מיליציית הגנה יהודית. ההסכם עורר התנגדות בקרב קבוצות בתנועה הציונית, יהודי אוקראינה וניצולי הפוגרומים. לאור התחממות היחסים בין פולין לברית המועצות, מאחר שחשש כי יוסגר לברית המועצות, עבר פטליורה לפריז ב-1924.
ב-25 במאי 1926 התנקש בחייו, בחמש יריות אקדח, שען יהודי בשם שלום שוורצבארד, כנקמה על הפוגרומים ועל רצח בני משפחתו. שוורצבארד הועמד לדין ויוצג על ידי הסנגור היהודי-צרפתי אנרי טורס. המשפט נערך במשך שמונה ימים בפני חבר מושבעים. אחת מעדות ההגנה המרשימות הייתה חיה גרינברג, שתארה את זוועות הפוגרום בפרוסקורוב, שם צעקו הפורעים "תחי אוקראינה!" ו"יחי אבינו פטליורה!". עם תום עדויות התביעה, שנסתרו על ידי הסנגור תוך עשיית רושם רב על המושבעים באשר למניעי הרצח, החליט הסנגור לוותר על מרבית עדי ההגנה. לאחר דיון של חצי שעה פסקו המושבעים כי שוורצבארד זכאי, אך שילם פיצויים סמליים למשפחת פטליורה.

אנטישמיות ויחס לדמותו

בזיכרון ההיסטורי היהודי חקוק פטליורה כצורר שחייליו ביצעו פוגרומים ("פרעות פטליורה") שבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים (לפחות 50,000 על-פי האומדנים המינימליסטיים), ושלום שוורצבארד זכור כנוקם דמם (ראו למשל הכיתוב בשלט הרחוב על שם שוורצבארד). משה רוזנבלט, הרב הממונה על יהודי אוקראינה, כתב אז בעיתון שבידיו תיעוד והוכחות לגבי מעורבותו של פטליורה בתכנון הטבח וביצועו. הוא נקב במספר 200,000 הרוגים, וטען שהקהילה היהודית כולה כולל השורדים נפגעו נפשית וסבלו מהלם בעקבות המראות. אוהדיו של פטליורה, ובפרט לאומנים אוקראינים, הרואים בפטליורה לוחם חופש, מנסים להמעיט מאחריותו לפוגרומים שנערכו בתקופת שלטונו; הם טוענים שפטליורה לא היה אנטישמי, ומביאים כראיה את העובדה שבממשלתו היו שרים יהודים. את הפוגרומים הם מייחסים לאובדן שליטה של פטליורה בצבאו ובהמוני העם האוקראינים. את שוורצבארד הם מתארים כסוכן סובייטי.
דואר בלונים

דואר בלונים הוא סוג של דואר אוויר. זוהי שיטה לשליחת דבר דואר (משיקולי משקל, דבר הדואר הוא לרוב גלויה) הנושא את שמו של השולח, באמצעות בלון ללא אמצעי ניווט, הממולא במימן או בהליום. מאחר שהבלון אינו ניתן לניווט ולשליטה, המשלוח של דואר בלונים מתבסס על רצון הגורל והמזל; לעיתים קרובות אובדות עקבותיהם של הבלון והגלויה שאותה הוא נושא. השולח שולח את דבר הדואר בתקווה שמי שימצא את הבלון במקום נחיתתו, ישלח אותו חזרה אליו (באמצעי דואר רגילים) עם מידע על מקום הנחיתה, כדי שהשולח יוכל לדעת לאיזה מרחק הבלון שלו הגיע. פעמים רבות דואר הבלונים נעשה כחלק מתחרות הפרחת בלונים.
באופן היסטורי, נעשה שימוש בבלונים להעברת דואר במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה בשנים 1870-1872. מפריז הנצורה נשלחו 65 בלוני-דואר ללא כל אמצעי ניווט, שנועדו לתקשר עם העולם החיצון, שמחוץ לתחומי המצור; מבין בלונים אלו, אבדו עקבותיהם רק של שני בלונים. שירות דואר זה, הראשון בעולם שעשה שימוש בבלונים, נולד מתוך צורך אמיתי והתאפשר בשל התעוזה של מדענים, ממציאים ואמנים צרפתים. מאז ההכרזה הראשונה על התקרבות הפרשים הפרוסיים לשערי פריז, סירבו הפריזאים להיכנע. במקום זאת, התלכדו בני העיר סביב משטר אזרחי חדש, והחלו לפעול כפי יכולתם להתנגד לפרוסים. גם לאחר שיצאה הרכבת האחרונה מתחנות פריז, המשיכו הפריזאים לתקשר עם העולם החיצון ולהעביר מידע חיוני אל מעבר לקווי האויב, דרך כבלי טלגרף מוסתרים ודרך שליחים שהתנייעו ברגל. עם זאת, לאחר שכוחות פרוסיים נוספים סגרו על העיר והפכו לכוח חזק מדי, נותקו ונחתכו גם כבלי הטלגרף שהוסתרו היטב מתחת לאדמה, והשליחים הרגליים נתפסו, נורו או שבו לפריז. לבסוף, אמצעי התקשורת היחיד שנותר בפני הפריזאים היה השמים הפתוחים, וכך החלו בשליחת דואר בלונים. בדואר בלונים נעשה שימוש גם במלחמת העולם הראשונה, בפשמישל (Przemyśl), פולין (ליד הגבול האוקראיני).
בדואר בלונים נעשה שימוש גם לצורכי הפצת מידע ובפרט תעמולה, למשל שליחת מידע תעמולתי לתושביהן של מדינות דיקטטוריות. הבלון יכול להישלח מחוץ לתחומי ההשפעה של שלטונות אלו, ובתלות ברוח, יכול לרחף גם לאורך כמה מאות קילומטרים. למשל, בשנות ה-50 של המאה ה-20 שלחו פעילים פוליטיים במערב גרמניה עלוני מידע באמצעות דואר בלונים, למדינות ברית ורשה; כמו כן, נשלחו בלוני דואר מקוריאה הדרומית לקוריאה הצפונית, הכוללים מידע על מצבו הבריאותי של המנהיג הצפון-קוריאני, קים ג'ונג-איל.
עצומה

עצומה (בלועזית: פטיציה) היא פנייה לגוף ציבורי (כגון גוף ממשלתי, או חברה ממשלתית), לאיש ציבור או לגוף פרטי בבקשה כי ישנה את התנהגותו או יפעל לקדם מטרה מסוימת.
העצומה נחתמת על ידי אנשים רבים, במטרה שהמספר הרב של החותמים עליה ישפיע על התנהגות הגוף הנבחר (השואף לרצות את בוחריו) או החברה (החוששת לפגיעה בשמה ורווחיה בשל חרם צרכני כנגדה).

היסטוריה

פניות של אנשי ציבור למוסדות שלטון ידועות לכל אורך ההיסטוריה. אנשים פנו אל גופי השלטון בבקשות שונות, אולם לרוב אלו היו חתומות על ידי הפונה בלבד. ברפובליקת ונציה ניתן היה לפנות למוסדות השלטון של הרפובליקה במעין "מלשינון" - תיבות אליהן יכלו להכניס הודעות אנונימיות. מאמרו של אמיל זולא "אני מאשים" הוא פנייה לציבור התוקפת את התנהלות מערכת המשפט בצרפת במהלך פרשת דרייפוס. הזכות לפנות לשלטון בטענה כנגד מעשיו עוגנה באנגליה עוד בשנת 1215 במגנה כרטה.
עצומות במובנן המודרני - חתימה של אישים רבים על מסמך, הפכו מקובלות רק עם התפתחות שיטת הממשל הדמוקרטית המודרנית, במסגרתה אישי ציבור נבחרים מעת לעת, והעדר תמיכה ציבורית יכול להביא לתבוסה במערכת הבחירות. שיטות אלה הפכו את העצומה לכלי פוליטי בר השפעה.
השימוש הפוליטי המודרני בעצומות החל במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 בבריטניה. עצומות הוגשו לחברי הפרלמנט הבריטי על מנת שאלה יוצגו במהלך דיוני הפרלמנט וישפיעו על הצבעת חברי הפרלמנט.
התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית מגן על הזכות להגיש עצומה לממשל כחלק מחופש הביטוי. 
באמצע המאה ה-19, בין השנים 1836–1840 מתנגדי העבדות בארצות הברית החתימו למעלה מ-2 מיליון מתנגדים לעבדות, על עצומה שהוגשה לממשלת ארצות הברית.
ב 1891 הגיש הכומר הציוני נוצרי  ויליאם יוג'ין בלקסטון את עצומתו למען השבת ארץ ישראל לעם היהודי  לנשיא ארצות-הברית דאז בנג'מין הריסון.
דוגמה לעצומה אשר בעיקרה הייתה חסרת כוח פוליטי אולם הייתה בעלת השפעה רבה, היא העצומה שנחתמה על ידי מיליוני אנשים ברחבי העולם בפנייה לממשלת דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד לשחרר את נלסון מנדלה. עצומה זו נחתמה על ידי אנשים שאינם בעלי זכות הצבעה בדרום אפריקה, ולכן לא היוותה השפעה פוליטית ישירה על ממשלת המדינה, אולם מספר החותמים הרב הביא לכך שממשלות זרות לחצו על דרום אפריקה לשחרר את מנדלה.
בעבר עצומות נחתמו על ידי מתנדבים שעברו מבית לבית והחתימו את התומכים בעצומה, או עמדו בקרנות רחוב והחתימו את התומכים בעצומה. בעקבות פיתוח האינטרנט, פשט הנוהג של חתימה על עצומות באתרי אינטרנט, ועדכון הציבור אודותם באמצעות דואר אלקטרוני והרשתות החברתיות.
הזרמת מדיה

הזרמת מדיה (באנגלית: Streaming media), המכונה גם "סטרימינג", היא טכנולוגיית אינטרנט להעברת מדיה דיגיטלית למשתמש קצה על ידי ספק תוכן, באופן מתמשך ורציף. התוכן מועבר באופן שוטף מהרגע בו החל המשתמש לצרוך אותו. המונח מתייחס בדרך כלל להעברת תוכן של רשתות טלקומוניקציה ותוכן מתמשך כגון שידורי רדיו או וידאו. 
שידור מידע בסטרימינג מאפשר האזנה או צפייה בקובץ בטרם התקבל כל המידע המרכיב אותו, שכן המדיה "מוזרמת" בחלקים עוקבים קטנים (למשל פריימים בודדים כל פעם, במקרה של וידאו). הטכנולוגיה מביאה לחסכון בכמות התעבורה שעוברת ברשת אל מול איכות הווידאו המוצג, ומאפשרת שידורים חיים באינטרנט או צפייה מקוונת בסרטים.
בסטרימינג נעשה שימוש נרחב ברשת האינטרנט, ואתרים רבים משתמשים בטכנולוגייה זו על מנת להציג מדיה. אתר שיתוף הווידאו "יוטיוב" מבוסס על טכנולוגיית סטרימינג.
DOSBox

בעיות

כמו רוב התוכנות שמדמות מערכות, דורשת דוסבוקס משאבים רבים יותר (בעיקר כוח מעבד) משדרשו המשחקים במקור. בנוסף, תוכנות דוס שרצות במצב בטוח, בהן נכללים רוב המשחקים שיצאו אחרי 1995, עשויות שלא לפעול כראוי כמו שהן פועלות בתוכנות הדמיה אחרות דוגמת VMware או Virtual PC, כיוון שהתוכנות הללו בעיקר מדמות את פעילות המעבד, בניגוד לדוסבוקס שמחקה את פעילותו.
ידיד (עמותה)

עמותת "ידיד - מרכזי זכויות בקהילה" היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 1997. מטרתה המוצהרת היא לפעול "למען תמיכה והעצמת שכבות חלשות בחברה הישראלית והגברת הסולידריות החברתית". "ידיד" פועלת בארבע רמות עשייה מרכזיות: סיוע פרטני ואישי במיצוי זכויות, פרויקטים קהילתיים להעצמה אישית וקבוצתית, שינוי מדיניות והסברה, מכירת שירותים בתחום הזכויות וייזום עסקים חברתיים בתחום. על פי אתר העמותה, נכון ל-2009, טופלו למעלה מ-350,000 משפחות ויחידים באמצעות מרכזי זכויות שמפעילה העמותה ברחבי ישראל. באוגוסט 2019 מונה לעמותה מפרק זמני. נכון לשנת 2016, העמותה מפעילה מרכזי זכויות בערים: ירושלים, פתח תקווה, קריית גת, קריית מלאכי, חצור הגלילית, צפת, נצרת, חיפה, תל אביב, אשדוד, אשקלון, אבן שמואל, תל מונד, נהורה רהט ונתניה. באמצעות המרכז הנייד שלה מגיעה "ידיד" לערים נוספות כמו כרמיאל, שפרעם, תמרה, נצרת עילית ואחרות.

הקמה ופעילות

עמותת “ידיד” נוסדה בנובמבר 1997 על ידי עורכי הדין אבי ערמוני, עורך דין אופיר כץ, עורך דין יובל אלבשן ושרי רבקין המשמשת בתפקיד מנכ"לית "ידיד" מיום הקמתה. 
"ידיד" פיתחה מודל פעולה מיוחד – מרכז זכויות בקהילה הפועל בעשרה יישובים ברחבי ישראל. מרכזי הזכויות מעניקים לפונים אליהם סיוע במיצוי זכויותיהם המשפטיות בתחום החברתי והאזרחי, סיוע בהתמודדות עם מצוקות יום-יומיות ובהתנהלות מול רשויות המדינה. מרכזי הזכויות משמשים גם כמוקד לפעילות מקומית קהילתית וחינוכית (עבור עולים חדשים, אמהות חד הוריות, ילדים, בני נוער, מובטלים וכיוצא בזה). באמצעות פרויקטים קהילתיים כגון קורסים לניהול תקציב משפחתי, קורסים להעצמה תעסוקתית ומציאת עבודה, הנחיית קבוצות התארגנות מקומיות של תושבים, הדרכות במיצוי זכויות ועוד מקדמת "ידיד" את החזון של צמצום פערים חברתיים וכלכליים. 
פעילות "ידיד" נסמכת על צוות עובדים הכולל כ-50 עובדים במרכזי הזכויות ומחלקה משפטית המונה 3 עורכות דין. בנוסף לכך ב"ידיד" למעלה מ-400 מתנדבים כ-70% מהם פונים לשעבר שהחליטו לתרום מזמנם לקהילה לאחר שקיבלו סיוע ראוי מהארגון. 30% מהמתנדבים הם מתנדבים מקצועיים בתחומים שונים החל מעורכי דין ועובדים סוציאליים וכלה במורים, מנהלי בנק לשעבר בכירים במערכת הממשלתית, ועוד].
משטרת העיר ניו יורק

היסטוריה

משטרת העיר ניו יורק הוקמה ב-1844 ובאותה עת אוכלוסיית העיר הייתה 320,000 תושבים. באותה עת פעלו משמרות פטרול ליליות וכמה קציני שיטור שלא אורגנו לכוח שיטור מוניציפלי. את המשימה להקים כוח שיטור כלל-עירוני, הטילו רשויות העיר על פיטר קופר. המשטרה הוקמה ככוח שיטור עירוני ב-7 במאי 1844 בתקופת ראש העיר ויליאם הוומייר (William Frederick Havemeyer).
ב-1857 נעשו רפורמות שהביאו לפירוק המשטרה המוניציפלית והקמת משטרת המטרופולין ובחלוף השנים הלך כוח השיטור והתרחב לאיטו, תוך מאבק בעלייה ברמת הפשיעה בעיר.
במאה ה-20, נאלצה משטרת העיר להיאבק בפשיעה הגוברת בשכונת ברונקס וסביבותיה, שרמת הפשיעה בה החלה לעלות לקראת אמצע שנות ה-40, עם העמקת ההפרדה הגזעית בארצות הברית בין השחורים ללבנים. במקביל לכך, התמודדה המשטרה גם עם בעיית השחיתות שהלכה וגאתה בכל זרועות השיטור כשקצינים פעלו לעיתים עבור אנשי המאפיה וקיבלו מהם שוחד.
בשנות ה-90, ביצע ראש העיר רודולף ג'וליאני רפורמה בשיטור העירוני תוך העמקת הענישה על פשעים קלים, תוך ניסיון להגביר את האכיפה בשכונות הבעייתיות של העיר. המוטו שעמד לנגד עיניו היה אפס סובלנות כנגד פשיעה קלה ולקראת סוף העשור הפכה משטרת העיר ניו יורק והייתה לאחת הטובות והמתקדמות בעולם. אחד הכלים שיושמו במשטרת ניו יורק בתקופה זו למיפוי האזורים הבעייתיים היה ה-COMPSTAT, שפותח בתקופת כהונתו הראשונה של נציב המשטרה ויליאם בראטון (1994-1996), על ידי מי שהיה אז סגנו ג'ק מייפל.
יאסואו יאמאדה

חייו

יאמאדה, יליד טוקיו, עזב בצעירותו את הפקולטה לספרות באוניברסיטת ואסדה והחל לשחק בהצגות, בתוכניות טלוויזיה ובתוכניות רדיו. הוא דיבב את הדמות של לופן החל מעונתה הראשונה של הסדרה ב-1971, וכשהעונה השנייה שודרה ב-1977, שדרג את קולו של לופן תוך כדי שימוש באינטונציות ואלתורים משלו. כתוצאה מכך קיבלה הדמות של לופן השתקפות חזקה לאישיותו והסדרה צברה פופולריות. יאמאדה המשיך לדבב את לופן באותה דרך גם בעונה השלישית ב-1984, בשלושה סרטי קולנוע (1978, 1979 ו-1985), ולבסוף בספיישלים טלוויזיוניים מ-1989 עד 1994, אז מצבו הבריאותי החל להידרדר בין שנת 1993 לבין 1994. יאמאדה דיבב גם באנימה "סיפורי היער הירוק", ובסרטים זרים הוא נודע בתור קולם היפני של קלינט איסטווד וז'אן-פול בלמונדו.
ב-1995, בזמן הפקת סרט האנימה של "לופן השלישי", "לופן השלישי: שלום, נוסטרמדוס" (ルパン三世 くたばれ!ノストラダムス), התמוטט יאמאדה ואיבד את הכרתו כתוצאה משטף דם במוח. הוא הובהל אל בית החולים, שם נפטר ב-19 במרץ. הסרט שהוקרן חודש לאחר מותו הציג בסופו הקדשה לזכרו. אחרי מותו קיבל הבדרן היפני קאניצ'י קוריטה את תפקיד הדיבוב של לופן, כפי שביקש יאמאדה עוד בחייו, ועד היום הוא מדבב את קולו של לופן.
ללא כותרת (415)

תיאור

ההדפס, כמו מרבית עבודתה של האמנית הוא הדפס מופשט גאומטרי, והוא נעשה בטכניקה של הדפס רשת. המספר '415' הוא מספר היצירה ברשימת יצירותיה של אלימה. העבודה הודפסה במהדורה של 30 עותקים, שהייתה חלק מסדרה של שלושה הדפסים, שנוצרו בשנת 1979, בסדנת ההדפס אותה ניהל שאול צייג בתל אביב-יפו.
סגנון העבודה חושף את השפעת סגנון המינימליזם ואת ה"הארד אדג'" (Hard-edge painting) על יצירתה. הוא מתרכז בתיאור יחסים בין צבע לגאומטריה בפורמט. במרכז הפורמט שתי צורות מרובעות, בעלות קטעים קעורים מעט, הניצבות זו לצד זו. היחסים ביניהן מתבטאים הן בעימות בין הצבע האדום והכחול והן במרחק הפיזי בין שתיהן. האמנית שכללה עימות זה על ידי יצירת מעין מסגרת פנימית החוצה את שני המרובעים, הצבוע בגוון כהה יותר.
ההדפס הוצג בתערוכות "אלימה: הדפסים"(1990) במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן ו-"אלימה: בין מסגרת לחלון" (2009) במוזיאון תל אביב לאמנות.
המרכז הרפואי האוניברסיטאי אוטרכט

המרכז הרפואי האוניברסיטאי אוטרכט הוא בית חולים ציבורי בעיר אוטרכט שבהולנד. זהו בית החולים הגדול ביותר בעיר ובו למעלה מ-1,000 מיטות אשפוז וכ-11,000 עובדים. בית החולים מסונף לאוניברסיטת אוטרכט. הוא מוסמך כאחד מ-11 מרכזי טראומה בהולנד.
המרכז הרפואי הנוכחי נוצר בשנת 1999 על ידי איחוד בית החולים האוניברסיטאי אוטרכט, בית החולים לילדים על שם וילהלמינה והפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אוטרכט.
בית החולים האוניברסיטאי, שנפתח בשנת 1872, שכן בעבר בתוך העיר. באמצע שנות השמונים עבר לקמפוס חדש בשוליה המזרחיים של העיר, בשכנות לקמפוס העיקרי של האוניברסיטה. הבניינים שבהם שכן בעבר נהרסו ברובם או הוסבו לבנייני מגורים. בית החולים לילדים נפתח ב-1888 וב-1999 עבר לבניין חדש בשכנות לבית החולים הכללי. בקמפוס החדש שוכנים גם בנק דם ובית החולים הצבאי המרכזי בהולנד. בנייני הקמפוס מקושרים ביניהם במעברים תת-קרקעיים.
המרכז הרפואי האוניברסיטאי חבר בפדרציה של בתי החולים האוניברסיטאיים בהולנד.
ייחום

ייחום הוא שלב במחזור הרבייה של מספר בעלי חיים. בעת שהנקבה מוכנה להפריה, היא מפגינה באופן גלוי את רצונה להזדווג עם זכר, כלומר, את העובדה שהיא מיוחמת. דבר זה נעשה במספר דרכים כגון שינוי במראה החיצוני, הפצת ריח אופייני, שינויי התנהגות, השמעת קולות ייחודיים ועוד. באמצעות דרכים אלה הנקבה מושכת זכרים להזדווג עימה. 
אצל חלק מבעלי החיים, הימצאותה של נקבה מיוחמת בסביבה עשויה לגרום לכך שזכרים יאבקו ביניהם על הזכות להזדווג עמה. אצל בעלי חיים החיים בלהקה, רק הזכר השליט בלהקה מזדווג עם הנקבות המיוחמות.
אצל בעלי חיים מסוימים ייחום הנקבות מופיע בעונה מסוימת בשנה או במחזוריות קבועה אחרת, תקופות אלו נקראות עונת הרבייה. אצל חלק מבעלי החיים הייחום קשור לטמפרטורה השוררת בסביבה, למצבה הגופני והתזונתי של הנקבה ולזמינות מזון. כל אלה מיועדים להבטיח תנאים גופניים וסביבתיים נאותים לנקבה בתקופת נשיאת ההריון, וכן להבטיח כי לידת הצאצאים תהיה במועד נוח לגידולם מבחינת תנאי האקלים, זמינות המזון וכדומה, באופן שיצור סיכוי מרבי להישרדותם.
במינים בהם מתקיים ייחום כחלק ממחזור הרבייה, הנקבה אינה מעוניינת בהזדווגות ואינה יכולה להיכנס להיריון, אלא בתקופת הייחום.
בלן (מקצוע)

בַּלָּן הוא עובד בית מרחץ. תפקידו לדאוג לניקיון בית המרחץ, להסקת התנורים המחממים את המים ולעיתים גם לטפל במתרחצים (כגון הצלפה בענפי עץ הערבה, המקובלת אף כיום כטיפול להמרצת מחזור הדם בבתי מרחץ ציבוריים בטורקיה).
הודות להתפתחות תשתית הולכת המים המודרנית, זמינות השימוש בחשמל ובגז לצורך חימום המים ובשל הבדלי תרבויות, בתי מרחץ ציבוריים אינם חזון נפרץ בתרבות המודרנית, ובתרבות המערבית בפרט. לכן גם משרת הבלן איננה נפוצה כיום במדינות רבות.
ביהדות, הבלנית עובדת במקווה ומסייעת לטובלות בו.

אטימולוגיה

המילה מופיעה לראשונה בלשון חז"ל. מקורה ביוונית, βαλανεύς, במשמעות זו.
המונח "בלן" (שם עצם, זכר) הוא במשקל קַטָּל, המשמש בעיקר למונחים המתארים בעלי מקצוע, כגון "שען", "נגר" ו"נהג".
אוהם

אוהם (הגייה: אוֹם, לעיתים מאוית גם באופן זה) היא יחידת מידה להתנגדות חשמלית, מסומנת באות אומגה (Ω). היא נקראת על שמו של גאורג אוהם, אשר גילה את הקשר בין זרם למתח במוליכים מתכתיים, הקרוי על שמו (חוק אוהם).
האוהם מוגדר בתור ההתנגדות בין שני קצוות של מוליך מתכתי שהפעלת מתח של וולט אחד ביניהם גורמת למעבר זרם בן אמפר אחד, כלומר וולט חלקי אמפר. הגדרות מפורטות יותר קיימות עבור מקרים לא אידיאליים שעבורם חוק אוהם מתקיים רק בקירוב. לדוגמה, טרנזיסטורים יכולים לפעול בנקודות עבודה שונות, ובכל נקודה יש קשר שונה בין המתח והזרם. התנגדות אפקטיבית של אוהם אחד מתקבלת כאשר הנגזרת של המתח לפי הזרם שקולה לוולט חלקי אמפר, לדוגמה כאשר שינוי מתח של מיקרו-וולט יגרום לשינוי זרם של מיקרו-אמפר (בקירוב).
במערכות מפולגות (בהן עדיף להתייחס לגלים אלקטרומגנטיים ולא לזרם ומתח), אוהם משמש גם בתור יחידת עכבה אופיינית, שהיא היחס בין השדה החשמלי לשדה המגנטי המתפתחים בתווך נתון. העכבה יכולה להשתנות בתלות בתדר. לעכבה יש אותם ממדים פיזיקליים כמו להתנגדות, ועל כן נעשה שימוש באותה יחידה.
יחידת המידה ההופכית לאוהם היא סימנס, המודדת מוליכות. כלומר: סימנס אחד שווה אחד חלקי אוהם.
לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס

לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס (בלטינית: Lucius Tarquinius Collatinus) היה אציל רומאי בן המאה ה-6 לפנה"ס, אשר יחד עם לוקיוס יוניוס ברוטוס סייע בביטול המלוכה הרומית ובהקמת הרפובליקה הרומית. קולטינוס התפרסם בעיקר כבעלה של לוקרטיה, וכמי ששימש יחד עם ברוטוס כקונסול הראשון של הרפובליקה. במחקר המודרני הוא נחשב (יחד עם רבים מבני דורו) לדמות אגדית למחצה.

קונסול

בעקבות הדחת המלך, הכריז ברוטוס על ייסוד משרה חדשה - קונסול. מאז אותה שנה ועד שנת 395 לספירה, נבחרו כל שנה שני קונסולים ברומא אשר ניהלו את המדינה. ברוטוס מינה את עצמו כקונסול ראשון, ואת קולאטינוס כקונסול השני.
באותה שנה ניסתה קבוצת אצילים ליזום קשר לרציחת הקונסולים והשבת המונרכיה ברומא. בין השותפים בקשר היו אף שניים מבניו של ברוטוס. אחד מעבדיהם, בנדיקיוס, שמע על תוכניותיהם באקראי ומיהר לספר על כך לפובליוס ולריוס, אחד מארבעת הקושרים. ולריוס נדהם מהמידע והחליט לפעול ללא כל דיחוי. הוא כלא את בנדיקיוס בחדר וביקש מאשתו לשמור עליו. בינתיים יצא עם קבוצה גדולה ממשרתיו וחבריו אל ביתם של הקושרים, והשתלט על מגילות שהיו אמורות להישלח אל המלך הגולה, וכן אל הקושרים עצמם . החשודים והמגילות נגררו אל הפורום, ושם הוצגו בפני הקונסולים. ברוטוס דן להורג את שני בניו, אולם לאחר מכן עזב את האזור והורה לקולאטינוס לדון את האחרים. קולאטינוס נטה להסתפק בעונש של גירוש, אולם אז דרשו הקושרים לקבל לידיהם את בנדיקיוס. קולאטינוס נטה למלא בקשה זו, אולם ולריוס והמון העם הגנו עליו בגופם ודרשו מברוטוס לחזור ולשפוט בעצמו. ברוטוס הגיע, והחליט לערוך הצבעה. ברוב מוחץ, נערפו גם ראשיהם של שאר הקושרים.
אירוע זה, בנוסף לעובדה שהשם "טארקוויניוס" הפך למאוס ברומא, גרמו לברוטוס לדרוש מקולאטינוס להתפטר מתפקידו כקונסול. קולאטינוס נדהם מהבקשה; בגלל העוול שנעשה לאשתו, הוא ראה עצמו כראוי לתפקיד. אולם לאחר שגם חמיו הצטרף לבקשה, הוא התפטר מהתפקיד ועזב את העיר. בבחירות שנערכו, זכה ולריוס במשרה. עם זאת, ב-29 בפברואר של אותה שנה נהרג ברוטוס בקרב סילבה ארסיה, והוחלף בידי ספוריוס אבי לוקרטיה. ספוריוס עצמו מת מזקנה כעבור כמה ימים, וולריוס מינה את מרקוס הורטיוס פלביוס למחליפו עד הבחירות של שנה הבאה. כך קרה שכבר בשנתה הראשונה של הרפובליקה הרומית, כיהנו בה חמישה קונסולים.
עמנואל הורביץ

חייו

הורביץ נולד בלונדון להורים ממוצא יהודי-רוסי. הוא החל לנגן בכינור בגיל חמש ובהיותו בן 14 קיבל מלגת לימודים באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם כיהן לאחר שנים כפרופסור. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הרפואה והופיע בנגינה לפני החיילים.
בשנת 1946 הקים את רביעיית הורביץ, רביעיית מיתרים שבה היה הכנר הראשון. בשנת 1948 עמד בראש התזמורת הקאמרית האנגלית מיד עם ייסודה. הורביץ היה הכנר הראשי של אנסמבל מלוס בשנים 1956-72. הקלטות האנסמבל למוזיקה קאמרית הן לכלי נשיפה מעץ והן לכלי מיתר יצאו להפצה מחודשת בשנת 2011, בהן היצירות להרכבים גדולים יותר, שהיו הבסיס להחלטתו לייסד את האנסמבל, כגון השביעייה והשמינייה של בטהובן, השמינייה של שוברט ו"מבוא ואלגרו" של ראוול, שבביצועה השתתפו אוסיאן אליס (Osian Ellis)(נבל), ריצ'רד אדני ( Richard Adeney) (חליל), ז'רווז דה פייה  (Gervase de Peyer) (קלרנית), אייבור מקמאהון (Ivor McMahon) (כינור), ססיל אהרונוביץ ( Cecil Aronowitz) (ויולה) וטרנס וייל (Terence Weil) (צ'לו). משנת 1959 עמד בראש תזמורת גולדסבורו. משנת 1969 עד 1971 הנהיג את תזמורת פילהרמוניה החדשה ובשנת 1970 היה לכנר הראשון של רביעיית אאוליאן.
במשך רוב שנות הקריירה שלו ניגן הורביץ בכינור מתוצרת משפחת אמאטי משנת 1603.