google/wiki40b huggingface dataset:
חינוך בדרום סודאן

מערכת החינוך בדרום סודאן בנויה ומושפעת ממודל מערכת החינוך של סודאן. החינוך היסודי נמשך שמונה שנים, לאחר מכן החינוך העל יסודי שנמשך שלוש שנים והחינוך האקדמאי נמשך ארבע שנים נוספות. מערכת זו קיימת מאז שנת 1990. שפת הלימוד בכל הרמות היא אנגלית, בשונה ממערכת החינוך הסודאנית שם לומדים בשפה הערבית. קיים מחסור חמור במורים לאנגלית ומורים דוברי אנגלית בתחומי המדע השונים.

סקירה

שיעור האנאלפאבתיות במדינה נאמד בכ-76%. בדרום סודאן אחוז הבנות הלומדות בבית ספר הוא הנמוך ביותר בעולם. לפי קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים פחות מ-1% מהבנות מסיימות בית ספר יסודי. החינוך בדרום סודאן נמצא בעדיפות ממשלתית ונעשים מאמצים גדולים לשפר את מערכת החינוך במדינה.

חינוך יסודי

בדרום סודאן קיימים כ-800 בתי ספר יסודיים. רובם הוקמו בין השנים 1972-1981, כשדרום סודאן קיבלה אוטונומיה אזורית. במלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, שהתקיימה בין השנים 1983-2005, נהרסו בתי ספר רבים. כיום בתי ספר רבים מקיימים שגרת לימודים באוויר הפתוח עקב מחסור בכיתות לימוד. החינוך היסודי מוענק בחינם בבתי ספר ציבוריים לילדים דרום סודאנים בין גילאי 6-14.

חינוך על יסודי

בחינוך העל יסודי מתחילים בלימודי מדע שונים כולל כימיה, ביולוגיה, פיזיקה, גאוגרפיה ועוד. גילאי התלמידים נעים בין 14-18 וקיימים שיעורי נשירה גבוהים בקרב תלמידים עקב העדרויות של בנים והריונות של בנות.

חינוך גבוה

לאחר סיום הלימודים בחינוך העל יסודי וקבלת תעודת בוגר, זכאי תלמיד לבחור את המשך לימודיו באוניברסיטה או בית ספר מקצועי ולימודים טכניים.

בתי ספר מקצועיים

דרום סודאן זקוקה לבוגרי בתי ספר מקצועיים כדי לבנות ולתחזק תשתיות כולל סלילת כבישים, בניית בתים, טיפול במערכות מים וטיפול בשפכים. כמו כן רשתות מחשבים, טלפונים ותחנות כוח שיספקו חשמל. נכון ל-2011 אין מספיק בוגרים כדי לספק את כל צרכיה של המדינה.

אוניברסיטאות

נכון לשנת 2011, קיימות בדרום סודאן 11 אוניברסיטאות, 6 אוניברסיטאות ציבוריות ו-5 אוניברסיטאות פרטיות.
הממשלה מספקת מזון ומגורים לסטודנטים. השר לחינוך גבוה, ג'וזף יוקל אמר שאחד האתגרים באוניברסיטאות הוא מספר הכיתות. אתגר נוסף הוא התקציב. לפי טענת יוקל בתקציב 2011 שקבעה הממשלה, לא נמצא מימון לאוניברסיטאות. בנוסף, קיים מחסור במרצים ו-75% מהמרצים באים מהשכנה הצפונית, סודאן.
הארמייה העשירית (ארצות הברית)

היסטוריה

הארמייה הוקמה ב-20 ביוני 1944 בטקסס שבארצות הברית. הפעולה הקרבית היחידה שבה השתתפה הייתה המערכה לכיבוש האי אוקינאווה, שהחלה ב-1 באפריל 1945 ונסתיימה ב-2 ביולי באותה שנה. במהלכה עמדו תחת פיקוד הארמייה שני קורפוסים – הקורפוס ה-24 (ארבע דיוויזיות רגלים) והקורפוס האמפיבי ה-3 (שלוש דיוויזיות של חיל הנחתים). 
במערכה באוקינאווה היו לארמייה 7,600 הרוגים וכ-31,800 פצועים. בין ההרוגים היה גם מפקדה של הארמייה, לוטננט גנרל סיימון בוליבר באקנר. הוא נהרג בהפגזה ארטילרית יפנית ב-18 ביוני 1945. כממלא מקומו מונה מייג'ור גנרל רוי גייגר מחיל הנחתים, וב-23 ביוני מונה גנרל ג'וזף סטילוול למפקד הארמייה.
הארמייה יועדה ליטול חלק במבצע קורונט - השלב השני של מבצע קריסה, המבצע המתוכנן לפלישה ליפן עצמה, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בפלישה זו. כוחות מן הארמייה נחתו בקוריאה ב-8 בספטמבר 1945, קיבלו את כניעת הכוחות היפניים בשטח שהיה לאחר מכן לקוריאה הדרומית והיוו את הבסיס לממשל הצבאי האמריקני שם.
לאחר סיום המלחמה נגד יפן, ב-15 באוקטובר 1945, הושבתה הארמייה.
חיוך (ספר)

עלילה

רינה רק רוצה להיות תלמידת כיתה ו' רגילה, אבל לילה אחד אחרי מחנה צופים היא מתחרה בריצה אם חבורתיה ונופלת, ופוגעת קשה בשתי השיניים הקדמיות שלה בהמשך הספר ריינה מדברת על הטיפולים שהיא עוברת ועל החברים הלא ידידותים שלה.

ביקורות ופרסים

הספר זכה לביקורות חיוביות. הניו יורק טיימס תיאר זאת כסיפור שמנחם את הקוראים שחוצים את השנים שבין ילדות לבגרות.   קירקוס כינו זאת בלתי ניתן לעמוד בפני הספר, מצחיק ונוגע ללב, עם כתיבה חזקה ודמויות אקספרסיביות רגשית;  מאוחר יותר, קירקוס הגדיר אותו כאחד מספרי הספרים הטובים ביותר לשנת 2010 לבני נוער.
 בשנת 2011 זכה הספר בפרס אייזנר לפרסום הטוב ביותר לבני נוער.  זה היה גם אחד מעשרת הרומנים הגרפיים הגדולים של התאחדות שירותי הספרייה למבוגרים צעירים לשנת 2011.
החל מ־25 בפברואר 2017 גרסה הכריכה הרכה של הספר הופיעה כ־240 שבועות ברשימת רבי המכר של ניו יורק טיימס תחת הקטגוריה ספרים בכריכה רכה.
אנסטסיה דוידובה

ביוגרפיה

אנסטסיה דוידובה נולדה וגדלה במוסקבה. היא החלה להתאמן בצעירותה, תחילה בהתעמלות אמנותית אך עד מהרה עברה לשחייה. בשנת 2000 היא נכללה בנבחרת ארצה וזכתה במדליית זהב באליפות אירופה. בשנת 2001 דבידובה זכתה במדליית זהב באליפות העולם. בתחרויות זוגות היא התחרה לצד אנסטסיה ירמקובה.
באתונה 2004 השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים וסיימה במקום הראשון בתחרות הקבוצתית ובתחרות זוגות. 
לאחר אולימפיאדת 2012 דוידובה עזבה את הספורט התחרותי ומונתה לסגן נשיא הוועד האולימפי הרוסי.

אלופת עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה שביפן בשנת 2001, זכתה דוידובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. מאז ועד לשנת 2011 היא זכתה ב-13 מדליות זהב באליפויות העולם.

אלופה אולימפית

אנסטסיה דוידובה השתתפה ב-3 אולימפיאדות ובכל פעם זכתה במדליות זהב בתחרות קבוצתית ופעמיים בתחרות זוגות.
כותרת ראשית (סרט)

עלילה

כתב של העיתון "שיקגו אמריקן" הילדברנד "הילדי" ג'ונסון (ג'ק למון) עזב את עבודתו כדי להתחתן עם פגי גרנט (סוזן סרנדון) ולהתחיל בקריירה חדשה, כשהפושע ארל ויליאמס (אוסטין פנדלטון) נמלט מבית הסוהר לפני הוצאתו להורג. ארל מואשם בהריגת שוטר בשגגה. הקשר היחיד של ארל לקומוניזם הוא הכנת עוגיות מזל עם מסרים הדורשים את שחרורם של סאקו וונצטי, אך העיתונות הצהובה של שיקגו ציירה אותו כאיום מסוכן ממוסקבה. כתוצאה מכך, ההמונים להוטים לראותו מוצא להורג.
בזמן שהכתבים עמלים בסיקור המשפט, מתברר שארל כלל לא עזב את הכלא. והוא נכנס לחדר העיתונות של הכלא בזמן שהילדי לבדו נמצא שם. הילדי לא יכול לעמוד בפני הפיתוי בפני מה שיכול להיות הסקופ הגדול ביותר של הקריירה שלו. ובעידודו של עורך העיתון האסרטיבי, וולטר ברנס (וולטר מתאו), שמעוניין לשמור על הילדי בעבודה, מסקר עבורו את הסיפור. כל זה מתסכל את פגי, הלהוטה לתפוס את הרכבת לפילדלפיה ולהתחיל בחיים החדשים כפי שסוכם. כאשר ארל עומד להתגלות, מולי מאלוי (קרול ברנט), יצאנית ששוהה במקום אשר התיידדה עם ארל, יוצרת הסחת דעת על ידי קפיצה מהחלון בקומה השלישית.
כאשר ארל נתפס, הילדי ווולטר נעצרים על סיוע לחשוד נמלט, אבל משוחררים כאשר הם מגלים כי ראש העיר והשריף שתפו פעולה כדי להסתיר את החנינה שקיבל ארל ברגע האחרון על ידי המושל. וולטר מתעצבן על אובדן הכתב שלו ונותן לו את שעונו כמתנת פרידה. וכאשר הילדי ופגי עולים לרכבת בדרך להתחתן, וולטר מתקשר לתחנת הרכבת הבאה כדי לדווח להם שהאיש שגנב את שעונו נמצא ברכבת הנכנסת ויש לעצור אותו על ידי המשטרה.
סילביה ריברה

ביוגרפיה ואקטיביזם

ריברה נולדה וגדלה בעיר ניו יורק להורים ממוצא פורטוריקני וונצואליאני. אביה נטש אותה בילדותה וכשהייתה בת שלוש הפכה ליתומה לאחר שאמה התאבדה והיא גודלה על ידי סבתה. כשבכיתה ד' החלה להשתמש באיפור, סבתה לא ראתה בעין יפה את התנהגותה הנשית וכתוצאה מכך ריברה חיה ברחוב החל מגיל 11, והצטרפה לקהילה של מלכות דראג.
האקטיביזם של ריברה התפתח בשנות ה-60 על רקע ההתנגדות למלחמת וייאטנאם וצמיחתה של התנועה הפמיניסטית, ובשנת 1969 היא לקחה חלק במהומות סטונוול. ריברה לקחה חלק גם באקטיביזם אפרו-אמריקאי ופורטוריקני, בין השאר בתנועת הפנתרים השחורים. בתקופות שונות בחייה נלחמה ריברה בהתמכרויות שונות, וחיה ברחובות. היא גם ניסתה להתאבד ב-1995 בנהר ההאדסון. חוויותיה אלו הביאו אותה למפעל חייה למען המוחלשים ביותר מקהילות הלהט"ב, אלה שבעיניה נשארו מאחור ככל שהתנועה נהייתה יותר ויותר מיינסטרימית.
בשנות חייה האחרונות חידשה ריברה את פעילותה הפוליטית, ונשאה נאומים רבים בנושא מהומות סטונוול והצורך באחדות בקהילה הטרנסג'נדרית לשם מאבק על המורשת ההיסטורית של טרנסג'נדרים כמי שעמדו בראש התנועה הלהט"בית.
היא נפטרה בשנת 2002 מסיבוכים של סרטן הכבד.
בהספד, אמרה עליה הפעילה ריקי ווילקינס:
במובנים רבים, הייתה ריברה הרוזה פארקס של התנועה הטרנסג'נדרית המודרנית, מושג שלא היה קיים אפילו שני עשורים לאחר מהומות סטונוול.

מחלוקות

ריברה נותרה במהלך חייה דמות שנויה במחלוקת מכיוון שסירבה לתת לארגונים גאים מיינסטרימים כמו ה-HRC (הקמפיין לזכויות אדם בניו יורק) לשכוח שגם אנשים טרנסג'נדרים זקוקים לייצוג כחלק מקהילת הלהט"ב, ושהבעיות וסוגי האפליה שהם סובלים מהם שונים במהות מאלה שהיו בפוקוס של ארגונים אלו, כמו חקיקה למען נישואים חד-מיניים, שגם הצלחתם לא יכולה לעזור לטרנסג'נדרים שחיים ברחובות. למרות הסכמים בין ריברה לארגונים אלה להעביר אג'נדות שיכללו אנשים טרנסג'נדרים ולהט"בים אחרים שהם בני מיעוט, בסופו של דבר בהסכמים עם הרשויות הקבוצות ההומו-לסבים נטשו את התוספות לגבי אנשים טרנסג'נדרים.
ריברה לא הייתה מקובלת בקרב הארגונים ההומו-לסביים, הן בגלל המוצא שלה והן בגלל המבע המגדרי הלא-קונפורמיסטי שלה. היו מספר שנים בשנות ה-90 בהן הוחרמה ריברה על ידי המרכז הגאה בניו יורק לאחר שהיא התעקשה באגרסיביות שיטפלו בנוער קווירי חסרי בית. בעקבות זאת, היא הצהירה שאחת המטרות המרכזיות של התנועה הטרנסג'נדרית מוכרחה להיות השמדת ה-HRC, "כי נמאס לי לשבת על הפגוש האחורי. זה אפילו לא אחורי האוטובוס - זה האחורה של הפגוש."

מורשת

המרכז לסיוע משפטי על שם סילביה ריברה שנוסד בניו יורק ב-2002 נקרא על שמה, ומטרתו לספק סיוע לאנשים טרנסג'נדרים, אינטרסקס ובעלי זהויות מגדריות לא-קונפורמיסטיות נטולי אמצעים, וגם לפעול למען חינוך ורפורמות חוקיות נגד אפליה על בסיס זהות ונראות מגדרית.
אדי אדמס

אדי אדמס (באנגלית: Eddie Adams;‏12 ביוני 1933 – 19 בספטמבר 2004) היה צלם אמריקאי שנודע בצילום תמונותיהם של ידוענים ופוליטיקאים במהלך עבודתו כצלם עיתונות. סיקר 13 מלחמות.
ב-1 בפברואר 1968, בעת שסיקר את מלחמת וייטנאם עבור סוכנות הידיעות Associated Press צילם את התמונה בזכותה התפרסם בעולם – תמונתו של מפקד משטרת סייגון מוציא להורג אסיר ביריית אקדח לרקה.
אדמס זכה בשנת 1969 בפרס פוליצר לצילום עיתונות וכן בפרס העיתונות העולמית על צילומו המפורסם (אשר כותרתו הייתה "גנרל נויין נגוק לואן מוציא להורג אסיר וייטקונג בסייגון"). שנים מאוחר יותר ביכה אדמס את פרסומו כתוצאה מתמונה זו. האסיר שנהרג רצח שוטר דרום וייטנאמי ואת ששת ילדיו זמן מועט לפני שצולמה התמונה. 
אדמס כתב על התצלום המפורסם בטיים מגזין בדברים לזכרו של הגנרל נויין:
זכיתי בפרס פוליצר בשנת 1969 על תמונה של אדם אחד ההורג אדם אחר. שני אנשים מתו בתמונה הזו: האדם שספג את הקליע וגנרל נויין נגוק לואן. הגנרל הרג את הווייטקונג; אני הרגתי את הגנרל במצלמתי. עדיין צילומים הם כלי הנשק החזק ביותר בעולם. אנשים מאמינים בהם; אבל צילומים משקרים, אפילו ללא מניפולציה. הם רק חצאי-אמיתות.
מה שהצילום לא אמר היה, 'מה אתה היית עושה לו אתה היית הגנרל באותו זמן באותו מקום באותו יום חם, ואתה לכדת את הבחור הרע לאחר שהוא הרג אחד, שניים או שלושה אזרחים אמריקאים?'
— Eulogy, Eddy Adams. Time, July 27, 1998
שנים אחר כך התנצל אדמס בפני גנרל נויין ומשפחתו על הנזק חסר התקנה אשר גרם לכבודו של הגנרל בחייו. לאחר מותו של הגנרל, שיבח אותו אדמס כגיבור של מטרה צודקת.
הוא אמר פעם כי "הייתי מעדיף להיות ידוע בזכות סדרת תמונות שצילמתי של 48 פליטים וייטנאמים אשר הצליחו לשוט לתאילנד בסירה של 10 מטר, ומיד נגררו לים הפתוח על ידי הצי התאילנדי." התמונות והדיווחים שליוו אותן, עזרו לשכנע את הנשיא ג'ימי קרטר להעניק מקלט מדיני לכ-200,000 פליטים וייטנאמים שנמלטו מארצם בסירות. אדמס העיר, "עשיתי דבר טוב ואיש לא נפגע כתוצאה מכך."
לצד זכייתו בפרס פוליצר, אדמס זכה ביותר מ-500 פרסים אחרים, כולל עיטור ג'ורג' פולק על צילומי חדשות בשנים 1968, 1977 ו-1978 וכן פרסים רבים מארגוני צילום ועיתונות שונים בעולם.
אדמס הלך לעולמו בניו יורק לאחר שחלה במחלת ניוון שרירים ALS.
בקו האש

עלילת הסרט

פרנק הוריגן (קלינט איסטווד), סוכן השירות החשאי, חוקר דירה השייכת לאדם נעדר. בדירה הוא מוצא תמונות ומגזינים על התנקשויות בנשיאי ארצות הברית. לאחר שהוא ושותפו אל ד'אנדריאה (דילן מק'דרמוט) מגיעים עם צו כדי לחקור את הדירה, כל החומר שהיה בדירה נעלם חוץ מתמונה של פרנק שהיה סוכן בעת רצח קנדי וכישלון ההגנה על הנשיא נתלה בו.
מאוחר יותר, פרנק מקבל שיחת טלפון מאדם שקורא לעצמו "בות'" (ג'ון מלקוביץ') על שם המתנקש ג'ון וילקס בות'. הוא מוסיף שבכוונתו להתנקש בנשיא ארצות הברית. בעקבות זאת, פרנק מצטרף למאבטחים המגנים על הנשיא. בות' מתקשר פעם נוספת והצוות מצליח לאתר אותו. בות' מצליח להימלט אך הוא משאיר טביעות אצבעות על רכב. חוקרי ה-FBI בודקים את טביעות אצבעות אך זהותו של האדם היא מסווגת ולכן הם לא יכולים לחשוף את זהותו לשירות החשאי. אך הם מודיעים את הידיעה לסוכנות הביון המרכזית.
פרנק מתעקש לקחת חלק פעיל גם בשמירה על חיי הנשיא. בעת שהוא מסופח ליחידת השירות החשאי האמונה על הגנת הנשיא הוא גורם לאזעקת שווא ומודח מן התפקיד. למרות ההדחה ממשיך פרנק במאמציו ללכוד את בות'. אחרי חקירה נוספת, פרנק מגלה שבות' הוא מיץ' לירי, סוכן ב- CIA, שעבד עבורה כמתנקש מומחה. לירי עבר התמוטטות עצבים והסוכנות ניסתה להורגו. בעקבות זאת מונע לירי על ידי דחף נקמני, ומשקיע את כל מרצו וכישוריו בהתנקשות בנשיא, אותה הוא מגדיר כמשימת חייו. בנוסף, הוא מגלה שה-CIA ידעו את זהותו של מיץ' לירי ולא גילו זאת לצוות הנשיא.
לירי מתגנב לאחד מערבי הקמפיין של הנשיא בזהות בדויה של תורם עשיר למסע הבחירות. הוא מצליח להגניב אקדח מיוחד, אותו בנה בעצמו, העשוי מפלסטיק. פרנק, המגלה את מקום הימצאו, מגיע לכנס אף הוא. הוא משליך את עצמו בין לירי לנשיא ממש ברגע בו לירי פותח באש, ומונע ממנו להרוג את הנשיא. לירי מתבצר במעלית עם פרנק, שלבש אפוד מגן תחת בגדיו ולכן לא נהרג, כבן ערובה. אולם במאבק שמתפתח ביניהם הורג פרנק את לירי.

ביקורות והכנסות

הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות עם ציון גבוה של 97% על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes". הסרט נחשב כהצלחה כלכלית גדולה בהשוואה לתקציב 40 המיליון דולר שלו. הוא הכניס כ-102,314,823 דולר בארצות הברית וכ-74,682,345 בחוץ לארץ. בסיכום הכנסותיו, הסרט התברג כסרט השביעי המכניס ביותר בארצות הברית לשנת 1993.

פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר; פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לג'ון מלקוביץ' שאותו הוא הפסיד לטומי לי ג'ונס מ"הנמלט", פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר שאותו הוא הפסיד ל"הפסנתר" ופרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר שאותו הוא הפסיד ל"רשימת שינדלר". הסרט היה מועמד גם לשלושה פרסי באפט"א באותם קטגוריות. בנוסף, מלקוביץ' היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ופרס סאטורן על תפקידו בסרט.
אל-באג'י א-סבסי

חייו האישיים

א-סבסי נולד ב-29 בנובמבר 1926 בעיירה סידי בו סעיד שבתוניסיה למשפחת אצולת קרקעות. אבי-סבו, איסמעיל קאיד א-סבסי, היה יליד סרדיניה שנחטף לתוניסיה בידי שודדי ים בֶּרְבֶּרִים, התאסלם והגיע למעמד רם בוילאית תוניסיה בתקופת האימפריה העות'מאנית.
לא-סבסי היו שני בנים ושתי בנות.

חייו הפוליטיים

מעורבותו הראשונה של א-סבסי בפוליטיקה הייתה ב-1941, אז הצטרף לארגון הנוער של מפלגת החוקה החדשה בעיירה חמאם-ליף. הוא למד משפטים בפריז והפך לעורך דין ב-1952, אז החל להגן על פעולותיה של מפלגת החוקה החדשה. הוא תמך במנהיגה של תוניסיה העצמאית חביב בורגיבה, שלו התחיל לייעץ לאחר שתוניסיה קיבלה את עצמאותה מצרפת בשנת 1956. מ-1957 עד 1971, הוא כיהן במגוון תפקידים, בהם מנהל המנהל האזורי, ראש המשטרה החשאית, שר הפנים מ-5 ביולי 1965 עד 8 בספטמבר 1969, שליח ראש הממשלה, שר ההגנה מ-7 בנובמבר 1969 ל-12 ביוני 1970 ולאחר מכן מונה לשגריר תוניסיה בצרפת. מאוקטובר 1971 עד ינואר 1972 הוא קרא לדמוקרטיה רחבה יותר בתוניסיה והתפטר מתפקידו, אז חזר לתוניס. באפריל 1981 הוא שב לכהן בממשלה, הפעם כשר החוץ בממשלתו של מוחמד מזאלי, תפקיד שאותו מילא עד ספטמבר 1986.
ב-1987 הוא העביר את נאמנותו לזין אל-עאבדין בן עלי, שהדיח את בורגיבה מהשלטון ומונה לשגריר בגרמניה. מ-1990 ועד 1991 הוא היה נשיא בית הנבחרים של תוניסיה.

כראש ממשלה זמני ב-2011

ב-27 בפברואר 2011, אחרי המהפכה במדינה, התפטר ראש הממשלה מוחמד ע'אנושי מתפקידו לאחר יום של מהומות בבירה תוניס, שבמהלכן נהרגו חמישה מפגינים. באותו יום, הנשיא בפועל פואד מבאזע מינה את א-סבסי לראש הממשלה החדש ותיאר אותו כ"אדם שבחייו הפוליטיים והאישיים לא נדבק רבב, הידוע בפטריוטיות שלו, בנאמנות שלו ובהקרבה העצמית שלו למען שירות המדינה". עם זאת, המפגינים לא התרצו ומחו נגד המינוי של א-סבסי, בטענה שהוא נעשה באופן חד-צדדי וללא התייעצות עמם.
ב-5 במאי טען שר הפנים לשעבר פרחאת א-ראג'חי כי מתוכננת הפיכה נגד האפשרות שמפלגת א-נהדה האסלאמיסטית תזכה בבחירות לאספה המכוננת בחודש אוקטובר ובעקבות זאת פרצו ברחובות מהומות קשות נגד הממשלה שנמשכו כמה ימים. בריאיון שהופץ בפייסבוק, רג'חי כינה את א-סבסי "שקרן", שממשלתו נשלטת על ידי מעגלי הכוח הישנים של בן עלי. א-סבסי גינה בחריפות את טענותיו של רג'חי וכינה אותן "שקרים מסוכנים וחסרי אחריות, שמטרתם להפיץ את הכאוס במדינה", ואף פיטר אותו מתפקידו כיו"ר המועצה הגבוהה לזכויות אדם ולחירויות בסיסיות – תפקיד שאותו קיבל אחרי שפוטר ממשרד הפנים ב-8 במרץ באותה שנה. למרות זאת, ראש מפלגת א-נהדה, רשיד ע'אנושי, המשיך להתסיס את השטח כשטען כי "לתוניסאים יש ספק לגבי האמינות של ממשלת המעבר".
אחרי הבחירות באוקטובר, א-סבסי עזב את תפקידו ב-24 בדצמבר 2011, כשהנשיא הזמני החדש מונסף מרזוקי מינה לראשות הממשלה את חמאדי אל-ג'באלי ממפלגת א-נהדה, שזכתה במספר המושבים הרב ביותר בבחירות לאספה הזמנית.

הבחירות לנשיאות 2014

אחרי שסיים את תפקידו כראש ממשלת תוניסיה, הקים א-סבסי את מפלגת נידא תוניס החילונית, שזכתה ברוב המושבים בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקטובר 2014. הוא אף היה מועמד המפלגה בבחירות החופשיות הראשונות לנשיאות המדינה, שהתקיימו בנובמבר 2014. לאחר שלא זכה ברוב הנדרש, התמודד א-סבסי בסיבוב שני ומכריע מול הנשיא המכהן מונסף מרזוקי, וגבר עליו כשזכה ב-55.68% מקולות הבוחרים.

כנשיא תוניסיה

אל-באג'י א-סבסי הושבע כנשיא ב-31 בדצמבר 2014. במהלך טקס ההשבעה הוא הבטיח להיות "הנשיא של כל התוניסאים והתוניסאיות ללא יוצא מהכלל" והדגיש את חשיבותו של "קונצנזוס בין כלל המפלגות והתנועות הפוליטיות". ב-25 ביולי 2019, במהלך כהונתו כנשיא, נפטר א-סבסי בגיל 92.
יחסי אתיופיה–קטר

היסטוריה

אתיופיה ציננה בפתאומיות את היחסים הדיפלומטיים עם קטר באפריל 2008. משרד החוץ האתיופי הוא הגורם שתקף את הקטרים, בטענה כי הם מסייעים באופן ישיר ועקיף לארגוני טרור דוגמת חמאס, וכי הם יהפכו כל אבן כדי לפגוע בשקט הרגעי באזור קרן אפריקה. 
בנובמבר של אותה השנה תקפה שוב אתיופיה את קטר, הפעם בטענות כלפי "אל-ג'זירה", ומחתה על כך שמפרסמים שם תוכן שגוי על אתיופיה וסומליה. משרד החוץ בקטר הגיב בהודעה בה הם "הביעו פליאה" על הפעולות שנקטה אתיופיה, הכחישו את כל ההאשמות, "וקראו לממשלת אתיופיה להימנע מלערב את מדינת קטר בצרות שלה". בהודעה שפרסם משרד החוץ הקטרי נאמר כי ממשלת אתיופיה העלתה בעבר טענות דומות לאלה, אך מדינת קטר העדיפה שלא להגיב בתקווה כי ממשלת אתיופיה תפסיק את ההתנהגויות הללו, אשר עושות רע לכל הבריות באזור.

הסכמים

בין קטר לאתיופיה נחתם הסכם בודד בשנת 2005, בו קטר הצהירה כי תעזור לאתיופיה לפתח את מדינתה בתחומי התרבות והטכנולוגיה.
מק דנזיג

קריירה

דנזיג התגורר בבגרותו בלוס אנג'לס כדי ללמוד אמנויות לחימה. הוא למד היאבקות ואיגרוף ולחם בזירות שונות. בשנת 2001, החל להלחם באופן מקצועני. בשנת 2005 זכה בתואר האליפות במשקל קל של ארגון KOTC  והגן על תואר זה ארבע פעמים עד שהפסיד אותו בשנת 2007. בספטמבר 2007, השתתף בעונה הששית של תוכנית הטלוויזיה 'הלוחם האולטימטיבי' , וניצח בטורניר את כל המתמודדים. באירוע הגמר, שהתקיים ב-8 בדצמבר 2007, הכניע בסיבוב הראשון את הלוחם טום ספיר  באמצעות חניקה אחורית וזכה בתואר 'הלוחם האולטימטיבי'. 
דנזיג לחם בזירת ה-UFC משנת 2007 עד שהודיע על פרישה במרץ 2014. במהלך קריירת ה-UFC שלו זכה שלוש פעמים בתואר 'הקרב של הערב' ופעם אחת בתואר 'הנוקאאוט של הערב'. דנזיג לחם ב-34 קרבות מקצוענים, ומאזן הקרבות שלו עומד על 21 ניצחונות, 12 הפסדים ותיקו אחד.

חיים אישיים

בשנת 2004, בהיותו בן 24, אימץ דנזיג אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר. לדבריו, המעבר לטבעונות שיפר את זמן ההתאוששות שלו בין האימונים והקרבות, וכן שיפר את רמת האנרגיה שלו. דנזיג פעיל למען זכויות בעלי חיים ומשתתף מעת לעת בקמפיינים שונים בנושא (דוגמת השתתפותו בסרט Forks Over Knives ). 
לאחר פרישתו כלוחם MMA, הוא החל לאמן לוחמים. בנוסף, הוא עוסק בצילום ואף זכה להציג את יצירותיו בגלריה. 
דנזיג נשוי, ובשנת 2008 נולדה בתו נובה.
מסרון

הודעת טקסט, ובאנגלית: אס־אם־אס (מאנגלית: SMS, ראשי תיבות של Short Message Service) הוא שירות המאפשר להעביר הודעות כתובות קצרות באמצעות טלפון. השירות הומצא על ידי מאטי מקונן. תחילתו של שירות זה בטלפון הסלולרי, ולאחר מכן הוא הותאם גם לטלפון הקווי. הסיבה לכך שההודעות קצרות כפולה: גם רוחב הפס המועט של הרשת הסלולרית, וגם הקושי שבהקלדת הטקסט לתוך הטלפון.
מאז הוצג השירות בשנת 1992 הוא הפך לנפוץ ביותר בכל רחבי העולם. בפיליפינים, לדוגמה, מועברים יותר מסרונים מאשר שיחות קוליות. בשנת 2010 הועברו בעולם 6,100,000,000,000 הודעות קצרות.
זהו שירות הערך המוסף (Value Added Service) העיקרי שהצליח ברשתות של טלפונים סלולריים, מלבד התא הקולי. בעקבות הצלחתו האדירה נעשה ניסיון לשדרגו לשירות של העברת מסרי מולטימדיה בהם תמונות וקול. השירות המשוכלל יותר קרוי (Multimedia Messaging Service MMS).
המסרון הוא למעשה דרך לתת שירות למשתמש ותשתית להעברת מידע לטלפון. תשתית זו מנוצלת בין השאר כדי לרכוש רינגטונים וצלמיות או להעברת הוראות טכניות למכשיר. מגבלת הגודל של המסרון נובעת מכך שהוא עושה שימוש בערוץ הבקרה של הטלפון הסלולרי ולא בערוץ המידע. שימוש זה נעשה משום שבתקופה שנוצר השירות ערוץ הבקרה היה היחיד שיכל להעביר מידע לא קולי. 
עם עלייתם של שירותי תקשורת נתונים ומכשירים חכמים, החלו להופיע אפליקציות כגון BBM, טלגרם, סנאפצ'ט ו-Whatsapp שאיפשרו שליחת הודעות כתובות והתכתבות באמצעות טלפונים ניידים, והן פועלות באמצעות אפיקי תקשורת הנתונים של הרשתות הסלולרית.
חוף פוין

גילוי החוף

החוף התגלה בשנת 1893 על ידי משלחת מחקר נורווגית, תחת פיקודו של קפטן קארל אנטון לארסן.

מקור השם

לארסן קרא לחוף על שמו של סוונד פוין - צייד לוויתנים נורווגי מטונסברג, אשר המציא את צלצל הרימון אשר הקל מאד על צייד לווייתנים בעת החדשה.
רוסה

העת העתיקה וימי הביניים

שרידי התיישבות מאורגנת ומצודה שנמצאו באזור מתוארכים למאה ה-3 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. בתקופת אספסיאנוס הקימו הרומאים במקום מצודה, כחלק מביצורי הגבול הצפוני של מואסיה. שמה של המצודה - סקסגינטה פריסטה (Sexaginta Prista) בא מעירוב של לטינית ויוונית ומשמעותו העיר בת 60 הספינות. לאחר הפיצול באימפריה הרומית עברה המצודה לחזקת האימפריה הביזאנטית ובמהלך המאה ה-6 הוחרבה בפשיטות של שבטים אווארים וסלאבים. במהלך המאה ה-13 תקופת האימפריה הבולגרית השנייה, הוקמה בסמוך לשרידי המצודה הרומית, מצודת דרכים חדשה שנקראה רוּסִי והוותה חלק ממערך ההגנה של האימפריה הבולגרית.

התקופה העות'מאנית

ב-1388 נפלה מצודת רוסי בידי צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1595 נכבשה העיר על ידי מיכאי האמיץ נסיך וולאכיה ולאחר כיבושה מחדש הרחיבו העות'מאנים את ביצוריה ובמהלך המאה ה-18 היא הפכה לאחת ממצודותיהם המרכזיות. בתקופה בה שלטה במקום האימפריה העות'מאנית נקראה העיר רוסצ'וק (Rusçuk) וכך היא קרויה על ידי היהודים יוצאי בולגריה עד ימינו. ב-1864 נקבעה העיר כמקום מושבו של הפחה וכבירת פלך הדנובה של האימפריה. בתקופה זו עברה העיר מהפכה חינוכית ותרבותית, כאשר נבנו בתי ספר עצמאיים, הופץ עיתון בשפה הבולגרית ונפתחו קונסוליות של מדינות אירופיות.

לאחר עצמאות בולגריה

ב-20 בפברואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבשה העיר בידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה נכללה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין בשטחה של נסיכות בולגריה. בשלהי המאה ה-19 התפתחה רוסה לכדי מרכז כלכלי ותרבותי אזורי ואוכלוסייתה הורכבה מתמהיל אתני שכלל 43.36% בולגרים, 39.2% טורקים ו-7.43% יהודים. לאחר מלחמת הבלקן השנייה איבדו הבולגרים את חבל דרום דוברוג'ה לממלכת רומניה ורוסה שהייתה מרכז כלכלי אזורי לחבל, איבדה מחשיבותה וסבלה ממשבר כלכלי חריף. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה העיר בסיס לוגיסטי לורמכט ומצבורי הדלק שבה היוו יעד להתקפות פרטיזנים.
רוסה מחוברת אל העיר הרומנית גיורגיו (Giurgiu) באמצעות גשר שנחנך ב-1954 המכונה "גשר הידידות" ומתוח מעל הדנובה. רוסה ידועה בשל מבני המגורים והציבור שבה שחלקם נבנו בסגנונות אדריכלות הבארוק ורוקוקו וכן בשל הטיילת שלאורך החוף, הפנתיאון לזכר מרד אפריל הבולגרי ומספר מוזיאונים.

כלכלה ותחבורה

רוסה היא מרכז תעשייתי ולוגיסטי בבולגריה. בפאתי העיר 2 אזורי תעשייה ואחסנה מרכזיים וכן 2 מרכזי דיוטי פרי. בסמוך לעיר תחנת כוח תרמודינמית המייצרת חשמל בהספק של 600 מגה וולט אמפר ונמצאת בבעלות חברת אנרגיה מסלובניה. ענפי התעשייה המרכזיים ברוסה הם עיבוד מזון, טקסטיל, תעשייה כימית וזיקוק נפט. בנמל העיר קיימת מספנה ובה מתחזקים ומתקנים ספינות. רוסה ממוקמת במרכז צומת מסילות רכבת בבולגריה. קו הרכבת הראשון לעיר נחנך עוד ב-1867 ובימינו היא מקושרת לסופיה, וארנה ובוקרשט בקווים מהירים. כ-15 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר ממוקם נמל התעופה שְטְרָאקְלֶבוֹ המשמש לתעבורת סחורות ונוסעים פנים בולגרית.

דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה ובשל הגירה שלילית שנבעה מהמשבר הכלכלי שחוותה בולגריה לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי. בעשור הראשון של המאה ה-21 קטנה אוכלוסיית העיר ב-14.48%.

אקלים

ברוסה שורר אקלים ממוזג מתון. ברצועה צרה לאורך הדנובה קיימים מאפיינים מסוימים של אקלים ים תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 12ᵒc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0ᵒc בינואר ועד 23ᵒc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 112 מילימטרים.