google/wiki40b huggingface dataset:
סלי מזור

זלמן "סלי" מזור (10 בינואר 1931 - 17 בפברואר 2004) היה עסקן ספורט ישראלי ויו"ר איגוד השחייה בישראל.  
בשנת 1993 זכה מזור בעיטור מכבי ישראל.

ביוגרפיה

מזור בנם של אסתר ואברהם, למד רפואת שיניים בשווייץ. אל השחייה הוא הגיע בעקבות שכנתו, רבקה, ששחתה בקבוצת השחייה ברית מכבים עתיד שברבות הימים הפכה לרעייתו. בשנת 1969 הוא נבחר לוועד סניף תל אביב יפו והסביבה של ההסתדרות לרפואת שיניים בישראל.
הוא היה חבר בהנהלת אגודת השחייה ברית מכבים עתיד ובהמשך שימש בתפקיד יו"ר האגודה משנת 1975. עם כניסתו לתפקיד הוא איחד בין אגודת ברית מכבים עתיד לבין מכבי תל אביב והאגודה נקראה בשם מכבים עתיד תל אביב. במשך שנים רבות היה חבר בוועדת השחייה
ובפברואר 1986 נבחר לתפקיד יו"ר איגוד השחייה, תפקיד אותו מילא בהתנדבות עד לשנת 1992. הוא פרש מתפקידו זה בשל מחלה. בעת כהונתו בשנת 1989 נכנסה ישראל כחברה רשמית לאיגוד השחייה האירופאי (LEN - Ligue Européenne de Natation) ולראשונה השתתפה נבחרת ישראל באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשנת 1991.
בשנת 1993 זכה מזור בעיטור מכבי ישראל במכביה ה-14.
לסלי ורבקה מזור נולדו שלושה בנים, רמי, (שנהרג בהיותו בן 19 ב-19 במרץ 1978 בטיול בנחל דרגה), דני ואילן.
פרובוס

לפני תפיסת השלטון

תאריך לידתו של פרובוס איננו ידוע. ההשערה היא כי נולד בין 230 לשנת 235. ידוע כי הוא נולד לאדם בשם דלמטיוס בעיר סירמיום בירת הפרובינציה פנוניה התחתית.
פרובוס הצטרף לצבא האימפריה הרומית עם הגיעו לבגרות בתחילת המחצית הראשונה של המאה השלישית וזכה להצלחה והערכה. הוא מונה לטריביון צבאי על ידי הקיסר ולריאנוס וזכה לקידום תחת כל אחד מהקיסרים שירשו את כס הקיסרות, האחרון שבהם טקיטוס מינה אותו לתפקיד המישל של הפרובינציות המזרחיות. עם מותו של טקיטוס הכריז פרובוס, בתמיכת הלגיונות שתחת פיקודו על עצמו כקיסר.
במקביל, אחיו של הקיסר המנוח פלוריאנוס הכתיר עצמו לקיסר באוגוסט 276, בתמיכת הלגיונות שהיו תחת פיקודו ובעיקרם הלגיונות שהיו מוצבים בחלק המערבי של האימפריה, אך לא ביקש ולא זכה לתמיכת הסנאט. הוא לא הספיק להגיע לרומא על מנת לבסס את תביעתו לכס הקיסרות בטרם הכריזו הלגיונות של החלק המזרחי של הקונסוליה על פרובוס כקיסר ופלוריאנוס נאלץ להצעיד את צבאו על מנת להכניע את המרידה. הצבאות נפגשו בסמוך לעיר טרסוס בטורקיה, צבאו של פליריאנוס היה גדול יותר אך פובוס היה מפקד מנוסה, נמנע מעימות ישיר והשתמש בטקטיקות התשה שבשילוב עם תנאי מזג האוויר הקייצי הקשים הביאו להתמרדות בצבאו של פלוריאנוס. לא ברור האם פלוריאנוס נרצח על ידי מורדים מתוך צבאו או שמצא את מותו בנסיבות אחרות.
פרובוס יצא לכוון רומא ובדרך הצליח להדוף פלישה של שבטים גרמאניים ולזכות בתואר "גוטיקוס", בשנת 277 הוא הגיע לרומא וזכה בהכרה בדיעבד של הסנאט במעמדו כקיסר.

תקופת שלטונו

פרובוס, כמו כל הקיסרים של התקופה לא יכול היה לנוח על זרי הדפנה או להנות ממנעמי השלטון, היא נאלץ להתמודד עם לחצים בלתי פוסקים מצד שבטים גרמאניים ממערב וצבאות של האימפריות שגבלו בגבול המזרחי של האימפריה.
בשנת 278 ערך פרובוס סדרת מסעות מלחמה מוצלחים בגאליה כנגד שבטי האלמאניים והלונגי שבסדרת פשיטות חדרו אל מעבר לנהר הנקר (במדינת באדן-וירטמברג) אל תוך טריטוריה רומאית בעוד זרוע אחרת של הצבא הדפה פשיטות של השבטים הפרנקיים במטרה לנקות ולהבטיח את גאליה מאיום של פולשים גרמאניים. הצלחתו הביאה לפרובוס את הזכות לשאת את התואר גותיקוס מקסימוס וגרמניקוס מקסימוס, ובמקביל החל פרובוס בתהליך של יישוב בתי אב של שבטים גרמאניים שהסכימו-מרצון או מכפיה - לקבל את המרות של הרומאיים, בשטחי פרובינקיות ובעיקר באזורי ספר.
בין השנים 279 עד 280 ניהל פרובוס סדרת קרבות מול שבטי הונדאלים, מסע מלחמה שהחל בפרובינציה רייטיה (בלטינית: Raetia) במרכז אירופה שעל הרי האלפים ( בשווייץ ובדרום גרמניה). איליריה (לטינית: Illyricum) שלאורך חופיו המזרחיים של הים האדריאטי וליקיה שבדרום-מערבה של אסיה הקטנה. במקביל נשלחו לגיונות של הצבא הרומאי אל מצרים על מנת לדכא מרד של שבטים נוביים אותם כינו הרומאים בלימי (Blemmyes) ועם דיכוי המרד שקדו הרומאים על בניה מחדש של תשתיות חיוניות כגון דרכים גשרים ותעלות מתוך המטרה להבטיח את יציבות הפקת ושינוע תבואה ממצרים לרומא.
במהלך השנים 280 עד 281 עסק פרובוס בדיכוי מרידות כנגד שלטונו מצד 3 טוענים לכתר בפרובינציות שונות.
בשנת 282 יצא פרובוס בראש לגיונות צבא לכוון הגבולות המזרחיים של האימפריה במטרה לייצב את אזורי הגבול שסבלו מלחץ של אויבים מבחוץ ומרידות מקומיות, מטרתו הראשונה הייתה עיר מולדתו סירמיום. במהלך החנייה בסמוך לעיר בחודש ספטמבר או אוקטובר נרצח פרובוס על ידי חייליו בנסיבות לא ידועות.
טבעת נישואין

בדתות וחברות רבות, טבעת נישואין היא טבעת שאותה עונד החתן לכלה בטקס הנישואין (הוא החתונה). ישנן דתות וחברות שבהן נהוג שגם הכלה עונדת לחתן טבעת מקבילה.

לאישה

לפי ההלכה, את הקידושין, שהם אקט של קניין, ניתן לערוך בשלוש דרכים: בכסף, בשטר ובביאה (מסכת קידושין, פרק "האשה נקנית"). בעבר, קידושין בטבעת היו נתונים במחלוקת בין מנהג ארץ ישראל לבין מנהג בבל, שהתנגד לקידושין בטבעת. אולם, כיום מקובל לערוך את הקידושין בשווה כסף, ולמעשה באופן בלעדי באמצעות טבעת. טבעת הנישואין המקובלת ביותר היא טבעת זהב או כסף חלקה. 
מטרת העיצוב הפשוט של טבעת הקידושין ביהדות היא שהכלה תוכל להעריך נכון את שווי הטבעת. הנימוק הוא שאם הכלה תחשוב שהטבעת שווה יותר מערכה האמיתי יש חשש שרק מתוך מחשבה זו הסכימה להינשא, ויהיו אלה נישואי טעות. הרמ"א גם כתב שכיסוי פני "הכלות הצנועות" בהינומה בשעת החופה מונע אותן מלדקדק בטיב הטבעת. (ולא כפי שיש סבורים בטעות שכיסוי זה עניינו צניעות). נהוג להשתמש בטבעת פשוטה, אך גם טבעת מעוטרת ומשובצת אבנים טובות אפשרית, וזאת בתנאי שהכלה תדע שהיא מתקדשת בטבעת אשר שווה לפחות פרוטה (כ-10 אגורות). ישנם מספר מנהגים להגדרת קישוט כבעייתי. המחמירים ביותר אוסרים על עיטור ואפילו על חריטה. המקלים ביותר מקפידים שהטבעת כולה תהיה מאותו חומר ובלי אבן יקרה; זאת גם כשיש עיצובים בטבעת. יש הנוהגים שבמסיבת השידוכים מעניקה אם החתן לכלה טבעת משובצת ומעוטרת. יש הנוהגים על פי הקבלה לתת טבעת קידושין עשויה כסף שצורתה עגולה מבפנים ורבועה בהיקפה החיצוני. השימוש בכסף נעשה משום שהוא מסמל את ספירת החסד.
על הטבעת להיות שייכת לחתן ומקובל שלא לשלם על הטבעת בכרטיס אשראי או בהמחאה אלא רק בכסף מזומן, כדי שלא יהיה מצב שהמוכר עדיין לא קיבל את התשלום, ואז עלול להתעורר ספק אם הטבעת אכן שייכת לחתן. יש פוסקים הסבורים שעל עורך החופה לוודא שהטבעת שנרכשת לעיתים על ידי ההורים הוקנתה לחתן כהלכה.
במהלך החופה, כאשר מבצעים את הקידושים, נהוג לענוד את הטבעת על האצבע המורה ולאחר מכן להעביר אותה לקמיצה ביד שמאל.

לגבר

ביהדות האורתודוקסית אין נתינת טבעת מקבילה על ידי הכלה, ורבנים רבים אף אוסרים על הכלה לתת טבעת לחתן במעמד החופה, כדי למנוע מראית עין של קידוש החתן. עם זאת, רבות מעניקות טבעת בחדר הייחוד או במועד מאוחר יותר, וכן המנהג שהאישה מעניקה טבעת במתנה לגבר תחת החופה לאחר טקס הקידושין, תוך הדגשה שמדובר במתנה ולא בקידושין, מקובל גם על ידי רבנים אורתודוקסיים. בחתונות המתקיימות בתנועות הקונסרבטיבית והרפורמית מקובל לקיים קידושין הדדיים בטבעת וכך גם בחתונות פרטיות רבות.
ישנם גברים העונדים טבעת כסמל להיותם נשואים. בציבור הדתי יש המתנגדים לנוהג זה, ורואים בטבעת הנישואים תכשיט המיוחד לנשים, ובענידתה על ידי גברים מנהג של גויים. הרב משה פיינשטיין פסק שאין בכך איסור, אך זה דבר "מכוער ליראי ה'". מאידך, יש רבנים המעודדים גברים המצויים בחברת נשים, לענוד טבעות נישואים בשביל לסמן שהם נשואים.
ויקטוריה, נסיכת באדן

ביוגרפיה

ויקטוריה נולדה בקרלסרוהה ב-7 באוגוסט 1862, לפרידריך הראשון, הדוכס הגדול מבאדן ולואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-20 בספטמבר 1881 התחתנה ויקטוריה בקרלסרוהה עם גוסטב, נסיך הכתר השוודי. ויקטוריה הייתה נכדתה של הנסיכה סופיה משוודיה ונישואיה לגוסטב איחדו בקשרי דם (לא רק מתוקף אימוץ) את שושלת בית המלוכה הנוכחית של ברנדוט עם השושלת הקודמת של בית הולשטיין-גוטורפ. ב-1 באוקטובר 1881 הגיעה ויקטוריה לשוודיה, והתקבלה בקבלת פנים חמה ביותר. ב-1 בפברואר 1882 ביקרה ויקטוריה באוסלו, ואף שם קיבלוה בתהלוכה של 3,000 נושאי לפידים.
הנישואים בין ויקטוריה לגוסטב לא היו מוצלחים, ונטען שזה נגרם עקב נטיותיו הביסקסואליות של גוסטב. בשנת 1889 נסעו בני הזוג לטיול במצרים לצורך שיפור היחסים, אולם היחסים ביניהם לא השתפרו. בנוסף לאחר לידת בנה הבכור גוסטב אדולף בשנת 1882 סבלה ויקטוריה מדיכאון לאחר לידה, ובעקבות כך הייתה מבלה את חודשי החורף הקרים בחו"ל.
בשנת 1907 מת חמיה, אוסקר השני, מלך שוודיה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כגוסטב החמישי, מלך שוודיה. בשנת 1908 סידרה ויקטוריה את נישואי בנה הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד עם מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
לוויקטוריה הייתה השפעה רבה על בעלה, והיא הובילה אותו למדיניות פרו-גרמנית. ויקטוריה התנהגה בקשיחות כלפי המשרתים בחצר המלוכה, והייתה שולחת למעצר את שומרי הארמון אם לא הצדיעו לה כשעברה לידם. במהלך מלחמת העולם הראשונה איבדה ויקטוריה הרבה מהפופולריות שלה במדינה עקב מדיניותה הפרו-גרמנית. לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, והתפטרות וילהלם השני, קיסר גרמניה מתפקידו, איבדה ויקטוריה את השפעתה הפוליטית במדינה.
עקב בריאותה הלקויה, בילתה ויקטוריה הרבה מזמנה בחו"ל, ובשנת 1928 עזבה את שוודיה לצמיתות. ויקטוריה עברה להתגורר ברומא, שם מתה ב-4 באפריל 1930.
N-1

אישים מרכזיים הקשורים במיזם הירח

תכנון המשגר הירחי N-1 החל בשנת 1959 במשרד התכנון המיוחד מספר 1 (OBK-1), תחת ניהולו של סרגיי קורוליוב. לאחר מות קורוליוב ב־1966, ומינויו של וסילי מישין למנהל המשרד, היה מישין למנהל מיזם N-1.
ולנטין גלושקו עסק בפיתוח מנועים רקטיים המונעים בדלק היפרגולי (הניצת מעצמו), אשר קורוליוב התנגד להם עקב רעילותם הרבה והסכנה הטמונה בהם במקרה של דליפת דלק או מחמצן. למרות השפעתו הפוליטית הרבה של גלושקו, נבחרו מנועים קונבנציונאליים מבחינת הדלק (מבוססים על קרוסין וחמצן נוזלי) פרי פיתוחו של מיכאיל יאנגל.

היסטוריית הפיתוח של N-1

בשנת 1959 הוחל בתכנון משגר כבד, תחת ניהולו של סרגיי קורוליוב, ראש ה־OKB-1. המשגר נועד לשיגור תחנות חלל גדולות, ומאוחר יותר התווספו דרישות להנחת אדם על הירח, ואף למשימה מאוישת למאדים, תוך שימוש בשלב עליון המונע במנועים גרעיניים.
במרץ 1961 נערכה פגישה של המתכננים הראשיים (קורוליוב, יאנגל, גלושקו, צ'לומיי, לאבוצ'קין ואחרים) בקוסמודרום בייקונור, בה נידונה תוכנית המשגר N-1. קורוליוב קיבל מימון ראשוני לעבודה על המשגר לשנים 1961–1963. ועדה מטעם הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הכינה דין וחשבון בקשר למיזם המשגר N-1 וקבעה כי יש לבצע ניסוי ראשון במשגר בשנת 1965.

בלוק D

בלוק D היה שלבו החמישי של N-1. הוא כלל את LK - רכב נחיתה מאויש שנועד לנחות על הירח, וכן גרסה של החללית סויוז הנקרא סויוז 7K-LOK, לצוות, שכללה תא חזרה לכדור הארץ. המנוע שלו היה RD-58.

בעיות בתוכנית N-1

השלב הראשון של המשגר כלל 30 מנועים רקטיים (השווים בדחפם לחמשת המנועים בשלב הראשון של המשגר סאטורן 5). מתחילת המיזם והעבודה על המשגר, התגלו בעיות במערכת המשאבות והצנרת שהזרימה את הדלק אל המנועים הללו, ושני שיגורים נכשלו בעקבות בעיה זו.
גודלו העצום של המשגר ומשקלו, הקשו על השינוע ממתקני היצור לאתר ההרכבה והשיגור בקוסמודרום בייקונור. לכן, לאחר הרכבתם, הועמסו השלבים על רכבות בדרכם לקזחסטן. כתוצאה מהרעידות של הרכבת, הפירוק וההרכבה, לא התגלו פגמים שונים כמו צינורות שהתעקמו או נקרעו, אטימות לואקום שנפרצו וכיוצא בזה.
כישלונות בטיסות הניסוי (נערכו ארבע טיסות ניסוי מתוך 12 מתוכננות, וראו להלן) הביאו לבסוף לפיטוריו של מנהל ה־OKB-1 וסילי מישין והחלפתו בידי ולנטין גלושקו בשנת 1974. שנתיים מאוחר יותר בוטל המשך הפיתוח של המשגר, שנועד להציב במסלול לווייני נמוך סביב כדור הארץ תחנת חלל, בדומה לתחנת החלל האמריקנית סקיילאב.

ביטול פרויקט הירח

עם הנחיתה המאוישת הראשונה על הירח, של החללית אפולו 11 האמריקנית, והניצחון המוראלי החשוב של ארצות הברית במרוץ לחלל, ירדה המוטיבציה של הדרג הפוליטי בברית המועצות להמשיך ולממן את מיזם הירח, שמחירו הלך וגדל. עם כל כישלון בשיגור, ועם התארכות המיזם לשנים שלאחר סיום מבצע אפולו, התמיכה הפוליטית בו ירדה עוד יותר, עד שהבשילה ההחלטה לבטל לחלוטין את תוכנית הנחתת הקוסמונאוטים על הירח בשנת 1976.

שרידי המשגר

לאחר ביטול מיזם הירח על ידי הדרג הפוליטי (ובלחצו של ולנטין גלושקו), יצאה הנחיה להשמיד את החומרה הקשורה במשגר. שני משגרים היו מוכנים לניסוי טיסה, והם פורקו לגרוטאות. במשך שנים ניתן היה לראות באזור הקוסמודרום חלקים של N-1 המשמשים כמחסנים, סככות, ואף שוקת לחזירים. אחת הסיבות לפירוק המשגרים הייתה הרצון להימנע מהודאה פומבית בקיום תוכנית מאוישת לטיסה לירח, והמיזם כולו היה מסווג עד שנת 1991. בשנת 1989 החלו להופיע בתוכניות טלוויזיה בברית המועצות תצלומים ראשונים של שרידי המשגרים. וסילי מישין התראיין לתוכנית טלוויזיה בריטית על תוכנית החלל הסובייטית, ולראשונה שרטט לעיני המצלמות שרטוט סכמטי של המשגר N-1.
היכל התהילה של המוזיקה בלונג איילנד

היכל התהילה של המוזיקה בלונג איילנד (באנגלית: Long Island Music Hall of Fame) הוא מוסד ללא כוונת רווח שהוקם ביולי 2005 ומשרדיו נמצאים בפורט ג'פרסון, ניו יורק. הארגון משמש כמוזיאון להיסטוריה של המוזיקה בלונג איילנד, ומבין תוכניותיו ניתן למנות: הקמת מרכז משאבי מולטימדיה, קידום פעילויות חינוכיות, הענקת מלגות לימוד ומתן במה להופעות מוזיקליות.

פרס הסאונד של לונג איילנד

בכל שנתיים, מעניק היכל התהילה את "פרס הסאונד של לונג איילנד" למוזיקאים בעלי תרומה בולטת ל"מורשת המוזיקה של לונג איילנד". ב-15 באוקטובר 2006, נערך טקס הענקת הפרסים הראשון של הארגון בתיאטרון בכפר פצ'וג בניו יורק.
נפת כנרת

דמוגרפיה

אוכלוסיית הנפה נכון לשנת 2015 היא 112,100 בצפיפות של כ-193 נפשות בקמ"ר. אוכלוסיית הנפה מורכבת בעיקר יהודים, צ'רקסים וערבים (מוסלמים, נוצרים, דרוזים ובדואים). האוכלוסייה הלא-יהודית ברובה המוחלט, שוכנת במערב הנפה.
בנפה 55 יישובים. 51 יישובים יהודיים, 3 יישובים ערבים ויישוב צ'רקסי אחד (כפר כמא). מתוך היישובים הערביים, אחד בעל רוב נוצרי (עיילבון), אחד בדואי (ואדי אל-חמאם) ואחד מעורב בעל רוב דרוזי (מע'אר), השוכן בצפון מערב הנפה, בו חיים כ21 אלף תושבים, כמחציתם דרוזים.
האצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס

היסטוריה

האצטדיון הוקם בשנת 1927 עבור התערוכה העולמית של ברצלונה (1929). בשנת 1989 עבר האצטדיון שיפוץ נרחב על מנת לשמש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת ברצלונה שנערכה בשנת 1992.
האצטדיון, הקרוי על שם הפוליטיקאי הקטלאני ליואיס קומפאניס, ממוקם על פסגת גבעת המונז'ואיק הנמצאת בדרום-מרב העיר, וצופה אל נמל ברצלונה. בשנת 1940 הוצא קומפאניס להורג במצודת מונז'ואיק המצויה בקרבת המקום בו נמצא כיום האצטדיון, על ידי "הפרנקיסטים", תומכי פרנסיסקו פרנקו, בשל תמיכתו של קומאפניס בעצמאותה של קטלוניה מספרד.
באצטדיון 55,926 מושבים, והוא שימש את קבוצת אספניול מאז שנת 1998 ועד 2009. עד שנת 2003 האצטדיון שימש גם את קבוצת הפוטבול דרקוני ברצלונה, אולם הקבוצה הפסיקה להשתמש בו מאחר שהאצטדיון קצר בכשלושה מטרים מהנדרש על פי תקנות הפוטבול האמריקאי. החל משנת 2009 משמש אצטדיון קורנליה-לה פראט כמגרשה הביתי של קבוצת אספניול.
צבי זוהר (חוקר יהדות)

צבי זוהר (נולד בשנת 1949 בארצות הברית) הוא פרופסור מן המניין בחוג למשפטים ובחוג למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן. תחום המחקר המרכזי שלו הוא התפתחות ההלכה היהודית מבחינה היסטורית, סוציולוגית, אנתרופולוגית ודתית. מבחינה גאוגרפית, מחקרו עוסק רבות ביהדות צפון אפריקה.

ביוגרפיה

צבי זוהר נולד ב-1949 בארצות הברית. בשנת 1958 עלה לישראל. למד בתיכון ממלכתי דתי בתל אביב ולאחר מכן התגייס לשירות צבאי בחיל המודיעין. לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודים ישיבתיים בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1973, לאחר מלחמת יום כיפור ובעקבותיה, פנה זוהר ללימודים אקדמיים באוניברסיטת בן-גוריון. הוא השלים תואר ראשון בפילוסופיה כללית ובתולדות עם ישראל בהצטיינות בשנת 1978. לאחר מכן, למד לתואר שני ושלישי במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט שלו הוא השלים בשנת 1989.
במהלך לימודיו הפך לחבר ולעמית בכיר במכון שלום הרטמן.
בשנת 2000 הפך זוהר לחבר סגל באוניברסיטת בר-אילן והוא מלמד בחוג למשפטים ובחוג למדעי היהדות באוניברסיטה.
בשנת 2005 הופקד על הקתדרה על שם צ'נסי סטילמן ליצירה ההלכתית והערכית של חכמי ישראל בארצות האסלאם באוניברסיטת בר-אילן.

תפקידים ציבוריים

במסגרת תפקידיו, שימש זוהר כראש המרכז להלכה של מכון שלום הרטמן, ירושלים; חבר הוועד להוצאת כתבי הרב עוזיאל זצ"ל; חבר ועדת השופטים לפרס בן צבי 2008/תשס"ח וחבר ועדת ההיגוי למפעל מקורות תולדות החינוך.

מחקריו וספריו

מחקריו של זוהר נוגעים להתפתחות ההיסטורית של ההלכה בייחוד בצפון אפריקה. בתוך כך הוא עסק ביהודי סוריה ומצרים במאה העשרים, יהודי ארצות האסלאם ושאלת הזהות הלאומית, הלכה ומודרניזציה ביהדות ארצות האסלאם (המזרח-התיכון וצפון אפריקה), היסטוריה חברתית ותרבותית של יהודי המזרח בארץ-ישראל (משלהי התקופה העת'מאנית ועד להקמת מדינת ישראל), תולדות עם ישראל בזמננו, קהילות ישראל בזמננו, הסוציולוגיה של העם היהודי בזמננו, הלכה וחילון, הלכה ומציאות חברתית, גיור ועוד.
על מחקריו בתחום קיבל את פרס גאון לחקר מורשת יהדות צפון אפריקה בשנת 2006 ופרס ע"ש הנרי טולדנו לחקר יהדות צפון אפריקה (על עבודת המאסטר, בשנת 1982).
מאטיי מילו

מאטיי מילו (ברומנית: Matei Millo;‏ 24 בנובמבר 1814 - 9 בספטמבר 1896) היה שחקן תיאטרון, מחזאי ואחד מאבות התיאטרון הרומני.

חייו

מאטיי מילו נולד כשמלאו 7 חודשים להריון אמו והיה תינוק חלוש מאוד. המיילדת הגרמניה, שהניחה, שהוא עומד למות כל רגע, מיהרה להטביל אותו לפי דתה, נצרות קתולית. התינוק שרד ובהמשך נערך לו טקס לפי הנצרות האורתודוקסית, דת בני משפחתו.
מאטיי נולד במשפחת בויארים, באחוזת סטולניצ'ן (Stolniceni), בקרבת פשקאן, בנסיכות מולדובה. סבו מצד אמו היה הפוסטלניק יואן פרז'סקו, ממשפחת אצולה ותיקה ואביו היה הספטאר מאטיי מילו, שעל שמו נקרא, כמקובל אצל הרומנים.
מאטיי נשלח לפנימיה הצרפתית של Victor Cuénim, שנפתחה ביאשי, שם למד בחברת מיכאיל קוגלניצ'אנו ווסילה אלכסנדרי איתו קשר קשרי ידידות ושיתוף פעולה לכל החיים.
ב-10 באפריל 1834 הופיע לראשונה, לצידם של בני בויארים אחרים, על בימת "התיאטרון הצרפתי" ביאשי, בהצגה הקרויה "מסיבת הרועים המולדבים", שנערכה לכבודו של המושל הרוסי, פאבל קיסליוב. קיסליוב עצמו נעדר מהמופע, כי בארוחת הצהריים הפריז במשקאות חריפים. בנובמבר, באותה שנה, לכבוד עלייתו לשלטון של מיכאיל סטורדזה, מנהל הפנימייה ארגן מופע מיוחד בשפה הצרפתית. במסגרת זו הוצג לראשונה גם מופע בשפה הרומנית בשם "החגיגה הצבאית" (Serbarea militară), מופע יחיד בו הופיע מאטיי מילו, שגם חיבר את תוכן המופע.
המופע של מאטיי מילו מצא חן בעיני השליט החדש, שהיה קרוב משפחה של השחקן. שאיפותיו של מילו לפיתוח תיאטרון רומני השתלבו היטב עם שאיפות השליט לפיתוח מרכז תרבותי בדומה למקובל בצרפת. סטורזה מינה את מילו לדרגטור בדרגת מוחורדאר (muhurdar). מאוחר יותר זכה מילו לקידום והיה לקומיס גדול. מאטיי שאף לנסוע לפריז, להשתלם בתיאטראות שלה, אך מחסור במזומנים מנע זאת. גם בעניין זה בא השליט לקראתו והעניק לו מלגה של 150 מטבעות זהב, כדי שילמד בפריז "כלכלה פוליטית". מאטיי מילו שלח לאביו מכתב בו התנצל על כך שלא בא להיפרד ממנו, כי חבריו למסע המתוכנן לא היו מוכנים להמתין לו וב-18 בנובמבר 1840 יצא מיאשי אל פריז, מסע שערך 43 ימים.
מאטיי מילו בילה חמש שנים בפריז, שנים במהלכן צבר חובות רבים ונמנע מלימודי תעודה כלשהם. הוא שב ליאשי בכוונה להיות שחקן תיאטרון, אך קרובי משפחתו התנגדו לכך, כי ראו בהופעתו על קרשי הבמה ביזוי של מעמדו כבויאר נכבד. השליט מיכאיל סטורדזה ניסה לעקוף את הבעיה על ידי מינויו, יחד עם ניקולאה סוצו, לניהול התיאטרון של יאשי - תפקיד המנהל היה מכובד מתפקיד השחקן. תחילה הלך מילו במסלול שהיתוו לו, לא הופיע על הבמה והסתפק בקבלת מחיאות כפיים למחזאי - הוא עיבד, יחד עם אחרים, מחזות צרפתיים לקהל המולדבי. כחלק מתפקידו הניהולי, מילו התקין תקנון בן 60 סעיפים, תקנון שהיה ראשית החקיקה בתחום התיאטרון בארצות הרומניות. ב-1 במרץ 1847 מילו הופיע לראשונה בתיאטרון המקצועי וזכה להצלחה. קרובי משפחתו ניסו לחבל בהצלחתו, כדי להרחיקו מהופעה כשחקן - הם שלחו להצגות משרתים שהיו אמורים לעורר מהומות ולהביע בוז למשחקו. התופעות האלה רק חיזקו את מילו בהחלטתו להיות שחקן. הוא הופיע בתפקידים שונים, בעיקר במחזות של וסילה אלכסנדרי ולבסוף ב-Cucoana Chirita (הגברת קיריצה), התפקיד המפורסם ביותר שלו. הוא הופיע גם במחזות נוספים על נושא גברת קיריצה ובכלל נוצר שיתוף פעולה הדוק ופורה בינו ובין אלכסנדרי.
בלהקותיו של מאטיי מילו התחילו את דרכם בתיאטרון שחקנים מוכשרים רבים כמו יון אנסטין, שטפאן ולסקו ותלמידו, גריגורה מנולסקו, ואחרים.
יום המודעות למחלת הצליאק

יום המודעות הבינלאומי לצליאק הוא מועד החל בתאריך ה-13 בספטמבר. היום עוסק בהעלאת המודעות למחלת הצליאק ולקשיים בהם נתקלים הסובלים ממנה. היום הוכרז בשנת 2007 על ידי הסנאט של ארצות הברית.

רקע

בשנת 2007, החליט הסנאט של ארצות הברית על הגדרת ה-13 בספטמבר 2007 כ"יום המודעות למחלת הצליאק". התאריך הנבחר הוא יום הולדתו של סמואל ג'י, רופא ילדים שהיה הראשון שפרסם תיאור קליני של מחלת הצליאק. בין הנימוקים להחלטה על ציון יום זה היו העובדה שהמחלה טרם אובחנה אצל רוב האנשים עם צליאק, אף על פי שעיכוב באבחון עלול להוביל לבעיות רבות עבור החולים בה. מאז, מאשרר הסנאט את ההחלטה בכל שנה.

ציון היום

היום מצוין בארצות הברית על ידי הקרן הלאומית למודעות לצליאק (NFCA) אשר בכל שנה מודיעה על הזוכה ב"הגרלה ללא גלוטן" שזוכה במסע קניות גדול ללא גלוטן. הקרן הלאומית גם מקיימת גיוס כספים מיוחד לכבוד היום, ומקיימת סעודה ענקית ללא גלוטן לכל מי שרוצה בכך.
מחר אזיל דמעה

תקציר העלילה

ליליאן רוט (סוזן הייוורד) היא זמרת ושחקנית ידועה שהקריירה שלה מצליחה הודות לכישרונה אך גם בגלל אמה קייטי (ג'ו ואן פליט) העומדת מאחוריה מאז שהייתה ילדה קטנה ומדרבנת אותה להקדיש את חייה לבמה.
ליליאן פוגשת באחת מהופעותיה את חבר נעוריה דייוויד טרדמן (ריי דנטון) והם מתאהבים. דייוויד הוא עורך דין ומתחיל להיות המנהל שלה. הם מחליטים להתחתן ולהקים משפחה אבל קייטי מתנגדת לכך ומנסה לשכנע את ליליאן כי חבל לה להפסיד את הקריירה שהשקיעה בה הרבה עד אז.
דייוויד נפטר באופן פתאומי וליליאן נכנסת לדיכאון ונדודי שינה. כאשר אלכוהול מאפשר לה לישון, היא מתחילה לשתות ומצב הרוח שלה נע בין אגרסיביות לדיכאון.
היא מחליפה בעלים ומצבה הפיזי והאמנותי מידרדר עד שהיא מוצאת את עצמה ברחוב.
היא שוכרת חדר בקומה גבוהה של בית מלון ומתכוננת להפיל את עצמה לרחוב אך ברגע האחרון היא מתחרטת.
לבסוף היא נכנסת לסניף של אלכוהוליסטים אנונימיים ומתקבלת שם באהדה על ידי ברט מגווייר (אדי אלברט), עוברת תהליך גמילה קשה ומתאוששת.
ברט משכנע אותה להופיע בתוכנית הטלוויזיה "אלה הם חייך" ולספר על חוויותיה כאלכוהוליסטית.
הקהילה היהודית בלבוב

ראשיתה של הקהילה היהודית בלבוב בגליציה המזרחית בפולין, לוטה בערפל. ראשוני היהודים הגיעו לאזור נסיכות רייסן כבר במאה העשירית. בלבוב התקיימו שלוש קהילות יהודיות: קראים, קהילה יהודית שישבה בתוך חומות העיר, וקהילה יהודית שישבה מחוץ לחומות העיר.
ערב מלחמת העולם השנייה, הייתה בלבוב הקהילה היהודית השלישית בגודלה בפולין, לאחר קהילות ורשה ולודז', עם יותר ממאה אלף יהודים.

כיום

בשנת 1970 חיו בעיר כ-30,000 יהודים (1.6% מהאוכלוסייה). כיום הצטמקה האוכלוסייה היהודית באופן משמעותי כתוצאה מהגירה, ובמידה מועטה גם בגלל התבוללות. מספר היהודים כיום מוערך ב-2,000. מספר ארגונים מוסיפים לפעול בו.
כרב העיר מכהן כיום הרב מרדכי שלמה בולד, נציג חסידי סטולין קרלין.
לייזר מצב מוצק

לייזר מצב מוצק הוא לייזר שמשתמש בחומר במצב צבירה מוצק כחומר הלזירה ובלייזר אחר כדי לבצע שאיבה אופטית המאפשרת את יצירת קרן הלייזר. 

היסטוריה

לייזר מצב מוצק הוא הלייזר הראשון שהומצא, כאשר חומר הלזירה שלו היה אודם (ruby). השימוש בלייזר מצב מוצק הוא מועט, מכיוון שלא ניתן להפיק מגביש קרן לייזר בעוצמה חזקה מבלי להרוס אותו. בנוסף, כאשר מפעילים את הלייזר מחדש יש להפעיל לייזר נוסף למחזור חומר הלזירה.

שימושים

היתרון שיש ללייזר מצב מוצק הוא שאפשר לייצר בעזרתו פולסים קצרים מאוד, קוהרנטיים יותר ובאורכי גל שלייזרים אחרים לא יכולים לבצע או משיגים תוצאת נמוכות. יש המשתמשים בלייזר מצב מוצק מסוג (Nd:YAG) כדי לחתוך לוחות מתכת גדולים.
חברת רפאל מפתחת את מערכת קרן ברזל, להגנה מפני רקטות ומרגמות, שמבוססת על לייזר מצב מוצק.

לקריאה נוספת

(Optical Pumping MIT Department of Physics (Dated: February 17, 2011
דוד פרקש

דוד (דז'ה) פרקש הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ניצול השואה. אחיו של אמיל פרקש.
דוד פרקש נולד בבית יהודי נאולוגי בז'יליצה שבסלובקיה, אז חלק מצ'כוסלובקיה. אביו היה סנדלר בעל חנות נעליים ואימו אחות. לדוד היו שלושה אחים ואחות נשואה, אם לילדה.
באפריל 1942 נלקחו שני האחים הבוגרים של דוד וגיסו לעבודות כפייה ויותר לא שמעו מהם. ביוני נלקחו אחותו ובתה ונשלחו למות באושוויץ בתאי הגזים. דוד, אחיו הקטן ממנו, אמיל פרקש והוריהם נשלחו למחנה הריכוז נובקי. באוגוסט 1944 הותקף המחנה על ידי פרטיזנים סלובקים - דוד ואביו ברחו עם הפרטיזנים, אמיל ואימו מצאו מקלט בבית איכרים, תוך התחזות לנוצרים. הגרמנים תפסו את אמיל ואימו ובהמשך גם את דוד והעבירו אותם למחנה סרד. ממחנה סרד הועברה האם למחנה ראוונסבריק והבנים הועברו לזקסנבורג. לאחר לילה אחד נלקח דוד לגרמניה.
לאחר המלחמה שבו לביתם בני המשפחה ששרדו וביניהם גם דוד פרקש. אחיו, אמיל פרקש, ששירת בצבא הצ'כוסלובקי, ניצל סעיף חוק מיוחד שאיפשר לצ'כוסלובקים לשרת בצה"ל ועלה לישראל ב-1949, ובעקבותיו באו גם יתר בני המשפחה, בהם דוד.
דוד פרקש, שכבר שיחק כדורגל בקבוצות צ'כוסלובקיות, הצטרף למכבי חיפה בשנת 1950 ושיחק כחלוץ שמאלי. הוא פתח בהרכב חמש פעמים והבקיע שער אחד ובהמשך, לאחר ירידה בכושרו ירד לספסל המחליפים. דוד פרקש פרש ממשחק פעיל והתחיל, בעידודו של מאמן הקבוצה הבוגרת, אוטו שלפנברג, לאמן את קבוצת הנוער של מכבי חיפה. מ-1955 היה למאמן כושר של מכבי חיפה וכעבור שנתיים, עם בואו של המאמן ההונגרי אנדור קיש מונה להיות עוזרו והמתרגם שלו. הנהלת מכבי חיפה שלחה אותו להשתלמות בבית ספר למאמנים נודע בקלן, גרמניה וכשחזר קיבל לידיו את אימון הקבוצה. פרקש אימן את מכבי חיפה מ-1959 עד 1961 והגיע איתה פעמיים למקום החמישי בליגה הראשונה וגם זכה ב"גביע סוכות". בהמשך עבר פרקש לאימון קבוצות נוספות, הפועל טבריה, הפועל חיפה, הפועל חדרה ושמשון תל אביב.
ביולי 1964 היה מאמן נבחרת חיל הים הישראלי במסגרת תחרויות גביע הרמטכ"ל.