google/wiki40b huggingface dataset:
שבעה (סרט)

פירוט כללי

הסרט "שבעה" הוא הסרט השני בטרילוגיית סרטים, קו-פרודוקציה ישראלית-צרפתית, מבית היוצר של האחים שלומי ורונית אלקבץ, אשר גם משחקת בו תפקיד מרכזי. עלילת הסרט הראשון של השניים, "ולקחת לך אישה", אשר יצא לאקרנים בשנת 2005, עוקבת אחר סיפורה של ויויאן (רונית אלקבץ), המנהלת חיי משפחה מתפוררים ועגומים עם אליהו (סימון אבקריאן), בעקבות רומן עם מאהבה לשעבר ומתקשה ליזום פרידה בעקבות חוקיו הנוקשים של התא המשפחתי ומעמד האישה בתא זה. רק מקצת הדמויות מופיעות בשני הסרטים: אחיה של ויויאן, דוד (דוד אוחיון) וצ'ארלי, אותו מגלם אחיהם של רונית ושלומי, יחיאל אלקבץ, ומי שמגלמת את אמה, חנינה (סוליקה קדוש). "ולקחת לך אישה" קצר שבחים בארץ ובעולם וזכה בפרסים כגון פרס המבקרים ופרס הקהל בפסטיבל ונציה ופרס השחקנית הטובה ביותר (עבור רונית אלקבץ) בפסטיבל ירושלים.
בנובמבר 2007 החלו צילומי הסרט השני בטרילוגיה, "שבעה", אשר נמשכו כחודש ימים בתל אביב וסביון. ב-14 במאי 2008 פתח "שבעה" את שבוע המבקרים של פסטיבל קאן היוקרתי בצרפת, אשר נחשב במה ליוצרים חשובים בתחילת דרכם. בפסטיבל זכה הסרט להערכה עולמית רבה. ביוני פתח "שבעה" את פסטיבל הקולנוע שדרות. ביולי, טרם יציאתו לאקרנים בישראל, יצא הסרט לאקרנים בצרפת, בהפצת חברת "פילמס דו לוסאנג'", שם זכה לחשיפה תקשורתית יוצאת דופן ולביקורות אוהדות, מה שהביא לצפייה של 30 אלף איש בשבוע יציאתו. ב-18 ביולי זכה "שבעה" בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים בקטגוריות הסרט והשחקנית הטובים ביותר (עבור חנה אזולאי הספרי). בספטמבר יצא "שבעה" לאקרנים בארץ, ותוך שבועיים בלבד צפו בו 45 אלף איש. ב-23 בספטמבר זכה "שבעה" בשני פרסי אופיר (מתוך 13 מועמדויות), בקטגוריות הצלם (עבור ירון שרף) ושחקנית המשנה (עבור אוולין הגואל) הטובים ביותר. ב-22 באוקטובר גרף "שבעה" שלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הים-תיכוני בספרד, בקטגוריות הסרט, הבימוי והשחקנית (עבור אלקבץ, אזולאי-הספרי, הגואל, יעל אבקסיס, חנה לסלאו וקרן מור) הטובים ביותר.

עלילה

עלילת "שבעה" נפתחת בקריית ים, בתקופת מלחמת המפרץ (ינואר 1991), בהלוויתו של מוריס אוחיון, אשר נפטר במפתיע. משפחתו המרוקאית של אוחיון מתקבצת לטקס השבעה המסורתי. המשפחה כוללת, מלבד אם המשפחה, חנינה (סוליקה קדוש), ואלמנתו של מוריס, אילנה (קרן מור), שישה אחים: מאיר (אלברט אילוז), חיים (משה איבגי), איתמר (אלון אבוטבול), ז'אקי (רפי אמזלג), דוד (דוד אוחיון) וצ'ארלי (יחיאל אלקבץ), ושתי אחיות: סימונה (חנה אזולאי הספרי) וויויאן (רונית אלקבץ). כמעט לכל אחד מהאחים נלווית דמות נוספת- אשתו של ז'אקי, לילי (יעל אבקסיס), אשתו של חיים, איטה (חנה לסלאו), השותף במפעל של חיים, בן-לולו (גיל פרנק), אשתו של איתמר, רותי (אורית שר), אשתו של מאיר, תרז (רובי פורת שובל) ואחותה, אוולין (אוולין הגואל) ובעלה של ויויאן, אליהו (סימון אבקריאן), אשר מסרב לתת לה גט. מוריס המנוח, על אף שלא היה האח הבכור, הוא שהחזיק את משפחת אוחיון מלוכדת. על רקע השבעה שני אסונות, המלחמה המאיימת לתת אותותיה בכל רגע והתמוטטות העסק המשפחתי, המפעל שמנהל חיים, בתמיכתה הכספית של אשתו, איטה (לסלאו), כשכל אחיו מתנערים מהאחריות לתמוך בו. למרות הכלל הדתי, השגרתי והמוסרי, להתעסק אך ורק בענייני האבל, נאלצים בני המשפחה, שבעל כורחם מתקיימים וישנים יחד באותו הבית במשך שבעה ימים, להתעסק בבקעים, בקרעים ובסודות המשפחתיים, שמביאים להתמוטטויות תכופות, על רקע הצורך להתאחד כמשפחה ולשמור על הערך המשפחתי העליון שהוא כבוד המשפחה.
אייל רוסה

מאפיינים

מיני אייל רוסה מתאפיינים בפרווה גסה ושעירה שצבעה בדרך כלל בגוונים כהים (חום ערמוני עד שחור). האוזניים של איילי רוסה עגולות ומשולשות בקצוות, אך בעוד שאצל המינים הגדולים הן רחבות מאוד, אצל המינים הקטנים הן צרות. הזנב קצר ועבה, והרגליים ארוכות. ההיכר של המינים בסוג הוא מבנה הקרניים: הקרן מורכבת מהמוטה המרכזית ומזוג סיעופים קטנים-בינוניים בתחילת ובאמצע הקרן. זאת לעומת הסוג אייל או אייל רוסרבוס בעלי הקרניים המסועפות. 
בית הגידול של אייל רוסה מורכב מאזורים סבוכים וגשומים בדרך כלל, ולכל המינים בו יש הסוואה מושלמת על רקע הסביבה המיוערת שלהם: מין אחד נוהג לרבוץ על אדמה בוצית או פסולת עלים כשפרוותו הרטובה והחומה תתמזג לחלוטין איתה, למין אחד יש פרווה כהה מנוקדת המחקה את הצללים והאורות בעומק היער, ומין אחד בצבע שחור המתאים במיוחד עבור יערות חשוכים עם חופה סגורה המונעת את חדירת קרני השמש והוא הדין לגבי המין הרביעי והגדול. מיני אייל רוסה מחבבים מים והם עשויים לרחוץ בבוץ או ללקט מזון במים רדודים. התזונה שלהם כוללת שיחים, עשבים, עלים, שרכי מים, וכדומה. 
הם בעלי חיים חברותיים החיים בקבוצות קטנות או בעדרים בגודל בינוני, אך הזכרים (בעיקר אצל המינים הקטנים) יהיו בדרך כלל בודדים ואגרסיביים. איילי רוסה פעילים בעיקר בשעות הלילה ובשעות הדמדומים, ובכך הם יוצאי דופן לעומת איילים גדולים אחרים; עם זאת, יש מהם הפעילים גם בחלק משמעותי של היום. איילי רוסה ידועים בשאגות שלהם הנשמעות מפי הזכרים בעיקר בעונת הרבייה על מנת למשוך נקבות ולהזהיר זכרים יריבים. משך ההריון של הנקבה הוא 240 ימים בממוצע, ולרוב נולד עופר יחיד.
רוברטו צ'ן

קריירת מועדונים

צ'ן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של סן פרנסיסקו המקומית וכבר בגיל 17 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ב-3 באוגוסט 2013 חתם במאלגה מליגת העל הספרדית תמורת 500 אלף דולר. שבועיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לולנסיה.
ב-17 בינואר 2014 הושאל לזולטה ורכם מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה. בוורכם רשם רק שני משחקים ובסיום העונה חזר למאלגה.
ב-22 באוגוסט 2015 הושאל ללינאנסה.
בינואר 2016 חזר לסן פרנסיסקו אחרי שלוש שנים באירופה. ב-27 ביולי 2016 חתם בריונגרו אגילאס מליגת העל הקולומביאנית.
ב-31 בינואר 2017 חזר לפנמה וחתם באראבה אונידו. ב-1 בינואר 2018 הושאל לאלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה עד לסיום העונה.

קריירה בינלאומית

צ'ן שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של פנמה. ב-3 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-0 לפרגוואי. ב-10 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד הונדורס.
צ'ן השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע הזהב בשנים 2013 ו-2017.
תקרית מרץ

תקרית מרץ (1931) הייתה ניסיון הפיכה ביפן אשר תוכנן על ידי ארגון בשם "אגודת פרחי הדובדבן" ולא יצא אל הפועל, על אף שההפיכה נכשלה, היא ביטאה את עליית הלאומיות ביפן ואת אכזבת האזרחים מהמשטר הקיים, ולאחריה החלה סידרה של ניסיונות הפיכה שאירעו לאורך שנות ה-30 של המאה ה-20.

הרקע

כבר בסוף המאה ה-19 הושפעה יפן מרעיונות לאומניים ושאיפות אימפריאליסטיות, השפעה שהביאה אותה למלחמות רבות עם שכניה ולכיבושים רבים (כגון מלחמת סין יפן ומלחמת רוסיה יפן). על אף פעולות אלו עדיין היו יפנים רבים שחשו כי ארצם אינה עושה מספיק וכי על מנת להפוך למעצמה בקנה מידה עולמי עליה להמשיך בעוד פעולות בזירה הבינלאומית. המשבר הכלכלי הגדול בתחילת שנות ה-30 הביא לאכזבת התושבים מהמשטר הקיים אותו ראו כמושחת, חוסר יכולתו של המשטר לספק פרנסה לכל התושבים גרם להתפתחות עוינות מסוימת לפוליטיקאים המושחתים והעשירים. כך התפתחו ביפן תנועות לאומיות רבות שקראו להחליף את המשטר בטוב או ברע, ביניהן הייתה גם "אגודת פרחי הדובדבן".

השלכות

כשהתגלה ניסיון הקשר לא נעשה כמעט דבר לקושרים, שחלקם הקטן הועבר מתפקידו אך אף אחד לא נענש בשום צורה אחרת. דבר זה היווה תקדים מסוכן לניסיונות המרד הבאים, והוריד את רתיעת האזרחים מן השלטון שלא יכול לכפות ולאכוף את חוקיו. 
עיקר חשיבותו של ניסיון המרד היא בכך שהוא ביטא את אכזבת האזרחים מהשלטון שהיה ביפן ואת רצונם להחליפו. רגשות אלה התבטאו לאחר מכן במרידות נוספות שבאו בעקבות "תקרית מרץ" ובהן תקרית אוקטובר (1931), ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 ומרד הנפל (1936).
ג'ימי-לין סיגלר

ביוגרפיה

סיגלר נולדה בקווינס, ניו יורק, לסטיב סיגלר, יהודי בן למהגרים מיוון ורומניה, אמה קוני סיגלר היא גיורת ממוצא קובני. סיגלר גדלה בלונג איילנד והחלה לשחק ולשיר בגיל 7.
ב-1 ביולי 2003, נישאה סיגלר לסוכן שלה "איי. ג'יי." דיסקאלה. בספטמבר 2005, נפרדו בני הזוג.
בינואר 2008 ביקרה סיגלר בישראל באמצעות פרויקט תגלית, היא הייתה מלאת התפעלות מהסיור וקראה לישראל "אחד המקומות היפים והמעוררים השראה שאי פעם ביקרתי בהם". בהמשך היא הוסיפה שהטיול גרם לה לרצות לשמר את זהותה היהודית ואחרי שיחה עם חיילים שהשתתפו בטיול, היא הביעה סולידריות עם הקשיים עמם מתמודדים חיילים צעירים בצבא הישראלי.

קריירה

את תפקיד המשחק הראשון שלה ביצעה סיגלר ב-1997, בסרט הפשע "מדינת ברוקלין" לצידם של טוני דנזה וג'ניפר אספוזיטו, בתפקיד אנג'י הנערה.
בשנת 2001 שיחקה בסרט האימה "סיפורי קמפ-פייר" בתפקי' נטלי, לצידם של אביגיל ספנסר וצ'ארלי דיי.
בשנת 2003 שיחקה בקומדיה "Death of a Dynasty", לצידם של קווין הארט וראשידה ג'ונס בבימויו של דיימון דאש.
בשנת 2012 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע הקומי "הזמנה לגירושין", ושיחקה בסרט העצמאי "למצוא את האחת" לצידה של ג'ניפר לאב יואיט.
דיאן פלטשר

ביוגרפיה

פלטשר נולדה בעיר דרבי שבדרבישייר. היא גילמה את ננסי בסיטקום הבריטי "Fairly Secret Army", והופיעה בסדרות טלוויזיה פופולריות כגון אופרת הסבון "קורוניישן סטריט", "המפקח מורס", "פוארו", סדרת הדרמה "Within These Walls", "רציחות במידסומר", ובסדרה "בקצב הלב". בשנת 1971 שיחקה במחזה "No One Was Saved" בתיאטרון רויאל קורט. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בסרטו של רומן פולנסקי "מקבת'".
בעיבוד של ה-BBC ל"בית הקלפים" ובסדרות ההמשך "שלום אדוני המלך" ו"הפוסק האחרון" גילמה פלטשר את דמותה של אליזבת' ארקרט, אשתו של מי שהיה מצליף המפלגה השמרנית ואחר כך ראש הממשלה פרנסיס ארקרט (בגילומו של איאן ריצ'רדסון).

חיים אישיים

האנתרופולוג ד"ר ג'יימי פ. לוסון הוא בנם המשותף של פלטשר ושל השחקן דניס לוסון.
הפרדוקס של בנך-טרסקי

הפרדוקס של בנך-טרסקי (Banach-Tarski Paradox) הוא משפט מתמטי, הקובע שאפשר לחלק כדור למספר סופי של נתחים זרים באופן כזה שאחרי הזזה וסיבוב של הנתחים, ניתן יהיה להרכיב מהם שני כדורים מלאים, זהים במידותיהם לכדור המקורי. המשפט מסתמך במידה רבה על עבודה קודמת של האוסדורף, ויש המכנים אותו "פרדוקס בנך-האוסדורף-טרסקי" בשל כך.
התוצאה נקראת "פרדוקס" משום שהיא סותרת את חוק שימור המסה ואת האינטואציה הגאומטרית והפיזיקלית. עם זאת, אין במשפט שום בעיה לוגית - הוא נובע מאקסיומת הבחירה.

הסבר פורמלי לתוכן המשפט

נגדיר יחס שקילות בין תת-קבוצות של מרחב אוקלידי (n-ממדי) כך: A ו-B תקראנה חופפות-בחלקים אם ניתן להציג את A ו-B כאיחוד זר של קבוצות 
 ,
כך שלכל 

מתקיים ש
 ו-
 
חופפות, כלומר כך שקיימות העתקות צפידות (שומרות מרחק)  כך ש- .
דומה, שאם שתי צורות הן חופפות-בחלקים, נכון לומר שיש להן אותו "שטח" או "נפח". ואומנם כבר אוקלידס השתמש ברעיון זה ב"יסודות" כדי להגדיר מתי לשתי צורות במישור הדו-ממדי יש אותו שטח; ניתן להראות שהגדרה זו מתיישבת עם ההגדרה המודרנית של שטח.
אולם כאשר מנסים להחיל הגדרה זו על קבוצות מממדים גבוהים יותר, מתברר שעבור 
 
כל שתי קבוצות חסומות בעלות פנים לא ריק הן חופפות בחלקים. זהו תוכנו של המשפט שהוכח על ידי סטפן בנך ואלפרד טרסקי ב-1924. חשוב להעיר שחלק הארי של ההוכחה פורסם כבר בשנת 1914 על ידי פליקס האוסדורף, שבנה "פרדוקס" דומה עבור מעטפת כדורית דו-ממדית.
תמר לזר

ביוגרפיה

לזר סיימה בהצטיינות לימודי הוראת ספרות ומקרא ולימדה ספרות ותנ"ך בתיכון. היא מרצה ומלמדת נוער ומבוגרים כתיבה וקריאה ביקורתית ומלווה כותבים בתהליכי היצירה.
לזר הקימה יחד עם בן זוגה, התסריטאי גיא עפרן, את ארט-האוס: בית לכותבות ולכותבים במדבר. אליו מגיעים כותבים וכותבות לעבודת יצירה אינטנסיבית ומקבלים בה ליווי וייעוץ בפרוזה או בתסריטאות מהמארחים.

יצירה

ספר ביכוריה "זכרונות של עץ" של לזר יצא לאור בידיעות ספרים בשנת 2012, וזכה לשבחי הביקורת.
ספרה השני "מצילות" יצא ב-2017 בהוצאתם הפרטית של תמר ובן זוגה, ארט-האוס. הספר זכה בפרס רמת גן לספרות היוקרתי. "מצילות" הוא אף הספר העצמאי הראשון שזוכה בפרס ספרותי מרכזי בישראל.
בגיליון "פטל" מספר 6 הופיע הפרק הראשון מהספר השלישי שעליו לזר שוקדת (נכון ל-2019).
כל ספריה של לזר יצאו לאור גם במהדורות דיגיטליות.

חיים אישיים

לזר מתגוררת במושב צופר שבערבה, יחד עם בן זוגה ושני ילדיה.
מאיר אילן

ביוגרפיה

אילן נולד בפולין ועלה לארץ בשנת 1934, והיה מראשוני המתנדבים לחיל התותחנים של הצבא הבריטי. היה ממקימי חיל התותחנים של צה"ל, שימש כקצין תותחנים ראשי (קתמ"ר) בשנים 1949-1953. בשנים 1953-1954 שימש כראש מחלקת מבצעים במטה הכללי, כיהן כממלא מקום ראש אגף אפסנאות (אג"א, היום אט"ל) וב-1955 מונה לראש האגף, בספטמבר 1956 הועלה לדרגת אלוף. במלחמת סיני הוא היה אחראי לכל הפעילות הלוגיסטית. במרץ 1960 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
עם שחרורו מצה"ל נתמנה לממונה על הייצוא החקלאי במשרד החקלאות, ב-1961 מונה למנהל קריית הפלדה, ב-1965 למנכ"ל חברת "כימיקלים ופוספטים" וב-1969 מונה במקביל למנהל החטיבה האנאורגנית בכימיקלים לישראל. כמו כן שימש יו"ר משק לשעת חירום בצפון. בפברואר 1971 נהרג בתאונת דרכים בכביש החוף, ונקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין קריית שאול.
שפתה

שפתה (געז: ሽፍታ, סומלית: שופתו) הוא מונח הנמצא בשימוש בקרב רבים מעמי קרן אפריקה וניתן לשודדים, פורעי חוק, מורדים, לוחמי חופש וטוענים לכתר. המצב בו השפתה נמצא מחוץ לחוק נקרא "שפתנת" (ሽፍታነት).
השפתה מתואר לרוב כ"פורע חוק חברתי" אשר מאתגר את הממסד הרשמי ויש הרואים בו כדבר הדומה למצב של רובין הוד. השפתה הקלאסי הוא אדם שעזב את החברה או את האדון הפיאודלי ושפועל במקומות כפריים ובספר ובכדי לבטא את היותו פורע חוק הוא אף אינו מספר את שערו. חגי ארליך מרחיב על כך: 
(...) בתרבות האתיופית לא היה המושג "שיפטה" שלילי בכל מהותו. רבים מקרב אותם פורקי עול הלכו בדרך זאת כדי לזכות בתשומת לב, להוכיח את יכולתם לגייס אנשים, ולהפריע לסדר הציבורי כדי שבעל דרגה גובהה יגייסם לשירותו, יעניק להם דרגה בהתאם לסמכותו, ויהפכם לחלק מהממסד. דברי ימי אתיופיה ומסורותיה עתירי דוגמאות ל"שיפטה" שנעשו בכירי הארץ. מוסד ה"שיפטה" תרם אפוא ליציבות ולהמשכיות: בני אצולה מקופחים, בני איכרים מוכשרים ושאפתניים, אלה וגם אלה לא נזקקו למרידה בעצם השיטה החברתית-פוליטית. באמצעות ה"שיפטנת" הם יכלו לפעול ולהשיג את הדרגות הגבוהות במסגרת השיטה הקיימת.
— 
הקיסרים סוסוניוס, תוודרוס השני ויוהנס הרביעי הם דוגמאות מובהקת לאנשים שפעלו כשפתה ויותר מאוחר היו לשליטים החוקיים של האימפריה האתיופית. השלטון האיטלקי באריתריאה ויותר מאוחר באתיופיה השתמש במונח כדי לתאר אנשים אשר פעלו כנגדם ובין האנשים הראשונים אשר תוארו ככאלה היה בהתה חגוס. בשנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו שפתה רבים באזורים המיושבים בסומלים בצפון-מזרח קניה, בתגובה לכך פתח צבא קניה במלחמה כנגדם, מלחמה אשר מכונה מלחמת שפתה . במהלך מלחמת האזרחים האתיופית ובמלחמת העצמאות האריתריאית שבתה רבים היו חלק ממחתרות מאורגנות וראשיהם לרבות מלס זנאווי ואיסאייס אפוורקי, הפכו מאוחר יותר למנהגי אתיופיה ואריתריאה בהתאם.
יוחנן בוהם

ביוגרפיה

בוהם נולד בברסלאו, אז בגרמניה וכיום ורוצלב, פולין ב-1914. הוא החל ללמוד מוזיקה בכוחות עצמו ועם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החל לנגן בקרן בתזמורת של איגוד התרבות היהודי (Kulturbund), בניצוח ויליאם שטיינברג. בהמשך, ברח מגרמניה לצ'כיה. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל באונייה לאחר שקיבל אישור עלייה מהשלטון הבריטי.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושימש נהג משאית במדבריות צפון אפריקה. במהלך המלחמה הועבר לבריגדה היהודית, והיה מפקד צוות הווי יהודי שהופיע לפני החיילים היהודים של הצבא הבריטי. בסיום המלחמה התגיס לארגון ההגנה בירושלים ועם פרוץ מלחמת השחרור לחם בירושלים בקרבות "קטמון".
משנת 1938 עבד ברדיו ירושלים, כנגן קרן יער וכמנצח וקורפטיטור של מקהלת קול ירושלים. בין השנים 1951 ל-1959 היה סגן המנהל של מחלקת המוזיקה קול ציון לגולה. יוחנן בוהם ייסד את תזמורת הנוער הירושלמית וניהל אותה ומשנת 1959 עד 1979. משנת 1966 עד שפרש לגמלאות בשנת 1979 עמד בראש מחלקת התרבות של עיריית ירושלים, שם המשיך לכהן כיועץ מוזיקלי לאחר פרישתו. הוא היה גם מבקר המוזיקה של ג'רוזלם פוסט ומאז 1968, גם ערך את מדור המוזיקה של העיתון.
בוהם היה חבר בוועדה הציבורית ובמועצה של פסטיבל ישראל ושל תחרות הנבל ואף היה יושב ראש חבר השופטים של התחרות השביעית. כמו כן היה בין מייסדי קרן המוזיקה הישראלית, נציגת קרן המוזיקה של ארצות הברית. קרן זו מעודדת את פעילותן של תזמורות נוער, בהשאלת כלי נגינה ובקיום סמינרים למנצחי תזמורות כאלה ולמורי מוזיקה בבתי ספר.
נפטר בירושלים בשנת 1986, בגיל 72, ממחלת הסרטן.

לקריאה נוספת

יהודה כהן, "נעימי זמירות ישראל", הוצאת עם עובד, 1990
גוסטף גרינדגנס

ביוגרפיה

נולד בדיסלדורף לארנולד ואמי גרינדגנס. בסתיו 1917 נקרא לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה ושירת כשחקן בתיאטרון שבידר את החיילים. ב-1919 ו-1920 למד משחק באופן מקצועי בעיר הולדתו. הוא הופיע בתיאטראות בקיל, הלברשטאדט ועוד. ב-1928 דרך כוכבו כשהצטרף למקס ריינהרדט בדויטשס תיאטר. הוא אף החל לביים הצגות ואופרות. ב-1931 הופיע בתפקיד מפצח הכספות בM (סרט) של פריץ לאנג. בשנה לאחריה החל להופיע בתיאטרון הלאומי הפרוסי בבירה, וקיבל את תפקידו המפורסם ביותר, שהגדיר את הקריירה שלו זה של מפיסטו ב'פאוסט' לגתה. גרינדגנס הידס על הבמה באיפור כבד וגילם את הדמות במבטא אריסטוקרטי ובשפתות בו דיבר תמיד (הוא היה הומוסקסואל כמעט גלוי), והותיר רושם עצום על המבקרים. הוא מילא את תפקיד מפיסטו כמעט עד סוף חייו.
בין השנים 1926–1929 היה נשוי לאריקה מאן, בתו של תומאס מאן, איתה עבד בתיאטרון. ב-1936 נישא בשנית לשחקנית הגרמנית מריאן הופ.
תחת המשטר הנאצי המשיך לביים, לשחק ולפתח את קריירת המשחק שלו, על אף הצנזורה הקשה שהוטלה על התרבות הגרמנית והכפיפה לתכנים המזוהים עם הנאציזם. הוא היה בן חסותו של הרמן גרינג, שאף הכליל אותו ברשימת "מחונני האל", האמנים שנחשבו חיוניים בעיני המשטר. ב-1943 התנדב לשירות בחזית אך נקרא חזרה תוך זמן קצר.
ב-1945 נעצר על ידי צבאות הכיבוש הסובייטיים והושם במחנה מיוחד. הוא שוחרר משם בהתערבות הזמר הקומוניסט ארנסט בוש, אותו הציל גרינדגנס מהוצאה להורג לאחר שהורשע בבגידה ב-1943 על ידי פנייה אישית לגרינג. השחקן עבר דה-נאציפיקציה וחזר להופיע.
הוא נאלץ להיות מעורב בעל כורחו ב-"שערוריה ספרותית" בעקבות הרומן הפוליטי המפורסם של קלאוס מאן "מפיסטו". סיפורו של מאן, שנכתב ב-1936, מכיל רמזים ברורים ולא חיוביים לדמותו של גרינדגנס. ב-"מפיסטו" מתואר השחקן "הנדריק הפגן", כוכב עולה בתיאטראות גרמניה אשר מגיע לשיא הקריירה המקצועית שלו בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה, בעיקר בתפקיד מפיסטופלס ב"פאוסט", זאת על אף דעותיו הפוליטיות שמזוהות עם השמאל והליברליזם.
ברומאן מועברת ביקורת קשה ונוקבת על הפגן השחקן בפרט ועל החברה הגרמנית ככלל. מאן מתאר את איבוד המצפון האנושי ואת הערכים הקלוקלים שהתפשטו באומנות ובתרבות הגרמנית בעקבות שינוי המשטר.
מאחר שהספר רמז בבירור למעורבותו של גוסטף גרינדגנס בצמרת המפלגה הנאצית והצגת דמותו באור שלילי, בשנות ה-60, עת פרסום הספר בגרמניה, תבע בנו המאומץ, פטר גריסקי, לא לפרסם את "מפיסטו" במדינה. תביעה זו התמשכה 7 שנים, ובסופה הוכרע על ידי בית המשפט העליון בגרמניה על הפצת הרומן בכמות מצומצמת. למרות זאת נדפסו ונמכרו בגרמניה כ-700,000 עותקים. ב-1971 התבטלה התביעה בשם חופש האמנות. כשהספר יצא לאור מחדש בגרמניה ב-1981, לא נשמעו קולות מחאה. קלאוס מאן הקפיד להדגיש כי לא התכוון לצייר את דמותו של איש מסוים, וכי מפיסטו שלו אינו אדם זה או אחר, אלא תמהיל של תכונות שונות, וכי הכוונה הייתה לתאר דמות סמלית, על רקע חברתי-פוליטי מסוים. אך למעשה, דמותו של השחקן הפגן מתבססת ברובה על דמותו של גרינדגנס, שהיה גם בן-חסותו של גרינג.
גרינדגנס נפטר באוקטובר 1963 מדימום פנימי, אם כי קיימת הטענה] שהתאבד בעזרת גלולות שינה.
עמירה הניג הגני

עמירה הניג הגני (נולדה ב־1934) היא סופרת ומשוררת עברית, עורכת ספרי שירה ומנהלת בית מורשת לזיכרון השואה של התנועה הקיבוצית. 
עמירה הניג הגני נולדה בקיבוץ עין החורש בשנת תרצ"ד 1934. כתבה שירה מגיל צעיר ופרסמה משיריה בעיתונות תנועת הנוער ואחר כך בבטאוני תנועת השומר הצעיר והקיבוץ הארצי. עם נישואיה עברה לקיבוץ גן שמואל. עבדה שנים רבות בהוצאת ספרית פועלים כעורכת מדור השירה. נתנה מחילה לחיי התרבות של קיבוצה, ניהלה את מחלקת התרבות של הקיבוץ הארצי והשתתפה בעיצוב טקסים חגים ואירועי זיכרון.
הגני הייתה מהמשוררות הראשונות שכתבו שירה על מצבה של האשה כאהובה ובת רעיה ואם. שיריה כונסו ויצאו בכמה ספרי שירה, וכן נדפסו שירים משלה באנתולוגיות שונות. ספר שיריה הראשון "חלונות פתוחים" יצא לאור בשנת 1963. בשנת 1996 הלחינה חוה אלברשטיין את שירה של הגני "אם בלילה" לאלבומה "יונת האהבה". בשנת 2018 הקליטה אלברשטיין את השיר "ערב אחר" - לפי מילים של הגני ולחן של ערן ויץ.
הדיוויזיה ה-76 (ורמאכט)

הקמה ראשונה

הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 בזמן הגיוס קודם מלחמת העולם השנייה, והועמדה תחת פיקוד מקסימיליאן דה אנגליס. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בעתודת הארמייה החמישית בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה ה-16. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה ה-11, ולאחר מכן פעל כחלק מהקורפוסים ה-52, ה-4, וה-44 לסירוגין, במסגרת הארמייה ה-17. בקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 והקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן בקרב סטלינגרד במסגרת הקורפוס ה-8, וב-31 בינואר 1943 הושמדה הדיוויזיה יחד עם כל הכוחות שהיו בכיס הדרומי, ושרידיה נלקחו לשבי.

הקמה שנייה

ב-1 באפריל 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, והועמדה תחת פיקוד אריך אברהם. בדצמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב דנייפר כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן במסגרת הארמיות השישית והשמינית. במהלך מבצע יאשי-קישינב לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הרומני ה-6, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-57 במסגרת הארמייה השמינית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב דברצן ובקרבות בהונגריה, סלובקיה ושלזיה, ושם נכנעו הכוחות לרוסים בסוף המלחמה.
ברכת שהחיינו

דינים נוספים

בליל היום השני של ראש השנה, ישנה מחלוקת האם יש לברך ברכת שהחיינו גם בלילה זה. על מנת לצאת מהספק נהוג בהרבה קהילות לאכול פרי חדש, המצריך גם הוא ברכת שהחיינו, ולכוון בברכה על היום ועל הפרי.
לפי חלק מהפוסקים, בברכת שהחיינו לא חל הכלל האומר ש"ספק ברכות להקל", לפיו אין לברך במקום שיש ספק אם האדם חייב בברכה זו או לא, משום שברכה זו באה על שמחת הלב, ואם האדם שמח - הברכה אינה לבטלה.
בימי בין המצרים יש שנהגו שלא לברך שהחיינו. (בימי ספירת העומר, היו שנהגו שלא לברך, אך למעשה נפסק לברך).
(יש להבדיל בין ברכה זו הנאמרת כאשר השמחה היא של אדם יחיד, לברכת הטוב והמטיב, הנאמרת כאשר השמחה משותפת עם אדם נוסף).

מטבע לשון

המילה "שהחיינו" הפכה בלשון העממית למטבע לשון שמשמעותה "סוף סוף!". כך יכול אדם לומר לחברו שנדרש לו זמן רב מדי לבצע פעולה עבורו: "שהחיינו! כמה זמן צריך בשביל לקנות גלידה?"
טטה (הונגריה)

היסטוריה

האזור היה מיושב עוד בתקופות פרה היסטוריות, במכרה בסביבה נמצאו שרידים מלפני 100,000 שנה. מתקופה מאוחרת יותר נמצאו באזור שרידי התיישבות של שבטים גרמאניים ואווארים. טָטָה מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1221. במהלך המאה ה-13 ועד שנת 1326 שלט בית צ'אק בטָטָה, בתקופתם אף החלה בניית המצודה. בסוף המאה ה-14 המלך זיגמונד הסב את המצודה לארמון מלכותי. בארמון זה אירח את מלך דנמרק אריק מפומרניה ואת מלך פולין ולדיסלאב השני יגיילו (Władysław II Jagiełło). העיר הגיעה לשיא פריחתה במחצית השנייה של המאה ה-15 בימי המלך מתיאש הראשון. בשנת 1457 הוא החזיר את הטירה לבעלות בית המלוכה ושיפץ אותה בסגנון הגותי המאוחר. 
בשנת 1526, לאחר ניצחון העות'מאנים בקרב מוהאץ', נשארה טָטָה בשטח שלא נכבש על ידי העות'מאנים. במאבק שהתפתח בין האצילים ההונגרים תומכי  בית הבסבורג לבין תומכי מלך הונגריה יאנוש סאפוליאי נמנה מפקד טירת טָטָה בין תומכי בית הבסבורג, אולם הוא נכנע לכוחות העדיפים של תומכי יאנוש זפוליה לאחר שאלו הטילו מצור על הטירה. בשנת 1543 העות'מאנים כבשו את טטה. במשך 145 שנות השלטון העות'מאני בהונגריה טָטָה החליפה ידיים 9 פעמים, ובסך הכל הייתה תחת שלטון עות'מאני רק 16 שנים. לאחר השחרור הסופי העיר השתקמה במהירות.כל תקופת הכיבוש העות'מאני של הונגריה שימשה טירת טָטָה מצודה חשובה של השלטון ההבסבורגי. הטירה נשרפה בתחילת המאה ה-18על ידי הכוחות ההבסבורגיים במהלך דיכוי מרידת פרנץ ראקוצי.
בשנת 1727 רכש הרוזן יוז'ף אסטרהאזי את טָטָה והעיירות שבסביבתה. בהמשך, עד למחצית השנייה של המאה ה-18, שימשה טָטָה כמרכז של האחוזות הנרחבות של בית אסטרהאזי. בתקופה זו עוצבה טָטָה בסגנון הבארוק השולט עד היום במבנים המרכזיים של העיר. 
בשלב האחרון של המרד ההונגרי של 1848 היוותה המצודה של טָטָה בסיס של הכוחות ההונגריים.
בעקבות הפשרה של 1867 החלה בטָטָה (כמו בהונגריה כולה) תקופת פריחה מואצת, הוקמו בה מפעלי תעשייה, אורוות סוסים והיפודרום. בשנת 1884 הושלם החיבור למסילת הברזל המובילה לבודפשט.
במלחמת העולם השנייה, באביב 1945 התחוללו קרבות באזור טָטָה, שנכבשה על ידי הצבא האדום ב-19 במרץ.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית התקיימה בטָטָה כבר בימי הביניים. יהודי העיר גורשו באמצע המאה ה-15 בתקופתו של מלך הונגריה לאיוש הגדול. 
יהודים התיישבו מחדש בטָטָה החל מתחילת המאה ה-18, הם הגיעו בעיקר מבוהמיה ומורביה. בית הקברות היהודי הוקם ב-1740, ובית כנסת הוקם כנראה עוד קודם לכן. 
השגשוג של יהדות הונגריה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 לא פסח על טָטָה. יהודים היו הבעלים של מפעלים חשובים בעיר, ביניהם שני מפעלי התעשייה הכי חשובים: היקב ומפעל שטיחים, וגם בית דפוס בו הודפס העתון המקומי החשוב ביותר. 
במפקד האוכלוסין של 1941 היו בטָטָה 527 יהודים. הם השתייכו לזרם הנאולוגי של היהדות ההונגרית. בעיר התקיים בית ספר יסודי יהודי.
שואת יהודי הונגריה לא פסחה על הקהילה היהודית בטָטָה. 650 יהודי העיירה והסביבה רוכזו בגטו שהוקם במבנה של רפת. ב-6 ביוני 1944 הובלו על ידי שוטרים הונגריים לרכבת שהובילה אותם למרכז איסוף בעיר קומארום, משם נשלחו להשמדה באושוויץ. רק מעטים מהם ניצלו. 
במרכז העיר, ליד מבנה בית הכנסת, הוקמה אנדרטה מרשימה לזכר יהודי טטה שהושמדו בשואה. בית הכנסת עצמו משמש כמוזיאון אמנות. בית הקברות היהודי, הנמצא בפאתי העיר, פעיל גם כיום (2007), אמנם אין שם כיום תושבים יהודיים, אולם צאצאים של יוצאי העיר מבקשים עדיין להקבר שם.
סומבררו

סומבררו (בספרדית: Sombrero) הוא כובע מקסיקני בעל כיפה גבוהה ושוליים רחבים מאוד, שבשימושו המקורי נועד להגן על האיכר החובש אותו מפני השמש. הסומבררו הפך לסמל מקסיקני לאומי ותרבותי, והוא משמש לעיתים קרובות בחגיגות המקסיקניות המסורתיות, בעיקר על ידי הקהילות מחוץ למקסיקו.

אטימולוגיה

סומבררו היא המילה הספרדית ל"כובע" (מכל סוג שהוא), ומקורה כנראה במילה Sombra שמשמעותה "צל". עם זאת, בשימוש בשפות אחרות שאינן ספרדית, במילה סומבררו מתכוונים לכובע המקסיקני הספציפי. דוברי ספרדית מחוץ למקסיקו מתייחסים לכובע הזה כאל Sombrero mexicano (כובע מקסיקני), להבדיל מסתם כובע.

סוגים

האיכרים חובשים סומבררו עשוי קש, בעוד העשירים חבשו לרוב סומבררו עשוי לבד. כיום כובעי הסומבררו נפוצים במגוון צבעים ומעוטרים ברקמות ובפיטים, מחירם עממי ומרביתם משווקים כקישוט לתלייה על הקיר וכמזכרות לתיירים.
מקור הכובע של הבוקרים בסומבררו.
אל-עקידה אל-וואסטיה

אל-עקידה אל-וואסטיה (ערבית: العقيدة الواسطية) הוא אחד הספרים המפורסמים והמרכזיים ביותר בתחום העקידה האסלאמית.
הספר נכתב על ידי השייח' אבן תיימיה, והוא נחשב על ידי רבים לטקסט קל ופשוט להבנה בהשוואה לכתביו האחרים של אבן תיימיה.
אף על פי שהעקרונות התאולוגים המוצעים בספר הם עקרונות האמונה של רוב המוסלמים, היווה הספר את אחד היסודות העיקריים לייסודה של הוהאביה ושל הסלפיה, אם כי אבן תימיה בעצמו לא היה והאבי ולא סלפי.