google/wiki40b huggingface dataset:
סאני סטיט

חייו

סטיט נולד בבוסטון בשם אדוארד המונד בואטנר ג'וניור (Edward Hammond Boatner, Jr) למשפחה מוזיקלית, אביו היה מורה למוזיקה בקולג', אמו הייתה מורה פרטית לפסנתר ואחיו היה פסנתרן שניגן מוזיקה קלאסית. בשנת 1943 פגש סטיט לראשונה את צ'ארלי פרקר, מאוחר יותר סיפר כי כבר אז הם הבחינו שסגנון הנגינה שלהם דומה להפתיע. ב-1945 החל להקליט, בי בופ עם סטן גץ ודיזי גילספי, בנוסף להקלטות סווינג ספורות. ניגן לצד סקסופוניסט הטנור דקסטר גורדון וחלוצי בופ אחרים בתזמורת של בילי אקסטיין עד שנת 1949, כשבתקופה זו החל להתרכז בטנור. כמו כן הקליט בעיקר בטנור עם באד פאוול.
כשנגינת הטנור של סטיט תפסה תאוצה, החל להשתחרר מהביקורת כנגד הדמיון בין סגנונו לסגנון של פרקר. כשנגן האלטו ג'ין קוייל ספג ביקורת שהוא מנגן דומה מדי לפרקר סטיט הגיב "נסה אתה לחקות את צ'ארלי פרקר!" צלילו של סטיט בטנור הפך להרבה יותר ייחודי, והוא החל להיות מושפע ממוזיקה קובנית ולטינית. בשנים ההם הקליט סטיט עם מוזיקאים רבים ונחשבים בסצנת הבופ.
בעשורים הבאים פרח סטיט בעיקר כנגן טנור, הוא ניגן והקליט עם כמעט כל מוזיקאי ג'אז נחשב מהתקופה; החל מתקופה קצרה עם מיילס דייוויס דרך שליחי הג'אז של ארט בלייקי, או ג'יי ג'יי ג'ונסון, ג'וני גריפין ועד דיוק אלינגטון. סטיט היה מתבודד ולא נשאר כמעט עם אף הרכב לזמן ממושך, ולמעשה רבים מתקליטיו הוקלטו ביום עבודה יחיד עם מוזיקאים שונים בכל פעם.
בשנות השבעים האט סטיט את קצב ההקלטות שלו קמעה, אך המשיך להקליט הקלטות שנחשבות לקלסיקות, לדוגמה "Tune up" משנת 1972. בשנים הללו היה חלק מההרכב ענקי הג'אז שכלל בין היתר את ארט בלייקי, דיזי גילספי ות'לוניוס מונק.
בשנת 1982 לקה סאני סטיט בהתקף לב וב-22 ביולי נפטר.
Secure Digital

Secure Digital (בשם הנפוץ יותר - SD) הוא זיכרון הבזק (Flash) הנמצא בשימוש במכשירים ניידים כגון מצלמות דיגיטליות ומחשבי כף יד. הפיתוח וקביעת התקנים של טכנולוגיה זו נעשים על ידי ארגון SD Association.

תיאור כללי

הכרטיס מבוסס על כרטיס הזיכרון MultiMediaCard, או MMC, ונבדל ממנו בצורתו החיצונית רק בגלל עוביו הגדול במעט, מה שמוסיף יתרונות לפורמט זה: הכרטיס אינו מאפשר הכנסה שגויה (כאשר הוא הפוך), ומאפשר הגנה טובה יותר על המגעים בתחתית. כמו כן, בניגוד ל-MMC, כרטיסי SD כוללים לרוב זיז להגנה מפני כתיבה בצידם (זהו איננו מתג, אלא אלמנט פיזי שהמכשיר אמור לזהות את מצבו).
ישנה אפשרות להגנה על זכויות יוצרים, אך היא נמצאת בשימוש לעיתים נדירות בלבד.

ביצועים

כרטיסי SD מאפשרים ביצועים טובים יותר מאשר MMC, אך מצב זה אינו קבוע ומשתנה עם ההתפתחויות האחרונות בתחום. קיימים בשוק כרטיסים במהירויות שונות, הנמדדות בכפולות של 1.2Mb (מגה סיביות), שהם כ-150KB/s (מגה בתים), בדומה לכונני תקליטורים.
המהירויות הנפוצות כיום נעות בין x6 ל-x66, שהם כ-900Kb/s וכ-10MB/s בהתאמה, אך קיימים כרטיסים המגיעים למהירות של עד x600 (כ-90MB/s). ישנן מצלמות דיגיטליות הדורשות מהירויות גבוהות לטובת צילום רציף של וידאו או צילום של מספר תמונות סטילס ברצף.

SDHC

תקן SDHC (ראשי תיבות של "Secure Digital High Capacity", ובעברית: SD בקיבולת גבוהה), הנקרא גם SD 2.0 הוא הרחבה ל-SD המקורי, המאפשר קיבולת של עד 32 גיגה-בייט לכרטיס. הממדים והחיבור החשמלי של כרטיסי SDHC זהים לאלו של כרטיסי SD רגילים, ומאפשרים למכשירים הפועלים ב-SDHC להשתמש בכרטיסי SD רגילים. על מנת להגדיל את כמות הזיכרון שאליה ניתן לגשת, SDHC עושה שימוש בכתובות סקטוריאליות ולא בכתובות לכל בייט (כפי שקיים ב-SD הרגיל). לפיכך, נפח האחסון התאורטי של כרטיסי SDHC יכול להגיע עד ל-2 טרה-בייט, אך התקן מגביל את הנפח ל-32 גיגה-בייט. עוד לפני הופעת תקן SDHC יוצרו כרטיסי SD מורחבים, שהיו לא סטנדרטיים, והכילו קיבולת הגדולה מ-1GB, כמוגדר בתקן SD. ישנה תאימות חלקית בין SD SDHC. מכשירים שתומכים בהרחבות לא סטנדרטיות ל-SD לא בהכרח תומכים ב-SDHC, אך מכשירים מסוימים שתמכו ב-SD ויכולים לתמוך ב-SDHC באמצעות שדרוג תוכנה או קושחה.
מערכת הקבצים של SDHC היא FAT32.

SDXC

בשנת 2009 הוצג תקן SDXC (ראשי תיבות של "Secure Digital Extended Capacity", ובעברית: SD בקיבולת מורחבת). התקן מגדיר תמיכה באחסון עד לנפח של 2 טרה-בייט ועבודה עם מערכת קבצים מסוג ExFAT. קצב העברת הנתונים בתקן זה היא 104 מגה-בייט לשנייה. גרסה 4.0 של התקן שיצאה ביוני 2010 מאפשרת קצב העברת נתונים גבוה יותר - עד 312 מגה-בייט לשנייה.

SDIO

כרטיסי SDIO (ראשי תיבות של "Secure Digital Input Output") הם כרטיסים המשלבים יכולות אחרות, בנוסף ליכולת האחסון על כרטיסי ה-SD. יכולת זאת נמצאת במכשירים ניידים, ובזכותה ניתן להכניס לחריץ ה-SDIO כרטיסים כגון מקלטי GPS, כרטיסי Wi-Fi, Bluetooth, מודמים, כרטיסי רשת, מתאמים ל-IrDA, מקלטי רדיו וטלוויזיה, קוראי RFID ועוד. כרטיסי SDIO תואמים לכרטיסי SD רגילים מבחינה מכנית, חשמלית, אנרגיה, אותות ותוכנה. כאשר מוכנס כרטיס SDIO לחריץ SD רגיל, לא ייגרם נזק או שיבוש. רוב פקודות הזיכרון לכרטיסי ה-SD נתמכות גם על ידי כרטיסי SDIO. כרטיס SDIO יכול להכיל עד 8 כרטיסים לוגיים. חריצי SD יכולים לעבוד רק עם כרטיסי SD, ולעומתם חריצי SDIO יכולים לעבוד גם עם כרטיסי SD וכמובן עם כרטיסי SDIO.
רז קרני

קורות חייו

קרני נולד וגדל בקיבוץ כפר סאלד התחנך בקיבוץ רמת השופט ובהמשך בנצרת עילית. בנובמבר 1989 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים. בתום הקורס חזר לבה"ד 1 ושימש כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה, וכמפקד בית הספר להכשרות של יחידת מגלן.
לאחר מכן עבר לחיל החינוך והנוער בדחיפתו של אלעזר שטרן שכיהן אז כקצין חינוך ראשי ושימש במספר תפקידים ובהם מפקד הגדנ״ע במרחב מרכז ובסיס גדנע ג׳וערה, מפקד בסיס חוות השומר ובסיס מחו"ה אלון. קרני הוא הקצין היחידי שפיקד מאז ומעולם על שני הבסיסים המיוחדים של חיל החינוך.
במקביל לשירותו בחיל החינוך החזיק במינוי חירום כמפקד קרבי, מפקד פלוגה ג בגדוד 7002 בחטיבת כרמלי, והוביל אותה במלחמת לבנון השנייה.
בשנים בהן היה מפקד מחו״ה אלון ולפני קידומו לדרגת אל"ם המשיך קרני להחזיק במינוי חירום במילואים כראש מטה נפה במחוז הצפון של פיקוד העורף. בשנת שנת 2014 הוחלט למנותו למפקד מערך מג"ן בדרגת אל"ם. בשנת 2017 ביוזמתו שונה שמו של המערך ממערך מגן למערך קידום אוכלוסיות
לאחר שפרש מצבא הקבע, עוד בחופשת השחרור מונה לתפקיד מפקד נפה צפונית בפיקוד העורף.
צויין כמופת לקצין קבע שלאורך כמעט כל שירותו בחיל החינוך בחר לבצע מינוי משני כמפקד במילואים בתחילה בחטיבת כרמלי ולאחר מכן בפיקוד העורף.
פאל סקרש

קריירה ספורטיבית

סקרש היה חבר במשלחת האולימפית של הונגריה לאולימפיאדת סיאול 1988, כחלק מנבחרת הסיף, עימה זכה במדליית ארד בתחרות הרומח הקבוצתית.
בשנת 1991 נפגע סקרש בתאונת דרכים ונותר נכה המרותק לכסא גלגלים. הוא החל להתאמן בסיף בכיסאות גלגלים וכבר באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) זכה במדליית הזהב הפאראלימפית בתחרות הרומח האישית. 
סקרש המשיך וזכה בשתי מדליות זהב פאראלימפיות באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) (בתחרויות הרומח והחרב האישיות) ובמדליית ארד בכל אחד משלושת הטורנירים הפאראלימפיים הבאים. נוסף על כך, הוא זכה במדליית הארד במשחקי אליפות העולם בסיף בכיסאות כלכלים של שנת 2006 (חרב אישית)
חומץ אורז

חומץ אורז הוא חומץ העשוי מאורז מותסס או יין אורז, שימושו נפוץ במזרח הרחוק, בייחוד ביפן בה הוא מהווה מרכיב חשוב בהכנת הסושי.

סין

חומץ אורז סיני, חזק יותר בטעמו מחומץ יפני ומגיע בטווח גוונים של החל משקוף ועד לאדום וחום. 
החומצים היפנים והסינים עדינים ומתוקים יותר מהחומצים המערביים המזוקקים והחומציים.
"חומץ אורז לבן" מגיע בגוון צהוב בהיר עד שקוף. מכיל כמות חומץ גבוהה, ודומה יותר לחומץ מערבי, אך הוא פחות חומצי ממנו וטעמו עדין יותר. 
"חומץ אורז שחור" עשוי מאורז שחור דביק (נקרא גם "אורז מתוק"), אולם לעיתים דוחן ודורה משמשים כתחליף, הוא כהה ובעל טעם עמוק ומעושן מעט. החומץ פופולרי במיוחד בדרום סין, מקורו בעיר "ז'אן ג'יאנג" שבמזרח חופה המערבי של ג'יאנגסו, אך הוא מיוצר גם בהונג קונג. 
"חומץ אורז אדום" כהה יותר מחומץ אורז לבן, ובהיר מחומץ אורז שחור. צבעו אדום בוהק המגיע מאורז מותסס אדום שצבעו וטעמו הייחודים מגיעים מהעובש האדום בעזרתו הוא מותסס.
בספרי בישול סיניים, כף וחצי של חומץ יין לבן מזוקק מערבי שווה בחוזקה לכף אחת של חומץ אורז שחור. ובמתכונים הדורשים 4 כפיות של חומץ אורז אדום, ניתן להחליפם ב-3 כפות של חומץ אורז לבן.

יפן

חומץ אורז יפני (米酢 קומזו, "חומץ אורז" או 酢 סו, "חומץ") הוא חומץ מעודן (בעל בערך 5% חומצה אצטית, הרבה פחות מחומצים מערביים) הנע בין גוני שקוף ועד צהוב בהיר. הוא מיוצר מאורז או מ שמרים שעברו תהליך התססה.
החומץ היפני משמש בהכנת מנות שהוא מרכיב בולט בהן. בהחמצת מלפפונים ובמרינדות המשמשות להקטנת ריחם העז של דגים ובשרים. 
חומץ אורז מתובל (ביפנית:合わせ酢 "אווסזו"), מיוצר על ידי הוספת סאקה, מלח וסוכר לחומץ. בנוסף, לעיתים נדירות משתמשים במירין לתיבולו. ניתן לייצר את חומץ האורז המתובל באמצעים ביתיים או לרכוש אותו מוכן. משתמשים בו לתיבול אורז מבושל, בהכנת סושי, וברוטב לסלט.
ביפן מייצרים צורה עדינה יותר של חומץ אורז שחור (ביפנית:黒酢 "קארוזו"). הוא נחשב למשקה בריאות, וחברות המייצרות אותו טוענות שהוא מכיל אחוז גבוה של חומצת אמינו ואף מחקרים מדעיים אחרונים גילו בו תכונות נוגדות סרטן. במחקר אין ויוו על חולדות, ובמבחנה במחקר אין ויטרו על תאים סרטניים אנושיים.

קוריאה

חומץ אורז קוריאני או מיצ'ו (הנגולית:미초), עשוי מתערובת של אורז, אורז עשיר בגלוטן או אורז חום. 
הוא מעורבב עם "נוקוד" (הנגולית:누룩) המשמש כחומר המתחיל את התסיסה.
הארכיבישוף מיורק

הארכיבישוף מיורק (באנגלית: Archbishop of York) הוא בעל התפקיד השני בחשיבותו בכנסייה האנגליקנית לאחר הארכיבישוף מקנטרברי. הוא מכהן כבישוף של דיוקסיית יורק שכוללת את צפון אנגליה ואת האי מאן. מתוקף תפקידו הוא חבר בית הלורדים כלורד רוחני.
מקום מושבו הוא בקתדרלת יורק שבעיר יורק.
כריסטוף אמברגר

ביוגרפיה

פרטים מרכזיים בביוגרפיה של כריסטוף אמברגר לוטים בערפל.
שנת לידתו המקובלת היא 1505, אבל יש מקורות לפיהם נולד ב-1490, אחרים מציינים את 1500 או 1510. גם מקום הולדתו אינו וודאי. לדברי דופלמאייר (Doppelmayer) הוא נולד בנירנברג, מאיילר נוקב בשם העיירה הקטנה אמברג (Amberg) שבנפת אונטראלגוי (Unterallgäu) בבוואריה, ולדברי ויירמן (Weyermann) הוא נולד באולם.
גם תאריך מותו אינו ודאי. מקורות שונים נוקבים בתאריכים שונים בין 1560 ל-1563. כולם מסכימים שהוא נפטר באאוגסבורג, בה חי ופעל כאמן.
העובדה היחידה הוודאית היא כי הוא התקבל לגילדת הציירים באאוגסבורג ב-15 במאי 1530. כמו כן, היצירה המפורסמת הראשונה מפרי מכחולו מתוארכת ל-1525 והאחרונה ל-1560.

עיצוב סגנונו

אי ודאות קיימת גם לגבי התקופה בה למד לצייר. יש הסוברים שהיה תלמידו של הצייר הגרמני האנס בורגמאייר (Hans Burgkmair‏; 1553-1473 או 1559), אחרים כי למד אצל לאונהרד בק (Leonhard Beck‏; 1642-1480), שאת בתו, ברברה, נשא לאישה. לעיתים הוא מזוהה כאחד מתלמידיו של האנס הולביין האב (1524-1465). ככל הנראה שהה בצפון איטליה ובוונציה. בכל אופן, הדמיון בסגנון מציין השפעה בולטות של האנס הולביין (1543-1497) וציירים ונציאנים של המחצית הראשונה של המאה ה-16 (כולל טיציאן (1576-1490) ופאריס בורדונה (Paris Bordone‏; 1570-1495) שהתגורר לתקופה קצרה באאוגסבורג ב-1540).

קריירה

בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-16 צייר אמברגר כמה ציורים בהם בולטת השפעה של המנייריזם הוונציאני, סגנון ציור שראשיתו בתקופה זו.
על ציור של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1530 המיוחס לאמברגר, כתב היסטוריון האמנות הגרמני יואכים פון זנדראט (Joachim von Sandrart‏; 1688-1606) כי הקיסר החשיב דיוקן זה כשווה באיכותו לציורים היפים ביותר שלו שנעשו בידי טיציאן. עם זאת, אין ודאות מי היה הצייר המקורי של עבודה זו, השמורה בגלריה הלאומית (Pinacoteca Nazionale) בסיינה שם היא מיוחסת להאנס הולביין הבן. לעומת זאת, עותק של ציור זה המתוארך ל-1532 ונמצא בבעלות גמאלד-גאלרי בברלין הוא ללא ספק מעשה ידי כריסטוף אמברגר.
אחר-כך צייר אמברגר בעיקר דיוקנאות על פי הזמנת התושבים העשירים של אאוגסבורג בהם: המצביא גאורג פון פרונדסברג (Georg von Frundsberg‏; 1528-1473), ההומניסט קונרד פויטינגר (Konrad Peutinger‏; 1547-1465), בני משפחות האצולה וסלר (Welser) ופוגר (Fugger) והקוסמוגרף סבסטיאן מינסטר.
מלבד דיוקנאות הוא ייצר עבודות אחרות, כולל סדרת 12 תמונות היסטוריות, "יוסף ואחיו", כמו גם סצנות דתיות שונות, בייחוד ציור המזבח בכנסיית "זנקט אנה" (Sankt Anna) "הבתולות החכמות והבתולות השוטות" שהוא ציורו הידוע האחרון.
הוא עבד יחד עם טיציאן ב-1548. עבודתו החשובה ביותר היא קישוט החלק העליון של המזבח הראשי בקתדרלת אאוגסבורג ב-1554, לאחר שהיצירה המקורית של האנס הולביין האב נהרסה בשל איקונוקלאזם. בנוסף נותרו כ-30 רישומים מעשה ידיו. הוא גם הכין עיצובים לחיתוכי עץ.
אמברגר חתם על יצירותיו לעיתים רחוקות, ורבות מהן יוחסו להאנס הולביין הבן או ללאונהרד בק, כשגם כיום אין ודאות לגבי הצייר המקורי.
פרוטומה של אמברגר מוצבת בהיכל התהילה (Ruhmeshalle) במינכן.
יענקל אדלר

אודות

נולד כשביעי מבן עשרה ילדים בעיירה טושין, פרבר של העיר לודז' בפולין. בשנת 1912 החל ללמוד תחריט אצל דודו בבלגראד. בשנת 1914 עבר לגרמניה שם התגורר זמן מה עם אחותו בבארמן (Barmen, כיום כלולה בעיר וופרטל) ולמד שנים במכללה לאמנות ולאומנות. 
בשנים 1918–1919 חזר ללודז' שם היה לקח חלק פעיל בקבוצה של אמני אוונגרד צעירים. בשנת 1920 הוא שב לגרמניה. בשנת 1922 עבר לדיסלדורף, שם החל ללמד באקדמיה המקומית לאמנות. בדיסלדורף אדלר נפגש עם פאול קלה, אשר ממנו הושפע בהמשך. בשנת 1928 זכה ציורו של אדלר במדליית זהב בתערוכת אמנות גרמנית בדיסלדורף.
בשנים 1929 ו-1930 הוא יצא לסיורי לימוד במיורקה ובאתרים נוספים בספרד. בעת מערכת הבחירות בגרמניה בחודש יולי 1932 הוא פרסם יחד עם קבוצה של אמנים ואינטלקטואלים פעילי שמאל מנשר נגד המדיניות של המפלגה הנאצית ובתמיכה ברעיונות הקומוניזם. עם עליית היטלר לשלטון בשנת 1933 הוצגו שתיים מיצירותיו על ידי המפלגה הנאצית בתערוכה שנערכה במרכז האמנות במנהיים כדוגמאות לאמנות מנוונת. אדלר עזב את גרמניה ומצא מקלט בפריז תוך שהוא יוצא לביקורים רבים בפולין, יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה, רומניה וברית המועצות. בשנת 1937 הוחרמו 25 מיצירותיו בגרמניה מאוספים ציבוריים וארבע מהן נכללו בתערוכה הנודדת על אמנות מנוונת עת הוצגה במינכן. 
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב אדלר לצבא הפולני. בשנת 1941 שוחרר מן השרות מסיבות בריאות והגיע כפליט לסקוטלנד, שם התגורר ב-Kirkcudbright. בשנת 1943 עבר ללונדון ונהיה מעורב בעולם האומנות המקומי. הוא נפטר Whitley Cottage שבאנגליה בשנת 1949. כל תשעת אחיו ואחיותיו נספו בשואה.

יצירתו

אדלר הושפע בעבודתו באופן בולט מיצירותיהם של פיקאסו ולז'ה. הוא נהנה לנסות שילובי חומרים שונים, כך למשל, הוא שילב ביצירותיו תערובות חול. רבות מיצירותיו עוסקות בנושאים יהודים ומעטות מהן יצירות מופשטות. יצירותיו של אדלר מוצגות במוזיאונים בולטים באנגליה, סקוטלנד, ארצות הברית, פולין, גרמניה וניו זילנד. רבות מיצירותיו נמכרו לאורך השנים במכירות פומביות, חלקן בעשרות אלפי דולר
שוקולד שווייצרי

שוקולד שווייצרי הוא שוקולד המיוצר בשווייץ. השוקולד השווייצרי הוא בעל מוניטין בינלאומי והוא נודע באיכותו הגבוהה ובמסורות הייצור המקומיות.

תעשיית השוקולד בשווייץ

הביטוי "שוקולד שווייצרי" מוגן בחוק. גם אם פולי קקאו וחומרי גלם אחרים עשויים להגיע מארצות אחרות, כדי להיחשב ולהימכר תחת התווית "שוקולד שווייצרי" חייב ייצור השוקולד בפועל להיות בשווייץ.
מהמאה ה-19 עד מלחמת העולם הראשונה ולאורך מלחמת העולם השנייה תעשיית השוקולד השווייצרי הייתה מאוד ממוקדת ביצוא. לאחר מלחמת העולם השנייה בשווייץ החלו להשתמש במיקור חוץ בשל מגבלות מסחריות.
כיום רוב השוקולד השווייצרי נצרך על ידי השווייצרים עצמם (54% בשנת 2000), בשווייץ ישנה צריכת שוקולד הגבוהה ביותר בעולם לנפש (11.6 ק"ג לנפש לשנה).
בשנת 2004 148,270 טונות של שוקולד יוצרו בשווייץ. 53% מהם היו לייצוא (20% גרמניה, 11% צרפת, בריטניה ו-13% ל - צפון אמריקה). ההכנסות של תעשיית השוקולד השווייצרי בשנת 2004 היה 1.37 מיליארד פרנקים שווייצרים (814 מיליון מהשוק המקומי, 551 מיליון מייצוא).
תסמונת וולף–פרקינסון–וייט

טיפול תרופתי

הטיפול התרופתי באנשים הסובלים מפרפור עליות או מתגובה של טכיקרדיה חדרית הוא על ידי אמיודארון או פרוקאינאמיד, להסדרת קצב הלב.
יש להימנע מחוסמי AV-node, כמו: אדנוזין, דילטיאזם, חוסמי תעלות סידן‎ וחוסמי בטא‎, בפרפור עליות או ברפרוף עליות עם עבר של תסמונת וולף–פרקינסון–וייט, כי הם עלולים לחסום את מסלולי ההולכה הנורמליים ולהחריף את הסימפטומים מסכני החיים.

טיפול פולשני

הטיפול הסופי ב-WPW הוא הרס של הנתיב החשמלי החריג על ידי פרוצדורה פולשנית, כניסה עם קטטר וכריתה של המוקד. הטיפול אינו מתאים לכל מטופל.

היסטוריה

בשנת 1915 היה הקרדיולוג פרנק נורמן וילסון ‏ (1890–1952) הראשון שיתאר את התופעה, שמאוחר יותר נקראה תסמונת וולף–פרקינסון–וייט, על שמם של הקרדיולוגים לואי וולף ‏ (1898–1972), ג'ון פרקינסון  ‏ (1885–1976) ופול דאדלי וייט  ‏ (1886–1973), שתארו את ההפרעה בשנת 1930. השני שתיאר את המצב היה אלפרד מ' וולד (1887–1967), בשנת 1921.
יחסי מיקרונזיה–קנדה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין מיקרונזיה לקנדה כוננו ב-3 במרץ 1998. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים. המסחר שבין שתי המדינות קיים, ומנוהל בידי לשכת המסחר וההשקעות הרשמית של קנדה בנציבות הגבוהה באוסטרליה, אך הוא זניח.
ביחסים שבין המדינות שימת דגש על שיתופי פעולה בנושא הדייג, ענף כלכלי חשוב בשתי המדינות. מיקרונזיה חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תומכת בפרויקטים ממיקרונזיה למען הקהילה ופיתוח המדינה בין אם בכספים או במשאבים גולמיים.
אפקט ינואר

אפקט ינואר היא הנטייה המוכחת של מדדי המניות להניב בחודש ינואר תשואת יתר,  לעומת שאר חודשי השנה. תופעה זו, אשר תקפה בעיקר (ויש אומרים רק) במניות הקטנות, היא אחת ממספר אנומליות, הסותרות את תאוריית השוק היעיל ומעידות על קיומם של גורמים נוספים המשפיעים על מחירי מניות, שאינם באים לידי ביטוי במודל לתמחור נכסים פיננסיים (CAPM), המודל הסטנדרטי לתמחור ניירות ערך.

היקף התופעה והתפתחותה

המחקר הראשון שהצביע על קיום אפקט ינואר (המכונה לפעמים גם אפקט תחילת השנה (turn-of-year)) פורסם בשנת 1976. הוא הקיף את התקופה 1904-1974, בה הניב מדד כלל המניות שנסחרו בבורסה לניירות ערך בניו יורק בחודש ינואר תשואה חודשית ממוצעת של 3.48%, בהשוואה ל-0.42% בלבד בכל אחד מאחד עשר חודשי השנה האחרים. מחקר זה קיבץ יחדיו, במשקל-שווה (equal-weight), את כלל המניות, גדולות כקטנות. ב-1983 התפרסמו שלושה מחקרים שאישרו את קיום האנומליה והראו כי היא מיוחדת למניות קטנות דווקא. ברבות השנים התפרסמו מחקרים רבים שחזרו ואישרו את קיום התופעה, בשוקי מניות שונים בעולם, בעידנים שונים ובתקופות זמן שונות בתוך חודש ינואר עצמו; במיוחד בשבוע או בשבועיים הראשונים של השנה, שבהם מתרכז האפקט.
אחת מהבדיקות העדכניות ביותר, שהקיפה את השנים 1927-2001 מצאה "אפקט ינואר" מובהק וחיובי של כ-6% תשואת-יתר לאורך התקופה; גודלו השתנה משמעותית מעידן לעידן: בשנות השבעים הגיע לשיא של 8.8%. במקרה או שלא במקרה, הייתה זו התקופה שבה החלו כלכלנים לשים את לבם לתופעה ולחקרה. במקביל לבדיקת התשואה, בדקו כמה מהחוקרים את סטיית התקן, המייצגת את התנודתיות במחירי המניות ואת הסיכון שבהן. הם גילו שבחודש ינואר קיימת לא רק תשואה גבוהה יותר אלא גם תנודתיות גבוהה יותר במחירי המניות הקטנות, אולם מידה נוספת זו של סיכון אינה גדולה מספיק כדי להסביר לבדה תשואה עודפת גדולה כל כך.
לאחר השיא בהיקף האפקט בשנות השבעים, חלה ירידה חדה ובשנות השמונים הצטמצמה תשואת היתר של המניות הקטנות בשני השבועות הראשונים של ינואר ל-4.4%. היה זה העשור שבו התפרסמו ספרים על התופעה, שנועדו לציבור הרחב ולא לאקדמאים. רבים ניסו את כוחם במימוש אסטרטגיית השקעות של קניית מניות קטנות בסוף השנה ומכירתם לאחר שבועיים או חודש. למרות שפעילי ארביטראז' אלה צמצמו את ממדי האפקט, הם לא העלימו אותו לגמרי, ויש אף ראיות שהוא התחזק בשנות התשעים לכדי 5.8%, קרוב לממוצע ההיסטורי שלו.

השלכות

העיסוק באפקט ינואר מתחלק לשני היבטים: ההיבט המעשי וההיבט התאורטי. הראשון תכליתו לגזור אסטרטגיית השקעות שתניב רווחים שמעבר לתשואת השוק. האחרון מתבטא בספקות שעולים לגבי שלמותם של המודלים המקובלים היום לתמחור מניות ולפיתוח תיק השקעות מיטבי תאורטי.
כל ניסיון למימוש מעשי של אפקט ינואר לעשיית רווח שיטתי נידון לכישלון. משקיע פרטי אינו יכול לעשות זאת, משום שעלויות העסקה הכרוכות בכך יותר מיקזזו את רווחיו. משקיע מוסדי על פי רוב אינו יכול להחשף למניות הקטנות שבהן מתבטא האפקט, על כל פנים לא בסדר הגודל הדרוש כדי לייצר השפעה של ממש על תיקו הכולל.
בניגוד להיבט המעשי חסר התוחלת, יש עניין רב בהשלכות התאורטיות של אנומליות, ובתוכן האנומליה המכונה אפקט ינואר. הסיבה לכך היא שהן עשויות להצביע על הכיוון הנכון לפיתוח מודלים כלליים יותר לשוקי המניות ולנכסים פיננסיים בכלל; מודלים שיתחשבו גם בלוח השנה ובגורמים מבניים המשפיעים על שוק ההון, כגון ההבדלים המהותיים בהתנהגות בין משקיעים פרטיים למוסדיים.
משה אבוטבול

ביוגרפיה

נולד בשכונה ד' בבאר שבע, שם גדל במשפחה מסורתית ולמד בבית ספר חילוני. לאחר מכן, החל בתהליך של חזרה בתשובה ועבר ללמוד ב"בית בלומנטל" בירושלים ובהמשך בשלוחת ישיבת איתרי שבבית שמש. את שירותו הצבאי ביצע כנהג ביחידת גששים וברבנות הצבאית. עם נישואיו לאסתר בשנת 1986 השתקע בבית שמש. לזוג שמונה ילדים.
אבוטבול היה שדרן רדיו ברדיו 10, תחנת רדיו פיראטית חרדית, ושיחק במספר סרטים שיועדו לציבור החרדי.
עם השנים עבר לפעילות במגזר הציבורי, והחל משנת 1993 כיהן כחבר מועצת העיר, ממונה על אגף ההנדסה והבינוי בעירייה, סגן ראש העיר וממלא מקומו מטעם ש"ס.
לקראת הבחירות לראשות העיר ולמועצת העיר שהתקיימו בנובמבר 2008 חתם אבוטבול על הסכם ליצירת "גוש חברתי" עם מפלגת "דור אחר", מפלגת העבודה ויהדות התורה וניצח את ראש העיר המכהן דניאל וקנין מהליכוד ואת שלום לרנר נציג הציבור הדתי לאומי, עם 45.74% מקולות הבוחרים.
ב-2013 התמודד אבוטבול לבחירות לראשות העיר כשמולו אלי כהן, מועמד מפלגת הבית היהודי שנתמך בידי מפלגות "הגוש הציוני". הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, עם 51% מקולות הבוחרים. מערכת הבחירות לוותה במתיחות בין חרדים וחילונים, ועקב חשד ממשי לזיופים שהתגלו בבחירות מצד אנשי סיעת "כח" החרדית נערכו הפגנות נגד ניצחונו של אבוטבול והושמעו קריאות לחלוקת העיר. לבסוף, הורה בית המשפט על בחירות חוזרות. אלה נערכו ב-11 במרץ 2014 ואבוטבול נבחר שוב, עם כ-51% מקולות הבוחרים בפער של 758 קולות לעומת 954 בבחירות שבוטלו, כשבמקביל אחוז ההצבעה עלה מ-69% ל-76% (והמספר המוחלט של התומכים בו עלה בכ-2,200 קולות).
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד אבוטבול על תקופת כהונה שלישית והפסיד בפער של 533 קולות לד"ר עליזה בלוך. לאחר ההפסד הודיע על פרישתו מהחיים הציבוריים. עקב ליקויים בהגשת רשימתו בערב הבחירות, הוצב אבוטבול ברשימת יהדות התורה, תוך התחייבות לפרישה מהעירייה אם לא ייבחר לראש העירייה. למרות כן, נשאר זמן מה בחברותו בעירייה כדי לסייע לדגל התורה למנוע מאגודת ישראל להיכנס לקואליציה העירונית של בלוך, עד להתפטרותו בדצמבר 2018.
בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום התשיעי ברשימת ש"ס ולא נכנס לכנסת. בבחירות לכנסת ה-22 הוצב באותו מקום ונבחר לראשונה לכנסת.
צ'זארה פוני

ביוגרפיה

בראשית הקריירה שלו חיבר אופרות, סימפוניות וצורות אחרות של מוזיקה תזמורתית, אך הוא נודע ביותר במוזיקה לבלטים שהלחין לתיאטרון הוד מלכותה בלונדון בשנים 1845–1850 ולתיאטרון האימפריאלי בסנקט פטרבורג, רוסיה בשנים 1850–1870. את רוב המוזיקה לבלטים חיבר ליצירות של הכוריאוגרף ומנהל הבלט ז'יל פרו, שהעלה כמעט כל אחד מן הבלטים שלו נכתב למוזיקה של פוני.
בשנת 1850 יצא פרו מלונדון לרוסיה, לאחר שקיבל את משרת "מנהל בלט ראשי" בתיאטראות האימפריאליים של סנקט פטרבורג, לבקשתה של קרלוטה גריזי, שרקדה שם כפרימה בלרינה. צ'זארה פוני יצא לרוסיה בעקבות פרו וגריזי, ונשאר בבירה הצארית גם לאחר עזיבתם של גריזי בשנת 1853 ופרו בשנת 1858. פוני המשיך לחבר בלטים לממשיכיו של פרו, ארתור סן-לאון ומריוס פטיפה, במעמד של מלחין בלטים רשמי של התיאטרון האימפריאלי, עד למותו בשנת 1870.
צ'זארה פוני הוא המלחין הפורה ביותר של מוזיקה לבלט, שהלחין קרוב ל-100 פרטיטורות מקוריות מוכרות לבלט ועיבד או הרחיב עוד הרבה יצירות אחרות. הוא חיבר מספר רב ועצום של מחולות נלווים כגון דיברטימנטי ווריאציות בלט, שרבים מהם נוספו ליצירות אחרות רבות מספור.
מבין יצירותיו המקוריות של פוני לבלט, נודעים ביותר "אונדין" הידוע גם בשם "La Naïade et le pêcheur" ‏ (1843); "לה אסמרלדה" (1844); "קטרינה או בת השודד" (1846); "בת פרעה" (1862); ו"הסוסון בעל הגבנון" ((1864). הוא נודע גם ביצירות אחרות שלו, בהן "מחול השישה" מ"לה ויוָאנְדְיֶירה" (הידוע שם בשם "מרקיטנקה") (1844); "פָּה דֶה קאטֶר" (מחול הארבע) (1845); "פּה דה דה (מחול השניים) בקרנבל ונציאני" (הידוע גם כSatanella pas de deux) ‏ (1859); "מחול השניים של דיאנה ואקטאון" (1868); ותוספת המוזיקה שלו לבלט "לה קורסר" (1863 ו-1868).
אילונה אהרון

ביוגרפיה

אילונה אהרון נולדה בשנת 1936 בתל אביב, בת זקונים לרוז ולווסלי אהרון, מייסד תנועת הבונים ותנועת מכבי באנגליה. אביה שימש כמזכירו של חיים ויצמן, שהיה אז נשיא ההסתדרות הציונית העולמית והיה פעיל בארגון. הוא היה בין מקימי היישוב נווה שלום, יישוב משותף ליהודים וערבים. במלחמת העולם השנייה, כשהייתה בת חמש, הצטרף אביה לשורות הצבא הבריטי ופיקד על יחידה יהודית שלחמה בין היתר במצרים ובמלטה. אילונה נשלחה לקיבוץ בצפון, שם גדלה כילדת חוץ.
עם תום מלחמת העולם השנייה עקרה המשפחה לאנגליה, ואילונה נשלחה למנזר קתולי בבקינגהמשייר. במנזר למדה מוזיקה ונחשפה לראשונה לריקוד שיהפוך לחלק משמעותי בחייה. בארצות הברית עבד אביה כשליח ההגנה והתמחה בייבוא מטוסים, נשק וטייסים לישראל. אילונה נשלחה לפנימייה לא הרחק מלוס אנג'לס.
בלוס אנג'לס החלה אילונה לרקוד אצל המאסטר הרוסי, פנאייב, שטיפח ודחף אותה לכיוון הבלט הקלאסי המסורתי. המשפחה עברה לניו יורק ומשם, עם קום המדינה, עקרה לישראל. אילונה, שהייתה בעיצומם של לימודים אצל המורה לבלט דון פונזוורת, התעקשה להמשיך ולרקוד. לאחר אודישן מוצלח, היא נשלחה ללונדון לרקוד ברויאל בלט בסדלרס וולס, שם למדה שש שנים ואף זכתה לתשומת לב מהכוהנת הגדולה מרגוט פונטיין.
היא חזרה לישראל ולימדה ריתמיקה ברחבי הארץ. אהרון ניסתה להשתלב בלהקת הבלט של האופרה אך עזבה. היא זכתה במלגה מטעם מרתה גרהם שהגיעה לישראל כדי לייסד את להקת בת שבע, אולם ויתרה על המשך קריירה בתחום המחול.
בשנת 1965 החלה אילונה אהרון ללמוד במכון "אבני" לאמנות. עם סיום לימודיה היא נסעה להשתלם בניו יורק וכשחזרה לישראל, לקחה שיעורים פרטיים אצל רפי לביא שהעריך ותמך ביצירתה. בשנת 1975 נבחרה לייצג את ישראל בתצוגת סרטי וידאו בפירנצה.
בשנות התשעים הבליחה אהרון כאמנית תנועה ואבסטרקט ומיוצרות הווידאו ארט הראשונות בישראל, כאשר ליאו קסטלי, השווה בין
עבודתה ליצירותיו המוקדמות של אנדי וורהול והמליץ לעקוב אחריה.

יצירתה

אילונה אהרון יצרה קולאז'ים במשך ארבעה עשורים, החל מראשית שנות השבעים. אהרון ממשיכה את מסורת הפוטו קולאז' של שלהי המאה ה-20 באירופה – רוסיה, גרמניה, צרפת – ומעניקה לה זוויות חדשות. ניתן לראות כי בקולאז'ים שילבה אהרון שתי אהבות עיקריות שלה: מחול ואמנות חזותית. הקולאז' היה עבור אהרון אמצעי לביטוי אינטימי, מעין מוזיקה קאמרית להבדיל מהתזמור המלא. בעבודות עשתה שימוש במקטעי גוף ובפרטי מציאות. אהרון, בשיטוטיה עם המצלמה הביתית, לכדה פריטים ופרטים מחיי היום-יום, ובהם שזרה ריתמוס ותנועה – בכל פעם מפרספקטיבה אחרת. אהרון שזרה בעבודותיה מספר ממדים: ריקוד, מוזיקה ואמנות פלסטית. מוקדי התרבות מהם ניזונה אהרון יונקים ממקורות שונים: התרבות הישראלית, המורשת האירופאית, אמנות הצילום ותחום תקשורת ההמונים האמריקאית.