google/wiki40b huggingface dataset:
האדרת (אופרה)

תהליך חיבורה של האופרה

הלחנת ה"תמונה הדרמטית" בטריפטיך של פוצ'יני התרחשה בשני שלבים; הראשון, בין הקיץ לסתיו של שנת 1913, והשני, בין אוקטובר 1915 לנובמבר 1916. הכתיבה הופסקה במהלכה על מנת לחבר את האופרה "הסנונית" (La rondine), שלכתיבתה התחייב פוצ'יני בחוזה.
האופרה "האדרת" חוברה ללא ייעוד מסוים, ומפאת קוצרה (מערכה אחת בלבד) שקל פוצ'יני להציגה יחד עם "לה וילי" (Le Villi), אופרה מוקדמת שלו שנשכחה באותם ימים. רק לאחר המפגש עם הלבריתן ג'ובאקינו פורצאנו, החליט פוצ'יני לייעדה לשמש כ"תמונה" הראשונה בטרילוגיה של אופרות בנות מערכה אחת, המיועדות להצגה בערב אחד.
בהופעת הבכורה בארצות הברית וכן בבכורה האיטלקית (רומא, תיאטרון קוסטאנצי, 11 בינואר 1919) נתקבלה האופרה באדישות, הן על ידי המבקרים והן על ידי הקהל. פוצ'יני החל מיד לערוך מחדש את הפרטיטורה. הגרסה החדשה עלתה לבמה ב"תיאטרו דלה פרגולה" בפירנצה, ב-10 במאי 1919. כשנתיים מאוחר יותר ערך פוצ'יני שינויים נוספים במבנה האריה של מיכֶלֶה "Scorri, fiume eterno" ("זרום, נהר נצחי") לאחר שביקש מהלבריתן לשכתב את מילותיה לחלוטין. האריה, שבמקור הייתה הרהור אפל על החיים, הפכה אריה שבה תוהה מיכלה על אודות פשר התנהגותה של אשתו ועל זהותו של מאהבה. בכורת הגרסה השלישית והסופית התרחשה ב-28 בינואר 1922 בתיאטרון "קוסטאנצי".

עלילת האופרה

השעה שעת שקיעה. על נהר הסן עוגנת סירת משא ישנה אשר בבעלותו של מיכֶּלֶה בן החמישים. מיכלה, הנשוי לג'ורג'טה, פריזאית הצעירה ממנו בהרבה, חש כי יחסיהם מתערערים, וחושד באשתו המתרחקת ממנו כי היא בוגדת בו. החשד אכן מבוסס; ג'ורג'טה מאוהבת בלואיג'י, אחד הסבלים בסירה, אשר בא לפוגשה כל לילה בהינתן לו הסימן המוסכם - אורו של גפרור אשר מדליקה ג'ורג'טה.
מיכלה, כצעד נואש, מנסה לעורר בה את הזכרונות מימים עברו, ימים יפים שבילו שניהם יחד עם בנם התינוק (שמת, על פי הנרמז בטקסט) על הסירה. ג'ורג'טה והתינוק נהגו למצוא מקלט ולהתחמם תחת אדרתו הרחבה של מיכלה. כשמיכלה מנסה לחבק את אשתו, זו חומקת ופונה ללכת בתירוץ שווא. ג'ורג'טה פונה לחדרה ואילו מיכלה נותר על סיפון הספינה. מיכלה מהרהר על אודות זהות מאהבה של אשתו ולאחר מכן, על מנת להירגע, מדליק את מקטרתו. לואיגי, בראותו גפרור נדלק טועה לחשוב כי מדובר בסימן המוסכם ומגיע אל הסיפון. מיכלה תופס בו בחזקה ובכוח הזרוע סוחט ממנו וידוי על אהבתו לג'ורג'טה. לאחר מכן חונק אותו למוות ומסתיר את גופתו תחת אדרתו. ג'ורג'טה יוצאת אז מחדרה ומספרת למיכלה כי היא פוחדת. כאשר מנסה היא להתקרב למיכלה פורש זה את אדרתו ומניח לגופת לואיג'י ליפול ארצה, למרבה האימה של ג'ורג'טה.

מאפיינים סגנוניים

פוצ'יני, באופרה זו, גייס את מיטב כישוריו התיאטרליים-קומפוזיטוריים על מנת ליצור דרמה מרוכזת ואפקטיבית ככל האפשר. התזמור כהה וקודר ועושה שימוש ניכר בכלי הנשיפה ובכלי ההקשה. כמו כן, הגוף התזמורתי כולל ביצירה זו גם נבל, צ'לסטה וגלוקנשפיל, ומצוינים בפרטיטורה אף קורנית, צופר, צופר של מכונית, נבל ופעמון גדול לנגינה על הבמה. ההרמוניה כרומטית מאוד ומושפעת לא במעט מווגנר וממלחינים פוסט רומנטיים מצד אחד ומהאימפרסיוניזם מצד שני.
כביש 482

היסטוריה

תוואי הכביש בחלקו המערבי מבוסס על תוואי הדרך ההיסטורית יפו-שכם. 
הצורך בסלילת הכביש עלה בעקבות המרד הערבי, אז נסגרה הדרך לתל אביב, שעברה דרך שייח' מוניס, ותושבי הרצליה ורמת השרון נאלצו לנסוע דרך רעננה, רמתיים, פתח תקווה ורמת גן, דרך שאורכה 35 ק"מ ונמשכה לעיתים יום שלם. ועדי היישובים החליטו על סלילת הכביש,  שעלותו נאמדה ב-19 אלף לא"י. הרצליה מימנה כשני שלישים מהעלות, ורמת השרון את השליש הנותר. לשם כך, משכן הוועד של רמת השרון את מכון המים של המושבה. חברת סולל בונה התחילה בסלילה כבר בקיץ 1936, אך העבודות נתקלו בקשיים כבר מהרגע הראשון: הערבים התנגדו לכך שהכביש יעבור בשטחי הווקף, מושל המחוז עמד על כך שהכביש יעבור בשטחי שייח מוניס ולבסוף התברר כי העלויות גבוהות מהמשוער, והוועדים לא עמדו בהן. העבודות חודשו רק ב-1939, לאחר שהוועדים לקחו הלוואה, ולאחר שהוטל מס נסיעה על קווי אגד, לצורך מימון הסלילה. סוגיית הקרקעות נפתרה בסיועו של משה שרת. באוקטובר 1941 נחנך הכביש, בשם "דרך הרצליה", והדרך לתל אביב התקצרה ל-12 ק"מ.

תוואי

מצפון לדרום: הציר מתחיל, כשדרות בן-גוריון, במפגש הרחובות ארלוזורוב הרב קוק ושדרות בן-גוריון בהרצליה וממשיך לאורך שדרות בן-גוריון ורחוב סוקולוב ברמת השרון עד למחלף הכפר הירוק. מכאן ממשיך הכביש בתל אביב לכיוון רמת גן על דרך משה סנה ודרך פנחס רוזן חוצה את נחל הירקון ומסילת הירקון על גשר "מבצע קדש", וחולף ממזרח לקניון אילון. משם דרך רחוב ששת הימים בבני ברק הוא מתחבר לדרך אבא הלל סילבר ברמת גן וממשיך עד לצומת עלית שם הוא מתחבר עם כביש 481 הוא ציר ז'בוטינסקי.
הכביש חוצה את מחלף הכפר הירוק ושני צמתים עם הפרדות מפלסיות - צומת הרחובות ולנברג ושטרית בתל אביב וצומת הרחובות ביאליק ואבא הלל סילבר ברמת גן. בעתיד מתוכנן מחלף נוסף בצומת הרחובות בני אפרים ודרך משה סנה בתל אביב והפרדה מפלסית/מחלף בצומת עם כביש הנופש העתידי, בין צומת קריית שאול ומחלף הכפר הירוק.
בחודש אוגוסט 2015 החלו העבודות להקמת תחנת אבא הלל של הקו האדום של הרכבת הקלה של מטרופולין תל אביב בנקודה הדרומית ביותר בכביש, צומת עלית.
מפרץ פורטו קונטה

מפרץ פורטו קונטה (באיטלקית: Baia di Porto Conte) הוא מפרץ בים התיכון, בצפון-מערבה של סרדיניה. המפרץ שוכן בנפת סאסארי במרחק של 11 ק"מ ממערב למרכזה של העיר אלגרו ובתחום השיפוט שלה, והוא תחום על ידי שני חצאי האיים הקארסטיים של פונטה ג'יליו (Punta Giglio) ממזרח וקאפו קאצ'ה (Capo Caccia) ממערב. אורכו של המפרץ הוא 6 ק"מ ורוחבו כ-2.5 ק"מ.
המפרץ היה ידוע לרומאים כנימפארום פורטוס (Nimpharum Portus), היינו "נמל הנימפות", ושימש כנמל טבעי המוגן על ידי שני חצאי האיים מפני הרוחות המערביות והצפון-מערביות הנושבות באזור. הקטלאנים הקימו מגדל תצפית בפונטה ג'יליו במאה ה-14 הידוע כיום בשם "טורה נואובה" (Torre Nuova - "המגדל החדש"). במאה ה-16 הוקמו 54 מגדלים נוספים לאורך החוף שנועדו להגן עליו מפני שודדי ים. תשעה ממגדלים אלה עדיין קיימים. ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, הוקמה בפונטה ג'יליו עמדת נ"מ ומבניה ועמדות התותחים שלה עדיין שוכנים במקום.
המפרץ והאזור הסמוך לו מוגנים במסגרת "הפארק המחוזי של פורטו קונטה" (Parco regionale di Porto Conte) ששטחו 53.5 קמ"ר ו"השמורה הימית קאפו קאצ'ה-איזולה פיאנה" (Area naturale marina protetta Capo Caccia Isola Piana) המשתרעת על שטח של 26.31 קמ"ר. האזור המוגן כולל גם את האיים איזולה פיאנה (Isola Piana) ואיזולה פורדאדה (Isola di Foradada) השוכנים מחוץ למפרץ סמוך לחופיו המערביים של קאפו קאצ'ה.
האזור הוא יעד תיירותי הידוע בעיקר בשל מספר מערות השוכנות בקאפו קאצ'ה, ובהן מערת נפטון (Grotta di Nettuno) ומערת נראוס (Grotta di Nereo) התת-ימית, הקרויה על שם אביהן של הנראידות ונחשבת למערה התת-ימית הגדולה ביותר בים התיכון. מערת נפטון היא מערת נטיפים אליה ניתן להגיע בשייט מאלגרו, או בירידה מראש הצוק בגרם מדרגות בן 656 מדרגות הידוע בשם "אסקאלה דל קבירול" (Escala del Cabirol - "מדרגות העז"). במערה נתיב הליכה באורך של 580 מטר המתפתל בין הבריכות טבעיות, הנטיפים והזקיפים. האזור ידוע גם באלמוגים האדומים (Corallium rubrum) שבו, ששימשו משך מאות שנים באמנות המקומית ושהעניקו את שמם לחוף כולו המוכר כ"ריוויירת האלמוגים" (Riviera del corallo).
סמל אנטיגואה וברבודה

סמל אנטיגואה וברבודה עוצב בשנת 1966 על ידי גורדון כריסטופר. הסמליות של הסמל מורכבת יותר מהסמל המופיע על דגל אנטיגואה וברבודה, אולם בכל זאת אלמנטים רבים זהים.
בראש הסמן ישנו האננס, פרי שבזכותו האיים מפורסמים. ישנם מספר צמחים מסביב למגן שמצויים בשפע במדינה: היביסקוס אדום, קני סוכר, וצמחי יוקה.
משני צדדיו של המגן עומדים שני איילים שתומכים בו, ואלה מסמלים את חיות הבר של האיים.
העיצוב של המגן עצמו ייחודי בפני עצמו ועליו ציור שמש, הנמצאת גם בדגל, והיא עולה מהים הכחול לבן. השמש באה לסמל התחלות חדשות, והצבע השחור מאחוריה מסמל את המקור האפריקאי של מרבית אזרחי אנטיגואה וברבודה. ולמטה לפני הים עומדת מטחנת סוכר הבנויה מלבנים.
בתחתית הסמל, מתחת למגן, ישנה כרזה ועליה חרוט המוטו הלאומי של המדינה - "כל אחד מתאמץ, כולם משיגים".
בהצדעה

בהצדעה הוא מועדון צרכנים הכולל הטבות למשרתים פעילים בשירות המילואים ולמשוחררים בכבוד מצה"ל. המועדון הוקם על ידי הקרן והיחידה לחיילים משוחררים במשרד הביטחון ואגף כוח אדם בצה"ל, אך מופעל על ידי חברה פרטית. החברות במועדון מקנה גישה לאתר האינטרנט של המועדון ובו הטבות והנחות במגוון תחומים.
התשתית להקמתו וההחלטה לתקצבו התקבלה בשנת 2008 עם כניסתו לתוקף של חוק שירות המילואים, במטרה להטיב עם המשרתים הפעילים במילואים. המועדון הוכפף לענף תגבורת מילואים באגף כוח אדם בצה"ל. משרד הביטחון מעניק למועדון תקציב של כ-10 מיליון שקלים בשנה. זכאים להצטרף למועדון חיילי מילואים, בעלי תעודת משרת מילואים פעיל. 
בטרם הוחלט על הקמת מועדון "בהצדעה" הושמעה ביקורת מצד חיילי מילואים על כך שאינם מתוגמלים כראוי בהיבט הצרכני. חיילי המילואים דרשו כי יצורפו למועדון "חבר משרתי קבע והגמלאים". התנגדות מצד המועדון הובילה להקמת מועדון "בהצדעה", כמועדון נפרד למשרתי המילואים הפעילים]. לבעלי תפקידים בכירים במילואים כגון מפקדי גדודים ומפקדי פלוגות ניתנה האופציה להצטרף גם למועדון "חבר".
החל מ-15 באוקטובר 2017, מימוש ההטבות באתר המועדון מתאפשר רק לבעלי כרטיס אשראי לאומי קארד.
סלנט

יהודי סלנט

בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,106 יהודים. מן העיירה יצאו שני רבנים ידועים: רבי ישראל מסלנט ורבי יוסף זונדל מסלנט.
לפני מלחמת העולם השנייה נמנו בעיירה כ-500 יהודים, כשליש מתושביה, ופעלו בה בתי ספר מרשת תרבות ומרשת בית יעקב, וכן תנועות נוער ציוניות. פעילות זו נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940.
ב-23 ביוני 1941, זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ומיד החלו הליטאים המקומיים בשוד רכוש יהודיה, ושרפו עם הגרמנים ספרי תורה במרכז העיירה.
ב-1 ביולי 1941 ריכזו שוטרים ליטאים את כל יהודי העיירה במבנה בית הכנסת המקומי, ועד 10 ביולי 1941 רצחו את כל הגברים היהודים במקום. ב-20 ביולי הוצאו מהמבנה הנשים המבוגרות והילדים, ואלו נרצחו ליד הכפר שטיק (Sateikiai). יתר הנשים, שנלקחו בינתיים לעבודות כפייה, נרצחו ב-12 בספטמבר 1941.
מקהילת סלנט שרדה את השואה יהודיה אחת במסתור.
היטו שטיירל

ביוגרפיה

שטיירל נולדה במינכן. היא למדה קולנוע ביפן ב- Japan Institute of the Moving Image בין השנים 1987–1990 והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת מינכן לטלוויזיה וקולנוע 1990-1991. היא למדה קולנוע בתקופת עלייתו של הקולנוע הגרמני החדש שהשפיע עליה כסטודנטית, אך ההיסטוריון הקולנוע הלמוט פרבר (Helmut Färber) השפיע על עבודתה בצורה ישירה. שטיירל הציגה, בין היתר, בביאנלות ברחבי העולם, מוזיאונים ובאירועי אמנות ותרבות מרכזיים בכל העולם.
כרמל (כתב עת)

"כרמל" הוא כתב עת ספרותי היוצא לאור בהוצאת "כרמל" הירושלמית. כתב העת מוקדש לשירה עברית מקורית, שירה מתורגמת, דברים קצרים על השירה וסיפורים קצרים.

היסטוריה והווה

"כרמל" נוסד בשנת תש"ס 2000, ועד נובמבר 2015, נדפסו 17 חוברות שלו.
העורך והמייסד של כתב העת "כרמל" הוא המשורר הירושלמי שלמה לאופר. לצדו פועלת מערכת קטנה של משוררים מתרגמים ועורכים, בהם עורך התרגום פטר קריקסונוב, אסתר אטינגר, אלכס זהבי, אסף בן מנחם, עמוס גורן, רמי סערי, רונן סוניס ודוד ויינפלד.
 בתחילה היה כתב העת משותף עם כתב העת שבו, וגיליון ראשון יצא בהוצאת "שבו-כרמל". החל מהגיליון השני כתב העת "כרמל" הוא עצמאי.
בכתב העת פורסמו משיריהם של מיטב המשוררים, החל מדליה רביקוביץ, חיים גורי ואגי משעול, דרך שירי אסתר אטינגר, מרדכי גלדמן, יונדב קפלון, אדמיאל קוסמן, שמעון שלוש, זמיר בן דוד, מאיה בז'ראנו ועוד.
עיקר המוניטין של "כרמל" באוסף תרגומי השירה שבו. בחוברות כרמל לאורך השנים התקבץ אוסף נרחב משירי אוסיפ מנדלשטם בתרגום פטר קריקסונוב, שליווה את תרגומיו במבואות ובהערות. כן הופיעו יצירות ממורשת תרגומיו הנדירים של משה זינגר הנעמי, שהלך לעולמו בגיל צעיר: להוציא את תרגומיו הידועים ליצירותיו של רילקה, פורסמו ב"כרמל" הפרק הראשון מיצירת דנטה "התופת" וגם סונטות של ויליאם שייקספיר, שירים של אודן, אליזבת בראונינג ורבים אחרים. 

כמו כן פורסמו בכתב העת פואמות בפרוזה של גאורג טראקל בתרגומו של יורם ברונובסקי ותרגומים רבים של פבלו יצחק הלוי קורצ'אק, שהעביר לעברית מן השירה הספרדית והלטינו-אמריקאית יוצרים כגון אלחנדרה פיסארניק, בורחס, חלמן ואחרים. בכתב העת הופיעו תרגומיו של רמי סערי לשירי סירקה טורקה, ומשיריו שלו עצמו, תרגומו של רונן סוניס למרינה צבטייבה, ופרופ' שמעון זנדבנק שתרם משירי הלדרלין ומשוררים אחרים.

בכרמל הופיעו גם מסות של מאיה קגנסקיה ומאמרים נרחבים של שחר ברם, שגם כתב שירים שראו אור בחוברת. התפרסמו מסות של פרופ' אריאל ראטהאוז ופרופ' אריאל הירשפלד, שכתב מסה קצרה על תרגומי הסונטות של שייקספיר ועוד.
זנאטה

זנאטה הייתה קונפדרציית שבטים ברברים שהתאסלמו. במאה השמינית פרשו מן האסלאם והפכו לח'וארג'.
זנאטה הקימו את השושלת הע'סטאמית ושלטו במרכז המע'רב. מרכזם היה בטאהרט. בשנת 812 נלחמו בשושלת האע'לבית שישבה בקירואן, דבר שהכעיס את השבטים האע'לבים, אשר פרצו במרד שנכשל. מרד נוסף שלהם שהתרחש בשנת 909 תחת הנהגתו של אבו יזיד, דוכא בקלות על ידי הפאטמים.
במאה העשירית, היו שבטי הזנאטה בני ברית עם הח'ליפות בקורדובה, שנלחמה עם הפאטמים על השליטה במרוקו. הם נהדפו במלחמה על ידי שבטי הצנהג'ה, תחת פיקודו של זירי אבן מנאד, שכפרס מונה למושל של מרכז המע'רב (אלג'יריה).
סול סנדלר

ביוגרפיה

סנדלר גדל במשפחה של ספורטאים. אחיו, דייב אף הוא אתלט מצטיין ואלוף המכביה.

אלוף ושיאן המכביה

בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה סנדלר ב-2 מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.7 שניות, לפני גרוסברגר (50.7 שניות) וד. שפיצר (51.9 שניות), שניהם מארצות הברית
ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.2 דקות, לפני אומלצ'נקו מארצות הברית (2:01.0 דקות) וד. שפיצר (2:02.0 דקות).
אוסמה סעיד

ביוגרפיה

בנעוריו למד סעיד בקורסי ציור של האמן עבד עאבדי בסדנה בכפר יאסיף (1977-1976) ובשנת 1981 יצא ללימודי אמנות גבוהים באקדמיה לאמנות בברלין והשלים שם תואר ראשון ותואר שני. הוא ישב בגרמניה עד 1998, חזר לנחף וכיום הוא חי ויוצר בנחף ובברלין. עמי שטייניץ מציין במאמר על עבודותיו של אוסמה סעיד את ההשפעות של מקס בקמן, וציירי קבוצת הגשר על עבודותיו של סעיד. שטייניץ מציין בנוסף כי הנאו-אקספרסיוניזם הגרמני של אנסלם קיפר וגיאורג בזליץ, יצרו אצל סעיד חיבור חדש, פוסט-מודרני, בין מסורת לקדמה. חיבור המאפשר לו לגעת בכאב המודרני ולהתבונן בעתיד האנושי באמצעות קרבה מושגית בין חומר למסורת.
דימויי נוף מופיעים שוב ושוב בסדרות ציורי השמן על בד שצייר סעיד משנות ה-90 ועד היום. בציוריו גודלי הפורמט סעיד יוצר סינתזה ייחודית בין המקומיות הפלסטינית הגלילית למסורת הציור האקספרסיוניסטי הגרמני. הציורים נוצרו מתוך כמיהה וגעגועים למולדת ומשמרים את סיפורי סבו על הפקעת הקרקעות ועל האסון שפקד את ערביי פלסטין ב-1948 ומשפחת סעיד בכללם. הכפר נחף הנשקף אל כרמיאל מצוי בלב אזור של הפקעת אדמות מסיבית בשנות ה-60 וה-70. לפני 1948, היו לכפר אדמות חקלאיות בשטח של 16,000 דונם, שמהן נותרו רק 5,000 אחרי הפקעות שנות ה-50, ה-60 וה-70.
בסדרת ציורים משנות ה-90 שהוצגה בתערוכה "גברים בשמש" ב-2009 במוזיאון הרצליה, סעיד מציג חורשה שכל-כולה גזעים כרותים מפויחים במה שנראה כאדמה בוצית כבדה. בציור "הזקן וגזע העץ" (1991-1988) מתווסף לגזעים הכרותים עד בשר ודם. סבו לבן השיער של האמן טומן את ראשו בין שרידי ענפיו של אחד העצים ומניח את כף ידו הגדולה על גזעו. עד נוסף הוא גדם העץ שבמרכז קדמת התמונה הנראה כדמות פשוטת ידיים בעוד שהענפים השבורים המפוזרים ללא סדר על הקרקע במקצב אקספרסיוניסטי מבליטים את סערת רגשותיו של הסב. קשר בין מרחב נטוש לגזע של עץ זית מופיע גם בציור "גזע עץ וכפר" (1990) שהוצגה בתערוכת היחיד של סעיד בגלריה הקיבוץ. בציור גזע העץ שבקדמת הציור מטופל כגוש כהה, אשר שכבות הצבע מעניקות לו עומק ומדגישות את חומריותו. מאחור, מרחוק, נראה הכפר בכתמי כתום, אדום, חום וירוק מופשטים ומעליו שמים אקספרסיביים העוברים מבהיר לכהה סוער.
טל בן צבי מציינת כי סעיד ממשיך לחרוט את זיכרונותיו על גזעי הזית בציורי הנוף שלו, השואבים את כוחם ממסורת הציור האקספרסיוניסטי המאפשרת להם להשמיע את זעקתם. בכל העבודות, הגזעים הם גזעי עצי זית. מטעי זיתים, חלקם בני מאות שנים, אופייניים מאוד לנוף הגליל, נוף הולדתו של סעיד.
קלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה

ביוגרפיה

קלוטילדה נולדה ב-8 ביולי 1846 בניי-סיר-סן, לאוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולקלמנטין, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה.
בשנת 1864 ביקרה קלוטילדה בקונסטנץ, ופגשה שם את יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, שהיה שם בסור עם אחיו הארכידוכס שטפן, פלטין הונגריה. השניים התאהבו וב-12 במאי הם התחתנו בקובורג, ונולדו להם 7 ילדים.
בשנת 1887 נבחר אחיה פרדיננד לנסיך בולגריה, ובשנת 1908 הוא הפך למלך בולגריה. לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה התיישבו קלוטילדה ומשפחתה בהונגריה, וב-3 ביוני 1927 היא מתה בביתה באלצ'וט.
הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה

הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה היא ועדה שהוקמה מכוח החלטת ממשלת ישראל משנת 1999, המשמשת לבחינת כשרותם והתאמתם לתפקיד של מועמדים לתפקידים בכירים בשירות המדינה. בראשות הוועדה עמד השופט (בדימוס) גבריאל בך (בתקופתו כונתה הוועדה "ועדת בך") ואחריו משנת 2010 השופט בדימוס יעקב טירקל (בתקופתו כונתה הוועדה "ועדת טירקל"), ומשנת 2018 השופט בדימוס אליעזר גולדברג  (בתקופתו מכונה הוועדה "ועדת גולדברג"). בוועדה מכהנים שלושה חברים נוספים, ובהם נציב שירות המדינה.
התפקידים שהמועמדים להם נבדקים על ידי הוועדה הם תפקיד הרמטכ"ל, מפכ"ל המשטרה, ראש המוסד, ראש השב"כ, נציב בתי הסוהר, נגיד בנק ישראל והמשנה לנגיד בנק ישראל.

סמכויות ותפקיד

תפקידה של הוועדה הוא "להבטיח את טוהר המידות במינויים הבכירים, ולבחון שמא דבקו פגם או דופי כלשהם במינויים המוצעים".
בג"ץ הרחיב בעניין מטרת הוועדה: 
עיקר תפקידה של הועדה המייעצת הוא, איפוא, לבדוק את המינוי המוצע מבחינת טוהר המידות במובנו הרחב של מושג זה, הן מבחינת האדם המוצע לתפקיד, הן מבחינת הגורם הממנה, והן מכל היבט אפשרי אחר שעשויה להיות לו נגיעה לשאלת טוהר המידות הכרוך במינוי. פרשנות רחבה זו של סמכות הועדה המייעצת נובעת מנוסחה של החלטת הממשלה ומהתכלית והמטרות שלשמן הוקמה הועדה. פרשנות זו מתיישבת עם התפיסה המדגישה את חשיבותה של הביקורת המינהלית כאמצעי רב חשיבות לבחינה מעמיקה ויסודית של הסוגיה העומדת לדיון. ... ביקורת מנהלית כאמור עשויה להיות אף רחבה יותר מן הביקורת השיפוטית, המתמקדת, על-פי טיבה, בבחינה – האם נפל בהחלטה פגם משפטי.
— בג"ץ 1570/07 עמותת "אומץ" ואח' נ' השר לביטחון פנים ואח', ניתן ב-25 בפברואר 2007

השפעת הוועדה

בדרך כלל מאשרת הוועדה את המינוי המוצג בפניה. היו מקרים שהוועדה פסלה מועמד אך הדבר לא פורסם, משום שהשר משך את המועמדות בלי לנמקה בסיבה זו. בנובמבר 2018 החליטה הוועדה להמליץ שלא למנות את משה אדרי לתפקיד מפכ"ל המשטרה, והוא הסיר את מועמדותו.
משכן הנשיא

משכן הנשיא (הידוע גם בשם בית הנשיא או משכן נשיאי ישראל) הוא מעונם הרשמי ומשרדם של נשיאי מדינת ישראל. המעון נמצא ברחוב הנשיא בשכונת טלביה בירושלים, ומשמש את הנשיאים משנת 1971.

היסטוריה

בזמן כהונתו של הנשיא הראשון, חיים ויצמן, שימש מעונו הפרטי של הנשיא ברחובות כמשכן הנשיא. בהמשך, עם היבחרו של הנשיא השני, יצחק בן צבי לנשיאות, עבר משכן הנשיא לשכונת רחביה בירושלים, למתחם הצריף בו התגורר עם אשתו. המדינה רכשה אז מבנה סמוך (בית ולירו) כדי להכיל את צוות משכן הנשיא במתחם אחד. בן צבי נבחר לשלוש קדנציות, ולאורך 11 השנים בהן כיהן כנשיא סירב בתוקף לעבור למבנה ממלכתי אחר בבירה. רק לאחר מותו ב-1963, ועם היבחרו של שז"ר לנשיאות, הוחלט על מעבר משכן הנשיא למקום אחר.
אחרי מלחמת ששת הימים יזם שר המשפטים דאז, י"ש שפירא, תוכנית להעביר את בית הנשיא למזרח ירושלים. אך היוזמה לא יצאה לפועל, והתקבלה ההחלטה לבנות את משכן הנשיא בטלביה. בנייתו של משכן הנשיא הושלמה בשנת 1971, על פי תוכניתו של האדריכל אבא אלחנני.
בשנת 2011 החלו בבית הנשיא שיפוצים, בשל ליקויים רבים שנתגלו בו. הנשיא שמעון פרס עבר למשכן זמני בשכונת ממילא, סמוך לעיר העתיקה.
בשנת 2018 החלו לקדם תוכנית בינוי מקיפה במתחם משכן הנשיא שנועדה להרחיב את פעילותו ולטפל בתשתיות הישנות. בין פרטי התוכנית הקמת מבנה מרכז מבקרים שיכלול כיתות ומרכז הדרכה לצד חנייה מוסדרת ושיפור הנגישות לנכים, ובהמשך הקמת מבנה משרדים ואולם אודיטוריום לאירועים וטקסים וכן מעון חדש למגורי הנשיא. המבנים הישנים במתחם כגון מבנה המעון הישן ובית הכנסת ישופצו וישמשו כחללים ציבוריים לאירוח ושטחי משרדים נוספים בעוד יחידת המגורים הפרטית תועבר למבנה נפרד שייבנה במתחם.

ייעוד המקום

המשכן משמש למגורי הנשיא ומשפחתו, ובו ממוקמת לשכתו ומשרדי אנשי צוותו. במשכן גם מארח נשיא המדינה את אורחיו, דיפלומטים ואנשי ממשל של מדינות שונות, והוא כולל מספר אולמות קבלת פנים.
בכל שנה בחג הסוכות מארח נשיא המדינה תושבים בסוכתו במשכן.
עם כינונה של ממשלה חדשה משמש אולם קבלת הפנים לתצלום המסורתי של הממשלה עם נשיא המדינה.
מאיר יוסט

היסטוריה

נולד בעיירה ויז'ניץ (אז בהונגריה) לניסן יוסט שהיה מלחין חסידי ומשב"ק של רבי ישראל הגר מויז'ניץ. בנערותו למד כמה שנים אצל הרב פנחס הורביץ ולאחר כמה שנים עבר לגרמניה ולמד אצל הרב יוסף ברויאר. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה חזר לבית הוריו בגרוסוורדיין (לשם נמלטו במלחמת העולם הראשונה מהעיירה ויז'ניץ) והחל בפעילות ציבורית, הוא התמנה ליו"ר סניף אגודת ישראל בעיר והיה פעיל מאוד בארגון.
במלחמת העולם השנייה הסתתר עם משפחתו בבודפשט ובעזרת ידידים שרד את המלחמה, לאחר המלחמה עבר לשווייץ ומונה לר"מ בישיבת מונטריי.
בשנת תשכ"ג (1963) הוזמן לכהן כרב ראשי להולנד, הוא עבר לאמסטרדם ושם התגורר כמעט חמישים שנה עד לפטירתו, היה מן החברים הבכירים בארגון מרכז רבני אירופה. חיבר את הספר אמרי מאיר על התורה.
נפטר באמסטרדם בגיל 102, ארונו הוטס לארץ והוא נטמן בהר הזיתים בירושלים.
יסחק ייאסו

יסחק ייאסו הכריז על עצמו קיסר אתיופיה בשנת 1685 מידי הקיסר ייאסו הגדול, נתמך על ידי הגנרל וולה והנזיר טבדן מגונדג' אויבי ייאסו. בתגובה לכך ייאסו מחץ את המרד והוציא להורג את יסחק.
טקס פרסי האופנה הישראלי

טקס פרסי האופנה בישראלי הוא טקס שנערך בישראל ומ-1999 שודר על ידי הזכיינית טלעד, בו הוענקו פרסים לאנשים שתרמו לתעשיית האופנה והטקסטיל בישראל. בין הפרסים שהוענקו בו הם מבצע השנה ודוגמנית השנה. הטקס הונחה בין היתר על ידי יעל בר זוהר ושודר בערוץ 2.
בשנת 2016 וב-2017 נערך נערך טקס פרסי האופנה בישראל על ידי מגזין "את".
סרט נעורים

מאפייני הז'אנר

עלילות סרטים בז'אנר זה מתרחשות בדרך כלל בבתי ספר תיכוניים, או כוללות דמויות של בני נוער בגיל של תלמידי תיכון. העלילות עשויות לכלול בתוכן מסיבות בית ספר, נשף סיום לימודים וכדומה.
עיסוק בנושאים מיניים נפוצים מאוד בז'אנר זה, כמו גם בעירום ובהומור בוטה. סרטי הז'אנר עשויים לעסוק גם בנושאים כמו שימוש בסמים, אלכוהול, אובדן בתולין וכיוצא באלה
ערן הלפרין

ערן הלפרין הוא פרופסור לביואינפורמטיקה באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.

ביוגרפיה

הלפרין למד לתואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב (1993) ותואר שני (1996). סיים את הדוקטורט בשנת 2001 בהנחיית פרופסור אורי צוויק. נושא עבודת המחקר שלו הייתה: Approximation algorithms for optimization problems. בשנים 2001–2003 למד לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנים 2003–2004 שימש כחוקר עמית באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 2011 מונה לפרופסור במחלקה למיקרוביולוגיה מולקולרית בפקולטה למדעי החיים ובבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב. החל משנת 2016 מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הלפרין עורך מחקרים פורצי דרך על שינוי גנטיקה אנושית, במטרה למצוא את הגורמים הגנטיים האחראים למחלות שונות, דוגמת סרטן ואלצהיימר, שיאפשרו פיתוח תרופות מותאמות אישית לחולה. כמו כן מפתח מתודות חישוביות וסטטיסטיות לניתוח יעיל של מידע גנטי. בשנת 2012 היה שותף בצות מחקר שפיתח שיטה המאפשרת לאתר את המוצא הגאוגרפי של בני אדם לפי DNA שלהם ברזולוציה גבוה.
סיגמואידוסקופיה

סיגמואידוסקופיה, שלעיתים מכונה "רקטוסקופיה", היא בדיקת קולונוסקופיה קצרה בה נבדק רק חלקו הסופי של המעי הגס, הסיגמואיד.
סיגמואידוסקופיה היא בדיקה המאפשרת הסתכלות ישירה אל הקטע הסופי של חלל המעי הגס. בדומה לבדיקות הפולשניות, גם במהלכה מוחדר אנדוסקופ – צינור דק וגמיש שמצלם את החלק הרלוונטי ומאפשר צפייה בו. הבדיקה מבוצעת, כאשר ישנן תלונות חוזרות ונשנות על כאבי בטן, דימום ממערכת העיכול, שלשולים, עצירות ועוד.​
מג'הול

מג'הול (בערבית: مجهول) הוא זן של דקל שמקורו במרוקו, הגדל בעיקר במזרח התיכון ובצפון אפריקה. המג'הול הוא מרכיב משמעותי במטבח המזרח תיכוני, וידוע בעיקר בזכות גודלו, טעמו המתוק ומרקמו הרך והבשרני. הוא מוכר בכינוי "מלך התמרים". עד אמצע המאה ה-20 היה מדובר בזן בעל פרות קטנים ולא מרשימים. המג'הול כפי שהוא מוכר כיום הוא פרי פיתוח ישראלי.
בשנת 1927 הגיעה למרוקו משלחת מומחים מצרפת, אלג'יר וארצות הברית שתפקידה היה לבדוק מהי המחלה שתקפה דקלים רבים ברחבי המדינה. ההזמנה הייתה מממשלת צרפת, שכן בשנים הללו מרוקו הוכרה כמדינה בתחום ההשפעה של צרפת. אחד מחברי המשלחת היה הפיטופתולוג האמריקאי סווינגל אשר בביקור בנאת המדבר אבו דניב שהייתה מפורסמת בתמרי המג'הול שלה, נוכח לגלות יחד עם עמיתיו כי חלק ניכר מתוך 9,000 הדקלים שגדלו בה היו נגועים במחלת ה-Baioubh, ולאחר שמצא כמה דקלים שאינם נגועים ביקש מהשיח' המקומי לקנות כמה חוטרים ולשלוח אותם לארצות הברית. 11 חוטרים נארזו באותו לילה ונשלחו לארצות הברית, אך בשל הרגולציה שהייתה נהוגה ארצות הברית, הגעתם לאחר חמישה שבועות חייבה להעבירם לחוואי בדרום נוודה למשך כמה שנים להסגר חמור, ולאחר מכן לעמק ברד שבקליפורניה כחלק מהכוונה לפתח את תעשיית התמרים בארצות הברית. באותה עת, כאמור, היו הפירות קטנים יותר ומתוקים פחות מכפי שהם כיום, אך בתחילת שנות ה-80' החלו בקליפורניה לדלל את פירות התמר בשלב מוקדם של התפתחות הפרי, ובעקבות כך הפכו התמרים הבשלים שנשארו על המכבד גדולים כפליים.
בשנות ה-50' ניטעו חמישה עצים במטע ביטבתה מחוטרים שיובאו מארצות הברית, ובסוף שנות ה-70' ניטע מטע המג'הול הראשון בישראל בקיבוץ גרופית שבערבה, גם כן מחוטרים אמריקאים. כך הפך זן מרוקאי זה לזן הישראלי הנטוע והידוע ביותר. המג'הול (מערבית - "לא ידוע") נקרא כך מכיוון שהיה זן התמר היחיד ללא שם.
התמרים גדלים במדינת ישראל באזור עמק בית שאן והערבה. ישראל היא היצואנית הגדולה בעולם של תמרי המג'הול ורוב היצוא מתבצע מבקעת הירדן על אף שבערבה שוררים תנאי האקלים האופטימליים לגידולו: תנאי יובש וחום המאפשרים לפרי לעבור את כל שלבי ההבשלה בצורה מאוזנת.
לתמר המג'הול ערך תזונתי ההופך אותו לממתק טבעי קלאסי. הוא אינו מכיל שומן רב, עשיר בסיבים, אשלגן, מגנזיום, ויטמינים ומינרלים נוספים. הוא משמש הן לבישול והן כחטיף.
השם מג'הול אומץ על ידי הרכב מוזיקלי אינסטרומנטלי ישראלי. הרכב זה נוסד בקיבוץ סמר שבערבה, קיבוץ שתוצרתו המרכזית היא תמרים אורגניים, ביניהם תמר המג'הול.