google/wiki40b huggingface dataset:
שלומי בינדר

ביוגרפיה

בינדר נולד וגדל בחיפה. למד בתיכון ליאו בק בעיר מגוריו. היה חניך בתנועת הצופים. לאחר שנת שירות ברמת הגולן, התגייס לצה"ל בנובמבר 1993, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב ליחידה, שם שימש כמפקד צוות ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. בשנת 1999 נפצע באורח קשה מפיצוץ מטען במהלך תרגיל. לאחר מספר חודשי החלמה חזר לשירות ביחידה. בהמשך שירת כמפקד פלגה ופיקד בין היתר על פעולות חשאיות במהלך מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד היחידה. בשנת 2010 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד יחידת אגוז, ושימש בתפקיד עד 15 ביולי 2012. לאחר מכן שירת בתפקיד מטה במטכ"ל בין השנים 2012–2013.
ב-21 במאי 2013 מונה למפקד סיירת מטכ"ל וב-23 במאי הועלה לדרגת אל"ם. הוא הוביל את היחידה בין היתר במבצע צוק איתן. על האופן בו פעלה הסיירת בפיקודו במבצע הוענק לה צל"ש הרמטכ"ל. בתפקיד זה שירת עד 16 במרץ 2016. בסיום תפקידו הוענק לסיירת צל"ש רמטכ"ל נוסף על המבצעים שנעשו בתקופת פיקודו. ב-4 בספטמבר 2016 מונה למפקד חטיבת גולני, ושימש בתפקיד עד 24 במאי 2018. בסיום תפקידו יצא לשנת לימודים בוושינגטון. ב-5 באוגוסט 2019 הועלה לדרגת תא"ל וב-12 באוגוסט נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת הגליל.
בינדר מתגורר במושב מעלה גמלא ברמת הגולן, נשוי ליעל ואב לשלושה.
Beneath the Skin

Beneath The Skin הוא אלבום האולפן השני של להקת האינדי פולק פופ האיסלנדית אוף מונסטרס אנד מן (Of Monsters And Men). האלבום יצא באיסלנד ב-8 ביוני 2015, ויום לאחר מכן בשאר העולם. האלבום מכר 61,000 עותקים בשבוע הראשון, והפך לאלבום הנמכר ביותר של הלהקה. האלבום קיבל בעיקר ביקורות טובות.
שם האלבום, Beneath The Skin, לקוח מתוך השיר "Human", השיר השני באלבום: "Plants awoke and they slowly grow beneath the skin".
יוסף אבן (בלומנשטיין)

יוסף אבן (בלומנשטיין; 1981-1922) היה חוקר ספרות, סופר ועורך ישראלי. שימש כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית.

חייו

יוסף אבן נולד בגרמניה ועלה לארץ ישראל ב-1939. עד אמצע שנות ה-50 היה חבר קיבוץ חולתה. למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שבה השלים את תאריו, וכיהן כפרופסור לספרות עברית. את דרכו בעולם הספרות החל ככותב רשימות בכתבי-עת ומאספים שונים. בשנים 1943–1953 פרסם מיצירותיו בבמות השונות, כגון 'עלון קיבוץ חולתה', 'מבפנים', 'במעלה' ו'דבר'. רשימתו "עם הגורפים" (22.10.1945) זכתה בפרס לרפורטז'ה כפרית על-שם קלמן ברלב מטעם עיתון 'דבר'.

עבודתו

בשנת 1977 הוציא את ספרו הראשון: "אמנות הסיפור של י.ח. ברנר", שבו הוא מפענח את ייחודו התמטי והאמנותי של ברנר ודרכי יצירתו. הוא עולה על הסדר המאורגן בכתביו של ברנר, וחושף את האמצעים האמנותיים שמונחים בבסיס יצירתו, על אף הרושם של חוסר ארגון וכאוס שהם משדרים כלפי חוץ.
התמחותו של אבן הייתה בתחום ספרות התחייה, והוא הוציא וערך מספר אנתולוגיות בנושא: "ניצני הריאליזם בסיפורת העברית" (1972); ילקוטי סיפורים של סופרים כמו אשר ברש, עזרא גולדין ואחרים. נוסף לכך הוא הרבה לעסוק בתאוריה של הספרות, ותרם תרומה משמעותית להבנה של מושגים כמו: הדמות הספרותית ודרכי איפיונה; ההבדלים והקשרים שבין סופר, מספר ומחבר והסצנה הספרותית. בשנת 1978 הוציא ספר מסכם של הנושאים התאורטיים: "מילון מונחי הסיפורת".
בספרו "הדמות בסיפורת" שהוציא בשנת 1980, מדבר אבן על שלושה תחומים שבהם מתגלה דמות של גיבור ביצירה: תחום הפעולה, תחום חיי הנפש הרגש והמחשבה והתחום שבו מתגלים אופייה ותכונותיה האישיות של הדמות. לדעתו, ניתן לבחון דמות על פי שלוש קטגוריות. האחת בוחנת את מידת התפתחותה של הדמות; השנייה בוחנת את מידת מורכבותה של הדמות; והשלישית היא זו הבוחנת את הדמות מן הבחינה המימטית והסמלית.
במאמר שהוציא בשנת 1974, "סופר, מספר ומחבר - ניסיון לסינתזה מחקרית של תחום מרכזי בסיפורת", הוא נותן סימנים להבחנה בין שלושת המונחים האלו.
דינה גורן

ביוגרפיה

דינה גורן נולדה בטימישוארה, רומניה ב-1930 וב-1939 עלתה עם הוריה לירושלים שם למדה בליד"ה, התיכון ליד האוניברסיטה בבית הכרם. בין מוריה היו ישעיהו ליבוביץ (ביולוגיה), יצחק נבון (ערבית) והצייר מרדכי ארדון (אמנות).
ב-1948 התגייסה לפלמ"ח ובמלחמת העצמאות הייתה קצינת תרבות בחטיבת הנגב. בשנה שלאחר מכן, לאחר סיום שירותה הצבאי, החלה ללמוד לתואר ראשון בהיסטוריה ולימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1953 החלה לעבוד בקול ישראל כעורכת חדשות, והייתה האישה הראשונה בישראל ששימשה כמנהלת בתפקיד זה. עשור לאחר מכן, הייתה ממקימי מרכז ההדרכה של קול ישראל ושימשה כמנהלת הראשונה שלו.
ב-1964 מונתה לראש מערכת החדשות של "קול ישראל" בתל אביב. במסגרת תפקידה מילאה את מקומו של מנכ"ל רשות השידור חנוך גבתון בדיוני "ועדת העורכים" - הגוף שנועד לתאם בין התקשורת ובין גורמי הביטחון.
עם שובה לישראל לאחר לימודים לתואר שני בתקשורת בארצות הברית, התמנתה לראש מערכת החדשות של "קול ישראל" בתל אביב.
בשנת 1967, בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, גורן הייתה אחראית להפקתן של השיחות ששידרה לשכת העיתונות הממשלתית עם האלוף במיל' חיים הרצוג, ונועדו להעלות את המורל.
ב-1968 עברה לגלי צה"ל, לשמש כסגניתו של מפקד התחנה, יצחק לבני. בין השאר, הייתה אז עורכת תוכניות האקטואליה והגישה פינה קבועה בשם "דינה גורן בשיחה חופשית" בה שוחחה בנושאי אקטואליה ונושאים שונים אחרים.
בשנים שלאחר מכן פנתה לקריירה אקדמית בתחום התקשורת וב-1971 סיימה את כתיבת הדוקטורט שלה, שכותרתו "עיתונות במדינה במצור" ועוסק בקשר בין הממשלה לעיתונות בתקופות מלחמה וחירום. גורן לימדה "תקשורת המונים" במכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית בירושלים, לימדה באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן וכתבה מאמרים רבים בנושאי תקשורת שפורסמו בעיתונים ובכתבי עת שונים.
ד"ר גורן הייתה מחלוצות המחקר בתחום תקשורת ההמונים בישראל והניחה את היסודות ללימודי התקשורת בארץ. בין ספריה: "סודיות ביטחון וחופש העיתונות" (1976) ו"תקשורת ומציאות" (1986) (שיצא לאור במהדורה נוספת בשנת 1993).
ב-1973 במסגרת פעילותה הציבורית, הייתה ד"ר גורן מועמדת לכהונה בכנסת מטעם "רצ - התנועה לזכויות האזרח", בראשותה של שולמית אלוני. כמו כן, הייתה חברת מליאת רשות השידור, חברת מועצת הרשות השנייה וחברת הנהלה בשדולת הנשים בישראל ובאגודה לזכויות האזרח. בנוסף, שימשה כיו"ר מועצת עיריית רמת גן מטעם מרצ.
הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הניחה אחריה שלושה ילדים. בנה דורי גורן, היה שגריר ישראל באורוגוואי.
אלגארבה

האַלְגָארְבֶה (פורטוגזית: Algarve) הוא חבל ארץ בדרום פורטוגל, ובו הנקודה הדרום-מערבית ביותר של יבשת אירופה. שמו מגיע מערבית, ופירושו - "המערב".
שטחו של האלגארבה 5,412 קמ"ר ולאורכו פזורות 16 רשויות מקומיות שבהן חיים כ-426,400 תושבי קבע. עיר הבירה היא העיר פארו, והחבל חופף למעשה את מחוז פארו. אזור זה הוא בעל חשיבות תיירותית עליונה, חופיו נחשבים מהטובים בעולם וחלק הארי של כלכלתו הוא בקיץ, כשבשיא העונה אוכלוסייתו יותר ממוכפלת. בתי מלון רבים שמים דגש על תיירות גולף ומפתחים מגרשים איכותיים לענף ספורט זה. בנוסף על תיירות, האזור הוא בעל ערך חקלאי ומימיו מספקים דגים ופירות ים, וכמו כן מגדלים בו עצי פרי כחרובים, תאנים ושקדים.
פני השטח של האלגארבה מחורצים בגבעות רמות, שאותן חוצים עמקים עשירים. הנקודה הגבוהה ביותר היא ההר פוֹיָה, 902 מ'. אורך החוף הדרומי כ-155 ק"מ, אורכו של החוף המערבי הוא 50 ק"מ, ובין שניהם, בנקודה הדרום-מערבית, נמתח כף סאו ויסנטה שצוקיו האנכיים מתנשאים 75 מטרים מעל מי האוקיינוס האטלנטי. לאורך החופים מצויים כמה איים ואיונים. לגונת רִיָה פוּרְמוֹזָה מהווה שמורת טבע ומוקד עצירה של מאות ציפורים ממינים שונים. קו החוף מנוקד במערות גיר ציוריות, שנגישוֹת בעיקר בסירות.
האקלים בחבל מצטיין בטמפרטורות מקסימום שנעות בין 15 מעלות צלזיוס בחורף ו-31 בקיץ, וכמעט לעולם אינן צונחות אל מתחת לאפס בחורפים.
מלבד הבירה פארו, נמנות כמה עיירות ובהן הגדולות הן לולה, פורטימאו, אולְיָאו, סילווש, אלבופיירה ולאגוש.
שדה התעופה של החבל נמצא במרחק של 4 ק"מ ממערב לעיר פארו.

היסטוריה

הפיניקים ייסדו נמל מסחר לחוף האלגארבה בערך בשנת 1000 לפני הספירה. אנשי קרתגו הקימו את נמל חניבעל (היום העיירה פורטימאו) כ-450 שנה מאוחר יותר. הרומאים התפשטו בחצי האי האיברי במאה השנייה לפנה"ס, ואתרים ארכאולוגיים רבים מתקופה זו עדיין נמצאים באזור.
במאה החמישית לספירה היו אלה הוויזיגותים שתפסו את האזור, והחזיקו בו עד לראשית הפלישה המורית בשנת 711. המורים קראו ללאגוש זָאווַאיה, ולעיר סנטה מריה פַארַאון, היום פארו. העיירה סילְווֶש שימשה בירה תחת שלטון המורים.
הכיבוש המורי של איבריה הביא לכך שהאזור נקרא "אל-גארב אל-אנדלוס" (המערב האנדלוסי - כש"אנדלוס" הוא השם הערבי לאיבריה שתחת האסלאם).
באמצע המאה ה-12, הודות לשורת מבצעים צבאיים מוצלחים של ממלכת פורטוגל, הסתיימה האחיזה הערבית בחבל. תחת שלטון נוצרי היה "אל-גארב" לממלכת-אלגארבה. אפונסו השלישי, מלך פורטוגל קרא לעצמו "מלך פורטוגל ואלגארבה". המלך אפונסו החמישי בתורו, בעקבות כיבוש שטחים בצפון אפריקה שנתפסו כ"אלגארבה שבחוץ", לאחר 1471, נתכנה "מלך פורטוגל והאלגארבש (צורת הרבים של אלגארבה) כאן ובחוץ", ותואר זה נותר על כנו עד להכרזת הרפובליקה הפורטוגלית הראשונה ב-1910.
כמה מהמסעות הימיים שכוננו את האימפריה הפורטוגזית יצאו במאה ה-15 מאזור העיר לאגוש. משלחות התגלית הביאו לעיר תהילה ושפע. המסחר שגשג ולאגוש הייתה ב-1577 לעיר הבירה של פרובינציית אלגארבה, תואר בו החזיקה עד שנה לאחר שנהרסה ברעידת האדמה של 1755. הרעידה, שמרכזה היה בליסבון, גרמה לצונאמי שהחריב בתים ופגע בחלקים ניכרים באלגארבה. הנזק הקיף כמעט את כל העיירות והכפרים שלאורך החוף, מלבד פארו - ששוניות המחסום של לגונת ריה פורמוזה הגנו עליה.
ב-1807 נכבש האלגארבה בידי כוחות ספרדיים, אולם שנה אחר כך הפך לחלק הראשון של פורטוגל הכבושה שהשתחרר מהפולש הספרדי, במרד אוליאו.
דניאל אוונס (שחקן)

ביוגרפיה

אוונס נולד בעמק רונדה בדרום ויילס. הוא התחיל לשחק בגיל צעיר מאוד. כשהיה בן חמש או שש התחיל להשתתף בתחרות בפסטיבל איסטדפוד , והלך להופעות רבות של תיאטרון חובבים. בגיל שמונה כבר ידע שהוא רוצה להיות שחקן. בגיל 17 זכה בפרס על שם ריצ'רד ברטון בפסטיבל הלאומי של ויילס .
הוא למד בבית הספר "Ysgol Gyfun Garth Olwg" קרוב לפונטפריד, בית ספר תיכון בשפה הוולשית שבין בוגריו שחקנים רבים.

חיים אישיים

אוונס הוא גיי מוצהר מאז שהיה לשחקן. בראיון לדיילי טלגרף בשנת 2014 אמר שלא היה לו קל בנעוריו, ושהציקו לו בבית הספר. עוד אמר "זה היה אסור בתקופה שגדלתי בה. הייתה אז תרבות מאוד מצ'ואיסטית והתחושה של חוסר שייכות הייתה קשה מאוד."
ב-2011 סיפר בראיון לעיתון הגרדיאן ששנות התבגרותו סבבו סביב הנסיעות באוטובוס וברכבת לסטרטפורד לצפות בהצגות של הלהקה השייקספירית המלכותית. על ילדותו בוויילס אמר אוונס "משפחתי עדיין חיה שם. הם היו מאוד ליברליים, תודה לאל, הם עדיין כך. הם עודדו אותי."
שאן תומאס

ביוגרפיה

תומאס נולדה בסטרטפורד על האייבון ולמדה משחק ב-Royal Central School of Speech & Drama. היא הופיעה בתיאטרון, בטלוויזיה ובסרטי קולנוע כגון "הארי פוטר ומסדר עוף החול" בו גילמה את אמיליה בונז.
ב-2002 הופיעה תומאס בהפקה של תיאטרון וסט אנד בלונדון של המחזה "Up for Grabs" לצדה של מדונה. המבקר מייקל בילינגטון שיבח את הופעתה במחזה.
ב-2004 שיחקה תומאס בתפקיד ראשי בדמות ליידי מקבת' בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של המחזה "מקבת'" בסטרטפורד על האייבון. בילינגטון כתב עליה ש"שאן תומאס נולדה לגלם את ליידי מקבת'. יש בה את המינון הנכון של התקפה, סקסיות ודחף רגשי".
במחזמר "אביב מתעורר" שהועלה בלונדון ב-2009 גילמה תומאס יחד עם ריצ'רד קורדרי את כל הדמויות המבוגרות.
ב-2010 שיחקה תומאס בתפקיד ראשי בדמות המלכה בהפקה של התיאטרון הלאומי ויילס של המחזה "הפרסים" מאת אייסכילוס, וזכתה לשבחים בעיתון הגרדיאן.
ב-2011 גילמה תומאס את ליידי מרתה בתיאטרון נורתן סטייג' ושפילד בהפקה של המחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף??" מאת אדוארד אלבי.
ב-2012 החלה לגלם את אטורלופ בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "מרלין".
תומאס קראה שירה ברדיו 3 של ה-BBC בתוכנית "Words and Music". היא הקליטה ספרי שמע אחדים בהם הרומן "I Think I Love You" מאת אליסון פירסון ואת "A Short History of Tractors in Ukrainian" מאת מרינה לוויקה.

חיים אישיים

בילדותה חייתה תומאס בקנדה. אחותה היא השחקנית שרה מאיר-תומאס. בן זוגה הוא המשורר הבריטי טוני הריסון.
סדנת ההדפס של בית האמנים תל אביב

היסטוריה

סדנת ההדפס של בית האמנים תל אביב הוקמה בשנת 1965 על ידי טוביה בארי לצד אגודת הציירים והפסלים בתל אביב-יפו. בתחילה, עסקה הסדנה במדיום התחריט והתצריב. לאחר מכן נוספו טכניקות נוספות כגון והן הדפס רשת וליתוגרפיה. בשנים 1974–1977 הורחב מבנה הסדנה.
במשך השנים נוהלה הסדנה על ידי אמנים שונים ובהם אלימה, דן קריגר, משה גבעתי, אליהו דינר ואחרים. בנוסף, לימדו בסדנה אמנים רבים כגון אריק קילמניק, צבי טולקובסקי, אריה רוטמן, דן קריגר ואחרים. לצד קורסים בטכניקות ההדפס השונות, הסדנה עוסקת בהפקה של הדפסים עבור אמנים. בין היתר הפיקה הסדנה הדפסים עבור "אלבום בנק הפועלים", אלבום שנתי של אמנים בטכניקות ההדפס השונות.
מוטי קקון

קורות חייו

מוטי קקון גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה. בעונת 1991/1992, עוד בהיותו נער, עלה קקון לקבוצה הבוגרת של הפועל פתח תקווה, וכבר במשחקיו הראשונים הוכיח שהוא ניחן בחוש התמצאות ברחבה וביכולת מיוחדת להבקיע שערים. ב-9 בספטמבר 1992 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול הפועל חיפה.
בעונת 1999/2000 שיחק לצידו של עידן טל בקבוצת מרידה בליגה השנייה בספרד, ולאחר מכן חזר להפועל פתח תקווה ושיחק בה שלוש שנים נוספות. בשנת 2003 עבר לקבוצת הפועל כפר סבא, ולאחר שעלה איתה לליגת העל בשנת 2005 הוחזר קקון לעונת פרישה בהפועל פתח תקווה, שבה לא קיבל דקות משחק רבות מהמאמן ניר לוין. בעונה שלאחר מכן הפך לשחקן הרכב תחת שרביטו של אייל לחמן.
קקון הוא סגן מלך השערים בכל הזמנים של הפועל פתח תקווה עם 134 שערים, כאשר מקדים אותו "ראש הזהב" נחום סטלמך, עם 152 שערי ליגה.
אף על פי שלא הודיע רשמית על פרישתו מכדורגל, קקון למעשה לא שיחק לאחר שעזב את הפועל פתח תקווה בשנת 2007. אולם, בשנת 2010 חזר לשחק בליגה ב', בקבוצת בית"ר פתח תקווה, ולאחר מספר חודשים עבר לקבוצת הפועל מחנה יהודה. בעונה שלאחר מכן רשם את הופעתו האחרונה בקריירה במדי בית"ר פתח תקווה בליגה ג', בה כבש גם את שערו האחרון.
לקקון שתי הופעות בנבחרת ישראל, הראשונה מביניהן ב-17 בינואר 2001 במשחק ידידות מול נבחרת אוזבקיסטן.
או (לוגיקה)

שער לוגי

באלקטרוניקה ספרתית, פעולות בוליאניות מיוצגות באמצעות שערים לוגיים. שער לוגי הוא מעגל חשמלי, שמתוכנן כך שיפיק תוצאות רצויות ביציאה, עבור כניסות ידועות מראש. שער לוגי מסוג "OR" יפיק מתח חשמלי המייצג "1" לוגי, כאשר יש מתח המייצג "1" לוגי בכניסה אחת של השער או יותר.
גינטר רידל

קריירה מוקדמת

רידל נולד ב-15 בנובמבר 1883 במץ, ובשנת 1902 התגייס לצבא האימפריה הגרמנית והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-3 (לאופולד, נסיך בוואריה). בשנת 1904 הועלה רידל לדרגת לוטננט, ובשנת 1910 נשלח ללימודי הנדסה באקדמיה הצבאית במינכן והועלה לדרגת אובר לוטננט. במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן רידל כמפקד סוללת נ"מ, וב-9 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף רידל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1931 מונה רידל למפקד יחידות הנ"מ, וב-1 בדצמבר אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 הועלה רידל לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1935 הוכפפו יחידות הנ"מ ללופטוואפה. ב-1 באפריל 1936 הועלה רידל לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל הנ"מ.

מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד רידל על יחידות הנ"מ בצבא הגרמני, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט. ב-30 בנובמבר אותה שנה פרש רידל מהצבא, ובאוגוסט 1944 מונה לשופט בבית הדין העממי אשר דן את קושרי קשר ה-20 ביולי.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר רידל במינכן, וב-14 בפברואר 1950 מת בביתו.
בשנת 1964 הוקם בית הספר להגנה אווירית של הבונדסוור ונקרא על שמו, אולם בשנת 1990 שונה שם בית הספר לאחר שהתברר שרידל כיהן כשופט בבית הדין העממי. בהמשך לאחר שהוברר שרידל היה מעורב רק בשימוע אחד, ובנוסף הציל כ-300 יהודים הוחזר שם בית הספר על שמו, ובשנת 2010 הוקדש קיר זיכרון לכבודו במטה מפקדת הנ"מ הגרמנית.
רולס-רויס פנטום 1

חברת רולס-רויס

חברת רולס-רויס נוסדה בשנת 1906 על ידי צ'ארלס סטיוארט רולס ופרדריק הנרי רויס. החברה הייתה קרויה "רולס־רויס לימיטד", (Rolls-Royce Limited). בשנת 1940 פיתחה החברה את מחלקת המנועים. משנת 1973 קרויה החברה: "Rolls-Royce Motors".
לילי ניר

קורות חיים

ניר נולדה בפתח תקווה. בנעוריה למדה בקיבוץ עין החורש. שירתה בצה"ל בתפקידי הדרכה, תחילה כמפקדת כיתה, ולאחר שהוכשרה בקורס קצינים שירתה כקצינת הדרכה. בתפקידה האחרון שירתה כמפקדת פלוגה. לאחר שחרורה מצה"ל, בשנת 1970, החלה ללמוד לתואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1973, המשיכה לתואר שני בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל התגייסה למשטרת ישראל, בתור פסיכולוגית ארגונית של המטה הארצי בירושלים. במסגרת תפקידה, הקימה את המדור למדעי ההתנהגות של המשטרה. בתפקידה האחרון כיהנה כראש היחידה להנחיה פסיכולוגית, אשר עסקה בייעוץ ופיתוח ארגוני במשטרה, ועסקה בהנחיית סדנאות ניהוליות לכל שדרת הפיקוד של המשטרה. סיימה את עבודתה במשטרת ישראל בשנת 1979 בדרגת רב-פקד.
בשנת 1980 השתלמה בתוכנית להכשרת אקדמאים להוראה, והחלה לעבוד כמורה בבית הספר היסודי בנווה עוז.
בשנת 1987 המשיכה בלימודיה האקדמיים לתואר שני בהתנהגות ארגונית ובמנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל החלה לעבוד באופן עצמאי במגזר העסקי כיועצת ארגונית. במהלך עבודתה, התמחתה בהנחיית קבוצות בחברות ציבוריות ובחברות פרטיות. לימים הוסמכה כמגשרת, ועסקה בגישור בנושאי עבודה בתיקים של בית משפט השלום בתל אביב, בפתח תקווה, בבת ים ובחדרה. בנוסף, כיהנה כנציגת ציבור בבית הדין הארצי לעבודה. לאחר מספר שנים, השלימה את לימודיה האקדמיים לתואר דוקטור במדעי ההתנהגות ובמנהל עסקים מאוניברסיטת NIU בארצות הברית.
לאורך כל חייה הבוגרים, ניר נאבקה ופעלה רבות למען שוויון בין המינים בישראל. הייתה חברה בהנהלת שדולת הנשים בישראל ובהנהלת איגוד נשים אקדמאיות בישראל. הייתה חברה פעילה בארגוני נשים רבים: ויצו, פורום נשים לתקציב הוגן, גרנית - עמותה לסיוע לנשים בהליכי גירושין, העמותה לקידום נשים בספורט בישראל, עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל, וכן קידמה בעבור ארגון נעמת פרויקטים של "שילוב אזורי" להעצמת נשים ברחבי הארץ. פעלה על מנת להכניס את נושא השוויון בין המינים לספרי הלימוד במערכת החינוך, ולהעלאת המודעות לנושא הטרדות מיניות. פעילות זו תרמה לקידום החקיקה בנושא הטרדה מינית בחוק השיפוט הצבאי ובהמשך גם במשפט האזרחי. במסגרת היותה חונכת עסקית מוסמכת מטעם משרד הכלכלה, הדריכה נשים יהודיות וערביות בנושא קידום עסקים משותפים. כמו כן, הדריכה חברי סגל של בתי ספר כיצד להתמודד עם אלימות.
בשנת 1999 חלתה ניר במחלת הסרטן. בעקבות תובנותיה מהמחלה ומההתמודדות עמה, ייסדה ניר בשנת 2002 את "פמיננסי" - מכללה כלכלית לנשים. המכללה הכשירה מאז אלפי בוגרות.
מחלת הסרטן שבה ותקפה מספר פעמים, עד שלבסוף, בדצמבר 2011, נפטרה ניר. לאחר מותה, ילדיה המשיכו את פועלה בפמיננסי, והמכללה ממשיכה להכשיר נשים לעצמאות כלכלית עד היום. מאז פטירתה, מכהנת ביתה, ענת ניר, כיושבת ראש דירקטוריון המכללה.
לו דונלדסון

חייו

דונלדסון נולד בבאדין, צפון קרולינה. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בגיל 15, בנגינה על קלרניט. לאחר שסיים את לימודיו בקולג', הוא הצטרף לצי, וניגן שם במסגרת להקה צבאית, בה התנסה בנגינה עם מוזיקאים אחרים. דונלדסון הופיע לראשונה בפומבי במרכז העיר ניו יורק, כשהיה בן 25.
הקלטותיו הראשונות היו עם מילט ג'קסון ות'לוניוס מונק בשנת 1952. בהמשך הוביל מספר להקות קטנות יחד עם נגני ג'אז אחרים כמו המתופף בלו מיטשל, הפסנתרן הוראס סילבר, והמתופף ארט בלייקי.
ב-1953, הוא הקליט יחד עם החצוצרן קליפורד בראון ופילי ג'ו ג'ונס. ב-1954, הצטרף דונלדסון להרכב ההארד בופ החדש, שליחי הג'אז, וניגן באחד מתקליטיהם המפורסמים ביותר, A Night At Birdland.
על אף שניגן כנגן משנה, הוא מעולם לא השתייך לאף להקה מלבד אלו אותן הנהיג; הוא היה מוביל להקות מאמצע שנות החמישים. דונלדסון הקליט בסגנונות הבי בופ, הארד בופ וה-Soul jazz. במשך שנים רבות ניגן לצידו הפסנתרן הרמן פוסטר.
הוברט זודאנט

חייו

זודאנט, יליד מאסטריכט, ניגן בצעירותו בקרן יער. זכה בפרסים בתחרויות ניצוח שונות, בהן התחרות הבינלאומית למנצחים צעירים של בזאנסון, צרפת והתחרות הבינלאומית ע"ש הרברט פון קאראיין בברלין עם תזמורת טוקיו.
זודאנט כיהן כמנהל מוזיקלי בתזמורת אוטרכרט בשנים 1974 עד 1980, בתזמורת הפילהרמונית החדשה של צרפת מ-1981 עד 1983, בתזמורת טוסקניני מ-1988 עד 1992, בתזמורת הלאומית של פיי דה לה לואר מ-1993 עד 2004 ובתזמורת המוצרטיאום של זלצבורג מ-1994 עד 2004. כמו כן כיהן זודאנט כמנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של מלבורן. בצרפת. באוקטובר 1999 התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של טוקיו, ולמנהלה המוזיקלי בספטמבר 2004. זודאנט סיים את תפקידו בטוקיו בשנת 2014.
הוברט זודאנט ניצח על התזמורות החשובות ביותר באירופה, בהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של לונדון, הפילהרמונית של מינכן ותזמורת האקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. כן ניצח על התזמורת הסימפונית של סידני, התזמורת הסימפונית של סיאול ועוד. כמנצח אופרה ניצח כמעט על כל תזמורות בתי האופרה באיטליה, בהם לה סקאלה מילאנו, קטניה, פלרמו ואחרות.
מארי לורנסן

ביוגרפיה

לורנסן נולדה בפריז, שם גודלה בידי אמה ובה התגוררה מרבית חייה. בהיותה בת שמונה-עשרה למדה ציור על חרסינה  בסוור שבפאתי פריז. היא שבה לפריז והמשיכה ללמוד באקדמי אימבר (Académie Humbert), שם התמקדה בציור בצבעי שמן.
בראשית המאה העשרים הייתה לורנסן לדמות דומיננטית באוונגרד הצרפתי. הייתה חלק ממעגל חבריו של פבלו פיקאסו ומהקוביסטים הקשורים לזרם "חתך הזהב", שעמו נמנו ז'אן מצנז'ה (Metzinger), אלבר גלז (Gleizes), רובר דלונה, אנרי לה פוקונייה (Le Fauconnier) ופרנסיס פיקבייה.
גרשון אגרון

ביוגרפיה

גרשון אגרונסקי נולד ב-1893 ליהודה ולשיינדל בת הרב מירנברג מרומני במינה , בפלך צ'רניגוב שבאוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ובשנת 1906 היגר עם משפחתו לפילדלפיה שבארצות הברית. שם סיים לימודים תיכוניים ולימודים אקדמיים באוניברסיטת טמפל. עוד בנערותו היה מעורב בפעילות ציונית ואף יזם את הקמתו של מועדון נוער ציוני ושימש כמזכירו.
ב- 1915 ייצג את יהודי פילדלפיה כציר בכנס ציוני כלל-אמריקאי בבוסטון.
בשנת 1917 עבר להתגורר בניו יורק ושימש כעורך ביטאון ההסתדרות הציונית "דאָס יידישע פאָלק" ('העם היהודי').
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד האמריקאי של הגדודים העבריים ונלחם לצד הבריטים על אדמת ארץ ישראל. באביב 1920 השתחרר משירותו הצבאי, החליט להישאר בארץ ישראל והשתקע בירושלים.
באותה שנה ניהל את לשכת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית. בין השנים 1921 ו-1924 ניהל את סוכנות הידיעות יט"א (יידישע טלעגראף אגענטור) בניו יורק. בשנת 1924 שב לנהל את לשכת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית, תוך שהוא משמש ככתב בירושלים עבור עיתונים חשובים בעולם כגון טיימס והדיילי טלגרף.
ב-1 בדצמבר 1932 ייסד את העיתון בשפה האנגלית Palestine Post (פלסטיין פוסט) בירושלים והיה לעורכו. תחת שלטון המנדט נקט הפלסטיין פוסט בקו שתמך במאבק להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל ונקט בקו גלוי ותקיף נגד ההגבלות שהטיל השלטון הבריטי על הגירת יהודים לארץ ישראל. (בשנת 1950 שינה העיתון את שמו ל-The Jerusalem Post.)
היה חבר משלחת הסוכנות היהודית לוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 שנאבקה לניסוחו והכללתו של סעיף 80 פרק 12 במגילת האומות המאוחדות.
ב-8 ביוני 1949 נכנס לתפקידו כראש שירותי המודיעין (ההסברה), שהועברה ממשרד הפנים למשרד ראש הממשלה, וכיהן בתפקיד עד 1 במרץ 1951, אז שב לעבודתו העיתונאית בעיתונו.
ב-7 בספטמבר 1955 נבחר אגרון לראש עיריית ירושלים. וכיהן בתפקיד זה עד למותו. באוגוסט 1956 ניצל מניסיון הדחה בזכותו של רחמים כלנתר, שנטש את סיעתו, סיעת "הפועל המזרחי", שפעלה כדי להדיח את אגרון, והפך לתומך של אגרון. בתמורה מונה כלנתר לתפקיד סגן ראש העיר הממונה על ענייני דת ותברואה. מעשה זה יצר את המושג כלנתריזם. אגרון תמך בבניית בריכת ירושלים שהייתה הבריכה הראשונה בירושלים בה רחצו במעורב גברים ונשים והייתה פתוחה בשבת. בתגובה לכך, דיינים חרדים החליטו לקיים נגדו טקס פולסא דנורא. במהלך תקופת כהונתו הקדיש אגרון תשומת לב רבה לפיתוחה הכלכלי של העיר.
כשבועיים לפני בחירות 1959 נפטר אגרון בעקבות סיבוכים שנבעו ממחלת הצהבת בה לקה, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
משנת 1921 ועד מותו היה נשוי לאטל לבית ליפשיץ (נפטרה ב-1973. היה אב לשלושה: דניאל (דני) אגרון, יהודית מנדלסון וורדה טמיר.
בנו דני אגרון היה חבר "ההגנה", ממקימי התעשייה האווירית ולאחר מכן מנהל חברת מטוסי ריסוס, וחרט עץ נודע. אשתו, פרופ' חסיה לוי-אגרון, הייתה כוריאוגרפית ורקדנית, מייסדת הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כלת פרס ישראל למחול לשנת תשנ"ח (1998).
על שמו, אגרון "בית אגרון" (ביתה של אגודת העיתונאים בירושלים), רחוב אגרון במרכז ירושלים, וכן בית ספר יסודי בשכונת קריית יובל שבירושלים. על שמו פרס ירושלים לעיתונות ע"ש גרשון אגרון, שהוענק על ידי עיריית ירושלים אחת לשנתיים למחבר מאמר או רשימה העוסק בירושלים של ימינו.