שוויון הזדמנויות

שוויון הזדמנויות הוא עיקרון הקובע כי כל אדם זכאי להזדמנות שווה למימוש עצמי וכלכלי, ללא תלות ברקע האישי שלו. המושג שוויון הזדמנויות מתייחס למשמעות המהותית ולהעדפה מתקנת. על פי הגישה המהותית מותר להתחשב בשוני הקיים בין בני אדם, אך רק אם השוני שקיים ביניהם קשור לנושא שעליו מדברים. למעשה, כדי להגיע לשוויון בין הקבוצות השונות צריך לעיתים להתייחס באופן שונה לקבוצות הנמצאות במעמד נמוך יותר או קבוצות שסבלו מהעדר הזדמנויות ולהכיר בהבדלים המחייבים להכיר בשונותם.

חינוך ככלי ליצירת שוויון הזדמניות

מערכת החינוך הציבורית שואפת לייצר שוויון הזדמנויות בין התלמידים לפתח את היכולות המקצועיות והאינטלקטואליות שלהם ולאפשר להן להשתלב בחברה ובעולם העבודה על בסיס, יכולותיהם והרצון שלהם להמשיך ולפתח אותן. גישה זו לחינוך נקראת שוויון זכויות אינסטרומטלי. אולם בישראל, כמו במדינות מערביות רבות, מערכת החינוך הפורמלי מתקשה להיות מנוף ליצירת ששוויון הזדמנויות בין תלמידיה על אף שחוק החינוך הממלכתי התשי"ג-1953, שם לעצמו את שוויון ההזדמנויות כאחת המטרות: "להעניק שוויון הזדמנויות לכל ילד וילדה, לאפשר להם להתפתח לפי דרכם וליצור אווירה המעודדת את השונה והתומכת בו".

שוויון הזדמנויות- יהודים וערבים

אזרחי המדינה הערבים זכאים, ככל אזרח, למלוא הזכויות, לרבות הזכות לבחור להיבחר לכל מוסד ותפקיד במדינה. אזרחי המדינה הערבים זכאים לשוויון מלא בכל תחומי החיים, לרבות בהקצאת משאבים ממשלתיים, בחינוך, ב=תעסוקה, ובשירותי רווחה. מוסדות המדינה חייבים להבטיח ייצוג הולם למיעוט הערבי בקרב העובדים ובקרב מקבלי ההחלטות. האזרחים הערבים בישראל הם מיעוט לאומי, תרבותי ודתי, שוויון אמיתי צריך להבטיח יחס שוויוני אליהם, לא רק כפרטים אלא גם כקבוצה. אין שוויון אמיתי אם הרוב שולל מבני המיעוט את זהותם המיוחדת וכופה עליהם את תרבות הרוב. המיעוט הערבי בישראל זכאי לשמור על זהותו הלאומית והתרבותית, לעצבה ולפתחה באופן חופשי וכראות עיניו, ולהנחיל את המורשת התרבותית לדור הצעיר. בהקשר זה יודגש כי הלשון הערבית היא שפה רשמית במדינה לצד השפה העברית. אזרחים דוברי השפה הערבית זכאים לקבל מידע בשפתם בפרסומים רשמיים, בשלטים ועוד, מותר להתבטא בערבית באירועים ובמוסדות רשמיים של המדינה. בנוסף, החינוך הוא כלי מרכזי להנחלת ערכים וזהות לאומית-תרבותית לדור הצעיר. תוכני החינוך ודגשיו צריכים לבטא את המורשת התרבותית ואת רצונן של המיעוט הערבי. כמו כן, רשויות השידור חייבות לשדר תוכניות בשפה הערבית, שיש בהן כדי לענות לצורכי האוכלוסייה הערבית ולשקף את מציאות חייה ומגוון הדעות בקרבה, ולסיום, המיעוט הערבי זכאי לתמיכת הרשויות, בין היתר בהקמתם והפעלה של מוסדות תרבות כגון מוזיאונים, תיאטרון וספריות ציבוריות.

שוויון הזדמנויות בין שחורים ולבנים

בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים, התקיים בארצות הברית מאבק ארוך וקשה למען שוויון בין בני אדם בעלי גוני עור שונים.
בשנת 1610, האפרו-אמריקאים הובאו למושבות שמאוחר יותר הפכו לארצות הברית. ושם חיו כעבדים ללא זכויות רבות.
למרות החוקה האמריקאית הקוראת להעניק זכויות שוות לכל אזרחי ארצות הברית ללא קשר לדת, גזע ומין עדיין היו נהוגים בארצות הברית חוקים אשר קיפחו את זכויותיהם של השחורים. מדיניות זו נקראה מדיניות ההפרדה, שבה מתקנים ציבוריים כמו ברזי מים, ספסלים ציבוריים ועוד היו שמורים ל"לבנים" בלבד. בנוסף נותני שירות פרטיים כמו מסעדות, אמצעי תחבורה, מלונות, אוניברסיטאות ובתי חולים לא היו חייבים לשרת אנשים בעלי גוון עור כהה.
בנוסף להפרדה זו הייתה אפליה כנגד שחורים גם במקומות העבודה, בכל הקשור לקבלה לעבודה, שכר, או קידום מקצועי. צבע עורו של אדם היה עילה למניעת כניסתו לאוניברסיטאות או למשרות ציבוריות. אפליה זו נוצרה הן בגלל תנאים חברתיים- כלכליים (כמו השכלה ירודה יותר, ועוני גדול יותר בקרב מיעוטים) והן מסיבות גזעניות. אפליה זו הייתה לעיתים רשמית (כמו אוניברסיטאות ללבנים פרוטסטנטים בלבד), או בלתי רשמית (מוסכמה לפיה מי שמועסק בדרגי הניהול הוא פרוטסטנטי ולבן). בנוסף, הייתה אפליה במקומות המגורים – שכונות מגורים רבות היו שכונות ללבנים בלבד.
במדינות הדרום, הייתה אלימת רבה שכללה אלימות ופגיעה ופעמים רבות אף רצח. אחת מהדוגמאות הרבות ליחס שבו  "זכו" השחורים הוא משפט סקוטסבורו אשר התרחש בשנות ה-30 בעיירה סקוטסבורו שבמדינת אלבמה, כאשר תשעה נערים שחורים הורשעו באונס של שתי נשים לבנות ברכבת, שלא באמת התרחש.
לקראת שנות ה-50 וה-60 התמרדו השחורים באפליה הגזענית ולבסוף השיגו את רצונם לשוויון זכויות מלא. את מאבק השחורים הנהיג הכומר מרטין לותר קינג, שקרא לאנשיו להיאבק למען זכויותיהם תוך התנגדות בלתי אלימה. מאבק זה הגיע לשיאו במלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנות השישים נקבע העיקרון כי לכל אדם מגיע קול שווה, כלומר המחוזות בבחירות לבית הנבחרים חייבים להיות שווים באוכלוסייתם.
בשלב זה לא קמה התנגדות מהפכנית מאורגנת בקרב קהילות השחורים בעיקר מפני שמנהיגיהם השחורים חשבו שצריך קודם להעלות את רמת המחיה והמצב הסוציו-אקונומי של השחורים.
שחרורם הסופי של העבדים אושר בדצמבר 1865 והם זכו באמנציפציה מלאה ובזכויות פוליטיות שוות, כולל הזכות להצביע לנשיא ולבתי-הנבחרים.

איסורי אפליה

כיום קיימים איסורי אפליה בתעסוקה, במתן שירותים ציבוריים, האומרים שאין להפלות בין בני האדם  על פי גיל, דת, לאום, ארץ מוצא, גזע, מין, מצב משפחתי, נטייה מינית, דעה, השתייכות מפלגתית, או מוגבלות גופנית.