היסטוריה של הונגריה: מלחמת העולם הראשונה והרפובליקה הסובייטית

הדרך למלחמה

האימפריה האוסטרו הונגרית בשנת 1914 הייתה סיר לחץ של מיעוטים אתניים, ובה מתחים הן בין העמים השולטים (הונגרים וגרמנים אתנים) והעמים הנשלטים (צ'כים, סלובקים, רותנים (סלאבים מזרחיים), ואלאכים (רומנים אתנים ואחרים), והן בין העמים השולטים ובין עצמם. לעמים הנשלטים לא הייתה כל זכות הצבעה, ולא הייתה כל השפעה על מדיניות האימפריה, הן בשטח מדיניות החוץ והן בשטח מדיניות הפנים. היה ברור כי זהו מרשם לאסון ולקריסה.
ה"פשרה" מ-1867 לפיה יוסדה הממלכה הדואלית, שבה ניתנה להונגרים סמכות מלאה לטיפול בענייניהם הפנימיים והשפעה על מדיניות הקיסרות (לרבות אישור התקציב על ידי הפרלמנט ההונגרי), נראתה עתה לרבים מן האוסטרים כמקח טעות. התלות בהונגרים, ובראש ממשלתם בעל הדעות העצמאיות אישטוון טיסה גרמה לרבים באימפריה להניח כי אם תספח האימפריה לתחומה עמים סלאביים נוספים, ותיצור פדרציה, או מלוכה משולשת, כאשר אל שתי הממלכות הקיימות, אוסטריה והונגריה, תצטרף ממלכה סלאבית, ייפתרו הבעיות הפנימיות והאיזון הפנימי באימפריה יופר לטובתם של האוסטרים.
כמה חברים בממשלה האוסטרית חשו כי מערכה בסרביה תהא הפתרון המושלם לבעיות הפנימיות של האימפריה.
כן היו רבים בהנהגה האוסטרית, ביניהם הקיסר פרנץ יוזף, מודאגים מתסיסת הלאומנות הסרבית בחלקים הדרומיים של האימפריה. ההתנקשות בפרנץ פרדיננד יורש העצר של הקיסרות, ביולי 1914 הביאה עמה את ההזדמנות שאותה חיפשו כמה מנהיגים אוסטרים לבוא חשבון עם הממלכה הסלאבית הקטנה. האוסטרו-הונגרים טענו כי הקושרים בסרייבו חומשו על ידי "היד השחורה" - ארגון טרור סרבי, עם קשרים במעגל מקבלי ההחלטות הסרבי.
בגיבוי גרמני, שלחה אוסטרו-הונגריה לסרביה (ב-23 ביולי 1914) אולטימטום בן 10 נקודות, אשר הסרבים התבקשו להסכים לו תוך 48 שעות. הממשלה הסרבית הסכימה לכל הדרישות מלבד אחת. למרות זאת ניתקה אוסטרו-הונגריה את קשריה הדיפלומטיים עמה (25 ביולי) וב-28 ביולי הכריזה עליה מלחמה, באמצעות מברק שנשלח לממשלה הסרבית. הכרזת מלחמה זו נחשבת לתחילתה של מלחמת העולם הראשונה. ההכרזה נעשתה שלא על דעתו של ראש הממשלה ההונגרי אישטוון טיסה הזהיר, אשר חשש מתוצאות המלחמה, ובמיוחד מהתקפה רומנית על טרנסילבניה, אך משהוכרזה המלחמה נענו ההונגרים לקריאה בהתלהבות. הצטרפותם של הרוסים למלחמה ב-30 ביולי, אך הלהיבה את ההונגרים, אשר פיתחו טינה כלפי הרוסים עוד מהזמן שבו סייע הצאר ניקולאי הראשון בדיכוי המרידה ההונגרית בשנת 1849.

הרפובליקה של מיהאי קארוי

עם שהתבררו והלכו ממדי התבוסה, לקראת חודש אוקטובר 1918, החלה התסיסה הפנימית בהונגריה לקבל ביטוי. עוד בקיץ 1917 התפטר ראש הממשלה הדומיננטי טיסה, וממשלות יורשיו היו חסרות את הכישורים להתמודד עם המציאות המורכבת בפניה מצאו את עצמן. ב-17 באוקטובר 1918 הכריז בית הנבחרים ההונגרי על ניתוק מאוסטריה, אם כי עדיין הייתה הונגריה כפופה לאישיותו המלכותית של הקיסר קרל הרביעי. ב-1 בנובמבר בלחץ ההמון (באירוע שכונה "מהפכת פרחי הציפורן") מונה הרוזן הליברלי מיהאי קארוי לראש הממשלה ההונגרי. המוניטין שיצאו לקארוי כמתנגד התקיף ביותר למלחמה גרמו לכך שהוא יהיה הדמות שאליה פנה ההמון. כן האמינו ההמונים כי קשריו של קארוי במערב יסייעו לו להשיג תנאים טובים להונגריה במשא ומתן על עתידה הטריטוריאלי והמדיני. ב-3 בנובמבר נחתמה שביתת הנשק בין הונגריה ומעצמות ההסכמה. ב-11 בנובמבר, בלחץ ההמונים בווינה ובבודפשט, ויתר הקיסר קרל הרביעי על כיסאו.
ב-16 בנובמבר 1918 הכריז קארוי על הקמתה של הרפובליקה העממית ההונגרית. קארוי שלט באמצעות "מועצה לאומית" שבה היו חברים אלמנטים מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומן המפלגה הרדיקלית הקטנה. בה בעת קמו ברחביה של הונגריה "מועצות מהפכניות" בדומה לאלו שקמו ברוסיה ב-1917 והביאו בסופו של דבר למהפכה. מצב זה נתן לקארוי אחריות רבה, שלא הייתה מלווה בסמכות.
מטרתם של קארוי, ושל שר הלאומים שלו אוסקר יאסי, הייתה ליצור "שווייץ הונגרית", באמצעות פניה למיעוטים הלא מדיארים בגבולות הונגריה להשאר כחלק מן הרפובליקה החדשה. מאמץ זה נכשל לחלוטין. לאחר שנים של דיכוי דרישותיהם הלאומיות על ידי ההונגרים, העדיפו המיעוטים בהונגריה להצטרף למדינותיהם החדשות - יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה ורומניה. ויתרה מכך, צבאות מדינות אלו פלשו לשטחה של הונגריה, שכן בטעות חמורה הורה קארוי על פירוק כוחותיה המזוינים של הונגריה. מהלך אומלל זה הביא לכך שבמהלך כל החורף של 1918 - 1919 פרצו הרומנים, היוגוסלבים, והצ'כים את קווי שביתת הנשק, במטרה להשיג לעצמם עוד נחלות, ולשפר את מצבם לקראת הדיונים על עתיד האזור. כן שהו צבאות מדינות ההסכמה בשטחה של הונגריה גופא, כחלק מתנאי הסכם שביתת הנשק.
תנאי שביתת הנשק היוו בעיה נוספת שלא היה בכוחה של הממשלה החדשה להתגבר עליה. באוקטובר 1918 חתמה הממשלה האוסטרו-הונגרית על שביתת נשק בעיר פדובה באיטליה. מכיוון שהונגריה הייתה עתה עצמאית, רבים בקבינט טענו כי עליה לחתום על הסכמי שביתת נשק חדשים. קארוי נאלץ, בניגוד לשיפוטו, להסכים לדרישה זו, ובנובמבר חתמה הונגריה על הסכם חדש בבלגרד, עם מפקד כוחות מדינות ההסכמה בבלקנים, המרשל לואי פראנשה ד'אספרה. תנאים אלו היו גרועים בהרבה מתנאי ההסכם הקודם. עובדה זו הביאה לביקורת קשה על קארוי, אשר ממנו ציפו להשיג תנאים טובים יותר.
ממשלו של קארוי הפך למוקד של מתיחות בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהייתה הגדולה במפלגות, ובין אנשי קארוי. הסוציאל-דמוקרטים החלו לכפות את דעתם. בדעת קארוי היה להעביר את האחוזות הגדולות במדינה לידי החקלאים המחזיקים בהן. הוא החל במתן דוגמה אישית כשחילק את אחוזות משפחתו הנרחבות לחקלאים. אך הייתה זו חלוקת האדמות היחידה שהתבצעה בפועל. היו אלו הסוציאל-דמוקרטים דווקא אשר טירפדו את המהלך, משום שחלוקת האדמות ליושביהן מקדמת את הקפיטליזם.
בנוסף לכל אלו, היה עדיין המצור הכלכלי על הונגריה בעיצומו, כל עוד לא נחתם הסכם שלום. הונגריה סבלה ממחסור במזון, ומוות מתת תזונה הפך לחיזיון נפוץ. פליטים מטרנסילבניה וגליציה סתמו את הדרכים. אספקת הפחם מגרמניה נותקה עם יצירת החיץ בין שתי הארצות בדמותה של המדינה החדשה - צ'כוסלובקיה. הונגריה הייתה תלויה בפחם הגרמני לקיומה. בחורף הקשה שהגיע, היו רבים ללא מקורות חימום נאותים, ורשת הרכבות הושבתה. כתוצאה מכך שבתה אף התעשייה, ורבים מצאו עצמם ללא עבודה. ממשלתו חסרת הניסיון והכושלת של קארוי התמודדה עם המצב באמצעות הדפסת כסף, ויצרה בנוסף לכל גם אינפלציה דוהרת.
ב-19 במרץ 1919 הקולונל הצרפתי וי הציג דרישה המורה לכוחות הונגריה לסגת משטחים נרחבים בממלכה. ההנחה הייתה כי מכתב וי מייצג את גבולותיה העתידיים של הונגריה. הסוציאל-דמוקרטים איחדו את מפלגתם עם מפלגתו הקומוניסטית של בלה קון, עיתונאי לשעבר אשר חזר מן השבי ברוסיה כשהוא נתון להשפעת אירועי המהפכה הרוסית, וקרא להקמת משטר קומוניסטי אף בהונגריה. אנשי המפלגה המאוחדת הכריזו על התפטרותו של קארוי. קארוי נאלץ להתפטר, ויצא לגלות.

133 הימים של בלה קון

מכתב וי ובו דרישת הנסיגה גרם לפרץ של טינה לאומנית בהונגריה כלפי מדינות ההסכמה, והלך הרוח בהונגריה היה כי עדיף להלחם במדינות ההסכמה מאשר להיכנע לדרישה. הנהגת הסוציאל-דמוקרטים סברה כי אם על הונגריה להלחם, עדיף להחזיק בבעלת ברית, וזו יכולה להיות ברית המועצות. הכול ידעו על יחסיו של קון עם לנין, וההנחה הייתה כי אם יצורף קון לממשלה, הדבר יביא לסיוע רוסי להונגריה במאבק העתיד לבוא.
קון דרש את מיזוג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגדולה, עם מפלגתו הקומוניסטית הקטנה. כן דרש הכרזתה של רפובליקה סובייטית, ומגוון של צעדים שמאליים קיצוניים. כל אחת מדרישות אלו נענתה. ב-21 במרץ 1919 הוכרזה רפובליקה סובייטית, קון שוחרר מכלאו, והושבע כשר החוץ של הרפובליקה החדשה.
הרפובליקה הסובייטית שהוקמה הייתה השנייה באירופה, לאחר זו שבברית המועצות. תפקידו הרשמי של קון ברפובליקה החדשה היה הקומיסר לענייני חוץ, אך הוא היה הרוח החיה בממשלה, ולמעשה השליט בפועל.
קון החל בניסיון ליצור מהפכה סוציאלית. הוא הלאים את אמצעי הייצור ואת האדמה, אך לא חילק אותה מחדש לאיכרים. בכך קנה את איבתם. האלמנטים השמרנים בהונגריה - בעלי האחוזות, אנשי הצבא, התעשיינים, אף הם היו אויביו הטבעיים של המשטר החדש. משטרו לווה במעשי אימה, וב"טרור אדום" - הוצאה להורג ללא משפט של אויבי המשטר, בנוסח המשטר בברית המועצות, אשר אף הם הקנו לו אויבים.
קון הקים צבא אדום הונגרי, וזאת אל מול לחץ צבאי שהופעל כנגדו מבחוץ בכמה חזיתות. בצפון נלחם בצ'כים ובסלובקים. בחזית זו הגיע להישגים, אך בלחץ דיפלומטי נאלץ לסגת אל הגבול המוסכם. באפריל 1919 החלה פלישה רומנית לשטחה של הונגריה. קון נאבק כנגד הרומנים הפולשים, אך נחל מפלה. צבאו לא הפסיד בקרב, אך בלחץ הפולש נאלץ לסגת ולאבד שטח יקר. תקוותיו של קון (בזכותן הגיע לשלטון) לסיוע רוסי במלחמה זו, לא עלו יפה. על אף שלנין בירך על הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לא עשה דבר (וייתכן שלא היה ביכולתו לעשות דבר) על מנת לסייע לה בשעת צרה. קון חיכה עד כלות לעזרה שבוששה לבוא.
בד בבד, בעיר סגד אשר בדרום מזרח הונגריה, הוקמה ממשלה חלופית, בראשותו של האדמירל מיקלוש הורטי מפקדו לשעבר של צי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואיש ימין קיצוני. זה הקים, בתמיכת כוחות צרפת ממדינות ההסכמה ששהו באזור, את "הצבא ההונגרי הלבן" כמשקל נגד לצבאו האדום של קון, והחל במסע צפונה לבודפשט, כשהוא זורע בדרכו אימה וטרור כנגד אנשי שמאל ויהודים. בשלב זה עמדה ממשלתו של קון בלחץ משולש - מדרום עלו כוחותיו של הורטי, ממזרח הרומנים, ומצפון הצ'כים.
כוחותיו של קון לא עמדו בלחץ, וב-6 באוגוסט נכנסו כוחות הצבא הרומני לבודפשט. קון ואנשיו נמלטו לווינה. היה זה סופה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אשר החזיקה מעמד במשך 133 ימים.

הטרור הלבן

כוחות הצבא הלבן, בהנהגת הורטי, ואציל נוסף בשם אישטוון בתלן, יצאו למסע צפונה, אל בודפשט, כשהם זורעים בדרכם הרס והרג, "טרור לבן" אשר כוון כנגד אנשי שמאל ויהודים. במקום שאליו לא הגיעו כוחות הטרור הלבן, נמצאו הרומנים, אשר אף הם זרעו הרס ונקם במדינה המעונה. היהודים, אשר הוצגו כאשמים בכל צרותיה של הונגריה, היו המטרה העיקרית להתקפות אנשיו של הורטי ולהתקפות הרומנים. אך הצבא הרומני עסק במסע שוד וביזה ללא כל סיבה אנטישמית או אידאולוגית. היקף השוד הגיע עד כדי כך שבתנאי השלום הסופיים לא חויבה הונגריה לשלם פיצויי מלחמה לרומניה. ב-16 בנובמבר 1919 עזבו הכוחות הזרים את אדמת הונגריה, והשאירו בשלטון את הורטי ואנשיו אשר צעדו אל בודפשט. הייתה זו תחילתה של תקופת שלטון בת 24 שנים, שבה שלט הורטי בהונגריה כעוצר.