תיאטרון סן קרלו

ארכיטקטורה

המבנה תוכנן בידי האדריכלים ג'ובאני אנטוניו מדראנו ואנג'לו קרסאלה, על פי הוראת המלך קרלוס השלישי שרצה להעניק לנאפולי תיאטרון חדש וגדול במקום המבנה הישן והרעוע של תיאטרון סן ברתולומיאו מ-1621. הבניין החדש הרשים בארכיטקטורה, בקישוטי הזהב, ובריפוד המהודר בצבע כחול. (צבעי הכחול והזהב היו הצבעים הרשמיים של בית בורבון).

שיחזור ושיקום

ב-12 בפברואר 1816, כילתה שריפה את מבנה התיאטרון. המלך פרדיננד הרביעי, מלך נאפולי, בנו של קרלוס הורה לבנותו מחדש, ובתוך 12 חודשים נבנה הבניין מחדש על פי תוכנית של האדריכל אנטוניו ניקוליני. ב-12 בינואר 1817, נחנך מחדש התיאטרון בהצגת האופרה Il sogno di Partenope מאת המלחין יוהאן סימון מאייר. סטנדל, שנכח בערב השני של חנוכת התיאטרון החדש, כתב: "
אין דבר בכל אירופה, לא אומר "בר השוואה" לתיאטרון הזה, אך שנותן מושג ולו קלוש על התיאטרון.. הוא מסנוור את העיניים, מרנין את הנפש...". האודיטוריום נבנה בצורת פרסה עם 1,444 מושבים, כאשר בתקרה בגובה 30 מטרים, תלויה קשת ברוחב 33.5 מטרים. עומק הבמה הוא 34.5 מטרים. 
ב-1845 החלו עוד עבודות שיפוצים וחידושים, ובשנת 1854 שונה פנים התיאטרון לצבעים המקובלים בתקופה - אדום וזהב. למעט שינויים כגון בניית דוּת (pit) לתזמורת בשנת 1872 (לפי הצעה של ג'וזפה ורדי), התקנת מערכת חשמל ב-1890 ובעקבותיה ביטול הנברשת המרכזית, בניית תוספת של טרקלין ואגף לחדרי הלבשה, לא שונה עיקר המבנה עד הפצצת בעלות הברית במלחמת העולם השנייה (1943). עם זאת, לאחר פלישת בעלות הברית לנאפולי, שופץ המבנה בידי הכוח הכובש מבעלות הברית ונפתח מחדש תוך שישה חודשים ב-16 בדצמבר 1943.

תור הזהב של האופרה הנפוליטנית

בזמנו, הצלחת האופרה הנפוליטנית התפרשה בכל אירופה, לא רק בתחום האופרה בופה כי אם גם בתחום האופרה סריה. האסכולה הנפוליטנית כללה את המלחינים: פאו, טרטה, פיצ'יני, וינצ'י, אנפוסי, דוראנטה, יומלי, צ'ימרוזה, פאיזיילו, זינגרלי וגאזאניגה. נאפולי הפכה להיות עיר מרכזית בתרבות המוזיקה האירופאית, ואף מלחינים מחוץ לנאפולי ראו בהצגת היצירות שלהם בתיאטרון סן קרלו כיעד חשוב בקריירה. בין המלחינים הללו ניתן למנות את יוהאן אדולף האסה (שמאוחר יותר אף התיישב בנאפולי), היידן, יוהאן כריסטיאן באך, וגלוק.
באותה מידה, הזמרים הבולטים באותה תקופה הופיעו וחיזקו את מעמדם בהופעה בסן קרלו. ביניהם ניתן למנות את הקסטרטו ג'ובאני מנצואולי, קאפארלי, פארינלי, גיציאלו, וג'ובאני ולוטי הקסטרטו האחרון. קאפארלי, פארינלי וגיציאלו, היו בוגרי הקונסרבטוריונים למוזיקה בנאפולי.

מלחינים ובית האופרה

בתקופה שבין 1815 ו-1822 כיהן רוסיני כמנהל מוזיקלי ו"מלחין הבית" של בתי האופרה המלכותיים, ובתוכם סן-קרלו. בתקופה זו כתב רוסיני 10 אופרות. באותה תקופה שרו בתיאטרון הזמרים מנואל גארסיה ובתו מריה מאליברן, קלורינדה קוראדי, ג'ודיתה פסטה, איזאבלה קולברן, ג'ובאני בטיסטה רוביני, ושני היריבים הצרפתיים - הטנורים אדולף נורי וז'ילבר דופרה. 
לאחר עזיבתו של רוסיני ב-1822 מינה מנהל בית האופרה, דומניקו ברבאיה, את ג'ובאני פאצ'יני, ואחריו מינה כוכב חדש באופרה האיטלקית - גאטנו דוניצטי. דוניצטי כיהן כמנהל מוזיקלי עד 1838 והלחין 16 אופרות, המפורסמת שבהן - לוצ'יה די למרמור (1835). את האופרות הלחין דוניצטי במיוחד עבור הסופרן טאקינארדי-פרסיני והטנור דופרה.
וינצ'נצו בליני, יליד סיציליה, העלה בסן קרלו בהצגת בכורה עולמית את האופרה Bianca e Gernando, בשנת 1826.
ג'וזפה ורדי העלה את האופרה אוברטו ב-1841, אם כי לא בהצגת בכורה. עד מהרה הוא כתב אופרה עבור בית האופרה - אלזירה (הוצגה בהצגת בכורה עולמית ב-1845). ב-1949 שוב הציג בבכורה עולמית את לואיזה מילר, והתכוון להעלות בכורה שלישית ב-1958 - גוסטאב השלישי, אך ברגע האחרון אסר הצנזור בנאפולי את הצגת האופרה, שהוצגה בסופו של דבר ברומא בכותרת נשף המסכות (Un ballo in maschera).
הנבלן והמלחין ניקולא-שארל בוקסה הגיע במסגרת נדודיו עם הזמרת אנה בישופ לנאפולי, וכיהן כשנתיים כמנהל מוזיקלי של הסן קרלו. בתקופה זו הלחין מספר אופרות כשבישופ משמשת כזמרת ראשית.
בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים הציגו מלחינים רבים מזרם הוריזמו את האופרות שלהם בתיאטרון, וביניהם פוצ'יני, מסקאני, לאונקוואלו, ג'ורדאנו וצ'ילאה.

בית האופרה כיום

בית האופרה ממשיך עד היום לפעול, ומעלה הפקות חדשות מידי עונה. בית האופרה זכה שש פעמים בפרס אביאטי לאופרה עבור הפקת "ילדי המלך" מאת אנגלברט הומפרדינק (2002), דון ג'ובאני מאת מוצרט ואלקטרה של ריכרד שטראוס (2003), טריסטן ואיזולדה (2004) והוולקירות (2005) מאת וגנר, ו"קינה לאוהבים צעירים" מאת האנס ורנר הנצה (2005).
כמנהל מוזיקלי משמש ג'פרי טייט, שהחליף את גארי ברתיני אחרי מותו ב-2005.