google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ימי הופה

ביוגרפיה

ג'ימי הופה נולד בעיר ברזיל באינדיאנה. אביו נפטר בשנת 1920 כשג'ימי היה בן שבע, וארבע שנים לאחר מכן עברה משפחתו לדטרויט. בשנת 1932 החל בפעילות לשיפור תנאי תעסוקה במסגרת איגודי עובדים. הוא התחתן בשנת 1936. בשנת 1952 נבחר לכהונת סגן נשיא איגוד נהגי המשאיות, ובשנת 1958 נבחר לכהונת נשיא האיגוד במקום דייב בק. הופה הוביל שביתות, מחאות ופעולות אחרות לשיפור תנאי תעסוקה.

פעילות פוליטית

הופה תמך במועמדותו של ריצ'רד ניקסון מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1960, בהן ניצח מועמד הדמוקרטים ג'ון קנדי. לאחר רצח קנדי הייתה השערה שהופה מעורב ברצח מטעמים של התנגדות פוליטית, אך השערה זו נדחתה על ידי ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות.

קשריו עם המאפיה ונסיבות היעלמותו

במקביל לפעילותו באיגוד, החל הופה לקיים קשרים עם המאפיה. בשנת 1964 הוא הואשם בעבירות שוחד, שיבוש הליכי חקירה ומרמה, ובשנת 1967 הוא הורשע ונגזרו עליו 15 שנות מאסר. הוא קיבל חנינה מהנשיא ניקסון בשנת 1971 על סמך הבטחה שלא להיות פעיל בהנהלת איגוד נהגי המשאיות במשך 10 שנים.
הופה החליט לערער ולנסות לחזור לאיגוד. הוא חשב להסתייע במאפיה על מנת לחזור לאיגוד ויזם פגישה עם שניים מראשי המאפיה, טוני ג'יאקלונה וטוני פרובנצאנו. הופה נראה לאחרונה ב-30 ביולי 1975 בסמוך לשעה 2 בצהרים במגרש חניה של מסעדה בעיר דטרויט. ככל הידוע, הוא היה אמור להיפגש שם עם שניהם. בשעה 14:15 בערך הופה התקשר לאשתו ואמר לה שהאנשים אותם היה אמור לפגוש עדיין לא הגיעו, ומאז לא יצר איתה קשר. באותו יום, אחרי שהוא לא חזר הביתה, התקשרה אשתו למשטרה שהחלה לחפש אחריו. בשנת 1982, למרות שגופתו לא נמצאה, הוכרז הופה רשמית כמת. הבולשת הפדרלית של ארצות הברית ממשיכה מאז לחקור את ההיעלמות. רבים מניחים שהופה נרצח על ידי המאפיה ונעשו ניסיונות רבים לאתר את מקום קבורתו.

משפחתו

בתו של ג'ימי הופה, ברברה אן (נולדה ב-1938), שימשה כשופטת ולאחר מכן כיועצת משפטית למושל מדינת מיזורי.
בנו, ג'יימס פיליפ הופה (נולד ב-1941), עורך דין במקצועו, מכהן כנשיא איגוד נהגי המשאיות משנת 1999.

אוטוביוגרפיה

הופה כתב אוטוביוגרפיה שפורסמה בשנת 1970 בשם "ג'ימי הופה: פרקים". לאחר היעלמותו יצא הספר במהדורה חדשה תחת השם "ג'ימי הופה: הסיפור האמיתי".
ברטולומה דה לאס קסאס

חייו

דה לאס קסאס נולד בסביליה בשנת 1484. בשנת 1502 היגר עם אביו להיספניולה. בהיספניולה קיבל לאס קסאס שטח אדמה והחזיק בעבדים. כמו כן השתתף בקרבות מול בני הטאינו המקומיים. שמונה שנים מאוחר יותר, בשנת 1510, הוסמך ככומר, וב-1512 החל בפעילות מיסיונרית אצל בני הטאינו בקובה. ב-1513 השתתף במסע לכיבוש קובה שהונהג על ידי דייגו ולאסקס דה קואיאר. מאוחר יותר העיד על הזוועות אליהן נחשף במהלך המסע. לאס קסאס קיבל אנקומיינדה שהייתה עשירה בזהב ובעבדים וניהל אותה לצד עיסוקו ככומר. 
בשנת 1511 נכח בדרשותיו של אנטוניו דה מונטסינוס בהיספניולה כנגד השעבוד הנורא שהטילו בעלי האנקומיינדות על האינדיאנים, אולם אירוע זה לא שינה את השקפתו. בשנת 1514 התחולל המהפך הגדול בדעותיו. לאס קסאס הבין כי מעשי הספרדים באמריקה הם עוול בלתי צודק. הוא ויתר על האנקומיינדה ועל עבדיו והטיף לאחרים לעשות כמותו. בהמשך הבין כי כדי לשנות את המדיניות הספרדית יהיה עליו לפעול מספרד וב-1515 חזר לסיביליה. 
בספרד פעל לאס קסאס למען האינדיאנים אצל מלכי ספרד ופרסם מספר ספרים. בעקבות פועלו נקרא "מגן האינדיאנים". בספרו "Brevísima relación de la destrucción de las Indias" ("תיאור קצר של הרס האינדיאס") שנכתב ב-1542 ויצא לאור ב-1552 תיאר דה לאס קסאס את אכזריותם של הספרדים כלפי ילידי אמריקה, ובמיוחד באיים הקאריביים, מרכז אמריקה ומקסיקו של ימינו. תאוריו אלו היו מאוחר יותר בסיס להפצת האגדה השחורה בידי אויבי ספרד. לחלק מהמקרים אותם תיאר היה עד, ואחרים תיאר על סמך עדויותיהם של אחרים. בהמשך פיתח דוקטרינה של הגדרה עצמית, לפיה השלטון נועד לשרת את העם, פעולות חשובות שלו טעונות התייעצות עם העם ואת אישורו. עוד כתב כי אף מדינה, מלך או שליט אינם יכולים להתנכר לנתיניהם ולשנות את המערכת הפוליטית מבלי לקבל את הסכמת הנתינים. 
בהמשך, הוציא ספר, אותו הקדיש למלך פליפה השני ובו הביע תמיכה מפורשת בזכויותיהם של ילידי פרו להישאר חופשיים והתנגדות להפיכתם לעבדי הספרדים. בנוסף, הטיל ספק בזכויותיה של ספרד לקחת לעצמה את אוצרותיו של אטאהואלפה מלך האינקה ואוצרות שנמצאו באתרי קבורה שונים. הוא הסביר כי כשהגיע לאמריקה תמך בכיבוש הספרדי, אך הגיע למסקנה כי הכיבוש יביא לקריסתה של ספרד. לשיטתו, היה על הספרדים לדאוג להמרת דתם של האינדיאנים, ולהפכם לאזרחים נאמנים, ולא לרדוף ולהרוג אותם. הוא טען שבמקום לנצל את המקומיים לעבודה, יש להביא עבדים מאפריקה, אך לאחר שנוכח בהשפעת העבדות על האפריקאים, שינה דעתו גם בהקשר זה.
בסוף שנות הארבעים של המאה ה-16 שב לספרד וניסה לפעול לביטול מוסד האנקומיינדה, לפיו ילידי המושבות בהן שלטה ספרד "שילמו" לה בעבודה בתמורה למזון ולהדרכה דתית. ב-1550 ניהל ויכוח ציבורי בעניין זה בואיאדוליד עם חואן חינס דה ספולוודה. בסיום הוויכוח טען כל צד לניצחונו. בפועל, האנקומיינדה לא בוטלה, אך היא דעכה מעצמה.

הפיכתו לקדוש על ידי הכנסייה הקתולית

האפיפיור יוחנן פאולוס השני התחיל בתהליך ביאטיפיקציה בשנת 2000, שבסופו הוא אמור להיהפך לקדוש קתולי.
מיזררה (אלגרי)

מיזררה (בלטינית Miserere mei, Deus, "רחם עלי, אלוהים") היא הלחנה של גרגוריו אלגרי לפרק נ"א בתהלים. אלגרי הלחין את היצירה בזמן כהונתו של האפיפיור אורבנוס השמיני, כנראה בשנות השלושים של המאה ה-17. היצירה נועדה לביצוע המקהלה של הקפלה הסיסטינית בתפילות הערב של יום רביעי הקדוש ויום שישי הקדוש בשבוע הקדוש. המילים הראשונות של הטקסט הן Miserere mei, Deus שמשמעותן בלטינית "רחם עלי, אלוהים" ובמקור המילים הן "חנני אלוהים כחסדך".

תיאור

היצירה נכתבה לביצוע בשתי מקהלות, אחת של חמישה קולות ואחת של ארבעה והיא דוגמה לפוליפוניה מהרנסאנס ולגרסה פשוטה של פובורדון. המקהלה הראשונה שרה את הטקסט בגרסה פשוטה והמקהלה השנייה מלווה אותה בקישוטים והן מתחלפות ביניהן בתפקידים.

היסטוריה

היצירה היא אחת משתים-עשרה הלחנות של טקסט המיזררה שהולחנו מאז 1514 ושימשו את המקהלה במועדים מיוחדים.
לאחר כתיבתה של היצירה נאסר להפיץ ולהעתיק אותה וביצועה היה מותר רק בקפלה הסיסטינית ובתפילות המיוחדות של השבוע הקדוש. הפרת האיסור הייתה עשויה לגרור נידוי. שלושה עותקים של היצירה הוחזקו ברשות מיוחדת מחוץ לותיקן עד 1770: אצל לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אצל אחד ממלכי פורטוגל ואצל ג'ובאני בטיסטה מרטיני. סיפור פופולרי מספר שמוצרט, בהיותו בן 14 ביקר ברומא ושמע את היצירה בתפילת יום רביעי הקדוש. לאחר שיצא, רשם את היצירה מהזיכרון ושב לתפילת יום שישי כדי לבצע תיקונים קטנים במה שכתב. מאוחר יותר הוא פגש את ההיסטוריון צ'ארלס ברני ומסר לו את העותק הכתוב והוא פרסם אותו בלונדון ב-1771. עם הפרסום, בוטל איסור ההפצה וההעתקה. עם זאת, הגרסה הזאת לא כללה את הקישוטים של המקהלה השנייה שהעניקו ליצירה את הנופך השמיימי. רק ב-1840 פרסם כומר קתולי בשם פייטרו אלפיירי (Pietro Alfieri) את הגרסה המוכרת כיום. עיבודים נוספים ליצירה בוצעו מוקדם יותר על ידי מנדלסון ב-1831 ועל ידי פרנץ ליסט.
בנוסף להלחנה של אלגרי, הלחנה אחת פורסמה מחוץ לוותיקן - יצירה של תומאסו באי (Tommaso Bai) מ-1713.
לואי פרנסואה, דוכס בופלר

ביוגרפיה

הוא התגייס לצבא ב-1663, נטל חלק במצור על מרסל והתמנה לקולונל של הדרגונים ב-1669. בכיבוש דוכסות לוריין הוא שירת תחת מרשל פרנסואה דה קרקי. בארצות השפלה הוא שירת תחת אנרי דה לה טור ד'אוברן, ויקומט טורן, והתבלט בזכות כישוריו ואומץ לבו בשדה הקרב; לאחר שטורן נהרג מפגיעת תותח ב-1675 הוא פיקד על נסיגת כוחות החיפוי של צבא צרפת. בתקופה זו החזיק בדרגת בריגדיר, וב-1677 קיבל דרגת מרשל דה קאמפ, השלישית בחשיבותה בהיררכיית הדרגות.
בופלר שירת במערכות השונות באותה תקופה בהצטיינות רבה, וב-1681 קיבל דרגת לוטננט גנרל. הוא פיקד על הצבא הצרפתי במוזל, שפתח את מלחמת הברית הגדולה בשורה של ניצחונות. ב-15 באוקטובר 1688 הוא קיבל את הפיקוד על המבצר של מיינץ עם 20,000 חיילים, והוביל גיס לכיוון נהר הסאמברה, שם תיגבר את כוחותיו של פרנסואה אנרי דה מונמורנסי-בוטוויל, דוכס לוקסמבורג, ערב קרב פלורוס.
ב-1691 הוא כיהן כלוטננט גנרל תחת פיקודו הישיר של המלך, ובמהלך כיתור העיר מונס נפצע בקרב. הוא נטל חלק ביחד עם המלך במצור על נאמור ב-1692, ונטל חלק גם בניצחון בקרב סטינקרק. כהוקרה על שירותיו הוא הועלה באותה שנה לדרגת מרשל של צרפת, וב-1694 הוענק לו תואר דוכס.
ב-1694 הוא מונה למושל פלנדריה הצרפתית והעיירה ליל. כשפיקד על נאמור ב-1695 הוא היה נתון למצור קשה, ונכנע רק לאחר שרוב אנשיו נהרגו. הוא היה אחד מהנציגים הצרפתיים בוועידות שהסתיימו בשלום רייסווייק.
במהלך המלחמה הבאה, מלחמת הירושה הספרדית, הייתה ליל תחת איום כוחותיהם של הדוכס הראשון ממרלבורו והנסיך אויגן מסבויה, ובופלר מונה לפקד על הגנת העיר, והצליח לעמוד מולם במשך שלושה חודשים.
לואי ה-14 גמל לבופלר על הגנת ליל כאילו זכה שם בניצחון, בין השאר כיוון שגרם ליריביו להתיר לו להכתיב את תנאי הכניעה. ב-1708 הוא הפך לחלק מהאצולה של צרפת. ב-1709 הייתה צרפת תחת איום גדול מאוד, ובופלר הציע לשרת תחת תלמידו לשעבר קלוד-לואי-הקטור דה וילאר, והיה ביחד איתו בקרב מלפלקה שנערך ב-11 בספטמבר. בקרב זה הוא הפגין את שיא כישוריו, ולאחר פציעתו של וילאר פיקד על נסיגת צבא צרפת ללא איבוד של תותחים או אסירים. הוא מת בפונטנבלו ב-22 באוגוסט 1711.
סיפולוקס

סיפולוקס הוא בקבוק מתכת להכנה ביתית של מי סודה ולהכנת משקאות מוגזים.
עד להמצאת הסיפולוקס בשנות ה-50 של המאה ה-20 נמכרו "מי סודה" לצריכה ביתית בבקבוקי זכוכית מיוחדים, שנקראו סיפון. מילויו של בקבוק זה במי סודה נעשה רק בבית חרושת, והצרכן נאלץ לסחוב בקבוק ריק עשוי זכוכית עבה וכבד למדי, אל המכולת ולהביא ממנה בקבוק מלא. הסיפולוקס יצר מהפכה בתחום זה, באפשרו יצירה של מי סודה במתקן ביתי. הסיפולוקס דמה בצורתו לסיפון, אך היה עשוי מתכת במקום זכוכית. סט כזה של סיפולוקס כלל את הבקבוק עצמו, וכן אריזה של בלונים קטנים של פחמן דו-חמצני דחוס. הבלונים הגיעו בחבילות של עשרה לאריזה, והוחלפו בחנות לאחר שהתרוקנו.
בקבוק הסיפולוקס היה מורכב משתי יחידות – הבקבוק עצמו, אותו מילאו במים, וה"ראש" – בו הייתה ידית המשחררת החוצה את המים המוגזים אל הכוס, וכן פתח מילוי. כדי לייצר את מי הסודה, היה צורך להבריג את הבלון אל פתח המילוי, והגז הדחוס עבר מהבלון אל הבקבוק להגזת המים.
את הסיפולוקס הנפוץ העשוי מכל מתכת כסופה בצורת בקבוק, ייצרו בחברת "סיפולוקס תעשיות בע"מ" מתל אביב, ובמשך שלושה עשורים נחשב חלק בלתי נפרד מהמטבח הביתי בישראל, כמו גם המשקאות המוגזים בהכנה ביתית. בתקופות מסוימות היה הסיפולוקס מתנה נפוצה לזוג צעיר ביום חתונתו, עד כדי כך שזוגות היו מקבלים כמה סטים לחתונה. חברת סיפולוקס סיפקה לצרכן שירות החלפה ותיקונים בכל רחבי הארץ באמצעות סוכנים וניידת שירות שעמדו לרשות הלקוחות.
בהדרגה החל הסיפולוקס להיעלם מהמדפים עקב ירידה בביקוש, ובמקביל הופצו בשוק מגוון רחב של מתקנים להכנת מי סודה (כמו אלה של חברת סודה קלאב). בשנות 2000 חדלו לייצר בלונים, ואת מכלי הסיפולוקס המסורתיים של פעם מחליפים מתקנים משוכללים יותר.

תקריות

ב-1958 נהרג אדם מפיצוץ מכשיר סיפולוקס.
ב-1960 נפצע אדם בנסיבות דומות.
אליעזר ליפמן גרעץ

ביוגרפיה

נולד לרב בנימין וואלף שי"ק נישא לשָׂרְל בת הקצין ר' זיסקינד בומסלא, שהיה פרימוס בפראג ודרשן בבית הכנסת 'קלויז אחרונה'.
כיהן כאב בית דין טעפליץ וקעלין  בשנת תל"ח או תל"ט, הגיע לכהן כאב"ד ור"מ בומסלא (כיום Mladá Boleslav והגליל). לאחר מכן מונה לדיין בבית הדין הגבוה בפראג.
אחרי השריפה הגדולה בפראג, בשנת ה'ת"ן (1690), סגרו השלטונות את בית הכנסת הישן בפראג (המכונה אלטשול), אשר נותר לפליטה מהשריפה כמעט ללא היזק. יהודי פראג לא היו מוכנים להשלים עם גזירה זו, ובחורף תנ"ג פתחו שוב את ביהכ"נ בלי רשות השלטונות, ומינו רב חדש. לפי השערה, היה זה רבי אליעזר ליפמן, אב"ד בומסלא. צעד זה הרגיז את מושל העיר העתיקה של פראג, האנטישמי הרוזן פון גוטנשטיין (Graf Heinrich Friedrich von Guttenstein(צכ')) והוא השליך לכלא את הרב ליפמן שם נפטר כשנה לאחר מכן בז' בסיון ה'תנ"ד 1694 ונקבר בבומסלא. אחרי פטירתו, מונה הרב אורי שרגא פייביש חלפן ליכטנשטאט, כממלא מקומו בבומסלא.
אשתו בסוף ימיה התגוררה בפראג, שם גרו חלק מילדיה, נפטרה ונקברה בי"ח אייר ה'תס"ח. רבי משה ברודא, נכדו של רבי ליפמן, קרא לבתו שָׂרְל ע"ש זקנתו שָׂרְל גרעץ. נכדה, הגאון רבי עקיבא איגר, קרא לבתו הגדולה שָׂרְל על שם זקנתו שָׂרְל ברודא (גינז מרגליות יפה שלזינגר), אשת רבינו החת"ם סופר.

בספרות הרבנית

ר' ליפמן מוזכר בספרו של רבי דוד גרינהוט, מגדול דוד, גם ידועים ארבע הסכמות ממנו.
יחסי יפן–תימן

היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 במאי 1990, אם כי התקיימו יחסים גם קודם לכן. יפן קיימה יחסים דיפלומטיים עם צפון תימן החל מ-22 בספטמבר 1970, ועם דרום תימן החל מ-10 באפריל 1974.
במהלך מלחמת האזרחים בתימן שהתקיימה משנת 2015, הוציאה יפן מספר הצהרות וגינתה את התקפות החות'ים על אתרים בדרום ערב הסעודית.

סחר

בשנת 2013, ייצאה יפן סחורות בשווי 622.6 מיליון ין, וייבאה מתימן סחורות בשווי 355.7 מיליון ין.

יחסים תרבותיים

בשנת 2005 השתתפה תימן בתערוכה הבינלאומית של נגויה.
בין השנים 2007–2011 קיימה תימן מדי שנה את שבוע התרבות היפני. הוא נערך בכל השנים בצנעא, מלבד בשנת 2009 בה התקיים בעדן.
כלכלה קלאסית

הכלכלה הקלאסית נחשבת על פי רוב כאסכולה הכלכלית המודרנית הראשונה. בין מפתחיה המרכזיים אדם סמית, ז'אן-בטיסט סה, דייוויד ריקארדו, תומאס מלתוס וג'ון סטיוארט מיל.
ספרו של אדם סמית - עושר העמים, נחשב בידי רבים כראשיתה של הכלכלה הקלאסית (ובהרחבה- הכלכלה המודרנית). אסכולה זו הייתה פעילה עד מחצית המאה ה-19 ותחתיה עלתה הכלכלה הנאו-קלאסית. ישנה מחלוקות מסוימת בקרב כלכלנים באשר למה נכלל תחת הכלכלה הקלאסית בין השנים 1830-1870, וכן באשר לאופי הקשר בינה לבין הכלכלה הנאו-קלאסית. המונח 'כלכלה קלאסית' נטבע על ידי קארל מרקס בהתייחסו לכלכלה הריקארדית ובפרט לדייוויד ריקארדו, ג'יימס מיל וקודמיהם- אך המונח הורחב לאחר מכן לכלול הגות מאוחרת יותר במסורת הריקארדיאנית.
הכלכלה הקלאסית תמכה בשוק חופשי והתנגדה למעורבות ממשלתית בחיי הכלכלה. אדם סמית טבע גם את מושג 'היד הנעלמה', לציון האופן בו האינטרס העצמי של פרטים מביא אותם לעסוק בפעילות התורמת לחברה ככללה. בעת המודרנית האסכולה האוסטרית מהווה המשך (ופורמליזציה) של הכלכלה הקלאסית מבחינות רבות.
בניגוד לכלכלה הקיינסיאנית הכלכלה הקלאסית לא הניחה אי-גמישות מחירים בסחורות ושירותים. כמו כן, הכלכלה הנאו-קלאסית דחתה במידה רבה את חוק סה, לפיו היקף הביקוש נקבע לפי יכולת הייצור, כלומר, לאורך זמן יתקבל שיווי משקל בין הביקוש לייצור. בנוסף האסכולה הקלאסית ראתה בשערי ריבית טבעיים כרכיב חשוב המשקף את רמת החסכון במשק.
Lioness: Hidden Treasures

רקע

ב-31 באוקטובר 2011, הודיעו באתר הרשמי של איימי ויינהאוס על יציאתו של אלבום אוסף, כך גם פירסמו את תמונת העטיפה ואת רשימת השירים.
המפיקים רמי סלאם ומארק רונסון שיתפו פעולה יחד, בהסכמה משותפת של משפחת ויינהאוס. רמי הגיב על הפרויקט: "כשהאזנתי לקטעים שהקלטנו בעבר, יכולתי לשמוע את השיחות שלי ושל איימי המוקלטות וזה היה מאוד טעון עבורי מבחינה רגשית. זה היה קשה, אבל זה גם היה מדהים. איימי הייתה בחורה מבורכת בכישרון."
ציטוט נוסף של רמי סלאם על אלבומה של איימי: "אני חושב שהיא משאירה אחריה משהו לשנים הבאות, גוף-עבודה שישפיע על דור של מוזיקאים שטרם התחיל, טרם נולד. אני בורכתי באפשרות להיות חלק מהתהליך הזה, באפשרות להכיר אדם כמו איימי ולשמר את המורשת שלה באלבום הזה."
אפרודיטה

סיפור לידת אפרודיטה

קיימות מספר גרסאות לגבי הולדתה של אפרודיטה, ככל הנראה מפני שהיא אינה יוונית, אלא מזרח-תיכונית במקורה. במהלך יצירות שונות מוזכרת עובדה זו, " לכולם חשובים מעשי קפרייס בהוד עטרתה" ].
פולחן אפרודיטה ככל הנראה הגיע ליוון דרך פאפוס שבקפריסין שם נקראה בשם קיפריס, ומכאן גם המיתוסים אודות לידה מקצף הגלים ליד האי. רוב החוקרים מאמינים כי האלה קיפריס קדומה אף יותר וקשורה לעשתר המסופוטומית (ודרכה לאיננה) ולעשתורת הפיניקית. לפי התלמוד (מסכת עבודה זרה פרק שלישי) היו מעמידים פסלים שלה בבתי מרחצאות, גם בארץ ישראל.

בת תטיס

על פי מקור אחד היא בתה של תלסה או טתיס, אלת הים.

בת זאוס

על פי הומרוס, היא בתם של זאוס מלך האלים ודיונה.

הולדת אפרודיטה מקצף

על פי תאוגוניה של הסיודוס היא נולדה מקצף שנוצר על הגלים לאחר שסירס הטיטן קרונוס את אביו אורנוס והשליך את איברי המין שלו לים ליד האי קפריסין או בסביבות קיתריה ומכאן כינויה (epithet) "קופרוס".
"
אך המבושים שגזרם בצורו וזרקם מיבשת
אל נבכי-ים הסוכרים, עת רבה עוד נשאו על המים
עד אשר קצף לבן עטף את בשר בן הנצח.
בו, בהקצף, צמחה וגדלה העלמה. על קיתרי,
אי רב קדשה, ראשונה היא עברה ומשם חיש הגיעה
אל אדמת קפרוס, האי המקף על סביביו זרמי מים.
שמה יצאה האלה יפה נערצת, וירק
דשא צמח סביב נוי-חטב רגליה. ובשם אפרודיטי
[היא ילידת קצף ים ויפת העטרת קיתרי]
לה יקראו האלים ובני החלוף, כי מקצף
מים גדלה, אך קיתרי (Κυθέρεια) – על כי אל קיתרי הגיעה.
שם לה גם קפרוגנס (Κυπρογενής), כי בקפרוס נולדה שטוף המים.
פילומדס (φιλομμειδής) יכנוה, על כי מן האבר נוצרה.
(תיאוגניה שורות 190–201 בתרגום שלמה שפאן, שירת הסיודוס, עמ 97)
"

מאהביה של אפרודיטה

זאוס, אביה של אפרודיטה, השיא אותה לאל הנפחים המכוער הפייסטוס בתמורה לכך שישחרר את הרה ממלכודת שטמן לה. אפרודיטה לא הייתה אשה נאמנה להפייסטוס, והמיתולוגיה היוונית שופעת בסיפורים על מאהביה האלים ובני התמותה. מאהבה המפורסם ביותר של אפרודיטה הוא אל המלחמה ארס. באמנות היוונית אפשר לראות ציורים רבים של הזוג. מאהב מפורסם נוסף של האלה הוא אדוניס.

משפט פאריס

אפרודיטה זכתה ב"משפט פאריס" בו הוטלה על הנסיך הצעיר פאריס לבחור למי להעניק תפוח מוזהב: לאפרודיטה, להרה או לאתנה. כל אחת מהן הבטיחה לו דבר-מה אם יבחר בה. אפרודיטה הבטיחה לו את האישה היפה בעולם, הלנה, והיא זו שקיבלה את התפוח המוזהב.
שילומים (סרט)

עלילה

הסרט מתרחש בשנת 1918 בעיר פרם בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה. חיל משמר של הצבא הלבן במרכז סיביר תחת פיקודו של הגנרל הצעיר אנטולי פפליאייב כובש את העיר. הצבא מותש, אין מספיק תחמושת, מדים והוראות ברורות מפיקוד הצבא.
הגנרל מזמין את סוחרי העיר לאסוף כסף עבור הצבא. האלמנה העשירה צ'אגינה מביאה כשיפוי יהלום יקר. למחרת, היהלום נעלם באופן מסתורי. החיילים מציעים לקצין הצ'קה השבוי בידיהם, אנדריי מורזין (שנידון כבר למוות), למצוא את הגנב תמורת חנינה.

הפקה

הסרט צולם מינואר עד מרץ 2015 באולפני לנפילם בקרונשטאדט ובביתן החמישי של האולפנים בעיר סנקט פטרבורג, היכן שנבנתה התפאורה עבור מגוריו של מושל העיר.
בצילומים השתתפו מלחי מקהלת "הרוח הבלטית" של מרכז ההדרכה 907 של הצי הרוסי, שגילמו את תפקיד חיל המשמר הלבן.
כיוון השעון

תנועה עם כיוון השעון היא תנועה מעגלית הנעשית מלמעלה לכיוון ימין וכאשר היא מגיעה למטה היא ממשיכה את תנועתה שמאלה עד הנקודה העליונה וחוזר חלילה. 
תנועה בכיוון ההפוך נקראת "נגד כיוון השעון". 
תנועתו של עצם הנראה למתבונן מסוים כנע עם כיוון השעון, תיראה למתבונן הנמצא מולו, מעברו השני של העצם, כתנועה נגד כיוון השעון. 
במתמטיקה, מקובל להתייחס לכיוון השעון ככיוון השלילי (ונגד כיוון השעון הוא הכיוון החיובי). זוהי מוסכמה שרירותית.

מקור המונח

המונח "כיוון השעון" נובע מכיוון הסיבוב של מחוגי שעונים מכניים. אלו שאלו את כיוון הסיבוב שלהם משעוני שמש שאמנם לא השלימו מעגל, אך ביצעו תנועה בכיוון זה על גבי קשת. "כיוון השעון" המקובל הוא תולדה של כיוון תנועת הצל בשעוני שמש שהיו בשימוש באירופה, הנמצאת בחצי הכדור הצפוני (כיוון התקדמות הצל בשעוני שמש בחצי הכדור הדרומי מנוגד לכיוון השעון).
מנגד, סיבוב אובייקט מעגלי שמאלה היה כינוי לסיבובו נגד כיוונו של מחוג שעוני השמש העתיקים. עם התפתחות השעונים בעת החדשה נהפכו המושגים עם/נגד כיוון השעון לאינדיקציה מקובלת לסיבוב מעגל ימינה ושמאלה בהתאם.
תחנת הרכבת תל אביב – ההגנה

היסטוריה

התחנה, אשר נחנכה ב-22 ביוני 2002, תוכננה על ידי "קייזר-קייזר-לקנר אדריכלים". לאחר הוספת המסילה השלישית באיילון, שנפתחה ב-2 בספטמבר 2006, נוסף לתחנה רציף אי חדש.
מתחנת תל אביב ההגנה נבנה גשר רכבת המוביל לצומת חולון, עליו הונחו מסילות בקו הרכבת לתחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין ולהמשכו הלאה לאשדוד ואשקלון דרך יבנה מערב וצומת פלשת. במסגרת העבודות על הקו נבנה בתחנה רציף חמישי, שיחד עם רציף 4 משרת את הרכבות בקו. הקו נפתח ב-25 בספטמבר 2011.
באוגוסט 2018 התחילה בנייה של תשתית חישמול עילי בתחנה, כחלק מההכנות להפעלת הקו המהיר לירושלים.
התחנה משרתת מספר נוסעים גדול, בעיקר עקב מספר הרכבות הרב שעובר דרכה, התחנה סמוכה לתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, משם קיים שרות אוטובוסים לכל רחבי גוש דן וישראל, אך אין קישור ביניהן והגעה מהרכבת לתחנה המרכזית דורשת הליכה של כרבע שעה.

שירות רכבות בתחנה

בתחנה עוצרות כל הרכבות בקווים נהריה-באר שבע, בנימינה-רחובות, רעננה מערב-תל אביב-ראשון לציון-אשקלון, נתניה-בית שמש  ונהריה-מודיעין למעט חלק מרכבות הלילה לנתב"ג ומנתב"ג. 

ביולי 2019 הכריז שר התחבורה, בצלאל סמוטריץ', שב-15 בספטמבר  יחל לפעול עד תחנת ההגנה הקו המהיר החשמלי לירושלים (ולא רק עד תחנת נתב"ג), משך הנסיעה בקו צפוי להיות כ-30 דקות.

רח' החרש והתחנה המרכזית

בנוסף לשירות לתחנה עצמה בגשר ההגנה, ישנם מספר קווים העוברים על רחוב החרש ואת התחנה המרכזית שהינה קרובה לתחנה.
כיסא נדנדה

כיסא נדנדה או כורסה מתנדנדת הוא רהיט לבית או לגינה, שדומה לכיסא או לכורסה, שיכול להתנדנד ויש לו מגע בקרקע (להבדיל מנדנדה תלויה). 
כרהיט לבית, על פי רוב, בסיסו של כיסא הנדנדה מורכב משתי קשתות, שכל אחת מהן מחברת שתיים מרגלי הכיסא - אחת לשתי הרגליים הימניות ואחת לשתי השמאליות. אולם, קיימים גם כיסאות נדנדה עם בסיס קבוע על הרצפה, שמחובר בצירים אל גוף הכיסא, כך שהנידנוד מושג בתנועה סביב צירים אלו. כרהיט לגן, כיסא הנדנדה מקובע לרוב לקרקע בקפיץ חזק.
ישנם כיסאות נדנדה המעוצבים כמו סוס; הם נקראים סוס נדנדה. ישנם גם כאלו המעוצבים כחיות אחרות או ככלי רכב.
כיסאות נדנדה מקובלים לישיבה בזמן הנקת תינוק, ועבור אנשים מבוגרים העוסקים בפעילות כגון קריאה או סריגה במשך שעות ארוכות ביום. הם גם נחשבים ריהוט מקובל במרפסות כניסה לבתים בנויים עץ, במדינות ארצות הברית הדרומיות.
אייל רוזלס

ביוגרפיה

רוזלס הוא בוגר סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. במהלך השנים השתתף רוזלס במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בין השנים 1993–1994 שיחק בשתי עונות בקומדיית המצבים "סטרייט ולעניין" ששודרה בערוץ 1. בשנת 1999 שיחק בסרט הקולנוע "מבצע סבתא". בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "הבולשת חוקרת", שבוים על ידי מרק רוזנבאום ונכתב על ידי חיים מרין.
בשנת 2001 הוקרן סרטו של איתי לב "5 דקות בהליכה" בו השתתף רוזלס. בשנת 2003 שודרה ב-HOT3 הטלנובלה "משחק החיים", בה גילם את דמותו של אלפסי. באותה שנה הוא שיחק בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם" וכן בסרט הטלוויזיה "על הקו". בין השנים 2002–2004 שיחק בסדרה "המשאית" ששודרה בערוץ 2. בשנת 2004 שיחק בטלנובלה "מיכאלה". באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "ללכת על המים", וכן בסרט הקולנוע "האסונות של נינה". בשנת 2005 עלה לאקרנים הסרט "אלנבי רומאנס", בו השתתף רוזלס. בשנת 2006 השתתף בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב". באותה שנה הוא שיחק בסרט הקולנוע "אין לה אלוהים". 
בשנת 2008 שיחק במחזה "קומדיה של טעויות", שהוצג בתיאטרון באר שבע. בשנת 2009 שיחק במחזה "השחף". באותה שנה שיחק בסדרה "אלכס בעד ונגד", ששודרה בערוץ הילדים, וכן בעונה השלישית של הטלנובלה "האלופה". במהלך השנים 2009–2010 גילם רוזלס את דמותו של "דוד אילוז" בסדרת הטלוויזיה "הבורר". בשנת 2010 שיחק בקומדיית המערכונים "לא לפני הילדים" ששודרה בערוץ 10. באותה שנה שיחק בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד". בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה המבוססת על הסרט "כבוד", "הכבוד של מרציאנו" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2012 שיחק בסדרה "חצויה - הדבר האמיתי" ובסרטים "נמס בגשם" ו"אף פעם לא מאוחר מדי". בשנת 2013 שיחק בסרטו של רשף לוי "לצוד פילים", ובסדרה "בית המשאלות", בערוץ 1. בשנת 2015 שיחק בסדרת הילדים "מריו" בערוץ הילדים. בשנת 2016 שיחק בסרטו של ארז תדמור, "ארץ פצועה" ובסדרה "מלאך של אמא", המשודרת ב-Yes. בשנת 2017 גילם את אביו של עמרם אלקיים השבאבניק בסדרה "כיפת ברזל" המשודרת בקשת 12.
אהרן ליבושיצקי

ביוגרפיה

ליבושיצקי נולד בעיר רוז'ינוי שבפלך גרודנו.
אביו של ליבושיצקי, דב־אליעזר, היה מראשוני תנועת חובבי ציון, והעניק לבנו חינוך עברי ולאומי. לובושיצקי עצמו למד בבתי ספר כלליים ועבריים, ולאחר שהוסמך להוראה לימד בבתי ספר עבריים בלודז' ובערים אחרות, ואף ניהל כמה מהם. לפיכך, עיסוקו החינוכי עלה בקנה אחד עם פעילותו הספרותית ככותב, כמתרגם וכעורך, וכן עם פעילותו כמוציא לאור וכמחברם של עיתוני ילדים ושל ספרים ללימוד עברית.
ליבושיצקי ערך את הירחון "שבלים". בנוסף ערך כתב עת עברי לילדים ובני נוער "בן כוכב".
בגלגוליו השונים של עיתון "הצבי" ליבושיצקי כתב בו.
בשנת 1903 יצא ליבושיצקי כנגד התופעה של קטיפת פרחי בר:
"עת פרחים הנכם קוטפים -
הֶיוּ בָּנָי, צנועים.
אל תקטפו כולם! עושים כן אנשים רעים.
רק אחד קחו, היֵתֶרים הָשְׁאירו על מקומם..."
בשירו של ליבושיצקי לזכרו של הרצל, אשר פורסם בעיתון "הצפירה" בסמוך לפטירתו, כתב על הרצל:
"וְחֶשְׁכַת חַיֵּינוּ בְּאוֹר-קֶסֶם הִגַּהְתָּ. וְשִׁירַת-חָפְשֵׁנוּ בָּרָמָה הִשְׁמַעְתָּ וּפִתְאוֹם נִפְסָקָה"
יצירתו של ליבושיצקי ספגה בזמנה ביקורת נוקבת ויחס עוין מצד מבקרים כגון דוד פרישמן ו-י"ל פרץ, כפי הנראה על
רקע עמדתו הפוליטית, שממנה הסתייגו.
אוריאל אופק, העלה על נס את חשיבותו של ליבושיצקי בשדה הכתיבה הציונית־לאומית לילדים. לטענתו של אופק, בעוד שמשוררי התחייה, וביאליק בראשם, כתבו שירה לאומית למבוגרים, כתב ליבושיצקי ברוח דומה - לילדים. עובדה זו הציבה את יצירתו כסנונית ראשונה, בספרות הילדים העברית שנכתבה בדורו.

מותו

לפי ההיסטוריון גצל קרסל ליבושיצקי נספה ביולי 1942 באקציה הגדולה בגטו ורשה. .
לפי ספר הזיכרון לקהילת רוז'ינוי ליבושיצקי נספה ליבושיצקי בגטו לודז'

שם המשפחה

בעברית נכתב שמו לעיתים לובושיצקי (בתעתיק הרוסי) ולעיתים ליבושיצקי (בתעתיק הפולני)
להלכה צריך היה להיות מתועתק כך: לְיוּבּוֹשִׁיצְקִי
שמו הספרותי היה: א. בן-דב.
ליב חזן

לֶיְבּ חזן (על פי רוב: ל' חזן; כ"ב בתשרי תרנ"ב, 24 באוקטובר 1891, ביאליסטוק – כ"ז בניסן תשכ"ט, 15 באפריל 1969, רחובות) היה מורה, מתרגם סופר, סופר ילדים ונוער, עורך ומחבר ספרי לימוד עברי פולני-ישראלי פורה.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
ליב חזן נולד בשנת 1891 בעיר ביאליסטוק שבפולין הרוסית. למד בישיבת מאלטש, סלונים ומיר, ולאחר מכן עבר לעיר וילנה, עבר בחינות אקסטרניות וקיבל תעודת הוראה. לימד יהדות ועברית בווילנה עד 1912 ואחר כך בערים שונות ברוסיה ובפולין. בתקופת המהפכה הרוסית התגורר בעיר מוסקבה, ושם היה מזכירו הראשון של תיאטרון "הבימה".
ב-1920 שב לפולין, והיה מורה בבתי ספר תיכוניים בגרודנה, בקיילצה, בקובל (שם הורה בגימנסיה העברית של רשת "תרבות", 1925–1932) ובעיר הולדתו ביאליסטוק.
חזן היה ציוני נאמן, כפי שחינך את תלמידיו, ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל. זמן קצר לאחר עלייתו היה למורה לספרות בבית הספר התיכון ברחובות, עד פרישתו לגמלאות ב-1958.
מנעוריו נטה לכתיבה. בגיל 16 הוציא לאור ספרון ביידיש בשם "הרפתקה יפה של חבורת גזלנים". פרסם סיפורים, רשימות ומאמרים בעיתונים וכתבי עת עבריים ברוסיה ובפולין, וכן בעיתונים יידיים.
בשנת 1919 החל בתרגום כמה מספריו של הסופר הרוסי איוון טורגנייב.
בשנת 1930 הוציא חזן לאור את הרומן הראשון שלו בעברית, "גאולה". בהמשך פרסם חמישה רומנים נוספים, ועוד עשרות ספרי ילדים ונוער וספרי לימוד בנושאי יהדות וציונות.
ליב חזן נפטר בשנת 1969, ונקבר בבית העלמין החדש ברחובות.
היה נשוי לשושנה חזן, גננת.

תרגומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.