נאום גטיסברג

רקע

קרב גטיסברג (1-3 ביולי 1863) נחקק לנצח בדמותה של העיירה הקטנה גטיסברג, במדינת פנסילבניה. בשדה הקרב נותרו גופותיהם של יותר מ-7,000 חיילים מתים מארמיית הפוטומק של האיחוד ומהארמייה של צפון וירג'יניה של הקונפדרציה, ולצדם כמה אלפי סוסים מתים. צחנת הגופות הנרקבות גרמה לזיהום ולתחלואה רבה בקרב תושבי העיירה בשבועות שאחרי הקרב, וקבורה מכובדת ומסודרת של המתים קיבלה עדיפות עליונה בקרב תושבי גטיסברג. תחת ניהולו של דייוויד וילס, משפטן אמיד בן 32, רכשה פנסילבניה 17 אקרים (69 דונם) עבור בית קברות לאלה שנפלו בקרב.
וילס תכנן להקדיש את בית הקברות החדש ביום רביעי, 23 בספטמבר 1863, והזמין את אדוארד אוורט, שכיהן בעבר כמזכיר המדינה של ארצות הברית, סנאטור, חבר בבית הנבחרים, מושל מסצ'וסטס ונשיא אוניברסיטת הרווארד, להיות הדובר המרכזי. באותו זמן נחשב אוורט לנואם הגדול ביותר של ארצות הברית. אוורט מסר לווילס ולוועדה המארגנת של הטקס, כי לא יספיק להכין נאום ראוי בזמן שנותר, וביקש שתאריך ההקדשה יידחה. הוועדה הסכימה, והטקס נדחה ליום חמישי, 19 בנובמבר 1863.
נהוג לספר כי וילס והמארגנים נזכרו להזמין לאירוע את לינקולן, כמעט בדרך אגב. במכתבו של וילס נכתב, "מתבקש כי אחרי הנאום אתה, כראש ממשל האומה, תקדיש רשמית את האדמות הללו לשימושן הקדוש על ידי מעט הערות הולמות". תפקידו של לינקולן באירוע היה אפוא משני, ומעמדו חגיגי וסמלי בעיקר.
לינקולן הגיע לגטיסברג ברכבת ב-18 בנובמבר ושהה בלילה כאורח בביתו של וילס בכיכר העיירה של גטיסברג. שם, ערב הטקס, הוא סיים לערוך סופית את הנאום, שאותו כתב בוושינגטון. בניגוד למעשיה העממית, לינקולן לא השלים את נאומו כשהיה ברכבת ולא כתב אותו על גב מעטפה. בבוקר 19 בנובמבר, ב-9:30 בבוקר, הצטרף לינקולן, כשהוא רכוב על סוס ומשני צדדיו מזכירי המדינה והאוצר בממשלו, לתהלוכה שצעדה אל בית הקברות המיועד, ובה הלכו יחדיו נכבדים שונים, אלמנות הקרב ותושבי גטיסברג.
לפי ההערכות, כ-15,000 עד 20,000 איש נכחו בטקס, כולל מושלים מכהנים של שש מתוך עשרים וארבע מדינות האיחוד: אנדרו גרג קורטין מפנסילבניה, אוגוסטוס ברדפורד ממרילנד, אוליבר האזארד פרי מורטון מאינדיאנה, הוריישיו סימור מניו יורק, ג'ואל פארקר מניו ג'רזי, ודייוויד טוד מאוהיו. 
המיקום המדויק של הטקס, בשטח בית הקברות, שנוי במחלוקת. תהליך העברתן וקבורתן מחדש של הגופות, שהחל מספר חודשים אחרי הקרב, היה עדיין בעיצומו ביום הטקס.

חמשת כתבי היד

כל אחד מחמשת כתבי היד הידועים של נאום גטיסברג נקרא על שם האדם, שקיבל את כתב היד מלינקולן. לינקולן נתן עותק לכל אחד מהמזכירים הפרטיים שלו, ג'ון ניקולאי וג'ון היי. שתי הטיוטות האלו נכתבו סמוך לנאום עצמו, בעוד שלושת העותקים האחרים של הנאום, עותקי אוורט, באנקרופט ובליס, נכתבו על ידי לינקולן למטרות צדקה אחרי 19 בנובמבר. עותק בליס הוא המקור הנפוץ ביותר לשעתוקים של נאום גטיסברג, בין השאר מפני שלינקולן נתן כותרת לעותק בליס, חתם ותיארך אותו.
יש בלבול מסוים ומחלוקת בנוגע לשתי הטיוטות המוקדמות ביותר של הנאום בנוגע לקיומן ולמקורן. ניקולאי והיי מונו לאחראים על ניירותיו של לינקולן על ידי בנו של לינקולן, רוברט טוד לינקולן, ב-1874. אחרי שהופיע בשעתוק במאמר של ג'ון ניקולאי ב-1894, עותק ניקולאי עבר, כפי הנראה, להיי על ידי בתו של ניקולאי, הלן, סמוך למותו של ניקולאי ב-1901. רוברט לינקולן החל לחפש את העותק המקורי ב-1908. דבר זה דירבן את הלן לעסוק כמה שנים בחיפוש אחרי העותק של ניקולאי, אך בלא הצלחה. במכתב ללינקולן כותבת הלן ניקולאי: "מר היי סיפר לי זמן קצר אחרי ההעברה שנעשתה כי אביך נתן לאבי את כתב היד המקורי של נאום גטיסברג". בחיפושו של לינקולן התגלה עותק בכתב יד של נאום גטיסברג בין דפיו של ג'ון היי - עותק שידוע כיום כ"עותק היי". עותק זה שונה מהגרסה, אשר פורסמה על ידי ג'ון ניקולאי ב-1894, בנייר, במספר המילים לשורה, במספר השורות ובתיקוני העריכה, שנעשו על ידי לינקולן כתוצאה של בדיקתו מחדש. במרץ 1916 דווח, כי כתב היד הידוע כ"עותק ניקולאי" נמצא בחזקתה של אליס היי וואדסוורת', נכדתו של ג'ון היי. עותק זה נמצא, כשהוא עולה בקנה אחד עם זיכרונותיה של הלן ניקולאי ועם המאמר של אביה.

עותק ניקולאי

עותק ניקולאי נקרא לעיתים קרובות "הטיוטה הראשונה", כי סבורים שהוא העותק המוקדם ביותר שקיים. מלומדים חלוקים בשאלה האם עותק ניקולאי היה הדף, שממנו קרא לינקולן בעת הנאום עצמו. ניקולאי, שהיה לאפוטרופוס על כתביו של לינקולן, כתב מאמר שהתפרסם ב-1894, שכלל שעתוק של העותק הזה. לפי מאמר זה, לינקולן הביא לגטיסברג את החלק הראשון של הנאום, שנכתב בדיו על נייר של ה-Executive Mansion (" בית המגורים הרשמי של הנשיא" - הבית הלבן), והוא כתב את הדף השני בעיפרון על נייר שורות לפני ההקדשה בגטיסברג ב-19 בנובמבר. קיפולים תואמים עדיין ניכרים על דפים אלה ומעלים את האפשרות כי זה העותק, שלינקולן, לדברי עדי ראייה, הוציא מכיס מעילו וקרא בטקס. אחרים סוברים שטקסט הנאום אבד, כי כמה מהמילים ומהביטויים של עותק ניקולאי אינם תואמים תעתיקים בני זמננו של נאומו המקורי של לינקולן. המילים "תחת אלוהים", לדוגמה, נעדרות בעותק ניקולאי מהמשפט "שלאומה הזאת (תחת אלוהים) תהיה לידה חדשה של חירות...". אם עותק ניקולאי היה דף הקריאה, כי אז או שהתעתיקים בני זמננו היו בלתי מדויקים, או שלינקולן, שלא כדרכו, סטה מהטקסט הכתוב שלו בזמן הנאום. העותק הזה של נאום גטיסברג נותר כנראה בחזקתו של ג'ון ניקולאי עד מותו ב-1901. אז, הוא עבר לידידו ולעמיתו לעבודה, ג'ון היי, ואחרי שנים שבהן הציבור לא ידע מה עלה בגורלו, דווח שהוא נמצא במרץ 1916. כיום, עותק ניקולאי נמצא בתצוגה כחלק מתצוגת האוצרות האמריקניים של ספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה.

עותק היי

עותק היי, שעובדת קיומו נודעה לראשונה לציבור ב-1906, תואר על ידי ההיסטוריון גרי וילס כ"מעורפל ביותר מבין חמשת העותקים שלינקולן כתב". בעותק זה מספר רב של השמטות ותוספות, והוא נראה כטקסט שהועתק בחופזה. הדבר בולט במיוחד לאור העובדה שחלק ניכר מהשמטות אלו הן קריטיות למשמעות הבסיסית של המשפט, ולא רק מילים שנוספו על ידי לינקולן כדי לחזק או להבהיר את משמעות הדברים. העותק הזה, שלפעמים מתייחסים אליו כ"טיוטה השנייה", נעשה או בבוקר הנאום, או זמן קצר אחרי חזרתו של לינקולן לוושינגטון. אלה שגורסים שהעותק הושלם בבוקר הנאום, מצביעים על העובדה שהעותק מכיל ביטויים מסוימים שאינם נמצאים בטיוטה הראשונה, אך נמצאים בדיווחים על הנאום, כפי שנמסרו בעותקים המאוחרים יותר שנכתבו על ידי לינקולן. הם מסיקים שכמו שנכתב בהערה המסבירה המצורפת לעותקים המקוריים של הטיוטות הראשונה והשנייה בספריית הקונגרס, הייתה זו הטיוטה השנייה שאותה לינקולן החזיק בידו כשהוא נשא את הנאום. לינקולן נתן לבסוף את העותק הזה למזכירו האישי, ג'ון היי, שצאצאיו תרמו גם את העותק הזה וגם את עותק ניקולאי לספריית הקונגרס ב-1916.

עותק אוורט

עותק אוורט, הידוע גם כעותק "אוורט-קֶיֶס", נשלח על ידי הנשיא לינקולן לאדוארד אוורט בתחילת 1864, לפי בקשתו של אוורט. אוורט קיבץ את הנאומים שנישאו בהקדשה בגטיסברג לכריכה אחת, לשם מכירתם על מנת לאסוף כסף לחיילים נפגעים ביריד צדקה בניו יורק. הטיוטה שלינקולן שלח היא העותק החתום השלישי, והיא מוחזקת כיום על ידי הספרייה ההיסטורית של מדינת אילינוי בספרינגפילד. שם, היא מוצגת כיום בגלריה של הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם אברהם לינקולן.

עותק באנקרופט

עותק באנקרופט של נאום גטיסברג נכתב על ידי הנשיא לינקולן באפריל 1864 לפי בקשתו של ג'ורג' באנקרופט, ההיסטוריון המפורסם ביותר בימיו. באנקרופט תכנן לכלול את העותק הזה בלקט המסמכים החתומים Autograph Leaves of Our Country's Authors, שאותו התכוון למכור ביריד צדקה בבולטימור. באנקרופט הורשה לשמור עותק זה, אחר שהוא נמצא בלתי ראוי למטרה זו, כי הטקסט שלו נכתב על שני צידי הדף. כתב היד הזה הוא היחידי, שנלוו אליו המכתב מלינקולן, המוסר את כתב היד, והמעטפה המקורית, ממוענת וחתומה בחותמת שמבטיחה פטור מבולים. העותק הזה נשאר במשפחת באנקרופט במשך שנים רבות עד שנתרם לספריית קארל א. קרוץ' שבאוניברסיטת קורנל. זהו היחיד מבין חמשת העותקים, שהבעלות עליו היא פרטית.

עותק בליס

משגילה לינקולן, כי העותק הרביעי, שיועד ל-Autograph Leaves of Our Country's Authors של ג'ורג' באנקרופט, אינו יכול להיות בר שימוש, הוא כתב טיוטה חמישית, שהתאימה למטרה המבוקשת. עותק בליס הוא הטיוטה היחידה, שלה הוסיף לינקולן את חתימתו. עותק בליס היה שייך פעם למשפחתו של הקולונל אלכסנדר בליס, בנו החורג של באנקרופט והמוציא לאור של Autograph Leaves of Our Country's Authors. נראה כי זה היה העותק האחרון של נאום גטיסברג, שנכתב על ידי לינקולן. בגלל תשומת הלב הגלויה שהייתה בהכנתו, וגם בגלל שלינקולן סיפק כותרת לעותק זה, חתם עליו ותיארך אותו, עותק זה היה לגרסה הנפוצה של הנאום. עותק בליס משמש כמקור לרוב השעתוקים של נאום גטיסברג. העותק תלוי כיום ב"חדר לינקולן" שבבית הלבן, מתנה מאת אוסקר ב. סינטאס, שגריר קובה בארצות הברית לשעבר. סינטאס, אספן אמיד של אמנות וכתבי יד, רכש את עותק בליס במכירה פומבית ב-1949 ב-54,000 דולר, המחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם תמורת מסמך במכירה פומבית.
גרי וילס, שזכה ב-1993 בפרס פוליצר בקטגוריה של יצירה תעודית כללית על "לינקולן בגטיסברג: המילים שיצרו מחדש את אמריקה", הגיע למסקנה שעותק בליס "עדיף בסגנונו על פני אחרים בדרך משמעותית אחת: לינקולן הסיר את 'כאן' מ'למטרה שלשמה הם (כאן) נתנו...'. ה'כאן' השביעי נמצא בכל הגרסאות האחרות של הנאום.". וילס ציין את העובדה שלינקולן "היה בכל זאת עושה שיפורים כאלה" על אף שהיה מעוניין בטקסט מושלם ולא בטקסט 'מקורי'.

מקורות היסטוריים ותגובות לנאום

מקור אחר של הטקסט הוא השדר של Associated Press, שהועתק מהקצרנות של הנאום שנכתבה על ידי הכתב ג'וזף ל. גילברט. הטקסט של מקור זה שונה, בדברים משניים, מטקסט הטיוטות.
דיווחים של עדי ראייה שונים זה מזה, בהתאם להשקפת העדים על הופעתו של לינקולן. ב-1931, זיכרונותיה של גברת שרה א. קוק מאיירס, שבגיל 19 הייתה נוכחת בנאום גטיסברג, מעידים על דממה מכובדת אחרי נאומו של לינקולן: "אני הייתי קרובה לנשיא ושמעתי את כל הנאום, אבל הוא נראה קצר. אז הייתה דממה מרשימה כמו במפגש ידידים [במפגשי ידידים של הקווקרים, הידידים ממתינים בדממה ל"מסר אלוהי"]. לא היו תשואות כשהוא הפסיק לדבר.". לפי ההיסטוריון שלבי פוט, אחרי הופעתו של לינקולן, התשואות היו מעוכבות, פזורות, ו"בקושי מנומסות". בניגוד לכך, מושל פנסילבניה קורטין טען ש"הוא ביטא את הנאום בקול שכל ההמון שמע. הקהל החריש בדממה כי הנשיא עמד לפניהם...זה היה כה מרשים! זו הייתה ההבחנה המשותפת לכולם. כזה נאום, כמו שהם אמרו שזה היה!".
במכתב ללינקולן, שנכתב יום לאחר הנאום, אוורט הילל את הנשיא על נאומו הרהוט והתמציתי, באומרו, "הייתי שמח לו הייתי יכול להחמיא לעצמי שהגעתי ללב הרעיון המרכזי של האירוע, בשעתיים, כמו שאתה הגעת בשתי דקות.". לינקולן היה שמח לדעת שהנאום לא היה "כישלון מוחלט".
שאר התגובות לנאום היו על בסיס מפלגתי. ביום שאחרי הנאום העיר ה"שיקגו טיימס", ש"הלחי של כל אמריקאי בוודאי נעקצת בבושת פנים כשהוא קורא את הצהרותיו הטיפשיות, השטחיות והנדושות של האיש המוצג לכולי עלמא כנשיא ארצות הברית.". בניגוד לכך, הניו יורק טיימס החמיא לנאום. עיתון ממסצ'וסטס הדפיס את הנאום כולו וקבע כי הנאום היה "עמוק ברגש, מגובש במחשבה ובביטוי, ובעל טעם טוב ומעודן בכל תג ותג.".
לינקולן עצמו, בחלוף הזמן, שינה את דעתו על "הנאום הקטן שלי".

זכרונות מוקלטים של עד ראייה

וויליאם ו. ראת'בון הוא עד הראייה הידוע היחידי הן להגעתו של לינקולן לגטיסברג והן לנאום עצמו, שהשאיר תיעוד מוקלט של זיכרונותיו. ראת'בון, שהיה ילד בן תשע כשראה את לינקולן בגטיסברג, הפך לאיש עסקים מקולורדו, מרצה מצוין ושרת כגזבר של כנסייה נוצרית מדעית בבוסטון, מסצ'וסטס. הוא ביצע הקלטה באיכות מצוינת ב-1938, שכללה הקראה של הנאום עצמו על ידיו. עותק של התקליט שעליו הוקלטו הזכרונות התגלגל לידי הרדיו הציבורי הלאומי במהלך פרויקט של הרדיו בסוף שנות ה-90, ומשודר על ידיו בתכיפות בסביבות יום הולדתו של לינקולן. בשביל לשמוע, לחצו כאן.

נושאים וניתוח טקסטואלי

לינקולן השתמש בנאום גטיסברג במילה "אומה" חמש פעמים (ארבע פעמים כשהוא התייחס לאומה האמריקאית, ופעם אחת כשהוא התייחס ל"כל אומה שכך הוגה ולכך מוקדשת"), אך לא השתמש אפילו פעם אחת במילה "איחוד", שיכולה להתייחס רק לצפון. יתר על כן, השבת האומה לאחדותה הייתה חשובה ביותר. הטקסט של לינקולן התייחס לשנת 1776 ולמלחמת העצמאות של ארצות הברית, וכלל את המילים המפורסמות של הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ש"כל בני האדם נבראו שווים".
לינקולן לא התייחס לחוקת 1789, שהכירה במובלע בעבדות ב"פשרת שלוש החמישיות", וכן נמנע מלהשתמש במילה "עבדות". הוא גם לא הזכיר את הנושאים הפוליטיים של התקופה שקדמה למלחמת האזרחים.
בספרו "לינקולן בגטיסברג: המילים שיצרו מחדש את אמריקה", גרי וילס מציע את האפשרות, שהנאום היה מושפע מ"התחייה היוונית" בארצות הברית וכן מסגנון הנאום הנוגה הקלאסי של אתונה. כמו כן, הושפע הנאום מהטרנסצנדנטיות של הכומר האוניטארי והתומך בביטול העבדות תאודור פארקר (הוגה הביטוי "של כל העם, על ידי כל העם, למען כל העם") ומהטיעון החוקתי של דניאל ובסטר.
סקירתו של המחבר והמומחה למלחמת האזרחים האמריקנית ג'יימס מקפירסון את ספרו של וילס מצביעה על קווים מקבילים בין נאום גטיסברג לנאומו של פריקלס בהלוויה הציבורית הכללית (טקס שנתי, שבו שאריות גופותיהם של המתים היו נאספות לעשרה ארונות מתים עשויים מעץ ברוש, אחד עבור כל אחד מעשרת ה"שבטים" או הכיתות הפוליטיות של אתונה, ונקברות בקבורה ציבורית) במהלך המלחמה הפלופונסית, כפי שתואר על ידי תוקידידס. מקפירסון מונה את נקודות הדמיון הבאות: נאומו של פריקלס, כמו נאום גטיסברג, מתחיל בהכרה באבות קדמונים שזוכים לכבוד ויקר: "אני אתחיל עם אבותינו הקדמונים: זה צודק והולם שלהם יהיה הכבוד להיות הראשונים שמוזכרים באירוע כמו זה"; בהמשך, משבח פריקלס את הייחודיות של מחויבות המדינה לדמוקרטיה: "אם נסתכל על החוקים, הם מספקים צדק שווה לכולם על הבדליהם הפרטניים"; הוא מכבד את הקרבת ההרוגים: "אלה שבחרו למות בעודם מתנגדים, מאשר לחיות בעודם כנועים, נמלטו רק מחרפה, אבל פגשו את הסכנה פנים אל פנים"; וממליץ לחיים להמשיך במאבק: "אתם, הניצולים שלהם, חייבים לקבוע שתהיה לכם החלטיות בלתי מהוססת שכזו בשדה הקרב, אך מותר לכם להתפלל שזה יהיה נושא שמח יותר.".
קרייג ר. סמית', ב-Criticism of Political Rhetoric and Disciplinary Integrity, מעלה את האפשרות, שנאומיו המפורסמים של דניאל ובסטר השפיעו על השקפת הממשל, כפי שהובעה על ידי לינקולן בנאום גטיסברג. הדבר בולט במיוחד ב"מענה השני להיינה" של ובסטר, שבו הוא אומר: "הממשלה הזאת, אדוני, היא הצאצא העצמאי של הרצון העממי. היא אינה הבריה של מחוקקי המדינה; לא, ועוד, אם האמת כולה חייבת להיות מסופרת, העם הביא את זה לקיום, הקים את זה, ועד עתה תמך בזה, בשביל, בין השאר, לאכוף כמה ריסונים ראויים על ריבוני המדינה.".
היו שציינו את השימוש של לינקולן בדימויים של לידה, חיים ומוות בהתייחסות לאומה ש"הובאה", ש"הוגה" ושלא "תאבד". אחרים, כולל המחבר אלן ק. גואלזו, הציעו את האפשרות, שניסוחו של לינקולן "four score and seven" היה הרמז למזמור צ' בתהילים בתנ"ך של המלך ג'יימס, שלפיו תוחלת חייו של אדם היא "threescore and ten" (כלומר, שבעים) שנים.
הסופר הנרי לואיס מנקן מתח ביקורת על הטיעון המרכזי של לינקולן לדידו, שחיילי האיחוד בגטיסברג "הקריבו את חייהם למען הגדרה עצמית". מנקן טען ש"קשה לדמיין משהו יותר שקרי. חיילי האיחוד בקרב לחמו למעשה נגד הגדרה עצמית; אלה היו אנשי הקונפדרציה שלחמו למען זכות עמם למשול בעצמו.".

מיתוסים וטריוויה

על פי אחד המיתוסים הנפוצים, אחרי שהשלים את הנאום פנה לינקולן אל שומר ראשו, וורד היל לאמון, והעיר שהנאום שלו "לא הבריק". לפי גרי וילס, להצהרה הזאת אין בסיס עובדתי, ומקורה במידה גדולה הוא מזיכרונות בלתי מהימנים של לאמון. לפי דעתו של וילס, "(לינקולן) עשה מה שהוא רצה לעשות (בגטיסברג)".
מיתוס אחר גורס כי לינקולן חיבר את נאום גטיסברג כשהוא נסע ברכבת מוושינגטון לגטיסברג וכתב אותו על גב מעטפה. סיפור זה נראה כבעל מהימנות נמוכה לאור קיומן של כמה טיוטות מוקדמות ולנוכח הדיווחים על כך, שלינקולן ביצע את העריכה הסופית של הנאום כשהיה אורח של דייוויד וילס בגטיסברג.
נוסף על כך, זהו מיתוס שהנאספים בגטיסברג ציפו, כי לינקולן ישא דברים באריכות רבה יותר מכפי שנשא. כולם שם ידעו (או היו אמורים לדעת), שתפקידו של הנשיא הוא משני. התמונה הידועה היחידה של לינקולן בגטיסברג, שצולמה על ידי הצלם דייוויד בכרך, זוהתה באוסף מת'יו בריידי של לוחיות צילום בארכיון הלאומי ומִנהל הרשומות ב-1952. בעוד שנאומו של לינקולן היה קצר, וייתכן שדבר זה מנע צילום מספר רב של תמונות שלו בעודו מדבר, הוא ונכבדים אחרים ישבו במשך שעות במהלך שאר התוכנית.
העותקים של נאום גטיסברג שבספריית הקונגרס סגורים במכלים אטומים, שתוכננו במיוחד ושהטמפרטורה בהם נשלטת, עם גז ארגון, במטרה להגן על המסמכים מהתחמצנות ומהתיישנות.

בתרבות

החשיבות של נאום גטיסברג בהיסטוריה של ארצות הברית מובלטת על ידי נוכחותו התמידית בתרבות האמריקנית. נוסף על מקומו הבולט באנדרטת לינקולן שבוושינגטון הבירה, שם הוא חקוק באבן על הקיר הדרומי של האנדרטה, נאום גטיסברג נזכר לעיתים תכופות ביצירות תרבות.

הדוגמאות לנוכחות של הנאום בתרבות כוללות את המחזמר של מרדית' וילסון משנת 1957, איש המוזיקה, שבו ראש העיר של ריבר סיטי מתחיל בעקביות לנאום במילים ". . . Four score" עד שהנאום האמיתי שלו נמסר לו. במחזמר משנת 1964, הלו, דולי!, השיר ״תחי האימהות״ כולל בחובו אזכורים רבים ובכללי מדבר נאום גטיסברג, אם זאת, בתרגומו העברי של חיים חפר, מרבית הציטוטים של הנאום הושמטו והוחלפו בטקסט אחר. במחזמר משנת 1967, שיער, שיר שנקרא "Abie Baby/Fourscore" מתייחס להתנקשות בחייו של לינקולן ומכיל חלקים מנאום גטיסברג, שנמסרים באופן אירוני. בסרט משנת 1989, ההרפתקה המצוינת של ביל וטד, אברהם לינקולן נחטף מן העבר על ידי גיבורי הסרט הנוסעים בזמן ונואם לתלמידי תיכון סאן דימאס במילים "לפני ארבע-עשרים ושבע דקות...". בסרט משנת 1999 "דיק", הדמויות בטסי וארלין אומרות "לפני ארבע-עשרים ושבע שנים אב-אבותיי עשה משהו שאני לא יודעת...", דוגמה לאיך מילותיו האמתיות של לינקולן, "אבותינו", מצוטטות באופן בלתי מדויק לעיתים תכופות. 
במקרה אחר, מרטין לותר קינג פותח את נאום "יש לי חלום" שלו, שהוא בעצמו אחד הנאומים המוכרים ביותר בהיסטוריה האמריקנית, עם התייחסות ללינקולן והרמז למילותיו: "לפני חמש-עשרים שנה, אמריקאי דגול, שבצלו הסמלי אנו עומדים היום, חתם על הצהרת שוויון הזכויות". מרטין לותר קינג נשא את הנאום הזה על מדרגות אנדרטת לינקולן.