מרד התפוצות

רקע היסטורי

שלוש מרידות גדולות של היהודים בשלטונות הרומיים התקיימו בטווח של כ-60 שנה: המרד הגדול (73-66 לספירה), מרד התפוצות ומרד בר כוכבא (135-132 לספירה). 
מרד התפוצות היה המרידה השנייה בשרשרת בת שלוש המרידות שהובילו לחורבן הישות המדינית היהודית בימי הבית השני. אף על פי שמרד זה הוא הפחות ידוע מביניהם, הרי שהדינמיקה שהובילה לכל אחת משלוש המרידות - כיסופי גאולה אל מול שלטון משעבד, היא זהה, כמו גם התוצאה הטראגית.

הפזורה היהודית

ימי הבית השני התאפיינו בכך שבעוד שישראל יושבים על אדמתם, ומקיימים בירושלים את המרכז הרוחני והמדיני, התקיימו במקביל, במקומות אחרים, מרכזים יהודיים שקיימו קשרי גומלין ביניהם. כמו יהודי ארץ ישראל, בתקופה הרומית היו גם רוב יהודי התפוצות כפופים לשלטונה של האימפריה הרומית, ובשטחה התקיימו קהילות יהודיות רבות, ובהן הקהילות באלכסנדריה, בקירנאיקה ובקפריסין.

יהדות והלניזם

התרבות השלטת באותה התקופה, התרבות ההלניסטית, התיימרה להיות תרבות עולמית, אליה יכול כל אדם להשתייך בכל מקום, ואשר השייכות אליה מבוססת על נטיית לב, על חינוך, על מסגרת פוליטית היכולה להתהוות בכל מקום, ולא על שייכות אתנית או גאוגרפית. בדומה לכך, עברה היהדות ההלניסטית, בימי הבית השני, את אותו מהפך ממסגרת אתנית התלויה במיקום גאוגרפי לשם הגדרתה העצמית, כפי שהייתה היהדות לפני חורבן הבית הראשון, לעדה כלל עולמית, המבוססת על סממנים דתיים-פולחניים-תרבותיים. בערי המזרח הקדום שכנו הלניסטים ויהודים זה בצד זה ומספרם של הגרים הפונים לדרכי היהדות ללא גיור מלא עלה. על לבבותיהם של האנשים התחרו מספר השקפות עולם נפרדות, שפרצו את המסגרות הישנות של התרבות הרומית העתיקה. לצד ההלניזם התקיימה היהדות, ובתוכה קמה היהדות ההלניסטית. 
המאבק בין ההלניסטים הלא יהודים והיהודים היה חריף במיוחד בממלכת יהודה. הן מרד החשמונאים והן המרד הגדול כללו אלמנט של מאבק בין-תרבותי בין התרבות ההלניסטית ובין התרבות היהודית. לעיתים נשא מאבק זה אופי אתני, אך לעיתים היה לו אופי תרבותי, כמלחמתו של מתתיהו הכהן במתיוונים. 
מחוץ לממלכת יהודה נמשך המאבק בין התרבות ההלניסטית ובין התרבות היהודית, ובין האוכלוסייה ההלניסטית והאוכלוסייה היהודית, באותה חריפות כשם שנמשך ביהודה. דברי ימי יהודי אלכסנדריה ואנטיוכיה רצופים במאבקים בין האוכלוסיות. במיוחד ידועה מרידת יהודי אלכסנדריה בימי קליגולה, בשנת 38 לספירה, שבאה על רקע מאבק היהודים לקבלת זכויות שוות לאלו של ההלניסטים. מרידה זו הייתה מעין הקדמה לאירועי המרד הגדול. במהלך המרד הגדול עצמו, גלשו האירועים מארץ ישראל לתחומי אלכסנדריה, והנציב מטעם רומא, היהודי המומר טיבריוס יוליוס אלכסנדר הפעיל את צבאו נגד היהודים, וטבח בהם חמישים אלף איש.
לאחר המרד הגדול חשו רבים בקרב האוכלוסייה הלא יהודית בערים המעורבות כי ניתן "להיפטר" מן היהודים. ביטוי לתחושה זו נתנו אנשי אנטיוכיה אשר ביקשו מטיטוס שישלול את זכויות היהודים ויגרשם מן העיר אולם בקשתם נידחתה. ההתנכלות של התושבים ליהודי הערים ודאי הייתה תופעה נפוצה באותם הימים. הרקע לאלימות ההדדית היה, אם כן, מוכן, וההתפרצות חיכתה לשעת-כושר היסטורית.

כיסופי הגאולה לאחר המרד הגדול

בקרב קהילות התפוצות, כמו גם בקרב יהודי ארץ ישראל, היו נפוצים כיסופי הגאולה. מצבם של יהודי התפוצות לא היה טוב בהרבה ממצבם של יהודי ארץ ישראל לאחר המרד הגדול. "המס היהודי" אשר הוטל לאחר המרד, נגבה אף מהם, בעוצם יד. הפליטים היהודים שהגיעו מארץ ישראל אל הערים בתפוצה, אף הם הביאו עמם את סיפורי המרד, ויחד איתם את הרוח הלאומית שהניעה את המרד. היו אלו בעיקר קבוצות סיקריות כך דומה, שנמלטו מידם של הרומאים - מידם הצבאית כמו גם מהמשפטית-ענישתית, ועשו דרכם למצרים ולקיריני. גורמים טעוני משיחיות כגון אלה, בקשו להפיח שוב את אש המרד ברומאים, אולם עתה מחוץ ליהודה. הללו יכלו לנצל את המתיחות ששררה בין יהודים למקומיים בערים מרכזיות כגון אלכסנדריה שבמצרים, בעיקר על בסיס פוליטי-משפטי (שאלת מעמדם האזרחי של היהודים בערי הפוליס)  אך בנסיבות העניין, עשויים היו דווקא לשרת מטרות לאומיות משיחיות.

שעת הכושר ההיסטורית

אל מול עוצמתה של האימפריה הרומית עמדה האימפריה הפרתית במזרח. מסע הכיבושים של טראיאנוס הצליח להכניע מדינות רבות במזרח, כאשר מטרתו הייתה כפי הנראה כיבושה של האימפריה הפרתית, והגעה עד לגדות נהר הגנגס. האימפריה הפרתית עצמה הייתה אך אגד רופף של מלכויות אוטונומיות למחצה, ועד מהרה העמיק טראיאנוס חדור, כשהוא כובש את מסופוטמיה ואת ארם נהריים, אך העמים המשועבדים התקוממו עתה נגד הפולש הזר, בבבל, בצפון אפריקה ובארמניה. במלחמות אלו היה לעיתים ליהודים תפקיד מתסיס וממריד, וידם הייתה רבה בהתנגדות לרומאים.
מקומות מגוריהם של היהודים בין הפרת לחידקל היו רחוקים מזירת ההתנגשויות בין הרומאים לפרתים. אולם לא מן הנמנע שקבוצות של יהודים הצפינו והצטרפו לכוחות הפרתיים במאבקם להדוף את הפולש המאיים, אם מתוך רצון להצית אש של מרידה כלל אזורית, אשר תחליף את התרבות ההלניסטית השלטת בארצות המזרח בתרבות היהודית, ואם מתוך כך שמסעותיו של טראיאנוס הביאו לכך שהצבא הרומי התרכז באזור המזרח, והנוכחות הצבאית הרומאית במקומות רבים באימפריה הייתה דלה, נראה היה ליהודי התפוצות כי שעת הכושר ההיסטורית להתחיל במרידתם הגיעה. נראה כי מכה מתואמת היטב שתפרוץ במקביל בחלקים שונים של האימפריה, יכולה להביא לנזק ממשי, ואולי גם להביא להישגים אל מול רומא, כמו גם להישגים במלחמה האתנית בין האוכלוסיות השונות בערים המעורבות. אולם כאן ראוי לבחון את האירועים בראייה ההיסטורית: הקשר בין התפוצות היהודיות היה רופף ביותר; יכולתם של יהודים לאתר את מקורות החולשה של הצבא הרומי ולתזמן מרידה רב מוקדית אף היא הייתה בספק; הסיבות למרדנות שונות מתפוצה לתפוצה; רק מהלך רומי אנטי-יהודי, אימפריאלי בנקודת זמן מסוימת, עלול היה לעורר גל מרדני יהודי אסיאתי-אפריקאי, שאף גלש לאי קפריסין.

מהלך המרד

מקורות שונים, המשקפים ברובם את הצד הלא-יהודי של המלחמה, מספרים לנו על מהלכו של המרד. ההיסטוריונים דיו קסיוס ואוסביוס מקיסריה, כמו גם ההיסטוריה אוגוסטה וסופרים נוספים כהירונימוס, ארטמידורוס, פאולוס אורוסיוס וגאורגיוס סינקלוס, מתארים את המרד ואת נסיבותיו.
הדבר מראה עד כמה גדול היה הרושם שעשה המרד, גם על בני זמנו וגם על הדורות הבאים.
המקורות היהודיים (המשנה, התלמוד והמדרשים) מזכירים את המרד, אך באופן עקיף.

קפריסין

על-פי דיו קסיוס, בנוסף לאירועים במצרים, התקוממו גם יהודי קפריסין בראשות אדם בשם ארטמיון (שנזכר רק אצלו). אצל אורוסיוס, הירונימוס וסינקלוס, נכתב כי העיר סלמיס הוחרבה. לדברי דיו, "מאתיים וארבעים אלף איש מתו, ומסיבה זו אף יהודי לא יכול להניח את רגלו על האי הזה, אולם אם אחד מהם נסחף אל חופיו על ידי סערה הוא מוצא להורג. בין אלה שהכניעו את היהודים היה לוסיוס, שנשלח על ידי טראיאנוס".
גם בתלמוד הירושלמי קפריסין נזכרת בקשר לטבח היהודים בזמנו של טראיאנוס: "ועירב דמן בדמן והלך הדם בים עד קיפרוס". אולם מרחץ הדמים של טראיאנוס הנזכר כאן, אינו של יהודי קפריסין, אלא ככל הנראה של יהודי מצרים (או ארץ ישראל), שזרם הרחק עד קפריסין.
תמונת מצב זו, הרוויה בדמם של יהודים, חוזרת על עצמה מספר פעמים בטקסטים התלמודיים כדי ללמד על עוצמת החורבן, ומתוכו על ממדי המרידה. בתיאור חורבן ביתר בתלמוד הבבלי נאמר: "עד שהלך דמן ונפל לים הגדול שמא תאמר קרובה הייתה רחוקה הייתה מיל תניא רבי אליעזר הגדול אומר שני נחלים יש בבקעת ידיים אחד מושך אילך ואחד מושך אילך ושיערו חכמים שני חלקים מים ואחד דם במתניתא תנא שבע שנים בצרו עובדי כוכבים את כרמיהן מדמן של ישראל בלא זבל".גדליה אלון סבר שמשום שרבי אליעזר הגדול נפטר לפני מרד בר כוכבא, הכרח הוא שדבריו מכוונים למרד טראיאנוס. כמו כן, סבר אלון כי "בקעת ידיים" הוא תיאור של עמק הדלתא של הנילוס, ושהביטוי ידיים הוא "ידי ים" או תיאור של זרועות הנילוס.

תוצאות המרד

דיכוי מרד התפוצות ארך שנתיים. המרד היה ליהודי התפוצות, מה שהמרד הגדול ומרד בר כוכבא היו ליהודי ארץ ישראל. קהילת אלכסנדריה, העשירה והמשגשגת ביותר בתפוצות, חרבה, ובית הכנסת המפואר שהיה בה הושמד. רבים מאוד נהרגו, והקהילה לא שבה לעולם למצבה הקודם. בפפירוס שנכתב באוקסירינכוס במצרים יותר מ-80 שנה לאחר המרד, מצוין "שאף עתה חוגגים הם מדי שנה בשנה את יום הניצחון" (על היהודים).
גם קהילת קפריסין חרבה, וכן חרבו קהילות נוספות, מארם נהריים ועד לוב.
ייתכן שהמרד פגע בסיכויי הקיסר טראיאנוס להכות בפרתים ולכבוש את המזרח, שכן הוא לא השלים מלאכה זו בטרם מת, בשנת 117, בסמוך לאחר דיכוי המרד. יורשו אדריאנוס ויתר על רבים מכיבושי קודמו, והתרכז בשמירה על השקט בתוך גבולות הקיסרות, וביצורם. 
ככל שהייתה הדת היהודית צד למאבק עולמי בין דתות, אורחות חיים ואורחות מחשבה, הרי שהמרד הפחית מאוד את עוצמתה והשפעתה (כלומר, את הקיום המוקפד של אורח חיים יהודי דת כפי שהיה נפוץ באותה עת).

לאחר כישלון המרד יהודים רבים המירו את דתם וייתכן שרבים הצטרפו לראשוני הנוצרים. מאורעות "מרד התפוצות" נמצאים בנקודה על הרצף ההיסטורי בין ראיית הנצרות ככת יהודית, אחת מרבות בימי הבית השני, ובין ההתנתקות המלאה מן היהדות, אשר אפשרה את פריצתה של הנצרות והפיכתה לדת המדינה ברומא בימי הקיסר קונסטנטינוס ולדת עולמית לאחר מכן. נראה כי לאירועים אלו הייתה השפעה על הנצרות המוקדמת בכיוון זה של התנתקות ופרישה מן היהדות.