google/wiki40b huggingface dataset:
ססאר מנדיונדו

קריירה

מנדיונדו החל לשחק כדורגל כקשר במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד, ומאוחר יותר עבר לשחק כמגן. בצעירותו שיחק בנבחרת הנוער של ספרד, ולזכותו גם הופעה אחת בנבחרת הצעירה. את הקריירה המקצוענית התחיל בעונת 1984/1985, אך לאחר הופעה אחת בלבד במדי אתלטיקו מדריד בליגה חזר לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. את מרבית הקריירה שלו עשה בקבוצת אספניול, במדיה שיחק שש שנים, ובנוסף שיחק גם בראיו ואיקאנו ובמרידה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל בשנת 1998 מונה לעוזר מאמן במרידה, הקבוצה האחרונה בה שיחק. בשנת 2000 הצטרף לצוות המקצועי של אתלטיקו מדריד, ושימש כאחראי על הסקאוטינג במועדון וכעוזר תחת כמה מאמנים, וביניהם לואיס אראגונס שאימן אותו כשעלה לקבוצה הבוגרת של המועדון כשחקן. בשנת 2006 מונה לעוזרו של אראגונס בנבחרת ספרד לקראת משחקי מונדיאל 2006, ובמשך שנתיים היה חלק מהצוות המקצועי של הנבחרת. לאחר זכייתה של נבחרת ספרד ביורו 2008, המשיך מנדיונדו עם אראגונס גם לפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית. ב-2013 מונה למנהל הטכני של סיבאספור לצידו של המאמן רוברטו קרלוס. באמצע עונת 2014/2015 מונה מנדיונדו למאמן קבוצת טורחון מהליגה הרביעית בספרד, אך לא הצליח להציל אותה מירידה לליגה החמישית.
לקראת עונת 2015/2016 הגיע מנדיונדו לישראל, ומונה למאמן קבוצת הפועל תל אביב. אך לאחר שני מחזורים סיים את תפקידו במועדון.
מנחם מזרחי

מנחם מזרחי (10 ביוני 1951 - 3 בינואר 2011) היה צייר ישראלי שחי ופעל בתל אביב. מזרחי לא עזב מעולם את ישראל וכמעט לא יצא מתחומי העיר תל אביב, בה חי בגפו. עסק בציור, רישום,
רישום מודל וציור בצבע שמן.

תולדות חייו ויצירתו

בילדותו חלה מזרחי בפוליו, מחלה שעיוותה את גופו. בין השנים 1977–1980 למד במכון אבני לאמנות בתל אביב. מיד לאחר סיום לימודיו לימד במכון משנת 1981 ועד 1986, לאחר מכן עבר ללמד ב"מימד", בית ספר לאמנות חזותית, ובמכון בת ים לאמנות. בין תלמידיו הבולטים הציירות מרים כבסה, מירב סודאי ומרילו לוין.
בין השנים 1992 ל-2002 קיים חמש תערוכות יחיד, כולן בגלריה גורדון.
ציוריו, הנוטים אל האקספרסיוניזם, מתרכזים בדמות האדם ומצבו הקיומי בחלל עירוני. סדרות ציוריו של דוגמנית בחדר מביעות את הניכור בין החדר החשוף לבין הדוגמנית המעורטלת. סדרות ציוריו של אדם ברחוב, שהן למעשה דיוקן עצמי של האמן, מביעות את הניכור שחש האדם הבודד, כל אדם, בעיר גדולה. בסדרת ציורים זו ניצב האדם רזה וכפוף בעיר אפורה וגשומה. גורם מרכזי בציוריו הוא האור העז האופייני לציור הישראלי.
לשם יצירת טקסטורות על גבי הבד נהג לאסוף חומרים מהרחוב, כגון שאריות משקעים שנותרו על כביש לאחר גשם, ולערבבם עם צבעיו.
בדבריו על תערוכת היחיד השלישית שלו ("מטרופולין") בגלריה גורדון כתב:
לא רציתי להשתמש באילוסטרציה ולא רציתי לשמש כמאייר לספרי פילוסופיה. לא רציתי להעביר רעיונות בצורה פלקטית ועם זאת רציתי לומר את הדברים בצורה אסתטית ולשמור על ערכים ציוריים.
הציור שלי נובע משתי מוטיבציות. האחת היא העיר, המטרופולין, אשר בקירות הבטון שלה, בתנועה האין סופית שלה, בתקשורת המסיבית שהיא מייצרת, בחומריות ובחומרניות שלה מגמדת את האינדוידואל. והשנייה היא האדם הנאבק בתוכה. האדם אשר מושפע בהכרה ובתת הכרה מהתרבות העירונית העכשווית, מתרבות התקשורת הווידאו-קליפית ומהזיוף והסינתטיות שהיא מייצרת.
הציור שלי הוא אישי. הוא לא ריאליסטי ולא נטורליסטי. אני מבטא את עצמי דרך החברה הסובבת אותי ודרך הסביבה המקיפה אותי. 
אני לוקח חומרים עירוניים ממקומות שונים ומחבר אותם לסביבה חדשה שמשמשת כתפאורה לחיים בפריים אחד.
— "מטרופולין", 1996
נפטר בגיל 60 ב-3 בינואר 2011.
אצטדיון אל-בירה

מבנה האצטדיון

באצטדיון כ-8,000 מקומות ישיבה בשני יציעים, יציע מערבי ראשי ויציע צפוני מאחורי אחד השערים. משטח הדשא הוא סינתטי, עקב מצוקת המים ברשות הפלסטינית.

היסטוריה

בניית האצטדיון החלה בשנת 2006 במימונה של פיפ"א, כחלק מתוכנית לעידוד הכדורגל הפלסטיני. ממשלות צרפת וגרמניה השתתפו במימון בניית היציעים ויו"ר פיפ"א ספ בלאטר הניח את אבן הפינה לאצטדיון. ב-11 באוקטובר 2009, מספר חודשים לפני שבנייתו הושלמה, הוציא המנהל האזרחי צו להפסקת העבודה על היציעים מטעם  מועצת התכנון העליונה של יהודה ושמרון, מאחר שהבנייה במקום מתבצעת "ללא רישיון". ב-2 בנובמבר 2009, הגישו התנחלות פסגות ועמותת רגבים עתירה לבג"ץ הדורשות מהמדינה להרוס את האצטדיון. העותרים טענו נגד האצטדיון שיש סכנה שבסופו של כל משחק כדורגל האוהדים יתקיפו באבנים את היישוב. העתירה נדחתה כשהתברר שתוכנית המתאר לאזור אושרה כבר ב-1981 והאצטדיון נחנך ב-2010. המשחק הרשמי הראשון ששוחק באצטדיון היה גמר גביע פלסטין. שחקן נבחרת צרפת לשעבר ליליאן תוראם בעט את בעיטת הפתיחה במשחק.
גלקטוז

גָלַקְטוֹז הוא חד-סוכר המצוי בפירות חמצמצים (תפוזים, שזיפים, חמוציות, אננס),  בירקות שורש (לוף, בצל, סלק סוכר) וכן בחלק ממוצרי החלב ובסוגי מסטיקים שונים. הגלקטוז הוא אחד ממרכיבי סוכר הלקטוז. לקטוז הוא דיסכריד המורכב מגלוקוז וגלקטוז. הגלקטוז, בדומה לגלוקוז הוא הקסוז.
ההבדל בין גלוקוז לגלקטוז הוא מיקום הקבוצה ההידרוקסית על פחמן C4 (כלומר הוא אפימר C4 שלו), שנמצאת מעל מישור הטבעת בגלקטוז ומתחת אליו בגלוקוז.
לאחר תהליך חימצון מתקבלות חומצה גלקטורונית (חמצון על C6), או גלקטונית (חמצון על C1). חמצון C1 ו-C6 נותן חומצה מזו גלקטרית "חומצה מוצית".

מחלות הקשורות בגלקטוז

במחלה המטאבולית התורשתית הנדירה גלקטוזמיה חסר לתינוקות האנזים הדרוש להפיכה של גלקטוז לגלוקוז.
במחלת אי-הסבילות ללקטוז (Lactose Intolerance), קיים פגם באנזים בטא-גלקטוזידאז המפרק לקטוז לגלוקוז וגלקטוז. אנשים הסובלים מהמחלה אינם יכולים לעכל את הסוכר המצוי החלב. בגופם הלקטוז עובר למעי, שם הוא מעוכל על ידי חיידקים וגורם לשחרור גז בצורת נפיחות.
מלון קומודור (עזה)

היסטוריה

המלון נבנה בתחילת המאה ה-21, ובו עשרות חדרים וסוויטות, חדר כושר ובריכת שחייה.
המלון בבעלות עבדל אל-עזיז חאלידי, מוסלמי אדוק בעל קשרים לאנשי חמאס. חאלידי עיטר את המלון במוטיבים אסלאמיים, בהם הצבע הירוק ופסוקים מהקוראן. ליד המלון מרכז קניות ומספר מסעדות יוקרה, והוא מרכז סביבו חיי לילה ובילויים לתושבי השכונה.
בשנת 2007 אסרו אנשי חמאס על נשים ללבוש בגדי ים בבריכה, גם בימים המיועדים לנשים בלבד, בנימוק שגברים מציצים לעברם מעבר לגדר המקיפה את המלון. אנשי חמאס אף סגרו במלון בית קפה, שבו נהגו גברים ונשים לשבת יחד.
במלון גם מרכז כנסים וחדרי דיונים, המיועדים לאנשי עסקים אך נעשה בהם בעיקר שימוש פוליטי על ידי חמאס ופלגים פוליטיים אחרים בעזה. לדוגמה, במאי 2017 נערך במלון כנס אנשי חמאס, בו הוצגו דבריו של מנהיג הארגון ח'אלד משעל, ששודרו בווידאו ממקום מושבו בדוחה, קטאר. בספטמבר 2017 ערך יחיא סנוואר, מנהיג חמאס ברצועת עזה, סדרת פגישות עם אנשי פת"ח והרשות הפלסטינית, במסגרת מאמצי הפיוס בין הארגונים ובדצמבר 2017 ערכה תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מסיבת עיתונאים במלון.
בשנת 2010 התאכסנה במלון קבוצה של נטורי קרתא המקורבים לחמאס, בראשות הרב ישראל דוד וייס . הם שהו במלון במהלך השבת וסופק להם מזון כשר. לאחר צאת השבת עזבה הקבוצה את המלון ועברה למצרים דרך מעבר רפיח, ומשם לישראל.
חיים שאול ברוק

תולדות חייו

נולד בעיירה סנובסק, לר' ישראל בן ציון ולגיטל לאה, נכדת הרב שאול יהודה ליב ליבין (מרבני העיר חברון). בלידתו נקרא שאול, על שם סבו, אך לאחר עשרות שנים עקב מחלה קשה, נוסף לו השם חיים.
משנת תרס"ט (1909) למד בישיבת "תומכי תמימים" שבלובביץ', לצד המשפיע הרב שמואל גרונם אסתרמן, עסק בלימוד ספר התניא, ובחסידות של הרבי שלום דובער שניאורסון; ביאוריו ומאמריו על הספר הועלו על הכתב אחרי שנים, והם נדפסו בספר על תולדות חייו. בהיותו בן 16 חלה אביו במחלת הטיפוס, חזר מנדודיו לביתו שבסנובסק, ונפטר מספר ימים לאחר חג הפסח; ברוק סירב לבקשת משפחתו לחזור אל ביתו ולסייע בפרנסת המשפחה, ונשאר ללמוד בישיבה.
בשנת תרע"ו (1915) נשא את צביה בת מנחם מענדל קרסניק, חסיד חב"ד ומלמד בעיירה ביעשינקוביץ. לאחר נישואיו מונה לרב העיירה אלינוי (פלך ויטבסק, בלארוס). באותם ימים החלו הקומוניסטים ברדיפת כלי הקודש בכלל והרבנים בפרט; הוא כיהן כשמונה שנים כרב למרות רדיפותיהם, אך בהדרגה נעשתה הפעילות חשאית יותר ויותר.
בחורף תרפ"ח (1928) נסע בהוראת האדמו"ר הריי"צ לעיירת זוויהל, כדי לפתוח את ישיבת תומכי תמימים במקום. הוא שימש כראש ישיבה, משפיע ומשגיח. בתחילת חודש טבת תרפ"ט נעצר על ידי משלחת של שישה אנשים (ראש העיר, 3 אנשי יבסקציה, איש ג.פ.או. ושוטר) ונשלח למאסר. בפסח אותה שנה נשפט במשפט פומבי בפני אלפיים איש; המשפט ארך כשבע שעות, ובו הואשם שלימד תורה לנערים. הוא נשפט לתשעה חודשי עבודת כפייה, ולאחר מכן גלות של חמש שנים בעירו הקודמת אלינוי. לאחר קבלת בקשתו להעביר את מקום גלותו לעיר ברדיצ'ב, הוא עבר אליה בחודש סיון תרצ"א. בשנת תרצ"ה (1935) הוקמה בעיר ישיבת "תומכי תמימים" על ידי יעקב ש"ץ (לימים חתנו של ברוק), וברוק התמנה למשפיע בישיבה זו.
בחורף תרצ"ז (1936) הצליח ברוק לעזוב את ברית המועצות ועלה לישראל. הוא התיישב בראשון לציון ומונה לרב קהילת חב"ד בעיר. בחודש אייר תרצ"ח הקים הרב אליעזר קרסיק בתל אביב את ישיבת "אחי תמימים"; ברוק התמנה לראש הישיבה ובת"ש התמנה גם למשפיע בישיבה. בתשי"א עברה הישיבה ללוד; לפיכך הקים ברוק בחורף תשי"ב, עם מספר עסקנים, את ישיבת "אחי תמימים" בראשון לציון, בצריף ליד בית כנסת חב"ד בו שימש כראש ישיבה ומשפיע. לאחר מספר שנים גדלה הישיבה, ובחודש אב תשט"ז פתח ברוק את המבנה החדש שלה, שהוקם על שטח שתרם ר' יוסף שמוטקין. כעבור חמש שנים החל בהקמת בנין נוסף עבור הפנימייה של הישיבה.
ברוק נפטר לאחר מחלה בי"ב בניסן תשכ"ה, ונקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון.

משפחתו

לברוק שש בנות ושני בנים: רבקה שץ, מנחם מענדל, ישראל (חתן של יצחק גרשטנקורן), בלה גליצנשטיין, אסתר שרגאי, רחל הלפרין. 
נכדו הרב חיים שאול ברוק הוא מנהל "ועד הנחות בלשון הקודש", המוציאה לאור את סדרת הספרים תורת מנחם.
הימים החיים (אפקוט)

היסטוריה

בעת שהמתקן נפתח בשנת 1986 הוא היה האקווריום הגדול בעולם. כיום רק אקווריום ג'ורג'יה גדול ממנו. הביתן הוא מכל מי המלח הגדול בעולם. 
המבקרים במתקן "נלקחים" באמצעות "מעליות תת-מימיות" ל"בסיס ימי אלפא" ('Sea Base Alpha') בו נמצאים מתקנים שונים המראים למבקרים את העולם התת-מימי.
בשנת 2003 החל שיפוץ של המתקן על פי תמות ודמויות הסרט "למצוא את נמו".כיום, לאחר השיפוץ שמו של המתקן שונה להימים החיים עם נמו.
טודו בום

הקליפ

טודו בום מושפע מן המוזיקה הפופולרית הברזילאית, ובווידאו קליפ שצולם עבור הפזמון נראים סטטיק ותבורי כשני חוצנים דמויי אדם שנוחתים על גג בית העיר תל אביב-יפו ברחוב ביאליק אחרי מסע בין גלקסיות וכוכבי לכת בחלל החיצון, בהשפעת הסרט "ספייס ג'אם". כשהם נוחתים על גג בית העיר נראים עוברי האורח במקום המומים, וכשסטטיק מתחיל לגעת בהם, עוברי האורח מתחילים לרקוד ולקבל שמחת חיים (כולם לבושים בצבע אפור, המשדר אווירה קודרת, וכאשר סטטיק ובן אל תבורי נוגעים בהם הם לבושים בבגדים צבעוניים ומתחילים לרקוד). בקליפ השתתף ראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי בתפקיד עצמו. כשהוא מגיע למקום מראים לו השוטרים את המהומה, ולאחר מכן מתפתח קרנבל בהשתתפותם של 64 ניצבים, להטוטני אש, אקרובטים, רקדנים ו-11 נגני בטוקדה.
הקליפ לווה בקריצות ללהיטים הקודמים של הצמד. לדוגמה, בן אל תבורי מתיישב ליד שולחן של בנות ומנסה להרשים אותן, וכשאחת מהן קמה, הוא ממשיך אחריה, כמו ב"זהב". ב-30 שניות ההנפשה שפותחות את הקליפ הושקעו כ-30 ימי עבודה.

סגנון

השיר מבוסס על סגנון ה"ביילה פאנק" שמגיע מברזיל. סוגה אלקטרונית זו מקורה בפאבלות של ריו דה ז'ניירו והתפתחה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, והפכה לפופולרית בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. המילים ברוב המוחץ של שירי ה"ביילה פאנק" מאוד בוטות ואפילו סקסיטיות - מי שמתוארות הרבה בשירים האלה הן נשים עם ישבן גדול.
יחיאל מנחם מנדל קלמנסון

הרב יחיאל מנחם מנדל קלמנסון (נולד באדר תשט"ו, 1955) הוא ראש ישיבת תומכי תמימים בברינואה בצרפת, ומחבר סדרת הספרים "מי טל".

ביוגרפיה

נולד במונמורנסי לבת שבע וליקותיאל דוב קלמנסון.
למד בישיבת תומכי תמימים בברינואה אצל הרב יוסף גולדברג והרב ניסן נמנוב.
בשנת תשל"ד נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בברוקלין שבניו יורק, וחזר לשמש כשליח בישיבת תומכי תמימים בברינואה. לאחר שנתיים חזר ל-770 ונסמך על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק, ובאייר תשל"ז החל לשמש כר"מ בישיבת תומכי תמימים בברינואה.
בכסלו תשל"ט נישא לשטרנא בת הרב הלל פבזנר.
בשנת תשמ"ה התמנה לראש ישיבת תומכי תמימים בברינואה.
הרב קלמנסון מוסר שיעורים מידי שבוע לתלמידי שיעור ג' וד' בישיבה ושיעור כללי פעם בחודש לכל תלמידי הישיבה. מוסר גם שיעור בגמרא לתלמידי 'תפארת מנחם' בברינואה (סטודנטים שמגיעים ללמוד שנה בישיבת תו"ת בברינואה במסגרת מיוחדת עבורם), ושיעורים בחסידות וגמרא בצרפתית למקורבים וסטודנטים בפריז.
שאנגחאי SIPG

היסטוריה

המועדון הוקם ב-25 בדצמבר 2005, בשם שאנחאי דונג יה (דונג יה משמעותו "מזרח אסיה" בסינית) על ידי המאמן הסיני שו גנבאו. המועדון התחיל לשחק בליגה השלישית בעונת 2006. בעונת 2007 המועדון סיים במקום הראשון בליגה השלישית, ועלה לליגה השנייה. בסוף עונת 2012 המועדון עלה בפעם הראשונה בתולדותיו לליגת העל הסינית, לאחר שסיים במקום הראשון בליגה השנייה.
ב-18 בנובמבר 2014, המועדון נרכש עלי ידי קבוצת "שאנגחאי אינטרנשיונל פורט גרופ". בדצמבר 2014, שמו של המועדון התחלף משאנגחאי דונג יה לשאנגחאי SIPG. העונה המוצלחת ביותר של המועדון הייתה עונת 2018, כשהקבוצה זכתה באליפות ראשונה בתולדותיה, קודם לכן העונה הטובה ביותר הייתה בעונת 2015 כשסיימה במקום השני בליגה והעפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לליגת האלופות האסייתית.
אילן צפורי

ביוגרפיה

נולד במושב ניר צבי למשה ושרה צפורי. בילדותו התגורר עם משפחתו בבלגיה, שם שהה עד להיותו בן 18. בשנת תשמ"א (1981) חזר לארץ והתגייס לחטיבת גולני כחייל בודד. בתקופה זו היה מאומץ על ידי אמי ולאה'לה גיטריידה בקבוצת גבע. השתתף במלחמת שלום הגליל, בגדוד 51 בכוח הפורץ בגזרה המרכזית. לאחר השחרור עבד זמן קצר בקיבוץ גבע. ולאחר מכן עזב את הקיבוץ והחל להתקרב לתורה ומצות. בשנת תשמ"ו (1986) החל ללמוד באוניברסיטה העברית לקראת תואר בוגר בכימיה. אך לאחר שנה עזב את האוניברסיטה והחל ללמוד במכון מאיר. בשנת תש"ן (1990) החל ללמוד כאברך בישיבת "עטרת כהנים" בשיעור של הרב עמיאל שטרנברג. בשנת תשס"ב (2002) התמנה לר"מ בשיעור בוגרי הצבא בישיבה. ובשנת תשס"ד (2004) נשלח על ידי הרב שלמה אבינר להקים ישיבה ביישוב סנסנה. הרב צפורי הקים במקום את הישיבה הראשונה לבוגרי צבא, "סנה סיני". הגרעין הראשון הורכב מתלמידים שבאו מישיבת "עטרת כהנים". כעבור שנה העביר הרב צפורי את התוכנית לבוגרי צבא לאזור המרכז, על מנת לאפשר לבוגרי צבא העובדים או לומדים לשלב לימוד תורה עם עיסוקיהם. בית המדרש הזה כונה "מרכז תורה לבוגרי צבא". לאור הצלחת הפרויקט, הקים הרב צפורי בשנת תשס"ה (2005) את תנועת "תורה אחרי צבא" שתיזום הקמת מרכזים כאלה בכל הארץ. הרב צפורי יזם הוצאה לאור של עלון דו-שבועי "דרך אמונה" אשר שימש כשופר לתנועה, והיה העורך הראשי שלו. העלון הופץ בעשרות אלפי עותקים בבתי הכנסת בארץ. הרעיון של "שילוב תורה בחיי המעשה" (סיסמת התנועה) בקרב בוגרי הצבא פשט בכל הארץ ובתקופת קצרה נפתחו 40 מרכזי לימוד של "תורה אחרי צבא". במהלך העשור הראשון של פעילות התנועה, הוטמע בתודעה הציבורית של הציונות הדתית הצורך לשלב לימוד תורה בחיים לאחר הצבא, וארגונים רבים, ישיבות, מכינות, גרעינים תורניים חברו לתנועה כדי לקבל ייעוץ, פרסום ועזרה על מנת להקים אצלם תוכניות לבוגרי צבא. כיום הרב צפורי עומד בראש התנועה, מלמד בוגרי צבא במרכזי "תורה אחרי צבא" במקומות רבים, יוזם ומוציא לפועל פרויקטים נוספים של העמותה.
במקביל לפעילותו בעמותת "תורה אחרי צבא" הוציא הרב צפורי שבעה ספרי לימוד אמונה.
מתגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
וילהלמינה קופר

וילהלמינה קופר (בהולנדית: Wilhelmina Cooper; ‏ 1 במאי 1939 – 1 במרץ 1980) הייתה דוגמנית שהתחילה לעבוד עם "פורד מודלס" ובשיא הצלחתה ייסדה סוכנות דוגמנות משל עצמה, "וילהלמינה מודלס", בעיר ניו יורק ב-1967.

חייה

נולדה כ- Wilhelmina Behmenburg ב-Culemborg, הולנד, ידועה בשמה המקצועי "וילהלמינה" או "וילי" בפי ידידיה. היא היגרה עם משפחתה לשיקגו, אילינוי, ארצות הברית, ב-1954. היא נעשתה אחת הדוגמניות המפורסמות ביותר בשנות החמישים והשישים. במהלך הקריירה שלה כדוגמנית היא הופיעה על שעריהם של 255 מגזינים. 
לפי הודעת הפטירה שלה במגזין טיים: 
"בימיה כנערת שער, וילהלמה התפארה שהיא הייתה "אחת מדוגמניות הצמרת הבודדות שהיו בנויות כאשה." היא היתמרה לגובה 1.80 ס"מ, מידות גופה היו (באינץ'ים) 38-24-36, עיניה עיני איילה, עצמות לחיים עדינות ורעמת שיער שחורה גבוהה, היא גילמה את המראה הקלאסי, האריסטוקרטי שעזר למצב את הסגנון הסטנדרטי בשנות החמישים והשישים."
 
ב-1965 היא נישאה לברוס קופר, המפיק בפועל לשעבר של טונייט שואו עם ג'וני קרסון. בשנת 1967 הם ייסדו את וילהלמינה מודלס, שנעשתה סוכנות הדוגמנות המובילה לצד "פורד מודלס", שנים רבות לפני שקמו אליט מודלס וסוכנויות נוספות.
סוכנותה של קופר נילאה תפקיד חשוב בקריירה של נעמי סימס, שנחשבת לדוגמנית העל האמריקאית אפריקאית הראשונה. סימס החלה בקריירת הדוגמנות באמצע שנות השישים, אבל למרות הופעה פורצת דרך במוסף האופנה של הניו יורק טיימס ב-1967, היא התקשתה להשיג עבודה. סימס פנתה לקופר ואמרה לה שהיא תחלק עותקים של מוסף הטיימס לסוכנויות ושקופר תקבל עמלה על כל עבודה שסימס תקבל ממנה. בתוך שנה, הרוויחה סימס US$1,000 בשבוע, ב-1968 היא הופיעה על השער של ליידיס' הום ז'ורנל ובשנה העוקבת היא הופיעה על השער של מגזין לייף.
פיי דאנאוויי גילמה את קופר בסרט Gia, משנת 1998, שמגולל את סיפורה של ג'יה קרנג'י דוגמנית אותה גילתה קופר ושהלכה לעולמה מאיידס.
היא המשיכה לנהל את הסוכנות בשנות השבעים המאוחרות עד למותה מסרטן הריאות בהיותה בת ארבעים בבית החולים גרינויץ', קונטיקט.
היא התגוררה בעיר ניו יורק בקוס קוב, קונטיקט.
אומברטו הראשון, רוזן סבויה

ביוגרפיה

אומברטו נולד בשנת 980 לאמדאו, רוזן בלה, ומקור משפחתו הוא או מסקסוניה, בורגונדיה או פרובאנס, אולם בשל ידידותו החזקה עם רודולף השלישי, מלך בורגונדי, נראה שמקור המשפחה מבורגונדיה.
בשנת 1003 קיבל אומברטו מרודולף השלישי, מלך בורגונדיה את התואר רוזן על נחלות משפחתו, ובשל תמיכתו בהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל היתר לספח גם את רוזנות אאוסטה. לאחר מותו של רודולף השלישי, מלך בורגונדיה בשנת 1032, תמך אומברטו בקונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד אודו השני, רוזן בלואה ואריברט, ארכיבישוף מילאנו, ובתמורה העניק לו קונרד השני את רוזנות מוריין, שאבלה ועמק טארנטייז. הנחלות שהוענקו לאומברטו שלטו על מעברי האלפים ועל הדרכים בין איטליה לאירופה, ובכך הפכו לבסיס הכוח של בית סבויה.
ב-19 ביולי 1048 מת אומברטו בהרמיון, ובנו אמדאו הראשון, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
גאורג הראשון, רוזן וירטמברג-ממפלגארד

ביוגרפיה

גאורג נולד ב-4 בפברואר 1498 בבאד אוראך, להיינריך, רוזן וירטמברג ולאווה מזאלם, בתם של יוהאן הרביעי, רוזן זאלם-אוברזאלם ומרגרט מזירק.
בשנת 1514, הוא קיבל את רוזנות הארבורג, העיר ריקוויר ואת טירת בילשטיין. בשנת 1519 אחיו הגדול, אולריך, דוכס וירטמברג הודח והוגלה מווירטמברג, ובשל ניסיונו של גאורג לתמוך בו מבחינה צבאית, הוא נאלץ לצאת לגלות לשטרסבורג. ב-2 בספטמבר 1526, מכר לו אולריך את רוזנות ממפלגארד, עם אופציה לקנות אותה בחזרה.
בשנת 1531 הצטרף גאורג לברית שמלקלדן נגד הקיסר קרל החמישי. עם העזרה של פיליפ הראשון, רוזן הסן, אחיו אולריך הצליח להחזיר לעצמו את השלטון בווירטמברג. אולריך רכש מחדש את רוזנות ממפלגארד, ובשנת 1542 מינה את בנו כריסטופר לשליט הרוזנות.
לאחר תבוסת הליגה השמלקלדית בשנת 1547, הקיסר התכוון לקחת את רוזנות ממפלגארד.  בשנת 1550 מת אולריך, דוכס וירטמברג, ובשנת 1552 בעקבות שלום פסאו חזרה הרוזנות לכריסטופר, דוכס וירטמברג. בשנת 1553 החזיר כריסטופר את הרוזנות לגאורג, ששלט ברוזנות עד מותו ב-17 ביולי 1558.
כאשר בשנת 1593 מת לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג, בנו של כריסטופר, דוכס וירטמברג, ללא יורש זכר, ירש פרידריך, בנו של גאורג, את דוכסות וירטמברג.
מגנוליה (חברה)

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1996 ופתחה את החנות הראשונה בקניון ערים בכפר סבא. לאחר מכן הוחלט כי כל סניפיה יהיו במודל של דוכני מכירה ולא חנויות. בשנת 2007 נרכשה מגנוליה על ידי קרן ההשקעות מרקסטון. במהלך 2009 התרחבה הרשת באמצעות זכיינים באירופה, בצפון אמריקה ובאוסטרליה, אך רוב הסניפים נסגרו, פרט לפורטוגל.
בשנת 2016 נרכשה הרשת על ידי חברת תכשיטי בן-יהודה שבראשה עומד ניסן בן-יהודה, אשר הייתה לאחת מהספקיות הראשונות של הרשת. הרשת עובדת עם ספקיות שונות ליבוא תכשיטים אך מחזיקה גם בסטודיו לעיצוב תכשיטים אותם היא מייצרת ו/או מייבאת בעצמה מישראל ומחו"ל.
בשנת 2016 הושק לחברה אתר מסחרי. על פי נתוני אתר "SIMILAR WEB" מדורג האתר של מגנוליה במקום הראשון בישראל בתחום התכשיטים].
בשנת 2016 נבחרה הדוגמנית דורון מטלון להיות הפרזנטורית של החברה עד שנת 2017. בשנת 2018 נבחרה יעל בר זוהר להיות הפרזנטורית והפנים המובילות של החברה.

כיום הרשת מונה כ-100 סניפים בישראל ופורטוגל, מעסיקה כ-700 עובדים במטה ההנהלה ובדוכני המכירה, והיא הרשת הגדולה בישראל בתחום התכשיטים. מטה החברה ממוקם בכפר סבא ומשנת 2013 מנכ"ל החברה הוא תומר רייזברג.
פרידריך-וילהלם מילר

קריירה מוקדמת

מילר נולד ב-29 באוגוסט 1897 בבארמן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1915 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-2 (פומרניה ה-1 - פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה). ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. בהמשך המלחמה הועבר מילר לרגימנט המילואים ה-266, והועלה לדרגת לויטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מילר למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1936 עבר מילר לוורמאכט, והועלה לדרגת מיור. ב-10 בנובמבר 1938 מונה מילר למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-105, וב-1 במאי 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה מילר מפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-105, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-34 בעתודת הארמייה הראשונה, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-34 במסגרת הקורפוס ה-23, ובשלב השני במסגרת הקורפוס ה-26. ב-1 באוקטובר 1940 מונה מילר למפקד רגימנט הרגלים ה-105, ובינואר 1941 נשלח עם הרגימנט שבפיקודו לרומניה. במהלך המערכה בבלקן לחם מילר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-72 במסגרת הקורפוס ההררי ה-18, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם מילר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-72 במסגרת הקורפוס ה-54, וב-22 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 במאי 1939 הועלה לדרגת אוברסט, וב-8 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו בקרב קרץ' תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באוגוסט 1942 הועלה מילר לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-22 שהייתה חלק מהארמייה ה-12 ביוון. בנובמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לכרתים, ושהתה שם עד ספטמבר 1944. ב-1 באפריל 1943 הועלה מילר לדרגת גנרל לוטננט, וב-18 ביוני 1943 קיבל על פעולותיו את הצלב הגרמני בזהב. במהלך ספטמבר - נובמבר 1943 פיקד מילר על המערכה לכיבוש איי הדודקאנס, והדף את כוחות בעלות הברית. ב-15 בפברואר 1944 פרש מילר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, ובכך חמק מחטיפה על ידי המחתרת. ב-4 במאי 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-5, שהיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-2 ביוני 1944 מונה למשך שבוע למפקד הקורפוס ה-59, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה. ב-1 ביולי 1944 הועלה מילר לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד מבצר כרתים. כאמצעי תגמול על חטיפתו של היינריך קרייפה הרס מילר את העיר אנוגיה, והרג את הגברים תושבי העיר, ובספטמבר 1944 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים. ב-13 בנובמבר 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-34, שהיה חלק מקבוצת ארמיות E, וב-1 בדצמבר 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-68, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, והוביל אותה במהלך הנסיגה מהבלקן, וב-27 בינואר 1945 קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-29 בינואר 1945 מונה מילר למפקד הארמייה הרביעית, במקום פרידריך הוסבאך שהודח מתפקידו, ולחם עימה בקרבות הקשים בפרוסיה המזרחית. ב-27 באפריל 1945 נכנע מילר בראש כוחותיו לצבא האדום ונלקח בשבי.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הוסגר מילר על ידי הרוסים ליוון, ונשפט על חלקו בטבח בני ערובה בכרתים, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג באתונה ב-20 במאי 1947.
אנטיוך קנטמיר

אנטיוך קָנטֵמיר (1670 - 1726, מנזר גוֹליה) היה וויווד של נסיכות מולדובה מ-18 בדצמבר 1695 עד 12 בספטמבר 1700, ושוב מ-23 בפברואר 1705 עד 31 ביולי 1707. אנטיוך קנטמיר היה בנו של קונסטנטין קנטמיר ואחיו הבכור של דימיטריה קנטמיר. 
שני האחים - אנטיוך ודימיטריה קשרו קשר נגד קונסטנטין דוקה שעלה על כס מולדבה בעקבות הדחתו של דימיטריה קנטמיר על ידי מזימה שנתמכה של ידי השליט מבוקרשט, קונסטנטין ברנקוביאנו. 
הממסד העות'מאני הסכים להדיח את דוקה ולהכיר באנטיוך כשליט החדש של הנסיכות. להבדיל מאביו, אנטיוך קנטמיר אימץ מדיניות ידידותית כלפי השכנה מצפון, פולין. כמו כך תיכנן ברית אנטי עות'מאנית עם האימפריה הרוסית של פטר הגדול, ברית שתמומש אך לא בהצלחה רבה בתקופת שלטונו השנייה של דימיטריה קנטמיר. אנטיוך יצר מגעים גם עם פרנץ ראקוצי השני מטרנסילבניה. בתקופת שלטונו הראשונה נחתם הסכם קרלוביץ (1699) בין אוסטריה (האימפריה הרומית הקדושה), רוסיה, פולין וונציה מצד אחד ובין האימפריה העות'מאנית מצד שני. בהסכם קרלוביץ ביקשה פולין את ההגמוניה במולדובה, ואוסטריה את ההגמוניה בוולאכיה. מאחר שלא הגיעו להסכמה, האימפריה העות'מאנית המשיכה להחזיק בחסות על שתי הארצות הרומניות האלו ]. על פי ההסכם האימפריה העות'מאנית חויבה לפנות את פודוליה ואת קמניץ פודולסקי, הכוחות העות'מאניים המפונים עברו לבסיסיהם החדשים דרך מולדובה.
פולין אפשרה למולדובה לחזור למבצרים שלה בניאמץ, סוצ'אבה וכו. באותו זמן הטטרים נאלצו לפנות אזורים מדרום לקישינב שכבשו בבסרביה ב-1683. 
למרות שבמלוכתו השנייה הטיל מיסים כבדים על הארץ, כמו המס על העשן, נותרה לו תדמית של שליט טוב והגון. תדמית זו משתקפת בתיאורו על ידי הכרוניקון בן זמנו, יון נקולצ'ה, שמצא אותו "בן אדם גדל-גוף, ישר, טוב מראה, מיושב, שופט הוגן". ציין גם כן שלא אהב בצע כסף, שקרים או רמאויות, והיה צייד וחייל מוכשר.
בשנת 1707 ייסד ביאשי אקדמיה נסיכותית בהשראת הפטריארך מירושלים, כריסנתוס, אך תוך שמירה על אופיה החילוני ברובו.

אנטיוך קנטמיר היה נשוי לקטרינה. לזוג היו שלשה ילדים: בת, אנה, ושני בנים - דימיטריה וקונסטנטין.
אין לבלבל בינו ובין אנטיוך דימיטרייביץ קנטמיר, בנו של דימיטריה קנטמיר, שהצטיין בשירה הרוסית.