שירלי מקליין

שנותיה הראשונות

מקליין נולדה בריצ'מונד, בירת מדינת וירג'יניה, לאב אמריקני ממוצא בריטי ולאם קנדית ממוצא אירי-סקוטי. משפחתה משתייכת לזרם הבפטיזם בנצרות. מקליין גדלה בווברלי, וירג'יניה, סיימה תיכון ועברה לחיות בניו יורק במטרה להגשים את חלומה להיות שחקנית תיאטרון בברודוויי. היא השיגה את מטרתה כשהייתה לממלאת מקומה של השחקנית קרול הֵני במחזמר "משחקי הפיג'מה". הני שברה את הקרסול ומקליין החליפה אותה בתפקיד. חודשים ספורים אחר כך, כאשר הני עדיין לא שבה לבמה, מפיק הסרטים ההוליוודי האל ווליס ראה אותה על הבמה, התרשם והחתים אותה על חוזה לעבודה בהוליווד באולפני "פרמאונט". מאוחר יותר היא תבעה את ווליס בשל ויכוח בענייני החוזה.

קריירה

הקריירה ארוכת השנים של מקליין משתרעת על פני שישה עשורים, שבמהלכן הייתה מועמדת 6 פעמים לפרס אוסקר, 9 פעמים לפרס באפט"א הבריטי, 18 פעמים לגלובוס הזהב ו-4 פעמים לפרס אמי.

שנות החמישים

את הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע ערכה תחת בימויו הקפדני של אלפרד היצ'קוק בקומדיה השחורה "מי רצח את הארי?" (1955). סרטה השני, בהמשך השנה, הייתה הקומדיה "אמנים ודוגמניות". שנה אחר כך הופיעה כנסיכה אאודה בסרט ההרפתקאות זוכה פרס האוסקר "מסביב לעולם בשמונים יום" על פי ספרו רב המכר של ז'ול ורן. אחר כך הופיעה במערבון "חוואי הכבשים", בדרמה "כישוף חם" לצד אנטוני קווין, בקומדיה הרומנטית "כל נערה יודעת" (1959) עליה זכתה בפרס גלובוס הזהב כשחקנית קומית-מוזיקלית, בדרמה "קריירה" ובסרטה המשמעותי ביותר בשנות החמישים, "אחדים באו במרוצה", סרטו של וינסנט מינלי משנת 1959 שזכה לחמש מועמדויות לאוסקר, ובהן מועמדות ראשונה למקליין, כשחקנית ראשית.

שנות השישים

במהלך שנות השישים המשיכה לככב בקומדיות הוליוודיות מצליחות. זה החל מהקומדיה המוזיקלית "קאן-קאן", עיבוד קולנועי למחזמר הבימתי משנות העשרים של קול פורטר. מיד אחר כך כיכבה בסרט "הדירה", קומדיה סאטירית זוכת אוסקר של בילי ויילדר. סרט זה הניב למקליין מועמדות שנייה לפרס האוסקר, מתוך עשר המועמדויות להן היה מועמד הסרט. בנוסף זכתה מקליין על תפקיד זה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי ובפרס גלובוס הזהב השני שלה ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה 1960. שנה אחר כך הופיעה בסרטו של ויליאם ויילר "שעת הילדים", בו כיכבה לצד אודרי הפבורן, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית דרמה. שנה אחר כך המשיכה בז'אנר בסרטי הדרמה עם "נדנדה בשניים" (1962) של רוברט וייז. אולם בין ובין המשיכה להופיע בקומדיות הוליוודיות טיפוסיות, כשהבולטת שבהן היא "אירמה לה דוס", סרטו של בילי ויילדר, שהיה ניסיון לשחזר את הצלחת "הדירה". מקליין הייתה מועמדת פעם נוספת לפרס אוסקר על הופעתה בסרט וזכתה פעם נוספת בפרס גלובוס הזהב. מאז הופיעה בסרטים כגון "הרולס רויס הצהובה" (1965), וזכתה לעוד שלוש מועמדויות לגלובוס הזהב, עבור הסרטים: "גמביט" (1966), "שבע פעמים אישה" שביים ויטוריו דה סיקה בשנת 1967 ו"צ'ריטי המתוקה" (1969), עיבוד של בוב פוסי למחזהו של ניל סיימון.

שנות השבעים

את העשור השלישי לקריירה שלה פתחה מקליין במערבון קומי שביים דון סיגל בשם "נשרים הם רעבים" (Two Mules for Sister Sara). שנה אחר כך הופיעה בדרמה "דמויות נואשות", עליה זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל ברלין 1971. בין השנים 1973 ל-1977 לא כיכבה באף סרט קולנוע, אך ביימה סרט דוקומנטרי בשם "החצי השני של השמיים: זיכרון סין", עליו הייתה מועמדת לאוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר. ב-1977 יצא שוב סרט בכיכובה עם הדרמה הסנטימנטלית "נקודת מפנה" שהיה מועמד ב-11 קטגוריות לאוסקר, ולא זכה באף קטגוריה. סרטה הבא היה "להיות שם", עיבוד לסאטירה החברתית של הסופר יז'י קושינסקי, בו מככבת מקליין לצד פיטר סלרס, בסרטו הלפני-אחרון. על הסרט הייתה מקליין מועמדת לפרס גלובוס הזהב.

שנות השמונים

בשנת 1980 הופיעה בקומדיה "נשואים בזוגות", ובדרמה הקומית הכושלת "חילופי עונות". סרטה הבא, שנתיים אחר כך, הוא הדרמה המשפחתית "תנאים של חיבה", על פי הרב-מכר של לארי מק'מרטרי בו גילמה מקליין את תפקידה הידוע מכול: אם שתלטנית היורדת לחייה של בתה, כשחייהן מתוארים במשך שלושה עשורים. הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר (מתוך 11 מועמדויות), לרבות הסרט הטוב ביותר והשחקנית הראשית הטובה ביותר. מקליין זכתה לראשונה בפרס אוסקר לאחר ארבע מועמדויות לפרס השחקנית ו-28 שנות קריירה קולנועית. בהמשך הופיעה בסרטים כגון: "מאדאם סוזצקה" (1988) של ג'ון סלזינג'ר (שהקנה לה את פרס גלובוס הזהב ואת פרס השחקנית בפסטיבל ונציה) והדרמה הקומית המצליחה "מגנוליות מפלדה" (1989).

שנות התשעים

את שנות התשעים פתחה מקליין בשתי קומדיות: "מחכים לאור" ו"גלויות מהחיים", סרטו של מייק ניקולס, בו גילמה את אִמה הססגונית של מריל סטריפ, עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. בהמשך הייתה מועמדת פעם נוספת לפרס בסרטים "אנשים משומשים" (1992), ו"כן, גברת הנשיא" (1994). בנוסף הופיעה בקומדיות "מיס וינטרבורן" ו"כוכב של ערב" (סרט ההמשך ל"תנאים של חיבה").

שנות האלפיים

בשנת 2000 ביימה מקליין את סרטה הראשון, דרמה קומית קטנה בשם "ברונו", בו גם כיכבה. שנה אחר כך הופיעה בסרט הטלוויזיה "זקנות חסרות מנוח". גם בסרט טלוויזיה נוסף, "מלחמתה של מרי קיי" (2002, מועמדות לגלובוס הזהב) התמודדה מקליין עם הזקנה.
בשנת 2005 הופיעה בתפקיד משני בשלוש קומדיות הוליוודיות מצליחות: "סמנתה", שהיא גרסה קולנועית לקומדיית המצבים הטלוויזיונית "מעשי כשפים" משנות השישים ותחילת שנות השבעים, "בנעליה" (מועמדות לגלובוס הזהב) ו"השמועה אומרת ש...", סרטו של רוב ריינר.
ב-2014 הופיעה בסרט "אלסה ופרד".
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומי "לחגוג את החיים". בשנת 2017 שיחקה בסרט "המילה האחרונה" שם גילמה את אשת העסקים הריאט לאולר. בשנת 2018 השתתפה בסרט "ג'ים ונהג הקטר", הפקה גרמנית המבוססת על הספר "ג'ים ונהג הקטר".

חיים פרטיים

מקליין הייתה נשואה לאיש העסקים סטיב פרקר עד לשנת 1982 ובתם סאצ'י פרסמה אוטוביוגרפיה. מקליין החליטה להגיש מסמכי גירושין לאחר שגילתה כי בעלה שיקר לה לגבי ילדותו ביפן, ושהוא העביר את כל כספה לחשבון בנק של פילגשו היפנית במהלך כל שנות נישואיה אליו.
במישור הפוליטי מקליין ידועה בידידות, שנסתיימה, עם אנדרו פיקוק, ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, שהתמנה מאוחר יותר לשגריר אוסטרליה בארצות הברית. בנוסף יש לה חברות קרובה עם חבר הקונגרס האמריקאי דניס קוסיניץ', שהיה מועמד בבחירות המקדימות למועמדות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מקליין ניהלה מאבקים משפטיים עם אולפני "פוקס המאה ה-20", אותם תבעה על הפרת חוזה. היא הייתה עתידה לשחק בסרט בשם "Bloomer Girl", אך ההפקה התבטלה והסרט נגנז. "פוקס המאה ה-20" הציעו לה תפקיד בסרט אחר שלהם, בתקווה להגיע עמה לפשרה וכדי לעמוד בהתחייבויות החוזה עמה, ובכדי לשלם לה על ביטול ההפקה. מקליין סרבה להצעה זו של האולפנים. שופטי בית המשפט העליון, שנדרשו לסוגיה, פסקו לטובת מקליין בשנת 1970.
מקליין ידועה באמונתה בגלגול נשמות], ולטענתה הייתה גבר באטלנטיס לפני עשרות אלפי שנים. אמונתה בעקרונות זרמי העידן החדש] השפיעה על תסריטיהם של אחדים מסרטיה. כמו כן טענה למפגשים אחדים עם עב"מים.
בנוסף לקריירת הקולנוע, מקליין חיברה מספר רב של אוטוביוגרפיות.
מקליין היא אחותו הגדולה של השחקן-במאי וורן בייטי.