google/wiki40b huggingface dataset:
גאל אנגאנאמוי

גאל דבורה אנגאנאמוי (בצרפתית: Gaëlle Enganamouit; נולדה ב-9 ביוני 1992) היא כדורגלנית קמרונית המשחקת כחלוצה ברוזנגארד מהליגה השוודית. אנגאנאמוי היא זוכת פרס כדורגלנית השנה באפריקה לשנת 2015.

קריירה

אנגאנאמוי נולדה ביוני 1992 בבירת קמרון יאונדה. כשהייתה בת 17 היא החלה לשחק במדי הקבוצה המקומית של עיר הולדתה, ושנה לאחר מכן, ב-2010, היא כבר ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת קמרון.
במרץ 2012 עזבה אנגאנאמוי את קמרון והצטרפה לאלופת סרביה, ספרטק סובוטיצה. מספר חודשים לאחר מכן היא לקחה חלק בטורניר הבינלאומי הגדול הראשון שלה - אולימפיאדת לונדון. היא עלתה כמחליפה בכל שלושת משחקיה של קמרון בטורניר, אך לא הצליחה לצבור מספר דקות רב. גם שאר חברות נבחרתה לא הצליחו להותיר חותם משמעותי, וקמרון סיימה את שלב הבתים במקום האחרון עם אפס נקודות ושער זכות אחד בלבד. באותה שנה היא גם השתתפה עם הנבחרת באליפות אפריקה שנערכה בגינאה המשוונית, וסיימה איתה במקום השלישי. אנגאנאמוי, שכבר הפכה לשחקנית משמעותית יותר בנבחרת בשלב זה, כבשה שער אחד במהלך האליפות - בניצחון 0-1 על ניגריה במשחק על המקום השלישי.
ביוני 2013, במהלך משחק בליגה הסרבית, כבשה אנגאנאמוי את השער המהיר ביותר בתולדות כדורגל הנשים. עם השריקה לפתיחת המשחק, בעטה אנגאנאמוי את הכדור מקו מחצית המגרש והכניעה את השוערת היריבה לאחר שתי שניות בלבד. חצי שנה לאחר מכן, היא עזבה את סרביה והצטרפה לעולה החדשה לליגה השוודית - אסקילסטונה יונייטד.
באוקטובר 2014 השתתפה אנגאנאמוי עם קמרון באליפות אפריקה שנערכה בנמיביה. היא כבשה שלושה שערים במהלך הטורניר, כולל אחד בחצי הגמר נגד חוף השנהב, והובילה את הנבחרת עד לגמר, שם הפסידה 0-2 לניגריה. שנה אחר כך היא סיימה כמלכת השערים של הליגה השוודית, לאחר שכבשה 18 שערים במהלך העונה. בכך הפכה אנגאנאמוי לכדורגלנית האפריקאית הראשונה שמגיעה להישג זה.
בקיץ 2015, נכללה אנגאנאמוי בסגל הנבחרת לטורניר גביע העולם שנערך בקנדה. הייתה זו הופעת הבכורה של קמרון בגביע העולמי, והיא שובצה לבית עם אקוודור, יפן ושווייץ. כבר במשחק הפתיחה שלה בטורניר נגד אקוודור, כבשה אנגאנאמוי שלושער והובילה את הקמרוניות לניצחון 0-6. בהמשך השיגה הנבחרת ניצחון מפתיע על שווייץ, והעפילה לשמינית הגמר מהמקום השני. בשמינית הגמר נתקלו אנגאנאמוי וקמרון בנבחרת סין החזקה, הפסידו לה 1-0 והודחו מהטורניר. 
מספר חודשים לאחר גביע העולם, עזבה אנגאנאמוי את קבוצתה והצטרפה לאלופת שוודיה המכהנת - רוזנגארד.
לי גרנט

ביוגרפיה

נולדה בשם ליובה האסקל רוזנטל (Lyova Haskell Rosenthal) בניו יורק סיטי. היא בתם של מהגרים יהודים ממזרח אירופה - וויטה שהיא מורה במקצועה ואברהם וו. רוזנטל.
שמה, לי גרנט, מורכב משני שמות של גנרלים ממלחמת האזרחים האמריקאית.
בגיל 4 הופיעה כבלרינה במטרופוליטן אופרה שבניו יורק. בילדותה הירבתה ללמוד ריקוד ומשחק.
גרנט ביססה את מעמדה בברודוויי כשחקנית דרמטית, וזכתה לביקורות חיוביות עבור תפקידה כשופ ליפטר במחזה "סיפורו של בלש". על תפקידה הראשון בקולנוע, בגרסה הקולנועית של ויליאם ויילר משנת 1951, קיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל קאן וכן מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן התפרסמה עם הופעות משניות בדרמה הפרובוקטיבית המבוססת על הנובל "מרפסת", ובקומדיות "להתגרש בסטייל אמריקאי", "ערב טוב גברת קמפבל" ו"עמק הבובות".
הופעתה הבולטת ביותר בשנות ה-60 הייתה במותחן זוכה חמישה פרסי האוסקר "כחום הלילה", מהסרטים הראשונים שהחלו לעסוק בבעיית הגזענות בחברה האמריקאית. בסרט גילמה את גברת לזלי קולברט וקיבלה בפעם השנייה מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
באמצע שנות ה-60 זכתה גרנט בפרס אמי על תפקידה בסדרת הדרמה "מלון פייטון".
הייתה שותפה לסרט "נטישה" אשר תיאר את משימת החלל "אפולו 11", בה הצוות האמריקאי הראשון דרך על אדמת הירח.
ב-1970 זכתה גרנט להערכה עבור תפקידה בדרמה הקומית "בעל הבית" בתור ג'וייס אנדרס, אמו של אלגר, בן עשירים (בו ברידג'ס) אשר מחליט לרכוש בניין מגורים ברובע עני בברוקלין בו גרים בעיקר שחורים. בעקבות התפקיד הייתה גרנט מועמדת בפעם שלישית לגלובוס זהב ומועמדת פעם שנייה לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה. שנה לאחר מכן זכתה בפרס אמי השני שלה בזכות הופעתה בסרט "The Neon Ceiling".
ב-1975 זכתה גרנט בפרס האוסקר לשחקנית המשנה, על תפקידה בתור פלישיה קארפ בקומדיה "שמפו". על תפקידה בסרט הייתה גרנט גם מועמדת בשלישית לגלובוס הזהב.
בשנה שלאחר מכן הייתה מועמדת ברביעית לפרס האוסקר וכן ברביעית לפרס גלובוס הזהב עבור הופעתה בדרמה הספרותית הטראגית "מסע הארורים", סיפורם של 973 פליטים יהודים שהועלו על ידי הנאצים על אניית פאר ונשלחו לאמריקה, בניסיון להציג את הנאצים כסובלניים והומניים. בסרט גילמה גרנט פליטה יהודייה בשם לילי רוזן.
ב-1977 הופיעה בסרט האסונות "שדה תעופה 77" ובסרט "אות משמיים 2", סרט ההמשך למותחן האימה הקלאסי.
ב-2001 הופיעה בסרטו של דייוויד לינץ' "מלהולנד דרייב". ב-2005 שיחקה בקומדיה "הולכים לקניות" לצד רוב מורו.

חיים אישיים

גרנט הייתה נשואה לתסריטאי האמריקאי-יהודי ארנולד מאנוף ונולדה להם בת אחת, השחקנית דינה מאנוף. מאנוף היה בין מוחרמי הרשימה השחורה של הוליווד, בתקופת מקקארתי וגם הקריירה של גרנט - שלא הייתה קומוניסטית - נפגעה כתוצאה מכך.
יוסף רום

ביוגרפיה

יוסף רום נולד כיוסף רובינוביץ' בוורשה שבפולין ועלה לארץ ישראל ב-1935. למד הנדסת מכונות והנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של אילינוי  בשיקגו, וקיבל דוקטורט בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדינה בשנת 1957. לימד בפקולטה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון וכיהן כדיקן הפקולטה. ב-1974 התמנה למופקד הקתדרה ע"ש ליידי דייוויס לאווירודינמיקה ניסויית. הרבה לפרסם מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים. היה יועץ למערכת הביטחון ודחף לייצור ישראלי של מערכות נשק מתוחכמות. בשנים 1970-1972 עמד בראש מינהלת נקבות הרוח והמעבדות האווירודינמיות.

פעילות פוליטית

אחרי מלחמת יום הכיפורים הזהיר בעיתונות נגד התחמשות גרעינית של מצרים, בסיוע ארצות הברית, והיה מהפעילים נגד הנסיגה בסיני. 
באוגוסט 1976 הצטרף לתנועת החרות ושמו עלה כמועמד להתמודד על ראשות עיריית חיפה.
היה חבר הכנסת התשיעית וה-10 מטעם מפלגת הליכוד. לאחר המהפך היה יו"ר הצוות להעברת הממשל ולייעול עבודת הממשלה.
בכנסת היה רום מתומכי המשך פיתוח האריה ופיתוח נשק בישראל בהיקף נרחב יותר ומתומכי הקמת התנחלויות.

משפחתו

נפטר בחיפה. אלמנתו, יעל רום, הייתה הבוגרת הראשונה של קורס טיס במסגרת צה"ל. לזוג שלושה ילדים: בתם, ורד רום-קידר, היא פרופסור למתמטיקה, שהייתה ראש המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע בין השנים 2014 ל-2016; בתם השנייה, דלית רום-שילוני, היא פרופסור לחקר המקרא באוניברסיטת תל אביב; בנם, רמי רום, הוא בעל תואר דוקטור לכימיה ועורך פטנטים.
יחסי טונגה–יפן

שגרירות

ב-2009, יפן הפכה למדינה הרביעית שיש לה שגרירות בטונגה (לאחר אוסטרליה, ניו זילנד והרפובליקה העממית של סין). במרץ של אותה השנה, השגריר יאסוו טקסה הפך לשגריר הראשון של יפן בטונגה. בנוסף לכך, הוא גם הפך לשגריר הראשון של יפן בכל מדינות פולינזיה. השגרירות נפתחה כדי להרחיב את הפיתוח היפני באוקיאניה.

ביקורים דיפלומטיים

במאי 2009, ראש הממשלה של טונגה, פלטי סוולה, ביקר ביפן ודן עם אקיהיטו, קיסר יפן בנושא סיוע.
טאופאאהאו טופוו הרביעי, מלך טונגה בין השנים 1965–2006, ביקר ביפן שבע פעמים.

מסחר

ב-2013, הייצוא של טונגה ליפן (שכלל בעיקר דלעות וטונה) היה שווה 146 מיליון ין יפני, בעוד שהיבוא שלה (בעיקר מכונות) היה שווה 460 מיליון ין יפני. יפן היא שוק הייצוא הגדול ביותר של טונגה.
עיצור בידנטי, חוכך, אטום

העיצור הבידנטי, חוכך, אטום הוא סוג של צליל. העיצור מיוצג באלפבית הפונטי הבינלאומי על יד הסמל [h̪͆]. השפה הטבעית היחידה שיש לה את העיצור הזה היא ניב של הצ'רקסים השפסוגים של הים השחור. עיצור זה מופיע במילים צ'רקסיות כמו дахэ "יפה" (daːh̪͆a) ו-хы "שש" (h̪͆ə) שבניבים אחרים מבטאים את המילים כ-(daːxa) ו-(xə) בעיצור וילוני, חוכך, אטום [x]. מבטאים את העיצור הזה דרך השיניים העליונות והתחתונות. השפתיים פתוחות, השיניים חשוקות והלשון מקישה, האוויר נכנס בין השיניים.
שנהבי מגידו

שנהבי מגידו הם אוסף של שנהבים מחוטבים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות בתל מגידו. אוסף השנהבים נמצא בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שנערכו בתל בין השנים 1939-1925. רובם נחפרו על ידי הארכאולוג גורדון לאוד שהיה המנהל האחרון של משלחת זו.
האוסף כולל 380 חפצים ושברי חפצים בעיקר לוחיות ארוכות של שנהב הנושאות תמונות ששובצו בתוך רהיטים וחפצים של עץ כדי להוסיף להם נוי ויוקרה. האוסף כולל גם חפצים תלת ממדיים עשויים משנהב, כגון קופסאות, בקבוקים, מסרקות ופקקים מגולפים לבקבוקים. אחד החפצים החשובים שנמצאו הייתה קופסה רבועה שעל דופנותיה גולפו דמויות של אריות וספינקסים ברמת גילוף שהגיעה כמעט לרמת פיסול תלת-ממדי. באריות אלה ניכרת השפעה סורית או חיתית. האוסף כולל גם קבוצה של לוחיות ארוכות שעליהן חרוטות תמונות. אחת הלוחיות היא ידית של סכין ועליה חריטה רדודה של חגיגת ניצחון. קווי החריטה מולאו בחומר שחור שהבליט את התמונה על רקע צבעו הבהיר של השנהב. בתמונה אפשר להבחין בתהלוכה המתקדמת שמאלה לכוון מלך היושב על כיסא מפואר עטור בכרובים. לפני המלך שתי נשים, אחת פורטת על נבל, השנייה מגישה משקה ופרחי לוטוס. סצנות של משתאות ומלחמה נמצאו גם על לוחיות אחרות. האוצר כלל גם חפצים שמקורם היה זר כגון קלמר שנשא את שמו ואת תאריו של בעליו הסופר והוא מתוארך לימי רעמסס השלישי. זהו המצבור העשיר ביותר של אמנות השנהבים הכנענית שנמצא עד כה.
האוסף נמצא במבנה שנקרא על ידי החופרים "בית האוצר" בשכבה VIIA המתוארך לתקופת הברזל והוא נבנה כהמשכו ועל שרידיו של ארמון משכבה VIIB מתקופת הברונזה המאוחרת.
עושר התבליטים על גבי השנהבים ובייחוד ריבוי הסגנונות שכלל מוטיבים בסגנון מצרי, וכן מוטיבים שהועתקו מחפצים שהגיעו לכנען בדרכי מסחר כגון חתי מתקופת האימפריה החתית, מיקנה וקפריסין אופייני לאמנות הכנענית ומתארך את השנהבים לתקופת הברונזה המאוחרת. על גבי אחד השנהבים נמצא כרטוש של רעמסס השלישי. יש בכך הוכחה ברורה שבית האוצר עם האוסף שבו היה קיים בימיו של פרעה זה. השערת החוקרים היא שחלקו של האוסף שרבים מלוחותיו שימשו במקור כלוחיות שיבוץ ברהיטים, הושלכו לחדרי בית האוצר שהיה שייך לארמון משכבה VIIB. המגוון הרחב של החפצים הוביל את החוקרים למסקנה שמדובר באוסף שהתקיים כמאה וחמישים שנה.
אמנות הגילוף בשנהב דורשת התמקצעות והיא נעשתה על ידי קבוצות אמנים שהגילוף בשנהב היה תחום התמחותם, ושימשו כנראה כאמני חצר. השנהב נחשב לחומר גלם יקר ושימש כסחורת חליפין בידי השליטים השונים.
חלק מאוסף שנהבי מגידו נמצא במוזיאון רוקפלר ובמוזיאון של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
איאת אבו שמיס

איאת אבו שמיס (בערבית: ايات ابو شميس; נולדה בשנת 1984) היא משוררת ערבייה ישראלית-מוסלמית מיפו.

ביוגרפיה

איאת אבו שמיס נולדה ביפו. למדה בבית הספר הצרפתי בעיר והיא דוברת חמש שפות: ערבית, עברית, צרפתית, אנגלית וספרדית.
אבו שמיס הוציאה שני ספרי שירה, הראשון "סל מלא שפות שותקות" יצא בשנת 2013, השני "אני זה שנים" יצא לאור בסוף שנת 2018. היא זכתה בפרס למשוררים בתחילת דרכם מטעם משרד התרבות לשנת 2015.
אבו שמיס כותבת שירה בעברית.
שיריה מתרכזים בהתרחשויות יומיומית המאפיינות חיי נשים, בקשריה עם משפחתה והסובבים אותה, ובכאביה ושמחותיה האנושיות.
בשנת 2015 הקולנוענית נוגה קלינסקי עשתה סרט על אבו שמיס.
אבו שמיס נשואה ואם לילד.
מומים מולדים בוושט

מומים מולדים בושט נחלקים למספר סוגים. 
א. חסר מולד של הושט (אגנזיס): מום נדיר מאד, ובו יש חסר מוחלט של צינור הושט- במקומו ניתן למצוא חבל פיברוטי חסר חלל. לא ניתן לחיות במצב של חוסר מולד של הושט.
ב. אטרזיה של הושט: מום בו צינור הושט מתפתח באופן חלקי והושט חסר תיעול לכל אורכו או רק בחלקו. המום מופיע בדרך כלל, יחד עם הפרעות בקשר שבין הושט לבין קנה הנשימה, למשל, מצב בו הושט מתחבר לקנה הנשימה. מצבים נוספים הם שני חלקי ושט שאין קשר ביניהם. באופן כללי אטרזיה של הושט מתרחשת אחת ל-1000 עד אחת ל-4500 לידות חי.
ג. נצור קנה-ושט: נצור (פיסטולה) בין קנה הנשימה לבין הושט (לרוב הושט התחתון, המרוחק). זהו המום השכיח ביותר והוא נובע מחוסר הפרדה בין הושט לקנה הנשימה. ניסיון להנקה של הילד במקרה כזה יביא לאספירציה מסיבית, שאיפת מזון לתוך הריאות עם התפתחות דלקת ריאות (סיכון גבוה לאונה הימנית העליונה של הריאה). 
ד. היצרות הושט (סטנוזיס): היצרות הושט יכולה להיות מולדת או לרוב, נרכשת. היצרות מולדת נדירה יחסית ונגרמת לעיתים כתוצאה מקיומם של קורים, WEBS, הבנויים מרירית, ללא שכבה שרירית וזאת בקטע העליון של הושט.
אלכסנדר גולנד

אלכסנדר אברהרט גאולנד (בגרמנית: Alexander Eberhardt Gauland; נולד ב-20 בפברואר 1941 בקמניץ) הוא עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי גרמני. ממייסדי מפלגת הימין אלטרנטיבה לגרמניה (AfD), דוברה ומנהיגה במדינת ברנדנבורג. הוביל את המפלגה יחד עם אליס ויידל בבחירות הכלליות בגרמניה 2017 שבהן זכתה המפלגה ל-94 מושבים בבונדסטאג.
מרקוס פונטס

כטייס חלל

הוא הפך לדרום אמריקאי הראשון ולפורטוגזי הראשון שבחלל. הוא הברזילאי היחיד שהשלים את תוכנית האימון לאסטרונאוט של נאס"א, למרות שהוא עבר לאימונים ברוסיה לאחר שתוכניות מעבורת החלל של נאס"א נתקלו בבעיות. פונטס שוגר לתחנת החלל הבינלאומית כחלק מצוות משימת סויוז TMA-8 ב-30 במרץ 2006, וחזר לכדור הארץ עם משימת סויוז TMA-7 ב-8 באפריל 2006. סך הכל שהה בחלל 9 ימים, 21 שעות ו-17 דקות.

כפוליטיקאי

בשנת 2018, לאחר ניצחונו של ז'איר בולסונארו בבחירות לנשיאות ברזיל, הוזמן פונטס להיות שר המדע, הטכנולוגיה והחדשנות, שאותו קיבל בהסכמה כעבור מספר ימים. הוא החל לכהן בתפקידו החל מ-1 בינואר 2019.
פסנוע

פסנוע היה אמצעי התקשורת האלקטרוני הדיגיטלי המוקדם ביותר, באמצעותו הועברו מחירי ניירות ערך על גבי קווי טלגרף. 
פסנוע כלל סרט נייר שהורץ דרך מכונה, אשר הדפיסה עליו ראשי תיבות של שמות חברות בסמלים אלפביתיים, שלאחריהם מספרים המייצגים מידע לגבי מחירי עסקאות בניירות ערך ושערי המסחר. מערכות פסנוע היו הישום הראשון של מערכות להעברת טקסט על גבי תיילים אל התקן הדפסה.
הפסנוע הומצא ב-1867 על ידי אדוארד א. קלאהן, עובד של חברת הטלגרף האמריקאית. מכונות הפסנוע היו בשימוש בין 1870 ל-1970. הן הפכו למיושנות החל משנות ה-60, כאשר גבר השימוש בטלוויזיה ובמחשבים להעברת מידע כלכלי. לעומת זאת, הפסנוע כמושג ממשיך להתקיים ומתאר כיום רצועות אלקטרוניות נגללות המוצגות על קירות מוסדות ברוקרים ובתוכניות טלוויזיה, שם פסנועים משמשים הן להצגת מידע כלכלי והן להצגת מבזקים. 
באנגלית נקרא הפסנוע ticker tape - רצועה מתקתקת, על שם הרעש שהשמיעה המכונה בעת ההדפסה.

היסטוריה

למכונות הפסנוע קדמה המצאת הטלגרף המדפיס, על ידי דייוויד א. יוז ב-1856. אדוארד א. קלאהן המציא את מערכת הפסנוע הראשונה למסחר בניירות ערך ב-1863 והציג אותה ב-1867 בניו יורק. מערכת זו הייתה האמצעי המכני הראשון למסירת ציטוטים פיננסיים למרחק רב על גבי תיילי טלגרף. בתחילת דרכו עשה הפסנוע שימוש בסימני קוד מורס להעברת המסרים. קודם לכן הועברו המסרים ידנית על ידי שליחים, בכתב או בעל פה. כיוון שציטוט פיננסי רלוונטי לזמן קצר, לרוב הם לא נשלחו למרחק רב, ובמקומם נשלחו סיכומים יומיים בלבד. הגברת המהירות הודות לפסנוע איפשרה מכירות מהירות ומדויקות יותר. כיוון שהפסנוע פעל ללא הפסקה, ניתן היה לעדכן באופן מיידי יותר כל שינוי במחירי הניירות ולפיכך עלתה רגישותו של המסחר לזמן. כך לראשונה החל מסחר קרוב לזמן אמת.
עד שנות ה-80 של המאה ה-19 הותקנו קרוב לאלף מכונות פסנוע במשרדי בנקים וברוקרים בניו יורק. אחת ממכונות הפסנוע האפקטיביות הראשונות, פותחה על ידי תומאס אדיסון ב-1869. בין 1869–1873 אדיסון פיתח מספר שכלולים למכונת הפסנוע, שהפכה להיות המכונה הסטנדרטית בתעשייה זו.

טכנולוגיה

מכונות הפסנוע בבניינים בהן הותקנו, היו מחוברות אל קווי טלגרף. בצידו הנגדי של קו הטלגרף הייתה מכונת כתיבה מיוחדת, שתוכננה להפעלה באמצעות כבלי טלגרף. הטקסט שהוקלד עליה העביר פולסים חשמליים בקו הטלגרף, אשר הועברו אל הפסנוע, שם הסתובב גלגל אותיות אל התו הנכון והדפיסו על סרט נייר. גלגל אותיות טיפוסי בן 32 תווים נאלץ לנוע בממוצע 15 צעדים עד שנעצר באות הנכונה, כך שמהירות ההדפסה הייתה איטית מאוד - כתו לשנייה. ב-1883 מקלדת הצד השולח דמתה למקלדת פסנתר, מקשים שחורים יצגו אותיות ומקשים לבנים - מספרים ושברים, זאת במקביל לשני גלגלי תווים במדפסת הפסנוע.

שימושים נוספים

במנהטן תחתית נהגו לחתוך את סרטי הנייר של הפסנוע ולהשתמש בהם כקונפטי במצעדים, שכונו בשל כך ticker-tape parade ("מצעדי פסנוע"). שם זה נותר בשימוש גם כיום, כאשר פירורי הקונפטי אינם עשויים נייר פסנוע.
Say My Name

מורשת

באוקטובר 2011, NME הכניסו את השיר במקום 58 ברשימה של "150 השירים הטובים ביותר ב15 שנים האחרונות" ומגזין "פיצ'פורק" בחרו אותו במקום 131 ברשימת "ל-500 השירים  הטובים ביותר של שנות ה-2000". VH1 גם עשו רשימה של 100 השירים הטובים ביותר של שנות ה-1990, שם השיר דורג במספר 17.
נחמן אינגבר

נחמן אִינְגְבַּר (נולד ב-30 בנובמבר 1938) הוא מבקר ומרצה לקולנוע ישראלי.

קורות חייו

נחמן אינגבר נולד ברחובות בסוף שנת 1938, בנם של יוסף ובלומה אינגבר, ילידי פולין. אביו עלה לארץ ישראל ב-1924 ועבד בקיבוצים, אחר-כך עברו הוריו לתל אביב ופתחו חנות בגדים.
אינגבר רכש את אהבתו לקולנוע כשצפה בסרטי איכות במועדוני הקולנוע התל אביביים של זאב רב-נוף ודוד גרינברג. הוא בוגר תואר ראשון באנגלית, פילוסופיה וספרות השוואתית באוניברסיטה העברית (1958). עשה תואר שני בחוג לאנגלית באוניברסיטה. ב-1966 הכניס לראשונה את הוראת הקולנוע לכיתות הלימוד.
בשנת 1967 ראה אור ספרו "שקספיר בקולנוע" בהוצאת צ'ריקובר. הספר הוא אסופת מאמרים שליקט אינגבר ותרגמם לעברית, העוסקים בקשר שבין תיאטרון לקולנוע.
בשנת 1969 טס אינגבר לצרפת ולמד לדוקטורט בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, אולם לא סיים את התואר. אינגבר שב לישראל ב-1973 על-מנת לנהל את "המכון הישראלי לקולנוע" שנפתח על ידי משרד התרבות דאז ושבק חיים. במסגרת המכון הוא תמך בכתיבת תסריטים לסרטי איכות, ייסד את ספריית המכון וערך כתב עת בשם "קולנוע", שראה אור פעם בשנה (1981-1974). אינגבר לקח חלק פעיל בשדולה למען הקמת הסינמטקים בישראל וסייע בהקמת "הקרן לעידוד סרטי איכות", הקרויה היום "קרן הקולנוע הישראלי", שנוסדה ב-1980 ושימש חבר הנהלה בקרן.
ב-1981 כיכב בסרטו הקצר של דן וולמן, "האיש שפרם פם פם".
נחמן אינגבר פרסם ביקורות קולנוע בעיתונים שונים: בשנות השבעים בעיתון "העיר", בשנות השמונים בעיתון "ידיעות אחרונות", כתב גם ב"עכבר העיר" וב"טיים אאוט" והוא כותב בעיתון "ישראל היום", החל מייסודו ביולי 2007 ועד היום.
אינגבר מלמד קולנוע מאז שנת 1973 בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, לימד קולנוע בבית צבי, בסם שפיגל, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה העברית, בבית ברל ובאוניברסיטה הפתוחה. הוא מרצה בעיקר בתחום התאורטי של הקולנוע ועל ההיסטוריה של הקולנוע.
ביולי 2011 זכה אינגבר באות ההוקרה של פסטיבל הקולנוע ירושלים "בעבור תרומתו לעיצוב תרבות הקולנוע בישראל ולמיסוד תשתיתה". הוא זכה בפרס על איכות ההוראה בפסטיבל הסטודנטים.
נחמן אינגבר נשוי לרחל, שהייתה רכזת כתבים ב"ידיעות אחרונות". אחיו, ד"ר יאיר אינגבר, היה עורך המדור הכלכלי של "ידיעות אחרונות".
בשנת 2013 ערך, בצוותא עם בועז דוידזון, את תסריט הסרט "לצוד פילים", מאת רשף ורגב לוי.
כיום הוא עובד כמנהל אמנותי ומלווה של הסרטים העלילתיים בקרן רבינוביץ'.
בספטמבר 2019 הוא קיבל את פרס אופיר על הישגים מקצועיים.
מישור חוף הכרמל

מישור חוף הכרמל הוא חלק ממישור החוף הצפוני, בקטע שמראש הכרמל בצפון ועד נחל תנינים בדרום, בתחום שיפוטה של המועצה האזורית חוף הכרמל.
מישור חוף הכרמל מחולק לאורכו על ידי שלושה רכסי כורכר שנוצרו בתקופות שונות כתוצאה מנסיגת הים ופלישתו לאזור החוף. בין רכסי הכורכר נמצאים עמקים פורים הנקראים אבוס או מרזבה על שם צורתם הצרה והמאורכת. את העמקים האלה חוצים לרוחבם נחלים, שברובם הם נחלי אכזב (נחל מערות, נחל אורן ועוד).
במזרח המישור נמצאת המרזבה, בה יש הצטברות של קרקע חרסיתית, תנאי ניקוז קשים ומעט מאוד מחשופים של סלע. באזור זה השתרעו ביצות כבארה עד לניקוזן בשנות העשרים של המאה העשרים. במערב, נמצאים רכסי הכורכר המקבילים לחוף הים (מיכאלסון 1970). על גבי רכסי הכורכר הוקמו רבים מאתרי היישוב, שם גם ניתן לחצוב מתקנים, קברים וחומרי בניה.

תולדות האזור

אזור חוף הכרמל שימש אזור אסטרטגי וצומת דרכים בעל חשיבות רבה ביותר. מדובר בדרך המלך שעברה לאורך החוף, דרך המלך הרומאית שעברה על רכסי הכורכר ודרך ואדי מילק שהובילה מאזור שפלת החוף למגידו. נמלי ים חשובים היו לאורך החוף בתקופות השונות (קיסריה, תל דור, עתלית). כבר בתקופה הפרהיסטורית היו חיים תוססים באזור, לראיה מערות האדם הקדמון במורדות הכרמל.
בתקופת מלכי ישראל היו באזור שני מרכזים גדולים: בעיר קיסריה ובעיר דור. החיים היהודיים באזור נמשכו עד למאה השישית לספירה. בתקופת השלטון המוסלמי והעות'מאני היו פזורים באזור כפרים ערביים רבים: פוריידיס, צרפנד (כיום צרופה), עין ע'זאל (כיום עין איילה), איגזי (כיום כרם מהר"ל), כפר לם (כיום הבונים), ג'בע (כיום גבע כרמל ומצפה עופר). במהלך מלחמת השחרור רוקנו כפרים אלה, למעט פוריידיס, מתושביהם וננטשו לחלוטין. עם גל ההתיישבות הגדול של שנת 1949 הוקמו מרבית ישובי חוף הכרמל.
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני

קורות חייו

ניקוליני נשבע את שבועתו הדתית  בשנת 1893 במנזר בגנואה והוסמך לכהונה ככומר בשנת 1899 במסדר הבנדיקטיני. הוא למד באתנאום האפיפיורי של סנט אנסלם  ברומא ונכנס למנזר בנדיקטיני בנפת פדובה. הוא כיהן ככומר בנפת סלרנו וב-1928 החל לכהן כבישוף באסיזי.

פעילותו בתקופת השואה

ניקוליני היה מבכירי המחתרת באסיזי, והיה ראש ועדת סיוע שסיפקה סיוע למאות פליטים יהודים מהערים שהופצצו על ידי בעלות הברית ומצאו מקלט באסיזי. שותפיו באסיזי היו האב רופינו ניקאצ'י (Rufino Niccacci), אב מנזר סן דמיאנו (San Damiano) והכומר אלדו ברונצ'י (Aldo Brunacci), כומר בקתדרלת סן רופינו (San Rufino). ניקוליני החביא כמאה יהודים ב-26 מנזרים באזור, והשתמש בסמכותו כדי להורות על החבאת יהודים גם במנזרים שנקראו "clausura" - סגורים מהעולם החיצון. במנזרים אלה התחבאו היהודים כשהם לבושים בתלבושות של כמרים ונזירות, למען ביטחונם. 
כמו כן סייע ניקוליני ליהודים שעברו בעיר כפליטים וסיפק להם מסמכי זהות מזויפים ובהם שמות נוצריים.

הכרה

ב-1995 העניק יד ושם לניקוליני את התואר חסיד אומות העולם.
גאורג הרליץ

גאורג יוסף הרליץ (בגרמנית: Georg Herlitz, אופולה, פולין (אז חבל שלזיה שבגרמניה), 11 במרץ 1885 - ירושלים, 9 בינואר 1968) היה ארכיונאי, מייסד הארכיון הציוני המרכזי ומנהלו.

ביוגרפיה

הרליץ נולד באופולה שבשלזיה, בנם של אדולף ואמיליה. למד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת האלה-ויטנברג וב-1909 קיבל תואר Ph.d. 
הרליץ היה פעיל בתנועת בני ברית בגרמניה לפני עליית הנאצים לשלטון ולאחר עלייתו ארצה היה ממנהלי בני ברית בישראל. בשנת 1911 החל הרליץ לעבוד בארכיון היהודי הגרמני (Gesamtarchiv der deutschen Juden). 
הרליץ היה ממייסדי הארכיון הציוני המרכזי שנוסד בשנת 1919 בברלין ומנהלו הראשון. הוא היה הארכיונאי הראשון במשרדי ההנהלה הציונית בברלין והחל בקליטת תיקי המשרדים הציוניים של ערים בגרמניה, באוסטריה ובבריטניה וכן תיקים של קרן קיימת לישראל ובקליטת ספרים וכתבי עת העוסקים בתולדות הציונות. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה הרליץ לארץ ישראל והעביר את הארכיון לירושלים, לבניין המוסדות הלאומיים. הוא היה מהאחראים להרחבת תפקידו של הארכיון הציוני לקטלוג מחלקות ההסתדרות הציונית בארץ ישראל, וכן מוסדות היישוב. הוא השתתף בקונגרס הציוני ה-20 בציריך ב-1937. ב-14 באפריל 1941 היה הרליץ בין החותמים על קול קורא לתושבי ארץ ישראל ובו פניה לסיוע לאלה מבין יהודי אוסטריה שהגיעו לארץ ישראל לאחר שנים של רדיפות בידי הנאצים. בראשית שנותיה של המדינה השתתף הרליץ בישיבות לקראת חקיקת חוק יד ושם.
הרליץ ניהל את הארכיון הציוני עד 1955, אז הוחלף על ידי אלכס ביין. הרליץ חיבר מספר ספרים בגרמנית על נושאים יהודיים וציוניים, בהם "הלקסיקון היהודי" בחמישה כרכים. בין היתר התפרסמו מאמרים פרי עטו בעיתון "הארץ" ובעיתון "יודישה רונדשאו".
הסמטה המוליכה לארכיון הציוני המרכזי בירושלים קרויה על שמו.
אסתר הרליץ היא בתו.
דובר אברמוביץ

הרב דוב בער אריה אברמוביץ (בכתיב יידי: דובער אבראמאוויץ; ט"ו באב ה'תרכ"ה, 7 באוגוסט 1865 - י"ט באדר ה'תרפ"ו, 5 במרץ 1926) היה רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי. ממייסדי וראשי ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק וממייסדי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.

ביוגרפיה

נולד לרב אברהם מנחם בוואבולניק שבליטא, בהיותו כבן עשר עלתה משפחתו לארץ ישראל והתגוררה בירושלים. הוא למד אצל הרב אליעזר דן רלב"ג, נישא לבתו של הרב רפאל משה חרל"פ ולמד אצל חותנו. לאחר נישואיו למד בישיבת עץ חיים אצל הרב יהושע בצלאל קנטורוביץ, מחבר "משכן בצלאל", ואצל הרב משה נחמיה כהניו.
לאחר פטירת חותנו (תמוז תרמ"ה, 1885) החל להעביר שיעורים בהלכה ובאגדה. בשנת 1892 היגר לארצות הברית.
בתחילת שהותו בארצות הברית כיהן כרב בפילדלפיה ובניו יורק. הוציא לאור וערך את כתב העת התורני "בית ועד לחכמים", ובו פרסם את המניפסט "בתי אולפנא לתלמוד" שבו קרא לכינון ישיבות בארצות הברית. הוא יישם את חזונו עם הקמת ישיבת רבינו יצחק אלחנן שהיה שותף לה.
בשנת 1902 לאחר פטירת הרב הכולל של ניו יורק, הרב יעקב יוסף ואי-ההסכמה על מינוי מחליף, השתתף הרב אברמוביץ בכינון "אגודת הרבנים". היה מרבני המזרחי וכיהן כחבר ועד התנועה בארצות הברית.
בין השנים 1905–1920 כיהן כרב בסנט לואיס, וב-1920 שב לארץ ישראל. עם עלותו ארצה צורף לוועד המרכזי והועד הפועל של המזרחי בארץ ישראל, ותוך זמן קצר נטמע בירושלים כאחד העסקנים הדתיים המרכזיים בעיר. כעבור כשנה עבר לתנועת אגודת ישראל בעיר, אולם שמר על קשריו עם הרבנות הראשית וידידותו עם הראי"ה קוק. הוא עמד בראש "משמרת השבת",  "חברת נוה שאנן", "אגודת הישוב", "אוצר החסד קרן שמואל", "קרן בנין ירושלים" ועוד. 
הרב אברמוביץ נפטר בירושלים ביום י"ט באדר ה'תרפ"ו, 5 במרץ 1926, ונטמן בהר הזיתים. בהלוויתו השתתפו הרבנים ראי"ה קוק, יעקב משה חרל"פ, יחיאל מיכל טוקצינסקי, אליהו קלצקין ועוד, וכן תלמידי ישיבת עץ חיים.
בנו אברהם אברמוביץ שימש מנהל המשרד הכללי של קק"ל בארצות הברית.