google/wiki40b huggingface dataset:
שירות קריאת הסעה

שירות קריאת הסעה (באנגלית: Ride hailing service) הוא שירות בו נעשה שימוש בפלטפורמות מקוונות על מנת לחבר בין הנוסע לנהג מקומי אשר מבצע הסעות באמצעות רכבו האישי. במקרים רבים ישנם יתרונות שונים לשימוש בשירות קריאת הסעה על פני שימוש בשירותי מוניות מקומיים. דוגמאות בולטות לשירות קריאת הסעה כוללים את Uber ו-Lyft.

היסטוריה


ב-2019 עיריית ניו יורק הגדירה תקנות שיכנסו לתוקף בהדרגה נגד כלי רכב שיתופיים הנוסעים ללא נוסעים.

עבור הציבור

שירות קריאת הסעה לכאורה מפחית את הגודש בכבישים (במיוחד בערים הגדולות בהם פועלים מוניות רבות), בעיקר משום שכאשר נהגים נקראים לבצע הסעות באמצעות יישומי שירות קריאת הסעה הנהגים אינם חייבים יותר לנסוע בכבישים כל העת עד אשר נוסעים פוטנציאלים יעצרו אותם על מנת לבקש לנסוע עימם.
ישנו מחקר שמצא שפעילות של שירות קריאת הסעה תרם להפחתת שיעור הנהיגה בשכרות באזור בו השירות זמין.

התנגדות מצד חברות מוניות

חברות מוניות רבות ברחבי העולם הביעו את התנגדותם לכניסת השירות לערים והאזורים אשר בהם הייתה להם בלעדיות עד היום בטענה כי חברות שירות קריאת הסעה פועלות באופן בלתי חוקי על מנת לקחתם מהם את פרנסתם. בעקבות כך, במדינות וערים מסוימות ברחבי העולם התקבלו כללים ותקנות שונים המסדירים ספציפית את הפעילות של חברות שירות קריאת כלי רכב, ובתחומי שיפוט מסוימים בעולם אף הוחלט שהפעילות של חברות שירות קריאת הסעה בלתי חוקית לחלוטין.

שירותי קריאת הסעה

קיימים שירותים רבים של שירותי קריאת הסעה, בהם בין היתר אובר, ליפט, דידי Via, אולה, Gett, יאנדקס. טקסי.
אוריאל סימון

ביוגרפיה

סימון נולד בשנת 1929 בירושלים, בנו של הוגה הדעות עקיבא ארנסט סימון. הוא למד היסטוריה ישראלית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1951 זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים. 
בשנים 1960 - 1962 שימש כמחנך ומורה לספרות עברית ותנ״ך בבית הספר התיכון העירוני דתי ב׳ ג׳ (צייטלין) בת״א.
כיהן כראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן וכמנהל "המכון לחקר תולדות המקרא".  "סימון הוא חוקר בעל שם עולמי בתנ"ך, בעל הקתדרה לתנ"ך על שם הרב נורוק... פרסם מחקרים רבים. שלושה מהם: שני פירושי ר` אבן עזרא לתרי עשר - כרך א` הושע, יואל, עמוס, ארבע גישות לספר תהילים - מרס"ג עד ראב"ע, ר` אברהם אבן עזרא - יסוד מורא וסוד תורה - יצאו בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן".
סימון הוא מראשי תנועת מימד, תנועה דתית המשתייכת לשמאל הפוליטי. נמנה עם מייסדי "עוז ושלום - נתיבות שלום". בספרו "בקש שלום ורדפהו" מציג סימון עמדה דתית הטוענת שרעיונות דו-הקיום, הפיוס והשאיפה לשלום מעוגנים בתנ"ך לא פחות מההשראה לכיבוש, התנחלות ומלחמה על כל פיסת ארץ.
במשך שנים התגורר בשכונת הלל ברמת גן, וכיום מתגורר בירושלים. 
לסימון שני ילדים - איתמר סימון ומיכל נגן.
בנו, איתמר, פרופסור לביולוגיה באוניברסיטה העברית, נשוי לאריאלה, רופאת ילדים,  ולהם חמישה ילדים. 
בתו של סימון, מיכל נגן, עומדת בראש מכינת צהלי ונשואה לרב ד"ר יעקב נגן, ר"מ בישיבת עתניאל,  ולהם שבעה ילדים.
בסוף שנת 2013 יצא לאור ספרו  "אוזן מילים תבחן" - העוסק לאורך ולרוחב בדרכו הפרשנית של רבי אברהם אבן עזרא - ספר תורני מחקרי שמגלם בתוכו את מפעל חייו של פר' אוריאל סימון, הספר בהוצאת אוני' בר-אילן.

גישתו בפירוש המקרא

סימון אמון על הגישה הספרותית למקרא ועוסק בעיקר בספרי הנביאים. כמו כן, עוסק סימון בפרשנותו של אבן עזרא. זכה בפרס ביאליק לשנת 2004.
בייצוג פשוטו של מקרא לעומת המדרש, משתדל סימון למזג בין שתי הגישות הפרשניות. הפשט מתאפיין, לדעתו, בכך שהוא פילולוגי – דבק במשמעות המילים, היסטורי – דבק באמת ההיסטורית, רציונלי – ניתן להסבר הגיוני, ספרותי – קוהרנטי בדרך הסיפור, ונשמע אמיתי לקורא. לדבריו, בהיות העם היהודי היום אומה לאומית, עצמאית וריבונית, אין הוא זקוק יותר לדרש וניתן לקבל את הפשט.
שנורקל

שנורקל (בעברית: צַנְרָן או קנה) הוא צינור חלול בעזרתו אדם או כלי רכב יכול לשאוף אוויר כאשר הוא נמצא מתחת לפני המים.

שנורקל שחייה

שנורקל שחייה הוא צינור גלילי באורך של כ-30 ס"מ בדרך כלל בצורת האות הלטינית J, בעל פיה נוחה ועשוי מגומי או פלסטיק. השנורקל משמש את השחיין לשאיפת אוויר ללא צורך להוציא את פתחי הנשימה של (פה, אף) אל מחוץ למים. פעולת השחיה או הצלילה באמצעות שנורקל, נקראת "שנורקלינג".
שימוש בשנורקל נעשה כאשר האדם מכניס את הפיה לפיו ומשאיר את הקצה העליון של השנורקל מעל פני המים. כך הוא יכול להשאיר את ראשו מתחת לפני המים לזמן בלתי מוגבל. בדגמים מסוימים, ממוקם שסתום בחלקו העליון של השנורקל, המונע ממים לחדור לתוכו. השסתום מעוצב כך שכאשר הצוללן הלא מנוסה (כגון ילדים) צולל וקצהו העליון של השנוקל יורד מתחת לפני המים, נכנס כדור לפתח השנורקל ומונע ממים להיכנס לתוך הצינור.
השנורקל הארוך ביותר הוא צינור באורך של כ-50 ס"מ. הצינור הארוך מאפשר לצוללן לשהות בעומק רב יותר אך בעומק זה הלחץ על הריאות חזק ומונע מהן להתנפח לגודל הרצוי על מנת לשאוב אוויר. 
השנורקל מגדיל את הנפח המת שהצוללן שואף, שכן האוויר שהצוללן נושף נשאר בחלקו בתוך השנורקל וממוחזר בשאיפה הבאה, כך שתהליך הנשימה איננו יעיל.

שנורקל צוללות

שנורקל צוללות הוא מכשיר המאפשר לצוללת להשאר מתחת לפני המים בזמן שהיא מקבלת את אספקת האוויר שלה. מכשיר זה פותח לראשונה על ידי ההולנדים קצת לפני מלחמת העולם השנייה והועתק על ידי הגרמנים בזמן המלחמה.
עד עידן הצוללות האטומיות נהגו הצוללות לפעול בעיקר קרוב לפני המים ולצלול רק בעיתות חירום.

שנורקל רכב

כלי רכב צבאיים כגון ג'יפים ורכבי שטח מסוגלים להרכיב שנורקל על המפלט וצינור אספקת האוויר למנוע. שיטה זו מאפשרת לרכב לצלוח מכשולי מים עמוקים. בשנורקלים אלה, עומק המים המקסימלי שהרכב יכול לצלוח הוא גובה ראש הנהג וגובה השנורקל. במקרה של ג'יפים כל המנועים והחיווט אטימים והנהג צריך להפעיל לחץ אוויר גבוה במנוע כדי למנוע ממים לחדור אליו.

טנקים אמפיביים

במלחמת העולם השנייה פותחו כמה כלים אמפיביים כגון טנקים המסוגלים לצלוח מכשולי מים עמוקים. טנקים אלה, אשר היו מצוידים בשנורקל ייעודי, שימשו בעיקר לצורך נחיתה ימית על חופים מספינות.
מקסימיליאן פון שוורצקופן

תחילת דרכו

שוורצקופן נולד בפוטסדאם ב-24 בפברואר 1850. משפחתו הייתה משפחה עתיקה ביותר אשר מוצאה מבראונשוויג. אביו, אמיל פון שוורצקופן (1810-1878), היה גנרל בצבא הפרוסי. אמו הייתה כריסטיאנה מריה הילדגרד (1833-1916) ממשפחת פון ברדרלו. באזור שנת 1869 התגייס שוורצקופן לצבא הפרוסי, ושנה לאחר מכן לחם במלחמת צרפת-פרוסיה. בין השנים 1885-1888 שרת במטה הכללי בדרגת האופטמן, ולאחר מכן מונה לשלישו של ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן.

אחריתו

ב-15 בנובמבר 1897 עזב שוורצקופן את פריז ולאחר מכן מילא תפקידי מטה שגרתיים. ב-1902 הוא נישא ללואיזה גרפין פון ודל אשר ילדה לו שתי בנות. ב-1907 הוא קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים ושנה לאחר מכן עזב את הצבא ופרש לאחוזתו באלטמרק. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר שוורצקופן לשירות, ומונה למפקד הבריגדה ה-233 עמה לחם בחזית המערבית. ב-1916 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-202 בחזית המזרחית. בתקופה זו חלה בדלקת ריאות ואושפז בבית חולים בברלין. בעודו הוזה הוא פלט: "תקשיב לי, דרייפוס חף מפשע, אין שום ראיות נגדו". אשתו, אשר ישבה לצדו, רשמה את ההצהרה. הוא לא התאושש מן המחלה, ונפטר ב-8 בינואר 1917 בגיל 66. ב-1930 פורסמו זיכרונותיו אשר בהם הוא מאשר את היותו של דרייפוס חף מפשע.
משה יוסף גליקסון

ביוגרפיה

משה יוסף גליקסון נולד בהולינקה שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין) בשנת 1878. קיבל חינוך תורני, למד בישיבות גרודנה ולומז'ה, ובגיל 17 נמשך אחר ההשכלה, נסע למערב ולמד בבית ספר תיכון בפרנקפורט ובאוניברסיטאות מרבורג שבגרמניה וברן שבשווייץ. בין היתר היה תלמידו של הפילוסוף היהודי הנודע הרמן כהן. ב-1907 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה, ובאותה שנה הצטרף לוועד "חובבי ציון" באודסה, והיה מזכירו. בתקופה זו החל לכתוב בעיתונות היהודית באירופה, ובפרט בשבועונים "די ולט" ו"העולם". 
כיהן כציר למספר קונגרסים ציוניים. מראשוני העלייה השלישית. לאחר מלחמת העולם הראשונה עלה לארץ, בשנת 1919, באוניה "רוסלאן". היה מנהיגה של תנועת הנוער "הנוער הציוני". היה ממייסדי "הציונים הכלליים" בארץ, וכיהן כחבר הוועד הפועל הציוני והועד הלאומי.
בשנים 1923–1938 היה גליקסון העורך של עיתון "הארץ", ותחתיו הפך העיתון לעיתון אחראי המבטא תרבות רחבה והשקפת עולם ליברלית-מתונה. הוא המשיך לערוך את העיתון לאחר שזה נרכש על ידי שלמה זלמן שוקן, אך במחצית השנייה של 1936 היה בחופשת מחלה. בקיץ 1937 יצא לחופשה, שעל פי השמועות נועד להיות חופשת פרישה ובתחילת פברואר 1938 דווח באופן רשמי שעריכת העיתון עברה לנתן אלתרמן. גם לאחר פרישתו מתפקיד העורך המשיך לכתוב בהארץ בענייני השעה.
גליקסון עסק בכתיבה ספרותית. כתב על אחד העם והרמב"ם. תרגם את ספרי פילוסופיה "מבוא לתולדות הפילוסופיה החדשה" מאת קוּנוֹ פישר (Kuno Fischer) ו"‫תולדות הפילוסופיה החדשה/ בחיבור עם התרבות הכללית ועם המדעים המיוחדים" מאת וילהלם וינדלבנד (Windelband), וערך את "חכמי יון: תולדות הפילוסופיה העתיקה" תאודור גוֹמְפֶּרְץ (Gomperz), בתרגום שרגא פייבל פרנקל ("בר טוֹביה").
משה יוסף גליקסון נפצע קשה בתאונת דרכים במאי 1939, וכעבור כשבועיים נפטר, ביום ה' בסיוון תרצ"ט. על שמו נקרא הקיבוץ כפר גליקסון, שעלה על הקרקע ביום שבו נפטר, וכן רחובות במספר ערים כגון תל אביב, נתניה וקריית גת.
הניח אחריו את אשתו מאשה מלכה גליקסון ואת ילדיו נעמי גליקסון-וייס (פסיכואנליטיקאית), בנימין גל (גליקסון) ומרים גליקסון.
עירית מאיר

ראשית חייה

מאיר נולדה בשם עירית אייזנשטדט ב-18 באוגוסט 1957 בירושלים. הוריה היו הפרופסור שמואל נח אייזנשטדט, סוציולוג ישראלי, ושולמית.
במהלך שנות לימודיה בבית הספר הייתה חברה בתנועת הצופים, שם הייתה מדריכה. היא השתתפה במספר משלחות נוער ישראלי לארצות הברית ולאירופה, ועסקה בפעילות סוציאלית והתנדבותית במהלך שנות לימודיה. היא גם ניגנה על חליל. סיימה את לימודיה התיכוניים כמצטיינת הכיתה, ונבחרה להקריא את נאום הסיום במהלך טקס סיום התיכון. ב-1975 עסקה במשך שנה בעבודה סוציאלית במצפה רמון.
בשירותה הצבאי התגייסה לאגף המודיעין, שם הרחיבה את ידיעותיה בשפה הערבית.

קריירה בבלשנות

ב-1998 קיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים. התזה שלה נקראה "Thematic structure and verb agreement in Israeli Sign Language" (בעברית: המבנה התמטי והתאמת הפועל בשפת הסימנים הישראלית). התחביר והסמנטיקה של התאמת הפועל היו אחד הנושאים המרכזיים במחקרה על שפות הסימנים. נושא נוסף היה איקוניות: דמיון בין הסימן ובין המשמעות שלו .
בשנת 2004, כתבה מאיר ספר על שפת הסימנים הישראלית יחד עם ונדי סנדלר, שיועד לציבור הרחב בשם "שפה במרחב: אשנב לשפת הסימנים הישראלית". בספר זה הוצגו תבניות כף היד של שפת הסימנים הישראלית ותוארה הפרודוקטיביות של השפה, המאפשרת ליצור כמות אינסופית של משפטים ממספר סופי של כללי תחביר. תנועות הידיים במרחב מבטאות שוני בין המשפטים, וכך המשפט "אני אומר לך" מסומן בתנועה מהדובר לבן שיחו, והמשפט "הוא אומר לך" מסומן כשהיד נעה מנקודה צדדית אל בן השיח, ואין זה משנה אם הנקודה הצדדית נמצאת בצד ימין או שמאל. על ידי התנועה אפשר להבדיל בין מבוגר לילד, כשבמקרה של ילד הנקודה הצדדית היא נמוכה יותר. כשהדובר מסמן "אני אומר לכם", היד שלו נעה בצורה אופקית לרוחב, כשהיא מסמנת קהל. שפת הסימנים הישראלית משתמשת בחלל מול הדובר על מנת להביע הבדלים בגוף ובמספר. המרחב מאפשר להשתמש גם בשינוי זהות: במקום לסמן "דני אמר" ו"יוסי אמר", המסמן מפנה פניו ימינה לדני, או שמאלה ליוסי. גם הבעות הפנים בשפת הסימנים מחליפות את האינטונציה הקולית, וכך הרמת הגבות מסמנת שאלה, על מנת להבדיל בין "יוסי הלך?" ובין "יוסי הלך".
בשיתוף פעולה עם מארק ארונוף , קארול פאדן  וונדי סנדלר, תרמה מאיר רבות למידע על יצירת שפה במחקר על שפת הסימנים של שבט א-סייד. מחקרם מופיע בספר המדע הפופולרי, "Talking Hands", של מרגלית פוקס .
מאיר התמחתה גם בעברית מודרנית, והייתה חברת הוועדה למונחי בלשנות של האקדמיה ללשון העברית.
היא כתבה מאמרים על בלשנות עברית מודרנית, ועם משה בר-אשר ערכה את "נטעי אילן", קובץ המכיל מחקרים בנושאי השפה העברית.
מאיר נפטרה בטרם עת ב-23 בפברואר 2018, והותירה בעל, פרופסור רון מאיר בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, ושלוש בנות. לזכרה נערך יום עיון ב-14 במאי 2018.
יהודה קורן

בחיל האוויר

קורן סיים קורס טיס במגמת קרב ב-1962 ושירת כטייס מיראז' 3 ("שחק") בטייסת 117. ב-15 באוגוסט 1966 היה לטייס השני אי פעם שהפיל באמצעות מטוס ה"שחק" מטוס אויב, כשהפיל מטוס מיג-21 סורי בקרב אוויר מעל רמת הגולן, במהלך תקרית חילוץ ספינת המשמר בכנרת.
במלחמת ששת הימים לחם כמוביל בכיר בטייסת 117, הוא השתתף בפטרולי הגנה בצפון ישראל ובגיחות הפצצה במהלך מבצע מוקד של שדה התעופה פאיד במצרים ושדה התעופה רבת עמון בירדן ובליווי מטוסי הווטור שהפציצו את שדה התעופה H-3 בעיראק. במהלך גיחה זו הפיל מטוס מיג 21 ומטוס הוקר הנטר של חיל האוויר העיראקי.
במלחמת ההתשה שירת בתחילה כסמ"ט ב'  בטייסת 109  עייט  והשתתף בתקיפת מטרות צבאיות ויעדי מחבלים במצרים, ירדן ולבנון. בהמשך שירת כסמ"ט א' בטייסת 117 והשתתף בקרבות אוויר רבים. כולל קרב רימון 20 נגד הטייסים הרוסים במצרים והפיל עוד 4 מטוסים. 
ביוני 1972 מונה למפקד טייסת 117, הוא פיקד על הטייסת במהלך מלחמת יום הכיפורים, הפיל בקרבות מטוס מיג 21 סורי, סוחוי-7 סורי ושני מטוסי מיג-17 סורים. סך הכל הפיל 10.5 מטוסים (הפלה אחת משותפת עם קובי ריכטר). 
בהמשך שירותו פיקד על יחידת בקרה,  למד שנה במכללה של חיל האויר האמריקאי (A.W.C.) שירת כראש מחלקת הדרכה במטה חיל האוויר, פיקד על בסיס איתם בסיני.
לאחר פינוי סיני היה קורן המפקד הראשון של בסיס רמון.  כולל במהלך מלחמת לבנון שפרצה זמן קצר לאחר הכשרתו כמבצעי כשהיה עדיין בתהליך בנייה.

במילואים

בשירות המילואים המשיך לשרת כטייס קרב על מיראז' וסקייהוק וכמדריך בקורס האימון המבצעי עד 1999.
טרקטורון כיסוח

טרקטורון כיסוח הוא סוג של כלי עזר מוטורי לגינון וחקלאות שבו המפעיל יושב על כיסא נהג, ושלא כמו במכסחת דשא אותה דוחף המפעיל בכוח גופו.
טרקטורון כיסוח אינו טרקטור, והשם ניתן בשל צורתו ועיצובו המזכירים את הטרקטור החקלאי המשקי. עם זאת טרקטורון הכיסוח הוא גדול יותר ממכסחת דשא ביתית.
טרקטרוני הכיסוח הראשונים הופיעו לראשונה בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20.
טרקטורון הכיסוח משמש בעיקר לצורכי גננות של מדשאות עירוניות גדולות, פארקים, מגרשי כדורגל וגולף וכן לצורכי חוות קטנות. לטרקטורון הכיסוח ניתן לחבר תוספות שונות כגון מפלסת שלג, עגלה, כף הרמת משאות, מיכל לאיסוף גזם ועוד.
בעולם קיימים יצרנים רבים המייצרים דגמים שונים של טרקטרוני הכיסוי, הידועים בהם חברת ג'ון דיר, קובוטה, יארד מן ומיורי.
האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים ממליצה שנערים מתחת לגיל 16 ובטרם יפגינו בגרות ושיקול דעת, שלא ינהגו בטרקטורון כיסוח.
קומה רביעית בלי מעלית

עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
טירת אבונדייל

טירת אבונדייל או טירת סטרטהייבן (באנגלית: Avondale Castle או Strathaven Castle) היא טירה הממוקמת בסמוך לעיירה סטרטהייבן בדרום לנרקשייר שבסקוטלנד.

היסטוריה

הטירה הוקמה ככל הנראה בשנת 1350 לערך על ידי משפחה מקומית בשם ביירד. לימים הועברה הטירה לידי משפחת סינקלייר ולאחר מכן לרוזני דאגלס. לאחר שג'יימס השני, מלך סקוטלנד הביס את רוזני דאגלס בשנת 1455, הוא בזז את הטירה והרס חלקים נרחבים ממנה.
בשנת 1457 הוענקו שרידי הטירה לסר אנדרו סטיוארט, נכדו של מרדוך סטיוארט, דוכס אולבני. סטיוארט, לימים לורד אבונדייל, בנה את הטירה מחדש. בשנת 1534 הועברה הטירה לידי סר ג'יימס המילטון מפינארט אשר הרחיב את הטירה, ובשנת 1611 נמכרה הטירה לג'יימס המילטון, מרקיז המילטון. 
הטירה ננטשה בשנת 1717, ובהיעדר תחזוקה נהרסה בשל פגעי מזג האוויר.
שרידי הטירה מהווים אתר לאומי היסטורי בסקוטלנד.

תיאור המבנה

הטירה ניצבת בראש תל מלאכותי בחלקו. מבנה התל מעניק לטירה הגנה ממזרח, דרום וממערב. 
מבנה הטירה היה מבנה מלבני, בן שלוש קומות, שמידותיו 11.2 מטרים על 21.2 מטרים. בפינה הצפון מזרחית של המבנה נבנה מגדל מעגלי, ומגדל נוסף הבולט מהמבנה מצוי בפינה הדרום מזרחית של המבנה. עמדות התותחים שבמגדל העגול נוספו, ככל הנראה במאה ה-16.
אליזבת אבג

אליזבת אבג (בגרמנית: Luise Wilhelmine Elisabeth Abegg;‏ 1882–1974), הייתה מתנגדת לנאצים וחסידת אומות העולם מגרמניה.

לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה

אבג הייתה בתו של עורך הדין הגרמני יוהאן פרידריך אבג ואשתו מרי קרולין אליזבת אבג. היא נולדה בסטרסבור שבאלזס והתחנכה בהשראת מורשתו של אלברט שווייצר. היא למדה בין השנים 1916-1912 באוניברסיטת שטרסבורג  היסטוריה ולימודים קלאסיים וכן באוניברסיטת לייפציג, שם קיבלה את תואר הדוקטור לפילוסופיה. בשנת 1924 עבדה כמורה להיסטוריה בבית ספר לבנות בברלין. היא הייתה פעילה חברתית וקהילתית במזרח ברלין, בארגון למען צעירים וצעירות בעלי מוגבלויות. היא הייתה בקשרים עם פעילים במפלגות השמאל הליברליות בגרמניה של ויימר.

בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה

אבג לחמה עם מורים וסטודנטים אחרים נגד אפליית הסטודנטים היהודיים במוסדות החינוך באזורה. בשנת 1935, לאחר שסירבה להישבע את שבועת הנאמנות להיטלר, התעמתה עם מנהלת בית הספר, סומנה על ידי הרשויות ב"בלתי אמינה מבחינה פוליטית" והועברה ממשרתה. היא הייתה בקשר עם קבוצת מתנגדי המשטר הנאצי של רובינסון ושטרסמן (גר'). בשנת 1938 נחקרה על ידי הגסטפו על קשריה עם תאולוגים מתנגדי המשטר הנאצי. בשנת 1941 השמיעה בכיתה בה לימדה ביקורת על המשטר הנאצי, ועקב כך אולצה לפרוש סופית מהוראה. 
אבג הציעה עזרה לידידתה, אנה הירשברג, אך זו סירבה להצעת העזרה ובשנת 1942 גורשה לאושוויץ, שם נרצחה ב-1944. גירושה של הירשברג הניע את אבג למעורבות בסיוע ליהודים הנרדפים. אבג הקשיבה לשידורי ה-BBC בסתר וכך למדה על רצח היהודים בשטחים הכבושים במזרח אירופה. היא הסתירה 12 יהודים בדירה בה חיו אמה ואחותה ג'ולי. אבג השתמשה בכרטיסי קיצוב המזון האישיים שלה, במטרה לשפר את תזונתם של יהודים אלה. עוד מכרה אבג את תכשיטיה כדי לאפשר את הברחתו של יהודי לשווייץ. בינואר 1943 ביקרה אבג יהודיה בשם ליזלוטה פרלס (Liselotte Perles) ואחייניתה בת התשע סוזי (Susie) שגורשו לבית יהודים בברלין, לאחר גירוש כל יושביהם היהודיים של בתי ילדים אחרים למחנות ההשמדה במזרח, ושכנעה אותה להסתתר עם אחייניתה. פרלס ואחייניתה עשו כך, וניצלו מהגירוש שהתבצע זמן קצר לאחר מכן. 
עם מכריה ושותפיה לסיוע ליהודים, רבים מהם קווייקרים, הסתירה אבג כ-80 יהודים - רובם זרים מוחלטים - או סייעה להסתרתם. רובם של יהודים אלה ניצלו מרצח בשואה. את פעילותה עשתה אבג למרות הסיכון שהיה כרוך בעובדה שחלק משכניה היו נאצים פעילים.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה עבדה אבג כמורה עד לפרישתה. היא הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה והייתה פעילה בתנועה הקווייקרית בברלין. חלק מהניצולים נותרו עמה בקשר גם לאחר המלחמה, וביקרו אותה במשותף בשנת 1957, לרגל יום הולדתה ה-75.
בשנת 1967 הכיר יד ושם באבג כחסידת אומות העולם.
בשנת 2004 נקרא רחוב על שמה בשכונת מואביט בברלין.
צפניה בן כושי

צְפַנְיָה בֶּן-כּוּשִׁי נביא שניבא בזמן המלך יאשיהו מלך יהודה. נביא שפנה לגולים בכתב ובעל פה. ספר צפניה קרוי על שמו ומספר על נבואותיו. צפניה הוא הנביא היחידי במקרא שייחוסו נזכר ארבעה דורות לפניו. צפניה מנבא את אחת מנבואות הזעם והתוכחה, ממהנוקשות אשר מופיעות במקרא.

שמו ומוצאו

השם צפניה הוא שם תאופורי שמשמעות צפן הוא מהשורש ש-מ-ר בתוספת מרכיב שם האלוהים. השם צפניהו נמצא על גבי חותם מתקופת מלכי יהודה ובמכתבי יב.
יש הסוברים כי השם "כּוּשִׁי" בא בגלל צבע עורו ואין קשר לארץ המוצא כוש, זאת מפני ששמות אבותיו הנזכרים בפתיחה הם שמות תיאופוריים עבריים.
יש הסוברים כי סב-סבו של צפניה הוא חזקיהו מלך יהודה. הרד"ק אינו בטוח בזיהוי אך לשיטתו רשימת היחס נותנת חשיבות לייחוסו החשוב של צפניה: "יש אומרים כי חזקיה זה חזקיה מלך יהודה ואפשר אלא שאין בזה ראיה אבל באמת גדולים היו אבותיו לפיכך נזכרו...ונבואתו היתה קודם ששבו יאשיהו ויהודה מרעתם"
יש הטוענים שצפניה ניבא לפני הרפורמה שביצע יאשיהו. מנגד יש הסבורים שניבא אחרי התיקונים שביצע יאשיהו. לפי המסופר על החברה ביהודה באותם ימים בספר, ייתכן שצפניה ניבא לפני הרפורמה, שהתבצעה בשנה השמונה עשרה למלכותו של יאשיהו. חטאי אנשי יהודה שבהם מאשים אותם צפניה, כלומר: עבודת האלילים, הייתה קיימת עוד בזמנו של מנשה מלך יהודה ונמשכה גם בתקופת אמון מלך יהודה. מעבר לכך צפניה מנבא על חורבן העיר הקרב ובא. ישנם הטוענים שנבואותיו וזמן פעולתו מאוחרים יותר, בזמן מלכות יהויקים. זאת ועוד גם ביטויים המופיעים בספר כמו "שְׁאֵרִית יִשְׂרָאֵל" (ספר צפניה, פרק ג', פסוק י"ג) מעידים על מצבו של העם ביהודה בזמן החורבן.

קבר צפניה

קבר צפניה מזוהה בדרום הר הלבנון, מקודש גם למוסלמים (א-נבי צאפי) והיווה במשך שנים אתר עלייה לרגל ליהודים ומוסלמים.
ג'סי הלמס

ביוגרפיה

ג'סי הלמס נולד במונרו, קרוליינה הצפונית, להורים ממוצא אנגלי. אביו היה מפקד תחנת משטרה, ואמו עקרת בית.
הלמס שירת בחיל הים האמריקאי במשך שלש שנים.
הוא התפרסם בשנות ה-50 וה-60 בעקבות מאמרים והופעות תקשורתיות, שהיו בעלי אופי שמרני-קיצוני. ב-1972, לאור הפופולריות הרבה לה זכה, החליט להתמודד לסנאט. הוא נבחר לחמש כהונות ברצף, וכן כיהן במשך שש שנים כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני חוץ, עד לתחילת 2001, אז זכו הדמוקרטים ברוב בסנאט. באוגוסט 2001 הודיע הלמס על פרישתו מהחיים הפוליטיים מסיבות בריאותיות. עם זאת, פרשנים אמריקאים העריכו כי הפרישה באה בעקבות הדחתו מוועדת החוץ, וכן בעקבות שינוי דעת הקהל בקרוליינה הצפונית, שלא תאמה את עמדותיו הקיצוניות. הלמס פרש לבסוף בינואר 2003.
הלמס היה נשוי ואב לשלושה. הוא נפטר ביום שישי, 4 ביולי 2008, בראלי. נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש אמר בהודעת האבל על מותו: "...מתאים שהפטריוט הגדול הזה עזב אותנו ב-4 ביולי, יום העצמאות של אמריקה".

שוויון גזעי

הלמס נודע כשמרן קיצוני שלחם בתנועה לזכויות האזרח והתנגד לחוק זכויות האזרח, שביטל את ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה באצות הברית. ב-1983, ניסה הלמס לארגן פיליבסטר במטרה למנוע את קביעת יום הולדתו של מרטין לותר קינג כחג לאומי.

הקהילה הלהט"בית

הלמס התנגד לזכויות הקהילה הלהט"בית. הוא כינה את ההומוסקסואלים "אנשים חלשים ומסכנים שנגועים בחולשה מוסרית".
בתקופת ממשל ביל קלינטון, ניסה הלמס לסכל את כוונתו של הנשיא למנות לסבית לתפקיד בכיר בממשל.

הפלות

מאבקו של הלמס בהפלות היה קיצוני. הוא השווה את ההפלות לשואה ולפיגועי 11 בספטמבר, ואמר כי "לעולם לא אסכים לשתוק בנוגע לרצח של אלה שאינם מסוגלים להגן על עצמם".

מדיניות חוץ

הלמס נודע במלחמתו בהתפשטות הקומוניזם, וכן בתמיכתו במדינות בעלות משטר ימני בדרום אמריקה, גם כאשר היו תחת שלטון לא דמוקרטי. כלפי האו"ם ומדינות אירופה ניהל הלמס מדיניות חשדנית ומעט עוינת, עוינות שהגיעה לשיאה בזמן ממשל ג'ורג' בוש האב, אז עיכב הלמס את פירעון חובות ארצות הברית לאו"ם, בעקבות התנגדותו למדיניות הארגון. רק בשנת 2000 הסכים הלמס לאשר את פירעון החוב, התפייס עם מזכ"ל האו"ם קופי אנאן ואף קיים ביקור מתוקשר בבניין האו"ם.
הרמן יונסון

ראשית חייו

הרמן יונסון נולד בסקגפוירד (Skagafjörður) שבצפון איסלנד ליונס יונסון, חקלאי ונגר ולפאלינה ביורנסדוטיר. בשנת 1924 הוא הוסמך כעורך דין ובשנת 1945 הוא מונה להיות פרקליט בבית המשפט העליון.

קריירה פוליטית

ב-1934 נבחר יונסון לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) וביולי אותה שנה נבחר להיות ראש ממשלת איסלנד, תפקיד בו הוא כיהן עד מאי 1942. כהונתו זו כללה את אחת התקופות הקשות ביותר בהיסטוריה של איסלנד. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היה עליו להתמודד עם הלחצים התמידיים מגרמניה הנאצית ומהממלכה המאוחדת בנוגע לעמדתה הדיפלומטית של איסלנד. עם פרוץ המלחמה, עקב הכיבוש הגרמני של דנמרק נותקו הקשרים בין דנמרק לבין איסלנד ואיסלנד נאלצה לקחת על עצמה את השליטה המלאה על יחסי החוץ שלה שקודם לכן נוהלו על ידי דנמרק. ב-10 במאי 1940 כבשה בריטניה את איסלנד.
תקופת כהונתו השנייה של יונסון כראש הממשלה הייתה מיולי 1956 ועד דצמבר 1958. בבחירות הכלליות שנערכו ב-1956 איחדו המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית כוחות ויצרו את הברית האלקטורלית שנודעה בכינוי "ברית הפחד" (באיסלנדית: Hræðslubandalagið). בהקשר זה היה הפחד מפני מפלגת העצמאות הימנית. לאחר הבחירות הרכיבה ברית הפחד קואליציה בשיתוף "ברית העם" (Alþýðubandalagið). הייתה זו ממשלת השמאל הראשונה בתולדות איסלנד והיא נתקלה בקשיים מראשית כהונתה ולא פחות מכך, היא הייתה עוינת באופן יחסי ורחשה חוסר אמון כלפי ארצות הברית ושאר בנות בריתה מברית נאט"ו. בסופו של דבר התפרקה הקואליציה ובוואקום שנוצר הוקמה "ממשלת השיקום" ארוכת הימים של מפלגת העצמאות ושל הסוציאל-דמוקרטים.
ליונסון יצא שם של אדם בעל רצון חזק ומזג סוער לעיתים. ידוע על מקרה בו הוא סטר לחבר האלת'ינגי מהמפלגה הסוציאליסטית. עם זאת, רחשו לו כבוד הן עמיתיו והן מתנגדיו והוא ייזכר בחיבה כאחד הפוליטיקאים הגדולים ביותר של איסלנד במאה ה-20.

משפחתו

יונסון היה אביו של סטינגרימור הרמנסון שכיהן גם הוא כראש ממשלת איסלנד בשנות השמונים. נכדו, גודמונדור סטינגרימורסון, נבחר ב-2009 לאלת'ינגי.
ב-2007 הייתה דמותו של יונסון במרכזה של מחלוקת קלה, כאשר בדיקת סמני DNA הוכיחה שבמהלך שנות פעילותו הציבורית נולד לו ילד מחוץ לנישואים. עורך דין בשם לודוויק גיזוררסון טען במשך כמה שנים שהוא בנו של יונסון. לאחר שנים מספר של מאבקים משפטיים הוכח באמצעות בדיקת DNA שטענתו הייתה נכונה.
אינדיאן קי

היסטוריה

מחקרים ארכאולוגים שנערכו באי גילו כי האי היה מיושב על ידי אינדיאנים אלפי שנים קודם לגלוי האיים על ידי הספרדים, במאה ה-16.
בשנת 1733 נחתו בחופי האי ניצולי הספינות הטרופות של צי האוצר הספרדי שנטרף בסופת הוריקן עזה. הניצולים היו המתיישבים האירופאים הראשונים שהגיע אל האי.
בראשית המאה ה-18 שימש האי כבסיס לדיגים מקובה ואיי הבהאמס. צוותי הדייגים התגוררו באי מספר חודשים בצריפים מדי שנה ושנה אולם לא הוקם יישוב קבע באי. בשנת 1824, כשנתיים לאחר שהשליטה בפלורידה בכלל ובאיים בפרט הועברה מספרד לארצות הברית, התיישבו באי שני גברים מקי וסט (ג'שואה אפלבי, ועובדו, אדם בשם סניידר) שהקימו באי חנות עבור תושבי איי הקיז העליונים. ההתיישבות גדלה, ובשנת 1829 מנתה כעשרים מתיישבים, בהם 12 נשים. מרבית תושבי האי התפרנסו מהנצלת סחורות של ספינות שטבעו בסערות הרבות.
בשנת 1830 הגיע אל האי ג'ייקוס האוסמן, שהתפרנס מהנצלת סחורות מספינות שניטרפו. האוסמן רכש את מרבית שטח האי והחל לבנות במקום מבנים עבור מתיישבים. עם גידולו של היישוב באי, הוקם באי בשנת 1832 בית מכס ובשנת 1840 סניף דואר. גידולו המהיר של היישוב, והסכסוכים עם תושבי קי וסט (אשר התפרנסו אף הם מהנצלת סחורות ונפגעו מהתחרות), הביאו את האוסמן, בשנת 1836 לשכנע את בית המחוקקים של טריטוריית פלורידה להפריד את איי הקיז העליונים ממחוז מיאמי-דייד ולהפוך אותם למחוז נפרד (מחוז דייד) שבירתו ממוקמת על האי.
בשל מלחמת הסמינולים השנייה בשנת 1835 ובשל טבח ניו ריוור בשנת 1836 נמלטו תושבי הקיז הלבנים מכל האיים למעט מקי וסט ואינדיאן קי. תושבי האי החזיקו על האי שישה תותחים וכלי נשק רבים, ולכן החליטו להישאר ולהתגונן.
ב-7 באוגוסט 1840 תקפו כ-100 לוחמים אינדיאנים במפתיע את האי. מרבית התושבים הצליחו להימלט ברגע האחרון, למעט 13 ממגיני האי שנהרגו, ובהם ד"ר הנרי פריין שכיהן כקונסול ארצות הברית במקסיקו. חיילי צי ארצות הברית ניסו לתקוף את האינדיאנים שעל האי מבסיס הצי הסמוך בטי טייבל קי, אולם האינדיאנים התגוננו באמצעות תותחי המתיישבים שעל האי, והמלחים נאלצו לסגת.
האינדיאנים בזזו את מבני המתיישבים, ושרפו אותם, ולאחר מכן עזבו את האי.
עם תום המלחמה שבו מספר מתיישבים אל האי (כפי שניתן ללמוד ממפקד האוכלוסין משנת 1850) ובמהלך מלחמת הסמינולים השלישית הוצבו חיילי הצי להגן על שתי המשפחות שנותרו בו. האי ננטש בשנית במהלך מלחמת האזרחים של ארצות הברית, אולם יושב בתום המלחמה. תושבי האי התפרנסו בעיקר מגידול פירות טרופיים ובננות, ובאי הוקם מגדלור.
בראשית המאה ה-20 ננטש האי והוריקן יום העבודה של שנת 1935 הרס את שרידי המבנים שעליו.
בשנת 1971 נרכש האי על ידי מדינת פלורידה שהפכה אותו לפארק היסטורי מדינתי.