google/wiki40b huggingface dataset:
לודוויג שוורין

ביוגרפיה

לודוויג שוורין נולד בשנת 1897 בעיירה בּוּכֶן  שליד היידלברג, גרמניה, במשפחה יהודית מסורתית. אביו היה חזן, מורה ומעטר של ספרי תורה. בנעוריו התקרב לקדר מקומי ועזר לו בעיטור הכלים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1916–1918, שירת בצבא הגרמני. בשנת 1919 החל ללמוד באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בקרלסרוהה  אצל הצייר היהודי-גרמני גוסטב וולף (גר') וב-1921 המשיך ללמוד באקדמיה לאמנות במינכן אצל מקס דֶרנֶר (Doerner ) ופטר האלם (Halm (גר')). בתקופה זו אייר כתבי עת וספרים שונים. בשנת 1928 הופיעו כמה מעבודותיו בכתב העת "מנורה". בשנת 1932 עבר להתגורר בבירה ברלין. לאחר ליל הבדולח, שבמהלכו נשרף הסטודיו שלו, ברח לשווייץ, ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.

יצירתו

יצירתו המוקדמת של שוורין, מתקופת שהותו במינכן, הושפעה מן האקספרסיוניזם הגרמני בן התקופה. נושאיו כללו דימויים מן התנ"ך והמסורת היהודית. בנוסף, הרבה ליצור דיוקנאות של אנשים מחוגו החברתי. לאחר עלייתו לארץ ישראל התמקדה יצירתו בעיקר בתיאור הנוף המקומי. עבודות אלו מאופיינות בגישה נטורליסטית. בשנות ה-50 חזר לציור בצבעי שמן, שהכיל מאפיינים סוריאליסטיים.
מטמן

מַטְמֵן (באנגלית: Tea cosy) הוא כיסוי לקנקן תה שנועד לשמור על חום בתוך הקנקן למשך זמן רב. מטמנים עשויים בדרך-כלל מבד ולרוב סרוגים מצמר. התיעוד הראשון למטמן הוא מבריטניה, משנת 1867.
ספר טלפונים

ספר הטלפונים בישראל

בשנותיה הראשונות של המדינה פעל שירות הטלפונים במסגרת משרד הדואר. בית הדפוס בו הודפס המדריך, הוקם בבניין ג'נרלי בירושלים, על ידי פיינמסר צבי (הירש) אשר הצליח להפעיל את מכונות הדפוס אשר הגיעו מצ'כוסלובקיה כחלק מהסיוע למדינת ישראל ומונה למנהל הראשון של בית הדפוס. מדריך הטלפון, אף שהתעדכן בתדירות נמוכה, עקב קושי של המשרד להתמיד בעדכונים שהוכנסו לספר בצורה ידנית, עדיין נתן פתרון סביר למנויים באיתור מספרי טלפון.
ברבות השנים גדל מספרם של מנויי הטלפון והכנסת שמות כולם למדריך אחד הפכה בלתי אפשרית וכך חולקה המדינה תחילה לשני ספרים ואחר כך לשלושה וכן הלאה. 
במהלך השנים הועברו שירותי הטלפון ממשרד הדואר לחברה ממשלתית בשם "בזק", שמחויבת בתנאי הרישיון שלה להפיק ספר טלפונים כל שנה. "בזק" העבירה את משימת הפקת מדריכי הטלפון לחברה אחרת - "דפי זהב". במסגרת שיתוף הפעולה בין החברות העבירה "בזק" לדפי זהב את בסיס הנתונים שלה על מספרי טלפון פרטיים, ודפי זהב הדפיסה לבזק מדריכי טלפון (שהודפסו יחד עם המדריכים העסקיים שלה). 
"בזק" סיימה את שיתוף הפעולה עם חברת דפי זהב ביולי 2009, ומדריכי הטלפונים האחרונים בהדפסת דפי זהב יצאו בעת זו. 
עד הפסקת שיתוף הפעולה היה ניתן לקבל גם ספרי טלפונים של אזורים אחרים בסניפי "דפי זהב". כמו כן ניתן היה לקבל ספרי טלפון גם בסניפי בזקסטור. 
כיום המדריך לא מופץ אלא נשלח רק ללקוחות "בזק" אשר מבקשים אותו במיוחד, על ידי יצירת קשר עם החברה במוקד 199. המוציא לאור של המדריך כיום הוא דפוס בארי.

ספר טלפונים דיגיטלי

מהפכת המחשוב הביאה שינוי משמעותי באופי מדריך הטלפון כאשר "בזק" ייצרה וחילקה תוכנה (שהופצה על דיסקט) ואיפשרה למנויים לאתר מספרים באמצעות האינטרנט.
בשלב מאוחר יותר, יצאו לשוק מדריכי טלפון על גבי תקליטור בהפקות של חברות שונות כשהידועים שבהם המדריך של "דפי זהב", מדריך "טלפתיה" של חברת "דבש מערכות תוכנה" וכן "תקפון" של חברת "סי די איי סיסטמס".
עם התפתחות האינטרנט שיפרה "בזק" את השירות למנויים בכך שפתחה אתר אינטרנט שאיפשר חיפוש מנויים אך כמה שנים מאוחר יותר חדלה לעדכנו והסבירה כי היא מתקשה בעדכונו. האתר נותר לא מעודכן ו"בזק" התנצלה על כך במשך שנים אחדות. 
עקב תלונות רבות של המנויים על היעדר דרך פשוטה וזולה לאתר מספרי טלפון במדינה, הורה משרד התקשורת לכל חברות הטלפונים (הסלולרים והקויים) לפתוח אתר אינטרנט משולב שיאפשר לתושבים לאתר מספרי טלפון בישראל באמצעות שאלה אחת.
בעקבות כך פתחה בזק ב-8 בפברואר 2007 את אתר b144: שירות חדש באתר האינטרנט שלה שמאפשר איתור מנוי - עסק או מנוי פרטי - בחינם בכל חברות הטלפונים גם יחד באמצעות שאלה אחת. אתר זה נותן גם מדריך מסווג של עסקים (בדומה ל"דפי זהב" הוותיק יותר. המדריך קיים במספר שפות: עברית, אנגלית, ערבית ורוסית. שירות נוסף שמספק המדריך המקוון הוא שירות מיפוי. המשתמש יכול לחפש כתובת, ולקבל את מיקומה על גבי המפה. ישנן גם אופציות לקבל פירוט על בתי עסק שונים הרשומים במאגר, הנמצאים בסמוך לכתובת המבוקשת וגם לקבל הנחיות כיוון בין שתי כתובות שונות (בעזרת אופציית המסלול).
במקביל פועל גם מוקד המידע הטלפוני בתשלום של חברת "בזק" בכל שעות היממה, שמספרו 144 ומשנת 2006 גם 1344 (שנותן מידע גם לחברות אחרות כולל סלולריות).
חברות הטלפון הסלולרי אינן מפרסמות ספר טלפונים (מודפס על נייר). חלקן מאפשרות איתור מנויים באמצעות אתרי האינטרנט שלהן וכל אחת מהן מפעילה מוקד מידע טלפוני חינם למידע על מנוייה.
טרוור פינוק

ביוגרפיה וקריירה

טרוור פינוק נולד בקנטרברי. הוא הצטרף כזמר למקהלת הקתדרלה בגיל 7 ולמד בבית הספר למקהלה של הקתדרלה. לאחר לימודי פסנתר ועוגב, התמנה לנגן עוגב בכנסייה. בגיל 19 נכנס לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. הוא קיבל מלגה ללימודי עוגב ובהמשך גם צ'מבלו, וזכה בפרסים על ביצוע 
בשני הכלים. מוריו היו ראלף דואנס ומיליסנט סילבר. כנגן צ'מבלו ערך סיורי קוטנצרטים באירופה עם האקדמיה של St. Martin in the Fields. בתקופת לימודיו בקולג' המלכותי למוזיקה אמר לו הרשם, ג'ון שטיינר, שאין לו סיכוי להשתכר למחייתו כצ'מבליסט. כדי לשפר ככל האפשר את סיכויי עבודתו בשלב מוקדם בקריירה שלו, כלל ברפרטואר שלו לא רק את יצירות הבארוק המקובלות אלא גם קונצ'רטי מודרניים לצ'מבלו, כמו הקונצ'רטו לצ'מבלו, כלי הקשה ומיתרים של רוברטו גרהארד, הקונצ'רטו של מנואל דה פאיה, סימפוניה קונצרטנטית זעירה לנבל, צ'מבלו, פסנתר ותזמורת מיתרים כפולה של פרנק מרטין ו-Concert Champêtre 
של פרנסיס פולנק.
הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה ברויאל פסטיבל הול עם שלישיית גאייארד (סטיבן פרסטון, חליל; אנתוני פלית', צ'לו) בשנת 1966. הופעת הבכורה שלו כסולן בצ'מבלו התקיימה בשנת 1968 באולם פרסל בלונדון. בנובמבר 1972 היה אחד ממייסדי "הקונצרט האנגלי" (The English Concert), תזמורת המתמחה בביצועי מוזיקת בארוק וקלאסיקה מוקדמת בכלי התקופה. הוא ניצח על התזמורת, בדרך כלל מן הצ'מבלו (או עוגב קאמרי לפי הצורך) כנגן קונטינואו, עד 2003. את מקומו תפס הכנר אנדרו מאנזי. הוא יצא עם התזמורת לסיור ראשון בצפון אמריקה בשנת 1983. מסעות קונצרטים רבים מספור ברחבי העולם והקלטות רבות הקנו לאנסמבל שלו שם בינלאומי, אך את קהל המעריצים העצום שיש לו בעולם כולו יכול האנסמבל לזקוף לזכות האיכות היוצאת מן הכלל ולהתלהבות הכובשת של הופעותיו. המקהלה שלצד התזמורת הוקמה במועד מאוחר יותר ואיפשרה לאנסמבל לבצע אופרות בארוק, אורטוריות ויצירות ווקאליות אחרות. 
הופעת הבכורה שלו בניו יורק הייתה בשנת 1988, בניצוח על האופרה יוליוס קיסר של הנדל. בשנת 1989 ייסד את "הלהקה הקלאסית" (The Classical Band) וניצח עליה ברפרטואר הקלאסי מהיידן עד מנדלסון בכלים תקופתיים, כולל נגינה כסולן בפורטה-פיאנו, עד שפרש באופן בלתי צפוי בשנת 1990. בין השנים 1991 ל-1996 שימש מנהל אמנותי ומנצח ראשי של תזמורת מרכז האמנויות הלאומי באוטאווה, קנדה, קבוצה שעליה ניצח לראשונה בשנת 1985. בהמשך כיהן כיועצה האמנותי בעונות 1996-7 ו-1997-8, שכללו גם סיור בארצות הברית וביצוע, וכנראה גם הקלטות של הקוננצ'רטי לפסנתר מס' 1 ו-5 של בטהובן, עם גריגורי סוקולוב כסולן. 
פינוק מרבה להופיע כמנצח אורח עם רבות מן התזמורות החשובות בעולם, ביניהן התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של ברמינגהם, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ותזמורת דטרויט, התזמורות הקאמריות של סיינט פול, לוס אנג'לס, תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג, התזמורת הפילהרמונית של וינה, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג וכן בפסטיבל טנגלווד ובפסטיבלי מוצרט.
המלחין האנגלי ג'ון וב כתב למענו שתי יצירות מודרניות לצ'מבלו, Ebb משנת 2000 ו- Surge משנת 2003.
טרוור פינוק ומקסים ונגרוב יצאו למסע קונצרטים משותף בשנת 2000, שבו ניגן ונגרוב לראשונה בכינור בארוק ופינוק ניגן בפסנתר כנף סטיינוויי מודרני. הקונצרטים המעניינים הללו הורכבו במחציתם הראשונה מצ'מבלו וכינור בארוק ובשנייה מפסנתר וכינור מודרני.
בימים אלה פינוק מחלק את זמנו בין הופעות בצ'מבלו להופעות כמנצח אורח עם תזמורות מודרניות ותקופתיות כאחת. 
בסוף 2006 מתוכנן לו מסע קונצרטים באירופה, אסיה ואמריקה עם הקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך עם אנסמבל ברנדנבורג האירופאי. כן צפויות הקלטות של יצירות אלה.
סלט קיסר

היסטוריה

הסלט הומצא בשנת 1924 על ידי השף צ'זרה קרדיני שארץ מוצאו איטליה. לקרדיני הייתה מסעדת שף בטיחואנה במקסיקו, אף שהוא עצמו התגורר בסן דייגו שבקליפורניה.
ישנן מספר גרסאות לאופן יצירת הסלט, שהנפוצה בהן מספרת שב-4 ביולי בשל העומס הרב על המסעדה אזל המזון במטבח המסעדה, וקרדיני, שלא רצה לאכזב קבוצה של כוכבי קולנוע שהגיעו למסעדה, יצר סלט ממה שהיה במטבח באותה עת.
מסעדת "הוטל סזר" (Hotel César) מגישה את הסלט בגירסתו המקורית עד היום.
בשל הפופולריות הרבה של הסלט מיד לאחר יצירתו, משפחת קרדיני החלה לשווק את הסלט באמצעות מכירת רוטב לסלט זה ברשתות השיווק.
בארצות הברית נפוצה האמונה, השגוייה, כי הסלט הומצא על ידי יוליוס קיסר או הוכן עבורו.

מתכון הסלט

הסלט כלל חסה ערבית, קרוטונים עשויים עם שום, מיץ לימון, שמן זית, גבינת פרמזן, ביצה טרייה או שלוקה קלות, פלפל שחור ורוטב ווסטרשייר.
תוספות למתכון המקורי יכולות לכלול חרדל, אבוקדו, עגבנייה, בייקון, שבבי שום, אנשובי ואף בשר עוף או פירות ים.

סכנות באכילת הסלט

כיום ידוע כי אכילת הסלט המוכן על פי המתכון המקורי עלולה לגרום להרעלת סלמונלה, בשל השימוש בביצים טריות. יש המוותרים על הביצים, או משתמשים בביצים שהושרו במים רותחים למשך זמן קצר.
יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר

ביוגרפיה

יוהאן נולד ב-22 במאי 1570 בוויימאר שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר ולדורותיאה מריה מאנהלט, בתו של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט.
בשנת 1573 מת אביו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ואחיו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה במקומו לשלטון. בשנת 1602 מת פרידריך וילהלם, ויוהאן עלה במקומו לשלטון. בשנת 1603 דרש אחיינו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג את ירושתו, ומשום כך חולקה הדוכסות בינו לבין אחיינו, שהקים את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
ב-18 ביולי 1605 מת יוהאן בויימאר, ובנו יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו.
בית מגורי העיתונאים

היסטוריה

בתחילת שנות ה-60 התארגנה קבוצת עיתונאים לבנייה משותפת של שני בניינים למגורים. הקבוצה רכשה חלקה שצדה האחד פונה לרחוב יצחק שדה 56 (אז רחוב הגשר) וצדה השני לרחוב הפלמ"ח 13. הבניינים תוכננו על ידי האדריכלים אברהם יסקי, חתן פרס ישראל לשנת 1982, ושותפו אמנון אלכסנדרוני. במקום בנייני מלט, כמקובל באזור באותו זמן, תכננו השניים מבנה לבנים, כאשר הלבנים מחוזקות בחגורות בטון בין הקומות. זו הייתה בנייה ייחודית ועד היום המבנים בולטים בשונותם מסביבתם.
ב-1963 נכנסו העיתונאים לביתם החדש. בבניין ברחוב יצחק שדה גרו 8 משפחות עיתונאים ובבניין ברחוב הפלמ"ח 6 משפחות עיתונאים. לשני הבניינים הייתה חצר משותפת. ברבות השנים נפטרו העיתונאים או עברו למקומות אחרים וכיום (2017) לא גר בבניינים אף דייר מהדיירים המקוריים.
בשנת 2013 נערך במקום סיור של המחלקה לשימור בעיריית תל אביב.

ארכיטקטורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
שני הבניינים הם בעלי ארכיטקטורה ייחודית בסגנון הברוטליזם. הם בנויים מלבני סיליקט לבנות עם חגורות בטון בין הקומות.

הדיירים

עם אכלוס הבניינים התגוררו בהם העיתונאים הבאים:
ג'ורג' יאנג (סוחר סמים)

ג'ורג' ג'ייקוב יאנג (אנגלית: George Jacob Jung; נולד ב-6 באוגוסט 1942) היה דמות מרכזית בייבוא קוקאין לארצות הברית בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80. יאנג היה חבר בקרטל מדיין. סיפור חייו תואר בשנת 2001, בסרט שאיפות, בכיכובו של ג'וני דפ.

נעוריו

ג'ורג' יאנג נולד וגדל בעיר ויימאות', מסצ'וסטס, בן לפרדריק וארמיין יאנג,ובצעירותו תואר על ידי חבריו כ"מנהיג טבעי." לאחר תקופה קצרה באוניברסיטת מיסיסיפי, עבר יאנג לקליפורניה, שם קיווה להשיג תואר בפרסום. הוא החל לצרוך קנביס לשימוש עצמי, ואף החל למכור את הסם. בשנת 1967, לאחר שפגש חבר ילדות, הבין יאנג את הפוטנציאל הרווחי העצום הגלום בהברחת קנביס מקליפורניה לצפון מזרח ארצות הברית והחל במפעל הברחה. מבצעי ההברחה הראשונים של יאנג התבצעו על ידי חברתו הדיילת, כאשר הסמים הוחבאו בתוך המזוודה שלה, במהלך הטיסה. מתוך רצון להגדיל את רווחיו, יאנג הרחיב את מבצעי ההברחה, והחל להטיס את הסמים ישירות מפוארטו ואיירטה, מקסיקו, תוך שימוש במטוסים שנגנבו משדה תעופה פרטי בקייפ קוד וטייסים מקצועיים. על-פי דיווחים, בשיאו, העסק הניב ליאנג כ-250,000 דולר מדי חודש. בסופו של דבר העסק התפרק כאשר יאנג נעצר בשיקגו בעוון הברחת מריחואנה, בשנת 1976. באותה עת הוא שהה במועדון פלייבוי, שם אמור היה לפגוש אותו אדם על-מנת לאסוף את המריחואנה, אך האיש נעצר באשמת הברחת הרואין, והלשין על יאנג. לאחר ויכוח עם השופטת על מטרת שליחת אדם לכלא באשמת "חציית קו דמיוני עם חבילת צמחים", יאנג נשלח למאסר בכלא דנבורי בקונטיקט.

היכרות עם הקרטל מדיין

בכלא דאנבורי, עמיתו לתא של יאנג היה קרלוס להדר, צעיר ממוצא גרמני-קולומביאני, שהואשם בגניבת מכוניות. להדר הכיר ליאנג את קרטל מדיין ויאנג לימד אותו כיצד להבריח סמים. ביום בו שוחרר יאנג מהכלא היה עליו ליצור קשר עם להדר בפלורידה, וזאת על-מנת להתחיל בהכנות. תוכניתם הייתה להטיס מאות קילוגרמים של קוקאין מחוותו של פבלו אסקובר בקולומביה לארצות הברית, שם איש הקשר של יאנג בקליפורניה, ריצ'רד באריל, היה אחראי להפצתם. ג'ורג' מעולם לא התקשה לכסות את הוצאות הייבוא ממכירת הקוקאין. תחילה המחיר היה 10,000 דולר לקילו, אך מאוחר יותר ירד המחיר ל-5,000 דולר בשל ההצע העולה. הוא שכר איש ביטחון שילווה אותו לנקודת המפגש, שם היה נותן לאיש הקשר שלו מפתחות למכונית, שהכילה מחצית מכמות הקוקאין. ימים ספורים מאוחר יותר היו נפגשים שוב, ומחליפים מכוניות בשנית. יאנג נמנע מלחשוף בפני להדר, או כל חבר אחר בקרטל מדיין, את זהותו של באריל, שכן איש הקשר שלו בקליפורניה הוא מה שנתן ליאנג את היתרון בעסקי ההברחות, ומנע מאחרים מלהיפטר ממנו.

בגידתו של להדר

בסוף שנות ה-70, הפגיש יאנג בין באריל ללדהר. הייתה זו טעות שכן להדר החליט לשדרג את עסקיו באמצעות מסחר ישיר עם באריל, וסילק את יאנג מעסק ההברחה שלו. עם זאת, יאנג התאושש במהרה מהבגידה, ופנה לעסקאות אחרות, שהניבו לו מעל ל-100 מיליון דולר.
בשנת 1987 נעצר יאנג באחוזתו שבמסצ'וסטס, אולם הוא שוחרר בערבות וברח מהמדינה ביחד עם משפחתו. מיד לאחר מכן החל לעבוד על מבצע נוסף, שבסופו הוא נעצר לאחר שנבגד על ידי מכר. אולם, הוא שוחרר לאחר שקיבל את אישורו של אסקובר להעיד יאנג כנגד להדר. להדר נשפט למאסר עולם ועוד 135 שנים, אך לאחר שהסכים לעסקה מהממשלה הפדרלית, הוא הוכנס לתוכנית להגנת עדים של רשות בתי הסוהר.

מאסר נוכחי

לאחר שעבד במספר עבודות חוקיות, נכנס יאנג שוב לעסקי המריחואנה. ב-1994 הוא יצר קשר עם שותף ההברחות המקסיקני שלו, נעצר עם 225 קילוגרם מריחואנה ועמד בפני 15 שנות מאסר בפועל. הוא הודה בשלושה סעיפי קנוניה וריצה תקופת מאסר במסצ'וסטס. השתחרר מהכלא ב-27 בנובמבר 2014, בגיל 72.
קרל פון לוקאס

תחילת דרכו

לוקאס נולד ב-7 בספטמבר 1860 בעיר למברג שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. כיום נקראת העיר לבוב והיא נמצאת בתחומי אוקראינה המודרנית. הוא למד במכללה הצבאית בסנט פולטן, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטט. באוגוסט 1879 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת לוטננט והוצב ברגימנט הרגלים ה-33. ב-1891 הוצב במטה הבריגדה ה-29 ולאחר מכן בבריגדה ה-24. בנובמבר 1893 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, במאי 1897 לדרגת האופטמן, בנובמבר 1900 לדרגת אוברסט-לויטננט ובמאי 1905 לדרגת אוברסט. באותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-73. ב-1910 מונה למפקד הבריגדה ה-27 והועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1912 מונה למפקד בית הספר לקצינים בטרזינשטט, ובמאי 1913 הועלה לדרגת לוטננט פלדמרשל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-19 אשר הוצבה בפילזן.
גלגל המזל

גלגל המזל (באנגלית: Wheel of Fortune) הוא שעשועון טלוויזיה מבית היוצר של king world המשודר במספר מדינות. בעבר שודרה התוכנית גם בישראל.
בשעשועון זה מתמודדים שלושה מתחרים הצריכים כל אחד בתורו לנחש מילה מסוימת או משפט מסוים שכתוב על לוח, כשחלק מאותיותיו מוסתרות. כל מתמודד בתורו מסובב גלגל הנמצא לפני המתמודדים (מכאן השם "גלגל המזל") ולאחר סיבוב הגלגל מנחש המתמודד אות שלדעתו מופיעה בין האותיות של המושג הנסתר. אם ניחש נכונה – נחשף מקומה של האות במושג הנעלם, והמתמודד זוכה בכמות נקודות כפי שמורה הגלגל. כמו כן ניתן "לקנות" אותיות אהו"י בעבור סכום מוסכם של נקודות. המנצח בכל סיבוב הוא המתמודד שניחש את המילה או המשפט החבויים.

כללי

התוכנית היא וריאציה של המשחק איש תלוי בו המתמודדים צריכים לגלות מילה או משפט על ידי ניחוש אותיות המופיעות בהם.

הסיבוב המהיר

נערת הגלגל מסכמת את מצב הנקודות, ומציגה את הגדרת הסיבוב. המנחה מסובב את הגלגל, פלח הגלגל הנבחר מציין את הפרס בו המתמודדים צפויים לזכות, וכל מתמודד בתורו בוחר אות ומקבל חמש שניות לזהות את ההגדרה.

גלגל המזל בישראל

בישראל שודרה התוכנית במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 בין השנים 1994–2000. התוכנית הופקה בתחילה על ידי "מעגלות הפקות" ולאחר מכן על ידי "שבלול תקשורת – ארז טל תקשורת בע"מ" חברת ההפקות המשותפת של ארז טל ויעל סברדלוף. את התוכנית הנחה ארז טל והמפיקה הראשית הייתה יעל סברדלוף. לצדו של טל השתתפה גם "נערת הגלגל", בהתחלה אפרת רותם ומירב לוין ואחר כך רות גונזלס וסיגל שחמון, שתפקידה היה לחשוף את האותיות שהתגלו. החל משנת 1998 הפסיק טל להנחות את גלגל המזל ובמקומו נבחר גיל ססובר. גלגל המזל זכה להצלחה גדולה בישראל ונחשב לשעשועון המצליח ביותר של ערוץ 2. פרט לתוכנית הטלוויזיה, פותח גם משחק מחשב המבוסס על השעשועון, על ידי חברת CVR טכנולוגיות בע"מ.
ירון אגסי נחשב לאלוף האלופים של גלגל המזל לאחר שניצח שש פעמים ברציפות.
אגוז קולה

מרכיבים

בין מרכיבי אגוז הקולה ניתן למנות: קפאין (2%-3.5%); תאוברומין (1%-2.5%); תאופילין; קטכין; פנול; בטאין; חלבון; עמילן; שומן; תיאמין; ריבופלאבין; ניאצין; חומצה אסקורבית; סוכר; גומי; תאית; מים; סידן; אשלגן; ברזל; בטא קארוטין; חומצה טאנית.
יואל שר

יואל שָׁר (1936 – 20 ביולי 2013) היה פסנתרן, מלחין, זמר, בדרן ושחקן ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה בשם יואל ויסוקר. בני דודו הם השוערים יצחק ויעקב ויסוקר. בנעוריו רקד בלהקת המחול של יונתן כרמון.
לאחר שהשתחרר מצה"ל, נסע לארצות הברית. החל להתפרסם בשנות ה-60 של המאה ה-20 כזמר-פסנתרן המשלב הומור בהופעותיו. ב-1964 נישא לג'ויס. ב-1971 חזרו לישראל עם שתי בנותיהם. כעבור שנה הקים שר את מועדון הלילה "עומר כיאם" ביפו העתיקה. ב-1976 הוציא אלבום בשם "יואל שר ומנגן". באלבום ביצע לראשונה את השיר "ים של דמעות", אשר התפרסם כעשור מאוחר יותר בלחן אחר בפיו של זוהר ארגוב.
שיחק בסרטי הקולנוע "שתי דפיקות לב" (1972), "חמש מאות אלף שחור" (1977), "העיט" (1981), "צלילה חוזרת" ו"אדון ליאון" (1982). 
כתב מוזיקה לסרט "מתנה משמיים" (1973), להצגת הילדים "קופיקו העליז" (1978) ולסרט הטלוויזיה "סוחרי גומי" (2002).
ב-1997 פרסם בהוצאת סער ספר בשם "שמעתי ראיתי כתבתי" ובו אסופת פתגמים.
נפטר בשנת 2013 ממחלת הסרטן בה לקה לראשונה ב-1987. השאיר אחריו אישה, ג'ויס, ושלושה ילדים. בנו, אלון, הוא מדבב והתמודד בעונה הראשונה של The Voice ישראל. בתו, שרון, היא זמרת. ארכיונו שמור במסגרת הארכיון לתולדות פתח תקווה.
ארתור קומפטון

תחילת הקריירה

ארתור הולי קומפטון נולד בווסטר, אוהיו שבארצות הברית. משפחתו הייתה משכילה: אביו, אליאס, היה דיקן אוניברסיטת ווסטר בה אף למד קומפטון עצמו; אחיו הבכור, קרל טיילור, למד באוניברסיטה זו והיה לפיזיקאי, ולימים לנשיא MIT; ואחיו השני, וילסון, היה לדיפלומט ולנשיא מכללת מדינת וושינגטון.
עד 1918 חקר את סיבוב כדור הארץ ולאחר מכן פנה לחקור את פיזורן של קרני רנטגן. בשנת 1922 גילה כי אורך הגל של קרניים אלו גדל עקב פיזור האנרגיה על ידי אלקטרונים חופשיים. האנרגיה של הקרניים שהתפזרו הייתה קטנה מזו של הקרן המקורית. בזכות גילוי זה, הידוע בשם אפקט קומפטון (או "פיזור קומפטון"), זכה קומפטון בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1927.
ב-1920 מונה קומפטון לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס והחזיק בתפקיד זה עד 1923.

פעילות בזמן מלחמת העולם השנייה

ב-1941 השתלב בתוכנית האמריקנית לפיתוח פצצת האטום. הוא מונה כאחראי הוועדה לחקר התכונות והייצור של אורניום מטעם המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD). ב-1942 מינה את רוברט אופנהיימר לתאורטיקאי הראשי של הוועדה. בקיץ של אותה שנה קיבל הצבא את הניהול של פרויקט מנהטן.
מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הצליח קומפטון לגייס תמיכה במחקר אודות ייצור פלוטוניום במעבדה המטלורגית באוניברסיטת שיקגו. לוח הזמנים היה צפוף מאחר שהמטרה הייתה לייצר פצצת אטום עד ינואר 1945 (מטרה שהושגה לבסוף באיחור של חצי שנה). המחקר כלל ניסיונות ליצור תגובת שרשרת גרעינית של אורניום ולהמירו לפלוטוניום, להפריד את האורניום והפלוטוניום, ולבסוף לתכנן פצצה. ב-2 בדצמבר 1942 הצליח צוות המעבדה, תחת הנהגתו של אנריקו פרמי, ליצור לראשונה תגובת שרשרת גרעינית מבוקרת. היה זה השלב הראשון בפיתוח הפצצה, והידיעה הועברה בטלפון למרכז בוושינגטון במשפט הצופן המפורסם "יורד הים האיטלקי הגיע לעולם החדש".

שנים מאוחרות

אחרי המלחמה חזר קומפטון לאוניברסיטת וושינגטון, ומונה לנשיאה התשיעי ב-1946. בזמן כהונתו ערך רפורמות וייסד תקדימים, ביניהם מינוי ראשון של אישה למשרת פרופסור. בעזרת קשריו הרבים ובזכות המוניטין שיצא לו הצליח לגייס מדענים ידועים רבים לשורות המוסד. אולם על אף הישגיו אלו, הוא ספג ביקורת על כך שהאוניברסיטה הייתה האחרונה בסנט לואיס שקיבלה לשורותיה תלמידים אפרו-אמריקאים. הוא התפטר מתפקידו כנשיא האוניברסיטה ב-1953, אך נשאר בפקולטה לפיזיקה עד פרישתו ב-1961.
קומפטון נקבר בווסטר שבאוהיו. מכתש על הירח נקרא על שמו ועל שם אחיו קרל.
יוסף בבינסקי

ביוגרפיה

בבניסקי שנולד בפריז, היה בנו של קצין פולני, אלכסנדר בביאנסקי (1824–1889), ואשתו הנריטה ורן בבינסקה (1819-1897), אשר בשנת 1848 ברחו מוורשה לפאריס.
בביבינסקי רכש את התואר הרפואי שלו מאוניברסיטת פריז בשנת 1884. הוא הפך לתלמידו האהוב של פרופסור Charcot בבית החולים Salpetriere בפריס.
מותו של שארקו ב -1883 הותיר את בבינסקי ללא תמיכה, ולכן הוא מעולם לא השתתף יותר בתחרויות אקדמיות. חופשי מחובות ההוראה, תוך כדי עבודה בבית החולים, הוא נותר עם מספיק זמן כדי להקדיש את עצמו לנוירולוגיה קלינית. הוא היה קלינאי מכונן שהיה תלוי במידה מזערית בבדיקות נוירופתולוגיות ובבדיקות מעבדה.
באבינסקי התעניין גם בפתוגינזה של ההיסטריה, והיה הראשון שהציג קריטריונים מקובלים לאבחנה מבדלת להפרדת היסטריה ממחלות אורגניות וטבע את המושג הפיתיות .
בשנת 1896, הוא דיווח לראשונה על מה שקרא לו "phenomène des orteils": גירוי כף הרגל כשיש פגיעה במסלולים הפירמידיים תגרום למתיחה של אצבעות הרגליים כלפי מעלה בזמן שהרפלקס הנורמאלי יהיה כיווץ של האצבעות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בבינסקי טיפל במקרים רבים של נוירולוגיה טראומטית בבית החולים Pitié.
הוא היה פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת פריז .
בבינסקי כתב למעלה מ -200 מאמרים על הפרעות עצביות. עם ז'ול פרומנט הוא פרסם את ההיסטרופיתיאטיזם של נוירולוגיה דה גואר (1917), שתורגם לאנגלית ב -1918. באבינסקי פרסם כמה מעבודותיו בפולנית .
עם פייר פאלאו, בבינסקי, בשם הבדוי "אולָף", כתב מחזה מטריד, Les détraquées, שהופיע לראשונה בתיאטרון Deux-Masques ב -1921. ההצגה כוללת רצח תלמידה צעירה בבית ספר לבנות על ידי מנהלת בית הספר והמורה למחול.
בבינסקי נפטר באותה שנה כשני נוירולוגים פולנים גדולים, אדוארד פלטאו וסמואל גולדפלם. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת פרקינסון .

הכרה

בבינסקי זכה לראות את הישגיו בנוירולוגיה הצרפתית שזכו לשבחים בינלאומיים. הוא זכה בפרסים על ידי אוניברסיטת וילנה בליטא, על ידי האגודה האמריקאית לנוירולוגיה, ועל ידי חברות זרות אחרות.
הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב

הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב היא רשות ממשלתית הפועלת בתוך משרד החקלאות, אשר הוקמה בעקבות החלטת ממשלה בשנת 2007. מנכ"ל הרשות הוא יאיר מעיין.
יעדי הרשות הם להסדיר את תביעות הבעלות על הקרקע של הבדואים, להסדיר מגורי קבע לאוכלוסייה הבדואית ולסייע להם להשתלב בתעסוקה ולקדם את החינוך והרווחה.
הרשות מקימה בעזרת חברת טלדור, מערכת מידע ממוחשבת לניהול הקרקעות הנטענות על ידי בדואים בנגב, אשר תכלול נתונים מהרשות עצמה ומידע ונתונים מרשויות כמו מינהל מקרקעי ישראל, משרד הבינוי והשיכון, משרד המשפטים ועוד.
Un-Break My Heart

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דיאן וורן שהייתה אחראית לכתיבת הלהיט "Because You Loved Me" של סלין דיון. השיר הופק על ידי דייוויד פוסטר. השיר הוא מעין שיר פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הרית'ם אנד בלוז.
במצעד הבילבורד הוט 100 הצליח השיר לשהות בפסגה במשך 11 שבועות, מה שהופך אותו לאחד מן השירים המצליחים ביותר בהיסטוריה.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוצה של טוני ברקסטון ב-25 באוקטובר 2009. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ברקסטון נפרדת לשלום מבן זוגה, ומיד לאחר מכן הוא עובר תאונת דרכים ונפצע אנושות.
נכון לינואר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-390 מיליון צפיות.
חוות הרוח הימית אנהולט

חוות הרוח הימית אנהולט היא חוות טורבינות רוח דנית הממוקמת במצר קטגט  שבין דנמרק לשוודיה. לחווה, שנחנכה ב-2013, כושר ייצור חשמל של 400 מגוואט וככזו היא מחוות הרוח הימיות הגדולות ביותר בעולם.

הקמת התחנה

ממשלת דנמרק יזמה את הקמת החווה ב-2008. למכרז על הקמתה ניגשה רק חברה אחת, DONG Energy (נקראת כיום Orsted), ככל הנראה בשל לוח הזמנים המצומצם להקמת החווה על פי המכרז והסנקציות שנקבעו על הפרתו. מאידך הציע המכרז תשלום גבוה יחסית לחוות רוח אחרות עבור החשמל שייוצר בה. הזיכיון להקמת החווה ניתן לחברה ב-2010.
הקמת החווה החלה ב-31 בדצמבר 2011 ונפתחה רשמית שבועיים אחר כך. ההקמה נעשתה באמצעות 100 כלי שיט שונים ובעבודת 3,000 איש. תחילה הוקמו היסודות הימיים לטורבינות הרוח. על גבי היסודות הוצבו מגדלים ועליהם הטורבינות. הטורבינה הראשונה הותקנה בחווה בראשית ספטמבר 2012. במאי 2013 הפכה החווה לגדולה בדנמרק עם התקנת הטורבינה ה-59 מתוך 111. ב-19 במאי 2013 הסתיימה התקנת כל הטורבינות, וכולן הושמשו בחודש שלאחר מכן. בשיא התהליך הותקנו מגדל וטורבינה שלמה בתוך שבע שעות. במקביל הונחה רשת הכבלים התת-ימית להולכת החשמל מהטורבינות אל היבשה שממערב לחווה. כבל מהתחנה מספק חשמל גם לאי אנהולט. החווה נחנכה ב-4 בספטמבר 2013. עלות הקמתה הגיעה ל-1.65 מיליארד דולר.

תיאור התחנה

התחנה ממוקמת כ-115 קילומטר מצפון מערב לקופנהגן וכ-15 קילומטר ממערב לאי אנהולט . היא כוללת 111 טורבינות רוח, שתבנית הפריסה שלהן היא כשל טרפז גבוה, שבסיסו פונה לדרום-מזרח. תבנית בלתי שגרתית זו נקבעה בהתאם למשטר הרוחות במקום זה והיא העלתה את הספק התחנה ב-1.5%. אורך הטרפז הוא 20 קילומטר ורוחבו המקסימלי חמישה קילומטר. שטח החווה שקול לפי ארבעה משטח האי אנהולט.
מגדלי הטורבינות ניצבים על יסודות שנקבעו במים שעומקם 14 מטר. בכל טורבינה, מתוצרת חברת Siemens Wind Power, שלושה להבים שמשקל כל אחד מהם הוא 18 טון. קוטר מעגל הסיבוב של הלהבים הוא 120 מטר. גובה כל מגדל טורבינה הוא 81.6 מטר, וביחד עם הלהבים - 141.6 מטר. משקל כל יחידה (מגדל, טורבינה ולהבים) הוא כ-449 טון. הספק כל טורבינה הוא 3.6 מגוואט.