google/wiki40b huggingface dataset:
איסר בארי

תולדות חייו

נולד ב-1901 בעיר בֶּנְדִין שבזגלמביה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוא סיים לימודיו בבית ספר תיכון ריאלי בפולין, עלה לישראל ב-1921 והצטרף להגנה באותה שנה. הוא הצטרף לגדוד העבודה בירושלים והיה איש הקיבוץ הארצי ומקורב למפ"ם.
נמנה עם קבוצת "השישה מבנדין", שייסדו את המושבה מגדל. בשנת 1925 החל לעבוד כקבלן בניין בחיפה. לאחר שהסתבך בחובות לעובדיו עזב את הארץ לפולין ושב בשנת 1929. בשנת 1938 הפך לחבר במנגנון הקבע של "ההגנה" ולמפקד באזור כפר גלעדי.
לאחר פרישתו של חיים סלבין במרץ 1944 התמנה למנהל התע"ש ונשאר בתפקידו עד תחילת שנת 1945. לאחר מכן ניהל את מפעל "נעמן" עד תחילת 1947.
בפברואר 1947 גויס למטה "שירות הידיעות" ("ש"י") של ההגנה בחיפה ובפברואר 1948 מונה כראש הש"י. במטה הש"י כונה בארי "איסר הגדול", הן מפאת היותו גבה קומה והן כדי להבדיל בינו לבין "איסר הקטן" – איסר הראל, שהיה נמוך קומה. ב-30 ביוני 1948 פורק הש"י והפך למחלקת המודיעין בצה"ל, ובארי מונה לראש המחלקה, בדרגת סגן-אלוף (באותה עת הייתה דרגת אלוף הבאה מעליה). כראש מחלקת המודיעין, אירגן בארי את השירותים החשאיים ואת קהילת המודיעין הישראלית על פי חלוקת תחומים המקובלת עד היום: מודיעין צבאי (כיום אמ"ן), מודיעין בחו"ל ("המוסד") ושירות ביטחון פנים (ה"ש"ב"). בדצמבר 1948 ניסח בארי את המסמך "הסדרת היחסים בין העיתונות לצנזורה", ששימש כבסיס ל"הסכם הצנזורה" והגדיר את אופי הכיסוי הביטחוני המותר לעיתונות בישראל. 
בתחילת 1949 נסתיימה חקירה של הפרקליט הצבאי הראשי בעניין האשמות של בארי נגד אבא חושי על שיתוף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי. ההערכה הייתה שבארי זייף מברקים נגד חושי, ועל כן הוצע לו לפרוש מהשירות הצבאי ללא הדרגה שהוענקה לו, ובארי נענה להצעה.
ביולי 1949 נעצר בארי כחשוד ברצח בהקשר להוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי ב-30 ביוני 1948. במקביל נפתחה נגדו חקירה בפרשת העינויים של אמסטר. 
ב-11 באוגוסט 1949 התקיימה חקירה משפטית של בארי בנוגע לרצח טוביאנסקי. בחקירה ביקש בארי להישפט בפני בית דין צבאי וטען כי פעל על פי ההוראות שנתנו לו ומתוקף תפקידו. במהלך המשפט ביקשו, הסניגור והתובע גם יחד, שיוטל על בארי עונש סמלי בלבד. ב-22 בנובמבר 1949 הרשיע בית המשפט את בארי, אך קבע שלא היה "פגם מוסרי" במעשיו ולא הייתה לו כוונת זדון. בעקבות זאת נידון בארי למאסר של יום אחד וקנס של לירה ישראלית אחת.
בארי נפטר בינואר 1958 מהתקף לב.
מכתב זינובייב

מכתב זינובייב הוא מכתב שנשלח כביכול מממשלת ברית המועצות (מגריגורי זינובייב לכאורה) אל הקומוניסטים הבריטים, בעיצומה של מערכת בחירות כלליות בשנת 1924 בממלכה המאוחדת, וקרא להם לפעול באופן מוגבר "לפיתוח הלניניזם בבריטניה ובמושבות", ובכך להביא להפיכה. 
המכתב פורסם ב"דיילי מייל" הבריטי וכפי הנראה זוייף, אך פרסומו היה מזיק במיוחד היות שמועד פרסומו אירע ב-25 באוקטובר 1924, כארבעה ימים לפני הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת, פרסומו קשר את מפלגת הלייבור למזימה בולשביקית ליצירת מהפכה קומוניסטית בבריטניה, שבסופה גברה המפלגה השמרנית ועלתה לשלטון על חשבון יריבתה מפלגת הלייבור מהצד הליברלי. יצוין כי באותה העת הייתה מפלגת הלייבור נתונה למאבק תדמיתי על ידי תעמולה שהציגה את אותה כגוף קיצוני בעל נטיות נוסח הבולשביקים שברוסיה.
כיום משמש "מכתב זינובייב" כביטוי לאדם שנרקחה סביבו עלילה בגין כתיבת מכתב אנונימי בעוד שהוא טוען לחפותו.
היד האדומה של אלסטר

היד האדומה של אלסטר (באירית: Lámh Dhearg Uladh, באנגלית: Red Hand of Ulster) הוא מטען הרלדי המזוהה עם הפרובינציה האירית אלסטר. היד האדומה היא כף יד ימנית בצבע אדום אשר חמש אצבעותיה זקופות וצמודות. במספר גרסאות מוצגת גם כף יד שמאלית או כף יד שבה האגודל אינו צמוד.
היד נקראת גם לעיתים "היד האדומה של או'ניל" וגם "היד האדומה של אירלנד", ומקורה המשוער בדמות המיתולוגית Labraid Lámh Dhearg ובמספר סיפורי עם איריים שעברו מדור לדור. הסמל מקושר למסורת הגאלית האירית, ובמיוחד לשבטים מאזור אלסטר טרום המאה ה-15, כדוגמת שבט אונייל.

מקורות מיתולוגיים

מקובל לשער כי מקורו של הסמל הוא במסורת הפגנית ובדמותו של Labraid Lámh Dhearg, אולם על פי אגדה נוספת, ממלכת אלסטר נותרה ללא יורש עצר ותחרות שיט נערכה בין הטוענים לכתר. הזוכה בתחרות היה זה אשר ייגע ראשון בחופה של אלסטר. אחד המתמודדים, אשר חשק בכס המלוכה וראה כי הוא עומד להפסיד במירוץ, כרת את כף ידו הימנית וזרקה אל עבר החוף, וכך זכה במרוץ ובכס המלוכה. צבעה האדום של כף היד הוא ככל הנראה בצבעו האדום של הדם. בגרסה מסוימת של אגדה זו הזוכה הוא חבר שבט אונייל, וכך זוהתה כף היד האדומה עם שבט זה.

השימוש בסמל

במהלך מלחמת תשע השנים (1594 - 1603) בין שבט אונייל לבין אנגליה הוצג הסמל כסמלו של השבט. המלחמה נקראה בפיהם Lámh Dhearg Abu! (יד אדומה לניצחון!). 
היד האדומה מופיעה כמטען בשלטי האצולה של משפחות רבות המקושרות לשבט או'ניל, הן באירלנד (בעיקר בצפונה) והן בסקוטלנד. לאחר שהפך וולתר דה ברוס לרוזן אלסטר בשנת 1234 שולב בשלט האצולה שלו, שבו צלב אדום על רקע זהב, סמל היד האדומה. השלט הפך ברבות הימים לדגלה של אלסטר.
מוטיב היד האדומה שולב גם בדגל צפון אירלנד, בסמליהם של כמה מחוזות בצפון ושל ארגונים רשמיים ופרטיים באירלנד. סמל היד האדומה נחשב אחד הסמלים הבודדים אשר חוצים את גבולות הסכסוך בין תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת לבין הרפובליקנים.
הדחק

בהידרוסטטיקה, הֶדְחֶק (displacement) הוא משקל הנוזל שדוחק גוף השקוע בנוזל.
גוף השוקע כולו או חלקו בנוזל, דוחק נוזל בנפח השווה לנפח של הגוף שנמצא בתוך הנוזל. אם לגוף משקל סגולי קטן מזה של הנוזל, הוא יצוף על פני הנוזל. במקרה זה, משקל הנוזל שנדחק שווה למשקל הגוף כולו. 
חוק ארכימדס אומר שעל גוף שנמצא בתווך כלשהו (נוזל או גז) פועל כלפי מעלה כוח ציפה השווה למשקלו של נפח זהה מהתווך. הגוף הנמצא בתוך התווך דוחק חלק מהתווך בנפח זהה לשלו. הן לגוף הדוחק והן לתווך הנדחק יש צפיפות, המתבטאת ביחס בין המסה לנפח. מכאן נובע שאם צפיפותו של הגוף קטנה מצפיפותו של התווך אזי הגוף יצוף (משום שכח הציפה שווה למשקל התווך שנדחה ומשקל התווך שנדחה גדול יותר ממשקל הגוף), ואם להפך - הוא ישקע. בהקשר של מים כתווך, צפיפות יחסית זו מכונה משקל סגולי.
במילים אחרות ניתן לתאר את הכוחות על גוף השקוע בנוזל כך: המשקל מושך את הגוף כלפי מטה, אך ככל שהגוף ירד מטה הוא ידחק נפח גדול יותר מהנוזל ולכן "יאבד" משקל השווה למשקל הנוזל הנדחק. אם המשקל הסגולי של כלל הגוף הוא פחות ממשקלו הסגולי של הנוזל, הגוף יגיע לשיווי משקל כאשר חלקו שקוע בנוזל וחלקו צף מעליו. שיווי משקל זה יקרה כאשר משקל הנוזל שנדחק שווה למשקלו הכולל של הגוף.
נטאי

נְטַאי (או הַטָּיָה, באנגלית - Bias, בָּיָאס) הוא עיוות של תוצאות מדידה או הערכה המוביל לפירוש מוטעה שלהן. 
לדוגמה, מתן העדפה מודעת או בלתי מודעת לנקודת מבט (פרספקטיבה) או אידאולוגיה מסוימת על פני החלופות האחרות.

גורמים לנטאי

ישנם גורמים רבים היכולים ליצור נטאי.
בשלב איסוף הנתונים הנטאי יכול להיווצר בעקבות גורמים הקשורים במכשיר המדידה או בכלי ההערכה, בגורמים הקשורים במושא ההערכה (אדם, חפץ, תופעה וכו'), בגורמים הקשורים בסיטואציית ההערכה ובאינטראקציות שבין כל הגורמים הללו.

היבט קוגניטיבי ופסיכולוגי

אחד הגורמים האפשריים לנטאי בתהליכים התפיסה והחשיבה האנושיים היא הסכמות. הסכמות מסייעות לאדם להבין את העולם באופן יעיל על סמך ניסיון העבר שלו ומאפשרות לו להתמודד עם היצף מידע של גירויים מהסביבה לנוכח צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית. 
צוואר הבקבוק נוצר משום שהזיכרון לטווח קצר יכול להכיל פחות או יותר שבע יחידות מידע בו זמנית למשך זמן קצר בלבד.
הסכמות משפיעות על החשיבה בכך שהן פועלות כמסנן עבור מנגנוני הקשב שלרוב מאפשר רק למידע שתואם אותן להירשם בתודעה ולעבור את תהליך הקידוד בזיכרון לטווח ארוך. לא רק זאת, אלא שהן משפיעות גם על המידה ואופן השליפה של אותו המידע. כתוצאה מכך יש להן עמידות בפני מידע סותר ונטייה לעודד התנהגות אשר תוביל לאישורן.
נאמר שמישהו הוא בעל דעה מוטה, אם שיקול דעתו מושפע מנטאי עד לרמה שבה השקפותיו אינן יכולות להיתפס כנייטראליות או אובייקטיביות, אלא כסובייקטיביות. נטאי יכול, למשל, לגרום לאדם לקבל או לדחות את האמת שבטענה מסוימת, לא בשל חוזקם של הטיעונים ממנה היא מורכבת, אלא מכיוון שהיא תואמת או בלתי תואמת את רעיונותיו המגובשים-מראש. דבר זה מכונה הטיית אישור.
בפועל, נטאי נובע לעיתים קרובות מהעדפה לא-מודעת מצדו של האדם אשר נדרש לברור או לתווך בנושא כלשהו שלא מתוך עניין אישי.

היבט מערכתי

נטאי מערכתי (systematic bias) נגרם כתוצאה מפגם מובנה במערכת שבה נוצרת הטיה (דוגמה - תרמוסטט שלא כויל כראוי ייטה במספר מעלות קבוע). כתוצאה מכך, נטאי מערכתי גורם לשגיאות מערכתיות. זאת בניגוד לשגיאות אקראיות שפעמים רבות מבטלות את עצמן.
קרב אניידלו

קרב אניידלו (Battle of Agnadello) היה אחד הקרבות החשובים במלחמת הליגה של קמבריי וכן אחד הקרבות המרכזיים במלחמות האיטלקיות.
ב-15 באפריל 1509 עזב צבא צרפתי תחת פיקודו של לואי ה-12 את מילאנו ופלש לטריטוריה ונציאנית. כדי לעצור את התקדמותם, גייסה ונציה צבא של שכירי חרב ליד ברגמו, אשר הונהג על ידי בני הדודים אורסיני, ברטולומאו ד'אלוויאנו וניקולו די פיטיליאנו. אורסיני הורה להימנע מעימות ישיר עם ההתקדמות הצרפתית והעביר את השבועות הבאים בהתנגשויות בין-צבאיות קלות.
ב-9 במאי חצה לואי ה-12 את נהר אדה בקסאנו ד'אדה. אלוויאנו ופיטיליאנו חנו מסביב לעיר טרוויליו, בחוסר הסכמה לגבי איך להילחם בלואי, מכיוון שאלוויאנו רצה להתקיף את הצרפתים תוך התעלמות מפקודותיו של אורסיני. לבסוף הוחלט לנוע דרומה לעבר נהר פו בחיפוש אחר עמדות טובות יותר.
ב-14 במאי, כאשר הצבא הוונציאני נע דרומה, אלוויאנו עמד אל מול כוח צבאי צרפתי בפיקודו של השליט דה שומון. אשר ריכז את יחידתו סביב אניאדלו. אלוויאנו הציב את כוחותיו, שמנו בערך כשמונת-אלפים חיילים, על קו רכס שהשקיף אל כמה כרמי ענבים. דה שאמונט ניסה לתקוף, בתחילה בעזרת חיל פרשים ולאחר מכן עם רמחים שווייצרים; אבל הצרפתים, שהוכרחו לצעוד מעל צלע גבעה מלאה בתעלות השקיה שבמהרה התמלאו בבוץ מהגשם השוטף, לא יכלו לפרוץ את הקו הוונציאני.
פוטיליאנו נע לפני אלוויאנו, והיה כמה קילומטרים קדימה כאשר הצרפתים החלו בהתקפה. בתגובה לבקשת אלוויאנו לעזרה, הוא שלח מסר המציע להימנע מקרב יזום (pitched battle), והמשיך את מסעו דרומה.
בינתיים, לואי, עם יתרת הצבא הצרפתי, השיג את אלוויאנו. הצרפתים הקיפו את אלוויאנו משלושה כיוונים והמשיכו להשמיד את כוחותיו בשלוש השעות הבאות. חיל הפרשים הוונציאי התמוטט ונמלט, ואלוויאנו עצמו נפצע ונשבה. תחת פיקודו, יותר מארבעת-אלפים נהרגו.
למרות שפוטיליאנו נמנע ממגע ישיר עם הצרפתים, הוא קיבל את החדשות על הקרב באותו הערב, וחלק גדול מכוחותיו נטשו בבוקר. עם התקדמותם של הצרפתים, הוא נס במהירות אל עבר וונציה וטרוויזו. או אז לואי המשיך לכבוש את יתרתו של מחוז לומברדיה.
ניקולו מקיאוולי, בספרו "הנסיך", מציין את הקרב כמערכה שבה, ביום אחד, הוונציאנים "איבדו מה שלקח להם מאמץ של שמונה מאות שנים לכבוש".
אלוף האלופים

הטורנירים הלא רשמיים

טורניר "אלוף האלופים" נערך לראשונה ב-1957 והתקיים על שמו של סא"ל זיו צפרירי שנפל במלחמת סיני שנה לפני כן, בתרומת משפחתו ולזכרו. משחק הגמר נערך בין אלופת ישראל לעונת 1956/1957, הפועל תל אביב לבין מחזיקת גביע המדינה לאותה העונה, הפועל פתח תקווה. המשחק הסתיים בניצחונה של הפועל תל אביב 0-3. 
בפעם השנייה התקיים הטורניר ב-1963 בחסות ארגון אילנשיל פוליו שהוקדש לנפגעי מחלת הפוליו ולהעלאת המודעות למחלה שרבים נאבקו בה בזמנים הללו. משחק גמר זה נערך בין הפועל פתח תקווה למכבי חיפה הסתיים בתוצאה 2-2, והוכרזה זכייה משותפת של הקבוצות.
בפעם השלישית התקיים הטורניר ב-1965 בחסות עיריית רמת גן בין הכח רמת גן למכבי תל אביב והסתיים גם הוא בתוצאה 2-2, נערך משחק חוזר שנגמר גם הוא בתיקו 1-1 ולכן הפרס הוכרז כזכייה משותפת. בפעם השנייה ברצף.
בפעם הרביעית התקיים שנה לאחר מכן אז זכתה הפועל תל אביב בפעם השנייה בתואר על חשבון הפועל חיפה. בשנת 1968 התקיים משחק הגביע החמישי בחסות תנועת מכבי העולמית ומכבי תל אביב זכתה בו על חשבון בני יהודה תל אביב.

הטורנירים הרשמיים

הטורניר החל להתקיים בארגון, בחסות ובהכרה רשמית של ההתאחדות לכדורגל בישראל רק בשנת 1969. בטורניר הרשמי הראשון זכתה הפועל תל אביב כשניצחה 5-1 את הכח רמת גן. החל מעונה זו התקיים הטורניר באופן תדיר ועונתי למעט השנים 1972-1973 ו-1987, ועד שנת 1990. הוחלט כי אם האלופה גם זכתה בגביע המדינה (השלימה דאבל) באותה העונה, סגנית האלופה בליגה תתחרה כנגדה בגביע אלוף האלופים. לאחר מותו של שדר הספורט נחמיה בן אברהם בשנת 1979, הוחלט בהתאחדות לכדורגל לקרוא על שמו את הטורניר. הטורניר הופסק בשנת 1990 וקבוצת בני יהודה תל אביב הייתה האחרונה לזכות בו למשך כ-25 שנים.
בסוף עונת 2004/2005 נעשה ניסיון לקיום משחק בין האלופה מכבי חיפה לבין מחזיקת הגביע הפועל תל אביב, אך בשל פרוץ מלחמת לבנון השנייה הוא בוטל.
בשנת 2014 הודיעה ההתאחדות על חידוש המפעל. המפעל אמור היה להתחדש בפתיחת עונת 2014/2015 במשחק בין האלופה מכבי תל אביב למחזיקת הגביע עירוני קריית שמונה, אך לבסוף הוחלט כי חידוש המפעל ידחה בעונה אחת, בין היתר בשל סמיכות בין המועד המתוכנן לבין גמר מונדיאל 2014.
בשנת 2015 חודש הטורניר במשחק בו ניצחה סגנית האלופה עירוני קריית שמונה את מכבי תל אביב, שזכתה בעונה שלפני כן בטרבל.
לקראת עונת 2016/2017 הוחלט שבמידה ומשחק אלוף האלופים יסתיים בתיקו בתום 90 דקות, יעברו הקבוצות ישירות לדו-קרב בעיטות מ-11 מטרים ללא הארכה לפני כן. כמו כן הוחלט על העלאת מספר החילופים האפשריים במשחק משלושה לחמישה (בדומה למשחקי גביע הטוטו). החל משנת 2018 מעפילה המנצחת במשחק אלוף האלופים ישירות לחצי גמר גביע הטוטו, ואילו המפסידה מתמודדת במשחק על מקומות 5–6 בטורניר.
מכבי תל אביב היא שיאנית הזכיות בתואר, עם שש זכיות, ואורי מלמיליאן הוא מלך השערים של המפעל בכל הזמנים עם 5 שערים.
דלקת סימפונות חריפה

אבחנה מבדלת

דלקת סימפונות חריפה לעומת דלקת ריאות: בבדיקה קלינית יכול להיות קושי להבדיל בין שתי המחלות אולם בניגוד לדלקת ריאות, בדלקת הסימפונות אין מעורבות פתולוגית של נאדיות הריאה, ואין תסנין (Filtrate) שניתן לזהות בצילום ("ריאות נקיות").

גורמים

הגורמים השכיחים ביותר לדלקת סימפונות חריפה הם נגיפים מסוג Rhinovirus וממשפחת Adenoviridae, Coronaviridae, ‏Orthomyxoviridae ו-Paramyxoviridae.
בועז כהן (קצין)

שירותו בצה"ל

עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון . בשריון עבר כהן הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. בתפקידיו הבאים שירת כמפקד פלוגה, מפקד גדוד ומפקד חטיבת מילואים, חטיבה 27. בין השנים 2001 ל-2003 כיהן כמפקד חטיבה 188. לאחר מכן שימש כנספח צה"ל לכוחות היבשה של צבא ארצות הברית. בתפקידו הבא שימש כקצין אג"ם פיקוד הצפון, בין היתר במלחמת לבנון השנייה. בתום המלחמה, משהובהר לו כי לא יקודם לדרגת תא"ל ולתפקיד מפקד אוגדה פרש מצה"ל.
מייק קראפו

ביוגרפיה

קראו נולד בעיר איידהו פולס למלבה (לבית אולסן) וג'ורג' לוול קראפו. אחיו, טרי, גדול ממנו ב-12 שנים. הוא שאר בשר רחוק של הנרי ה. קראפו, שכיהן כמושל מישיגן בשנים 1865-1869 וכן של ויליאם דוראנט, נכדו של הנרי שהיה מחלוצי תעשיית הרכב ושייסד את ג'נרל מוטורס. את לימודיו התיכוניים סיים ב-1969 וב-1973 היה לבוגר אוניברסיטת בריגהם יאנג במדע המדינה. ב-1977 קיבל תואר ראשון במשפטים מאת בית הספר למשפטים בהרווארד. במשך שנה אחת בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 היה מתמחה של השופט ג'יימס מ. קרטר מבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית ולאחר מכן שב לאיידהו, שם עבד כעורך דין. 
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 נהפך קראפו לפעיל במסעות הבחירות של המפלגה הרפובליקנית למושבים בבית המחוקקים של איידהו. אחיו טרי היה חבר בבית הנבחרים של איידהו וכיהן שם כמנהיג הרוב (1968-1972) והיה כוכב עולה בפוליטיקה של איידהו. בעקבות מותו של טרי מלוקמיה ב-1982, התמודד קראפו לסנאט של איידהו. הוא נבחר לסנאט ב-1984 וכיהן שם עד 1992. ב-1988, באופן בלתי צפוי, הנשיא הזמני של הסנאט ג'ים ריש לא נבחר מחדש לסנאט וקראפו נבחר על ידי עמיתיו לתפקיד הנשיא הזמני. הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1988-1992.
ב-27 בינואר 1989 כיהן קראפו כמושל איידהו במשך מחצית היממה. המושל ססיל אנדרוס היה מחוץ לגבולות איידהו כשהעיד בפני הקונגרס של ארצות הברית, ולאחר מכן סגן המושל דאז בוץ' אוטר היה גם הוא מחוץ לאיידהו. לפי סדר הירושה של מושל איידהו, הנשיא הזמני של הסנאט הוא הבא בתור לרשת את המושל לאחר סגן המושל. ב-1992 נבחר לקונגרס של ארצות הברית, כחבר בית הנבחרים האמריקאי מטעם מחוז הקונגרס השני של איידהו. הוא נבחר שוב במשך שלוש פעמים עד 1999, עת נבחר לסנאט של ארצות הברית.
ב-1998, הסנאטור דירק קמפת'ורן נבחר למושל איידהו ולפיכך התפנה מושבו בסנאט. קראפו, אז חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, החליט להתמודד למושבו הריק. הוא נבחר באותה השנה לכהונה בת שש שנים, וזכה פעם אחר פעם עד לבחירתו האחרונה ב-2016. קראפו נהפך לסנאטור הבכיר של איידהו כאשר הקונגרס ה-111 של ארצות הברית התכנס ב-3 בינואר 2009, והסנאטור לארי קרייג, שייצג את איידהו בסנאט בין השנים 1991-2009, החליט שלא להיבחר מחדש. בכינוס הקונגרס ה-121 של ארצות הברית, קראפו דורג במקום ה-39 בבכירותו בסנאט. הוא התנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה של הנשיא ברק אובמה ואף הצביע נגדו. ב-2011 היה חבר במה שכונה "כנופיית השישה" שניסתה להציע לסנאטורים הדמוקרטים עסקה שתכלול הורדה משמעותית בגירעון התקציבי.
בסוף דצמבר 2012 נעצר קראפו בידי משטרת אלכסנדריה שבוירג'יניה לאחר שנכשל בבדיקת ינשוף. לאחר שחרורו בערבות מהמעצר פרסם קראפו הודעה לתקשורת ובה אמר: "שגיתי ואני מתנצל בפני משפחתי, בפני הבוחרים שלי וכל מי שנתן בי את מבטחו. אני לוקח על עצמי אחריות ואשא בעונש שיוטל עלי. אנקוט צעדים להבטיח שזה לא יקרה שוב לעולם". יתרה מזאת, שתיית אלכוהול אסורה על פי חוקי הכנסייה המורמונית בה חבר.
עם פרסום הקלטת בה נשמע דונלד טראמפ, המועמד הרפובליקני לנשיאות משתמש בשפה גסה כלפי אישה באוקטובר 2016, חודש ימים לפני הבחירות לנשיאות שנערכו באותה השנה, הודיע קראפו על הסרת תמיכתו במועמד לנשיאות. במרץ 2018 היה ממנסחי "החוק לעידוד צמיחה כלכלית, הקלה רגולטורית והגנה על הצרכן", שזכה לתמיכת המפלגה הדמוקרטית ושהטיל הקלה בפיקוח שהוטל על המגזר הפיננסי בארצות הברית בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, הידוע בשם חוק דוד-פרנק.
דן אנגלהרד

ראשית חייו

דן אנגלהרד נולד בשכונת גאולה בירושלים וגדל במשפחה דתית מסורתית. בילדותו היה חניך בבני עקיבא. עם גיוסו לצה"ל החל את לימודיו ואת שירותו במסלול עתודה רפואית. למד רפואה בין השנים 1965–1972 במרכז רפואי הדסה, לאחר מכן שירת כרופא גדודי בגדוד 53 של חטיבה 188.

שירותו הצבאי

על תפקודו בחטיבה 188 במלחמת יום הכיפורים, במהלך הלחימה בעזרה לפצועים מהיחידות השונות הן בקרבות הבלימה והן בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן ולסוריה ב-11 באוקטובר 1973, הוענק לאנגלהרד עיטור המופת באפריל 1976 על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.

עבודתו

בין השנים 1976–1979 התמחה ברפואת ילדים בהדסה ובשנים הבאות השתלם גם בתחום מחלות זיהומיות. בשנת 1979 חזר לשירות בצה"ל והשתחרר בדרגת אלוף-משנה בשנת 1990. במהלך השנים עסק בהוראה ובמחקר ועיסוק רפואי ברפואת ילדים ומחלות זיהומיות, כאשר בשנת 2002 מונה למנהל מחלקת הילדים בבית החולים הדסה עין כרם ומילא תפקיד זה במשך 10 שנים. צוות המחלקה מונה עשרים וארבע אחיות וכעשרים רופאים ומתמחים. המחלקה מעניקה טיפול ל-1,500 ילדים ותינוקות בשנה בטווח גילאים רחב החל מגיל לידה ועד גיל 18, כ-40 ילדים ביום, ערוכה לאשפוזים ממושכים ולאשפוזי יום, ועונה על צרכים מגוונים – טיפול במחלות ילדים חריפות וכרוניות, הכנה לקראת ניתוחים מורכבים, השגחה ומעקב בתקופת החלמה. הטיפול ניתן לילדים המתגוררים באזור ירושלים רבתי ולילדים עם בעיות מורכבות מכל רחבי הארץ, כמו גם מרחבי הרשות הפלסטינית. 
החל משנת 2008 פרופ' אנגלהרד מתפקד כראש הצט"מ - צוות לטיפול במגפות בישראל.

משלחות הומניטריות

בסוף שנות השבעים, כאשר ממשלת ישראל בהנהגתו של מנחם בגין קיבלה החלטה לשלוח משלחת סיוע לפליטי קמבודיה, היה אנגלהרד חלק מהמשלחת הרפואית שטיפלה באלפי חולים, ילדים ומבוגרים. הצוות טיפל בהתפרצות מחלות זיהומיות כגון כולרה, מלריה ועוד מחלות מידבקות וסייע להציל רבים.
במהלך השנים, יצא פרופ' אנגלהרד כחלק ממספר משלחות ובתי חולים שדה במוקדי אסון סביב העולם, בהם ב-1979 ב-קמבודיה, ב-1987 בזאיר, 1994] ברואנדה, קוסובו ב-1999 וכן רעש האדמה בטורקיה בשנת 1999 והצונאמי בסרי לנקה ב-2004.

התנדבות

פרופ' אנגלהרד יזם והקים בשנת 2000 את הארגון ההתנדבותי ART Joy Love "קוקטייל של שמחה ואהבה", והוא מנהל אותו בהתנדבות. התוכנית מסייעת לילדים יתומים חולי איידס באתיופיה, על ידי מתן קוקטייל התרופות (Antiretroviral Therapy – ART) ותרופות נדרשות נוספות, בליווי שמחה ואהבה שלהן הם כה זקוקים. בזכות מיזם זה, היתומים באדיס אבבה היו הילדים האתיופים הראשונים שזכו לקבל את קוקטייל התרופות. בינואר 2007 קיבלו יותר ממאתיים ילדים טיפול זה בבית היתומים באדיס אבבה. בין הצוות המקומי, מתנדבי "קוקטייל של שמחה ואהבה" השוהים בבית היתומים, והצוות הרב-תחומי בהדסה ירושלים מתנהל שיתוף פעולה אמיץ, שהביא לירידה דרמטית בתמותה בקרב ילדים יתומים באתיופיה: לפני תחילת הפרויקט מתו מדי שנה כ-25% מהילדים בבתי היתומים, וכיום התמותה היא פחות מ-1% בשנה. אושרם ואיכות חייהם של הילדים השתפרו לאין שיעור, ועתה מושקע מאמץ רב בחינוך הילדים כדי להכשירם לחיים עצמאיים בעתיד.
בעקבות הלהבות

עלילה

גיבור העלילה הוא יהודה ורסנו, נער יהודי יתום הגר באתונה שביוון. יהודה מטפל באחותו הקטנה חווה, אשר גדלה יחד עמו בבית יתומים יהודי באתונה. כאשר יהודה מגיע לבגרות, הוא מחליט לעלות לארץ ישראל, ולנסות להשיג שם כסף כדי להביא בעקבותיו גם את אחותו. הוא מצליח להתאקלם בארץ ולעבוד כמוכר עיתונים, אלא שאז פורצת מלחמת העולם השנייה. יהודה מתגייס לצבא הבריטי ונלחם בצבא האיטלקי במערכה במדבר המערבי. ב-1940 פולשים האיטלקים ליוון, ויהודה דואג לחווה התקועה באתונה. למזלו, הוא נשלח לאתונה כחלק מחיל המשלוח הבריטי שנשלח לעזור ליוונים. הוא מוצא את אחותו בבית היתומים, ומבטיח לה שלמחרת יקח אותה אתו. אלא שבאותו לילה גם הגרמנים פולשים ליוון והצבא הבריטי מתחיל לסגת מהארץ. כיוון שהוא מבלה את הלילה עם נערה מקומית, יהודה מקבל את ההודעה מאוחר מדי, ולא מספיק להוציא את חווה מבית היתומים לפני שהוא נאלץ להתפנות יחד עם הבריטים. הוא ממשיך להילחם בצבא הבריטי, ומשתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה. הוא מתבשר שאחותו נמצאת במנזר איטלקי, אלא ששם הוא מגלה שהיא המירה את דתה לנצרות. היא כועסת עליו כי נטש אותה, ורוצה להישאר במנזר. יהודה מחליט לחטוף אותה מהמנזר, אולם בליל החטיפה הוא מגלה שהיא עברה על פי בקשתה למנזר אחר בצפון איטליה הנמצאת תחת כיבוש גרמני. הוא נלחם בחזית האיטלקית ומצטרף לבריגדה היהודית. עם סיום המלחמה הוא מוצב בגרמניה, ומגלה שחווה נלקחה לדכאו. הוא מוציא אותה משם ולוקח אותה עמו לבסיס. הוא מגלה שהיא נפגעה בדכאו קשות, לא רק גופנית אלא גם נפשית, אולם היחס החם שהוא משפיע עליה מסייע לה אט אט. הספר מסתיים כאשר יהודה לוקח חופשה מהצבא ומפליג לארץ ישראל יחד עם אחותו כדי לסיים את שיקומה.
מירי דור

מרים (מירי) דור (1910 – 11 באוקטובר 1945) הייתה משוררת וסופרת ילדים עברייה ביישוב.

קורות חיים

נולדה בעיר ורשה בשנת 1910 לפנינה ויחיאל היילפרין, אחות צעירה לאוריאל (לימים המשורר יונתן רטוש).
בשנת 1919 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה באונייה "רוסלאן". עקב חיפושי פרנסה של אביה נדדה משפחתה בנעוריה בין ירושלים לתל אביב, ומירי למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, בגימנסיה העברית רחביה בירושלים ובבית-הספר התיכוני למסחר (לימים גימנסיה גאולה בתל אביב). בהיותה בת 16 החלה לחבר שירים, וכעבור כשלוש שנים החלה לפרסמם בכתבי העת הספרותיים "מאזנים" ו"כתובים". ב-1936 נסעה ללימודים בפריז יחד עם חברהּ, לימים בעלה, הזואולוג ד"ר מנחם דור (קלוגהויפט). היא למדה זואולוגיה ובלשנות. ב-1938 שבה לארץ ישראל והחלה לכתוב סיפורים על בעלי חיים; תחילה למען אחיה הצעיר ממנה ב-13 שנים, עוזיאל (לימים פרופ' עוזי אורנן), ואחר כך לשבועון הילדים "דבר לילדים", שם התפרסמו במדור בשם "בביברו של עולם".
בשנת ה'תש"ג יצא לאור הספר "עולם החי, פרימטים: Primates: קופים וקיפופים", שבכתיבתו ועריכתו השתתפה מירי דור יחד עם בעלה ועם אלכסנדר ברש ודבורה אילון-סירני.
מירי דור נפטרה כתוצאה מסיבוכים בהיריון ב-11 באוקטובר 1945, בגיל 35.
לאחר מותה יצאו לאור סיפוריה בספר "ביברו של עולם" (ה'תש"ח) ושיריה בספר "שולל: צרור שירים" (ה'תש"ט).
דור עסקה גם בתרגום, ותרגמה מסיפורי ז'אן פול סארטר (יום בבית הסוהר; בחדר; אינטימיות) ואת הספרים "בשלג הקילימאנג'ארו" מאת ארנסט המינגוויי ו"מלך נער" מאת אנדרה ליכטנברגר.
אלמנהּ, מנחם דור, נישא לידידתה הסופרת והמחנכת רבקה דוידית.
זן הדג שוניתית מירי (Neopomacentrus miryae) שאותו זיהו בעלה וג'ראלד אלן  ב-1977 נקרא על שמה.
אקסיומת היסוד

אין סדרת שייכות יורדת אינסופית

מאקסיומת היסוד נובע שאין סדרה אינסופית יורדת של קבוצות: .
הסיבה היא שהקבוצה  תסתור את אקסיומת היסוד. מצד שני, בהנחת  גרסה מוחלשת של אקסיומת הבחירה (אקסיומת הבחירה התלויה), גם הכיוון ההפוך נכון - מתוך כל דוגמה לקבוצה שסותרת את אקסיומת היסוד אפשר לבנות סדרת  אינסופית יורדת. במילים אחרות יחס השייכות מבוסס היטב.
נעיר כי יכולה להיות במודל של אקסיומת היסוד סדרת שייכות אינסופית יורדת, כל עוד המודל לא "מכיר" אותה. לדוגמה, אם ניקח מודל של ZFC (כולל אקסיומת היסוד), M, ונסתכל על העל חזקה שלו ביחס לעל מסנן לא ראשי על הטבעיים. המודל המתקבל יקיים את אקסיומת היסוד (כמו כל טענה מסדר ראשון), אך יש בתוכו סדרת שייכות יורדת אינסופית:
נגדיר את  להיות מחלקת השקילות בעל חזקה של הפונקציה  (זהו מספר טבעי לא סטנדרטי). כעת לפי משפט Łoś כיוון שהאוסף  שייך לעל המסנן הטענה  מתקיימת בעל החזקה, לכל n.
זו אינה סתירה כיוון שהסדרה  היא לא איבר של על החזקה.

אינדוקציה על כל הקבוצות

נניח כי יש לנו טענה בשפה של תורת הקבוצות ואנחנו יכולים להוכיח שלכל קבוצה x, אם הטענה מתקיימת על כל האיברים של x אז היא מתקיימת גם על x. אז בהינתן אקסיומת היסוד - הטענה הזו מתקיימת על כל הקבוצות.
כי נניח בשלילה שיש x שלא מקיים את הטענה. על ידי הגדלת x אם יש צורך, נניח כי x סגור טרנזיטיבית, כלומר אם  אז  (כאן אנחנו משתמשים באקסיומת האינסוף ובאקסיומת ההחלפה). לפי אקסיומת ההפרדה, יש תת-קבוצה y שמכילה את כל האיברים של x שאינם מקיימים את הטענה. קבוצה זו אינה ריקה (אחרת x היה מקיים את הטענה), ולכן, לפי אקסיומת היסוד, יש בה איבר מינימלי לפי יחס השייכות z. כל האיברים של z נמצאים ב-x אבל לא ב-y ולכן הם מקיימים את הטענה, ומכאן גם z מקיים את הטענה - בסתירה.
גם הכיוון ההפוך נכון - אם אקסיומת האינדוקציה על פני כל הקבוצות מתקיימת, אז גם אקסיומת היסוד מתקיימת.

סודרים

תחת אקסיומת היסוד ניתן להגדיר את הסודרים להיות בדיוק אוסף הקבוצות שאיבריהן סדורים קווית תחת יחס השייכות. האקסיומה מתרגמת במקרה הזה לכך שלכל תת-קבוצה לא ריקה יש מינימום.

הפרדוקס של ראסל

אקסיומת היסוד לא פותרת את הפרדוקס של ראסל. באופן כללי, לא ייתכן כי - אף על פי שאוסף מסוים של אקסיומות אינו עקבי - הוספת אקסיומה מסוימת תהפוך אותו לעקבי. ספציפית, במונחים מודרניים, הפרדוקס של ראסל מראה כי מחלקת כל הקבוצות שאינן מכילות את עצמן, לא יכולה להיות קבוצה. מאקסיומת היסוד נובע רק שהמחלקה הזו מכילה את כל הקבוצות.