google/wiki40b huggingface dataset:
דן בניה סרי

תולדות חייו

נולד בירושלים למשפחה יהודית־תימנית. התייתם בגיל 11 מאביו, יוסף סרי, שנפל במלחמת העצמאות מירי צלף ערבי. החל את דרכו כסופר בגיל 45 לאחר שעבד כפקיד במשרד החקלאות.
סיפורו "אלף נשותיו של סימן-טוב", מהספר "ציפורי צל", עובד לסרט קולנוע בבימויה של מיכל בת-אדם.
זכה בפרס ניומן, בפרס ברנר לשנת תש"ע על מפעל חיים ובפרס ביאליק למפעל חיים בספרות יפה "על כתיבתו רבת ההשראה, הבוראת עולם רווי הומור וכאב, תוך שימוש וירטואוזי ברבדיה של הלשון העברית והתרבות היהודית".
בשנת 2016 זכה לתואר ד"ר לפילוסופיה לאות כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב "לאות הערכה לסופר פורה ומוערך, המבטא ביצירותיו הנפלאות אנושיות עמוקה ומיטיב לבטא את ההוויה הישראלית על פניה המגוונות... ולאות תודה לכותב מוכשר הנותן בספריו ביטוי חי ורגיש לאהבה, לפחד ולחמלה ומראה עד כמה הם משותפים לכל בני האדם באשר הם".
בניה סרי נשוי ללבנה ולהם שני ילדים ושישה נכדים.
גיירמו רוסלס

גיירמו רוסלס (Guillermo Rosales; ‏1946–1993) היה סופר קובני.

ביוגרפיה

רוסלס נולד בהוואנה בשנת 1946. הפעילות הספרותית שלו החלה עוד בהיותו בקובה, שבה שימש כעיתונאי וכתב את ספרו הראשון. 
בשנת 1963 גויס רוסלס לשירות חובה, אך שוחרר מהצבא בעקבות אשפוזו בשל בעיות נפשיות. בשנת 1965 הצטרף אל משפחתו, ששהתה באותה עת בצ'כוסלובקיה – אביו שירת שם כשגרירהּ של קובה. רוסלס סבל שם מהתמוטטות עצבים קשה. לאחר שהותו בצ'כוסלובקיה נסע לברית המועצות, שם אושפז בבית-חולים לחולי נפש. לאחר שחזר לקובה, הוא המשיך להיות בטיפול פסיכיאטרי.
בשנים שלאחר מכן הוא עבר מספר מקומות עבודה, ולא הצליח להתמיד באף אחת מהם. הוא עבד בתור מורה, בנאי, פקיד, כותב תסכיתי רדיו ותסריטאי בטלוויזיה, והשתתף בכמה כתבי עת. באותה עת הוא כתב רומן בשם "סוקרטס", שאותו כתב במשך חודשיים שבמהלכם הסתגר בביתו ולא יצא אל הרחוב. לבסוף, בדחף עז של הרס עצמי הוא שרף את הספר. רוסלס באותם ימים כתב וקרע את יצירותיו באותה מהירות. אמו ניסתה להציל את יצירותיו; היא שמרה את כתביו בארון נעול – אבל הוא פירק את הרהיט מאחור, הוציא את כתבי היד והשמיד אותם.

בארצות הברית

בשנת 1979 נמלט רוסלס ממשטרו הרודני של פידל קסטרו, והתיישב בארצות הברית, במיאמי. בארצות הברית הא שקע באלמוניות וסבל מהפרעות נפשיות. הוא הובחן כחולה סכיזופרניה, ומעולם לא עבד בזמן שהותו באמריקה. רוב ימיו שם עברו עליו בבתי מחסה ובבתי חולים פסיכיאטריים.

תהילה קצרה וסופו

הוא זכה לרגעי תהילה קצרים בזכות ספרו "בורדינג הום", שזכה בפרס ראשון בתחרות "אותיות הזהב" שבראש חבר השופטים שלה עמד המשורר זוכה פרס נובל אוקטביו פאס. אולם ימי החסד שלו לא נמשכו זמן רב, ובשנת 1993 הוא שם קץ לחייו, לאחר שהשמיד את רוב יצירתו. בסוף ימיו הוא היה רזה מאוד, הוא איבד את כל שיניו ונראה כמו עוד חסר בית באמריקה. בשלוש שנות חיו האחרונות הוא הוסיף לעבור מבית מחסה אחד למשנהו, בימיו האחרונים הוא התגורר בדירה קטנה ודלה במיאמי. הוא היה רק בן 47 במותו, ערירי ובודד כשרק חברים מעטים מקהילת האינטלקטואלים הקובנים הגולים עדיין מתעניינים בגורלו.

יצירתו הספרותית

צוואתו הרוחנית כוללת בסך הכל שלושה ספרים: "בורדינג הום", El Juego de la Viola ("משחק הויולה") ו-"אביק הקסם", שאותו כתב בין השנים 1988–1990.
ספרו "בורדינג הום" תורגם לעברית מספרדית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כתר בשנת 2010. הספר ראה אור לראשונה בשנת 1987 בארצות-הברית, אך לא זכה לתהודה רבה. כעשר שנים לאחר מכן הוא תורגם לצרפתית וזכה להצלחה אדירה. בעקבות זאת הוא תורגם גם לגרמנית, לצ'כית ולאנגלית. התרגום לעברית הוא החמישי במספר.
הספר רווי במאפיינים אוטוביוגרפיים, והוא מתאר בצורה חיה ואכזרית את החיים בביתי מחסה למשוגעים במיאמי. הספר משקף יותר מכל את הווי החיים במעון ששמו Happy Home, אחד מבתי המחסה העלובים שרוסלס שהה בהם.
ליליקס

אלבומים

ב-2003 הוציאה ליליקס את אלבום הבכורה, Falling Uphill. מתוכו יצאו כסינגלים "It's About Time", "Tomorrow" ו-"What I Like About You" - גרסת כיסוי לשיר של הרומנטיקס. גרסה זו הופיעה בסרטים שישי הפוך ופתאום 30 ונבחרה כשיר הנושא בסדרה אחיות או לא להיות. שיר נוסף מהאלבום, בעקבות האלבום קיבלה הלהקה שתי מועמדויות בטקס פרסי ג'ונו לשנת 2004.
ב-2006 יצא אלבומה השני, Inside the Hollow, בקנדה וביפן. לאלבום סינגל אחד בלבד - "Sweet Temptation (Hollow)". רצועת הבונוס בגרסה היפנית, The Meaning, הופיעה לפני כן בסרט יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים מ-2004.
האלבום השלישי, Tigerlily, יצא בקנדה ב-2010. מאלבום זה שני שירים יצאו כסינגלים: "Dance Alone", ו-"Nowhere to Run".
באצ'קה פאלאנקה

היסטוריה

יישוב נוסד במקום ככל הנראה במהלך המאה ה-11 עת נשלט על ידי ממלכת הונגריה. ב-1541 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. השם פאלאנקה מאוזכר לראשונה בתעודות עות'מאניות מ-1593. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור באצ'קה פאלאנקה נמסר לחזקת הונגריה. באוקטובר 1944 שוחררה העיירה על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה באצ'קה פאלאנקה בשטחי סרביה.

הקהילה היהודית

באזור התקיימה קהילה יהודית רומניוטית בתקופת האימפריה הרומית. סמוך לעיירה צֶ'לָארֶבוֹ השוכנת בשטחי הרשות המקומית באצ'קה פאלאנקה, בשטחי אתר קבורה אווארי מהמאה ה-8, נתגלו ב-1966 ממצאים מהתקופה הרומית ובהם חרסים שעליהם מוטבעת מנורת שבעת הקנים. הממצאים תוארכו למאה ה-3.
בשלהי המאה ה-18, התיישבו יהודים בעיירה וייסדו קהילה.
ב-1806 הוחל בבנייתו של בית הכנסת בעיירה אשר היה בן שני מפלסים, והוא נחנך ב-1807. ב-1835 הוקם בית ספר יסודי יהודי במקום והוא פעל עד 1900. עוד נחנך בעיירה בית עלמין לקהילה, נבנו: מקווה טהרה, אטליז כשר ובית משרדי הקהילה. ב-1880 התגוררו בבאצ'קה פאלאנקה 493 יהודים שהיוו 4.6 אחוזים מכלל האוכלוסייה. בני הקהילה עסקו ברובם במסחר זעיר ורוכלות.
לקהילה זו השתייכו בנוסף יהודי הכפרים טוֹבָרִישֶבוֹ  וסִילְבָּאש. קהילות נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1900 הוקמו בתי כנסת בשני הכפרים. הקהילות חרבו בשואה. ב-1948 נהרסו מבני בית הכנסת על ידי השלטונות. גם יהודי הכפר פִּיבְנִיצָה השתייכו לקהילת באצ'קה פאלאנקה. קהילה נוסדה בשלהי המאה ה-19, ב-1900 נחנך בית כנסת. הקהילה חרבה בשואה. ב-1944 הרסו ההונגרים את בית הכנסת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 279 נפשות רובם השתייכו לזרם הנאולוגי וכ-50 היו אורתודוקסים. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה פאלאנקה הועבר לחזקת הונגריה. במרץ 1944, לאחר פלישת הגרמנים להונגריה הוחל בהשמדה שיטתית של יהדות הונגריה. במאי הובלו מרבית בני הקהילה למחנה ההשמדה אושוויץ ושם נרצחו.
37 מבני הקהילה ניצלו ממחנות ההשמדה וב-1948 עלו כולם לישראל. ב-1955 הוקם בתוך בית העלמין היהודי, גלעד לזכר יהודי העיר שנרצחו במהלך השואה. ב-1956 נהרס מבנה בית הכנסת. במקום בו שכן מבנה בית הכנסת, הוקם ב-2007 שלט הנצחה לקהילה שחרבה. בית העלמין במקום עדיין מתוחזק ומצויות בו כ-500 מצבות.
מסיבת אוזניות

מסיבת אוזניות היא מסיבה בה כל האנשים רוקדים לצלילי מוזיקה הנשמעת אך ורק באוזניות. בניגוד למסיבה רועשת בה נעשה שימוש במערכות הגברה וברמקולים, במסיבת אוזניות כל משתתף מקבל זוג אוזניות אלחוטיות שרק באמצעותן הוא יכול להאזין למוזיקה. המוזיקה עצמה בוקעת מעמדת שמע אליה מחובר משדר היוצר מרחב וירטואלי מוגדר שרק בו ניתן לשמוע את המוזיקה עם אותן האוזניות האלחוטיות – ללא אוזניות לא ניתן לשמוע מוזיקה כלל. 
במסיבת אוזניות ניתן לשלב מספר ערוצי מוזיקה המשודרים במקביל לאותו המרחב והקהל על ידי שני די ג'יים  או יותר. מסיבות האוזניות פופולריות במיוחד בתור מסיבות רחוב] בשל יכולתן לאפשר מסיבה נטולת רעש שאפשר לקיים גם בשעות בהן ישנם איסורים על קיום רעש בפומבי ועל השמעת מוזיקה רועשת.

היסטוריה

מסיבת האוזניות הראשונה נערכה בשנת 1969 במסגרת סרט מדע בדיוני פיני בשם "Ruusujen Aika"‏. בשנות התשעים שב והועלה רעיון מסיבות האוזניות על ידי מספר ארגונים למען הסביבה שהשתמשו באוזניות במסיבות רחוב על מנת לצמצם את "זיהום הרעש" העולה מהן ואת הפגיעה בטבע ובסביבה. בשנות האלפיים יושם הרעיון גם בחופיה של גואה, הודו, כמענה להגבלות הממשלתיות בנוגע לעריכת מסיבות וקיום רעש במקומות פתוחים.

שימושים נוספים

מאז יישומו, התפשט רעיון מסיבות האוזניות גם לתחומים נוספים בתחום המוזיקה: בנובמבר 2010 נערכה הופעת האוזניות הראשונה בישראל במסגרת פסטיבל הפסנתר במרכז סוזן דלל.

מובייל קלאבינג

סוג נוסף של מסיבות אוזניות, הידוע בשם "מובייל קלאבינג", כולל את התקבצותם של מספר אנשים במקומות לא-קונבנציונאלים הרוקדים לצלילי מוזיקה שכל אחד מהם מספק לעצמו, תוך שימוש במכשירי שמע ניידים כדוגמת נגני MP3 ודיסקמנים הנשמעים באוזניות אישיות.
גרפיט

מבנה כימי

הגרפיט הוא אחת מצורות האיתינים  של פחמן, וכמו היהלום גם הוא סריג אטומרי, אך בשונה ממנו, הגרפיט אינו גביש.
הגרפיט בנוי משכבות, העשויות טבעות בעלות שישה פחמנים (משושה), באופן שכל פחמן מחובר לשלושה פחמנים אחרים בקשרים קוולנטים; אורך הקשר פחמן-פחמן במישור 0.142nm (ננומטר); השכבות מרוחקות אחת מהשנייה 0.335nm ומחוברות ביניהן באמצעות קשרי ואן דר ואלס, מה שגורם לגרפיט להיות רך. בין השכבות מצויים אלקטרונים ניידים (אלקטרון הערכיות הרביעי הלא קושר בקליפה של כל אטום פחמן) ומאפשרים מוליכות חשמלית. השכבות מוסטות זו ביחס לזו, כך שאטום פחמן במישור אחד אינו מעל אטום פחמן במישור השכן. מבחינים בשתי צורות של גרפיט, השונות זו מזו במיקום המישורים זה ביחס לזה. בצורה היציבה - ההקסגונלית – המישורים בסידור ABAB; דהיינו, כל אטום פחמן מצוי מעל מרכז המשושה במישורים השכנים ומול אטום פחמן במישור הבא.
תכונה נוספת של הגרפיט היא האפשרות ללכוד נייטרונים חופשיים, מה שעוזר להפסקת פעילות כור גרעיני בעת הצורך. במשך שנים היה ניסיון להפריד את שכבות הגרפיט. רק בשנת 2004 הצליח אנדריי גיים, בשיתוף פעולה עם קונסטנטין נובוסלוב, שניהם פיזיקאים רוסיים מאוניברסיטת מנצ'סטר, לבצע את ההפרדה על ידי עבודה עם רסיסי גרפיט. הם חזרו על הפעולה שוב ושוב, והרסיסים שהתקבלו נעשו דקים יותר ויותר. כשהיו בידי החוקרים רסיסים דקים רבים, הם בחנו בעיון רב את החתיכות, ונדהמו לגלות שעוביין של כמה מהן היה אטום אחד בלבד. יתרונותיו של החומר נעוצים בתכונותיו המיוחדות, ובהן חוזק מיוחד ומוליכות גבוהה אפילו בטמפ' החדר. לחומר הזה של שכבת פחמן בעובי של אטום אחד ניתן השם גְרָפֵן (באנגלית: graphene).
פרס נובל לפיזיקה לשנת 2010 הוענק לגיים ונובוסלוב על גילוי הגְרָפֵן.
טטיאנה קנליס אולייר

ביוגרפיה

טטיאנה קנליס אולייר נולדה בעיר בוקרשט שברומניה. אביה היה מנהל אולפני סרטים דוקומנטריים ופיצ'רים. להוריה הייתה חיבה גדולה לתיאטרון וכך חינכו את ילדתם היחידה לעולם האמנות. קנליס אולייר למדה באקדמיה לקולנוע ותיאטרון בבוקרשט בין השנים 1971–1974. בעודה סטודנטית שיחקה בתיאטרון ה"אודיאון" תפקיד ראשי בהצגה "כוס המים" מאת המחזאי אז'ן סקריב, וכך החלה את דרכה בתיאטרון המקצועי ברומניה. באקדמיה, למדה אצל המורה הידועה בקשיחותה ובכישרונה - סנדה מנו, בתו של אחד השחקנים הגדולים ברומניה.
שנה השלישית ללימודיה באקדמיה (מתוך ארבע שנות לימוד) קבלה הצעה להשתתף בהצגה "עמודי החברה" מאת הנריק איבסן בתיאטרון רפרטוארי גדול בבושקרשט. מנו, סירבה בתוקף להשתתפותה של הסטודנטית בהצגה, וזאת כיוון שטרם סיימה את לימודיה וטרם מוכנה לשחק בתיאטרון מקצועי. לאחר שנה, עמדה קנליס אולייר בפני הצעה לאודישן אך חששה שמנו מורתה לא תאשר לה להופיע וכי הדבר יפגע בלימודיה. הגברת מנו הפתיעה את קנליס אולייר באישורה ואף עבדה איתה לקראת האודישן החשוב הקרב ובא. כך החלה קנליס אולייר את קריירת המשחק המפוארת שלה ברומניה בעודה בת 22.]
בשנים אלו, רומניה הייתה תחת שלטונו של הרודן ניקולאה צ'אושסקו, ועל כן, היה מאד קשה לצאת מגבולות רומניה. משפחתה חיכתה כ-20 שנים לקבלת אישור העלייה לארץ ישראל. מצד המשפחה, דודה (מצד האב) הגיעו ראשון והכין את הקרקע לעליית השאר. דודה של קנליס סייע לה להשיג עבודה ראשונה כשחקנית, והצליח לגייס לעזרתה את שלמה בר שביט והמורה אפריים אבא, אשר ליווה את טטיאנה בשנותיה הראשונות בארץ.]

קריירה כשחקנית בישראל

בשנת 1978, בשהייתה בת 26, עלתה יחד עם בעלה - קוסטין קנליס אולייר ומשפחתה לארץ ישראל. כשהגיעה החלה ללמוד עברית באולפן, ובליווי המורה אפרים אבא, אשר עזר לה עם ההגיה העברית הייתה מוכנה לגשת לאודישנים בתיאטראות בארץ. תחילה הייתה סטטיסטית בהצגה שבויימה על ידי יוסי ישראלי אשר היה ידוע בדיבורו המהיר וכך זרז את תפיסת השפה של קנליס אולייר. טטיאנה פגשה בגרי בילו, שהיה באותה העת המנהל האומנותי של תיאטרון באר שבע, והשניים החלו שלוש שנים של יצירה ועבודה בתיאטרון באר שבע (1981-1982). קנליס אולייר שיחקה במגוון תפקידים גדולים וחשובים ואף זכתה בפרס "כינור הזהב". בין תפקידיה: "איבאנוב" (סאשה), "מידה כנגד מידה" (איזבלה), "שש נפשות מחפשות מחבר" (הבת החורגת), "אגדות מיערות וינה" (מריאן), "אפר" (אן), "מודיליאני" (ביאטריס הסטינגס), "שפע" (סוזן).
לאחר מכן, שיחקה כשנה (1981–1982) בתיאטרון חיפה בהצגות: "מלחמת טרויה לא תהיה" (הלנה), "אנטיגונה" (אנטיגונה).
בשנת 1985 החלה טטיאנה את דרכה המפוארת בתיאטרון הלאומי "הבימה" שם משחקת ומביימת עד היום. בין הצגותיה הראשונות ב"הבימה": "נסים ונפלאות בקופסאות שימורים" (מרגרטה), "הדוד וניה" (סוניה), "האב" (לאורה), "אדם" (נדיה), "חתונת הדמים" (הכלה), "אותלו" (אמיליה), "נושים" (טקלה), "שלוש אחיות" (מאשה) ועוד תפקידים רבים וחשובים. שחר סגל, אחד מבמאי תיאטרון הבימה פנה אל קנליס אולייר והציע לה לשחק במונודרמה "הקארקאל" במסגרת פסטיבל ה"תאטרונטו".
בשנת 1995, החלה קנליס אולייר ללמד משחק במכללת סמינר הקיבוצים בהמלצתו של הבמאי חנן שניר. המנהל דאז, ישראל סקר הציע לה להשאר ולחנוך את תלמידי המשחק בסמינר. קנליס אולייר מלמדת במכללה עד היום, ותחת ידיה יצאו שחקנים ובמאים המובילים בתעשייה הישראלית.
קווינס פארק

גאוגרפיה

מרבית שטחו של קווינס פארק הוא גן ציבורי בשטח 0.26 קמ"ר, הקרוי אף הוא קווינס פארק. הפרוור כולל את שטח הגן ואת הרחובות הגובלים בו מדרום, מזרח וצפון. הפרוור גובל בסנטניאל פארק ממערב, בונדיי ג'נקשן בצפון, רנדוויק בדרום ווייברלי במזרח. הרחובות הראשיים בפרוור הם דרך קווינס פארק, דרך קרינגטון ודרך דארלי.

היסטוריה

קווינס פארק היה בעברו חלק מבונדיי ג'נקשן, והופרד ממנו (וגבולו הוגדר לראשונה) בשנת 1992. רבים מדריו הוותיקים עדיין קוראים לכתובתם בשם בונדיי ג'נקשן. על אף שהפרוור חדש יחסית, הגן המוכל בתחומו הוגדר כבר בשנת 1887, כחלק משטח הגנים (Centennial Parklands) המשותף לו ולגני סנטניאל פארק ומור פארק.

תרבות

מרבית הבתים בצדו המזרחי של הפרוור הן מהתקופה הוויקטוריאנית, וכוללים בניינים בסגנון התקופה. בצדו הצפוני והדרומי של הפרוור הסגנון האדריכלי הבולט הוא פדריישן אוסטרלי. הפארק כולל בתוכו מגרשי משחק רבים, המשמשים לשעות הפנאי ולספורט חובבנים בתחומים כגון פוטבול, ראגבי, קריקט ועוד.
הנס מולר

ביוגרפיה

נולד בווינה, בירת אוסטריה, למשפחת תעשיינים יהודית. לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא האוסטרי והגיע לדרגת סגן. לאחר שחרורו מהצבא עבר לצ'כוסלובקיה ונכנס לעסקי אביו שניהל מפעל טקסטיל מקומי מצליח. ב-1929 ביקר בארץ ישראל ובדק אפשרות השתקעות והקמת מפעל טקסטיל במקום על רקע חששו מעליית האנטישמיות באירופה. ב-1934, כשנה לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה, סגר את עסקיו בצ'כוסלובקיה ועלה לארץ ישראל. בן דודו, התעשיין אריך מולר הקים ב-1934, בכפר אתא, את מפעל "אתא". לאחר שרכש חלק גדול מהבעלות במפעל, החל ב-1938 הנס מולר לנהל את המפעל. בשנותיו כמנהל צמחה "אתא" למפעל גדול והפכה לאחד מסמליה של התעשייה הישראלית החדשה. במקביל, צמחה גם כפר אתא ליישוב גדול והפכה ברבות השנים לעיר קריית אתא.
יש היסטוריונים המזכירים כי עם הגידול בהיקף הפעילות במפעל, החלו גם סכסוכי עבודה בין הנהלת המפעל, בראשות מולר, לבין העובדים, שיוצגו על ידי מועצת הפועלים החזקה של חיפה.

בית מולר בווינה

מולר היה בעליו של "בית מולר" בעיר וינה. הבניין תוכנן על ידי האדריכל המודרניסטי אדולף לוס ונבנה ב-1928-1927. זהו אחד הבתים הבולטים של התנועה המודרניסטית בווינה. הוא בולט בחזיתו הפשוטה, "הנקייה", הקובייתית והלבנה. פנים הבית תוכנן בקווים פשוטים ובשימוש נדיב בעץ בסגנון היוגנדשטיל.
לאחר מלחמת העולם השנייה דרש מולר את ביתו בחזרה, אולם נדרש לשלם ארנונה גבוהה מאוד על השנים שלא חי בו. משום כך החליט לתרום את הבית למדינת ישראל, ומאז משמש "בית מולר" בווינה למגורי השגריר הישראלי בבירת אוסטריה.
VST

Virtual Studio Technology (ר"ת: VST) היא טכנולוגיה המאפשרת להפעיל כלי נגינה ואפקטי שמע מבוססי תוכנה כפלאג אין בתוך תוכנות להפקת מוזיקה. הטכנולוגיה פרצה דרך בשנות ה-90 המוקדמות, וכיום הפכה לכלי יצירה מקובל, תוך שהיא מסמנת את המעבר של מוזיקאים רבים לעידן המחשוב.
מעיין מרים

מעיין מרים או באר מרים הוא סביל הנמצא בכיכר המעיין בעיר נצרת, ודרכו נבעו בעבר מימיו של מעיין סמוך. על פי אחת המסורות הנוצריות, נהגה הבתולה לשאוב מים במעיין ובו בישר לה המלאך גבריאל את בשורת הולדת ישו.

היסטוריה

בשל קדושת המקום לנוצרים, נבנתה מעליו כנסייה צלבנית ומנהרה קטנה הובילה אליה את מימיו. הכנסייה חסמה את הגישה אל המעיין ועל כן תועלו המים אל מחוץ לה. ב-1263 חרבו הבאר והכנסייה בידי הממלוכים. משהוקמה הכנסייה מחדש בשנת 1750, שוב נחסמה הגישה אל המעיין, ועל כן תועלו מימיו אל בריכה במרחק של 140 מטר מנקודת הנביעה בתוך הכנסייה, ולאחר מכן אל הסביל הניצב בכיכר כיום. בסוף המאה ה-19 הוקמו בית מרחץ וחאן ליד הבאר. המקום שופץ בשנים 1967 ו-2000, וכיום אין זורמים בו מים.

משמעות

לפי אחת המסורות הנוצריות נהגה מרים לשאוב מים מהמעיין, ובאחת ההזדמנויות פגש בה המלאך גבריאל ובישר לה כי הרתה. מסורת זו מקובלת בעיקר על הכנסייה האורתודוקסית, בעוד שהכנסיות המערביות מזהות את מקום הבשורה בכנסיית הבשורה, דרומה משם. מסורת נוספת מספרת כי לאחר לידת ישו נהגה מרים לרחוץ אותו ואת חיתוליו במימי המעיין. הגרסה לפיה המעיין הוא המקום בו ארעה הבשורה לא נזכרה באף אחת מארבע הבשורות, והיא הופיעה לראשונה בבשורה על-פי יעקב, ספר חיצוני מאמצע המאה ה-2:
ותיקח את הכד ותצא לשאוב מים, והנה, קול אומר: 'שלום מרים, רבת חן, ברוכה את מבין נשים.
— 
המעיין נחשב לקדוש גם למוסלמים, ויוחסו למימיו סגולות ריפוי. משך דורות נהגו לארוז את מימיו בבקבוקים ולשולחם לאירופה, והכנסייה הקתולית אף העניקה למבקרים בו מחילת עוונות. הסביל והעץ הסמוך לו מופיעים בסמל העיר נצרת.
PLA (פלסטיק)

חומצה פולילקטית או פולילקטיד (PLA) הוא פוליאסטר אליפטי מתכלה ביו-אקטיבי תרמופלסטי המיוצר ממשאבי טבע מתחדשים כגון עמילן תירס (בארצות הברית וקנדה), שורשי טפיוקה, צ'יפס או עמילן (בעיקר באסיה), או קנה סוכר (בשאר העולם). בשנת 2010, PLA היה הביופלסטיק השני לפי רמת צריכה של ביופלסטיק בעולם.
אחד משימושיו של ה-PLA הוא להכנת חוטי פלסטיק המשמשים להדפסה תלת-ממדית.
יוג'ין קנדל

פרופ' יוג'ין (יבגני) קנדל (נולד ב-1959) הוא כלכלן ישראלי העומד בראש עמותת "סטארט-אפ ניישן סנטרל" ומכהן כפרופסור למימון בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2009 - 2015 שימש כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה.

ביוגרפיה

יוג'ין קנדל נולד במוסקבה (אז בירת ברית המועצות) בשם יבגני קנדל. אביו, פליקס קנדל, הוא סופר ותסריטאי. אמו הייתה מהנדסת. בשנת 1977 עלתה המשפחה לישראל לאחר 4 שנים בהן הייתה מסורבת עלייה והשתקעה בירושלים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תואר ראשון ותואר שני בכלכלה. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו. הוא היה מרצה (Assistant Professor) למנהל עסקים באוניברסיטת רוצ'סטר בשנים 1989 עד 1997. בשנה זו שב לישראל, לאוניברסיטה העברית. הוא חבר סגל בבית הספר למנהל עסקים ובמחלקה לכלכלה ובשנת 2009 קודם לפרופסור מן המנין. בשנים 2004–2005 עמד בראש המחלקה לכלכלה.  קנדל חבר במרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית, במרכז למדיניות ולמחקר כלכלי בלונדון ובמכון האירופי לממשל תאגידי.
תחום מחקרו האקדמי הוא שווקים פיננסיים. שימש כעורך של כתב העת Journal of Financial Markets והחל מ-2010 מכהן כיו"ר ועדת הפרס של פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות.
היה חבר בוועדת ששינסקי לבחינת מדיניות תמלוגי הגז. שימש גם כחבר בוועדת הריכוזיות. 
החל משנת 2009 כיהן כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה וכן היה יועץ כלכלי לראש הממשלה בנימין נתניהו. 
באוגוסט 2011 מונה לחבר בוועדת טרכטנברג. ב-16 בפברואר 2013 הציג את תוכניתו לגיוס חרדים לצה"ל. התוכנית המכונה "מתווה קנדל", גובשה בשיתוף ראש הממשלה בנימין נתניהו. מפלגות ש"ס, יש עתיד, יהדות התורה והבית היהודי דחו את המתווה. ביולי 2015 הודיע לראש הממשלה על כוונתו לפרוש מתפקידו.
לאחר פרישתו מהמועצה הלאומית לכלכלה, מונה למנהל עמותת סטארט אפ ניישן סנטרל (SNC), קרן ללא מטרות רווח שמטרתה לקדם הסברה ישראלית בעולם, באמצעות שיווק טכנולוגיות ישראליות ופיתוח של תעשיית ההיי-טק הישראלית.
יוג'ין נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוזייר

תחילת הדרך

הוזייר נולד בבריי, מחוז ויקלו, בנו של מוזיקאי. הוא החל ללמוד לתואר במוזיקה בטריניטי קולג', דבלין, אך נשר מהלימודים באמצע שנת הלימודים הראשונה שלו כדי להקליט דמואים עבור יוניברסל מיוזיק גרופ. בזמן שלמד בטריניטי, הפך לחלק מהתזמורת של טריניטי. הוא היה חבר בקבוצה Anúna בין השנים 2008 ל-2012, וקיבל תפקיד סולו בתקליט של הקבוצה משנת 2012 "Illumination", כששר את "La Chanson de Mardi Gras". הוא השתתף בסיבוב ההופעות הבינלאומי של הקבוצה כולל הופעות בנורווגיה והולנד.

2013-14 - "Take Me to Church" ו-"Hozier"

ב-2013, הוציא הוזייר את מיני האלבום "Take Me to Church" (שמכיל גם את השירים "Like Real People Do, Angel Of Small Death and The Codein Scene" וגרסה חיה של "Cherry Wine"). השיר שאת שמו נושא האלבום, Take Me to Church, הפך לסינגל הפריצה של הוזייר לאחר שהפך לויראלי ביוטיוב. הסינגל הגיע למקום הראשון בטבלת הסינגלים של אייטונס האירי ולמקום השני בטבלה הרשמית ב-25 באוקטובר 2013. לאחר Take Me to Church הוציא את מיני האלבום "From Eden" (שמכיל גם את השירים "Work Song", "Arsonist's Lullabye" וגרסה חיה של השיר "To Be Alone"), והופיע בכמה פסטיבלים ובטלוויזיה בארצות הברית. הוזייר הוציא את אלבומו הנקרא על שמו, "Hozier", ב-19 בספטמבר 2014. מהאלבום יצאו חמישה סינגלים, ביניהם "Take Me to Church", "Work Song" ו-"From Eden", שהיו להיטים במיני-אלבומים הקודמים שלו. ב-5 בדצמבר 2014, הוכרז ש-"Take Me to Church" מועמד לפרס "שיר השנה" בטקס פרסי הגראמי ה-57 של שנת 2015.

שירים נוספים

"My Love Will Never Die", "Foreigners God", "In A Week" ,"In The Woods Somewhere", "It Will Come Back", "Jackie And Wilson", "Run", "Sedated ,"To Be Alone".
שנים עבריות ב'ת"ק - ב'תקצ"ט

שנים עבריות ב'ת"ק (2500) - ב'תקצ"ט (2599) התחילו, על פי המסורת המקובלת של מניין השנים בלוח העברי המבוססת על סדר עולם רבה, בשנת 1262 לפנה"ס והסתיימו בשנת 1162 לפנה"ס לפי הלוח היוליאני.
אבי עמית

אבי עמית (נולד בינואר 1978 בחיפה) הוא עיתונאי ישראלי, אשר בעשור השני של המאה ה-21 עובד בחדשות 13.

ביוגרפיה

את ילדותו עשה עמית בשכונות הכרמל בחיפה והוא בוגר בית הספר הריאלי.
עמית החל את דרכו בתוכנית "בולדוג" עם מיקי רוזנטל בערוץ 8. מאוחר יותר ערך מספר סדרות דוקומנטריות, בהן "תעשיית היופי" ו"אובדן הפרטיות", בערוץ 2 והגיש כתבות תחקיר ב"אולפן שישי". כמו כן, פרסם תחקירים במוסף "סופשבוע" של מעריב. לאחר מכן, שימש במאי ראשי של התוכנית "שומר מסך" בהגשת אמנון לוי. בהמשך, שימש כתב ובמאי בתוכנית התחקירים "המקור" בערוץ 10.
בעשור השני של המאה ה-21, עמית משמש כראש דסק התחקירים וכתבות ההרחבה של חדשות 10. הוא מגיש את פינת "המפצח" במגזין המשודר מדי מוצאי שבת. הפינה עוסקת בתחקירים אודות סוגיות שונות בכלכלה הישראלית ובבעיות חברתיות בה. כמו כן, עמית מגיש סדרות תחקיר דוקומנטריות במהדורה המרכזית של חדשות עשר.
עמית מתגורר בהרצליה, נשוי לרופאת ילדים ואב לארבע בנות.
אני וסימון ומואיז הקטן

התיאורים בשיר

השיר מתאר את זיכרונותיו של בנאי מילדותו בשכונת מחנה יהודה בירושלים. בשיר מתואר, לעיתים בעגה ירושלמית, הווי ילדותו של בנאי עם שני חבריו הטובים: סימון ומואיז הקטן. השניים הם האחים שמעון ומשה, בני יעקב יאיר וריינה לבית מזרחי "לוס פלאטרוס" - הצורפים מירושלים. השניים הכירו את בנאי מנחלאות: הוא גר במחנה יהודה והם בזיכרון טוביה, והפכו לחברים קרובים, אף על פי שלא למדו יחד בבית הספר. השניים למדו באותה כיתה בתלמוד תורה "מזרחי", בעוד שבנאי למד באליאנס. בן כיתתם יוסף בן ניסן (בתמונה: יושב שלישי משמאל) סיפר כי סימון היה מבוגר ממואיז בשנה וחודשיים, והם נשלחו ללמוד יחד באותה כיתה, כדי לחסוך ולקנות תיק אחד, קלמר אחד, ספר ומחברת ולחלוק את הציוד. אמם אמרה על כך בלדינו: "דוֹס קוּלוֹס אן אוּן פנטלון", כלומר "שני ישבנים במכנס אחד".
בין היתר מתוארים בשיר המשחקים "סמל" וסוס ארוך. בשיר ניכרת גם השפעת הקולנוע של אותם ימים על משחקי הילדות: "הייתי טרזן וסימון אֶרוֹל פְלין, ומואיז הקטן קפץ כמו גוּנְגָה דין" . בנוסף מתוארות הצגות יומיות בקולנוע רקס, ששכן בפינת רחוב פרינסס מרי (לאחר מלחמת העצמאות שונה השם לרחוב שלומציון המלכה) ורחוב הלל, ובו הוצגו סרטי חברת "נייל פילם" המצריים, וכן סרטים אמריקאיים. הקולנוע חדל לפעול בעקבות הצתתו בידי אנשי האצ"ל ב"פעולת תגמול" ב-4 בדצמבר 1947. הוא ננטש ולאחר מכן נהרס. עץ התות המוזכר בשיר ("חוזר אל השכונה אל עץ התות") הוא כנראה זה המצוי בגינה ברחוב כרמל בשכונת אוהל משה, הנקראת בשם "גן התות". 
בסרט התעודה "מכתבים ברוח" (המבוסס על יצירתו באותו שם) הציג בנאי את חברי הילדות שלו, האחים שמעון ומשה יאיר.