אלינור קרוצ'י

ביוגרפיה

אלינור קרוצ'י נולדה וגדלה בירושלים. כילדה וכנערה, קרוצ'י ניגנה על פסנתר, למדה משחק אצל ניסן נתיב ולמדה ריקוד באקדמיה למחול. החלה להתנסות לראשונה בצילום בגיל 15, כשנרשמה לחוג צילום בבית הספר מוסררה בירושלים ולמדה אצל אבי סבג (מייסד בית הספר), שבמהרה זיהה את כישרונה וסייע לה למצוא את הכיוון שלה. בכתבתה של מריסה כץ (גלובס, 14 בנובמבר 2004) אומרת קרוצ'י על תחילת דרכה כצלמת: "נמשכתי לאמנויות, אבל לא הרגשתי שאני טובה במשהו במיוחד. ואז לקחתי את המצלמה של אבא שלי והתחלתי לצלם בעיקר את אמא שלי. מהר מאוד התאהבתי בצילום והרגשתי שאין עוד דבר כמו זה. פשוט אהבתי את זה מהרגע הראשון".
לאחר שירות צבאי במשרד הביטחון החלה ללמוד צילום באקדמיה לאמנות בצלאל. בין השאר למדה בבצלאל אצל שמחה שירמן ויגאל שם טוב. בשנת 95, מיד עם תום הלימודים בבצלאל, עזבה קרוצ'י את הארץ ועברה לניו יורק. 
מאז 1998 נשואה לערן בנדהיים, נכדם של חלוצי הצילום הירושלמים חנה ואפרים דגני. גם הוא למד צילום בבצלאל, שנה מעליה, אך עשה הסבה מקצועית וכיום הוא בונה אתרים באינטרנט. ב-2004 נולדו לזוג תאומים.
מאז שנת 2000 מלמדת צילום בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בניו יורק, מאז 2001 משמשת כמרצה אורחת במרכז הבינלאומי לצילום (The International Center of Photography) בניו יורק ומאז 2004 משמשת כמרצה אורחת באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2001 זכתה בפרס ה"אינפיניטי לצלם הצעיר" של המרכז הבין - לאומי לצילום. ב-2002 קיבלה את אחד הפרסים המכובדים ביותר בעולם האמנות, המוענק על ידי אחוות גוגנהיים. בשנת 2004 בתערוכת "פוטו" (Photo NY), תערוכת הצילום הבינלאומית בניו יורק, נבחרה קרוצ'י להיות אורחת הכבוד בערב הפתיחה של התערוכה.
צילומיה מצויים באוספים הקבועים של מוסדות אומנות רבים, בכללם המוזיאון לאומנות מודרנית (MoMa), מוזיאון ברוקלין לאומנות, ו"המוזיאון לפיין ארט", יוסטון. הייתה הצלם הראשון אי פעם שהציג צילום עירום במוזיאון היהודי של ניו יורק, אחרי שעבודתה "ערן ואני 1998" נרכשה לאוסף הקבוע של המוזיאון.
עבודותיה הוצגו בתערוכות רבות בעולם ביניהם במוזיאון MoMa לאמנות מודרנית, ממוסדות האמנות הנחשבים בעולם ופורסמו במגזינים שונים כגון "הניו יורקר", "ווי אפרטור","ארט ניוז" וה"ניו יורק טיימס מגזין".
קרוצ'י הוציאה לאור שלוש יצירות מונוגרפיה - "קרוב יותר" (2002), "יומנה של רקדנית" (2005) ו"אמא" (2014).

על יצירתה

מאז ומעולם היו מושאי הצילום של קרוצ'י האנשים בסביבתה הקרובה. תחילה צילמה בעיקר את הוריה ובהמשך גם את בן זוגה וילדיה. צילומיה אישיים ואינטימיים מאוד, אך עוסקים בדברים שהם גם אוניברסליים, כמו המורכבות של אימהות וגידול ילדים. קרוצ'י מקפידה על האינטימיות הזו על מנת להציף דברים שכואבים לה, מטרידים אותה, מעוררים בה מבוכה או רגשות, שהחשיפה עוזרת לה להתמודד אתם. בכתבתה של דפנה לוי (בבלוג "המדור לאיבוד קרובים", 10 באוקטובר 2009) קרוצ'י מתייחסת לכך ואומרת: " אני מצלמת דווקא דברים שאני לא ממש מרגישה בנוח אתם, כדי לשתף בזה אחרים, את כל מי שרואה את התמונות שלי, ולשים את הדברים ככה, בגלוי על השולחן. אחרי שאני מראה לזרים את כל מה שאני לא שלמה אתו, פתאום יותר קל לי, כאילו אין צורך להסתיר יותר". עוצמת העשייה של קרוצ'י טמונה בטווח התנועה מהאישי לקולקטיבי- הצופים בצילומיה נחשפים לסודותיה, למקומות ורגעים אינטימיים הטעונים בקונפליקט בין המותר לבין האסור וחווים את הסיפור האישי שלהם דרך הסיפור הפרטי שלה.

טכניקה ואופן עבודה

השאלה האם מדובר בצילומים מבוימים או בתיעוד אותנטי, מתבקשת ביחס לצילומיה של קרוצ'י. היא נעה בין שני הקצוות האלו- לפעמים משתמשת בתאורה מלאכותית המפוזרת דרך קבע בחדרי הבית (פלאשים, פנסי תאורה חמה ועוד) ולפעמים משתמשת בתאורה הטבעית שבבית ומצלמת סיטואציה בלי הכנה מראש.
בכתבתה של דליה קרפל (הארץ, 29 במרץ 2004) מעידה קרוצ'י: "חלק גדול של הצילומים קרובים ל'סנאפ שוט' בחשיבה, חלק הם סיטואציות שאני רואה ואחרי חמש דקות אני מבקשת לשחזר אותם בשביל המצלמה. אני לא ממציאה מצבים אבל לפעמים אני משחזרת תוך שאני לא מביימת את הסיטואציה באופן חריג מזו המקורית. לפעמים המצלמה היא תירוץ להיווצרותם של מצבים ואז מישהו אומר: בואו נשב יחד, בואי תתני לי נשיקה. אז יוצא שאני פועלת בשלושה מצבים, אני מתעדת, אני משחזרת ואני יוזמת מצבים".

המעבר לארצות הברית והקשר לישראל

קרוצ'י עזבה את ישראל בשנת 1995, מיד עם תום לימודיה בבצלאל. לשאלה למה עזבה, עונה קרוצ'י: "כירושלמית פחדנית וביתית הבהיל אותי עולם הגלריות התל אביביות ואיכשהו היה לי קל יותר לנסוע לניו יורק. הייתי תמימה עד כדי טיפשות, לא הכרתי את ניו יורק, הגעתי לשם ולא הכרתי אף אחד. פתחתי דפי זהב וחיפשתי מו"לים. העובדה שלא היה לי ידע על השוק כאן פעלה לטובתי. מפני שאם הייתי חוקרת ובודקת קודם והייתי יודעת עד כמה זה קשה, לא הייתי באה".
מהר מאוד קרוצ'י החלה להציג את עבודותיה. תערוכתה הראשונה הייתה בגלריית "ריקו-מארסקה" (Ricco-Maresca), חמישה חודשים בלבד לאחר שסיימה את בצלאל.
קרוצ׳י הצליחה לבסס את מעמדה כאחת האמניות הישראליות המצליחות ביותר בעולם, ועם זאת לא זכתה להכרה דומה בישראל, בה הציגה תערוכות במספר גלריות קטנות.
בכתבתה של רעות ברנע (אתר כלכליסט, 3 בינואר 2016) קרוצ'י מתייחסת לקשר לישראל ואומרת: "אני רואה בעבודות שלי קשר ישיר לישראליות. הן אמנם לא עוסקות בפוליטיקה, שלרוב נחשבת כקשר הישראלי, אבל הן תוצאה ישירה לכך שישראל היא מקום כל כך משפחתי ולעובדה שאנחנו אנשים כל כך דרמטיים".
במרץ 2016 הציגה קרוצ'י תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה בארץ, "The Family of (Wo)man", בגלריה החדשה של בית הספר לאמנות וחברה מוסררה על שם נגר, באוצרות של מנהל בית הספר - אבי סבג, שלימד אותה צילום בהיותה נערה.

צילום מסחרי

לצד האמנות, קרוצ'י מתפרנסת גם מצילום קמפיינים מסחריים למגזינים שונים ביניהם- "ניו יורק מגזין", "הניו יורקר", "טיים". אחד מהצילומים המסחריים הידועים ביותר שלה הוא הצילום שליווה את הסיפור הקצר- "The Cat Person" מאת קריסטן רופניאן Kristen) Roupenian) שהתפרסם במגזין "הניו יורקר" בדצמבר 2017. הסיפור שיצא לאור בתקופת קמפיין "מי טו", הפך במהרה לאחת התופעות האינטרנטיות החשובות והכתבות הנקראות ביותר במגזין באותה שנה. הצילום שהוזמן על ידי מחלקת הצילום של המגזין גרם למהומה באינטרנט, כמעט כמו הסיפור עצמו ואף זכה בתחרויות צילום.

ספרים

קרוצ'י פרסמה שלוש מונוגרפיות צילום:
1. Closer" 2002" -
הספר מכיל 90 דיוקנאות בהם מופיעים שלושה דורות מאותה משפחה (אלינור עצמה, הוריה וסבה וסבתה) המצולמים ברגעים אינטימיים בחיי היומיום. הנושאים בספר הם רבים: החל בזהות הנשית במשפחה ועד הפגיעות שבהזדקנות.
2. Diary of a Dancer" 2005" -
קרוצ׳י החלה לרקוד ריקודי בטן במקביל לשירותה הצבאי והצטרפה ללהקת המחול הירושלמית "ערבסק". כשעברה להתגורר בניו-יורק המשיכה ללמוד אצל מורה ערבי ומורה אמריקאית (28). בהמשך אף יוצגה על ידי סוכנות, התפרנסה כרקדנית והופיעה במועדונים מקומיים.
הספר מתעד את הופעותיה של קרוצ'י בארצות הברית כרקדנית בטן מקצועית.
3. Mother" 2013" –
הספר בן 144 העמודים מאגד עשור של צילומי משפחתה וילדיה של קרוצ'י. יש בו צילומים מתקופת ההריון, צילומים של הגוף אחרי הלידה, סימני מתיחה, תפרים מהניתוח הקיסרי, הנקה של התאומים, סיטואציות הוריות, סצנות המתארות את המורכבות בלהיות אמא ויחסי זוגיות ומשבר. קרוצ'י בחרה להראות גם את הרגעים הפחות יפים שבאימהות, אלו שלרוב בוחרים להסתיר- העייפות, העצבנות, המתח וקריעת העור שנגרמת בלידה.
הספר זכה להיכלל ברשימת 10 ספרי הצילום הטובים ביותר ב-2013 של ה"ניו יורק טיימס" והושק באוקטובר 2013 במסגרת התערוכה הקבוצתית "צילום, אימהות וזהות" בחלל הלונדוני “גלריית הצלמים” (The Photographers’ Gallery).
במאמר מתוך הספר, כתבה פרנסין פרוס (Francine Prose), סופרת ומבקרת אמריקאית- "הצילומים של אלינור קרוצ'י בהם מופיעים ילדיה, משקפים את נחישותה להיכנס לעומק, לחפש, לגלות ולהבין מה זה אומר לשאת וללדת ילדים. הצופים בצילומים מרגישים ששום דבר לא נשאר בחוץ, כיוון ששום דבר לא טריוויאלי, הכל יכול ללמד על הפלא והמסתורין שבגידול ילדים: שן שנפלה, אף מנוזל ועוד".