google/wiki40b huggingface dataset:
רונית מרוז

פרופ' רונית מֵרוז היא חוקרת קבלה ישראלית, פרופסור בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב. עיקר עיסוקה בחקר ספר הזוהר. המאפיין המתודולוגי של מחקרה הוא הצלבתן של מתודולוגיות שונות (היסטורית, פילולוגית, קודיקולוגית וספרותית, וזאת בנוסף לעיון בתולדות הרעיונות; דגש מיוחד ניתן לניתוח הספרותי) ביחס לכל יחידה טקסטואלית.  כמו כן עסקה רבות גם במחקרם של ספר יצירה, של קבלת האר"י, ושל חבורות המקובלים בצפת במאה ה-16.

ביוגרפיה

ילידת יפו. בעלת תואר ראשון במתמטיקה ובפילוסופיה מן האוניברסיטה העברית. בשנים 1978–1980 למדה לתואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. נושא התזה המסכמת (בהדרכת משה אידל) היה נבואה במחשבה הלוריאנית. ב-1988 סיימה את לימודיה לתואר דוקטור. נושא הדיסרטאציה שלה (שגם היא נכתבה בהדרכתו של אידל) היה גאולה בתורת האר"י.
בשנת 1995 הייתה אורחת בתר-דוקטורט במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1999 הייתה חוקרת אורחת במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בקבוצת המחקר "ספרות הזוהר". פרי המחקר היה מאמרה המונומנטלי "חניכתו של ר' חייא – שתי גרסאות של סיפור מן הזוהר". המאמר מהווה דוגמה לעבודתה הכוללת: מחקר פילולוגי-היסטורי דקדקני של כתבי יד רבים, מחקר מתוך נקודת מבט ספרותית וקריטריונים של תורת הספרות ושיבוץ המחקר בתוך תמונת-עולם רחבה הגורסת שספר הזוהר מורכב מרבדים רבים, בעלי קווי התפתחות היסטוריים, מגמות תאולוגיות ושכלול ספרותי נבדלים, שכתבו ונערכו ם פעמים רבות, לפני שהודפסו וזכו ליציבות טקסטואלית מסוימת.
מרוז היא פרופסור בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב, וכיהנה כראש החוג בשנים 2002–2004. יוזמת ומנהלת "פרויקט הזוהר", העוסק בחקר כתבי היד של הזוהר, במחקר ההיסטוריה, הפילולוגיה, הפואטיקה והתאולוגיה בזוהר במימון האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים במסגרתו היא עורכת קטלוג מקיף של כל כתבי היד הידועים של ספר הזוהר, המהווה בסיס למהדורה מדעית עתידית של ספר הזוהר וכן שימשו את דניאל מט בהתקנת הכרכים הראשונים של "מהדורת פריצקר" (תרגום ספר הזוהר לאנגלית). ספרה - 'הביוגרפיה הרוחנית של רשב"י - דיון ביסודותיו הטקסטואליים של הזוהר' (ירושלים תשע"ח) מציג כמה היבטים מן התיזה שלה. 
מאז ראשית שנות השמונים עוסקת מרוז בהוראה וזוכה תדיר בפרסי הצטיינות בהוראה.
בשנים 1998, 2002, 2005, ו-2010 זכתה לארבע קרנות מחקר של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים שהוענקו על מנת להוציא לפועל את מפעל מחקר של כתבי היד של הזוהר, ביוזמתה ובראשותה.
רונית מרוז נשואה לאילון ואם לשלושה.
רכס הומראן

היסטוריה

הרכס נקרא על שם "מצוק הומראן" (Homerun Bluff)- שמו של מצוק שסימן עבור משלחת החקר של פדרציית מועדוני טיפוס ההרים הארקטית של ניו זילנד ( New Zealand Federated Mountain Clubs Antarctic Expedition) את נקודת החזרה שלהם במהלך מסע המחקר (הנקודה שסימנה את המקום בו עליהם להסתובב ולשוב חזרה אל בסיס סקוט במסע המחקר שלהם שנערך בין השנים 1962–1963).
הרכס מופה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרי מחקר ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960-1963.

לקריאה נוספת

• R. L. Oliver, P. R. James, J. B. Jago, Antarctic Earth Science, P 110
באטמן נגד רובין

עלילה

במהלך חקירת היעדרות של ילדים בגות'אם סיטי דמיאן ויין בנו מחוץ לנישואים של באטמן שמשמש כרובין הנוכחי, יוצא ללא אישור אביו אל מפעל צעצועים נטוש, הוא מוצא שם את הנבל יוצר הבובות שיצר בובות מן הילדים, באטמן מגיע ובעודו נלחם בבובות דמיאן רודף אחרי הנבל ומביס אותו וחס עליו, אך באותו זמן מתנקש בעל מסיכת ינשוף בשם טאלון הורג את יוצר הבובות ומסתלק, באטמן מאשים את רובין ברצח אך מוצא נוצת ינשוף ומשתכנע בחפותו.
בלילה הבא ברוס ויין סועד עם חברתו סמנתה ונבר ומכיר לה את בנו, לאחר שהיא הולכת מנסה ברוס להתחבר עם דמיאן, אך עדיין לא סומך עליו, וקורא לנייטווינג להשגיח עליו, הוא חוקר את הנוצה שמצא והולך למוזיאון הינשופים של גות'אם וחווה פלאשבקים מהעבר בהם בתור ילד שמע על אגדה של חברה סודית של עשירי גותאם השולטים בה והורגים כל אויב, כשנרצחו הוריו השתכנע שאשמים בכך הינשופים אבל לאחר שלא מצא ביסוס לעניין זנח אותו.
אגב חקירת המוזיאון באטמן מותקף בידי שלושה לוחמים מתים בעלי מסיכת הינשוף שפוצעים אותו קשות אך כשבאים להרוג אותו הם נמסים לפתע, הוא קורא לנייטווינג לעזרה, באותו זמן רובין נמלט מן האחוזה ופוגש את טאלון המשכנע אותו שיש להרוג את הפושעים, כשחוזר הוא מוזהר על ידי ברוס שאם לא ישלוט בעצמו ישלח לבית ספר בשווייץ.
כאשר ברוס נוסע לפגוש את סמנתה הוא נחטף בדרך על ידי אנשים בעלי מסיכות לבנות ומובא לבית המשפט של הינשופים, הם מציעים לו להצטרף אליהם בתור אחד מעשירי גות'אם, הוא אומר שיחשוב ע"כ, לאחר שנשלח החוצה מגיע טלון לבית המשפט ומתברר שהוא אחראי על יצירת צבא סתר של חיילים אל מתים על מנת לאפשר לבית המשפט לבנות את גות'אם סיטי מחדש לאחר שתחרב, אך החיילים אינם מושלמים כיוון שהם נוטים להתמוסס לאחר זמן קצר בפעולה, מתברר גם שטלון נמצא במערכת יחסים עם סמנתה שהיא מנהלת בית המשפט, כאשר טאלון מתבקש להפוך אף הוא לחייל ולתת לרובין להחליפו, סמנתה מציעה להפכו לחבר בית המשפט וכך ישלטו יחד בגות'אם.
לאחר שהצטרף לטאלון דמיאן עדיין מרגיש מניעה מלהרוג פושעים, וטרלון לא מרוצה מכך שרובין עדיין רואה בבאטמן אבא (טאלון אינו מודע לקשר המשפחתי ביניהם). טאלון מגלה לדמיאן את מוצאו, הוא היה בן של גנב ועזר לו אך היה עושה טעויות ומוכה בידי אביו, עד שבסופו של דבר הלשין למשטרה על אביו שירו בו, ואומץ על ידי בית המשפט. באטמן מופיע אך מרדפו נעצר על ידי רובין שמונע ממנו לרדוף אחר טאלון ונאבק בו עד שמאיים לדקור אותו אך מוותר והולך. באטמן מנסה לחדור לבית המשפט על ידי הביוב אך נחשף לגז הזיות וניצל בידי נייטווינג ואלפרד פניוורת'.
בינתיים טלון מציג את רובין לבית המשפט וכאשר הוא חושף את עצמו כדמיאן ויין מסיקה מכך סמנתה שברוס ויין אביו, הוא באטמן ומורה לטלון להרוג אותו על מנת להחליש את אביו, טלון מסרב והורג את כל חברי בית משפט ובסוף גם את סמנתה, טלון פונה לתקוף את אחוזת ויין כדי להרוג את באטמן ומותיר את דמיאן כלוא.
טלון וחייליו תוקפים את האחוזה ולאחר קרב קשה בינם לבאטמן ונייטווינג הם מביסים אותם, אך כשטלון מנסה להרוג את באטמן רובין מופיע ומביס את טלון ואומר לו שהוא לא יכול להחליף את באטמן בתור אבא, טלון מתאבד, ובאטמן מציע לרובין לנסות להישאר בבית אך הוא בוחר ע"פ הצעת אביו לעבור למנזר בהרי ההימלאיה.

ביקורות

באטמן נגד רובין קיבל באתר Rotten Tomatoes ציון של 100% בהתבסס על 5 ביקורות. הוא הכניס 3,787,536$ במכירות ביתיות.
קסטרוקאודה

גילוי

מאובן קסטרוקאודה התגלה במונגוליה הפנימית, בשכבות דָאוחוּגוֹאוּ (Daohugou Beds), ששאלת תארוכן שנויה במחלוקת בקרב הגאולוגים עקב חוסר אחידותה: יש המתארכים אותן לתור היורה העליון ואחרים לקרטיקון התחתון. במאובנים משכבות דָאוחוּגוֹאוּ התגלה עולם חי עשיר, שכלל דינוזאורים ממינים שונים, כולל הדינוזאור המנוצה הזעיר אפידקסיפטריקס, פטרוזאורים, יונקים קדומים  סלמנדרות וחרקים. התגלו שם גם מאובני עצים וצמחים מחטניים, ציקסיים ושרכים. ממצאים אלו מראים כי האזור התאפיין בבית גידול של חופי אגמים והיה מיוער ברובו.
כמו רבים ממאובני דאוחוגואו, מאובן קסטרוקאודה השתמר להפליא ומראה בבירור עור מכוסה בפרווה וזנב שטוח מכוסה קשקשים בדומה לזנב הברווזן או הבונה. זהו המאובן הקדום ביותר שהתגלה בו נראים רישומים של שיער על הגוף.
נראה שלפחות בחלק מן המינים בתור היורה כבר התקיימו תכונות אופייניות ליונקים כמו מערכת הנקה, שיער ומנגנוני שמירה וייצור חום גוף (הומיאותרמיות ואנדותרמיות). מערכות כאלו אינן משאירות סימנים במאובנים, אך ניתן להסיק את קיומן מתוך הגנום של הברווזן שפוענח לאחרונה. באמצעות שיטות שעון מולקולרי חישבו שהאב הקדמון המשותף לברווזן ולשאר היונקים חי לפני 166 מיליון שנה, כלומר בתור היורה. מכיוון שמערכת הנקה, שיער ומנגנוני חום גוף כבר קיימים בברווזן (אם כי חלקן בתצורה יותר פרימיטיביות מאשר ביונקי שליה ויונקי כיס) סביר שהן התקיימו אף באותו אב קדמון. באותו אופן ניתן להסיק שבדומה לברווזן, אותו אב קדמון מתור היורה עדיין התרבה באמצעות הטלת ביצים.
בריגיטה פסבנדר

חייה

פסבנדר היא בתם של שחקנית הקולנוע סאבין פטרס והבריטון הגרמני הנודע וילי דומגראף-פסבנדר. המשפחה השתקעה בנירנברג אחרי מלחמת העולם השנייה, ובריגיטה החלה בקריירת השירה שלה במינכן. בראיון בבי.בי.סי. דיברה בריגיטה פסבנדר בחופשיות על יחסיה עם שני המינים ועל מערכת היחסים שניהלה במשך 27 שנים עם בת זוגה.

קריירה

בריגיטה פסבנדר למדה שירה אצל אביה בקונסרבטוריון של נירנברג. בשנת 1961 הצטרפה לאופרה הממלכתית של בוואריה. התפקיד הראשי הראשון ששרה שם היה ניקלאוס בסיפורי הופמן של ז'אק אופנבאך. בשנת 1967 הופיעה פסבנדר במינכן כאוקטביאן ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, התפקיד שהזניק אותה לקריירה בינלאומית. ב-1971 שרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון והופעת הבכורה שלה המטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-1974.
נוסף להישגיה בתחום האופרה, נחלה פסבנדר הצלחה באולם הקונצרטים כזמרת לידר ובסרטי קולנוע, כאשר שרה את תפקיד הנסיך אורלובסקי בהפקה קולנועית משנת 1984 של העטלף מאת יוהאן שטראוס. היא הרבתה להקליט - אופרות, לידר (בהם מסע החורף ושירת הברבור של שוברט), אורטוריות ("אורטוריית חג המולד" של באך, משיח של הנדל ועוד) - והופיעה במספר רב של הפקות אופרה טלוויזיוניות, המצויות כיום על גבי DVD. אלה כוללות תפקידי מפתח כמו אוקטביאן ב"אביר הוורד" ואורלובסקי ב"העטלף", שתיהן בניצוח קרלוס קלייבר, עמו הרבתה להופיע. בין שאר עיסוקיה, בריגיטה פסבנדר מלמדת כיתות אמן. 
בשנים האחרונות מכהנת פסבנדר במשרות ניהול. היא קיבלה עליה את ניהול התיאטרון הממלכתי של בראונשווייג בסקסוניה תחתית, שנהנה מחזונה היוצר למשך שנתיים. בשנת 1999 התמנתה למנהלת אמנותית בתיאטרון הממלכתי של טירול באינסברוק שבאוסטריה, היוצא בהפקות אופרה, בימתיות ותזמורתיות, מדי שנה.
דוכסוסטוס

דוכסוסטוס הוא אחד משלושה סוגי קלפים, המשמשים לצורך כתיבת סת"ם. לכתחילה יש לכתוב את מזוזה על הדוכסוסטוס.
הדוכסוסטוס הוא חלק מהעור לאחר שמקלפים ממנו את ה'קלף'.

אטימולוגיה

ישנם הסברים שונים לשם המילה 'דוכסוסטוס', הפירוש הנפוץ הוא "מול הבשר" - הלחם של "דוכ" = מול, מארמית עם "סוסטוס" = בשר, מיוונית.
פירוש נוסף הוא ביוונית בלבד: dyo – שנַיים, xestos – נקלף/נחלק. ופירוש המילה "חלוקה לשנים".

עיבודו ומהותו

על פי התלמוד יש לעבד את עור הבהמה לאחר ההפשטה בקמח שעורים, מלח ועפצים, ולאחר העיבוד מתקבל עור עבה המכונה "גוויל", לאחר מכן ניתן להפיק ממנו את 'קלף' וה-'דוכסוסטוס' על ידי קילוף השכבה העליונה של העור (אפידרמיס) מן השכבה הבשרנית.
לדעת הרמב"ם חלק העור הקרוב לשער הבהמה הוא הדוכסוסטוס, והוא החלק היותר דק, וכפי שתיאר בספרו היד החזקה:
אם לקחו העור אחר שהעבירו שיערו, וחילקו אותו בעובייו לשניים, כמו שהעבדנין עושין, עד שייעשה שני עורות, אחד דק, והוא שממול השיער, ואחד עבה, והוא שממול הבשר, ועיבדו אותו במלח, ואחר כך בקמח, ואחר כך בעפצא וכיוצא בו זה החלק שממול השיער, נקרא דוכסוסטוס, וזה שממול הבשר, נקרא קלף
לדעת רבי יוסף קארו ב'שולחן ערוך' ההפך הוא הנכון (שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ל"ב, סעיף ז'): "חולקין אותו לשנים וחלק החיצון שהוא לצד השער נקרא קלף והפנימי הדבוק לבשר נקרא דוכסוסטוס ולפי זה כי אמרינן כותבין על הקלף במקום בשר היינו במקום היותר קרוב לבשר דהיינו במקום חבורו כשהוא דבוק לדוכסוסטוס"
במהלך הדורות נשכחה צורת ההפרדה בין הקלף לדוכסוסטוס, וכיום משתמשים בגוויל שעובר גירוד ושיוף משני צידיו, כדי להשאיר את הקלף בלבד.

תשמישו

לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, מהלכה למשה מסיני יש לכתוב את המזוזות על דוכסוסטוס:
הלכה למשה מסיני, שיהיו כותבין ספר תורה על הגוויל, וכותבין במקום השיער; ושיהיו כותבין התפילין על הקלף, וכותבין במקום הבשר; ושיהיו כותבין המזוזה על דוכסוסטוס, וכותבין במקום השיער.  וכל הכותב בקלף במקום שיער, או שכתב בגוויל ובדוכסוסטוס במקום בשר, פסל.
— משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק א', הלכה ח'
אם זאת כתב הרמב"ם שדין זה הוא רק להידור מצווה אך בדיעבד אם כתב מזוזה על גוויל או על קלף - המזוזה כשרה:
אם כתב המזוזה על הקלף או על הגוויל, כשרה; לא נאמרה על הדוכסוסטוס, אלא למצוה
— שם
מגדל תורען

מגדל תורען הוא מגדל תצפית אש של הקרן הקיימת לישראל. המגדל נבנה ב-1970 על פסגת הר תורען בגובה 548 מטר. הוא בנוי בטון וגובהו 15 מטר. הכניסה אליו אפשרית רק בנוכחות תצפיתן במקום.

דרך נוף יער תורען

דרך הנוף יער תורען מתחילה ליד הכניסה לקיבוץ בית רימון אליו אפשר להגיע מכביש 77 בדרך החוצה את בקעת תורען ומטפסת על רכס הר תורען. בתחילת הדרך יש חניון ומצפור על שם לאודרמילק. מהמצפור יש תצפית מרהיבה על בקעת בית נטופה ועל התעלה הפתוחה של המוביל הארצי שחוצה אותה. כן גם נצפים מצפונה רכס הרי יודפת ואזור לב הגליל. במרחק עוד צפונה ניתן לראות את רכס הרי מירון בגליל העליון. מדרום, בקעת בית רימון (תורען) שאחריה רכס הרי נצרת. בימים של ראות טובה ניתן לראות הרחק דרומה אל תוככי השומרון ובמזרח אף את הר הדרוזים שבסוריה. מהתצפית ישנה דרך נופית יפה המוליכה מצופית אספלט לאורך הצד הצפוני של רכס תורען וממנה יש תצפיות מרהיבות על הבקעה והחלקות החקלאיות שבה. הדרך מגיעה עד למגדל תורען. משם אפשר להמשיך בדרך כורכר משובשת בחלקה, עד לכביש הגישה למצפה נטופה. את דרך הנוף אפשר לעבור בשני הכיוונים.

מצפור ה-17

ליד המגדל נמצא אתר זיכרון "מצפור ה-17".
ב-9 באוקטובר 1999 נסעו 53 מטיילים בטיול פו"פ (פנויים ופנויות) לטיול לגליל. בכביש 65 ליד צומת נטופה החליק האוטובוס ונפל לתהום. 17 מטיילים נהרגו ו-37 נפצעו. ב-6 בדצמבר 2006 זיכה בית המשפט את הנהג וחברת האוטובוסים מהריגה בנסיבות מחמירות וקבע כי יש לראות כגורם התאונה את השפיכה של חומר ניסיוני על הכביש על ידי עובדי מע"ץ לפני התאונה. אחד מהנחקרים ממע"ץ התאבד והשני נפטר במהלך המשפט.
התפשטות היקום

התפשטות היקום הוא מונח שמתאר את גידול המרחקים בין נקודות שונות ביקום לאורך הזמן. ההתפשטות היא של היקום עצמו, כלומר, היא מוגדרת כהתרחקות חלקים שונים בתוך היקום ולא כתנועה של החומר ביקום "החוצה". למעשה היקום אינו מתפשט לשום מקום חוץ מעצמו. הקבלה נפוצה לכך היא התרחבות פני השטח של בלון כשמנפחים אותו. אם נצייר נקודות על פני הבלון המרחק ביניהן יגדל כשהבלון יתנפח. זוהי הקבלה בדו-ממד (פני השטח של הבלון). ישנה גם הקבלה נפוצה בתלת-ממד, תפיחה של לחם צימוקים, כשהלחם תופח המרחק בין הצימוקים גדל.
התפשטות היקום היא תכונת מפתח במפץ הגדול ותוארה באופן מתמטי בפתרונות של פרידמן, למטר, ווקר ורוברטסון (מטריקת FLRW) לתורת היחסות הכללית.
התופעה התגלתה בסדרה של תצפיות אסטרונומיות שערך האסטרונום האמריקני אדווין האבל בשנות העשרים של המאה העשרים. במסגרת עבודתו במצפה כוכבים, ערך האבל צילומים של גלקסיות רחוקות בעזרת עמיתו וידידו האסטרונום מילטון יומאסון. תוך כדי בחינתם בספקטרומטר אופטי, גילה האבל כי קוי הספקטרום של האור המגיע מגלקסיות רחוקות מוסחים לאדום, מה שמעיד על כך שהגלקסיות מתרחקות זו מזו וכי היקום נמצא בהתפשטות מתמדת.
לפני גילויו של האבל, הוסיף אלברט איינשטיין למשוואותיו את הקבוע הקוסמולוגי, כדי להסביר מדוע היקום במצב יציב ואינו קורס לתוך עצמו עקב כוח המשיכה בין מרכיביו. לאחר פרסום תגליתו של האבל בדבר התפשטות היקום, הגדיר איינשטיין את הוספת הקבוע הקוסמולוגי כ"טעות הגדולה של חייו".
בשנים האחרונות התברר כי לא רק שקצב התפשטות היקום אינו מאט, אלא שהוא מאיץ. תגלית מפתיעה זו אילצה את הקוסמולוגים להוסיף חזרה למשוואות את הקבוע הקוסמולוגי, אותו מרכיב מסתורי שמתאר את כוח הדחייה. אחד הכלים המדעיים החשובים שהובילו לתגלית היה טלסקופ החלל האבל, ומדעני מכון המחקר של טלסקופ החלל מכנים תגלית זו כתגלית החשובה ביותר של טלסקופ החלל, שבזכותה השתלם כל המבצע. אחד ההסברים להתפשטות היקום המואצת הוא קיומה של אנרגיה אפלה שתכונותיה עדיין לא מוסברות בבירור.
חוק האבל הוא ממצא תצפיתי האומר שכל הגלקסיות ביקום נראות כנמצאות במצב של התרחקות מתמדת זו מזו (אך למעשה מה שמתפשט הוא המרחב). יתר-על-כן, מהירות ההתרחקות של כל שתי גלקסיות זו מזו פרופורציונלית למרחק ביניהן. ככל שהמרחק בין שתי גלקסיות גדול יותר, כך גדולה יותר מהירות התרחקותן זו מזו. כאמור זו עובדה שנמדדת בתצפית והיא ניתנת לפירוש הפשוט ביותר כביטוי לכך שהיקום נמצא במצב של התפשטות. היקום מרחיב את ממדיו ללא הרף, מכאן נובע שבעבר היה היקום בעל ממדים קטנים יותר. בפרט נובע מכך, למשל, שצפיפות הגלקסיות בעבר הייתה גדולה מצפיפותן המרחבית כיום. תצפיות בגלקסיות-רדיו מאשרות אף עובדה זו.
התגלית של התפשטות היקום פתחה עידן חדש באסטרונומיה, ובמיוחד בהתפתחות הקוסמולוגיה למדע, שכן מתגלית זו נבעה המסקנה שפעם כל החומר ביקום היה מרוכז בנקודה אחת והתפתח מודל המפץ הגדול המסביר את היווצרות היקום.
כיום כבר ברור כי היקום ימשיך להתפשט לנצח וכוח הכבידה אינו יכול לעצור את התפשטותו.
מש

שימושים

המש נפוץ מאוד בסין, שם הוא משמש בעיקר להכנת נבטים, המוכרים כ"נבטים סיניים". בהודו, פולי מש מקולפים משמשים להכנת דהאל, תבשיל הודי מסורתי. המש משמש כחומר גלם בסוגי מאכלים רבים ושונים, בין השאר אפילו גלידות מש, הנפוצות בארצות המזרח הרחוק. בפיליפינים מכינים ממנו אפילו עוגות.

גידול

גידול טרופי (אף סוב-טרופי) גדל (בארץ ישראל) במהלך העונה החמה. זריעה באביב וגדילה בקיץ. יגדל בהצלחה בקרקע המכילה: חול, טין וחרסית.
זרעי המש נובטים היטב בחשיפה קצרה לאור ובשהיה בחושך רוב שעות היממה.
זרעי המש אינם נובטים בתנאי חומציות 1-5 pH, הם נובטים בתנאי גדילה עם מים.
ציידי האלפים

ציידי האלפים (באיטלקית: Cacciatori delle Alpi) הייתה יחידה צבאית של מתנדבים איטלקים שהוקמה על ידי ג'וזפה גריבלדי בקונאו ב-20 בפברואר 1859, חודשיים לפני שפרצה מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, על מנת לסייע בידי הצבא הסדיר של ממלכת סרדיניה לשחרר את חלקה הצפוני של איטליה משלטונה של האימפריה האוסטרית.
מרבית המתנדבים ליחידה הגיעו מהשטחים שבשליטה אוסטרית בממלכת לומברדיה-ונציה לטורינו בירתה של ממלכת סרדיניה, תוך שהם גונבים את הגבול לקנטון טיצ'ינו בשווייץ שממשלתה שיתפה פעולה בסתר עם ממלכת איטליה. את הנשק והמדים ספקה ממלכת סרדיניה. כפי ששמה מרמז פעלה היחידה בהרי האלפים. בין הניצחונות שנחלה במלחמה על האוסטרים היו בקרב וארזה ובקרב סן פרמו באזור קומו.
היחידה פעלה גם במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית בשנת 1866, שעה שצבא ממלכת איטליה (שמה של ממלכת סרדיניה מ-1861) ניסה לכבוש את ונציה מידי האוסטרים. במקרה זה הצליחו 40,000 המתנדבים להשיג את הניצחון האיטלקי היחיד במלחמה בקרב בזקה שנערך ב-21 ביוני 1866 והתקרבו לעיר טרנטו, שאותה לא כבשו לבסוף בשל הסכם שביתת הנשק שסיים את המלחמה.
קרנס

היסטוריה

קרנס מוזכר לראשונה במסמך משנת 1036 בשם Chernz, למרות שאזכור זה הוא למעשה מהמאה ה-14 והוא העתק של המסמך המקורי. לאחר 1101 מוזכר היישוב בדרך כלל בשם Chernes.
שטחו של קרנס נכון לשנת 2006 הוא 92.6 קמ"ר. מתוך שטח זה, 46.7% משמשים למטרות חקלאיות, 28.8% הוא שטח מיוער, 2.5% הוא שטח מיושב או דרכים ו-21.9% הוא שטחי נהרות קרחונים או הרים.
היישוב ממוקם על גבי טרסה על המורדות הדרום-מערביים של הרי שטנסרהורן וארביגרט בעמקים סרנרטל ומלכטל. זהו היישוב הגבוה ביותר בקנטון. 
האתרים החשובים בקרנס הם: הקפלה של ניקולאוזן הקדוש, הגשר העתיק Hohe Brücke וכנסיית עולי הרגל, מלכטל. אתר הסקי מלכזי-פרוט והאגם מלכזי, הם חלק משטחו המוניציפלי של הכפר. מעל הכפר, בגובה של 1,976 מטר מעל פני הים ממוקם מאגר המים טנזי.
גשר מצודת לונדון

הקמת הגשר ותכנונו

בסוף המאה ה-19 התגבר הצורך בגשר נוסף במורד נהר התמזה. הגשר המזרחי ביותר דאז היה גשר לונדון. מעבר תת-קרקעי להולכי רגל הוקם מתחת לתמזה, אולם נדרש מעבר רחב יותר לשימוש כלי רכב (אז - עגלות וסוסים). לא ניתן היה לבנות גשר רגיל, שכן בין מצודת לונדון לבין גשר לונדון שכן אזור נמל שנקרא "הבריכה של לונדון".
בשנת 1876 הוקמה ועדה לפתור בעיה זו, ובתחרות לבניית הגשר שבה השתתפו 50 הצעות, נבחרה בשנת 1884 הצעתו של הוראס ג'ונס, מהנדס העיר לונדון.
לפי ההצעה ייבנו שני מגדלים בגובה 65 מטרים, שביניהם יהיו שני גשרי הרמה שניתן להרימם לזווית של 86 מעלות, על מנת לאפשר מעבר ספינות. משקל כל גשר מורם 1,000 טון, ועל פי התכנון המקורי הורם הגשר באמצעות מנועי קיטור. כיום מורמים הגשרים באמצעות הנעה חשמלית. בין שני המגדלים נבנה מעבר מוגבה להולכי רגל, כדי שאלו לא ייאלצו להמתין לירידת הגשר בעת מעבר ספינות. המעבר לא זכה לפופולריות רבה: העוברים בגשר העדיפו להמתין לירידת גשר ההרמה ולא לטפס במדרגות הרבות המובילות למעבר העילי.

הקמת הגשר

בניית הגשר החלה בשנת 1886 ונמשכה 8 שנים. בעבודה השתתפו 432 עובדים. בשנת 1887 נפטר האדריכל ג'ונס, וסגנו סר ג'ון וולף-בארי החליף אותו. וולף בארי שינה את תוכנית המגדלים ונתן להם סגנון ויקטוריאני-גותי.
הגשר נפתח לתנועה ב-1894. אורכו 244 מטר, גובהו מפני המים כ-8.6 מטר, רוחבו 61 מטר.

מוזיאון גשר המצודה

מעבר הולכי הרגל שנמצא בחלקו העליון של הגשר נסגר בשנת 1910 ומשמש כיום כמוזיאון להיסטוריה של הגשר.
דגל נוחות

דגל נוחות הוא השתייכותו הלאומית של כלי שיט, דהיינו המדינה בה רשום כלי השיט, השונה מן ההשתייכות הלאומית של בעליו. המונח דגל נוחות נמצא בשימוש מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ומקורו בדגל אותו מניף כלי שיט לצורך זיהוי המדינה שבה הוא רשום. מדינת הרישום היא הקובעת את המסגרת החוקית לתפעול כלי השיט והיא הרלוונטית באותם מקרים שבהם האונייה מובאת לדין.

רקע

בתחילת המאה ה-21 למעלה ממחצית אוניות ציי הסוחר בעולם (על פי מדדי מעמס) רשומות בהסדרים של דגלי נוחות, אשר כינויים לעיתים הוא "רישום פתוח" (אנגלית: open registries). הסיבות המסורתיות לבחירת דגל נוחות כוללות מציאת מקלט מס לאונייה, דרגות שכר זולות יותר לבעל האונייה, ותקנות פחות תובעניות באשר לתפעול האונייה.
אחת הדוגמאות הבולטות המביאות לרישום אונייה בדגל נוחות היא העובדה שממשלת ארצות הברית מטילה מכס בשיעור 50% על תיקונים המבוצעים מחוץ לנמלי ארצות הברית, באוניות המניפות דגל אמריקאי. עליית הגלובליזציה שינתה את מפת הסחר העולמי והביאה לשינויים אף בבעלות ובהפעלת אוניות סוחר. חברות הספנות המסורתיות, אשר היו לעיתים קרובות בבעלות משפחתית, נעלמו מן העולם. את מקומן תפסו תאגידי ספנות רב-לאומיים, אשר אף צוותיהן רב-לאומיים. במציאות זו דגל הנוחות אינו מסיר לעיתים את זהותה הלאומית "המקורית" של האונייה, כיוון שזו לא הייתה קיימת מלכתחילה.
מתנגדי תופעת דגלי הנוחות טוענים כי דגלי נוחות מאפשרים לבעלי אוניות להפעיל אוניות ממדינות רישום שאינן אוכפות בהקפדה תקנות בטיחות, תנאים סוציאליים מינימליים לאנשי צוות, או מתירות למלחים להתאגד.

היסטוריה

האונייה Belen Quezada הייתה האונייה הזרה הראשונה אשר זכתה לרישום פנמי בשנת 1919. מספר אוניות בבעלות אמריקאית באו בעקבותיה בשנת 1922. רישום האוניות הזרות בפנמה הלך וגדל בתקופת 15 השנה הבאות, הרבה בזכות אוניות אירופיות אשר בעליהן בחרו ברישום זה. בסוף שנות ה-40 הביעו מספר בעלי אוניות חוסר שביעות רצון מן הרישום הפנמי והחל חיפוש אחר דגל נוחות חליפי, אשר יתחרה בדגל הפנמי.
בשנת 1948 נוסד רישום אוניות זרות בליבריה, זאת בעזרת אנשי עסקים אמריקאים. סטברוס ניארכוס, איל ספנות יווני נודע במחצית השנייה של המאה ה-20, רשם את האונייה הזרה הראשונה בליבריה, בשנת 1949. בעלי אוניות רבים באו בעקבותיו והרישום הליברי גדל באיטיות עד שהחל מתחרה ברישום הפנמי. רישום אוניות זרות מהווה מקור הכנסה למדינה. כך בשנת 2008 הביא רישום אוניות להכנסה של 19 מיליון דולר לליבריה, בה רשומות נכון לשנה זו כ-2,600 אוניות בבעלות זרה.
כיום שלוש המדינות שבהן המספר הגדול ביותר של אוניות ברישום זר הן: פנמה, ליבריה ואיי מרשל. מבין שלוש אלה, אוניות ברישום של ליבריה ואיי בהאמה נמצאו כאוניות שבטיחותן מעל הממוצע על פי בדיקות ארגוני בטיחות ימית בינלאומיים].
רחוב המלך ג'ורג' (ירושלים)

היסטוריה

לוח אבן הקבוע בבנין הניצב בבנין מספר 2 ברחוב מנציח את מעמד חנוכתו של הרחוב, שנערכה ביום 9 בדצמבר 1924, במעמד הנציב העליון סיר הרברט סמואל, מושל מחוז ירושלים-יפו - סיר רונלד סטורס וראש העיר ראג'ב נשאשיבי.
הרחוב נמשך מצומת הרחובות יפו ושטראוס ("צומת האיקסים"), ועד לכיכר צרפת שבשכונת רחביה, בה הוא פוגש ברחובות רמב"ן, גרשון אגרון, שדרות בן מיימון ורחוב קרן היסוד שם הוא מסתיים. במקור נמשך הרחוב גם מכיכר צרפת ועד כיכר פלומר וגן הפעמון, אולם חלק זה של הרחוב הוסב ל'קרן היסוד' בראשית שנות המדינה.
בתחילת 1948 שינו אנשי הלח"י את שמו של הרחוב ל"רחוב דוד המלך", במחאה על קריאת שם רחוב ראשי בירושלים על שם מלך זר. באישון לילה הסירו אנשי הארגון את שלטי הרחוב והחליפום. לאחר קום המדינה פנתה ממשלת בריטניה רשמית לשלטונות המדינה בבקשה להשיב את שם הרחוב לרחוב המלך ג'ורג'. הבקשה התקבלה ושמו של רחוב המלך ג'ורג' הושב לרחוב בשל היותו המלך הבריטי שבתקופתו ניתנה הצהרת בלפור, להבדיל מבנו, ג'ורג' השישי שבתקופתו ניתנו הספרים הלבנים והחריף המאבק עם השלטון הבריטי. דוד המלך "פוצה" בקריאת שם רחוב "יוליאן" על שמו.
בשנת 1961 נבנה ברחוב מרכז אמיר ונחשב לבית מגורים חדשני, אך מאז מצבו הדרדר ואף נשקלה אפשרות להרסו.
צומת הרחובות המלך ג'ורג' ויפו, אשר כונה בעברו "צומת האיקסים", מוכר לא מעט בשל הפיגועים הרבים שאירעו בסביבתו, והבולט שבהם - הפיגוע במסעדת סבארו. צומת זה היה גם הצומת הראשון בירושלים שהותקנו בו רמזורים, וכן הוא אחד הצמתים היחידים בישראל (והיחיד בירושלים, פרט לכיכר השבת) שהכיל מעברי חציה גם "באלכסון" - מהמדרכה בפינה אחת של הצומת אל המדרכה בפינה הנגדית שלו. הולכי הרגל המתינו עד שכלי הרכב מכל ארבעת כיווני התנועה יסיימו את נסיעתם, ואז כל ארבעת הרמזורים הפכו לאדומים - והולכי הרגל יכלו לחצות את הצומת בכל כיוון שיחפצו. עם סלילת קווי הרכבת הקלה והפיכתו של רחוב יפו למדרחוב, נמחקו פסי חציה אלו.

אופי הרחוב

הרחוב חוצה מספר רחובות מרכזיים ובהם - רחוב בן יהודה (המגדיר את 'המשולש הירושלמי' יחד עם רחוב יפו), רחוב הלל, רחוב המעלות, רחוב ש"ץ ורחוב קרן קיימת.
לאורך הרחוב פזורים כמה וכמה מבנים לאומיים ויצוגיים, ביניהם בית פרומין ('הכנסת הישנה') בו שכנה הכנסת בשנים 1949-1966, בית המוסדות הלאומיים ובו מושב ההסתדרות הציונית העולמית הקרן הקיימת קרן היסוד והסוכנות היהודית, בית הכנסת המרכזי 'ישורון' וקומפלקס בית הכנסת הגדול והיכל שלמה.
כרחוב מרכזי בעיר ניצבים בו מספר בניני מגורים ומסחר חשובים, כגון מגדל העיר, בניין המשביר לצרכן, בית מזי"א ובית המעלות, וכן מספר גנים ציבוריים.
בשנת 2007 נסגר הרחוב לתנועת מכוניות ומאז הוא משמש כנתיב תחבורה ציבורית של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים. בעתיד יעבור ברחוב הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
רחובות נוספים הנושאים את שמו של המלך ג'ורג' החמישי נמצאו בתל אביב (גם בה נותר השם על כנו עד היום) וביפו - שם הוחלף השם לשדרות ירושלים עם איחודן של יפו ותל אביב, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.