google/wiki40b huggingface dataset:
שרה דורון

ביוגרפיה

נולדה לגניה ושלמה סנדלר, קבלן ידוע, בקובנה שבליטא. בילדותה, בשנת 1933, עלתה לארץ ישראל. המשפחה השתקעה בתל אביב והיא למדה בגימנסיה הרצליה.
פעילותה הציבורית החלה כיו"ר ועד ההורים העירוני בתל אביב. בשנת 1961 הייתה יו"ר הסתדרות הנשים של הציונים הכלליים ועם הקמת המפלגה הליברלית הישראלית הייתה ליושבת ראש ארגון הנשים של המפלגה. בשנת 1959 הוצבה ברשימת הציונים הכלליים למועצת עיריית תל אביב, אך לא נכנסה למועצה. הוא הוצבה ברשימת גח"ל למועצת העירייה בשנת 1965 במקום ה-13 ונכנסה למועצת העיר בסוף 1967 בעקבות התפטרות מרדכי שטרן. היא שבה ונבחרה למועצת העיר בשנת 1969 ושוב בשנת 1973, עת הוצבה במקום החמישי ברשימת גח"ל בראשות שלמה להט. בעקבות בחירתו של להט כיהנה כיו"ר ועדת החינוך העירונית. בסך הכל כיהנה דורון במועצת העיר במשך שבע שנים.
בשנת 1977 נבחרה לכנסת התשיעית ברשימת הליכוד. לאור בחירתה גם לשלוש הכנסות שלאחר מכן, כהונתה כחברת הכנסת נמשכה עד שנת 1992. במהלך שנים אלה הייתה חברה בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הכנסת, בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בוועדת הכלכלה ובוועדת העבודה והרווחה. במהלך הכנסת העשירית (5 ביולי 1983) מונתה על ידי ראש הממשלה מנחם בגין לשרה בלי תיק (השרה השלישית בתולדות ישראל, אחרי גולדה מאיר וכהונה קצרה של מספר חודשים של שולמית אלוני) תפקיד בו נותרה גם בממשלתו הראשונה של יצחק שמיר.
דורון הייתה פעילה בתחומי הליברליזם ומדיניות חוץ וביטחון. היא השתתפה במשלחת ישראל לוועידת מדריד (1991). במשך שנים הייתה חברה במשלחת ישראל לפרלמנט האירופי. בנוסף, עסקה בנושאי שוויון לנשים ובין היתר, יזמה את חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה והעלאת דרגת קצינת חיל נשים (ח"ן) ראשית לתת-אלוף (תא"ל עמירה דותן, לימים ח"כ), כיתר מפקדי החילות בצה"ל. הייתה ידועה כמי שהקפידה על תרבות הדיבור והוויכוח ותרבות ההתנהגות ברשות הרבים. בין יתר תפקידיה כשרה, מונתה כשרה הממונה על מבצע שמירת הניקיון, בסמוך לחקיקת חוק שמירת הניקיון, התשמ"ד - 1984.
בבחירות לכנסת ה-18, הוצבה במקום ה-117 הסמלי ברשימת הליכוד לכנסת.
החל משנת 1988 כיהנה בהתנדבות כיושבת-ראש הנהלת מכבי שירותי בריאות. ניהלה את התמודדות והיערכות קופת החולים לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, שנכנס לתוקף בשנת 1995. בתקופתה נרכש בית החולים אסותא והיא הייתה מיוזמות מעבר בית החולים "אסותא תל אביב" לרמת החייל. מספר חודשים לפני פטירתה פרשה מתפקיד יושבת הראש של "מכבי שירותי בריאות" ומונתה לנשיאת כבוד. מדי שנה מתקיים כנס של "קבוצת מכבי" (התאגידים השונים שבשליטת הקופה) הקרוי על שמה.
שרה דורון הייתה נשואה לאדריכל אהרון דורון והתגוררה בתל אביב. היא קבורה בבית העלמין ירקון לצד בעלה ובתה היחידה, דפנה שניאור, שנפטרה ב-2007. ב-13 דצמבר 2010 נישאו דברי הספד לזכרה במליאת הכנסת על ידי יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, וראש הממשלה, בנימין נתניהו.
אווז

רבייה

האווזים מגיעים לבגרות מינית בגיל 8 חודשים. עונת הרבייה שלהם נעה בין החורף לאביב. נקבת האווז תטיל בין 8–10 ביצים, ותדגור עליהם במשך 28 ימים, לאחר מכן האפרוחים יהיו עם אימם במשך כחודש, ואף גם ילכו אחריה למים כמה שעות אחרי הבקיעה.

שימוש בידי האדם

האווז בוית לפני כ-5,000 שנים במספר אזורים במקביל - הן בסין והן במצרים. לאורך ההיסטוריה נהגו לגדל אווזי בית לצורכי ביצים ובשר למאכל, וכן על מנת להפיק עור ונוצות לשימושים שונים. נוצות אווז ארוכות שימשו בעבר לכתיבה.
מגדלים אווזים בלולים תעשייתיים בלהקות גדולות, בעיקר בתעשיית הבשר והנוצות.
אגירת רזרבות מזון לשימוש בעונת הנדידה מתבצעת כאגירת שומן בכבד האווז. הכבד נחשב למעדן ומחירו גבוה. במספר מקומות בעולם קיימת תעשייה של פיטום אווזים לצורך הגדלת הכבד באופן מלאכותי. הפיטום נעשה באמצעות צינור האכלה מסיבי המוכנס ידנית דרך הושט, דרכו נדחס המזון ישירות לקיבה באמצעות לחץ אוויר גבוה.
פעולת הפיטום כרוכה בנזקים משמעותיים לבריאותם ולרווחתם של העופות המפוטמים, ובלחץ ארגוני זכויות בעלי חיים נאסרה במדינות רבות, לרבות ישראל.
נוצות ומוך אווזים (פלומה הנמרטת מאזור החזה של האווז) הם מילוי נפוץ למצעים ולשמיכות פוך. מילוי שתכולת המוך בו גבוהה נחשב לאיכותי יותר. מריטת הנוצות נעשית באווזים בעודם חיים, מספר פעמים במהלך חייהם. פעולה זו כרוכה בכאב ובעקה לאווזים, וסופגת גם היא ביקורת מצד פעילי זכויות בעלי חיים.
בנוסף האווזים הם חיות שמירה מעולות והם יכולים להכות ללא רחמים בכנפיהם ובמקורם כשהם מרגישים מאוימים או כשהם מטפלים באפרוחים.
לודמילה פבליצ'נקו

ביוגרפיה

נולדה בשם לודמילה בֶלְוֹבַה בעיר בילה צרקווה בחלקה הדרומי של האימפריה הרוסית (נמצאת בתחומי אוקראינה). כשהייתה בת 14 עברה עם משפחתה לקייב, שם עבדה כפועלת במפעל הנשק "ארסנל". התחתנה ובעקבות נישואיה שינתה את שם משפחתה לפבליצ'נקו. בשנת 1937 החלה בלימודי היסטוריה באוניברסיטת קייב. בזמנה החופשי התאמנה בירי ספורטיבי והשתתפה בתחרויות.
בקיץ 1941, זמן קצר לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, נסעה לאודסה. עם פרוץ המלחמה התנדבה לצבא האדום. היא דחתה את ההצעה לשרת בתפקיד עורפי ודרשה להיות לוחמת. הבקשה נענתה בחיוב והיא נשלחה לשרת בדיוויזיית חיל רגלים מספר 25. היא נשלחה לשרת בצוות הצלפים של הדיוויזיה, בשל עברה הספורטאי בתחום קליעה למטרה.
במהלך קרב אודסה, שארך כחודשיים וחצי, הרגה פלוצ'נקו בעזרת רובה SVT-40 ‏ 187 חיילי אויב. באוקטובר 1941 התפנו כוחות הצבא האדום מאודסה. הדיוויזיה שבה שירתה פבליצ'נקו, נשלחה לסבסטופול. במהלך המצור על סבסטופול חיסלה פבליצ'נקו 122 חיילי אויב נוספים. בסך הכל 309 חיילים גרמנים ורומנים והפכה לצלפית המוצלחת ביותר בצבא האדום. בתקופות ההפוגה שבין הקרבות, עסקה פבליצ'נקו שבינתיים הועלתה לדרגת סגן משנה, בהכשרת צלפים. ביוני 1942 היא נפצעה מרסיסי פצצת מרגמה, ולאחר תקופת ההחלמה לא שבה לחזית. בשל מעמדה ופרסומה ברחבי ברית המועצות החליט הפיקוד העליון הסובייטי להוציאה מאזור הלחימה כדי לשמור עליה. היא פונתה מסבסטופול הנצורה ועברה למוסקבה.
בסוף 1942 היא צורפה למשלחת רשמית של ברית המועצות שיצאה לארצות הברית. בבית הלבן היא נפגשה עם הנשיא פרנקלין רוזוולט. במהלך הפגישה פבליצ'נקו השאירה רושם רב על אשת הנשיא, אלינור רוזוולט, וזו הזמינה את הצלפית לערוך סיור ברחבי ארצות הברית. במהלך הסיור, שנמשך כחודש, היא נפגשה עם אישי ציבור ותעשיינים אמריקאים. בשיקגו, במהלך הפגישה עם כמה מאות מתושבי העיר שבאו לפגוש אותה, אמרה: "רבותיי, אני אישה בת 25 ועד כה חיסלתי 309 חיילי אויב. לא נראה לכם, רבותיי, שאתם הסתתרתם מאחורי גבי זמן רב מדי?". הקהל הריע לה במשך דקות ארוכות.
בהמשך ביקרה פבליצ'נקו בקנדה ובבריטניה. בדצמבר 1942 היא שבה לברית המועצות.
בשנת 1943 הוענק ללודמילה פבלוצ'נקו התואר "גיבור ברית המועצות". עד לסוף המלחמה היא שירתה כמדריכה בבית הספר לצליפה במוסקבה. לאחר תום המלחמה עזבה פבליצ'נקו את השירות הצבאי, חזרה לקייב והשלימה את לימודיה באוניברסיטה. לאחר לימודיה היא החלה לעבוד כהיסטוריונית. ב-1945, היא התגייסה שוב, הפעם לחיל הים הסובייטי, ועבדה כעמיתת מחקר במטה הכללי של הצי. בשנת 1953 השתחררה סופית מהשירות הצבאי בדרגת מיור (רב-סרן). התגוררה במוסקבה והייתה פעילה בוועד המרכזי של ותיקי מלחמת העולם השנייה בברית המועצות.
נפטרה ב-27 באוקטובר 1974 ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
אליהו מצא

ביוגרפיה

מצא נולד בתל אביב לגבריאל מצא ויפה (ג'מילה) לבית מטלון. השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר גאולה שבתל אביב. ב-1958 החל ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה שבתל אביב (ב-1959 הפך בית הספר לשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית) וב-1962 השלים את תואר הבוגר במשפטים, כבוגר מחזור א' של השלוחה התל אביבית. הוסמך כעורך דין בשנת 1963. בשנת 1974 קיבל את התואר מוסמך במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב. בפברואר 1972 מצא מונה לתפקידו השיפוטי הראשון כשופט  בבית דין צבאי, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1978, אז מונה לשופט בית משפט השלום בבת ים. בין תפקידיו השיפוטיים בצה"ל נכללו: שופט צבאי משפטי, נשיא בית הדין הצבאי במחוז מרכז. ב-1984 מונה כשופט בית משפט מחוזי וב-1991 מונה לבית המשפט העליון. בשנת 1999 שימש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-15. בשנת 2004 מונה למשנה לנשיא בית המשפט העליון, תפקיד בו שימש עד לפרישתו בשנת 2005, בהגיעו לגיל 70. בתוך כך עמד בראש הוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות.
כיום מצא מרצה במכון להשתלמות שופטים.
ב 23 בפברואר 2009 מונה על ידי דורית ביניש לעמוד בראש ועדת חקירה ממלכתית, שתבדוק את טיפול הרשויות המוסמכות במפוני גוש קטיף וצפון השומרון.
ב-2013 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות השופטת. אחיו, עו"ד יהודה מצא היה מומחה לנזיקין ורשלנות רפואית. בשנים שלאחר פרישתו התגייס מצא למען הקמפיין להרחבת תחולת חוק החולה הנוטה למות ולהתרת ביצוע המתת חסד, והוא מכהן כנשיא עמותת "ליל"ך - לחיות ולמות בכבוד". בראיון בשנת 2018 הביע התנגדות ל"חוק הלאום" ותמיכה בפתרון שתי המדינות.
דייוויד הארלי

ראשית חייו

דייוויד ג'ון הארלי נולד בוולונגונג שבניו סאות' ויילס לנורמה ולג'יימס הארלי. אביו היה פועל מתכת באזור אילוורה ואמו עבדה בחנות מכולת. הארלי גדל בפרבר פורט קמבלה שבוולוגונג והתחנך בבית הספר התיכון המקומי אותו סיים ב-1971. לאחר מכן הוא סיים את לימודיו בקולג' הצבאי המלכותי בדנטרון, שם קיבל תואר ראשון בלימודים צבאיים.
הארלי נשוי ללינדה ולהם שלושה ילדים.

מושל ניו סאות' ויילס

ב-5 ביוני 2014 הודיע ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, מייק ביירד, שהארלי יחליף את דיים מארי בשיר בתפקיד מושל ניו סאות' ויילס. ב-2 באוקטובר אותה שנה הוא הושבע לתפקידו החדש. ב-15 במרץ 2015 הוענק לו תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש.

המושל הכללי של אוסטרליה

ב-16 בדצמבר 2018 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה סקוט מוריסון שהארלי ימונה למושל הכללי של אוסטרליה ביוני 2019. במאי אותה שנה סיים הארלי את כהונתו כמושל ניו סאות' ויילס והוחלף על ידי מרגרט ביזלי. ב-1 ביולי 2019 הושבע הארלי לתפקידו החדש.
דימונה טוויסט

תקציר

שבע נשים הגיעו מהאונייה בשנות החמישים והשישים היישר אל דימונה, עיירת פיתוח שזה אך הוקמה. הן מספרות על חיים שמעולם לא סופרו מנקודת מבטן. מה קרה ב־15 שנותיהן הראשונות בארץ? הילדות והנשים שהגיעו עם משפחותיהן מצפון אפריקה ומפולין ומצאו עצמן מקימות עיר במדבר מספרות על כאבי העקירה מהמולדת שהשאירו מאחור, על דלות המולדת החדשה, על קשיי ההסתגלות ועל נסיונותיהן העיקשים והיצירתיים ליצור חיים עשירים ומלאי משמעות. הסרט משלב בין שיחות עם הגיבורות וחומרים שלוקטו בארכיונים פרטיים וציבוריים.
התמדתו של הזיכרון

תיאור היצירה

דאלי החל את היצירה בציור אחד התמונות האהובות עליו - חוף ים באזור קטלוניה שבספרד. לאחר מכן הוסיף את השעון הנמס המפורסם בעקבות גבינת קממבר נמסה. היצירה מתארת את השעונים כנמסים, ואת הנמלים האוכלות אותם - כאמירה על הזמן שנראה בעיני אנשים כדבר קבוע ובעצם אין הוא כזה. הניגוד בין הנוף המוקפא שברקע לבין תנועת השעונים וזרימתם מדגיש אצל הצופה בתמונה את תחושת הזמן שחולף ורק הזמן הוא שמשתנה.
במרכז התמונה, תחת אחד השעונים ישנו פרופיל של פרצוף המופיע ביצירה קודמת של דאלי - "המאונן הגדול".

שם היצירה

שם היצירה ניתן לה על ידי גאלה, אשתו של דאלי. כאשר עזבה את ביתם המשותף ונסעה לקונצרט ראתה רק את קו החוף בקאפ דה קרוס. דאלי צייר את היצירה במהירות, ועם שובה מן הקונצרט הייתה היצירה מוכנה. גאלה התרשמה מן השעונים הנמסים ואמרה לבעלה כי מי שיראה את התמונה לעולם לא ישכח אותה.

היסטוריה

היצירה הוצגה לראשונה בניו יורק בשנת 1932 ולאחר מכן נמכרה בעלות של 250 דולרים. היצירה הפכה להיות אחת היצירות הידועות ביותר של דאלי, ובשנת 1938 הוצגה כרקע לסרט המצויר Dough for the Do-Do מאת אולפני האחים וורנר.
דאלי חזר לרעיונות בבסיס יצירה זו ביצירה אחרת - "התפוררות התמדתו של הזיכרון" בשנת 1954 - יצירה המוצגת במוזיאון דאלי שבסיינט פיטרסברג פלורידה.
דאלי אף יצר מספר ליתוגרפיות ופסלים של השעונים הנמסים המפורסמים.
Listeria

הדבקה בחיידק

רוב החיידקים מסוג Listeria מאותרים על ידי מערכת החיסון ומטופלים באמצעותה לפני שהם יכולים לגרום לזיהום. אלו מהם שחומקים מהתגובה הראשונית של מערכת החיסון, מתפשטים בגוף כאשר הם מוגנים בתוך תא המאכסן מפני גורמים מסיסים של מערכת החיסון, כגון נוגדנים.
על מנת לחדור לתאים, חיידקי Listeria מביאים לבליעתם על ידי מקרופאגים שם הם משתחררים מהפאגוליזוזום תוך הרס הממברנה שלו על ידי המוליזין. לאחר השחרור מהפאגוליזוזום חיידקי ה-Listeria חופשיים להתרבות בציטופלזמה של התא המאכסן.
מאכלים העשויים להכיל חיידקי Listeria: נקניקיות ובשר נא, עוף, חלב לא מפוסטר, גלידה, ירקות או פירות חיים, דג נא או מעושן.

טיפול

הטיפול בחיידקי Listeria נעשה באמצעות שימוש באנטיביוטיקה. היעילה ביותר היא אמפיצילין. אם לא ניתן לטפל באמפיצילין החלופה העדיפה היא קוטרימוקסזול (ספטרין). תחליף נוסף הוא ואנקומיצין. החיידק יהיה כמעט תמיד עמיד לתרופות מקבוצת הצפלוספורין.

ליסטריה והריון

נשים הרות נמצאות בסיכון גבוה ללקות בליסטריוזיס, פי 20 בהשוואה לכלל האוכלוסייה. הדבר נובע משינויים הורמונליים החלים בעת ההיריון אשר מחלישים את כושרה של מערכת החיסון להלחם בחיידק.
במרבית המקרים תוקפת המחלה נשים במהלך השליש השלישי להריונן, אך תיתכן הדבקה גם במהלך השליש הראשון. ליסטריוזיס במהלך ההיריון עלול לגרום להפלה, לידת עובר מת, או מוות של היילוד לאחר הלידה. כ- 20-30% ממקרי הליסטריוזיס בעת הריון יסתיימו במות העובר או היילוד. 
אישה הרה שלקתה בליסטריוזיס תסבול בדרך כלל מחום, הרגשה כללית רעה, כאב שרירים ולעיתים גם שלשול. בכל מקרה של מחלת חום מסיבה שאינה ברורה מומלץ לבצע תרבית דם לאיתור חיידק ה-Listeria.
בוסויואקה דה בוחוטין

בוסויואקה דה בוחוטין (ברומנית: Busuioaca de Bohotin) הוא זן ענבי יין רומני ייחודי.
בוסויואקה דה בוחוטין גדל במספר כרמים רומניים ובמיוחד באזור בוחוטין שבמחוז יאשי.
היין המופק מענבים אלה הוא בעל גוון צהוב-מוזהב, שונה מכל יין אחר. הניחוח ייחודי ומזכיר אפרסקים עסיסיים ובשלים. קיימת הרמוניה מושלמת בין הסוכר, החמיצות והאלכוהול. הטעם המתוק נושא לעיתים קורטוב ריח מריר של שקדים.
הסניגור

"הסניגור" הוא כתב עת משפטי אשר נוסד בשנת 1996, ויוצא לאור כירחון על ידי "סקירה משפטית", חברת הוצאה לאור של ספרות משפטית, בשיתוף עם הסניגוריה הציבורית. כתב העת מפרסם תקצירי פס"ד, תמצית פסיקה ומאמרים בתחומי המשפט הפלילי. נכון לינואר 2018, פורסמו 262 גיליונות של כתב העת. עורכת הירחון היא עו"ד יעל לוי-פרי וצוות עורכי המאמרים מטעם הסניגוריה הציבורית  הם ד"ר חגית לרנאו, המשנה לסניגור הציבורי הארצי, ד"ר אלקנה לייסט, הסניגור הציבורי המחוזי (בפועל) של מחוז תל אביב, ד"ר איילת עוז, מנהלת תחום בכירה - המשפט המנהלי בסניגוריה הציבורית הארצית ועו"ד יגאל בלפור מהסניגוריה הציבורית הארצית.

מאפיינים ותחומי עיסוק

בכל גיליון מתפרסמים תקצירי פסקי-דין, מאמר מקורי, עדכוני ספרות וחקיקה מתחום המשפט הפלילי.
כתב העת מפרסם מאמרים בנושאים שונים אשר קשורים לתחום המשפט הפלילי ולתחומים משיקים, לרבות בנושאים של דיני העונשין, סדר הדין הפלילי, דיני הראיות, עבירות צווארון לבן, דיני תעבורה, דיני מעצרים ועוד. בנוסף, כתב העת סוקר פסיקה פלילית אקטואלית מכלל ערכאות השיפוט בישראל, חידושים בתחום החקיקה הפלילית וכן עניינים של משפט השוואתי בתחום הפלילי.
כותבי המאמרים הם ברובם הגדול עורכי דין, אנשי אקדמיה ושופטים.
כתב העת מדורג במדד ירושלים לסיווג כתבי-עת במשפטים, ומאמריו מצוטטים דרך קבע בפסיקת בית המשפט העליון ובספרות המשפטית.
כתב העת זמין למנויים בתשלום בלבד, אך חלק נרחב ממאמריו זמין לכל באתר האינטרנט של כתב העת, ובאתר משרד המשפטים.
סנט ג'ונס (ניופאונדלנד ולברדור)

היסטוריה

העיר קרויה על שמו של מגלה הארצות ג'ון קבוט אשר כבר בשנת 1497 הגיע לחופי ניופאונדלנד, הראשון להגיע לאי באופן ודאי. ראשית ההתיישבות באזור העיר היא בסוף המאה ה-16 והיא נחשבת ליישוב דובר האנגלית הוותיק ביותר בצפון-אמריקה. כלכלתה התבססה בעיקר על דייג. 
הקרב האחרון על יבשת אמריקה במלחמת שבע השנים בין בריטניה וצרפת בשנת 1762 נערך בעיר והסתיים בניצחון בריטניה. העיר הייתה בירתה של הדומיניון של ניופאונדלנד בעשורים הראשונים של המאה ה-20. בזמן מלחמת העולם השנייה שימש נמל העיר כבסיס מרכזי לכוחות בעלות הברית במלחמתן בצוללות הגרמניות. בשנת 1949 הפכה העיר לעיר קנדית עם הצטרפותה של ניופאונדלנד לקונפדרציה הקנדית.

גאוגרפיה

העיר ממוקמת בדרום מזרחה של ניופאונדלנד. היא משתרעת על שטח של 446.04 קמ"ר. היא העיר המזרחית ביותר בצפון אמריקה, וקרובה יותר לבריטניה מאשר לקולומביה הבריטית במערב קנדה. העיר היא השנייה בגודלה באזור האטלנטי של מזרח קנדה לאחר הליפקס. מרכז העיר נמצא ממערב ומצפון לנמל.

דמוגרפיה

רוב מכריע של תושבי העיר מוצאם בבריטניה ובאירלנד. רבים מהם הגיעו מדרום-מערב אנגליה ומדרום-מזרח אירלנד ומבטא תושבי העיר דומה למבטא המקורי של תושבי אזורים אלה. כמעט כל תושבי העיר הם נוצרים: קתולים, פרוטסטנטים ואנגליקנים.

אקלים

בין ערי קנדה מחזיקה העיר במספר שיאים אקלימים. היא העיר המעוננת ביותר במדינה (רק 1497 שעות של שמש בשנה), עם כמות השלג הגדולה ביותר (322 ס"מ בשנה) והמספר המועט ביותר של ימים יבשים בשנה (ללא גשם או שלג): 149 בלבד.

תחבורה

בסנט ג'ונס נמצא נמל התעופה סנט ג'ונס. בנוסף, העיר משמשת כקצה המזרחי של הכביש הטרנס קנדי.
אקטיביזם תקשורתי

אקטיביזם בידורי

אקטיביזם בידורי הוא סוג של אקטיביזם תקשורתי, העושה שימוש בתוכן בידורי כדי לחתור לשינוי חברתי. במרכז תוכנית בידור אקטיביסטית עומד מנחה או יוצר מוכר ופופולרי בעל עמדות ברורות, המציג בעיות חברתיות, ומציע פתרונות אפשריים. מה שמאפיין תוכניות אלה הוא שהן משלבות בידור בתכנים שכנועיים. תוכניות אלה מטפלות בערכים, נורמות ובזהויות חברתיות, ועוסקות בייצוג ויצירת זהויות, מיתוסים וערכים חדשים באקלים תקשורתי תחרותי ובידורי. באופן דומה עיתונאים אקטיביסטים שמשדרים בטלוויזיה מסחרית נדרשים ליצור תכנים מעניינים, חדשניים, אינפורמטיביים, חווייתיים וגם ביקורתיים, שיהיו גם רלוונטיים לרוב הצופים, ושימשכו קהל ממגוון תרבויות ומגזרים, ויובילו לשינויים חברתיים בסביבה תקשורתית תחרותית שמשלבת בידור בתכנים שאינם בידוריים. 
דוגמה לתוכנית אקטיביסטית בידורית היא התוכנית "מה אתם הייתם עושים?", ששודרה בערוץ 2, בהנחייתו של העיתונאי חיים הכט.  התוכנית, שזכתה לפופולריות רבה, פנתה לאוכלוסייה רחבה בישראל. היא עסקה בשאלה מיהו הישראלי הנורמטיבי, ומה הם ערכי מוסר ואזרחות. התוכנית הציגה סיטואציות מבוימות במקומות ציבוריים, ובחנה את תגובת האנשים שנחשפו למצבים קיצוניים, למשל, הטרדות מיניות ושימוש בסמים. התוכנית הציגה את מה שקלטו המצלמות הנסתרות. בנוסף, חיים הכט ראיין את האנשים שהגיבו לסיטואציה. הוא הציג בפני הצופים מה היה נכון לעשות ומה לא. התוכנית גם עודדה את הצופים להעמיד עצמם בסיטואציות המוצגות ולתהות על מעשיהם. לפיכך, אפשר להתייחס לתוכנית כדוגמה לאקטיביזם בידורי כי היא משלבת בין אלמנטים מבוימים ומצלמה נסתרת, המשתייכים לסוגה הבידורית, ובין בעיות חברתיות.
טורקיסטן (עיר)

היסטוריה

טורקיסטן נמנית עם הערים ההיסטוריות של קזחסטן. נחשפו בה עדויות ארכאולוגיות שהמוקדמות בהן מקורן במאה הרביעית לספירה.
טורקיסטן אף מהווה זיהוי אפשרי של בֵיְטַן, שבמהלך תקופת שושלת האן שימשה בירת הקיץ של ממלכת קאנג'ו העתיקה, שמוזכרת בהאנשו (הספר של האן).
היא הייתה למרכז סחר לאחר דעיכתה של אורטר, עיר מימי הביניים שחורבותיה שוכנות על גדת הסיר דריה הדרום־מזרחית. במשך מרבית תקופת ימי הביניים וראשית העת החדשה נודעה העיר בשמות "יאסי" או "שאבגר", ולאחר המאות ה-16 וה-17 בשמות "טורקיסטן" או "חזרט"; שני השמות מקורם בתואר "חזרט-י טורקיסטן", שמשמעותו המילולית "הקדוש (או המבורך) של טורקיסטן", שמתייחס לקוז'ה אחמט יסאווי, השייח' הסופי מטורקיסטן, שהתגורר בה במהלך המאה ה-11 ושקבור בעיר.
בשל השפעתו הרבה של קוז'ה אחמט יסאווי על העיר והנצחתו בה, הפכה טורקיסטן למרכז רוחני ומרכז ללימוד האסלאם בעבור תושבי הערבות הקזחיות. בשנות ה-90 של המאה ה-14 הקים טימור לנג, שליט האימפריה הטימורית, מאוזוליאום רב-מידות מעל קברו של אחמט יסאווי, שנותר עד היום כאחד מהמונומנטים האדריכליים החשובים של קזחסטן, שצויר על גב השטרות הלאומיים של קזחסטן עד שנת 2006.
אתרים היסטוריים חשובים אחרים בעיר הם בית מרחץ מימי הביניים וארבעה מבני מאוזוליאום אחרים, אחד מהם מוקדש לנכדתו של טימור לנג ושלושת האחרים לח'אנים קזחים.
לפני שהרוסים הגיעו לאזור במאה ה-19, שכנה טורקיסטן על הגבול עם תרבות נווה המדבר של טראנסאוקסאניה הפרסו-אסלאמית בדרום, ועל הגבול עם חבל העמים הנוודים הטורקו-מונגולים שבערבות בצפון. היו תקופות שבהן הייתה מרכז פוליטי סמלי של קזחסטן, אך בראשית המאה ה-19 כבר הייתה לעיר גבול שולית, תחת שלטון הח'אנים האוזבקים, לאחרונה תחת ח'אנות קוקנד.
כאשר נפלה טורקיסטן לידי הרוסים ב-1864, היא נכללה באובלסט סיר דריה שתחת המושל הכללי של טורקסטן הרוסית. כאשר נפל משטר הצאר ב-1917-18 נכללה העיר לתקופה קצרה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית טורקסטן לפני שנכללה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית ב-1924.

עלייה לרגל

העיר מושכת אלפי עולים לרגל בשנה. לפי מסורת מקומית, שלושה עולים לרגל לטורקיסטן שקולים לחג' אחד למכה. העיר נודעה בכינוי "המֶכָּה השנייה של המזרח", דימוי שסייע לעצב את הזהות הרוחנית של המוסלמים בקזחסטן. עם זאת, אין תמיכה בקוראן או בחדית' לקדושת המקום או לכך ששלושה עולים לרגל לטורקיסטן שקולים לחג' אחד למכה.
אלכסנדר איפסילנטי (הנכד)

חייו

קונסטנטין איפסילנטי שלט בנסיכות מולדובה, שהייתה כפופה לסולטאן העות'מאני, אך עמדתו הייתה פרו-רוסית והוא שאף לחידוש עצמאות יוון. ב-1805 נאלץ לברוח לרוסיה ולקח איתו גם את בנו, אלכסנדר, שהיה בגיל הנערות.
אלכסנדר גדל ברוסיה, הצטרף למשמר הקיסרי היה לקצין במשמר. הוא בלט באומץ ליבו ובקרב דרזדן איבד זרוע. ב-1814 קודם לדרגת קולונל ומונה להיות המזכיר הצבאי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ובתפקידו זה השתתף בקונגרס וינה. ב-1820 אגודת האחווה פיליקי אטריה פנתה ליואניס קפודיסטריאס והציעה לו להנהיג את הפעולות הצבאיות לשחרור יוון מהשעבוד העות'מאני וכשזה סירב התפקיד הוצע אלכסנדר איפסילנטי שקיבל אותו.
איפסילנטי, שהיה ברוסיה, עבר ב-6 במרץ 1821 את הגבול לנסיכות מולדובה, כשהוא מלווה במספר קצינים יוונים ששירתו לפני כן בצבא הרוסי (כולל אחיו דימיטריוס איפסילנטי), במטרה להביא לפרישת מולדובה וולאכיה מהאימפריה העות'מאנית. הוא הודיע על כוונותיו והתחיל לגייס צבא. מיכאי סוצו, שהחליף ב-24 ביוני 1819 את השליט הקודם של נסיכות מולדובה, היה חבר במסדר הבונים החופשיים ואוהד של רעיונות פיליקי אטריה. הוא אירח את אפסילנטי ביאשי והמריץ את הבויארים להצטרף לצבאו של איפסילנטי, אך הם לא התלהבו וחלקם נמלטו מפני חילות פיליקי אטריה, כמו משפחותיהם של וסילה אלכסנדרי, קוסטקה נגרוצי ורבים אחרים.
במקביל למרד, שיזם איפסילנטי במולדובה נגד האימפריה העות'מאנית, בנסיכות ולאכיה התחיל טודור ולדימירסקו לגייס צבא כנגד השלטון, אך צבאו היה מכוון גם נגד השליטים הפנריוטים ועושי דברם. איפסילנטי עצמו היה ממוצא פנריוטי ולצבאו התגייסו פנריוטים רבים.
איפסילנטי, בראש צבא שכלל יוונים, בולגרים, סרבים, אלבנים ובני עמים נוספים יצא לכיוון בוקרשט. צבאו של איפסילנטי שחט את הטורקים ביאשי ובמקומות נוספים ועשה פוגרומים ביהודי פלטיצ'ן, הרצה, פיאטרה נאמץ, טרגובישטה וטרגו פרומוס ופוגרומים אלו גרמו לבריחת יהודי גאלאץ אל מעבר לגבול הרוסי, כדי להינצל מידיהם.

דיכוי המרד

אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הוצג על ידי איפסילנטי כתומך תנועתו והיה אישור לכך מהעובדה שניתן לאיפסילנטי ולתומכיו לעבור את הגבול מרוסיה לנסיכות מולדובה. קריאה של הברית הקדושה לאי מתן תמיכה במורדים ובתנועות המנסים לפעול נגד משטרים לגיטימיים, הביאה את קיסר רוסיה להצהרות נגד פעילויות מהפכניות והסתייגות מוחלטת מתנועותיהם של איפסילנטי וטודור ולדימירסקו. הפטריארך של קונסטנטינופול, בלחץ הסולטאן העות'מאני, נידה את איפסילנטי. עמדת הקיסר הרוסי ופגיעת צבאו של איפסילנטי בתושבים המקומיים גרמו להתרחקות התומכים הפוטנציאליים.
טודור ולדימירסקו לא ראה בעין יפה את הכוחות של צבא איפסילנטי, שחדרו לנסיכות ולאכיה וציפה שימשיכו בדרכם ליוון, כדי להילחם שם לשחרורה, כפי שהצהירו, אך הם התבצרו באזור טרגובישטה. ב-27 במאי טודור ולדימירסקו הוזמן על ידי איפסילנטי לדיונים, נענה ואנשי איפסילנטי רצחו אותו וזרקו את גופתו לתוך באר נטושה באזור טרגובישטה. אבדן בן הברית הוולאכי הקל על העותמאנים ששלחו צבא להילחם נגד איפסילנטי.
ביום 7 ביוני הצבא העות'מאני פגש את צבאו של איפסילנטי, שהיה גדול ממנו פי 4, ליד דרגשאן (Drăgășani), בהיעדרו של איפסילנטי שהתעכב הרחק משם והנחיל לו מפלה מוחצת.
איפסילנטי זנח את חייליו ונמלט לטרנסילבניה ומשם לווינה, שם נכלא לבסוף ומת בבית הכלא.

לקריאה נוספת

* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III
ננסי קרס

ביוגרפיה

קרס נולדה בשם ננסי אן קונינגיזור (Nancy Anne Koningisor) בעיר באפלו שבניו יורק. היא גדלה בעיר אורורה המזרחית (East Aurura) באותה מדינה, וסיימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת ניו יורק שבעיר פלאטסבורג (Plattsburgh). ב-1973, בהיותה בת 25, נישאה למייקל ג'וזף קרס. לשניים נולדו שני ילדים. הזוג התגרש ב-1984, וקרס החלה עובדת בסוכנות פרסום, במקביל לפרסום ספרי מדע בדיוני. היא עברה לעבודה ספרותית במשרה מלאה ב-1990, בעקבות הצלחת הנובלה "קבצנים בספרד". בשנת 1998 נישאה מחדש לצ'ארלס שפילד, נישואים שנמשכו עד שנת 2002, אז נפטר שפילד מגידול סרטני במוחו. קרס חיה כיום (2008) ברוצ'סטר, ניו יורק, עם ילדיה הבוגרים.
מרים גבריאלי

קורות חייה

גבריאלי שיחקה בסרטים רבים בקולנוע הישראלי. שיחקה ב-"תעלת בלאומילך", "לאן נעלם דניאל וקס?", "חגיגה לעיניים", "לופו בניו יורק", "סרט וארוחת בוקר", "סוסעץ", "אבא גנוב 2" ובסרט "אש צולבת". בשנת 1994 שיחקה בסרט "שחור" בהמשך אותה שנה שיחקה בסרט "אחרי החגים". בשנת 1995 שיחקה בסרט הקולנוע "שמיכה חשמלית ושמה משה". כמו כן, השתתפה בסרט "שחקנים". בשנת 2005 דיבבה בסרטים "נני מקפי" ובסרט מרי פופינס. בשנת 2006 לקחה חלק בצוות השחקנים בסרט הקולנוע "מישהו לרוץ איתו". בשנת 2012 הוקרן סרטו של דובר קוסאשווילי "רווקה פלוס" בו היא שיחקה.
גבריאלי עשתה גם מספר תפקידים בסדרות טלוויזיה ישראליות. בשנת 2000 עשתה גבריאלי תפקיד אורח בקומדיית המצבים "שמש". בשנת 2003 השתתפה בתפקיד מרכזי בטלנובלה "משחק החיים", כמו כן, לקחה חלק בפרקים האחרונים של הטלנובלה "האלופה 2". בשנת 2010 השתתפה גבריאלי בפרק של הסדרה "חטופים", ובסדרת הטלוויזיה "נבלות" עבור HOT3.
כמו כן, שיחקה גבריאלי בתיאטרון הקאמרי במחזות "גן הדובדבנים", "הכושי עשה את שלו", "מרי מרי", "המטאור", "בשפל", "נעורי ורדה`לה", "זמנים אחרים", "פיגמליון", "ריצ'רד השלישי","פליישר", "קומדיה של טעויות", "סיפור משפחתי" ו"דבורה בארון". גבריאלי שיחקה בכמה ממחזותיו של חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, שיחקה בהצגת יחיד על פי סיפורים של חנוך לוין ("שש שעה רקובה"). בתיאטרון חיפה שיחקה במחזות "חפץ", "נישואי פיגארו", "לילה במאי" ו"נעורי אדם". בתיאטרון באר שבע לקחה חלק במחזה "אותו ואת בנו". בתיאטרון בית ליסין שיחקה במחזות "סיפור אהבה בשלושה פרקים", "אורח בא", "מקווה". בתיאטרון פיטר פריי שיחקה במחזה "רוחות", החל מ-2013 משחקת בתיאטרון הבימה במחזמר "גבירתי הנאווה" בתפקיד גברת היגינס, אמו של הפרופסור הנרי היגינס. החל מ-2017 משחקת בהפקה משותפת של הקאמרי והבימה של המחזה "שלוש אחיות" בתפקיד המשרתת אנפיסה.
גבריאלי נשואה ולה שני בנים.