google/wiki40b huggingface dataset:
הצרצר והנמלה

הצרצר והנמלה, הידוע גם בשמות הנמלה והחרגול והחגב והנמלים, הוא משל המיוחס לאיזופוס ובו מוסר-השכל על עבודה קשה והכנה. בשיטת המספור למשלי איזופוס שבנה ב.א. פרי, מספרו הוא 373. המשל סופר מחדש ועובד פעמים רבות במגוון יצירות לאורך ההיסטוריה ובעת החדשה, הידועות שבגרסאות הן של לה פונטיין וקרילוב.

גרסאות עתיקות

גרסאות של המשל מצויות בקובץ החרוזים של בארביוס (מס' 140) ואביאנוס (מס' 34), ובכמה אוספי סיפורת אחרים, לרבות אלו המיוחסים לסינטיפאס ואנתוניוס. בגרסת סיפורת שונה במקצת של המשל (פרי 112), החיה העצלה היא חיפושית-זבל, המגלה שגשמי-החורף שטפו את הזבל ממנו היא ניזונה. המקור הקדום ביותר שראה בנמלה סמל לחריצות, הוא ספר משלי, המיוחס לשלמה המלך, שם כתוב: "לֵךְ אֶל נְמָלָה עָצֵל, רְאֵה דְרָכֶיהָ וַחֲכָם, אֲשֶׁר אֵין לָהּ קָצִין שֹׁטֵר וּמֹשֵׁל. תָּכִין בַּקַּיִץ לַחְמָהּ אָגְרָה בַקָּצִיר מַאֲכָלָהּ." (משלי ו, ו).
הדיוויזיה ה-16 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-16

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 במינסטר, והועמדה תחת פיקוד גרהרד גלוקה, שהוחלף ב-12 באוקטובר 1937 על ידי גוטהרד היינריצי. במהלך המערכה בפולין הוצבה הדיוויזיה בקו זיגפריד, כחלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה ה-12, ולאחר מכן במסגרת הארמייה ה-16.

הדיווייה הממונעת ה-16

ב-1 בנובמבר 1940 פוצלה הדיוויזיה לדיוויזיה הממונעת ה-16, ולדיוויזיית הפאנצר ה-16. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת הארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב וקרב חרקוב הראשון. בקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. בסתיו 1942 לחמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, אולם לא כותרה במבצע אורנוס, ופעלה במבצע סופת חורף כחלק מקורפוס הפאנצר ה-57. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מפלגת הארמייה הולידט, שהפכה ב-6 במרץ 1943 לארמייה השישית החדשה.

דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16

ב-23 ביוני 1943 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16. הדיוויזיה לחמה כחלק מהארמייה השישית ומארמיית הפאנצר הראשונה לסירוגין, וב-28 במרץ 1944 הושמדה בקרבות באוקראינה. על בסיס שרידי הדיוויזיה ודיוויזיית הפאנצר ה-179 מילואים, הוקמה דיוויזיית הפאנצר ה-116.

הדיוויזיה ה-16 - הקמה שנייה

ב-5 באוגוסט 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, על בסיס דיוויזיית המילואים ה-158 ודיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-16. הדיוויזיה לחמה בקרבות בצרפת, כחלק מהקורפוס ה-64 במסגרת הארמייה ה-19.

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-16

לאחר הנסיגה מצרפת שונה שמה של הדיוויזיה ב-9 באוקטובר 1944 לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-16. הדיוויזיה לחמה באלזס ובהרי הווז', כחלק מהארמייה ה-19, ולאחר מכן לחמה בגרמניה בקרבות שונים, תוך שהיא מתפצלת לצוותי קרב, ובסוף המלחמה נכנעה בתורינגיה לבעלות הברית.
ז'אן ארפ

ביוגרפיה

ארפ נולד בשטרסבורג בחבל אלזס-לורן שבין צרפת לגרמניה. בשנת 1904 עזב ארפ את לימודיו הטכניים ויצא לפריז, שם פרסם את שיריו לראשונה. בשנת 1908 החל ארפ את לימודיו באקדמיה לאמנות בצרפת (Académie Julian). בשנת 1915 עבר להתגורר בשווייץ כשהוא מתחמק מגיוס לצבא.
ארפ היה ממקימי תנועת הדאדא בציריך ביחד עם האמנים מרסל ינקו, טריסטן צארה, הוגו באל ואחרים. לאחר התפרקות קבוצת הדאדא, נמנה ארפ עם חברי התנועה הסוריאליסטית בפריז.
אשתו הראשונה, הרקדנית והאמנית סופי טאובר-ארפ נפטרה בשנת 1943. לאחר מכן הוא נשא את האספנית מרגרט הגנבך.
סגנון עבודותיו של ארפ היה מופשט והוא התרכז ביצירת פסלים, תבליטים וקולאז'ים ובהם צורות אותן כינה 'ביו-מורפיות'. צורות אלו, הנובעות מן האר-נובו ומהאמנות הסימבולית היו בעלות קווי מתאר מעוגלים ודמו לחלקי גוף או יצורים שונים.
מקור סגנון עבודותיו הייחודי של ארפ, הוא בהכנסת אלמנטים לא שיפוטיים אל תוך האמנות, בעיקר דרך הרעיון של יצירה "אוטומטית". במסגרת רעיון זה, אותו פיתח האמן והמשורר אנדרה ברטון, נוצרת הקומפוזיציה בעבודות האמנות מתוך אלמנטים של מקריות. כך לדוגמה נוצרו קולאז'ים מתוך נפילה מיקרית של חלקי נייר על גבי פורמט העבודה.
יצירותיו של ארפ שונות מיצירות הסוריאליזם בכך שהן חסרות את האופי הפסיכולוכי של העבודות, אשר הודגש על ידי ברטון ואחרים (לעומת הגישות השונות אשר יוצגו למשל על ידי ז'ורז' בטאיי). עם זאת יש בהן חינניות וקלילות.
בין שיריו ידוע השיר "הפיל הטירולי", שיר בסגנון סוריאליסטי ואבסורדי:
"הוא צורח, הוא חורק. הפיל הטירולי והסבתא מגומי מכים בפסנתר המוות.
הם מכים במלוא כוחם ללא הרף ובמהירות רבה. הם מעלים קצף, הם מזיעים.
רגליהם הופכות את פסנתר המוות לברזל מגולח. ..." (מתוך הפיל הטירולי, 1945, תרגום: איריס ירון)
פסלו "סף ירושלים 1961-1972" מוצב בגן מאיר שרמן ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים.
פריץ ואלטר

ביוגרפיה

ואלטר גדל בעיר קייזרסלאוטרן כבכור בין חמישה אחים. בשנת 1928 החל ואלטר לשחק בקבוצת הילדים של מועדון העיר ובגיל 17 הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת. ב-14 ביולי 1940 זומן ואלטר לנבחרת הלאומית על ידי מאמנה ספ הרברגר וכבר בהופעת הבכורה שלו כבש שלושער בניצחון 3–9 על נבחרת רומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גויס ואלטר כצנחן לורמאכט ונשלח לחזית שם דאג הרברגר למשוך בחוטים על מנת שלא ימצא בסיכון כיתר הלוחמים. למרות זאת, נפל ואלטר בשבי במהלך המלחמה, ונשלח למחנה שבויים בעיר סיגט. במחנה, למרות שחלה במחלת המלריה, היה ואלטר משחק כדורגל עם שוביו אשר זיהו אותו. כשכבשו הסובייטים את המחנה והגלו את כל האסירים הגרמנים לגולאג, הציגו אותו הסוהרים כאוסטרי ובכך ניצל מהגליה.
ואלטר חזר לגרמניה בשנת 1945 ושב לשחק במדי קבוצת נעוריו, אותה הוביל לאליפויות הבונדסליגה בשנים 1951 ו-1953. בשנת 1951 הוא זומן שנית לנבחרת ומונה לשמש כקפטן הלאומי, תפקיד אותו מילא גם במונדיאל 1954 בו זכתה גרמניה לראשונה בגביע, כשהיא מנצחת את נבחרתה האגדית של הונגריה בהנהגתו של פרנץ פושקש. פריץ ואחיו, אוטמאר, היו לצמד האחים הראשון שזוכה בגביע העולם. ואלטר המשיך לייצג את נבחרתו גם במונדיאל 1958 עד אשר נפצע במהלך משחק חצי-הגמר מול שוודיה, פציעה אשר גרמה לפרישתו מהנבחרת. בשנת 1959 פרש ממשחק פעיל. 
בשנת 1985 החליטה קייזרסלאוטרן לקרוא לאצטדיונה על שמו ובשנת 2003, לציון יובל לאופ"א (1953-2003), התבקשה כל התאחדות כדורגל החברה בארגון לבחור נציג בודד לקבלת הפרס על תרומה לכדורגל. ואלטר נבחר כנציג התאחדות הכדורגל הגרמנית לקבל את תואר "שחקן הזהב" של אופ"א.
הוא נפטר בשנתו ב-17 ביוני 2002.
השטחים המוחזרים

המקור והשימוש במונח

במונח "השטחים המוחזרים" נעשה שימוש רשמי בפעם הראשונה בצו נשיא פולין מ-11 באוקטובר 1938, לאחר הסיפוח של חבל זלוז'ה. במונח נעשה שימוש רב לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והקמתה של פולין הקומוניסטית, על מנת לתאר את השטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה שהועברו לפולין. הקונספט היה להגדיר את פולין של אחרי המלחמה כיורשת של שטחי בית פיאסט של ימי הביניים, בתהליך שפושט לכדי תמונה של מדינה הומוגנית מבחינה אתנית שהתאימה לגבולות החדשים וזאת בניגוד לפולין היגיילונית, שהייתה רב אתנית ומוקמה יותר לכיוון מזרח. אחת הסיבות לכך שהממשלה הפולנית הדגישה את המורשת של בית פיאסט במקום השושלת היגיילונית הייתה סירובה של ברית המועצות לסגת מקו קרזון, הקו שהגדיר את הגבול החדש בין ברית המועצות לפולין לאחר המלחמה ובמסגרתו איבדה פולין שטחים רבים במזרחה- אדמות הקרסי לטובת אוקראינה, בלארוס וליטא, מחד, והנכונות של בעלות הברית לפצות אותה במתן שטחים מצד מערב. שאלת השטחים המוחזרים היה אחד הנושאים הבודדים בהם היה אחדות דעים בין הקומוניסטים לבין האופוזיציה. אפילו המחתרת האנטי קומוניסטית קידמה בברכה את הגבולות החדשים וסיום הגרמניזציה ו-Drang nach Osten. מאמצים גדולים נעשו על מנת לקדם את רעיון השטחים המוחזרים וקונספט פיאסט, והדבר גם נתמך על ידי הכנסייה הקתולית. ב-1945 נוסד המכון המערבי על מנת לתאם פעולות מדעיות הקשורות בפיתוח וחקר התפישה הזו. מנהל המכון, זיגמונט וייצ'יכובסקי הגדיר את משימתו כמאמץ להציג את ההיסטוריה הפולנית של האזור וכזה של הצגת מציאות בת זמנינו על בסיס ההיסטוריה הפולנית של המקום. ארכאולוגים, חוקרי שפה היסטוריונים ואתנולוגים עמלו על מנת להעניק לגיטימציה לגבולות החדשים. ב-1949 נשמט השימוש במונח הזה בתעמולה הרשמית של מפלגת הפועלים המאוחדת אך עדיין נעשה בו שימוש בשפת היום-יום. על מנת להדגיש שהשטחים הללו לא יוצאי דופן בתוך פולין, השלטונות החלו להשתמש במונח "השטחים המערביים והצפוניים".

פולוניזציה של השטחים המוחזרים

עם סיפוח השטחים הללו לפולין, היא החלה במדיניות רחבת היקף להעביר לשם אזרחים פולנים. בכך ששטחי הקרסי סופחו לברית המועצות (על בסיס קו קרזון מינוס ביאליסטוק שהושארה לפולין), פולין למעשה "הוזזה" מערבה ואיבדה כ-20% משטחה, מ-389,000 קמ"ר לפני המלחמה ל-312,000 קמ"ר אחריה. מיליוני לא פולנים- בעיקר גרמנים בשטחים שנוספו לפולין בצד מערב, וגם אוקראינים במזרחה של המדינה, גורשו מפולין החדשה, בעוד שמספר רב של פולנים שגורשו מאזור הקרסי (שטחיה המזרחיים שסופחו לברית המועצות) היו צריכים להיות מיושבים מחדש בפולין. התוצאה הייתה חילופי אוכלוסייה מהגדולות בהיסטוריה של אירופה.

גירוש גרמנים והסרת סממנים של תרבות גרמנית

לאחר העבר הברוטלי של שלטון גרמני, חלק מהפולנים ביקשו למחוק שרידים להיסטוריה והתרבות הגרמנית, שהזכירה להם את הפשעים שנעשו נגד פולין ועמה. "השטחים המוחזרים", גם לאחר הסיפוח לפולין, עדיין כללו אוכלוסייה גרמנית. הממשל הפולני יצר משרד ממשלתי בשם "המשרד לשטחים המוחזרים" שבראשו עמד סגן ראש הממשלה ולימים מנהיג פולין, ולדיסלאב גומולקה. "לשכת שיבה" נוסדה על מנת לנהל את הגירוש של הגרמנים והשיבה של הפולנים. על פי מפקד האוכלוסין של 14 בפברואר 1946, אוכלוסיית פולין כללה עדיין 2,288,000 גרמנים, ש-91% מתוכם גרו בשטחים המוחזרים. עד 1950, היו רק 200,000 גרמנים בפולין, וב-1957 המספר צנח ל-65,000. הבריחה וגירושם של הגרמנים הנותרים בתקופה של אחרי המלחמה היה חלק מהקמפיין הרחב להסיר סמלים של התרבות והשלטון הגרמניים. יותר מ-30,000 שמות מקומות גרמניים הוחלפו לשמות פולניים המקוריים. במקרים בהם לא היה שם פולני שקדם לגרמני, נעשו תרגומים לפולנית או שהומצאו שמות חדשים.
הנועזים

תקציר העלילה

מכונית מסיעה אסירים בלילה בגשם שוטף. באחד העיקולים היא מחליקה ומתהפכת. רוב האסירים נפגעים והמחלצים מגלים ששני אסירים נעדרים וכנראה ברחו. הבורחים הם ג'ון ג'קסון (טוני קרטיס) ונח קולן (סידני פואטייה). הראשון לבן והשני שחור. הם קשורים זה לזה בשלשלת ברזל.
השריף המחוזי, מקס מילר (תיאודור ביקל), מוזעק למקום ומתחיל ארגן מבצע רדיפה בהשתתפות כלבי דם הוא בטוח שתוך זמן קצר יתפתח ריב בין שני הבורחים והם יהרגו זה את זה.
שני האסירים הבורחים ממשיכים במנוסתם תוך שהם עוברים נהר גועש ומסוכן ונחלצים מתוך בור טיט עמוק. כל פעם אחד עוזר ומציל את השני ובעת מנוחה הם מתחילים לריב ומכנים אחד את השני בשמות כמו "ג'וקר" ו"כושי".
לבסוף הם מגיעים לאתר של בית חרושת לטרפנטין. הם פורצים לחנות המכולת של העובדים במטרה לגנוב אוכל אך מקימים רעש והעובדים מגיעים ופותחים במרדף אחריהם. במפגש אתם נפצע אחד העובדים. הם נתפסים והעובדים הנרגזים מבקשים לבצע בהם לינץ' ולתלות אותם.
אחד התושבים, "ביג סאם" (לון צ'ייני), מתערב ומשכנע את האנשים להניח לשניים הוא לוקח אותם לביתו, קושר אותם לעמוד גב אל גב ואומר שהם יהיו שם עד שיוסגרו.
באמצע הלילה הוא מגיע אליהם ולהפתעתם הוא משחרר אותם. הם מבינים לפי הצלקות בידיו כי גם הוא היה פעם אסיר.
במהלך מנוסתם הם מגיעים לחווה בודדת ובה אישה (קארה ויליאמס) המגדלת לבד את בנה, בילי. היא נותנת להם אוכל ובילי מביא מכשירים המאפשרים לנתק את השלשלת הקושרת ביניהם. הם נחים בלילה והאישה נמשכת לג'ון.
בבוקר היא מציעה לג'ון להצטרף אליו בבריחה במכוניתה ולהיפרד מקולן אותו היא מדריכה ללכת דרך הביצות לעבר פסי הרכבת. לאחר שקולן עוזב היא מגלה לג'ון כי שקרה וכי הפנתה את קולן לביצות כדי שיטבע וימות שם ולא יסגיר אותם. ג'ון כועס עליה, הודף אותה ממנו ובורח לעזור לקולן. בילי יורה בו ופוצע אותו בכתף. ג'ון מגיע לקולן ובריצה הם מתקרבים לפסי הרכבת. הרכבת מגיעה, קולן עולה עליה בריצה אך ג'ון לא מספיק ואז קולן, במקום להמשיך בנסיעה, קופץ מהרכבת לעבר ג'ון ושניהם נופלים מחובקים ומחכים לרודפים. השריף מוצא את קולן שר שיר כאשר ג'ון בזרועותיו. הוא מחייך ומחזיר את אקדחו השלוף לנרתיק.
הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי

הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי (ברוסית: Антисионистский комитет советской общественности,‏ АКСО) הוקם ב-29 במרץ 1983 על ידי מזכירות הוועד המרכזי שאישרה החלטה 101/62ГС "לתמוך בהצעה של אגף התעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והק.ג.ב. בדבר הקמה של ועד אנטי ציוני...".

היסטוריה

בתחילת שנות ה-80 פיתחו השלטונות הסובייטים נשק תעמולתי חדש למלחמה הקרה, כמו גם לתנועת הדיסידנטים המתגברת בתוך ברית המועצות, כדי להוביל לאי-לגיטימציה של הציונות ולצמצם את העלייה היהודית מברית המועצות לישראל.
יהודים אתניים היוו את ליבו של הוועד. אחת מחברות הוועד, הבלרינה מאיה פליסצקיה הייתה תחת איומים מצד השלטונות שאם לא תהיה חברה בוועד יישלל ממנה דרכונה ולא תוכל להופיע מחוץ לברית המועצות. השימוש ביהודים כדי להרוס מוסדות ותרבות יהודיים היה כדי למנוע האשמות של אנטישמיות מצד השלטונות. היהודים שהיו חברים בוועד כונו בקרב בני עמם "יהודי כיס" ("карманные евреи"). בראש הוועד האנטי-ציוני עמד גנרל דוד דרגונסקי, פעמיים גיבור ברית המועצות שלחם במלחמת העולם השנייה והיה ידוע בברית המועצות ומחוצה לה. 
לפי הצעותיהם, הכי קיצונים בגישתם מתוך חברי הוועד היו צזאר סולודר ובלאייב, בעוד זיבס וזימאנאס נחשבו מתונים יותר. הוועד היה מקיים כנסים בו היו מבקרים את הציונות ומחליטים על דרכים לפעול נגדה. בנוסף לתעמולה השוטפת באמצעי תקשורת הוועד תכנן גם לערוך "סימפוזיום בינלאומי על הבעיות העכשוויות של האנטי-ציונות" ואף לקיים "קונגרס אנטי-ציוני בינלאומי". במרץ 1985, עם עליית מיכאיל גורבצ'וב לשלטון, איבד הוועד מחשיבותו, והתפרק סופית באוקטובר 1994. חלק מחומריו שימשו את התנועה הרדיקלית פאמיאט. 
בתחילת שנות ה-90 חלק מחברי הוועד עלו ארצה.
בן ציון לויטן

הרב בן ציון יעקב לויטן (? - כ"ב בכסלו תרצ"ט, דצמבר 1938) היה רבה של שידלובה שבליטא.

תולדותיו

נולד בפומפיאן שבליטא לרב ישראל מאיר לויטן.
בעת כהונתו כרבה של שידלובה הפיצו בעלי האטליזים, שנפגעו מפסקיו המחמירים, שמועות המטילות בו דופי, במטרה לאלצו לפרוש מן הרבנות. רבה של העיירה ציטוביאן הסמוכה, הרב יעקב קמינצקי, סיכל את מזימתם בטענה מחוכמת: אם יש חשד לאמינותו של הרב הרי יש לחשוש גם לכשרות המקווה שבעיירה העומד תחת פיקוחו, ואם כן יש לחשוש לכשרותם של ילידי שידלובה, וכרבה של ציטוביאן עליו לאסור לבני עירו להינשא עם בני שידלובה.
יצחק טישלר

ביוגרפיה

נולד בתל אביב ליוסף טישלר, אדריכל במקצועו ולחנה טישלר ילידת צפת לבית משפחת חיים ברונשטיין. למד בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב. בהיותו בכיתה השביעית, פרש מלימודיו בגימנסיה והתגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת יגור/מעוז. הוא שירת בפלי"ם ובפלוגה ד'. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת יפתח כסייר וכאיש מודיעין. בצה"ל שירת כקצין מודיעין.
לאחר מלחמת העצמאות למד משפטים, כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית. כיהן מספר שנים כמזכיר התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון בירושלים. לאחר מכן החל בעבודה עיתונאית. היה עורך כלכלי של היומון "למרחב", ובהמשך - היה בעל טור ב"ידיעות אחרונות" וב"גלובס" וכן במוספי השבת של העיתונים "דבר", "הארץ" ו"מעריב". 
מאז שנות השישים השתתף בעשרות תוכניות רדיו בקול ישראל ובגלי צה"ל. הבולטת בהן הייתה "על מספרים ואנשים – מגזין המשק והחברה" אשר שודרה ברשת ב' של קול ישראל חמש פעמים בשבוע במשך יותר מעשרים שנה; טישלר הגיש תוכנית רדיו זו לצד העיתונאים יצחק טאוב, צבי קסלר, ראול טייטלבאום ואחרים. הוא השתתף גם בתוכניות טלוויזיה שונות; בין השאר הנחה את התוכנית "מהון להון", שעסקה בענייני בנקאות ובורסה. 
טישלר חיבר את הרומן "אחרונים על הרכס" על חוויותיו במלחמת העצמאות, ואת הספר "הפיל הלבן – סיפורה של חברה נתמכת" בו סיכם את השקפתו על תחלואי המשק הישראלי. 
היה גם בין חלוצי העיסוק העיתונאי באיכות הסביבה, ועל כך זכה בפרס מטעם השירות לשמירת איכות הסביבה. 
טישלר ערך ופרסם מחקרים בענייני כלכלה, כגון השימוש בכספי השילומים, אפשרויות המלחמה בעוני, ובנייה להשכרה.כן עסק בעבודות תכנון בנושאים אורבניים ובענייני תיירות. במקביל עסק בעבודות עריכה ותרגום. תרגם מאות מאמרים עיוניים בנושאי כלכלה, חברה, היסטוריה ופילוסופיה. כן תרגם מאנגלית כעשרים ספרים, בהם ספרו של הנרי קיסינג'ר "משבר" על מלחמת יום הכיפורים, "התאוריה הכלכלית" של ג'ון מיינרד קיינס, ו"יתרון הדמוקרטיה" של נתן שרנסקי, "הגן המסחרי: היסודות הכלכליים באבולוציה של האדם" של חיים אופק. בשנים האחרונות פרסם מאמרים בשאלות מדיניות בכתב העת "כיוונים חדשים".

חיים אישיים

טישלר נשוי לגאולה (לבית ז'רנובסקי), בת המושב גיבתון, חברתו לפלמ"ח. השניים נישאו בתחילת שנות החמישים. מתגוררים ביישוב מבשרת ציון, ולהם בת, ושני בנים.
עגורן גשר

עגורן גשר הוא מנוף (עגורן) המותקן בתקרת אולמות ייצור או מחסנים, ונועד להרמה ושינוע חומרים או חלקים כבדים. יתרונו של העגורן מסוג זה שהוא מרחף מעל למשטח העבודה ויכול לנוע לכל נקודה באזור הכיסוי שלו ללא כל הפרעה למעט קירות ועמודים. הוא משמש להעברת חומר מנקודה לנקודה, העמסת חומר וסיוע בהרכבת מכונות וציוד.

מבנה העגורן

לעגורן הגשר שלושה צירי תנועה: אורכי, רוחבי וציר הגובה. העגורן מורכב מקורת רוחב אחת או יותר (מיפתח העגורן) אשר באמצעות גלגלים ומערכת הנע מונחת בקצותיה על שתי קורות אורך ויכולה לנוע לאורכן. כך מתקבל ציר התנועה האורכי. על הקורה מותקנת כננת אשר יכולה לנוע לאורך הקורה אף היא בעזרת גלגלים ומערכת הנע. מכאן מתקבל ציר התנועה הרוחבי. הכננת היא מערכת הרמה הכוללת גלגלת, כבל ומנוע. על הגלגלת נגלל כבל ובקצה וו או אמצעי תפיסה אחר.
עגורני גשר מיועדים לשאת משקלים כבדים ויכולים להגיע לעומסים של 800 טונות. מיפתחי העגורן יכולים להגיע עד 60 מטר.
קורות האורך נתמכות על עמודים המותקנים בצידי אזור הכיסוי של העגורן או מהווים חלק מהמבנה עצמו. כדי להגיע למיפתחים גדולים ומשקלים גבוהים יש צורך בשתי קורות רוחב עליהם מותקנת עגלה המהווה כננת.
אמצעי התפיסה של עגורן הגשר מגוונים ומותאמים ליישום: ווים רגילים, שרשראות עם מענבים, חובקים צורתיים (לדוגמה: חבק להרמת גלילי נייר בבית דפוס), זרועות עם פיות ואקום נצמדות להרמת חומרים שטוחים (פחים, זכוכית) או אלקטרומגנט.

תפעול העגורן

העגורן מופעל מהקרקע באמצעות כבל חשמלי ומערכת בקרה או באמצעות מערכת בקרה מרחוק על ידי רדיו או תת-אדום. לרוב העובד מחזיק את מערכת הבקרה בידו ומתקדם יחד עם העגורן.
מערכות בקרה, גובלי תנועה ועומס, התראות בפני עומס יתר ומפסקי בטיחות מותקנים על העגורן כדי להגן על העובדים, המבנה והעגורן עצמו. עגורן הגשר מוגדר מתקן הרמה וחייב במדינת ישראל ברישוי ובבדיקות תקינות תקופתיות על פי תקנות הבטיחות.
היינריך הראשון, רוזן הסן

ביוגרפיה

היינריך נולד ב-24 ביוני 1244 במרבורג, להיינריך השני, דוכס בראבנט ולסופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט, בתם של לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה ואליזבת מתורינגיה. בשנת 1247 מת היינריך ראספה, רוזן תורינגיה ללא יורשים, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בתורינגיה והסן. הצוואה הייתה שנויה במחלוקת בין בת אחיו של היינריך רספי לבת אחותו: סופיה הייתה בת אחיו של היינריך ראספה - לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה ותבעה את השטחים בשמה של בנה היינריך, ואילו היינריך השלישי, רוזן מייסן, היה בנה של אחותו של היינריך ראספה, יוטה.  טוען אחר היה הארכיבישוף של מיינץ, שיכלו לטעון שהסן היא נחלה של הארכיבישוף, ועכשיו, אחרי הכחדת הלודוויאנים, דרש את חזרתה אליו. סופיה, שנתמכה בידי האצולה ההסיאנית, הצליחה לשמור על הסן נגד בת דודתה, אשר בשנת 1264 קיבלה את חלוקת הירושה הלודווינית: היינריך ממייסן קיבל את תורינגיה, ואילו בנה של סופיה, היינריך יירש את הסן.  בשנה שלאחר מכן, הארכיבישוף ורנר השני, פון אפנשטיין, נעתר לחלוקה זו באמנת לנגסדורף, וקיבל את הנרי כוואסל שלו וכרוזן הסן. 
בשלב זה, רוזנות הסן כללה את האזור בין וולפהאגן, זיירנברג, אשווגה, אלספלד, גרינברג, פרנקנברג וביידנקופ.  באותה שנה רכש היינריך חלק ממחוז גלייברג עם גיסן מהפלטין של טיבינגן. הרוזנות התרכזה סביב קאסל, שם התגורר היינריך במעונו מאז שנת 1277, ומרבורג, שם נקברה סבתו אליזבת הקדושה, ושם בנה היינריך את ארמון מרבורג. 
מאוחר יותר שוב נכנס היינריך לעימות עם אדוניו, הארכיבישוף, על השליטה בעיר נאומבורג. בשם הארכיבישוף הוצא היינריך מחוץ לחוק בשנת 1274 בידי רודולף הראשון, מלך גרמניה, אך לאחר שהיינריך תמך ברודולף במלחמה נגד אוטאקאר השני מלך בוהמיה וסייע לכבוש את וינה בשנת 1276, החזיר רודולף את היינריך למעמדו. בשנת 1290 ניצח היינריך את הארכיבישוף בקרב פריצלר, ומעתה היה יכול להחזיק את הטריטוריה שלו. 
אף על פי שהיינריך מעולם לא ויתר על הטענה שלו על דוכסות בראבנט, הוא תמך באחיינו, יוהאן הראשון, דוכס בראבנט, נגד חלרה ולוקסמבורג, במהלך מלחמת הירושה הלימבורגית. 
ב-12 במאי 1292 קיבל היינריך את התואר נסיך קיסרי מאדולף מנסאו, מלך גרמניה, ושחרר את הסה מעליונות הארכיבישוף של מיינץ. להיינרי הוענקו הערים אשווגה ובויינבורג, מה שחיזק את מעמדו בהסן. על ידי דיפלומטיה מיומנת הוא רכש את הערים סודן-אלנדורף, קאופונגן, ויצנהאוזן, אימנהאוזן, גרבנשטיין, וונפריד, שטאופנברג, טרנדלבורג וריינהרדסוואלד. 
בשנת 1263 התחתן היינריך עם אדלייד מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 7 ילדים. בשנת 1276 התחתן היינריך עם מכטילד מקלווה, בתם של דיטריך השישי, רוזן קלווה ואלידה מהיינסברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
בשנת 1292 התעורר סכסוך פנימי בשאלת יורשו של היינריך. מכתילד מקלווה דרשה עבור בניה חלק מהירושה, ואילו היינריך ואוטו, בניו של היינריך מאשתו הראשונה, התעקשו להוציא את אחיהם החורגים מן הירושה. הדבר הוביל למלחמת אחים שנמשכה עד מותו של היינריך. 
הנרי נפטר ב-21 בדצמבר 1308 במרבורג במהלך הסכסוך, ונקבר שם בכנסיית אליזבת הקדושה, שהפכה לקבר של הרוזנים הבאים במשך מאות שנים נוספות. לאחר מותו נחלקה הנחלה בין אוטו, שקיבל את הסן העליונה (Oberhessen) סביב מרבורג, ויוהאן, שקיבל את לסן התחתונה (Niederhessen), סביב קאסל.  בנו הצעיר של היינריך, לודוויג, נכנס לכמורה והפך לבישוף של מינסטר בשנת 1310.
אלום

אלום (באנגלית: Alum‏, IPA‏: /ˈæləm/) הוא מונח המתייחס לתרכובת כימית ספציפית וקבוצה של תרכובות כימיות. התרכובת הספציפית היא הידרט-אלומיניום-אשלגן-סולפט, ונוסחתה הכימית היא KAl(SO₄)₂12H₂O. לקבוצת התרכובות יש מבנה סטויכיומטרי יחסי של AB(SO₄)₂12H₂O.
לתרכובות אלום יש מגוון שימושים בתעשייה ובמסחר כגון איפור וייצור חומרים חסיני אש. הוא משמש כחומר מכווץ וממלא בתעשיית עיבוד עור לקלף הראוי לכתיבה והנקרא נייר פרגמנט.
האלום שימש בתהליך צביעת צמר בעולם העתיק: החומר משמש כצרבן המקשר בין הצבע הטבעי (בעיקר מן החי) לבין הצמר.
בשנת 1930 קיבל האנגלי ל.ל. ויליאמס זיכיון להפקת גופרית מדרום-מזרח לעזה. עם הגופרית נמצאה גם כמות קטנה של אלום. בעומק מסוים נמצאה שם אבן חול גפסית שחורה עם אלום ועורקים שהכילו פיריט.
מרי פרסי, הרוזנת מנורת'מברלנד

מרי פרסי, הרוזנת מנורת'מברלנד (באנגלית: Mary Percy, נפטרה ב-16 באפריל 1572), אשת חצר ואצילה בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. היא הייתה בתו של ג'ורג' טלבוט, הרוזן הרביעי משרוסברי. בעלה, הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד, נודע בשל רצונו להינשא לאן בוליין במקום לה.

משפחה

ליידי מרי טלבוט (Talbot) הייתה אחת מאחד-עשר ילדיו של ג'ורג' טלבוט, הרוזן הרביעי משרוסברי, ושל אשתו הראשונה, אן הייסטינגס. סבה וסבתה מצד אביה היו ג'ון טלבוט, הרוזן השלישי משרוסברי וקתרין סטאפורד, בתו של האמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבאקינגהאם. הורי אמה היו ויליאם הייסטינגס, הברון הראשון מהייסטינגס וקתרין נוויל, אחותו הצעירה של ריצ'רד נוויל, הרוזן ה-16 מוורוויק.

נישואים

לקראת סוף 1523 או תחילת 1524, הליידי טלבוט שודכה להנרי פרסי, יורשה של רוזנות נורת'מברלנד, אשר התאהב עמוקות באן בוליין, שהייתה אז בת-לוויה של המלכה קתרין מאראגון. מסיבה זו, הוא התחתן עם טלבוט בחוסר רצון. למעשה, היה זה הקרדינל תומאס וולסי שטירפד את הרומן בין פרסי לבוליין, ושהזכיר לפרסי על השידוך לטלבוט עליו הוחלט כבר ב-1516. אביו של הנרי פרסי, הרוזן החמישי מנורת'מברלנד, זומן במהירות לחצר המלוכה, ובעקבות האירועים שהתרחשו החליט לקחת את בנו הנרי לטירת אניק שבנורת'מברלנד, שם נישאו השניים..
פרסי ירש את אביו בתפקיד רוזן נורת'מברלנד ב-19 במאי 1527, וטלבוט קיבלה בהתאם את התואר רוזנת נורת'מברלנד. נישואיה של טלבוט לפרסי היו לא מאושרים למן ההתחלה, ולשניים לא היו ילדים. ביוני 1532 ביקשה טלבוט לבטל את הנישואים, בטענה שבעלה ביקש להינשא לאן בוליין לפני נישואיהם. פרסי תושאל על ידי הנרי השמיני, והעתירה נדחתה על ידי הפרלמנט; טלבוט נותרה נשואה לפרסי.
טלבוט נפטרה ב-16 באפריל 1572. בעלה הנרי פרסי נפטר שנים רבות קודם לכן, ב-30 בינואר 1537, שמונה חודשים בלבד לאחר הוצאתה להורג של אן בוליין. פרסי היה אחד מחברי המועצה המלכותית שגזרה את גזר הדין על בוליין במאי 1536, והוא, כיתר חברי המועצה, פסק כי היא אשמה.
עם הספר (סדרת ספרים)

"עם הספר" הוא שמה של סדרת ספרים שיצאה לאור בהדרגה מסוף שנת 2007 ועד יוני 2009 בהוצאת ידיעות אחרונות, ובמסגרתה פורסמו 27 ספרי יסוד של התרבות העברית. המו"ל הציג מיזם זה כחלק מחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. את שמה יונקת הסדרה מהביטוי "עם הספר" - כינוי לעם ישראל. 
במרץ 2010 החלה הוצאה לאור של סדרה נוספת, "עם הספר - פרוזה ישראלית", ובה 20 ספרים בולטים של סופרים ישראלים.
אמיר השכל

ביוגרפיה

השכל נולד בירושלים למשפחת עולים מפולין שעלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה ובילדתו עברה משפחתו לתל אביב, את לימודי התיכון עשה בגימנסיה גאולה ובעקבות בן דודו ששירת כטייס ביקש להתנדב לקורס טיס. השכל החל את שירותו בחיל האוויר בקורס טיס במגמת מסוקים ועבר למגמת סיור וקישור להכשרה כטייס תובלה. במהלך הקורס פרצה מלחמת יום הכיפורים במהלכה סייע לכוחות חיל האוויר בסימון, בתחקור ובהכנה לקרב. במהלך שירותו פיקד על טייסת ההוקאיי, על טייסת הפילים, על בסיס שדה דב ועל בח"א 27, בסיס התובלה הכבדה של חיל האוויר. בשנים 1999 עד 2002 פיקד על להק כוח האדם.
השכל היה מיוזמי התוכנית החינוכית עדים במדים, משלחות צה"ל לפולין, ועמד בראש המשלחת הראשונה של קציני צה"ל ב-2001. לאחר פרישתו משירות הקבע מקדיש את זמנו לנושא חקר השואה והדרכות בפולין. החל מאוקטובר 2016 הוא פעיל ב"מחאת היחידים" שקוראת להתפטרותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
השכל מתגורר ביבנה.