google/wiki40b huggingface dataset:
מורדוביה סרנסק

היסטוריה

מועדון הכדורגל הוקם ב-1961 בשם סטרויטל סראנסק ועד 2005 שינה פעמים רבות את שמו כשהחליף בעלים (הוא נקרא "ספרטק", "אלקטרוסבט", "סבטו-טכניקה", "ליסמה מורדוביה" והחל מ-2005 נקרא בשם מורדוביה סראנסק לאחר שהקבוצה התאחדה עם קבוצת ביוכימיק מורדוביה).
הקבוצה התבססה בליגה הרוסית השנייה בעונת 2005 וסיימה שביעית באזור "מרכז". בעונת 2009 אף זכתה בגביע הליגה והעפילה לליגה הרוסית הראשונה בעונת 2010.
בעונת 2011/12 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגת המשנה הרוסית והעפילה לליגת העל הרוסית בכדורגל לראשונה בתולדותיה. בתום עונת הבכורה שלה בליגת העל ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
הישג השיא של הקבוצה בגביע הרוסי הוא העפלה לשלב רבע גמר בעונת 1992/3, כשהפסידה לצסק"א מוסקבה 3:0. בעונת 2009/10 העפילה שוב לרבע גמר והודחה לבסוף על ידי אלניה ולאדיקווקז בתוצאה 3:0.
בעונת 2013/14 סיימה במקום הראשון בליגת המשנה הרוסית והעפילה שוב לליגת העל הרוסית בכדורגל אך נשרה בחזרה בעונת 2015/16.
בעונת 2016/2017 מצבה התדרדר עוד יותר לאחר שהודחה לליגה הרוסית השנייה. בעונת 2017/2018 מצבה התייצב, נבנה עבורה אצטדיון (שיארח קודם משחקים במונדיאל 2018) והיא נצמדה לצמרת הטבלה בליגה השנייה והבטיחה את העפלתה חזרה לליגת המשנה הרוסית, לאחר שהבטיחה את המקום הראשון, ארבעה מחזורים לסיום העונה.

סטארט

אצטדיונה הבייתי של הקבוצה הוא אצטדיון "סטארט" (Стадион «Старт»; מכיל 11,613 מושבים). בנייתו הושלמה בשנת 2004 והוא מחליף את אצטדיון "סבטו-טכניקה" שנהרס ושימש את הקבוצה בעבר.
בעונת 2018/2019 שימש מורדוביה ארנה למגרש הבית של הקבוצה אך מכיוון שהאצטדיון נמצא בבעלות חברת Sport-Engeenering המועדון נאלץ לשלם דמי השכרה בגובה של 2 מיליון רובלים ו-360 אלף רובלים, בנוסף ל-300 אלף רובלים עבור אבטחה. לכן בעונת 2019/2020 המועדון החליט להימנע מלארח באצטדיון הענק.
נבהרדק

היסטוריה

העיר נזכרת בכתובים משנת 1116. הייתה שייכת לרוס של קייב, ולאחר התפוררותו הייתה בירתה של אחת הנסיכויות. ב־1240 נכבשה העיר על ידי המונגולים של באטו חאן. במאה ה-14 צורפה לליטא; לפי אחת המסורות הייתה עיר בירתה הראשונה של ליטא. מ־1392 היא השתייכה לאיחוד הפולני-ליטאי, ומ־1794, לאחר חלוקת פולין השלישית, הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית. ב־1895 היו בה 13,656 תושבים, מתוכם 8,137 יהודים.
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה לאחר מלחמת העולם הראשונה ב־1918, לפי הסכם ריגה, צורפה הרפובליקה העממית של בלארוס, לרפובליקה הפולנית השנייה, והייתה לבירת מחוז נובהרדוק. ב-17 בספטמבר 1939 נכנסו לעיר חיילי הצבא האדום וצירפו אותה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס, והעיר הייתה למרכז המינהלי של מחוז נובהרדוק, במחוז גרודנו. ב-22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות, וב-23 ביוני נסוג הצבא האדום מהעיר. העיר, שנכבשה ב-3 ביולי בידי הגרמנים, שוחררה ב־7 ביולי 1944 על ידי הסובייטים. מ־1991 נמצאת בבלארוס העצמאית.

בשואה

ב-22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות, וב-23 באותו חודש נסוג הצבא האדום מהעיר. הגרמנים נכנסו ב-3 ביולי, והחלו מיד ברצח הדרגתי של יהודים והגבלת תנועתם. היהודים חויבו ללבוש טלאי צהוב, הם הוגבלו ביציאה מחוץ לעיר, נאסר עליהם לקנות מוצרי מזון והם רוכזו בגטו. כראש היודנראט מונה השופט צחנובסקי, שנאלץ לשלוח אנשים לעבודות פרך. מספר ימים לאחר מכן אספו הגרמנים קבוצה של 70 מנכבדי הקהילה, שכללה רופאים, עורכי דין ומורים, ורצחו אותם מחוץ לעיר. לאחר מכן נאספו סוחרים ובעלי מקצוע ונשלחו לעיר קרסקטין, שם נרצחו. בדצמבר ביצעו חיילי איינזצגרופן את האקציה הראשונה, ורצחו חלק מהאנשים העובדים עם בני משפחותיהם ביער שליד העיר. ביוני 1942 הועברו לגטו כמה מאות יהודים מאיוויינייץ ונרצחו תוך מספר חודשים. ב-7 באוגוסט 1942 נרצחו כ-2,000 איש נוספים מחוץ לעיר. ב-4 בפברואר 1943 נרצחו 500 משוכני גטו פרסיקי. ב-7 במאי 1943 אירע רצח המוני נוסף ו-375 איש מעובדי הגטו נרצחו; רק 300 נשארו בחיים במחנה עבודה. יהודים רבים הצטרפו לפרטיזנים לאחר האקציה השנייה והשלישית, אך חלק מהם מצאו את מותם בפלוגות אנטישמיות לאחר מכן. לאחר שחרור העיר על ידי הסובייטים עזבו רוב היהודים הניצולים לפולין לפי הסכם חילופי אוכלוסין ולאחר מכן עלו לארץ ישראל.
על תולדות הקהילה היהודית מהקמתה עד לחורבנה בשואה, נכתב בכרך השמיני של החלק הרביעי המוקדש לפולין בפנקס הקהילות שבהוצאת יד ושם.
ארווין פנופסקי

ביוגרפיה

ארווין פנופסקי נולד בהנובר, גרמניה. הוא למד באוניברסיטאות ברלין, מינכן ופרייבורג. הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1914 מאוניברסיטת פרייבורג. הקריירה האקדמית שלו בהיסטוריה של האמנות הביאה אותו לאוניברסיטאות ברלין, אוניברסיטת מינכן ולבסוף לאוניברסיטת המבורג שם הוא לימד מ-1920 עד 1933. בתקופה זו פרסם את כתביו העיקריים בתולדות האמנות. חיבור מוקדם חשוב הוא Idea: Ein Beitrag zur Begriffsgeschichte der älteren Kunstheorie (1924) (אידאה: תרומה לתולדות המושג בתאוריה העתיקה של האמנות).
פנופסקי הגיע בפעם הראשונה לארצות הברית ב-1931 כדי ללמד באוניברסיטת ניו יורק. בהתחלה הוא הורשה לשהות לסירוגין בניו יורק ובהמבורג אבל אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בוטל המינוי שלו בהמבורג בשל יהודותו והוא נשאר בקביעות בארצות הברית עם אשתו דורותיאה (דורה) מוסה (Dorothea Mosse). ב-1934 הוא לימד בו זמנית באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת פרינסטון. ב-1935 הוא הוזמן להצטרף למכון למחקר מתקדם, שזה עתה הוקם, בפרינסטון.
פנופסקי היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, באקדמיה הבריטית ובעוד כמה אקדמיות לאומיות אחרות.
פנופסקי התפרסם במיוחד בשל מחקריו על סמלים ואיקונוגרפיה ביצירות אמנות. בתחילה במאמר ב-1934 ואחרי כן בספרו ציור הולנדי מוקדם. פנופסקי היה הראשון שפרש את ציורו של יאן ואן אייק נישואי הזוג ארנולפיני לא רק כתיאור של טקס חתונה כי אם גם כחוזה ויזואלי המעיד על מעשה הנישואין. פנופסקי מזהה בריבוי הסמלים החבויים שהכול מצביע על טקס הנישואין. בשנים האחרונות חלקו על מסקנה זו.
לאנדרו קסטאן

קריירת מועדונים

קסטאן חתם בקבוצה השוודית, הלסינגבורג בשנת 2007 אחרי שהות כבת שנתיים בקבוצת אתלטיקו מיניירו, הוא ערך את הופעת הליגה הראשונה שלו בליגה השוודית ב-24 בספטמבר 2007. הוא ערך 5 הופעות בסך הכל במדי הקבוצה והצליח להבקיע שער אחד, כשאת אותו שער הבקיע במסגרת הליגה האירופית כנגד הקבוצה ההולנדית פ.ס.וו. איינדהובן.
לאחר מכן חזר לליגה הברזילאית ובילה תקופות קצרות בברוארי וקורינתיאנס.
קפיצת המדרגה בקריירה של קסטאן הגיעה כאשר הוחתם במועדון האיטלקי, רומא. קסטאן הפך להיות חבר הרכב קבוע ב-11 של רומא, והפך לאחד מעמודי התווך בהגנה הרומאית. את שערו הראשון במדי הקבוצה הבקיע במחזור ה-16 בניצחון 4-2 על פיורנטינה.

נבחרת ברזיל

קסטאן ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת הבוגרת של ברזיל במשחק ידידות כנגד נבחרת יפן באמצע חודש אוקטובר 2012.

חיים אישיים

בשנת 2014 נמצא במוחו של קסטאן המנגיומה. בדצמבר של אותה שנה הוא עבר ניתוח, מה שגרם לו לפספס את כל יתר עונת 2014-15. הוא חזר להתאמן עונה אחת לאחר מכן.
יורגוס באטיס

ביוגרפיה

יורגוס באטיס נולד בשם  יורגוס צורוס בסביבות שנת 1885 בכפר קאטו מוסקה על העיירה מתאנה שבפלופונסוס. בשנת 1902 עבר לגור בפיראוס. עד שנת 1908 עבד בנמל. בשנים 1918-1912 שירת באטיס בצבא היווני והשתתף במלחמות הבלקן.
באמצע שנות ה-1920 הוא פתח בפיראוס בית ספר לריקודים בשם "כרמן"
התפרנס גם כמרפא שיניים נודד ,כמוכר מרקחות לכאבי שיניים, סוחר ומשכונאי.
בשנת 1931 בעיצומו של השפל הכלכלי העולמי, פתח באטיס בית קפה מפורסם בשם "ז'ורז' באטה" , ברובע קאראיסקאקי של פיראוס כדבריו היה זה "בית קפה של אדם בודד" ששכן "ברחוב הייאוש". בית הקפה של באטיס הפך לנקודה מרכזית בזירת הרבטיקו והמוזיקה (ה"פיאצה") של פיראוס. אחד מאורחיה הקבועים של בית הקפה היה המשורר נפוליאון לפתיאוטיס.  באטיס הצטיין כווירטואוז של הבוזוקי וביחוד של הבגלמה ונודע בכינוי "המלך של פיראוס" או אפילו "מלך החשישניקים של פיראס".  ברשותו היה אוסף של כלי נגינה:
חמשה כלי בוזוקי, שתי בגלמות, כלי הנקרא "חצי-בוזוקי" , גיטרה ו"לטרנה " אחת או "רוביה", המבשר היווני של ה"פיאנולה.
בשנות ה-1930 הוא ניגן יחד אם מרקוס ומוואקאריס, אנסטיס דליאס וסטרטוס פאיומדזיס  ב"רביעייה של פיראוס"  ("טטראס").
מילות שיריו צונזרו בימי המשטר מטקסאס. בדומה לעוד כמה רבטים כמו ונגליס פפזולו, אנסטיס דליאס ויובאן צאוס, בשנת 1937 נדר באטיס נדר שלא יקליט יותר לעולם. הוא השאיר 17 יצירות מוקלטות. אחת המפורסמות שבהן הייתה "גיפטוטולה סטו חמאם"("הצועניה שבחמאם") שקיבל השראה מעולם הצועניות  ונודע לימים בביצועה של הזמרת גליקריה. בשנת 1937 בית הקפה שלו נהרס בדליקה. הועלה חשד שזו הייתה הצתה מיוזמת  השלטון.
באטיס הופיע בסרטו של אלכסוס סאקלריו "Οι παπατζήδες" (אי פאפאדזידס).
הוא נפטר בפיראוס בשנת 1967 בגיל 82 והובא לקבורה יחד עם הבגלמה שלו.
סוכר חום

סוכר חום הוא סוכר (סוכרוז) שלא זוקקה ממנו המולאסה (דבשה), או סוכר לבן שהוספה לו מולאסה בשלב מאוחר יותר.
הסוכר החום הוא בעל ערך קלורי מעט נמוך יותר מסוכר לבן (373 קלוריות למאה גרם, לעומת 396 בסוכר לבן). זאת בשל נוכחות המים שבו, שגם הופכת אותו ליותר לח ומעט פחות מתוק. הוא מכיל בין 3.5% דבשה (בסוכר חום בהיר) ל-6.5% דבשה (בסוכר חום כהה), מבחינת נפחו הכולל.
בעבר הסוכר החום נתפס כבריא יותר מסוכר לבן, אך נראה כי ההבדל הבריאותי בין הסוגים זניח.
הסוכר החום לרוב יקר יותר מהסוכר הלבן, כיוון שההיצע שקיים לו בשוק נמוך ביחס לסוכר הלבן, וכן בשל התגברות הביקוש אליו בזכות תדמיתו כבריא יותר.
רק בלירה

הפקה

במרכז העלילה עומדים גידי הארוך וג'קו הקצר, שני חסרי בית, שמתפרנסים ממכירת מוצרי "הכל בלירה" וחיים על ספסל בגן ציבורי. כשהספסל קורס יום אחד, הם מחפשים אתר חלופי. במפגש מול הייצוג של ה"נורמליות", המתווך, שבעצמו מסוכסך עם רשויות המס, נולדות סיטואציות קומיות שונות המפגישות בין שרידי תקופת הצנע של שנות ה-50 לישראל המלבלבת של שנות ה-60.
משתתפים: גדעון זינגר, יעקב בן סירא, שמוליק סגל, רחל אטאס, שמואל רודנסקי, שרגא פרידמן, ג'טה לוקה, מיכאל גור, שושנה רביד, ברכה נאמן.
תסריט: יורם גרוס, משה הדר. צילום: ניסים ליאון (ניצ'ו). עריכה: דני שיק. מוזיקה: אדי הלפרין.
מועצת האיחוד האירופי

חברים

במועצה חברים שרים מן הרשויות המבצעות של המדינות החברות באיחוד האירופי (ומכאן השם "מועצת השרים" ששימש בגלגוליה הקודמים). בכך נבדלת המועצה ממרבית הבתים העליונים בעולם, שחבריהם נבחרים על ידי האזרחים או על ידי הרשויות המחוקקות של המדינות (כשמדובר בפדרציות), ומשמשים בעיקר כמחוקקים. בית עליון שהרכבו דומה להרכב המועצה הוא הבונדסראט, הבית העליון של גרמניה.

חקיקה

המועצה כמעט ואינה יוזמת חקיקה. עיקר תפקידה, יחד עם הפרלמנט האירופי, הוא לאשר חקיקה שיוזמת הנציבות האירופית (שהיא גם הרשות המבצעת של האיחוד). בכך, נבדלים המועצה והפרלמנט גם יחד מן המקובל בעולם בנוגע לרשויות מחוקקות.
למועצה יש סמכויות ליזום חקיקה רק בתחומים מצומצמים שהם בעלי רגישות. המועצה, יחד עם הפרלמנט, אף אוחזת בחזקתה את השליטה בעוצמה התקציבית של האיחוד ויש לה השפעה רבה, הגדולה מזו בה אוחז הפרלמנט, ביחס לתחומים הממשלתיים של האיחוד. בנוסף, המועצה החזיקה את סמכויות הביצוע של האיחוד האירופי, שהועברו לידיה של הנציבות האירופית כאשר אמנת ליסבון נכנסה לתוקף.
הרוב המכריע של החוקים באיחוד מתקבלים בהליך חקיקה רגיל, אשר פועל בהתאם לעיקרון לפיו נדרשת הסכמתם של שני הגופים, הפרלמנט והמועצה. הליך חקיקה מיוחד נדרש בתחומים: צדק, תקצוב, מיסוי והיבטים מסוימים של מדיניות בתחומים אחרים, דוגמת ההיבטים הכספיים של המדיניות הסביבתית. בתחומים אלו מחליטים המועצה או הפרלמנט לבדם.
הכלים המשפטיים בהם עושה שימוש המועצה הקובעת את מדיניות החוץ והביטחון המשותפת (CFSP) שונים מאלו המשמשים בעת ביצוע חקיקה. תחת ה-CFSP הם כוללים "עמדות משותפות", "פעולות משותפות" ו"אסטרטגיות נפוצות". ברגע שהוחלט על עמדה משותפת היא מחייבת את כל מדינות האיחוד האירופי אשר מחויבות לעקוב ולהגן על המדיניות, אשר נבחנת ומתוקנת באופן שוטף. פעולה משותפת מתייחסת לפעולות מתואמות של מדינות להשקיע משאבים על מנת להשיג מטרה, למשל להילחם בתפוצתו של נשק קל או לקדם ניקוי מכרות. אסטרטגיות נפוצות מגדירות יעדים ומחייבות את משאבי האיחוד האירופי למימון המשימות למשך ארבע שנים.
יתר על כן, הרשות המחוקקת מחזיקה רשמית בסמכות התקציבית של האיחוד. התקציב של האיחוד האירופי שעמד ב-2007 על כ-120 מיליארד אירו, כפוף להליך חקיקה רגיל עם קריאה אחת אשר נותן לפרלמנט שליטה על התקציב כולו (לפני 2009 הייתה ההשפעה מוגבלת באזורים מסוימים) במעמד שווה למועצה. אם יש ביניהם חילוקי דעות, הוא נלקח כפי שהוא לוועדת פישור להצעות חקיקה. אם הטקסט המוסכם לא יאושר, הפרלמנט רשאי לאמץ את התקציב באופן סופי. בנוסף לתקציב, המועצה מתאמת את המדיניות הכלכלית של המדינות החברות.

מדיניות חוץ

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדיניות תקציב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יחסי בחריין–כווית

היחסים

ב-5 ביולי 2011, יועץ התקשורת של מלך בחריין, נביל אל-אמיר, צוטט באומרו, כי יחסי בחריין-כווית "עמדו במבחן הזמן" ו"יש לבצע מחווה למען הקרבה בין שני העמים."
ב-7 בנובמבר 2014, האמיר הכוויתי, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, ביקר את מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה. שני המנהיגים דנו בנוגע לדרגים להגביר את האחדות והאחווה של מדינות ה-GCC ועל המצב הפוליטיקה העולמית והאזורית והסתגלותן של שתי המדינות אל המצב הקיים.
ב-2016, שר החוץ של בחריין, אמר כי היחסים בין בחריין לכווית הם נצחיים והוא מהווה דוגמה ליחסים הבילטרליים בכל הרמות.
אריזה

אריזה היא טכנולוגיה לעטיפה והגנה על מוצרים, עצמים או חומרים, לצורך הפצה, אחסנה, מכירה ושימוש. סימון אריזות הוא כל מסר כתוב, אלקטרוני או גרפי המצוי על האריזה או על תווית הצמודה לאריזה.
המושג אריזה מתאר גם מערכת מתואמת של הכנת מוצרים למשלוח, לאחסון, למכירה ולשימוש. האריזה מכילה את המוצר, מגנה עליו, משמרת אותו, מקלה על משלוח המוצר, מכילה מידע על המוצר ומקדמת את מכירת המוצר שבתוכה

סוגי אריזות

ניתן לסווג אריזות בדרכים שונות. על פי הנמען של המוצר: קיימות אריזות סיטונאיות המשמשות למשלוח, לחלוקה, או לאחסנה של מוצר או מספר רב של אריזות קטנות יותר. מנגד קיימת אריזת צרכן, שהיא אריזת מוצר המיועדת לצרכן הבודד. על פי טיב המוצר הנארז: אריזות של אמצעי רפואה, אריזות מוצרים כימיים בתפזורת, אריזת תרופות ללא צורך במרשם רופא, אריזת מוצרי מזון לקמעונאי, אריזת מוצרים צבאיים, וכדומה.

סמלים לסימון אריזות

סמלים רבים לסימון אריזות נקבעו בתקנים לאומיים ובינלאומיים. לאריזה קמעונאית קיימים סמלים מוסכמים לציון סימן מסחרי, להוכחת קניה, ועוד. סימונים נוספים נדרשים לעיתים לידע את הצרכן באשר לשימוש בטוח ולאמצעי זהירות. כמו כן קיימים סימנים מוסכמים למתן הוראות מיחזור המוצר והאריזה. על אריזות רבות מופיע ברקוד, המאפשר קבלת מידע על תוכן האריזה באמצעות קורא אלקטרוני. אריזות מוצרים שבהם סכנת התלקחות או התפוצצות חייבים להיות מסומנים בתוויות מתאימות.
משפט גרונוולד-ואנג

בתורת המספרים האלגברית, משפט גרונוולד-ואנג קובע שפרט ליוצאי דופן ידועים, איבר של שדה מספרים  הוא חזקת-n של מספר אחר, אם ורק אם הוא חזקת-n כמעט בכל השלמה . למשל, מספר רציונלי הוא ריבוע אם ורק אם הוא ריבוע כמעט בכל שדה מספרים p-אדי. למשפט יש גם גרסאות המאפשרות לבנות הרחבות ציקליות של K באמצעות מידע על השדות המקומיים המתאימים לו.
המשפט פורסם לראשונה על ידי המתמטיקאי הגרמני וילהלם גרונוולד בשנת 1933 ותוקן על ידי המתמטיקאי הסיני ואנג בשנת 1948.

היסטוריה

גרונוולד, שהיה סטודנט של הלמוט הסה, פרסם ב-1933 את הטענה שאיבר בשדה מספרים הוא חזקת-n אם ורק אם הוא חזקה כזו כמעט בכל השלמה של השדה. ב-1948 מצא ואנג דוגמה נגדית: 16 הוא חזקה שמינית בכל שדה מספרים p-אדי ל-p איזוגי, אבל אינו כזה בשדה המספרים ה-2-אדי (וגם לא בשדה המספרים הרציונליים). בתזת הדוקטורט שלו, שנכתבה (ב-1950) תחת הנחייתו של אמיל ארטין, מצא ואנג גרסה נכונה למשפט, שבה מטפלים בגורמים הדיאדיים (הראשוניים המחלקים את 2) באופן מיוחד. 
המספר 16 אינו יכול להיות חזקה שמינית ב-, משום שהערך ה-2-אדי שלו, 4, אינו מתחלק ב-8. מעל כל שדה F,‏ 16 הוא חזקה שמינית אם ורק אם לפולינום  יש שורש בשדה, כלומר, אם ורק אם בשדה יש שורש לאחד המספרים . לפי התכונות הבסיסיות של שאריות ריבועיות, אחד המספרים האלה מוכרח להיות ריבוע מודולו p, וזאת לכל ראשוני p. לפי הלמה של הנזל, מקיום הפתרון מודולו p, כאשר p אי-זוגי, נובע שיש פתרון גם ב-.

משפט גרונוולד-ואנג

לשם הקיצור, נסמן ב-  את שורש היחידה הפרימיטיבי מסדר . לכל , השדה הציקלוטומי מסדר  הוא השדה . נאמר ששדה הוא s-מיוחד, אם הוא כולל את , אבל אינו כולל אף אחד מהמספרים . 
יהי K שדה מספרים, עם קבוצה סופית של ראשוניים S, ויהי n מספר שלם. משפט גרונוולד-ואנג קובע שכל מספר שהוא חזקה n-ית בכל השלמה  עבור , פרט למקרה המיוחד שבו מתקיימים התנאים המצטברים הבאים: קיים s כך ש-, K הוא s-מיוחד, ו-S כולל את כל "הראשוניים המיוחדים", שהם הראשוניים  שעבורם  הוא s-מיוחד (ראשוניים אלה הם בהכרח דיאדיים, ולכן מספרם סופי). אפילו במקרה המיוחד, העקרון הלוקאלי-גלובלי נכשל רק באופן סופי: חבורת המנה של חזקות-n-מקומיות מודולו חזקות-n היא מסדר 2.
לדוגמה, נתבונן שנית בדוגמה הנגדית של ואנג. שדה המספרים הרציונליים הוא 2-מיוחד, מכיוון שהוא מכיל את , אבל לא אף אחד מהמספרים . הראשוני המיוחד היחיד הוא 2. לכן, מעל הרציונליים, המקרה המיוחד מתרחש רק אם n מתחלק ב-8 ו-S כולל את הראשוני 2. משום כך ייתכנו מספרים שהם חזקת-8 בכל השלמה אי-זוגית, ואינם כאלה מעל השדה עצמו. אפשר לתקן את הטענה גם כך: כל מספר שהוא חזקה n-ית *בכל* השלמה (לרבות ה-2-אדית), הוא חזקת-n רציונלית.
מן הדוגמה הנגדית של ואנג נובע שלא קיימת הרחבה ציקלית K מממד 8 של הרציונליים, שבה 2 הוא "אינרטי לחלוטין" (כלומר  ממימד 8).
בושרא אל-מותווכל

עבודה וקריירה

אל-מותווכל התגוררה בארצות הברית בזמן פיגועי 11 בספטמבר, חוויה שהובילה אותה להתמקד בתפיסות, הן חיוביות והן שליליות, של ערבים ומוסלמים. היא עסקה במיוחד בהערותיה של הסופרת והפמיניסטית המצרית נוואל א-סעדאווי שאמרה ש"נשים שלובשות חג'אב או ניקאב הן כמו נשים ששמות איפור במובן שהן מסתירות את זהותן האמיתית". היא ביקשה לפרש את רעיונותיה של א-סעדאווי באמצעות הצילום. סדרתה "החיג'אב" בוחנת תפיסות של נשים בפרט, וכוללת תמונות של בובות "פולה", בובות צעצוע דומות ברבי המשווקות לילדות מוסלמיות. א-מותווכיל גם בוחנת באמצעות עבודתה את האופנים בהם נשות תימן כיסו את גופן בהיסטוריה ובהווה. א-מותווכיל אומרת על עבודתה, "אני רוצה להיות זהירה לא לחזק את הסטריאוטיפים והדימויים השליליים הנפוצים לגבי החיג'אב והרעלה בתקשורת המערבית. במיוחד לא את הרעיון שרוב או כל הנשים שלובשות חיג'אב או רעלה, חלשות, מדוכאות, בורות, ופרימיטיביות". פרויקט נוסף שלה מציג נשים בלבוש גברים מסורתי; א-מותווכיל מסבירה: "הלבוש הגברי המסורתי מאוד דומה לבגדי נשים – ארוכים, משוחררים, צנועים, לעיתים קרובות עם כיסוי ראש. אך המיקוד בתקשורת המערבית היא תמיד על איך נשים לבושות אז רציתי לאתגר את הרעיון הזה."
היא עבדה כצלמת עבור המועצה הבריטית, CARE והאו"ם; וכן עבדה בשביל שגרירות תימן בוושינגטון כיועצת לענייני תרבות, ועבור המשרד לזכויות אדם של מדינת תימן, תוך התמקדות בסוגיות של נשים. עבודות שלה נרכשו על ידי המוזיאון הבריטי והמוזיאון לאמנות של בוסטון.

חיים אישיים

אל-מותווכל נולדה בשנת 1969 בצנעא שבתימן. היא עברה לפריז בשנת 2013, ומתגוררת בניי-סיר-סן, פרוור של פריז, עם בעלה וארבע בנותיהם.
שיכון ובינוי

היסטוריה

הרעיון להקמת חברת שיכון ובינוי, כאיחוד של שיכון עובדים שהייתה איתנה כלכלית, עם סולל בונה שהייתה שקועה בחובות עתק, עלה כבר בשנת 1988. בראש מועצת המנהלים של חברת הגג הועמד חבר הכנסת רפאל אדרי שהיה מנהל שיכון עובדים. 
חברת שיכון ובינוי אחזקות הוקמה בפועל ב-1989, כחברת גג של שש חברות הסתדרותיות: שיכון עובדים, סולל בונה, וארבע חברות בת של סולל בונה שהועברו לשיכון ובינוי: סולל בונה בניין ותשתית, סולל בונה ארצות חוץ, תעשיית אבן וסיד וחרות. ליושב ראש החברה מונה אפרים צדקה ומנהל החברה היה עוזי ורדי-זר שהובא מבנק הפועלים. לאחר כשנה נמכר אבן וסיד וצמצומים בסולל בונה, יחד עם הפריחה בבנייה בעקבות העלייה מברית המועצות, העבירו את סולל בונה לרווחיות תפעולית. 
בשנת 1996 נמכר חלקה של ההסתדרות בחברה לעובדי החברה ולחברת "אריסון השקעות" (בבעלות תד אריסון, כיום בבעלות בתו שרי אריסון), במסגרת הפרטה רחבת היקף של נכסי ההסתדרות. בתחילת שנות ה-2000 עלו טענות שהחברה נמכרה במחיר נמוך בהרבה משוויה.
בשנת 2008 אימצה קבוצת שיכון ובינוי את גישת הקיימות (Sustainability), צעד אשר הוביל לשינויים במבנה הקבוצה, בהתנהלות היומיומית של עובדיה ולהגברת מעורבותה בפרויקטים התואמים את ערכי הקיימות, כמו גם בתחומי האנרגיה המתחדשת והמים.
בשנת 2013 זכתה קבוצת שיכון ובינוי באות הגלובוס הירוק, אותו מעניק ארגון הגג של הארגונים הירוקים בישראל, חיים וסביבה, ליוזמה עסקית ירוקה.
חברות הקבוצה מעורבות בפרויקטים גדולים בישראל ובעולם, בתחומי התשתיות, בנייה, יזמות, שכונות למגורים, מבני מסחר וציבור וכן בהקמה, מימון והפעלה של מיזמים בתחומי תשתיות התחבורה, טיהור והתפלת מים ואנרגיה. 
הקבוצה הרוויחה ב-2013 רווח נקי של 363 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2018 מכרה אריסון השקעות את חלקה בחברה (47%) לנתי סיידוף, תמורת 1.1 מיליארד ש"ח.

מטה הקבוצה

בית שיכון ובינוי באיירפורט סיטי (קריית שדה התעופה), אליו עבר מטה הקבוצה בשנת 2011, תוכנן ונבנה בהתאם לשיטת המדידה האמריקאית לבניינים ירוקים LEED - מדד הבוחן היבטים שונים מתחום הקיימות: חשמל, תאורה, צמחייה, אוורור, מים, חומרי הבנייה, טיפול בפסולת ועוד.
בניין זה הוא השלישי בישראל אשר זכה בהסמכה במדרג LEED GOLD, והראשון בארץ שקיבל הסמכה של מדד LEED עבור התכנון והיישום של פנים המבנה.

חשד לפלילים

בפברואר 2018 נפתחה חקירה גלויה נגד החברה, בחשד לביצוע עבירות שעניינן מתן שוחד לעובד ציבור זר, רישום כוזב במסמכי תאגיד, קבלת דבר במרמה ועבירות על חוק איסור הלבנת הון. במסגרת הפרשה נחשדת החברה במתן שוחד שבמסגרתה הועברו לכאורה תשלומי שוחד לנציגי ממשל זרים. ב-12 באוגוסט באותה השנה נחקרו בעלת השליטה לשעבר, שרי אריסון, ואפרת פלד המכהנת כמנהלת העסקים בפועל של אריסון, ביחידת להב 433.
פאבל פדוטוב

קורות חיים

פדוטוב נולד במוסקבה, והיה בנו של קצין צבא בדימוס. פדוטוב למד בבית הספר הצבאי במוסקבה, עם סיום לימודיו החל לשרת בגדוד פינלנד של המשמר הקיסרי שהיה מוצב בסנקט פטרבורג. הוא התעניין באמנויות, למד לנגן בחליל ולמד לצייר בבית ספר לאמנות בשעות הערב. בשנת 1844 החליט לעזוב את הצבא והתמקד בציור. ציוריו המוקדמים היו בצבעי עפרון וצבעי מים ובשנת 1846 החל לצייר בצבעי שמן. 
ציוריו של פדוטוב זכו להצלחה והוצגו בתערוכות בסנקט פטרבורג בין השנים 1849–1850, אולם במהרה ציוריו הביקורתיים בהם הוא תקף את האצולה והאריסטוקרטיה, וקשריו עם קבוצת פטראשבסקי הביאו לירידת קרנו בקרב האצילים והממשל.

סגנונו

פדוטוב התמקד בציור דיוקנאות קטנים - בעיקר של חבריו ובני משפחותיהם - בעיקר בני משפחת זדנוביץ', משפחתו של חברו הטוב לגדוד של פדוטוב. הדיוקנאות צוירו בפשטות ותוך דיוק רב בפרטים. בכך מהווים הדיוקנאות כיום חלון לתקופה בה צייר וניתן ללמוד מהם על חיי התקופה בשל הפירוט הרב של הרהיטים, פרטי הלבוש והחפצים השונים המופיעים בהם.
דיוקנה של נטליה ז'דנוביץ המנגנת בהרפסיקורד משנת 1850 ידוע בהרמוניה הנשקפת ממנו, והשלווה הנראית בו.
ציורי השמן שלו מלאים ביקורתיות על החברה הרוסית באותה עת, וגובלים בקריקטוריזם.
מידל איסט איירליינס

תולדות החברה

החברה נוסדה ב-31 במאי 1945 והחלה לטוס ב-1 בינואר 1946 בקו ביירות-ניקוסיה.
בשנת 2012  הצטרפה  לברית חברות התעופה SkyTeam בחסותה של אייר פראנס.
ג'יימס מקונוויל

ביוגרפיה

מקונוויל נולד בקווינסי שבמסצ'וסטס. ב-1981 סיים תואר ראשון בכלכלה מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא. 
הוכשר כטייס מסוקי בל OH-58 קיואה ובהמשך הוסמך להטיס מסוקי אפאצ'י לונגבו AH-64D, קוברה AH-1, בל OH-58 קיואה ובואינג AH-6. בתחילת דרכו פיקד על מחלקה רובאית-אווירית בגדוד השני של רגימנט הפרשים העשירי, ובגדוד השני של רגימנט הפרשים התשיעי. שימש קצין מבצעים בגדוד החמישי של רגימנט הפרשים התשיעי, קצין המבצעים של החטיבה האווירית של דיוויזיית החי"ר ה-25, וקצין תכנון במפקדת פיקוד המבצעים המיוחדים
בשנים 1998–2000 פיקד על הגדוד השני ברגימנט הפרשים ה-17, המסופח לדיוויזיה המוטסת ה-101. שימש קצין אג"ם של הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשנים 2002–2005 פיקד על החטיבה הרביעית בדיוויזיית הפרשים הראשונה ונלחם עמה במלחמת עיראק. שימש עוזרו של סגן ראש מטה צבא ארצות הברית, סגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 במהלך הלחימה באפגניסטן וקצין הקישור לקונגרס במחלקת הצבא. 
באוגוסט 2011 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 והוביל אותה במהלך מלחמת אפגניסטן. באוגוסט 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף כוח אדם במטה הצבא. 
ביוני 2017 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית, שירת בתפקיד עד יולי 2019. באוגוסט 2019 מונה לראש מטה הצבא.
מקונוויל בעל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ושימש עמית בתוכנית ללימודי ביטחון לאומי באוניברסיטת הרווארד. הוא נשוי למריה ואב לשני בנים ובת, כולם משרתים בצבא.
דייוויד מאנס

חייו

דייוויד מאנס נולד בניו יורק. הוא למד נגינה בכינור בהרלם אצל המלחין והכנר ג'ון תומאס דאגלס, בן לעבד משוחרר, והמשיך בברלין אצל קארל האליז' (Karel Halíř). מאנס היה כנר בתזמורת הסימפונית של ניו יורק מ-1891 והקונצרטמייסטר שלה מ-1898 עד 1912. ב-1912 עזר לייסד את בית הספר הקהילתי למוזיקה לאפרו-אמריקאים וב-1916 ייסד עם אשתו, קלרה, בתו של לאופולד דאמרוש ואחותם של וולטר דאמרוש ופרנק דאמרוש, את בית ספר מאנס למוזיקה, שניהם בניו יורק.
דייוויד מאנס היה הן מוזיקאי והן פעיל חברתי בתחום המוזיקה. הוא ראה במוזיקה שפה אוניברסלית, שבכוחה לגשר על פערים בין גזעים ומעמדות חברתיים באמריקה.
משנת 1917 עד 1941 ניצח מאנס על קונצרטים פתוחים לציבור באולם הגדול של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. הסדרה כללה שמונה קונצרטים בשנה, ומומנה בעיקר על ידי ג'ון רוקפלר. הרשומות מלמדות, שבקונצרט הראשון בסדרה נכחו 781 מאזינים ואילו בקונצרט השישי של 1919 גדלה הנוכחות ליותר מ-7,000 איש. מאנס גייס נגנים לסדרה מן התזמורת הסימפונית של ניו יורק, ובהמשך מן הפילהרמונית של ניו יורק, כשהסימפונית של ניו יורק התמזגה עם האגודה הפילהרמונית של ניו יורק.
מאנס כתב אוטוביוגרפיה בשם "Music Is My Faith".
דייוויד מאנס מת ב-1959, בן 93, ונקבר בבית העלמין וודלואון בברונקס, ניו יורק.

מורשת

ילדיהם של דייוויד וקלרה מאנס היו המוזיקאי לאופולד מאנס והסופרת מריה מאנס. בין ידידיו הרבים היו ג'ון רוקפלר, ג'ון פיירפונט מורגן וארנסט בלוך. ידידו הצייר תומאס הארט בנטון צייר אותו ב"דיוקן דייוויד מאנס" ו"קונצרט ערבית".