google/wiki40b huggingface dataset:
איזאיה הרטנשטיין

גרמניה

הרטנשטיין החל לשחק כדורסל בארצות הברית. בשנת 2008 עבר עם משפחתו לגרמניה, שם שיחק אביו כדורסל בקבוצת כדורסל מקצוענית. בתחילה הגיעה המשפחה לגיסן, שם הצטרף הרטנשטיין לקבוצת הנוער של גיסן, והמשיך את קריירת הנוער שלו במחלקת הנוער של ארטלנד דראגונס, שם שימש אביו כמאמנו.
בעונת 2013/2014 הוביל הרטנשטיין את מחלקת הנוער של ארטלנד דראגונס לזכייה באליפות גרמניה בבונדסליגה מתחת לגיל 16 (JBBL), ונבחר ל-MVP. הוא רשם בממוצע 20.9 נקודות, 12.1 ריבאונדים, 3.4 אסיסטים, 2.9 חטיפות ו-1.9 חסימות באותה עונה. אביו פלוריאן, ששימש כמאמן הראשי של הקבוצה, נבחר למאמן העונה ב-JBBL.
הרטנשטיין נבחר לשחק במשחק האולסטאר הבינלאומי ג'ורדן ברנד קלאסיק  בשנת 2014; הוא סיים את המשחק עם ארבע נקודות וחמישה ריבאונדים ב-18 דקות.
ב-1 בפברואר 2015 הופיע לראשונה בליגה הבכירה בכדורסל בגרמניה, הבונדסליגה; הוא שיחק 1:12 דקות במדי הדראגונס נגד אייסברן ברמרהאפן.
באוגוסט 2015 חתם הרטנשטיין על חוזה עם קבוצת הכדורסל הליטאית ז'לגיריס קובנה, אבל נשאר בארטלנד דראגונס בהשאלה. בשנת 2015 התפרקה קבוצת ארטלנד דראגונס. במקום להתפרק לגמרי החליטו בעליה להתחיל מחדש ב-ProB, הליגה השלישית בטיבה בגרמניה. הרטנשטיין שיחק ב-14 משחקים במדי הקבוצה במהלך עונת 2015/2016, ורשם ממוצעים של 11.6 נקודות, 8.9 ריבאונדים, 2.1 חסימות, 1.6 חטיפות ו-1.4 אסיסטים למשחק.

ז'לגיריס קובנה

בינואר 2016 החליט לעזוב את הדראגונס לעבור לז'לגיריס קובנה. מוקדם יותר באותו החודש עזר הרטנשטיין לקבוצה מתחת לגיל 18 של ז'לגיריס קובנה לזכות בטורניר המוקדמות לטורניר "יורוליג - הדור הבא", ונבחר ל-MVP שלו.
בפברואר 2016 השתתף במחנה הבינלאומי של כדורסל ללא גבולות במהלך סוף-שבוע האולסטאר של ה-NBA בטורונטו שבקנדה. הרטנשטיין ערך את הופעת הבכורה שלו בז'לגיריס בליגת העל הליטאית ב-28 בספטמבר 2016 נגד שאולאי ואת הופעת הבכורה שלו ביורוליג נגד פנרבחצ'ה, ב-26 באוקטובר.
ב-7 באפריל 2017 קלע 10 נקודות ולקח שלושה ריבאונדים ב-19:13 דקות משחק בנייקי הופ סאמיט, בו מתמודדים שחקני נבחרת ארצות הברית הצעירה מול שחקני תיכון מצטיינים מרחבי העולם. במשחק זה ייצג את "נבחרת העולם". לאחר מכן הודיע שיתמודד בדראפט 2017. הוא נבחר להשתתף בדראפט קומביין , אבל בסופו של דבר סירב להשתתף בו. בהמשך העונה, הוא עזר לז'לגיריס לזכות בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע המלך מינדאוגאס.

ריו גראנדה

בדראפט ה-NBA נבחר במקום ה-43 על ידי יוסטון רוקטס (הבחירה הועברה ליוסטון מדנבר נאגטס). הוא שיחק במדי הרוקטס בליגת הקיץ של ה-NBA. במהלך העונה שיחק בקבוצת ליגת הפיתוח של הרוקטס, ריו גראנדה ואלי וייפרס.

יוסטון רוקטס

לאחר עונה אחת בריו גראנדה חתם הרטנשטיין על חוזה ברוקטס.

קריירה בינלאומית

הרטנשטיין ייצג את גרמניה באליפות אירופה מתחת לגיל 16 (בשנת 2014) ובאליפות אירופה מתחת לגיל 18 (בשנת 2015). בדצמבר 2016 עזר לנבחרת גרמניה מתחת לגיל 18 להגיע למקום הרביעי באליפות אירופה בכדורסל מתחת לגיל 18 של פיב"א, וממוצעיו היו הגבוהים בקבוצה: 14.7 נקודות למשחק, 9.5 ריבאונדים למשחק, 1.7 חסימות למשחק ו-1.7 חטיפות למשחק, מה שהקנה לו מקום ב"חמישיית הכוכבים" של התחרות.
באוגוסט 2017 שיחק לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת של גרמניה. הרטנשטיין שיחק במדי גרמניה ביורובאסקט 2017, ורשם בממוצע 4.3 נקודות ו-2.5 ריבאונדים.
סטריאוכימיה

הסטריאוכימיה בשירות הביולוגיה

לסטריאוכימיה חשיבות רבה בביולוגיה, במיוחד בחקר האנזימים. הענף חוקר את המבנה המרחבי של האתר הפעיל באנזים, ומנסה לעמוד על השפעת ההתאמה המרחבית שבין האנזים והסובסטרט על קצב הפעילות של האנזים, וכן על העדפתו הספציפית לסובסטרטים מסוימים בלבד. בדומה, משמשת הסטריאוכימיה לחקר ההתאמה בין הורמונים ובין הקולטנים שלהם, בין נוירוטרנסמיטרים בתאי עצב ובין הקולטנים שלהם, וכדומה.
טרגדיית התָלִידוֹמִיד, שהתרחשה בתחילת שנות ה-60, ממחישה את חשיבותה של הסטריאוכימיה. התרופה, שיוצרה בגרמניה ב-1957 ונועדה לשמש נגד בחילות שחוות נשים בהיריון, גרמה למומים מולדים בעשרות אלפי תינוקות, עד להורדתה מן המדפים ב-1961. מאוחר יותר הסתבר שמולקולת התלידומיד קיימת בשני סטריאואיזומרים - L-תלידומיד, המסיט אור מקוטב לשמאל, ו-D-תלידומיד, המסיט אור מקוטב לימין. האיזומר הראשון פועל כתרופה נגד בחילות, ואילו השני גורם למומים מולדים. שני האיזומרים מומרים האחד לשני בגוף האדם, כך שגם נטילת האיזומר הראשון בלבד גורמת למומים מולדים. בזמן ייצור התרופה היה תחום הסטריאוכימיה בחיתוליו, והתוצאות החמורות הביאו להאצה משמעותית בהתפתחות התחום.
דוגמה נוספת לחשיבות המבנה המרחבי בביולוגיה ניתן למצוא בחוש הראייה. יכולת הראייה בכל הייצורים החיים, על אף שהיא שונה באופן ניכר מייצור לייצור, מתבססת בכולם על האלדהיד רטינל. לתרכובת זו, המצויה באדם בקנים ובמדוכים שבעין, שני איזומרים. כשאור פוגע במולקולה, מנת האנרגיה של האור גורמת למולקולה לעבור מהתצורה של האיזומר האחד - 11-ציס-רטינל - לזו של האיזומר השני - 11-טרנס-רטינל. בתאי קנים שברשתית העין מחובר הרטינל לאנזים סקוטופסין; יחדיו הם יוצרים קומפלקס הנקרא רודופסין. השינוי הדרסטי במבנה המרחבי של הרטינל, הנגרם כתוצאה מהאור, גורם לאלדהיד להינתק מהאנזים, שכן כעת הוא כבר אינו מתאים בצורה מושלמת לאתר הפעיל של האנזים. הניתוק גורם לתגובת השרשרת המביאה ליצירת גירוי בתאי עצב המעובד על ידי מערכת הראייה לקבלת תפיסה חזותית של העולם.
אף מבחינה היסטורית היה זה ביולוג אשר גילה לראשונה כמה מהתגליות שהיוו את הבסיס לסטריאוכימיה. הצרפתי לואי פסטר, שנחשב לאבי המיקרוביולוגיה, גילה ב-1843 שגבישי חומצה טַרְטַרִית, הנוצרים כמשקע בחביות יין, מסיטים אור מקוטב לכיוון אחד, ואילו גבישי חומצה טרטרית שסונתזו באופן מלאכותי לא מסיטים אור מקוטב. פסטר מיין בשקדנות, בעזרת מלקחיים זעירים, את הגבישים המלאכותיים לשתי קבוצות, וגילה שגבישי הקבוצה האחת מהווים "תמונת ראי" של גבישי הקבוצה השנייה. הוא גילה שעקב כך, גבישי הקבוצה הראשונה (הזהים לגבישים הטבעיים בחביות היין) מסיטים אור מקוטב בכיוון השעון, וגבישי הקבוצה השנייה - נגד כיוון השעון. תערובת שווה של שני הסוגים - שני האיזומרים - אינה מסיטה אור מקוטב כלל. תערובת כזו נקראת תערובת רָצֶמִית; בלטינית רצמוס פירושו אשכול ענבים, והחומצה הטרטרית, שבה גילה פסטר את התופעה, מקורה בענבי היין.
כביש 2

היסטוריה

הכביש נסלל במספר שלבים מתל אביב צפונה. על סלילת הקטע מתל אביב עד נתניה הוכרז באוגוסט 1949 והעבודות החלו בנובמבר 1949 במקביל בנתניה ובתל אביב. עד פברואר 1950 נסללו כחצית הכביש ולקראת סוף מרץ 1950 נסללו יותר ממחצית הכביש וביולי 1950 הוא נפתח לתנועה. על סלילת הקטע ממחלף נתניה עד חדרה הוכרז כבר בינואר 1950 ומכרז יצא במאי 1951. אולם העבודות על הכביש התעכבו זמן רב. בתחילה נסלל הכביש מנתניה עד כפר ויתקין ואף זופת קטע של 2 קילומטר, אולם בשנת 1955 העבודות נפסקו למספר חודשים בגלל חוסר תקציב. עם חידוש העבודות התרכזה העבודה בבניית גשר גדול מעל נחל אלכסנדר. בשנת 1957 הושלמה הכנת תוואי הכביש לקראת זיפותו, אולם בהיעדר תקציב נדחה זיפות הכביש לשנת התקציב הבאה. בינתיים שימש הכביש לנסיעה בעת שכביש 4 המקביל הוצף. עבודות הזיפות החלו ביולי 1958 והוא נחנך בינואר 1959. במהלך שנת 1963 הורחב הכביש לדו-מסלולי בכל כיוון. הקטע עד נתניה נחנך באוקטובר 1964 ובאמצע שנת 1965 נפתח המסלול הנוסף עד גבעת אולגה, למעט מעל נחל אלכסנדר בגלל הצורך להרחיב את הגשר מעל הנחל. אולם מהר מאוד קצב התנועה גבר והביא בשעות העומס לפקקים לאורך הקטע, בכניסה לכפר ויתקין, בכניסה לנתניה, בכפר שמריהו, בכניסה להרצליה ובמחלף גלילות. 
הקטע מחדרה עד לחיפה נפתח לתנועה ב-1969. הקטע האחרון התבסס על מחלפים. במסגרת בניית קטע זה נבנה מחלף זכרון יעקב שהיה המחלף הראשון בישראל שנפתח לתנועה במפגש דרכים בין עירוניות.
בשנות ה-80 וה-90 הוסבו גם שאר הצמתים בקטעים הוותיקים למחלפים, וקטע הכביש מתל אביב למחלף נתניה הורחב לשלושה נתיבים בכל כיוון, ונתיב רביעי לכל כיוון ממכון וינגייט עד מחלף פולג. כביש 2 החליף את כביש 4 ככביש החוף הראשי בקטע שבין תל אביב לחיפה. בשנות ה-80 וה-90 סומנו לעיתים גם נתיבי איילון כהמשכו של כביש 2 עד שנקבע מספרם ל-20‏.
הכביש עובר גם ליד היישובים הרצליה, נתניה, חדרה, קיסריה, זכרון יעקב ועתלית וכן על יד מספר רב של מושבים וקיבוצים. בינואר 2013 הפך רשמית הקטע שבין מחלף קיסריה למחלף עתלית לדרך מהירה המסומנת בתמרור הרשמי המיועד לכך, ובכך המהירות המרבית המותרת בקטע זה עלתה ל-110 קילומטר לשעה. בשאר קטעי הכביש המהירות המותרת היא בין 90 ל-100 קמ"ש. 
החל מיוני 2013 ביצעה חברת נתיבי ישראל הרחבה של הכביש בין מחלף נתניה למחלף חבצלת, באמצעות הוספת נתיב נסיעה שלישי, שנחנך במרץ 2015.

תוכניות עתידיות

קיימת תוכנית להוספת נתיב שלישי בכל צד, בקטע שבין חבצלת השרון לבין זכרון יעקב. תוכנית זו כוללת שדרוג משמעותי של הגאומטריה של הדרך ושיפור השיפוע האורכי. המשמעות תהיה הסדרת הכביש על מנת להפחית מכלי הרכב את הפניות שמאלה וימינה ואת העליות והירידות, במטרה לאפשר נסיעה במהירות מתוכננת של 110 קמ"ש. התוכנית כוללת הקמת מחלפים חדשים בצומת ינאי, בצומת אולגה דרום, בצומת אולגה צפון, במחלף קיסריה (מחלף חדש שיבטל את הירידה והעלייה לנחל חדרה, בזכות הקמת גשר מעל לנחל) ובזכרון יעקב. מחלפון (מחלף קטן) חדש יאפשר לראשונה נגישות מכביש החוף ליישוב ג'סר א-זרקא הצמוד לכביש.]
ביסאו

כלכלה

בעיר נמצא הנמל המרכזי של גינאה ביסאו, ממנו מייצאים בוטנים, קופרה, שמן דקלים וגומי.

היסטוריה

העיר נוסדה על ידי פורטוגל בשנת 1687, כנמל ומרכז מסחר מבוצר.בשנת 1942 הפכה העיר לבירת גינאה הפורטגזית, אך הוחלפה בין השנים 1973–1974 בעיר מדינה דו בואה.
העיר הייתה נתונה לקרבות קשים במהלך מלחמת האזרחים בשנים 1998- 1999. מרבית מבני העיר נהרסו במהלך המלחמה, ובהם ארמון הנשיאות והמרכז לתרבות צרפת.

תחבורה

בקרבת העיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי אוסוולדו ויירו.
דניס סוג N

דניס סוג N

שלדת הרכב "N-Type" נבנתה מפלדה מגולגלת מסומנת ומכווצת בנקודות המתאימות. המארז כלל מסגרת משנה שעליה הונחו המנוע ותיבת ההילוכים. 
באשר לדגמים מאוחרים יותר, משאבת המים הייתה משאבה צנטריפוגלית, ולא  משאבת בוכנה שהייתה בשימוש על ידי יצרנים אחרים. במקום שבו המים סופקו בלחץ של ברז, במקום ביניקה מאגם, הועלה הלחץ הנוסף הזה באמצעות המשאבה הצנטריפוגלית, בעוד שמשאבת בוכנה הייתה מחניקה אותו. 
חסרונה של  המשאבה הצנטריפוגלית היה כוח ציר ניכר שנוצר על ידי אימפלר המשאבה (pump impeller), המחייב דחף. היצרן פתר את הבעיה על ידי אימפלר כפול-צדדי המאזן את הכוח הכללי.
המנוע שהורכב בדגמי "דניס סוג N" היה מתוצרת "White and Poppe"  מקובנטרי.
קרב קובל

רקע היסטורי

מתקפת ברוסילוב נגד הצבא האוסטרו-הונגרי החלה ב-4 ביוני 1916 ותוך זמן קצר התקדמו הרוסים במהירות בגליציה. ב-8 ביוני 1916 כבשו הרוסים את לוצק והתקרבו לעיר קובל. הרמטכ"ל הגרמני אריך פון פלקנהיין ביקש מעמיתו האוסטרי קונרד פון הצנדורף להעביר כוחות מהחזית האיטלקית לגליציה. בינתיים הצליח מפקד החזית המזרחית גנרל פאול פון הינדנבורג לשנע בעזרת מערכת רכבות יעילה, כוחות מהחזית המערבית בפיקודו של גנרל אלכסנדר פון לינסינגן כדי לעצור את המתקפה הרוסית המתקדמת לעבר קובל.

הקרב

ההתקפה הרוסית התחילה בהפגזה ארטילרית כבדה וממושכת וכך ניטל יתרון ההפתעה. לאחר מכן החלה ההתקפה של חיל הרגלים בגלים בדומה לקרבות בחזית המערבית.
לרוסים נגרמו 55.000 אבידות בהרוגים ופצועים והם נאלצו להפסיק את התקדמותם לעבר קובל.

תוצאות

קרב קובל סימן את תחילת דעיכת מתקפת ברוסילוב. רומניה הצטרפה למדינות ההסכמה בעקבות הצלחתם הראשונית של הרוסים במתקפה זו, אולם לאחר עצירתה, התפנו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים לתקוף את רומניה ובמסע בזק צבאי כבשו אותה.
הודל גריד

היסטוריה

הרחובות הראשיים הרחבים נבנו להתמודד עם תחבורה רבה העוברת במרכז העיר. על מנת למנוע פקקים כתוצאה מפניות ימינה נבנו הרחובות רחב ככל שניתן.
בשנת 1860, האזור הורחב, כדי להכיל את האזור של הרחובות החיצוניים, רחוב ויקטוריה, רחוב דאדלי ושוק המלכה ויקטוריה.

מפרט

כל הרחובות הראשיים הם ברוחב של 30 מטר, כאשר כל הבלוקים בגודל 10 אקרים. אורך 1.61 על 0.8 ק"מ, מונחה על ידי הציר האורכי בזווית של 28 מעלות בניגוד לכיוון השעון של כיוון מזרח מערב, כדי להתיישר לאורך נהר היארה.

סמטאות מלבורן

אף על פי שאינן חלק מתוכנית ההודל גריד, מלבורן הפכה סמטאות מסוימות למדרחוב. סמטאות אלו ידועות תחת השם ליין – נתיב.
חלק מסמטאות אלו משמשות למטרות מסחריות, חלקן כוסו בקשתות. סמטאות מסוימות נעלמו כתוצאה מאיחוד בלוקים ופיתוח כמו מגדלי ריאלטו. אחרות נלכדו במובלעות בניינים היסטוריים בין הרחובות הראשיים.
בין סמטאות מדרחוב מלבורן הן בנק פלייס, מובלעת קטנה של בניינים עתיקים. בלוק פלייס, רחוב דגרייבס וסנטר פלייס פופולריים בגלל תרבות בתי הקפה. 
הרדוור פלייס ורחוב מק'קילופ לכיוון האזור הפיננסי מאוכלסים על ידי עובדי משרדים וסמטת פנץ' היא אחת מהסמטאות הפופולריות ביותר בקצה המזרחי של העיר. סמטת ACDC נקראה לאחרונה על שם הלהקה. אחרות ידועות בגלל אומנות הגרפיטי וציורי הקיר. מועצת העיר מלבורן הכריזה על מספר אומנויות במספר סמטאות.
יוהנסבורג

היסטוריה

יוהנסבורג נוסדה על ידי מתיישבים בורים בשנת 1886, עם גילוי מרבצי הזהב בריף ה"וויטוואטרסראנד" (Witwatersrand). השמועה על גילוי הזהב באזור עשתה כנפיים, ועיירת הכורים הקטנה גדלה במהירות עם הגעתם של רבבות מהגרים משאר אזורי הארץ והעולם במסגרת "בהלת הזהב". יוהנסבורג, כיתר שטחי הבורים, נכבשה על ידי הבריטים במלחמת הבורים השנייה (1899-1902), ונשארה בשליטתם עד שהעניקו הבריטים עצמאות לדרום אפריקה בשנת 1910. 
עם קבלת העצמאות, מוסדה ויועלה כריית הזהב תוך התפתחותה והתעשרותה של העיר, ואגב ניצול כוח עבודה שחור שהגיע מכל רחבי המדינה והיבשת. תחת שלטון האפרטהייד, נאסר על כוח העבודה השחור לגור בתחומי העיר, והוקמו עבורם עיירות עובדים בפאתי העיר. הידועה והגדולה בהם סווטו – Soweto, שהייתה לזירת התנגשויות בולטת בין השלטון הלבן לשחורים וחממה לגידול דור ההתנגדות למשטר האפרטהייד, בהם נלסון מנדלה. לאחר סיום האפרטהייד בתחילת שנות ה-90, בוטלה ההפרדה הממוסדת באזורי המגורים, ועיירות השחורים מוזגו לתוך שטח העיר.
אחד התהליכים המאפיינים את דרום אפריקה בכלל ואת יוהנסבורג בפרט, עם תום האפרטהייד, הוא שינוי השמות האפריקאנריים (המנציחים מנהיגי עבר בורים על פי רוב) של מקומות, רחובות, מתקנים ומוסדות ציבור לשמות אפריקאיים, בעיקר בזולו וקוסה שהן שתי השפות הדומיננטיות בקרב השבטים הגדולים של המדינה. אחת הדוגמאות לכך היא שינוי שמו של נמל התעופה הבינלאומי של יוהנסבורג מ"נמל התעופה יאן סמאטס" ל"יוהנסבורג אינטרנשיונל", ולאחרונה שונה שמו שוב והפעם ל"נמל התעופה על שם אוליבר טאמבו". בשנים האחרונות נעשו מאמצים מצד השלטון השחור לשנות את שמה של יוהנסבורג ל"אגולי" (eGoli), שפירושו "עיר של זהב" בשפת זולו.

כלכלה

יוהנסבורג היא המרכז הכלכלי והפיננסי של דרום אפריקה, ומייצרת כ-16% מהתמ"ג של המדינה. היסטורית התבססה כלכלת העיר על כריית זהב, והיום ממוקמים מכרות הזהב בסביבותיה, מחוץ לתחומי העיר עצמה, כאשר רק מטות חברות הכרייה ממוקמים בה. גם תעשיות נוספות ממוקמות ביוהנסבורג וסביבותיה, וכן מרכזי מרבית מרכזי הבנקים והסקטור הפיננסי. 
כעיר סחר מרכזית, נודעת יוהנסבורג בקניוני הענק שבה, המתחרים בגדולים בקניוני צפון אמריקה. תיירות אינה ענף כלכלי משמעותי בעיר, והיא משמשת בעיקר תחנת מעבר לתיירים הרבים העוברים בה בדרכם ליתר אתרי דרום אפריקה.

דמוגרפיה

בעיר עצמה כ-3.2 מיליון תושבים (2001), וביוהנסבורג רבתי כ-8 מיליון. חלוקה אתנית: 73% אפריקאים שחורים, 16% לבנים, 6% צבעוניים ו-4% אסייתים. שיעור האבטלה בעיר עומד על 37%, מרביתם שחורים. חלוקה דתית: 67% נוצרים, 24% אתאיסטים, 3% מוסלמים, 1.5% יהודים, 1% הינדים.

תחבורה


ליוהנסבורג מספר נמלי תעופה, הגדול שבהם הוא נמל התעופה הבינלאומי או.אר טאמבו על שם אוליבר טאמבו. ביוהנסבורג ישנה מערכת ענפה של אוטובוסים עם תחנות סגורות, רכבת קלה ומספר רב של טקסי, מעין מיניבוס או מונית שירות.

פשיעה

יוהנסבורג סובלת מבעיית פשע קשה, שהידרדרה בעיקר עם סיום משטר האפרטהייד בעקבות ביטול ההפרדה הגזעית באזורי המחיה והתרת הרסן השלטוני. אזור מרכז העיר, בעבר ליבה הכלכלי והפיננסי של המדינה, הפך למסוכן במיוחד והאוכלוסייה הלבנה הדירה רגליה ממנו, והקימה מרכזי עסקים אלטרנטיביים בפרברים הצפוניים האמידים. הפשיעה נובעת בעיקר ממניעים כלכליים, לא פוליטיים או גזעיים, ובניגוד לאמונה רווחת - קורבנותיה העיקריים הם דווקא בקרב האוכלוסייה השחורה.
בשנים האחרונות עושה ממשלת דרום אפריקה ועיריית יוהנסבורג מאמצים אדירים לטפל בבעיית הפשיעה ולהפיח חזרה חיים ועסקים במרכז ההיסטורי של העיר.
מכרז מחיר שני

מכרז מחיר שני או מכרז ויקריי הוא סוג של מכירה פומבית 'במעטפות סגורות' (כלומר, אף מתמודד לא רואה את ההצעות שהגישו מתמודדים אחרים). המנצח במכרז הוא מי שהגיש את ההצעה הגבוהה ביותר. בניגוד למכירה רגילה המנצח לא משלם את ההצעה שלו אלא את ההצעה השנייה בגובהה. 
ניתוח המכרז נעשה לראשונה על ידי ויליאם ויקריי  מאוניברסיטת קולומביה, שלימים זכה בפרס נובל לכלכלה,  בשנת 1961. אולם סוג מכרזים כאלה היו בשימוש עוד קודם לכן, בפרט על ידי אספני בולים כבר בשנת 1893. היתרון של מכרז בשיטה זו הוא שאסטרטגיה השלטת של כל משתתף היא להציע את המחיר הקרוב ביותר לשווי האמיתי של המוצר עבור אותו משתתף.

תכונות המכרז

כאמור המכרז גורם לכך שהאסטרטגיה השלטת (האינטרס) של קונים היא להגיד את האמת, כלומר להציע את השווי האמיתי של המוצר עבורם.
בשפה מתמטית ניתן לומר כי עבור קונה i אם  השווי האמיתי עבורו הוא  והצעתו תסומן על ידי , אזי האסטרטגיה השלטת (באופן חלש) עבורו תהיה להציע .

דוגמה שלילית לשימוש במכרז מחיר שני

שימוש מעניין בשיטת מכרז זו בצורתה הבסיסית אירע בשנת 1990 בניו זילנד. ממשלת ניו זילנד החליטה למכור רישיונות לשימוש בתדרי רדיו.
מפני שלא היה ניתן להעריך באופן ברור את שווי הרישיון לשימוש בתדרי רדיו ועל מנת לעודד את המשתתפים להציע את ההצעות הקרובות ביותר לשווי האמיתי הוחלט להשתמש בשיטת מכרז מחיר שני. במכרז לא הוכנס מחיר מינימום במטרה לעודד ריבוי הצעות. מכיוון שכמות המתעניינים הייתה קטנה יחסית נוצר מצב אבסורדי בו אדם שהציע שבעה מיליון דולר ניו זילנדי (NZD) עבור תחום תדרים מסוים קיבל אותו במחיר של 5000 דולר בלבד. אדם אחר הציע מאה אלף דולר ושילם 6 דולר בלבד. מבחינה תאורטית אמנם אין כל סתירה וייתכן כי בשיטות מכרז אחרות לא היו מושג ערך גבוה בהרבה אולם מבחינה ציבורית ותקשורתית נעשה נזק.
אוטו שטרן

קורות חייו

שטרן נולד בעיר צורי (Żory או Sohrau) בקיסרות הגרמנית. כשהיה בן שש עבר עם משפחתו לעיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין), ושם אף למד באוניברסיטה מ-1906 עד לקבלת תואר דוקטור בכימיה פיזיקלית ב-1912. לאחר מכן הלך בעקבות אלברט איינשטיין לאוניברסיטת פראג ולמכון הטכנולוגי של ציריך. ב-1915 השלים עבודת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרנקפורט, בה נשאר עד 1921, עם הפסקה לשירות צבאי קצר. לאחר מכן כיהן במשך כשנתיים כפרופסור באוניברסיטת רוסטוק (Rostock), משרה אותה עזב לטובת המכון לכימיה פיזיקלית שאך הוקם באוניברסיטת המבורג. שטרן עבד בהמבורג עד 1933, אז אולץ להתפטר בשל החוקים הנאציים החדשים. הוא היגר לארצות הברית שם מונה לפרופסור לפיזיקה במכון הטכנולוגי קרנגי בעיר פיטסבורג, ולאחר מכן, ב-1945, לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם נשאר עד פרישתו.

עבודתו

עבודתו המוקדמת התרכזה בפיזיקה תאורטית, ובמיוחד בתרמודינמיקה סטטיסטית ובמכניקת הקוונטים. החל מ-1919 פנה לפיזיקה ניסויית. שיטת הקרן המתודית, אותה המציא, התגלתה ככלי שימושי למחקר תכונות של מולקולות, אטומים וגרעיני אטום. אחד היישומים הראשונים של שיטתו היה האישור האמפירי להתפלגות מקסוול בולצמן בגזים.
בניסוי שערך עם וולטר גרלך ב-1922 בדקו השניים את ההסטה של אטומים על ידי שדה מגנטי ואת השפעתו על המומנט המגנטי שלהם. הם השתמשו בקרן של אטומי כסף, אותה הקרינו דרך שדה מגנטי לא אחיד לעבר משטח זכוכית, ומצאו כי הקרן מתפצלת לשתי קרנים נפרדות, במקום להתרחב לרצועה מתמשכת. הניסוי אישר את התאוריה לפיה אטומים יכולים להסתדר במרחב רק בכיוונים מסוימים (ספין), ובמקרה של הכסף - בשני כיוונים בלבד. 
בהמשך מחקריו מדד את המומנט המגנטי של חלקיקים תת-אטומיים, לרבות הפרוטון, לגביו גילה כי ערך המומנט גדול פי 2 וחצי מהערך התאורטי שחושב עד אז. בנוסף, עבודתו על התאבכות קרני מימן והליום הדגימה היטב את האופי הגלי של אטומים ומולקולות. 
על גילויו אלה זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1943, וזאת לאחר שהפרס לא חולק כלל במשך שלוש שנים רצופות. הוא קיבל את הפרס לבדו, וועדת הפרס נמנעה מלהזכיר את חלקו של גרלך בגילויים, משום שהיה עדיין פעיל בממסד הנאצי.
חוף

חוף ים (בריבוי: חוֹפִֿים) הוא אזור שמסביב לקו התפר בין ים ליבשה הקרוי קו חוף. אזור זה מהווה אזור גאולוגי, גאוגרפי, וכן סביבה אקולוגית. חוֹפִים רבים מכוסים בחלקיקי סלע רבים, המהווים צורה גאולוגית הקרויה חול.

תרבות הפנאי בחוֹפִים

חופים הם אתרי תיירות בכל רחבי העולם. החוף משמש הן למנוחה והן כאתר למשחקי ספורט ואירועי ספורט ימי.
ספורט ימי כולל גם אירועי ספורט על החוף כגון כדורעף חופים, וגם אירועי ספורט בתוך הים, כגון: גלישה הכוללת גלישת גלים, גלישת רוח וגלישת קיט, שחייה הכוללת מקצי השחייה כחלק מתחרויות טריאתלון, ואירועי שיט הכוללים מפרשיות, קטמרנים וכדומה.

חוֹפִים בהיסטוריה


בתקופה הוויקטוריאנית, בשל האווירה הצנועה ששררה אז, שחייה בגוף חשוף נחשבה לא צנועה, ובגדי ים מלאים ואף קרונות רחצה היו נפוצים. במהלך המאה ה-20, ובמיוחד בעקבות המהפכה המינית בשנות ה-60, הפופולריות של בגדי הים החשופים גדלה במרבית מדינות המערב, ואף חופי נודיסטים הפכו פופולריים אך בקרב קהילות אדוקות שחייה בלבוש מלא עדיין מקובלת.
דניאלה מסטריקיו

חייה

מסטריצ'יו, ילידת בואנוס איירס, החלה את קריירת המשחק בגיל 8 בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית קטנטנות (בעונות 1-4), ובסדרה שיחקה את דמותה של סול - ילדה שננטשה על ידי אביה כשנולדה, ולאחר שאמה מתה חברתה הטובה ביותר של האם, בלן פראגה (רומינה ז'אן), מאמצת אותה.
מסטריצ'יו עזבה את הסדרה בסוף העונה הרביעית לטובת לימודים והמשיכה את קריירת המשחק שלה תחת פרופיל נמוך. 
יחד עם ידיד היא העלתה הצגה איתה רצו השניים על במות קורדובה. 
במהלך שנת 2002 היא חזרה להופיע בטלוויזיה וקיבלה תפקידים משניים בטלנובלות "קצ'ורה" ו"דרך הלב".
בשנת 2005, בהיותה בת 18, ילדה מסטריצ'יו בן והחלה לגדל אותו כאם חד-הורית, ובשנת 2012 ילדה בת. 
כיום היא עובדת ברשת סופרמרקטים ופרשה ממשחק.
קהילת המודיעין של קוריאה הצפונית

קהילת המודיעין של קוריאה הצפונית היא מצבור של זרועות אכיפת חוק וסוכנויות ביון שלכל אחת מהן תפקיד מוגדר מראש, שכמעט ואינו מצריך תיאום בין הארגונים השונים. ארגוני הביון של קוריאה הצפונית נוסדו ואורגנו על פי המודל של קהילת המודיעין הסובייטית שחולקה לשני ארגונים בלבד הקג"ב והגר"ו.

מודיעין פוליטי אזרחי

סוכנויות הביון של צפון קוריאה כפופות כולן ללשכת המודיעין הכללית של הקבינט של קוריאה הצפונית, כאשר הלשכה כפופה לוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים של קוריאה הצפונית - מפלגת השלטון. מחלקת הקישור של לשכת המודיעין הכללית אחראית לביצוע פעילויות תיאום נדרשות בין גופי הביון, במידה ונדרש תיאום בביצוע מבצעי איסוף מודיעין משולבים, בעיקר כנגד יפן וקוריאה הדרומית ובאיסוף מודיעין על הכוחות האמריקניים בקוריאה הדרומית.
הארגון העיקרי האחראי לאיסוף מודיעין חיצוני הוא מחלקת המחקר למודיעין חוץ, הכפופה ללשכת המודיעין הכללית.
ההתאחדות הכללית של המתיישבים הקוריאנים ביפן הוא השגרירות, הלכה למעשה, של קוריאה הצפונית בטוקיו. הארגון הוקם במאי 1955, וכיום חברים בארגון 200,000 איש וזהו הארגון היחיד שמייצג את האינטרסים הדיפלומטיים של קוריאה הצפונית ביפן, אף שהשלטונות היפניים לא מנהלים כל שיח עם נציגי ארגון זה, מאחר שלדעת שירותי הביטחון היפניים, הארגון משמש כחסות לפעילויות ביון במדינה.

מודיעין צבאי

לשכת המודיעין של המטה הכללי של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית, הוא הזרוע העיקרית המופקדת על איסוף מודיעין צבאי וטקטי עבור משרד הכוחות המזוינים של צפון קוריאה. למעלה ממאה אלף איש משרתים בארגון ועד שנות ה-90, פעל תוך תמיכה לוגיסטית רבה מהגר"ו הסובייטי. בשנות ה-90, ניתקו שירותי הביון הרוסיים כל קשר עם סוכנויות הביון של קוריאה הצפונית.

מודיעין פנים

איסוף מודיעין פנימי ותפקידי סיכול ריגול מבוצעים על ידי המשרד לביטחון המדינה של קוריאה הצפונית שהוא למעשה המשטרה החשאית והמשרד לביטחון העם שמשמש ככוח שיטור לאומי המופקד על שמירת הסדר הציבורי.
בעבר המשרד לביטחון הציבור אף כונה סוכנות הביטחון ובטיחות הציבור, והסוכנות לביטחון העם עד שב-1998 קיבל את השם המשרד לביטחון העם. על פי הערכות פועלים 50,000 סוכני חרש בתוככי המדינה.
דליה שימקו

ביוגרפיה

שימקו נולדה בעיירה נובה זמקי בצ'כוסלובקיה (בימינו בשטח סלובקיה) בשם "סוזנה שימקובה". אביה, דזידר ניצול שואה, עזב את אמה רות כשהייתה בהריון ושימקו פגשה אותו רק בגיל 18. 
בגיל שש עלתה לישראל עם אמה וסבתה וקיבלה את השם העברי "דליה". את קריירת המשחק שלה החלה בשנת 1980, עוד לפני שירותה הצבאי, כשהשתתפה בסרטו של זאב רווח "פצעי בגרות 80". לאחר השחרור מצה"ל ליהק אותה יצחק "צפל" ישורון לתפקיד ראשי בסרטו "נועה בת 17" שם גילמה את נועה, נערה העומדת על זכותה לחיים עצמאיים. הסרט זכה להצלחה רבה והזניק את קריירת המשחק של שימקו. ב-2003 שיחקה בסרט ההמשך "לא בת 17". בשנת 1982 סיימה לימודי תיאטרון בבית הספר תלמה ילין ושיחקה בסרט "צלילה חוזרת". בשנת 1984 נסעה ללונדון ללמוד משחק בבית הספר "Webber Douglas Academy".
בשנת 1985 חזרה לישראל והשתתפה בהצגות "נפש יהודי" "גטו" ו"חיי מולייר" בתיאטרון חיפה. שיחקה בפינה לנוער "על הברזלים" בתוכנית "זהו זה!" ובסרט הישראלי "אחד משלנו" בבימוי אורי ברבש (1989). על תפקיד זה זכתה בפרס שחקנית השנה. באמצע שנות התשעים השתתפה בסדרה הישראלית "בת ים ניו יורק" בתפקיד זיוה זלאייט. בשנת 1999 השתתפה במונודרמה הטלוויזיונית "חתונת השנה" מאת עירית לינור. בשנת 2000 השתתפה בסדרת הדרמה "המכון" בבימויו של אורי ברבש.
שימקו ביימה את ההצגות "הנחש", "שירה לוין מתה והיא חיה בתל אביב" ו"קשר דם". ההצגה "קשר דם" הפכה לנקודת מפנה בקריירה של דליה שהחלה להתפתח כבמאית תיאטרון. היא עיבדה למחזה (בשיתוף עופר עין גל) וביימה עם להקתה את הרומן של דוד פוגל "חיי נישואים". בשנת 2007 הקימה את "אנסמבל אספמיה". במסגרת האנסמבל כתבה וביימה את ההצגה "מבוך המראות" (2008). ביימה את ההצגה "אחוזת וייס" (2010) מאת נוריאל טוביאס. עיבדה (עם אילן שיינפלד) וביימה את ההצגה "מעשה בטבעת - סיפורה של אסתר" (2011), "חולת אהבה" (2012), "הנחש" (2013) "עננים" (2014) "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר (2015) ו"שייקספיר מתהפך בקברו" (2016), שיחקה וביימה את הצגת היחיד "הגברת הראשונה של הרייך השלישי" מאת נוריאל טוביאס, שם שיחקה את מגדה גבלס, וכן שיחקה וביימה את "יונה וולך - המופע", מופע תיאטרלי המבוסס על שירתה של המשוררת יונה וולך.
בשנת 2004 תרמה את קולה לפרק הסיום של התוכנית מ.ק 22 בתפקיד עצמה. באותה שנה שיחקה בסרט "דמיונות" לצד אסנת חכים. ב-2005 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה לנוער "השמיניה" בתפקיד ליאורה שקד, אימה של מיקה (שירה וילנסקי) ב-2007 ביימה את ההצגות "סדקים בבטון" ואת "פאטי דה פוזיה" בתיאטרון הבימה ובשנת 2010 שיחקה בסדרה "15 דקות" בתפקיד עמנואלה 'אמא' אנילביץ'. בשנת 2015 התארחה בסדרה "משפחה טובה" בערוץ 1, ושיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "רבין - היום האחרון".
שימקו גרושה ואם לבן. מתגוררת בתל אביב. בנובמבר 2017 נבחרה ליושבת ראש איגוד במאי התיאטרון בישראל (בת"י).