google/wiki40b huggingface dataset:
לוקרישיה גרפילד

לוקרישיה רודולף גרפילד (באנגלית: Lucretia Rudolph Garfield‏; 1832 - 14 במרץ 1918) הייתה אשת נשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד. הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית למשך תקופה קצרת מועד בשנת 1881.

ביוגרפיה

לוקרישיה הייתה בתו של זב רודולף מהעיר חירם (היירם) שבמדינת אוהיו. 
לוקרישיה פגשה את בעלה - "ג'ים" גרפילד כאשר שניהם למדו יחד בבית ספר יסודי. הם שבו ונפגשו בשנת 1851 כאשר שניהם היו סטודנטים במכון האקלטקטי וסטרן ריזרב, אולם הם התאהבו רק לאחר היכרות ממושכת, בדצמבר 1853, ונישאו רק בנובמבר 1858 עת עבד ג'יימס גרפילד כמורה בבית ספר. בין השנים 1861–1863 שירת גרפילד בצבא האיחוד, וכמעט לא פגש את אשתו. בתם הבכורה נפטרה בשנת 1863.
לאחר שנבחר לבית המחוקקים המדינתי עברה המשפחה לבירת מדינת אוהיו. בנם הבכור נפטר בשנת 1876 בגיל שנתיים אולם חמשת ילדיהם הנוספים הגיעו לבגרות.
בעת כהונתו של גרפילד בבית המחוקקים של ארצות הברית עברה המשפחה לוושינגטון הבירה ועם בחירתו לנשיאות עברה המשפחה לבית הלבן. לוקרישיה לא אהבה את תפקידי הגברת הראשונה, אולם נהגה לארח בביתה מכובדים לארוחות ביתיות פעמיים בשבוע.
בחודש מאי באותה שנה חלתה במלריה ועברה להחלמה בלונג בראנץ'  שבניו ג'רזי, ושם הייתה בעת ההתנקשות בגרפילד ב-2 ביולי. צ'ארלס גיטו, המתנקש, עקב אחר גרפילד לתחנת רכבת כאשר הנשיא ליווה את לוקרישיה בדרכה לנופש בחוף לונג ברנץ' שבניו ג'רזי, אך הוא החליט לא לירות בו אז, שכן לוקרישיה הייתה ידועה בשל בריאותה הלקויה וגיטו לא רצה לפגוע בה.
לוקרישיה שבה לוושינגטון ברכבת מיוחדת שנשלחה להביא אותה. הרכבת נסעה במהירות כה גבוהה עד שנשבר המנוע שלה בבווי שבמרילנד. לוקרישיה גרפילד נחבלה בתאונה, אך לא נפצעה. עם הגיעה לוושינגטון הגיעה מיד למיטתו של בעלה, ושהתה לצידו בשלושת החודשים שחלפו עד למותו מפצעיו. במהלך החודשים בהם סעדה את בעלה (שהיה פצוע אנוש) זכתה לאהדה ציבורית רחבה על מסירותה.
לאחר מותו של ג'יימס גרפילד בחודש ספטמבר שבה המשפחה לחוותם באוהיו, שם חיה במהלך 36 השנים הבאות. לוקרישיה הקימה בביתה חדר שהוקדש לקריירה של בעלה והפך למעשה לספרייה נשיאותית.
לוקרישיה נפטרה בשנת 1918 בעת שהותה בפסדינה שבקליפורניה.
מנדל הירש

קורות חיים

נולד באולדנבורג לחנה (הנה) לבית יידל ולרב שמשון רפאל הירש, ונקרא על שם אביו של רש"ר, רפאל מנדל הירש. למד באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת ברלין. נישא לדוריס באלין (Doris Ballin). בשנת 1855 התמנה למורה בבית הספר הריאלי של "קהל עדת ישורון" שאותו יסד אביו. בשנת 1877 התפטר אביו מהנהלת בית הספר של הקהילה והעמיד תחתיו את בנו ר' מנדל, ולצידו ד"ר גרשום לנגה מוורבורג (שנעשה מנהל בית הספר לאחר פטירת ר' מנדל).
ב-1896 הדפיס בפרנקפורט את ספרו "סדר ההפטרות" עם פירושיו על ההפטרות שבו הוא מסביר גם את הקשר בין כל הפטרה לפרשת השבוע שאליה הוצמדה. הספר תורגם לעברית והופיע בהוצאת פלדהיים, מאה שנה לאחר הדפסתו המקורית, בשנת תשנ"ו, 1996. היה מתנגד חריף לתנועה הציונית, והדפיס ב-1898 קובץ שגינה את הרעיון הציוני (Der Zionismus), אם כי הסכים שהתנועה החדשה הייתה לפחות סימן לכך שההתבוללות כשלה. מלבד ספרו על ההפטרות חיבר מנדל תרגום לגרמנית של תרי עשר (נדפס תר"ס), מגילת איכה, והקינות לתשעה באב.
אביו ייעד את מנדל לרשת את תפקיד רב הקהילה, אם כי לא פרסם זאת רשמית. לאחר פטירת אביו ביום האחרון בשנת 1888, ניסה לרשת את מקומו ברבנות הקהילה. על מועמדותו של מנדל העיבה נטייתו "שמאלה" להזדהות ואימוץ חזקים של התרבות הגרמנית (לעומת פרשנות "ימנית" של חיזוק המרכיב היהודי-הלכתי במסגרת תורה עם דרך ארץ). הוא גם סירב לעזוב את תפקיד מנהל בית הספר, שבו שירת במשך 33 שנים. הן משום כפל התפקידים והן משום חוסר יוקרתו התורנית, הציע מנדל למלא בפועל כרב רק תפקיד של מטיף בבית-הכנסת ומנהיג, כשמשרת מורה ההוראה תימסר לידי הדיין רבי גרשון פוזן שיתמנה כ"משנה לרב". ועד הקהילה התנגד לפיצול משרת הרבנות והודיע כי אינו רואה במועמדותו של הירש במצב זה כמועמדות תקפה לרבנות הקהילה. בשלב זה הוצעה מועמדותו של חתן הרב הירש, רבי שלמה זלמן ברויאר שכיהן אז כרב בפאפא שבהונגריה, הוא נענה ושב לפרנקפורט והתמודד על התפקיד מול הרב ד"ר זליג אוירבך מהלברשטט. ברויאר זכה ב-200 קולות מול 85 ליריבו וקיבל את המשרה.
רבי מנדל הירש הגיב בזעם למעשה זה של ועד הקהילה, ולמרות ששימר את משרת ההוראה שלו, נטש בפועל את מוסדות הקהילה, ולא נכנס לבית הכנסת שלה עד פטירתו כעבור 12 שנים. כתגובת נגד ל"רוח ההונגרית" שהביא גיסו לקהילה, הקים עם חוג קטן של נאמניו, את "חברת בן עוזיאל" שנפרדה מקהילת "מקור חיים" הנאמנה לרב ברויאר. לאחר פטירתו הקימו תלמידיו את חברת "נחלת צבי" שעסקה בלימוד כתביו של רש"ר הירש, אך שבה והפכה לחברת בת של חברת מקור חיים.
להירש היו אחד-עשר ילדים. בתו ד"ר רחל הירש הייתה רופאה, והאישה הראשונה בגרמניה שקיבלה פרופסורה לרפואה. בת אחרת נישאה לרב הלל קליין מניו יורק.
הארמייה ה-37 (ברית המועצות)

היסטוריה

היחידה הוקמה ביולי 1941 על בסיס היחידות שנסוגו מזרחה ויחידות שהיו בעתודה. תוך זמן קצר הארמייה הוצבה בקו ההגנה מערבית לקייב. במהלך קרב קייב היא ספגה אבידות קשות, רק יחידות קטנות וללא ציוד כבד הצליחו לצאת מהמצור. ב-25 בספטמבר הארמייה ה-37 פורקה. 
בנובמבר 1941 הארמייה ה-37 הוקמה מחדש על בסיס היחידות שהיו בחזית הדרום. המטרה הייתה להקים יחידה שתוביל מתקפת נגד לכיוון רוסטוב על דון. מתקפת נגד זו הצליחה, ארמיית הפאנצר הראשונה ספגה אבידות קשות. ביחד עם כוחות הארמייה ה-9 והארמייה ה-56 רוסטוב על דון שוחררה. בהמשך הארמייה ה-37 לחמה בפאתי הקווקז. במהלך ינואר 1943 היא שחררה את הערים קיסלובודסק, פיאטיגורסק וצ'רקסק.
בספטמבר 1943 הארמייה ה-37 הועברה לגזרת חזית הערבה. היא נכנסה לשטח אוקראינה ועברה את נהר הדנייפר באזור קריבוי רוג. בינואר 1944 היא הועברה לפיקוד החזית האוקראינית השלישית והמשיכה בהתקדמות מעברה. היא השתתפה בשחרור אודסה וטירספול. יחידות הארמייה לקחו חלק פעיל במבצע יאשי-קישינב ונכנסו לשטח בולגריה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הארמייה ה-37 הייתה מוצבת בשטח בולגריה עד פירוקה בשנת 1947.
בשנת 1998 היא הוקמה מחדש והמטה שלה ממקום באולן אודה.
ארנן עזריהו

ביוגרפיה

עזריהו נולד בחיפה לשרה עזריהו, מורה ופעילה ציונית-פמיניסטית; וליוסף עזריהו, איש חינוך ומראשי הסתדרות המורים. הוריו היו ממייסדי אחוזת בית, שהפכה לימים לתל אביב. ארנן כונה "סינִי" בשל עיניו המלוכסנות. 
כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לירושלים, כאשר אביו מונה למפקח על בתי הספר של ההסתדרות הציונית. בגיל 13 הצטרף עזריהו לתנועת המחנות העולים, ובהמשך הצטרף לארגון "ההגנה" ושימש שליח על אופניים להעברת מסרים. בתיכון למד תחילה בגימנסיה הרצליה, ומ-1934 עבר לבית הספר החקלאי כדורי, כתלמיד המחזור הראשון של בית הספר. שם הכיר את יגאל פייקוביץ, שלימים החליף את שמו ליגאל אלון, שהיה גם הוא תלמיד מחזור זה. 
בגיל 19 התנדב לתפקיד נוטר במשטרת היישובים, שפעלה בחסות שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל. ב-1937 היה ממקימי קיבוץ גינוסר. ב-1941 גויס לפלוגה א' של הפלמ"ח, יחידת ריגול שפעלה לקראת פלישת הבריטים לסוריה וללבנון, בפיקודו של משה דיין. במהלך מלחמת העולם השנייה עבר קורס מ"כים בכפר גלעדי, ובהמשך הופסק הקורס ועזריהו ירד עם חבריו להגן על דרום ארץ ישראל, בעקבות התקדמות כוחותיו של רומל במצרים. 
 
בשנת 1943 מונה לקצין תרבות וראש מטה ההסברה של הפלמ"ח, בתקופת הוויכוח על נחיצות הארגון ועל מטרותיו. שירת בתפקיד זה עד פירוק הפלמ"ח ב-1948. מ-1947 שימש כקצין השלישות של ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה". ב-1948 התמנה לקצין השלישות של חזית הדרום במלחמת העצמאות, תחת פיקודו של יגאל אלון. השתתף ב-1949 בוועדה שקבעה את הסכם שביתת הנשק עם מצרים.
לאחר סיום המלחמה, מ-1949 עד 1951, היה חבר מזכירות הקיבוץ המאוחד. ב-1957 היה שליח הקיבוץ המאוחד לארצות הברית. ב-1962 הצטרף אל רעייתו ריקה ועבר להתגורר בקיבוץ יראון. לבני הזוג נולדו שתי בנות (לעזריהו בן נוסף מנישואים קודמים). ב-1965 התמנה ליועצו הצבאי והאסטרטגי ומנהל לשכתו של השר ישראל גלילי, ושימש כעוזרו הקרוב ואיש סודו, עד שנת 1977. 
ב-1979 הקים את "מרכז גלילי", שעסק בנושאי ביטחון בישראל, ביד טבנקין, המרכז הרעיוני של התנועה הקיבוצית. בשנות ה-80 היה פעיל מרכזי ביד טבנקין. במקביל עבד במפעל "פסקל רוכסנים" בקיבוץ יראון, והיה שותף לוועדות בקיבוץ.
ב-2008 יצא לאור ספר ראיונות עמו, שערכה אורה ערמוני - "חבר ואיש סוד: שיחות עם סיני". בראיונות תיאר אירועים ותהליכים היסטוריים ופוליטיים מתקופת שירותו כאיש סודו של גלילי, בהם נושא מדיניות הגרעין של ישראל. בראיון נוסף, לאבנר כהן, תיאר עזריהו את המידע שקיבל מגלילי, על הצעתו של שר הביטחון, משה דיין, ביום השני למלחמת יום הכיפורים, להפעלת נשק גרעיני, הצעה שנדחתה בתוקף על ידי ראש הממשלה, גולדה מאיר.
ישראל חיים קאהן

הרב ישראל חיים הכהן קאהן הוא האדמו"ר מנחלת אהרן, בנו החמישי של הרב אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן.

ביוגרפיה

נישא בי"א בסיוון ה'תשל"ה לשרה בת הרב אברהם צבי בעק, אב"ד מלבורן שבאוסטרליה.
עם פטירת אביו הוכתר כרב קהילת תולדות אהרן. לאחר כשש שנים העתיק את מגוריו ומרכז פעילותו לבית שמש, והתמנה על ידי אחיו, הרב דוד קאהן, שירש את אביהם כאדמו"ר מתולדות אהרן, לרב בית המדרש 'תולדות אהרן' ברמת בית שמש ב'.

הקמת חסידות נחלת אהרן

בשנת 2010 פרש הרב קאהן מחסידות תולדות אהרן, בעידוד אחיו האדמו"ר], והקים את חסידות נחלת אהרן, הקרויה גם היא על שם הרב אהרן ראטה מייסד חבורת שומר אמונים. לחסידות קהילות בבית שמש, בשכונת ברכפלד שבמודיעין עילית ובאשדוד.
הרב קאהן מרבה לדרוש בקרב הציבור הליטאי. עיקר פעילותו בעיר מודיעין עילית.
בנו הרב אהרן קאהן, חתן רבי יהודה אליעזר דוד ניישלאס, אב"ד סערדהאלי ודומ"ץ בעדה החרדית, הוא ראש ישיבת "פרח מטה אהרן" בבית שמש. בן נוסף, הרב שמואל, הוא מגיד שיעור בישיבת תולדות אהרן בירושלים.
אל-מלכ אל-כאמל

ביוגרפיה

אל-כאמל היה בנו של הסולטאן המצרי אל-מלכ אל-עאדל, ואחיינו של השליט האיובי צלאח א-דין. בשנת 1218 הוביל אל-כאמל את הכוחות המוסלמיים נגד מתקפת הצלבנים על העיר המצרית דמייטה כחלק ממסע הצלב החמישי. מאוחר יותר באותה השנה ירש את תפקיד הסולטאן לאחר מות אביו. בשנת 1219 נערך נגדו ניסיון הפיכה, בהובלתם של הנוצרים הקופטים במהלכו שקל להימלט לתימן. את ניסיון ההפיכה סיכל לבסוף אחיו של אל-כאמל אלמלכ אלמעט'ם עיסא שליט דמשק.
משסיים אל-כאמל את הפרק הראשון במלחמותיו כנגד הצלבנים, ערך הסולטאן מספר ניסיונות להגיע להבנות ושלום עם הכוחות הנוצרים. רובם ככולם נדחו בשלילה, לרוב בגלל השפעתו של נציג האפיפיור בקרב הכוחות. תמורת הסכם שלום הציע אל-כאמל לצלבנים להשיב לידיהם את ירושלים ולשקם את חומותיה (שהרס אחיו), וכן להשיב לידיהם את שאריות הצלב עליו נצלב ישו (שככל הנראה מעולם לא היו בידיו). בין האנשים איתם ניהל משא ומתן בנוגע להסכם השלום נכלל גם הנזיר פרנציסקוס מאסיזי, שהתלווה אל צבא הצלבנים וככל הנראה נפגש עם הסולטאן כדי לנסות להמירו לנצרות.
בשנת 1219, בעקבות בצורת שהתבטאה בזרימה חלשה של נהר הנילוס, נפוצו מגפות ורעב במצרים, והסולטאן התרכז בשיקום ממלכתו, הזניח את שמירת גבולותיה והניח לצלבנים לכבוש את העיר דמייטה בעוד הוא וצבאו בורחים למבצר אל מנסווארה שמעל הנילוס. בשנת 1221 הציע הסולטאן בשנית חוזה שלום לצלבנים, אולם האחרונים עמדו בסרובם. הצבא הצלבני המשיך בדרכו אל עבר קהיר אולם נחסם וספג אבדות רבות לאחר שהסולטאן הורה על פתיחת הסכרים שעל הנילוס והצפת הכוחות הכובשים. לאחר שנפגעו הסכימו הצלבנים לחתום עם הסולטאן על חוזה שלום שתוקפו שמונה שנים, במסגרתו הושבה העיר דמייטה לידי המצרים.
בשנים שלאחר החתימה על הסכם השלום החל אל-כאמל לנהל מאבקי כוח מול אחיו אל-מועט'ם. מאבקים אלו הביאו אותו לכלל החלטה לכרות שלום מול פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהחל באותו הזמן לארגן את מסע הצלב השישי באירופה. כוונתו המקורית של אל-כאמל הייתה להעניק לפרידריך את ירושלים תמורת עזרה נוצרית בכיבוש דמשק מידי אחיו, אולם מותו של אל מועט'ם בשנת 1227 ביטל את הצורך בהסכם שכזה.
על אף הנכונות המוסלמית להעניק את ירושלים לצלבנים ללא קרב הגיע לבסוף פרידריך השני לארץ ישראל. במגעים שניהל מולו, ביקש אל-כאמל מהקיסר להעניק לו את השליטה בארץ ישראל ועבר הירדן ולאחיו אל אשרף את השליטה בסוריה, וזאת תמורת ויתור מוסלמי על הזכויות בירושלים.
בשנת 1229 נחתם חוזה השלום לתקופה של 10 שנים וירושלים הושבה לידי הצלבנים בממלכת ירושלים, והכניסה לעיר נאסרה על יהודים ומוסלמים. אל-כאמל לא חשש ממסירת העיר לידיים נוצריות, וזאת מאחר שהיא מעולם לא שוקמה מאז מפלתה בפני צלאח א-דין בשנת 1187 מה גם שבהסכם השלום נקבע כי חומות העיר לא ישוקמו.
ההסכם עם הנוצרים לא הביא את השקט המיוחל לו ציפה אל-כאמל. מיד לאחר החתימה על ההסכם החלו צבאותיו של הסולטאן להתנגש עם צבאות הסלג'וקים והח'ואריזמים, התנגשויות שנמשכו עד מותו של הסולטאן בשנת 1238.
לאחר מותו של אל-כאמל ירשו אותו בניו א-צאלח כשליט סוריה ואל-עאדל השני כשליט מצרים, אולם עד מהרה נקלעה האימפריה לכדי מלחמת אחים. בשנת 1239 פקע תוקף ההסכם שנחתם עם פרידריך השני וירושלים שבה לידי האיובים, אולם חמש שנים לאחר מכן היא נכבשה בידי צבא הח'ואריזמים.
אמנות מצרים העתיקה

אמנות מצרים העתיקה היא אמנות מונומנטלית שמטרתה הייתה להאדיר את שמם, כוחם ואלמותם של הפרעונים ועל מנת לפאר את ארמונותיהם, מקדשיהם וקברותם.
רוב החפצים, הפסלים והציורים נמצאו בתוך קברים. המצרים הקדמונים האמינו בחיים שלאחר המוות והכינו את עצמם לחיי נצח. באמצעות הציורים שתיארו את חייהם בעולם הזה, הם קיוו להמשיך את חייהם בעולם הבא לאחר מותם. ככל שהמת היה חשוב יותר, כך קברו היה מפואר יותר. מלידתו של פרעה ועד מותו נבנה קברו על מנת לשמשו לאחר מותו, לעיתים נחנטו ונקברו עמו גם משרתיו, בני משפחתו ואפילו חיות המחמד שלו על מנת שיוכלו לעבור איתו ל"ארץ המערב" - החיים שלאחר המוות. בדרך כלל, הייתה תלויה צורת הקבורה במעמד החברתי של המת, כך שהאצילים והכהנים נקברו במסטבות ופשוטי העם נקברו בבור באדמה. בשושלות 3–6 נקברו הפרעונים בפירמידות אך מאחר שבניית פירמדות הייתה יקרה וכן מאחר שפירמידות בלטו בשטח ומשכו שודדים רבים, הופסקה צורת קבורה זו. הוחלט לקבור את המלכים במקומות נסתרים כגון עמק המלכים, מקום מרוחק ומבודד מכל מקום ישוב, אשר מעטים האנשים אשר ידעו על קיומו. הקבר עצמו היה חצוב בתוך הסלעים ומורכב מחדר אחד או מערכת של חדרים.
תכולת הקברים המפוארים שרדה עד היום, וממנה מסיקים איך חיו המצרים הקדמונים: במה הם האמינו, על מה הייתה המיתולוגיה שלהם מבוססת, מי היו האלים שלהם, מה היו מנהגיהם וכדומה. קירות הקברים כוסו בכתב הירוגליפי שסיפק פרטים על תהליך הקבורה, אורח חייו של המת וכן תפילות לאלים.
אשמת הכוכבים (סרט)

הפקה

הסרט הופק על ידי מרטין בוון וויק גודפרי , צולם בפיטסבורג, פנסילבניה, ובאמסטרדם, הולנד, בתקציב של כ-12 מיליון דולר.

הכנסות

בכורת הסרט הייתה ב-6 ביוני 2014 והכנסותיו בכל העולם בשבוע הראשון היו כ-48 מיליון דולר. הכנסותיו עד אוקטובר 2014 הן כ-307 מיליון דולר – מתוכם כ-125 מיליון דולר בארצות הברית.
שיר אידלסון

ביוגרפיה

בוגרת בית הספר תלמה ילין במגמת תיאטרון (1993). בשנת 1998 סיימה 3  שנות לימודי משחק  במחזור ל"ו של בית הספר למשחק בית-צבי לצד עירית קפלן, ענת מגן, עודד לאופולד, נטע הבר, אילן פלד, הילה סורג'ון פישר, מרינה שויף, דני גבע ומיה דגן. למדה שנתיים בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין, וקיבלה מלגות כגון: מלגת הצטיינות, מלגה ע"ש שמואל רודנסקי על ביצוע מצטיין של שלל התפקידים בשנה ג', מלגת קרן הסטיפנדיות, וכן במשך ארבע שנים זכתה במלגת קרן שרת. 
נשואה לפייר, אם לשתי בנות, סופי ואלכס, ומתגוררת באבן יהודה.

קריירה בתיאטרון

בתיאטרון הספרייה: ב-1998 גילמה את אדלה בהצגה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים ארתור קוגן. ב-1999 גילמה את קטיה בהצגה "חמישה לילות" מאת אלכסנדר וולודין שביימה נינה מיכואלס, ואת דונה בהצגה "הקיץ האחרון" מאת ג'יין צ'יימברס שביימה אריאלה מנדלס. 
בתיאטרון בית ליסין גילמה את וולווט בהצגה "פופקורן" מאת בן אלטון שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1998 שיחקה בהצגה "המורדים" מאת עדנה מזי"א שביים עמרי ניצן. ב-1999 שיחקה בהצגה "מעיין הגופרית" מאת נוריאל טוביאס שביים גדליה בסר. ב-2004 שיחקה לצד דינה סנדרסון בהצגה "עקר בית" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א. ב-2006 שיחקה בהצגה "קרוב לבית" שכתבה וביימה דפנה רובינשטיין, ובהצגה "יתוש בראש" מאת ז'ורז' פדו שביים עמרי ניצן. 
בתיאטרון צוותא גילמה את גלי בהצגה "נימפות בערפל" (שאף הפכה ב-2008 לסרט קולנוע בעל אותו השם בבימויו של יורם זקס). 
בתיאטרון הבימה ב-2004 גילמה את הופי בהצגה "ארטון" מאת עזרא אהרון שביים רוני ניניו.
ב-2010 בתיאטרון חיפה גילמה את סשה בהצגה "מי דואג לילד" מאת טום סטופארד שביים משה נאור. בתיאטרון הקיבוץ שיחקה בהצגת היחיד "אני כריסטיאן F" שעיבדה איילה קוקוס וביים ניר ארז.

קריירה בקולנוע ובטלוויזיה

ב-1988, כשהייתה בת 13, גילמה את מירהל'ה לצד קאיפו כהן ואביטל דיקר בסרט שביים אלי כהן "הקיץ של אביה" על פי ספרה של גילה אלמגור בעל אותו השם. ב-1997 גילמה את מאיה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "רמת אביב גימל". ב-1999 גילמה את גלי בעונה הראשונה (פרק 12) של  סדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים" ששודרה ב"ערוץ הילדים". ב-2001 גילמה את מיקה בסדרת הטלוויזיה "דקות של תהילה" ששודרה ב"ערוץ 2". ב-2003 גילמה את רות בסרט הקולנוע "להיות כוכב". בין השנים 2003-2005 שיחקה בטלנובלה החסידית הראשונה, "החצר", שם גילמה את רוחל, ביתו של האדמו"ר מלייבניץ. ב-2008 גילמה את גלי בסרטו של יורם זקס "נימפות בערפל".
האונומסטיקון של אמנופה

האונומסטיקון של אמנופה הוא מסמך ממצרים העתיקה המתוארך לסוף המאה ה-12 לפנה"ס או ראשית המאה ה-11 לפנה"ס, ימי השושלת ה-20. אונומסטיקון כולל קטלוג של 610 גופים מנהליים/מונחים במבנה היררכי. זו אינה רשימה פשוטה של מונחים. 
האונומסטיקון נקרא על שמו של אמנופה המופיע בו כסופר שכתב את הרשימה. אין מידע לגבי זהות הכותב. האונימסטיקון ידוע ממספר טקסטים שנמצאו, חלקם מתקופת הביניים השלישית השושלות ה-21 וה-22 (בין מחצית המאה ה-11 ועד מחצית המאה ה-8 לפנה"ס). הטקטים נכתבו על גבי פפירוס, לוחות עור וחרס. הטקסטים לא היו שלמים. אחד העותקים השמורים ביותר שנמצאו, נכתב על גבי פפירוס, והוא נמצא באל-חיבה שבמצרים התיכונה. עותק זה נרכש על ידי האגיפטולוג הרוסי ולדימיר גולנישצ'ב שרכש גם את מגילת ון אמון. העותק שוכן היום במוזיאון פושקין במוסקבה. עותק זה שימש כבסיס לספרו של האגיפטולוג הבריטי אלן גרדינר שיצא לאור בלונדון בשנת 1947 בשלושה כרכים: Ancient Egyptian Onomastica.
המסמך נחשב כמקור חשוב לאגיפטולוגים החוקרים את מצרים העתיקה בנושאי המשפט הפרעוני, הממשל והכהונה, הגאוגרפיה, הכלכלה והארגון הפוליטי של עמי האזור בתקופת הממלכה החדשה.
ישיבת נהריה

העקרונות החינוכיים בלימוד התורה במסגרת הישיבה

ראשי הישיבה יחד עם צוות הרמי"ם מדגישים בהוויה של הישיבה את ראיית התורה כ"תורת חיים", תורה המחוברת לחיי המעשה וזאת בלימוד מתוך שמחה ואהבה. 
צוות הרבנים שם דגש על לימוד מקיף ויסודי, המקנה לתלמידים ידע בכל תחומי התורה ומעצב את עולמם הרוחני. לשם הגברת העיון וההעמקה בסוגיות נסעו לעיתים רבני הישיבה עם התלמידים מדי חודש לשמוע שיעורי עיון בסוגיות מפי הרב יעקב ניסן רוזנטל, עד פטירתו. המסגרת המיוחדת מעודדת את התלמידים לשלב בין לימוד תורה לשרות צבאי, לרוב ביחידות קרביות.

מסלולים כהמשך לישיבה

בוגרי הישיבה ממשיכים בלימודים תורנים או אקדמאיים במסגרות השונות ומשתלבים בחלק הפעיל והיצרני בחברה בישראל. רבים מבוגרי הישיבה ממשיכים את דרכה של הישיבה בחינוך ופעילויות חברתיות וקהילתיות למען העם והארץ. 
בין בוגרי הישיבה ניתן למצוא רבנים, רמי"ם בישיבות הסדר ותיכוניות, בעלי מקצועות בכל מגזרי המשק, סטודנטים ועוד.

תלמידי הישיבה והעיר

ישיבת ההסדר "נהר דעה" שבנהריה, מתייחדת מאז ראשית דרכה בקשר ההדוק שלה עם העיר ובעשייה הרבה למען הקהילה. תלמידי הישיבה מתחנכים לערכי נתינה וחסד, ומיישמים זאת הלכה למעשה בפעולות חינוך, הנחלת המורשת היהודית וסיוע לאוכלוסיות נזקקות.

הגרעין התורני

מתוך פעילות הישיבה למען הקהילה יזמו ראשי הישיבה מהלך של הקמת "גרעין תורני", אשר מורכב מבוגרי הישיבה שקבעו בנהריה את ביתם ומאנשי הקהילה בעיר נהריה. הקמת ה"גרעין התורני" מחזקת את אנשי העיר ומעודדת זוגות צעירים להגיע לנהריה. במהלך השנים ה"גרעין התורני" תפס תאוצה ויזם פעולות רבות לטובת החברה והקהילה.
כראש הגרעין התורני משמש אחד מרבני הישיבה הרב יצחק פייגלין.

ישיבת נהריה בימי מלחמת לבנון השנייה

במהלך מלחמת לבנון השנייה נשארה הישיבה בהרכב כמעט מלא בעיר והמשיכה את לימוד התורה. כמו כן סייעה רבות לתושבים שנאלצו להישאר בעיר. הן בעידודם וחיזוקם הנפשי, והן בעזרה בפועל על ידי חלוקת מנות ומצרכי יסוד ופעילות וביקורים במקלטים. מלבד צה"ל ועיריית נהריה הייתה הישיבה המוסד היחיד שנשאר פעיל בעיר בעת החירום.
אגם אמדאוס

היסטוריה

האגם נתגלה בתודעת האירופאים בשנת 1872 הודות למגלה היבשות האנגלי-אוסטרלי ארנסט ג'יילס (Ernest Giles)
בעת מסעו אל פנימה של אוסטרליה.
תחילה הוא כינה אותו "אגם פרדיננד" לכבוד מיטיבו, הברון פרדיננד פון מילר, אולם זה יעץ לקרוא לו "אגם אמדאוס" לכבוד המלך אמדאו הראשון של ספרד.

גאוגרפיה ואקולוגיה

אגם אמדאוס הוא חלק משורה של אגמי מלח המשתרעים מן אגם הופקינס ועד הנהר פינקי. האזור הסמוך לאגם הוא מקור אוסטרלי חשוב למי שתייה עם מעינות רבים. מסביבו נמצאים עוד אגמי מלח קטנים.
האגם והאגמונים מסביבו נמצאים בשליטת שלוש חברות חקלאיות של אבוריג'ינים:"פיטרמן", "קאטיטי" ו"האסטס בלאף". אזור קטן בקצהו המערבי משמש לחוות קרטין-ספרינגס.
בשנים 2005-1997 האזור כולל 93% משטח האגם הובער על ידי דליקת ענק של שיחים.
בסביבת האגם חיים גמלים רבים המוצאים כאן מים ומזון מתאימים. הם מהווים איום על הישרדות צמחי המדבר "קואנדונג", תת-מין של Santalum acuminatum המניבים פרות מתוקים בחודשים אוקטובר-פברואר.
סבסטיאן באייר

ביוגרפיה

באייר נולד באאכן, גרמניה. באליפות אירופה לנוער שנערכה בקובנה, ליטא בשנת 2005 הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.73 מטר. באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיים במקום 19 בתוצאה של 7.66 מטר. 
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים באייר במקום 23 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.77 מטר

אלוף אירופה באולם

באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 2009 זכה באייר במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.71 מטר. קפיצה זו היא הקפיצה השנייה בטיבה בהיסטוריה של הקפיצה לרוחק באולם, אחרי שיא העולם של קארל לואיס מארצות הברית 8.79 מטר, שקבע בשנת 1984. בהשיגו תוצאה זו, שבר את השיא האירופי של הספרדי יאגו למלה, שעמד על 8.17 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים באייר במקום 19 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.98 מטר.
במרץ 2011 שב וזכה במדליית זהב באליפות אירופה באתלטיקה באולם שהתקיימה בפריז, צרפת בתוצאה של 8.16 מטר. באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בספטמבר אותה שנה הוא סיים במקום שמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.17 מטר.

אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2012 זכה באייר במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.34 מטר. באולימפיאדת לונדון שנערכה באותה שנה הגיע למקום החמישי אחרי שקפץ למרחק של 8.10 מטר.
חיים סתהון

קורות חייו

נולד בצפת לרב מנשה סתהון, רבה לשעבר של ארם צובא. אביו נישא בצפת לאשה ממוצא אשכנזי, לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה, ומנישואים אלו נולד רבי חיים. לאחר שהתייתם מאביו בגיל חמש שנים בלבד, נישאה אמו לרב יצחק יעקב סאליצר, וחינכה אותו לפי רוחה ושאיפותיה, כמנהג האשכנזים. הוא למד בישיבות רבני האשכנזים. אחר כך המשיך ללמוד בחברת רבני הספרדים.
בשנת תרס"ב נתמנה לרב ראשי בצפת.
חיבר ספר מנהגים על מנהגי ארץ ישראל הנקרא "ארץ חיים". הספר הוא אסופה של דינים ומנהגים הקשורים לארץ ממגוון רחב של פוסקים, שנאספו ונערכו בידי סתהון. הספר כולל את הסכמותיהם של הרבנים הרב יעקב שאול אלישר, הרב יצחק משה אבולעפיא, הרידב"ז, הרב חיים ברלין והרב אליהו בכור חזן.

פטירתו

אודות מועד פטירתו לא נשמרו דברים ברורים. בהקדמת ספרו צויין שיום פטירתו הוא ו' באייר תרע"ו. אולם בקובץ התורני "נזר התורה" התפרסמה אגרת של ר' חיים סתהון ששיגר לר' משה קליערס רבה של טבריה ותאריך כתיבתה הוא ו' באדר תרע"ח (1918). נקבר בבית העלמין בצפת.
רמי (משחק)

רמי (אנגלית: Rummy) הוא משחק קלפים שמטרתו השלמת סדרות קלפים קבועות מראש. בישראל נפוצה במיוחד גרסה של המשחק בשם "רמיקוב".

מטרת המשחק

מטרת המשחק היא כאמור בניית סדרות המכילות שלושה קלפים לפחות כל אחת.
מרת ומוזל

היסטוריה

המחוז נוצר ב-1871 בסוף מלחמת צרפת-פרוסיה כאיחוד של המחוזות "מרת" ו"מוזל", שנשארו בטריטוריה צרפתית.
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל לורן.
ניחא ליה לאיניש ליעבד מצווה בממוניה

ניחא ליה לאיניש דתיעבד מצווה בממוניה (בעברית: "נוח לו לאדם שתיעשה מצווה ברכושו")  הוא כלל הלכתי לפיו האדם הסביר מוכן בדרך כלל (גם ללא הסכמה מראש) שתיעשה מצווה שתיזקף לזכותו, אפילו אם היא כרוכה בהוצאה כספית או שימוש בחפציו.

מקור

בתלמוד מופיע כלל זה, בנושאים הלכתיים שונים, במסכת פסחים מדובר על מקרה בו השכיר אדם בית לחבירו בערב פסח בחזקת בדוק מחמץ, אולם לאחר מכן התברר שיש חמץ בבית ויש צורך לבדוק אותו. קובעת הגמרא שהשוכר אינו יכול לבטל את המקח בטענת "מקח טעות", למרות שכעת על השוכר לטרוח לבדיקת החמץ בגופו או בממונו לשכירת עובד, שכן "ניחא ליה לאיניש ליעבד מצווה בממוניה", עם זאת, הפוסקים דנו בסוגיה האם ובאיזה אופן יכול השוכר להשית את הוצאות הבדיקה על המשכיר.

סתירת הכלל

בניגוד לנאמר במסכת פסחים, הקשו הראשונים ואחרונים מדברי התלמוד במסכת בבא מציעא, שם מופיע דינו של שואל ספר תורה, שאסור לו להשאילו לאחר. הגמרא מבארת שהדין שתקף בכל סוגי הדברים, נשנה במיוחד לגבי ספר תורה, כדי ללמדנו שלא נאמר כאן הכלל של "ניחא ליה לאיניש ליעבד מצווה בממוניה" שכן בעניין זה מקפיד בוודאי בעל הספר, שלא להשאילו לאחר בלי רשותו.
הראשונים והאחרונים, דנים ביישוב הסתירה לכאורה בין שתי הוראות אלו. יש שתירצו שהכלל "ניחא ליה וכו'" נשנה בעיקר כאשר עומד על הפרק מצווה שעל בעל החפץ לקיים, לפיכך בעניין בדיקת חמץ, מכיוון שהחיוב והמצווה לבדוק הוא על השוכר עצמו, הרי שנוח לו בכך, לעומת זאת לגבי ספר תורה, המצווה העיקרית של הקריאה בתורה, הוא של השואל הקורא בתורה, ולכן בזה אין אומרים הכלל "ניחא ליה".

פסיקת ההלכה

השולחן ערוך, פסק להתיר השאלת טלית ותפילין מחבירו בלי ידיעתו, עקב הכלל של "ניחא ליה וכו'", עם סייג שעל השואל לקפל את הטלית, באופן שמצאו.
הפוסקים האחרונים חלוקים בדעתם האם יש לנהוג כך למעשה. כך למשל כותב הבן איש חי:"בזמן הזה חזינן (-רואים), רובא דעלמא (-רוב העולם) קפדי (-מקפידים) שלא ילבשו אחרים ציצית ותפילין שלהם, ולכן אין ליקח מן השמש ציצית ותפילין של אחרים שלא מדעת בעלים, אלא אם כן יודע השמש בבירור שהבעלים לא קפדי, ואין כל הדעות שוות בדברים אלו, הלא גם אנכי מכיר בעצמי דאנא מאינשי (-אני מהאנשים) דקפדי בזה, והטעמים שונים".