google/wiki40b huggingface dataset:
עמק עכור

עֵמֶק עָכוֹר הוא כינוי שניתן במקרא לעמק באזור יריחו, בו נסקל עכן בן כרמי.
לפי המתואר בספר יהושע, יהושע בן נון הורה על סקילת עכן בן כרמי ובני משפחתו, אשר מעלו בחרם העיר יריחו, וכינה את העמק בו בוצעה הסקילה בשם "עמק עכור", בשל התנהגותו העכורה של עכן:
"וַיַּעֲלוּ אֹתָם עֵמֶק עָכוֹר וַיֹּאמֶר יְהוֹשֻׁעַ מֶה עֲכַרְתָּנוּ יַעְכָּרְךָ ה' בַּיּוֹם הַזֶּה וַיִּרְגְּמוּ אֹתוֹ כָל יִשְׂרָאֵל אֶבֶן ... עַל כֵּן קָרָא שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא עֵמֶק עָכוֹר עַד הַיּוֹם הַזֶּה".
העמק נזכר גם בתיאור גבולות נחלות שבט יהודה ושבט בנימין בספר יהושע: "וְעָלָה הַגְּבוּל דְּבִרָה מֵעֵמֶק עָכוֹר וְצָפוֹנָה פֹּנֶה אֶל הַגִּלְגָּל אֲשֶׁר נֹכַח לְמַעֲלֵה אֲדֻמִּים אֲשֶׁר מִנֶּגֶב לַנָּחַל".
מאוחר יותר, העמק נזכר בספרי הנביאים, כמשל לתקומת ישראל. כך, בספר ישעיהו: " וְהָיָה הַשָּׁרוֹן לִנְוֵה צֹאן וְעֵמֶק עָכוֹר לְרֵבֶץ בָּקָר לְעַמִּי אֲשֶׁר דְּרָשׁוּנִי", וכך, בספר הושע: "וְנָתַתִּי לָהּ אֶת כְּרָמֶיהָ מִשָּׁם וְאֶת עֵמֶק עָכוֹר לְפֶתַח תִּקְוָה וְעָנְתָה שָּׁמָּה כִּימֵי נְעוּרֶיהָ וּכְיוֹם עֲלוֹתָהּ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם". יש לציין כי הפסוק האחרון שימש מקור לשמה של המושבה פתח תקווה, הואיל ובתחילה חשבו מייסדיה להקימה בסביבות יריחו.
במגילת הנחושת שנמצאה בקומראן, ומתוארכת לשלהי תקופת בית שני, הוזכרו אוצרות שנטמנו ב"חרובא שבעמק עכור" ו"בין שני הבינין שבעמק עכור". בשנת 2005 התגלה מטמון בזמן ביצוע עבודות עפר באחד מהכפרים במזרח ירושלים, שתואם בכמותו למתואר במגילה על אותו אוצר שבעמק עכור. 
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי העמק שוכן מצפון ליריחו. עם זאת, הדעה המקובלת כיום היא שעמק עכור המקראי שכן דרומית ליריחו, ויש המציעים את בקעת הורקניה ("אלבקיעה"), השוכנת כחמישה ק"מ מערבית לקומראן.
פרנץ פון פירסטנברג

פרנץ פרידריך וילהלם, פרייהר פון פירסטנברג (7 באוגוסט 1792 - 16 בספטמבר 1810) היה האישיות הבכירה ביותר בדיוקסיה הנסיכותית של מינסטר במחצית השנייה של המאה ה-18.

תחילת דרכו

פירסטנברג נולד למשפחת אצולה וסטפאלית. בשנת 1746, כשהיה בן 17, הוא נשלח ללימודים בבית הספר של הישועים בקלן, שם הוא נשאר שנתיים. לאחר מכן הוא למד במשך שנה באוניברסיטת זלצבורג ובין השנים 1751 ו-1753 הוא למד ברומא. בשנת 1748 הוא צורף למועצת הקתדרלה (Domkapitel, ועד אנשי כמורה שאמור לעזור להגמון בניהול הדיוקסיה) של מינסטר ופדרבורן. במועצת הקתדרלה של מינסטר ישבו כמרים ממשפחות האצולה של האזור. בשנת 1762 הכתיר אותו הקורפירסט של קלן ובישוף מינסטר כשר לענייני הנסיכות ההגמונית מינסטר, ובשנת 1770 כסגנו בניהול הדיוקסיה (Generalvikar).

פירסטנברג המדינאי

העיר אותה קיבל פירסטנברג הייתה מוכת קרבות ועוני. בסופו של דבר הצליח המדינאי הממולח להוציא את העיר מהגרעון המצטבר. הוא קידם את החקלאות ואת בתי המלאכה. שיפר את מערכת המשפט ואת מבנה המשטרה. הוא העביר רפורמות בכנסייה עצמה; למשל, הקבלה למנזר הפסיקה להיות תלויה במעמד הכלכלי, אלא רק במוטיבציה הדתית של המועמד. הוא חיזק את הצבא ובנה אקדמיה צבאית בעיר. הוא החליט על הקמת מערכת הבריאות במינסטרלנד, שנחשבה למודרנית ביותר בימיו. עקב סכסוך על מיקום כוחות צבא הודח פירסטנברג בשנת 1780 מתפקידו כשר, אך הוא נשאר בתפקיד סגן הבישוף עד שנת 1807.

פירסטנברג הרפורמאטור

בתור סגן ההגמון, נשאר פירסטנברג אחראי על מערכת החינוך, בה הוא העביר רפורמות רבות. הוא שינה את מערכת החינוך מיסודה כך שהלימודים התבססו יותר על ידע מתמטי ומדעי מאשר על לימודי הדת. הוא הרחיב את חוק לימוד החובה. הוא יסד סמינר חדש לפרחי כמורה והיה מראשוני המייסדים של אוניברסיטת מינסטר.
יהודית אנגלרד

ביוגרפיה

יהודית אנגלרד נולדה בבגדד, עיראק, בשם פאוזיה צפר (פאוזיה, על שם אחותו של המלך פארוק), החמישית במשפחה בת שמונה ילדים. אביה, נאג'י צפר (ספר) היה מהנדס הרכבות של העיר בגדד ואמא, ז'ולייט (ויולט) הייתה בישראל צירה במפלגת העבודה. עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1951, בהייתה בת חמש, המשפחה התיישבה בתל אביב ואחר-כך ברמת גן. בהיותה נערה ובבגרותה רקדה בסטודיו של להקת בת דור.
יהודית אנגלרד החלה לצייר בשנות הארבעים לחייה ולמדה בכוחות עצמה, בלא מסגרת רשמית. בשנת 2005 החלה להציג ומאז הציגה בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם: ב-2015 יצרה שתי עבודות וידאו ארט.
חברה באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל, בארגון הבינלאומי של האמנים הפלסטיים של אונסק"ו ובעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר מייסודה של ד"ר רות מרקוס.
יהודית אנגלרד נשואה מאז 1974, מתגוררת בהוד השרון.
איבדה את בנה הבכור בהיותו ילד בן ארבע, אם לשלושה ילדים בוגרים. אחותה, רות צופר, היא associate professor במחלקה לספרות השוואתית, לימודי נשים ומגדר, ולימודי יהדות באוניברסיטת מישיגן.

אודות עבודתה

דניאלה טלמור, אוצרת, מתוך קטלוג התערוכה 'פאוזיה':
"בכוחו של הקו לבנות אמיתות כמו בחוקי הטבע," אומרת יהודית אנגלרד. ההפשטה מבחינתה היא תנועה, כמו איתני הטבע המצויים בתנועה מתמדת, כמו העננים, כמו העצים הגלים והרוח. עבודותיה מנסות לגעת בחיים ובטבע, ולגלות אותם. הדמויים של יהודית אנגלרד מבטאים זעקה אמיתית מתוך רצון עז בשינוי. הם מציבים זה מול זה ניגודים של חושך ואור, כאב ושמחה, סבל ותקווה – הנשזרים יחד בנוף יצירתה הענפה. הנוף הציורי הניבט מהם מעוגן בעולם החוויות בתעוזה רבה, ונטוע בהוויה הקיומית. יצירתה האקספרסיבית מאופיינת בשפה מופשטת חופשית ופתוחה, במשטחי צבע גדולים ובצבעוניות עשירה. ואכן, היצירות נעות בין ההיסטוריה הפרטית והפנטזיה בין מציאות ודמיון. ציורי השמן הנועזים והמרתקים משקפים את זירת המאבקים שבין אדם לסביבתו, את ההתגוששות המתמדת שבה מתעצבים יחסיו עם סביבתו, עם אנשים אחרים, עם העולם האופף אותו ועם עצמו.
מוחמד נוסרתי

קריירה

נוסרתי החל את הקריירה בעונת 2000/2001 במועדון אבומוסלם מהעיר משהד, ששיחק באותה עונה בליגה השנייה. בסיום העונה עבר לקבוצת פאס טהרן מליגת העל האיראנית. הוא שיחק בשורותיה במשך שש עונות, בהן זכתה באליפות אחת (2004). בשנים הבאות הייתה הקריירה שלו יציבה פחות, והוא החליף קבוצה כמעט מדי עונה. בעונת 2007/2008 שיחק בפרספוליס, וזכה עמה באליפות המדינה. בעונה הבאה עבר לא-נאסר מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, אחר כך חזר לאיראן, למועדון טרקטור סאזי מהעיר תבריז, אך סיים את העונה בא-נאסר. הוא המשיך לעונה נוספת בטרקטור סאזי, וב-2011 שב לפרסופוליס.
בנובמבר 2011 הודיעה פדרציית הכדורגל האיראנית על הרחקתם לצמיתות של נוסרתי ועמיתו לקבוצה שיס רזאי בשל "התנהגות בלתי מוסרית". ההחלטה הגיעה לאחר משחק בין פרספוליס לבין דמאש גילאן, כאשר במהלך חגיגות לאחר הבקעת שער אחז נוסרתי בישבנו של רזאי. על השניים גם הוטל קנס שווה ערך לכ-40 אלף דולרים. מאוחר יותר הודיעו שלטונות איראן, כי השניים גם יענשו ב-74 מלקות ויישלחו לשני חודשי מאסר.

בנבחרת

נוסרתי שיחק לראשונה בשורות הנבחרת במשחק מול נבחרת ירדן ב-1 בספטמבר 2002. באותה שנה גם היה שותף לזכייתה של הנבחרת במדליית הזהב במשחקי אסיה. בשלב הבתים של טורניר גביע אסיה שנערך בסין ב-2004 הבקיע שער שוויון מול נבחרת עומאן בתוספת הזמן, שהבטיח את עלייתה של איראן לרבע הגמר. בסופו של דבר סיימה איראן במקום השלישי. כן היה חבר בסגל נבחרת איראן במונדיאל 2006 בגרמניה.
משכן שילה (כתב עת)

משכן שילה הוא גיליון שבועי (חוברת לימוד וסיפורים) היוצא לאור על ידי עמותה בשם זה אשר פעילה בגן יבנה ובסביבה, וממטרותיה עידוד לימוד תורה והפצת יהדות. העמותה הוקמה בשנת תשס"ה על ידי משפחת סעידי וזמן לא רב אחר כך החל הגיליון לצאת לאור.
הגיליון משמר את המורשת ההלכתית של יהדות עדות המזרח ותימן בכך שמפרסם ליקוטים מדבריהם שאינם מצויים. אבל מתפרסמים בו גם דברי רבנים מעדות אחרות.
ממאפייניו הבולטים, תמונות רבנים שמעטרות את צידי הדפים.

מבנה כתב העת ומרכיביו

הגיליון מודפס ב-48 עמודי צבע מלא (בגודל A4) על נייר כרומו, והוא כולל דברי תורה, הגות, הלכה, מוסר ויראת שמים, חידונים, סיפורים (קצרים ובהמשכים), קומיקסים ועוד.
הגיליון הוא כעין חוברת לימוד, כשבחציו הראשון בעיקר דברי התורה, ההגות וההלכה, ובחציו השני סיפורים ומיניהם וחידונים.
דברי ההלכה שבגיליון מלוקטים בעיקר מכתבי רבנים מעדות המזרח - הרב עובדיה יוסף וחתנו הרב אהרן בוטבול, הרב מרדכי אליהו, הרב מאיר מאזוז, הרב בן ציון מוצפי, הרב חיים יוסף דוד אברג'ל, הרב אופיר יצחק מלכא ועוד. פינת הלכה בלווי חידות (מתוך כתבי הרב עובדיה יוסף), כותב הרב בנימין חותה.
עם זאת, דברי הגות וסיפורי צדיקים מובאים מרבנים מכל העדות, ומאדמו"רים, למשל הרב חיים קניבסקי, הרב יצחק זילברשטיין, הרב מנחם מנדל שניאורסון, הרב יוסף שלום אלישיב ועוד.
מדור אחד מרכז דברי תורה קצרים, דבר תורה אחד לכל אחת מסעודות השבת. לידו מדור המרכז הלכות קצרות, לכל אחת מסעודות השבת.
בגיליון מספר סיפורי קומיקס בהמשכים, ע"פ סיפורי הרב אהרן מרגלית, נתנאל ובת-שבע אפשטיין ועוד.
יש בגיליון 'סיפורי צדיקים' קצרים, המיועדים (לפי הכתוב בגיליון) לקריאה לילדים לפני השינה, בכל גיליון סיפור לכל אחד מלילות השבוע.
כיוון שאין מדובר בעיתון למטרות רווח, חלק מן החומר מלוקט מספרים שונים, שמחבריהם העמידו אותם לצורך זה לרשות אנשי העמותה.
בצידי הדפים שבחצי הראשון של הגיליון משולבים תמונות של רבנים, קברים של תנאים ואמוראים וזמירות שבת. הרבנים שתמונותיהם מופיעות בצידי הדפים הם רבנים שכבר הלכו לעולמם, בעיקר מן המגזר החרדי אך משולבים תמונות רבנים מכל המגזרים, חלק משמעותי מתוכם מרבני תימן, מרוקו ועדות המזרח.
בחלקם התחתון של העמודים זמירות שבת כמנהגי כמה עדות.
לקראת סוף החוברת, ברכת המזון לפי נוסח עדות המזרח (עם ביאור מילולי קצר).
החוברת אינה מכילה פרסומות, אך מקומות קבועים בה מיועדים להקדשות, שהן אחד המקורות למימון החוברת: הנצחות, לרפואה ועוד.

הפצה

בשונה מעלוני בית הכנסת, במשכן שילה אין פרסומות והמימון בא בעיקר מתרומות, וגם מהקדשות שמודפסות בתחתית כל עמוד ובשני העמודים שבסוף הגיליון (לעילוי נשמה, לרפואה ועוד).
לגיליון אין מינוי, אלא מפיצים. אנשים המעוניינים להפיץ את הגיליון בשכונה שלהם, משלמים למערכת הגיליון סכום סמלי ומקבלים בכל שבוע מספר גליונות לחלוקה.
הגיליון נפוץ בעיקר בפריפריה, ביישובים ובמושבים שבדרום הארץ, ולאחרונה תפוצתו עלתה גם למרכז הארץ ולערים.

ביקורת

יש הטוענים כי הדפסת שירי שבת וברכת המזון מדי שבת מגבירה באופן מיותר את הדפים הנזקקים לגניזה.
כמו כן נשמעו טענות כנגד גישתו האנטי-ציונית של העלון. בעבר, הושמה בו תמונתו של הרב הראשי הראשון לארץ ישראל, הראי"ה קוק, ולאחר מספר פעמים, כנראה בשל לחץ מהמגזר החרדי, הוסרה תמונתו של הרב. כמו כן, העלון לא מפרסם דברי תורה מתלמידי חכמים המזוהים עם המגזר הדתי-לאומי או אף החרדי-לאומי.
ברוך הלברשטאם

תולדותיו

נולד ברודניק לרבי חיים ולרחל פייגא בתו של רבי ברוך תאומים-פרנקל, ה"ברוך טעם". נישא לפעסיל בתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, ה"ייטב לב" מסיגט.
בשנת ה'תרט"ז מונה לרבה של גורליצה. לבקשת אנשי הקהילה מאביו שימנה רב בעל ניסיון, הוא מינה את דודו של רבי ברוך (אחי חותנו) רבי שמואל טייטלבוים, לכהן במקומו, ורבי ברוך קיבל את רבנות רודניק שם כיהן למעלה מ-30 שנים כרב עד שנת ה'תר"ן, שנה לאחר פטירת דודו, אז חזר לכהן בגורליץ.
רבי ברוך החל לכהן באדמו"רות לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרל"ו, תחילה ברודניק ובהמשך בגורליץ. הנהגתו התאפיינה בחריפות והנהגה חיצונית שהתמיהה את הרבים כדי להסוות את מעשיו הטובים. צדיקי דורו הפליגו בשבחו; רבי יהושע רוקח מבעלזא אמר שרבי ברוך הוא 'חכם העולם' ומהצדיקים שהעולם עומד עליהם, ורבי ישראל מויז'ניץ היה קורא לו 'הגנב' למעליותא בכך שגונב דעת הבריות אך יש לו עניינים נסתרים וכוונתו לטובה. לאחר פטירתו מילא את מקומו ברבנות גורליץ בנו הרביעי רבי אלישע. רבי אלישע סירב לנהוג באדמו"רות, אך חלק מחסידי צאנז פנו אליו.
דברי תורתו ותולדותיו יצאו בשנת ה'תשנ"ט בספר "דברי ברוך-ברוך שאמר", על ידי הרב ליפא זילברמן. על שמו נקראה הישיבה קטנה "דברי ברוך" בקריית צאנז בנתניה.
תולדות חייך

עלילה

עורך הדין הצעיר ליאם פוקסוול (טובי קבל) מגיש הערכת עובד, ומרגיש שלא הייתה טובה. הוא שייך לחלק מהאוכלוסייה שהשתילו בגופם שתל שבבי שמקליט את כל מה שהם רואים ושומעים. באמצעות שלט רחוק, המשתמשים יכולים לבצע הרצה מחדש של כל הזכרונות שלהם. בחזרתו הביתה במונית, הוא צופה שוב ושוב בהערכה, ומוטרד מהבעות הפנים ואופן הדיבור של המעסיקים שלו, שנראו לו מזויפים ולא כנים. הוא מגיע לשדה התעופה שם בודקים את הזיכרונות שלו לפני הטיסה, כדי לבדוק שלא ביצע פשע במהלך השעות האחרונות.
מאוחר יותר באותו היום, ליאם פוגש את אשתו פיון (ג'ודי ויטאקר) בארוחת ערב עם חברים ומוצא אותה מדברת עם אדם שהוא לא מזהה – ג'ונאס (טום קאלן). כשהפגישה נמשכת, ליאם נהיה אובססיבי מכך שפיון נראית מחבבת את ג'ונאס, וצוחקת מבדיחותיו הגסות. כאשר ליאם ופיון חוזרים הביתה, הוא דוחף אותה לספר יותר על ההיסטוריה המשותפת שלה עם ג'ונאס. היא מודה כי הייתה איתו בעבר בקשר, לפני שפגשה את ליאם. הוא מבחין בכך שהדיווחים שלה לגבי אורך מערכת היחסים שלה איתו לא עקביים, והוא נעשה פרנואיד. השיחה הופכת סוערת והם נכנסים לריב. בסופו של דבר, ליאם נסוג לאחור ומתנצל בפני אשתו. הם מקיימים יחסי מין, אך שניהם צופים במהלכם בהרצות של חוויות מיניות אינטימיות יותר שלהם ביחד.
לאחר מכן ליאם עוזב את חדר השינה וצופה בהרצה מחדש של המפגש כדי לבחון את התנהגותו של ג'ונאס שם, בעודו שותה בכבדות. בבוקר, כשפיון יורדת למטה, ליאם השיכור דורש ממנה תשובות נוספות לגבי ג'ונאס. פיון מסרבת לענות וחוזרת למיטה. ליאם נוסע שתוי לביתו של ג'ונאס, מתפרץ לביתו ומתחיל לתקוף אותו. הוא דורש ממנו למחוק את כל הזכרונות שלו עם פיון מהשבב שלו שמא יסיר אותו בכוח, דבר שיכול להוביל לפגיעה בראייה ונזק מוחי. ג'ונאס נעמד ומוחק בפני ליאם את כל הזכרונות שלו איתה על גבי המסך. ליאם עוזב בעוד חברתו של ג'ונה קוראת למשטרה, נוסע במכוניתו שיכור ומתנגש בעץ. כשהוא חוזר להכרה, ליאם מריץ מחדש את זכרונותיו האחרונים כדי להבין מה קרה, וגילה שבמהלך מחיקת הזכרונות של ג'ונאס שלג'ונאס היה זיכרון של סקס עם פיון לפני כ-18 חודשים, כמעט באותו הזמן שבו היא נהפכה להרה מבתה, ג'ודי.
הוא חוזר כעוס הביתה ומתעמת עם פיון בדבר העובדה הזו. היא מודה שהוא וג'ונאס קיימו יחסי מין, לאחר שג'ונאס עזב זמנית את הבית אחרי ריב, אבל היא אומרת שהם השתמשו בקונדום ועומדת על כך שליאם הוא אביה של ג'ודי. ליאם דורש שתראה לו את ההרצה של האירוע כדי להוכיח זאת, אך פיון טוענת שהיא מחקה אותו. ליאם נעשה עוין יותר ודורש ממנה להראות לו את תקופת הזמן הריקה שבה היא מחקה את הזכרונות. היא מנסה למחוק את הזיכרון אבל ליאם עוצר אותה והיא חושפת בחוסר רצון את ההרצה שהיא שמרה מלפני 18 חודשים ומנגנת אותה. ההרצה חושפת שהם עשו מין לא מוגן, ומכך משתמע שג'ונאס הוא אולי האב של ג'ודי. זמן קצר לאחר מכן, ליאם לבדו בבית, עם פלשבקים לרגעים שמחים יותר שלו עם פיון וג'ודי. ליאם נכנס לחדר האמבטיה ומוציא בעזרת סכין גילוח ופלאייר את השתל שמאחורי אוזנו. הבזקים של זכרונות מציפים את מוחו לפני שהסצנה מסתיימת.

פיתוח וכתיבה

הפרק נכתב על ידי ג'סי אמסטרונג, מה שהופך אותו לפרק היחיד בעונה הראשונה שבו ליוצר הסדרה צ'ארלי ברוקר לא ניתן קרדיט לכתיבתו. המפיקה בפועל אנבל ג'ונס אומרת שחיפשו כותב סאטירי שבסיפורים שלו "עדיין יש בשר". אמסטרונג הייתה כותבת סיטקומים, שידועה בעיקר בכתיבת פיפ שואו, ועבדה עם ברוקר כמה פעמים בעבר. אמסטרונג שמה לב לגידול ביכולות קיבולת האחסון במחשבים, והציגה רעיון הנוגע במשקל של היכולת "לשכוח דברים" במערכת יחסים.
מארינר 8

מהלך המשימה

מארינר 8 שוגרה על גבי משגר אטלס־קנטאור. 265 שניות לאחר תחילת השיגור הוצתו שני מנועי ה־RL-10 של שלב הקנטאור, אבל המשגר החל לרעוד ויצא מכלל שליטה. הרעידות גרמו לכך שהדלק לא הגיע למנועי שלב הקנטאור ו־365 שניות לאחר תחילת השיגור הוא כבה. שלב הקנטאור והגשושית הופרדו וחדרו לאטמוספירה. שאריות הגשושית התרסקו באוקיינוס האטלנטי כ־1,500 ק"מ מאתר השיגור וכ־560 ק"מ מפוארטו ריקו.
גיורא פיידמן

ביוגרפיה

גיורא פיידמן נולד בשנת 1936 בבואנוס איירס, ארגנטינה, דור רביעי למשפחת כליזמרים. בצעירותו קיבל חינוך מוזיקלי קלאסי. בשנת 1955 החל לנגן בקלרנית בתזמורת הפילהרמונית והאופראית "תיאטרו קולון" (Teatro Colón) בבואנוס איירס. בשנת 1957 עלה לארץ והיה לנגן הקלרנית הצעיר ביותר שהתקבל לתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
פיידמן נגן בפילהרמונית הישראלית במשך קרוב ל-20 שנה. במהלך תקופה זו החל גם להקליט בנפרד מהפילהרמונית. בשנת 1971 יצא אלבום הסולו הראשון שלו – "פריילעכס ונעימות חסידיות", עם תזמורת רשות השידור ותזמורת ההקלטות, בעיבודו ובניצוחו של אריה לבנון. באותה תקופה הוא הופיע בארץ גם כסולן, ואחר-כך עזב את הפילהרמונית הישראלית והחל להופיע ולהקליט ברחבי העולם, בשלבו מוזיקה יהודית עממית עם סגנונות מוזיקליים נוספים.
בשנת 2005 השתתף פיידמן בפסטיבל "יום הנוער הבינלאומי ה-20" בקלן, והופיע עם עוד אמנים בפני קהל של כ-800,000 צופים ובהם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, 
בשנת 1984 שלב פיידמן יכולת משחק עם הנגינה, והופיע בברלין במחזה גטו מאת יהושוע סובול ובבימויו של פיטר צאדק, יחד עם אסתר עופרים ואחרים. לאחר מכן הוא ממשיך להופיע גם באופרות ובמחזות נוספים.
בנוסף, פעיל פיידמן גם בהקלטת מוזיקה לקולנוע. בין היתר הוא השתתף בהקלטת הפסקול מאת המלחינה הישראלית בטי אוליברו, עבור שחזור של הסרט האילם האקספרסיוניסטי "הגולם" (1920), של הבמאים קארל בוזה (Carl Boese) ופאול ווגנר (Paul Wegener). הוא ניגן גם בפסקול זוכה האוסקר לסרט רשימת שינדלר, בהלחנת ג'ון ויליאמס, יחד עם נגן הכינור יצחק פרלמן.
במסגרת פעילותו הקלאסית, הופיע פיידמן, בין היתר, עם רביעיית קרונוס, התזמורת הפילהרמונית של פולין, התזמורת הפילהרמונית של ברלין, ועוד. בשנת 2002 הוא יצא למסע הופעות עם תזמורת הרדיו של מינכן בו הם ביצעו את הקונצרטו בלה מז'ור לקלרנית של מוצרט, קכל 622
בין תלמידיו המפורסמים של פיידמן הם נגן הקלרינט חיליק פרנק ויו"ר אגודת הכליזמרים אברום בורשטיין.
מינסק מזובייצקי

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-14, ובשנת 1421 הוענקו לו זכויות עיר.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכללה העיר בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית. בשנת 1866 חוברה העיר למסילת הברזל.

יהודי מינסק מזובייצקי

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,000 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.

במלחמת העולם השנייה

ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד והתעללות ביהודיה, תוך חטיפתם לעבודות כפייה. בתקופה הראשונה לכיבוש נמלטו מהעיר יהודים רבים מזרחה אל ברית המועצות, ובמקביל הגיעו אליה פליטים יהודים ממערב פולין.
ב-25 באוקטובר 1940 רוכזו 5,246 יהודי העיר בגטו קטן שהוקם בשטח עירוני הרוס בה, בו צוו לענוד סימן היכר. בגטו פשטו עד מהרה מגיפות, והחלה להתארגן בו מחתרת יהודית, בראשות אשר גרבובניק.
ב-21 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים, פולנים, ליטאים, לטבים ואוקראינים, ושילחו כ-3,500 מיושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח כ-1,000 יהודים נוספים במהלך האקציה, והוצאה להורג של חברי היודנרט המקומי. 13 מיושבי הגטו שהצליחו להימלט ליערות הסביבה הקימו שם קבוצה פרזטיזנית.
כ-370 יהודים שהושארו בעיר לעבודות כפייה נכלאו בבניין מגודר, אליו הובאו בהמשך יהודים נוספים. בסלקציה שערכו הגרמנים במקום בסוף נובמבר 1942 העבירו כ-100 יהודים לקאלושין, ורצחו 218 יהודים בבית העלמין היהודי המקומי. כ-300 היהודים שנותרו במבנה נרצחו ב-10 בינואר 1943, תוך שגילו התנגדות לגרמנים. 104 יהודים שהושארו במפעל בעיר נרצחו ב-5 ביוני 1943.
אליהו חמווי

רבי אליהו חמווי (ה'ת"ר - ה'תרע"ו; 1839–1915) היה ראב"ד ארם צובא שבסוריה, פייטן ומקובל.

ביוגרפיה

נולד בסביבות שנת ה'ת"ר (1839) לעזרא ולשרה בארם צובא שבסוריה. בגיל צעיר התייתם מאביו וחי חיי עוני ומחסור. על תקופה זו כתב לימים: "הגם שצרות רבות מנעורי כתרוני, כי אבי הישר ותמים דרך הח' כה"ר עזרא נ"ע עזבני עולל רך וערום ואותו לא אכירה, ואימי הצדקת בעבודתה הקשה, מלחם דמעתה פרנסתני". בהמשך עבר להתגורר אצל קרובי משפחתו עד נישואיו בשנת ה'תרי"ט (1859) לגרז, בתו של יצחק סוויד.
רבו העיקרי היה רבי מרדכי עבאדי שהיה רבם של רבים מחכמי ופוסקי ההלכה המפורסמים של הדור הבא. כמו רבו, גם הוא עסק בפיוט. פיוטו הידוע "אור עליון מאיר כספירים" נכנס לשירת הבקשות של יהודי חלב.
בהיותו בן 51 מונה לדיין בבית הדין של חלב ובהמשך מונה לשמש כאב בית הדין.
נפטר ביום הראשון של ראש השנה ה'תרע"ו. בין מספידיו היה חברו לבית הדין הרב עזרא חמווי ודבריו נדפס בספר "מנחת יהודה".
נכתנבו הראשון

נכתנבו הראשון  ('נחטנבפ' במצרית) היה פרעה של השושלת השלושים של מצרים.
ב-380 לפני הספירה, נכתנבו הדיח ורצח את הפרעה נפרארוד (או נפריטיאס) השני, ובכך ייסד את השושלת האחרונה של מלכי מצרים. נראה שהוא העביר זמן רב משלטונו בהגנה על הממלכה מפני כיבוש מחדש על ידי האימפריה הפרסית בעזרת ציים מאתונה וספרטה. [
נכתנבו הראשון ידוע גם כבנאי גדול שבנה מונומנטים ומקדשים מצרים רבים לאורך שלטונו הארוך והיציב בן 18 השנים. נכתנבו הראשון שיקם כמה מקדשים הרוסים ברחבי מצרים ובנה קיוסק קטן על האי הקדוש של פילאי (Philae), שהפך לאחד מהאתרים הדתיים החשובים ביותר במצרים העתיקה. היה זה השלב הראשון של מקדש איזיס בפילאי. הוא בנה גם באלקאב (Elkab), ממפיס ובאתרי הדלתה של ספת אלחינה (Saft el-Hinna) וטאניס. 
הוא גם בנה באופן משמעותי אסטלה לפני הפילון של רעמסס השני בהרמפוליס (Hermopolis). כמו כן הוא בנה את הפילון הראשון של מקדש כרנך. החל מ-365 לפני הספירה לערך, נכתנבו הראשון חלק את שלטונו עם בנו, טאוס (Teos), ששלט אחריו. כאשר הוא מת ב-362 לפני הספירה, תאוס מלך על מצרים שנתיים.
נצח (הוצאת ספרים)

נצח הייתה הוצאת ספרים חרדית פרטית, מהוצאות הספרים הדתיות הראשונות בארץ ישראל. ההוצאה פעלה משנת 1941 ועד שנות ה-80. היא הוציאה מאות ספרים בנושאי יהדות, חסידות, ביוגרפיות של רבנים ואדמו"רים, השואה ועוד.
ההוצאה נוסדה על ידי הרב יחזקאל רוטנברג (1905–1984), בן למשפחת חסידי גור בפולין, תלמיד ישיבת לומז'ה, פעיל פועלי אגודת ישראל בארץ ישראל, סופר ופובליציסט.
רוטנברג ייסד וניהל את ההוצאה כאדם פרטי, אך הקמתה הוצגה כתוצר של הוועידה הארצית של אגודת ישראל.
שלושת הספרים הראשונים ראו אור בדצמבר 1941: שתי ביוגרפיות של גדולי תורה וספר עיון תורני. באותה עת הופיעו גם שני קבצים של דברי ספרות משל כותבים חרדים, לתלמידים.
ההוצאה פעלה תחילה בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק. 
עם צוות ההוצאה לאור נמנו תלמידי חכמים ומתרגמים, שתרגמו יצירות דתיות מגרמנית ומיידיש לעברית. הם תרגמו והוציאו לאור את כתבי הרב שמשון רפאל הירש, ספרי הרב דוד צבי הופמן, סיפורי הרב מאיר להמן, סיפורי שלמה כהן ועוד. בין חברי המערכת הבולטים היו הסופרים החרדיים משה שנפלד וחתנו (בזיווגו הראשון) אהרן סורסקי, שהתחיל את עבודתו הספרותית במסגרת ההוצאה.
בין הביוגרפיות שיצאו לאור בהוצאת נצח מפורסמות במיוחד אלה על החזון איש ועל החפץ חיים.
רחל אקרמן

רחל אקרמן (Rachel Akerman; ‏1522 — 1544) הייתה משוררת אוסטרית ממוצא יהודי. הייתה המשוררת היהודייה הידועה הראשונה שכתבה שירה בשפה הגרמנית.

קורות חיים

נולדה כפי הנראה בווינה. מילדותה רכשה השכלה נרחבת יחסית, ולמדה לטינית ויוונית. מגיל צעיר כתבה שירים פרי עטה. 
בשיר "Geheimniss des Hofes" (שמשמעו: המסתורין של החצרות), תיארה אקרמן את התככים של אנשי החצר. בעקבות זאת גורשו אקרמן ואביה מווינה. היא נפטרה זמן קצר אחר כך, בגיל 22 בלבד, בייהלבה, מוראביה.
הרמן לי

הקמת דראגונפורס

הרמן לי ניגן בהרבה להקות מטאל ורוק בשנות ה-90 ולאחר פירוק להקתו האחרונה Demoniac בשנת 1998, הוא החליט להקים להקת פאואר מטאל. הוא צירף את חברו ללהקת דמוניאק הגיטריסט סם טוטמן ועשה אודישנים לחברי להקה שממנה יצאו דראגונהארט, ששינו את שמם לדראגונפורס מאוחר יותר.
עם דראגונפורס הוציא ארבעה אלבומים וב-2008 הוציאו את האלבום Valley Of The Damned Re-Mastered, וב-2012 הוציא את האלבום The Power Within.
ב-2007 הוזמן לי כאורח מיוחד עם סטיב וואי לציון עשרים שנה לחברת איבנז (שבגיטרות שלה הוא משתמש). בנוסף ניגן בהופעה עם עוד גיטריסטים.
מקסים סלומון

מקסים סלומון (1922–1991), צלם ישראלי, צלם המערכת של "העולם הזה" ושל "במחנה", מחלוצי הצילום העיתונאי החופשי בישראל.

ביוגרפיה

סלומון הוא יליד תל אביב, אבי-סבו היה אחיו של יואל משה סלומון, ממייסדי פתח תקווה.
סלומון למד את תורת הצילום בעצמו. הוא העלה בצילומיו שאלות חברתיות ופוליטיות נוקבות בישראל הצעירה. בשנות החמישים, בשיתוף עם אורי אבנרי, פיתח את גישת הכתבה המצולמת (הרפורטז'ה) הנהוגה עד היום. סלומון צילם את בתי תל אביב הישנים והמתפוררים, את האמנים שושנה דמרי ושייקה אופיר בראשית דרכם, ואת יושבי בית הקפה כסית. בתל אביב אהב לצלם את הקבצנים, מוכרי הנקניקיות ואת הקשישים. צילומיו בשחור לבן היו ישירים, הומוריסטיים לוכדים בתוכם התרחשויות מגוונות.
סלומון אהב את החיים הטובים, היה שתיין ורודף נשים מושבע. היה חבר של בעל הכפר של רפי נלסון בטאבה, שהייתה מוקד חיי הבוהמה בשנות השישים עד שנות השמונים. סלומון בילה שם שעות רבות בשתייה וגם ניהל באיזה שלב את המקום. הוא התחתן ארבע פעמים ונולדו לו ארבעה ילדים ב-1991 מת בבית החולים "יוספטל" באילת מחוסר כל.
בשנת 2007 נערכה לו תערוכה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב - "מקסים סלומון - רפורטז'ות, 1947- 1957"
אוצר: גיא רז
בנו הוא העיתונאי גור סלומון.