google/wiki40b huggingface dataset:
המנון סרביה

בוז'ה פראבדה (בסרבית, באותיות קיריליות: Боже правде, בתרגום לעברית: "אלוהים של צדק") הוא המנון הרפובליקה של סרביה. הלחן נכתב על ידי דאבורין ינקו (Даворин Јенко), והמילים על ידי יובאן ג'ורג'ביץ' (Јован Ђорђевић), בשנת 1872. בהתחלתו שיר חגיגי בוז'ה פראבדה היה המנונה של ממלכת סרביה. כיום בהמנונה של סרביה המילה מלך הוחלפה במילים: ארץ ואלוהים.
עד להחלטתו של בית משפט החוקתי של בוסניה והרצגובינה, מתאריך 29 בינואר 2007, היה זה גם המנונה של רפובליקה סרפסקה, ישות בתוך בוסניה והרצגובינה. אז הוכרז כלא תואם את חוקתה של המדינה, היות שהוא איננו מבטא את רגשותיהם של הבוסניאקים והקרואטים כעמים החוקתיים של הישות לצד הסרבים. החלטה זאת נכנסה לתוקפה עם פרסומה בתאריך: 31 במרץ 2007. כיום המנונה של סרפסקה הוא מויה רפובליקה Mоја Република (הרפובליקה שלי).
פיטר אצ'ינסטיין

קורות חיים

אצ'ינסטיין למד באוניברסיטת הרווארד, בה סיים תואר ראשון (1956), תואר שני (1958) וכן תואר דוקטורט עם עבודה על תורת ההסתברות של קרנפ (1961).
בשנים 1954-1953 עודד אותו הפילוסוף הגרמני קרל המפל שביקר כפרופסור אורח בהרווארד (כשהחליף את וו.ק. קוויין שהיה בחופשה), לעסוק בפילוסופיה של המדע.
בעזרת מלגה מהרווארד נסע אצ'ינסטיין לשנה לאנגליה לאוניברסיטת אוקספורד כדי להשתלם אצל פ.פ. סטרוסון.
באוקספורד השתתף אצ'ינסטיין גם בסמינרים וקורסים של גילברט רייל, א.ג'.אייר וג'.ל. אוסטין.
אצ'ינסטיין התמחה בפילוסופיה של המדע תוך דגשים על פרקים חשובים בהיסטוריה של המדע.
הוא לימד בהמשך שנים רבות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בה התמנה פרופסור לפילוסופיה. באביב 2009 עבר אצ'ינסטיין ללמד גם ישיבה יוניברסיטי בקתדרה לפילוסופיה על שם ג'יי וג'ני שוטנשטיין והקים שם 
את המרכז להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע.
באביב 2011 הוא שב לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בעת הקריירה האקדמית שלו ביקר אצ'ינסטיין כפרופסור אורח ב-MIT בבוסטון, באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
אצ'ינסטיין נשוי ויש לו שני ילדים.

כתיבתו המדעית

אצ'ינסטיין חיבר חמשה ספרים משפיעים בתחום ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע.
ב-1993 הוא פרסם את Particles and Waves (חלקיקים וגלים), מחקר על הבעיות המתודולוגיות שהתעורר בשלושה פרקים של ההיסטוריה של הפיזיקה במאה ה-19: המחלוקת על טבעו של האור - גלים או חלקיקים, פיתוחה של התורה הקינטית-מולקולרית וגילוי האלקטרון. 
ב-2001 יצא לאור ספרו The Book of Evidence (ספר ההוכחה), עיון פילוסופי והיסטורי על מושגים שונים של הוכחות שנמצאו בשימוש במדעים.
באביב 2010 פורסם הספר Evidence, Explanation and Realism, קובץ מסות שאצ'ינסטיין כתב במהלך השנים
ב-2011 הופיע ספר מיוחד לכבודו על הגותו.
ב-2013 פרסם אצ'ינסטיין את Evidence and Method:Scientific Strategies of Isaac Newton and James Clark Maxwell (הוכחה ומתודה: אסטרטגיות מדעיות של אייזיק ניטון וג'יימס קלארק מקסוול).

מורשתו

עם תלמידיו נמנים הפילוסופים אלכסנדר רוזנברג, שזכה יחד איתו בפרס לקטוש, והלן לונג'ינו.
ירחמיאל ברודי

ירחמיאל (רוברט) ברודי הוא פרופסור מן המניין בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, הנחשב לאחד מראשי החוקרים בתחום ספרות הגאונים, ובשנים האחרונות עוסק גם בחקר המשנה, התוספתא והתלמוד הבבלי. בוויכוח לגבי תיארוך הסתמות בתלמוד, הוא מראשי המתנגדים לאיחור הסתמות, והכללתן בתקופת זמן מסוימת, לאחר תקופת האמוראים.

ביוגרפיה

ברודי למד בישיבה יוניברסיטי בשנים 1971–1972, ולאחר מכן עשה דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת הרווארד בשנים 1972–1975, על מלגה של המוסד הלאומי למדעים. הוא עבד שנתיים כמרצה למתמטיקה בניו יורק ואז עבר לתחום התלמוד ובין השנים 1978–1982 למד לתואר דוקטור בתלמוד באוניברסיטה העברית, בה זכה בפרס קפלן 1978, בפרס אורבך 1982 ובמלגת ורבורג 1980–1982. 
בשנת 1995 זכה בפרס ירושלים לספרות רבנית. ברודי הוא אחד מעורכיו של הרבעון "תרביץ" ושל השנתון "גנזי קדם". כיהן בחבר השופטים של "פרס יצחק בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח" לשנת תשס"ז.

עמדותיו

ברודי יצא כנגד המגמה הנהוגה במחקר התלמוד מהשליש האחרון של המאה ה-20 להבדיל בין דברי האמוראים לבין סתם גמרא ולראות בסתם גמרא שכבה מאוחרת המולבשת על דברי האמוראים. לטענתו, קיימות דוגמאות רבות בהן אמוראים מתייחסים לדברי סתם הגמרא ולכן אין אפשרות לעשות הבחנה חדה בין דברי האמוראים לסתם הגמרא.
ברודי התנגד לגישה של גינזבורג והיינמן אשר ראו ברב סעדיה גאון מתנגד להוספת ברכות מעבר למצוי בתלמוד. לטענתו, אין ראיות לגישה זו, ודוגמאות רבות בסידורו מראות כי הוא היה פתוח לברכות שאין להן מקור בתלמוד.
Gorgeous

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט, מקס מרטין ושלבאק והופק על ידי מרטין ושלבאק. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, על סך מכירות של כחצי מיליון עותקים בארצות הברית.
בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו.

וידאו קליפ

טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה טיילור סוויפט ב-19 באוקטובר 2017, את האודיו הרשמי של השיר. בנוסף לכך, ניתן לראות את מילותיו של השיר. בין היתר, הופיעה סוויפט עם השיר במופע שהתקיים בשיקגו.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-100 מיליון צפיות.
אלי ביתאן

ביוגרפיה

נולד בשכונת קריית משה בירושלים, ליעל ולאבנר ביתאן, מקים "חסלט" ו"גלאט עלים".
בגיל צעיר עברה משפחתו לבית שמש. הוא למד בבית הספר החרדי-אמריקאי "מגן אבות" ו"תורה לשמה" המשתייך לרשת החינוך של ש"ס. למד בישיבת "משכן שלמה" של הרב אברהם פרוידיגר בירושלים, ומשם המשיך לישיבת פוניבז' של הרב שמואל מרקוביץ'.
בזוגיות, מתגורר ביפו.

קריירה

בשנת 2007 התחיל לשמש ככתב בעיתון "שעה טובה", תחת העורך הראשי יונתן אינדורסקי. ביתאן כתב תחת שורת שמות-עט: אלי נתיב, מאיר ווסטהיים ועוד. באותה שנה עבר להתגורר בתל אביב, ועבד כיועץ תסריט בסרט "המשוטט" של אבישי סיון, ובעבודות כתיבה ועריכה שונות. בשנת 2008–2009 הגיש תוכנית רדיו בתוכנית הצעירים של רשת א' "בראש צעיר".
כעבר כמה שנים החל לכתוב במגזין החרדי "בקהילה". בפברואר 2014 החל לערוך באתר "בחדרי חרדים", במקביל הצטרף לכתיבה באתר "שיחה מקומית", אותו אף ערך במשך שנתיים.
במקביל משמש כפרשן לענייני חרדים ופוליטיקה חרדית בתוכניות טלוויזיה, בין השאר ב"לונדון את קירשנבאום" בערוץ 10, וחבר-קבע במועצת הפרשנים של קו הנייעס "הסקופים".
במאי 2017 התפרסם כאשר נאם בעצרת השמאל בכיכר רבין לציון חמישים שנה למלחמת ששת הימים וכיבוש השטחים. נאומו של ביתאן עורר מהומה ברשתות החברתיות, וגורמי ימין פנו להנהלת אתר "בחדרי חרדים" בדרישה לפטרו, לאחר שבוע הודיעה הנהלת האתר על פיטוריו של ביתאן מתפקיד העורך. בהמשך נאם בהפגנה שהתקיימה מול ביתו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, בקריאה לסיים את גרירת הרגליים בחקירות נתניהו.
מינואר 2018, החל לשדר ברדיו כאן מורשת של תאגיד השידור הישראלי תוכנית אקטואליה מדי בוקר בימי ראשון-רביעי בשם "מנדי וביתאן" יחד עם העיתונאי החרדי מנדי גרוזמן. מ-29 באוגוסט 2019 הוא התוכנית משודרת גם ביום חמישי ומשודר גם בכאן 11. התוכנית בעלת אופי אקטואלי, לצד עיסוק בסדר היום במגזר הדתי והחרדי. השניים חשפו בתוכנית הקלטות של ראש ישיבת פוניבז', הרב גרשון אדלשטיין, בהן הוא מורה להורים שלא למחות בילד מחלל שבת, ואף לרכוש לבנות בגדים "שאינם צנועים". ההקלטות עוררו סערה במגזר החרדי.
במשך השנים סיקר ביתאן את תופעת התאגדות אלפי עובדים חרדים והקמת עשרות ועדי עובדים במגזר, כתב רבות על התגבשות הפלג הירושלמי הליטאי תחת מנהיגותו של הרב אוירבך, סיקר את המריבות בין הפלגים בישיבת פוניבז' בה למד, ראיין שורה ארוכה של פוליטיקאים ובוגרי מערכת הביטחון. יחד עם עקיבא וייס ראיין מול המצלמה את יו"ר "יש עתיד" יאיר לפיד, ראיון שבו הצהיר לפיד על רצונו להתפייס עם המגזר החרדי. הראיון עורר עניין ציבורי, בפרט לאור שקרים שהתגלו בדבריו של לפיד.
פה ושם בארץ ישראל

תגובה וביקורות

הספר עורר טלטלה בציבוריות הישראלית עם צאתו. חלקים רבים בו עוררו עניין, אולם הפרק העיקרי שעורר טלטלה הוא הפרק "העלבון והזעם", שתיאר את תושבי בית שמש. ניתן בו ביטוי לזעם והתסכול שחשו מזרחים בארץ, והוצג הקרע העמוק בחברה הישראלית בין המזרחים לאשכנזים.
דויד גרוסמן כתב על הספר: "כמעט בכל פעם שסיימתי לקרוא בו פרק, הייתי חייב להניח את הספר מהיד ולנשום עמוק. שוב ושוב חשבתי לעצמי, די, זה לא ילך. אין סיכוי שפעם נחיה פה חיים נורמליים. עם חרדות כאלה ושנאה כזאת לא נצליח לעולם לצאת לחופשי. הלוואי ויכולתי לומר שכעת, לאחר עשרים ושש שנים, הרגשתי אחרת. להפך".
הספר זכה גם לביקורת שלילית רבה מפי גורמים שונים:
היו אנשים שמתוארים בספר אשר האשימו את עוז בסילוף או בהגזמה של דבריהם. ביניהם היו הכותבים הערבים מעיתון "אל פג'ר", שהאשימו את עוז ב"ריכוך" עמדתם, כמו גם המתנחלים מהיישוב עפרה.
היו שביקרו את העמדה הנייטרלית, לכאורה, שהביע עוז בזמן הראיונות (לא בעת כתיבת הספר, אלא בעת השיחה עצמה) וסברו שהיה עליו להתווכח עם המרואיינים ולהביע דעה.
בנוסף, הובעה ביקורת על כך שעוז לוקח הפסקה מעבודתו כסופר, ועושה עבודת עיתונאי ופעיל פוליטי (באותה תקופה עוז לקח חלק נרחב בפעילות נגד שליטת ישראל ביהודה, בשומרון וחבל בעזה, מלבד כתיבת הספר).
אפרוואסי גהאט

רקע היסטורי

ב-1833 עבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ואושרר על ידי ויליאם הרביעי, מלך בריטניה ב-29 באוגוסט 1833. החוק נכנס לתוקף שנה אחר-כך וחל בכל רחבי האימפריה הבריטית, וגם במאוריציוס שהייתה חלק ממנה. החקלאות באי שהתבססה על גידול קנה סוכר הייתה תלויה לחלוטין בעבדים, ומשום כך הוחלט לעכב את מועד תחולת החוק באי בחצי שנה נוספת, והעבדות בוטלה במאוריציוס רק ב-1835.
כשעבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ב-1833 נעשה ניסיון להבטיח מקור רצוף של כוח אדם זול, המסוגל להתאקלם במהירות במקום חדש, לעבודה האינטנסיבית במטעי קנה הסוכר במאוריציוס, והודו היוותה את המקור העיקרי לאספקת הקולים. לפועלים הוצע חוזה שהבטיח בתמורה לעבודה של 10 שנים במטעים, שכר, מגורים ותשלום הנסיעה חזרה לארצם. בפועל הייתה זו עבדות בשם אחר - היחס לעובדים היה נוקשה, תנאי העבודה והמגורים היו קשים, השכר היה נמוך ושעות העבודה היו ארוכות. עובדים שניסו לברוח נענשו במאסר ורבים מבעלי האחוזות נהגו להכות את עובדיהם.
נראה כי בשלב הראשון, בין 1834 ל-1849, לא היה באי מחנה קליטה אחד, ולפחות חמישה מבנים בסביבת הנמל שימשו לקליטת המהגרים. אחד מחמישה מבנים אלה היה בניין אשר הוקם למטרה זו ב-1840 ומאוחר יותר היה לבית חולים לחולי אבעבועות שחורות. מיקומו של מבנה זה אינו ידוע. עוד ידוע כי "מבנה אבן ישן" נוסף שימש לקליטת מהגרי העבודה, וזה מזוהה כחלק מבית החולים הצבאי שנבנה באי בשנות הארבעים של המאה ה-18.

תולדות המתחם

בשנת 1849 נבחר מבנה שנבנה בתקופת השלטון הצרפתי באי ולפני 1775, כמחנה הקליטה העיקרי של מהגרי העבודה. סביב מבנה זה קמו לפי התוכנית האדריכלית, שלא ברור אם אכן יצאה לפועל, שישה מבנים נוספים שניצבו סביב חצר. המתחם היה צמוד לגרם ובו 14 מדרגות אשר הובילו אל רציפי הנמל, דרכן עלו כל מהגרי העבודה אל המחנה ואל חייהם החדשים. על כן נחשבות המדרגות כסמל לכניסת המהגרים אל האי וכסמל השיטה כולה. המתחם לא יכול היה להעניק מענה להיקף המהגרים שדרו בו ואשר מנו אלף איש בכל זמן נתון, ובשנות החמישים של המאה ה-19 הוא הורחב. ב-1857 כבר נוצל כל שטח המתחם, ואדמה נוספת נרכשה לשם הקמת מבנים חדשים אשר הושלמו עד 1859.
ברבע האחרון של המאה ה-19 החל היקף תנועת מהגרי העבודה לצנוח וההגירה נפסקה סופית ב-1923. המבנים נוצלו לצרכים אחרים, וחלקם נהרסו בשנות השבעים של המאה ה-20 כדי לפנות מקום לתחנת אוטובוסים. אחרים נהרסו בעשור שלאחר מכן כדי לאפשר את סלילתו של כביש דו-מסלולי (M2) או כדי "לנקות" את האזור. רק ב-1987 הוכרז המקום כאתר לשימור, ושמו שונה מ"תחנת ההגירה" (Immigration Depot) לשם הנוכחי שמשמעו המילולית בהינדי הוא "נקודת מפגש" ובהשאלה "חוף ההגירה" או "תחנת ההגירה". אולם כל שנותר מהמחנה ההיסטורי היה משרד השומר, המרפאה, המדרגות לרציף, ושרידים של חלק מיתר המבנים, וכל אלה משתרעים על שטח כולל של 1,640 מ"ר. בשנת 2001 הוקמה קרן שהופקדה על שימור וחקירת האתר וב-2006 הוא היה לאתר מורשת עולמית.
האמפיתיאטרון הרומי בפולה

האמפיתיאטרון הרומי בפּוּלָה ממוקם בעיר פולה שבמחוז איסטריה, קרואטיה. אמפיתיאטרון זה הוא האמפיתיאטרון השישי בגודלו בכל העולם, והשריד הארכאולוגי המרכזי בקרואטיה.

העת העתיקה

המבנה נבנה בין 27 לפנה״ס-68 לספירה, כשהעיר נהייתה למרכז אזורי של הרומאים ונקראה פיאטס ג'וליה, מחוץ לחומות העיר, לאורך ויה פלאביה, דרך שחיברה בין העיר פולה לרומא ועברה באקוויליה. המבנה נבנה לראשונה מעץ בתקופת שלטונו של אוגוסטוס ושוב פעם מאבן בתקופת שלטונו של קלאודיוס.
המבנה נותר בשימוש עד המאה ה-5, כשהונוריוס אסר על קרבות גלדיאטורים במקום. במאה ה-5 אנשים מקומיים החלו לשדוד אבנים ממבנה האמפיתיאטרון, עד שבמאה ה-13 הפטריארך של אקוויליה אסר על שוד של אבנים מהמבנה.

שימוש מאוחר

בימי הביניים שימש פנים המבנה לרעייה ולירידים ימי ביניימים. ב-1583 רפובליקת ונציה הציעה לפרק את המבנה ולבנות אותו מחדש בתוך ונציה. השימוש האחרון במבנה כמקור לאבן, היה בשנת 1709, כשנלקחו מן המבנה אבנים למגדל פעמונים השייך לקתדרלה של פולה.

כיום

האמפיתיאטרון משמש לקונצרטים רבים, בין המופיעים או אלה שהופיעו במקום נמנים אנדראה בוצ'לי, אלטון ג'ון, מאנו צ'או ועוד רבים.
רמי גאייאר

מערכונים

רוב הסרטונים של רמי הם מתיחות בסגנון מצלמה נסתרת, לעיתים קרובות הוא מסווה את עצמו בתלבושות מוזרות בשביל מתיחותיו. בסרטונים מסוימים, גאייאר מלווה בקהל של חבריו, המתפקדים בתור פלאש מוב.
רמי צילם את מערכונו הראשון ב-1999 עם חברו במונפלייה, וב-2001, הוא השיק את אתרו nimportequi.com.
רמי זכה לפרסום ראשון בטלוויזיה ב-2002 בגמר גביע צרפת. כשהוא מוסווה כשחקן קבוצת הכדורגל לוריין, הוא חגג את ניצחון הקבוצה עם השחקנים, לחץ את ידו של נשיא צרפת דאז ז'אק שיראק וחתם לצלמים, בלי שאף אחד שם לב לכך שהוא לא שחקן בקבוצה.
רמי השיג מוניטין ב-YouTube באמצעות פרודיות הרוקי בלבואה שלו, מתיחות בתחפושת פקמן, מתיחת עגלת מריו, וסרטוני הכדורגל שלו. המתיחות האחרונות שלו כרוכות לעיתים קרובות בלבישת תחפושות ענק של חיות שונות כגון: חזיר, כלב, חתול, צב, חילזון, דבורה, כריש, קנגורו, עכביש, בונה, זבוב, גורילה, תרנגולת, פינגווין, ג'ירפה, ארנב, פרפר, עטלף וכבשה.
מדי פעם הוא נתקל בצרות בזמן צילום קטעי הווידאו שלו, אך לא מהסוג החוקי. אין לו עבר פלילי.
ב-2007, הוא זכה לתשומת לב עיתונאית מב-'לה מונד' והופיע בטלוויזיה מדי פעם. גאייארד הופיע גם ב-Orangina, פרסומות לפפסי, דורקס ו-LG.
הוא הפיק סרטון לקראת מונדיאל 2014
באתר הרשמי שלו, לגאייאר ישנם 1.35 מיליארד צפיות בכל סרטי הווידאו שלו. כל סרטי הווידאו שלו הם בעלי לפחות 1,000,000 צפיות. הווידאו הפופולרי ביותר שלו, "Kangaroo", הוא מעל 70 מיליון צפיות.
אתונו של בלעם

אֲתוֹנוֹ שֶׁל בִּלְעָם היא אתון המופיעה בפרשת בלק. האתון שימשה את בלעם לרכיבה עליה במסעו אל בלק, ובמהלך הסיפור מתואר אירוע בו מעניק ה' לאתון יכולת דיבור, והיא משוחחת עם בלעם.

סיפור המעשה בפרשת בלק

וַיָּקָם בִּלְעָם בַּבֹּקֶר, וַיַּחֲבֹשׁ אֶת אֲתֹנוֹ; וַיֵּלֶךְ, עִם שָׂרֵי מוֹאָב. וַיִּחַר אַף אֱלֹהִים, כִּי הוֹלֵךְ הוּא, וַיִּתְיַצֵּב מַלְאַךְ ה' בַּדֶּרֶךְ, לְשָׂטָן לוֹ; וְהוּא רֹכֵב עַל אֲתֹנוֹ, וּשְׁנֵי נְעָרָיו עִמּוֹ. וַתֵּרֶא הָאָתוֹן אֶת מַלְאַךְ ה' נִצָּב בַּדֶּרֶךְ, וְחַרְבּוֹ שְׁלוּפָה בְּיָדוֹ, וַתֵּט הָאָתוֹן מִן הַדֶּרֶךְ, וַתֵּלֶךְ בַּשָּׂדֶה; וַיַּךְ בִּלְעָם אֶת הָאָתוֹן, לְהַטֹּתָהּ הַדָּרֶךְ. וַיַּעֲמֹד מַלְאַךְ ה', בְּמִשְׁעוֹל הַכְּרָמִים - גָּדֵר מִזֶּה, וְגָדֵר מִזֶּה. וַתֵּרֶא הָאָתוֹן אֶת מַלְאַךְ ה', וַתִּלָּחֵץ אֶל הַקִּיר, וַתִּלְחַץ אֶת רֶגֶל בִּלְעָם, אֶל הַקִּיר; וַיֹּסֶף, לְהַכֹּתָהּ. וַיּוֹסֶף מַלְאַךְ ה', עֲבוֹר; וַיַּעֲמֹד בְּמָקוֹם צָר, אֲשֶׁר אֵין דֶּרֶךְ לִנְטוֹת יָמִין וּשְׂמֹאול. וַתֵּרֶא הָאָתוֹן אֶת מַלְאַךְ ה', וַתִּרְבַּץ תַּחַת בִּלְעָם; וַיִּחַר אַף בִּלְעָם, וַיַּךְ אֶת הָאָתוֹן בַּמַּקֵּל. וַיִּפְתַּח ה' אֶת פִּי הָאָתוֹן; וַתֹּאמֶר לְבִלְעָם, מֶה עָשִׂיתִי לְךָ, כִּי הִכִּיתַנִי, זֶה שָׁלֹשׁ רְגָלִים. וַיֹּאמֶר בִּלְעָם לָאָתוֹן, כִּי הִתְעַלַּלְתְּ בִּי; לוּ יֶשׁ חֶרֶב בְּיָדִי, כִּי עַתָּה הֲרַגְתִּיךְ. וַתֹּאמֶר הָאָתוֹן אֶל בִּלְעָם, הֲלוֹא אָנֹכִי אֲתֹנְךָ אֲשֶׁר רָכַבְתָּ עָלַי מֵעוֹדְךָ עַד הַיּוֹם הַזֶּה - הַהַסְכֵּן הִסְכַּנְתִּי, לַעֲשׂוֹת לְךָ כֹּה; וַיֹּאמֶר, לֹא.
— ספר במדבר, פרק כ"ב, פסוקים כ"א-ל'

אתונו של בלעם בדברי חז"ל

הסיפור הבלתי רגיל אודות אתונו של בלעם, המדברת עם אדונה בלשון בני אדם, הופך אף ליותר מורכב ומפתיע לאור מסורת חז"ל. 
במסכת אבות מתוארים עשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות, כלומר ברגע האחרון של בריאת העולם, ובהם פי האתון, הוא פיה של אתונו של בלעם.
בתלמוד הבבלי מתואר ויכוח בין בלעם לאתונו, על טיב הקשר ביניהם:
בעידנא דחזו ליה דהוה רכיב אחמריה אמרו ליה: "מאי טעמא לא רכבתא אסוסיא?" אמר להו: "ברטיבא שדאי ליה"; מיד "ותאמר האתון הלא אנכי אתונך". אמר לה: "לטעינא בעלמא"; אמרה ליה: "אשר רכבת עלי". אמר לה: "אקראי בעלמא"; אמרה ליה: "מעודך ועד היום הזה, ולא עוד אלא שאני עושה לך רכיבות ביום ואישות בלילה", כתיב הכא "ההסכן הסכנתי" וכתיב התם "ותהי לו סוכנת".
— תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף ד', עמוד ב'
בלעם מתבייש באתונו, וטוען שהוא רוכב עליה רק מפני ששלח את סוסו למרעה. האתון סותרת את דבריו, והוויכוח ביניהם מסתיים בטענה ניצחת של האתון "ולא עוד אלא שאני עושה לך רכיבות ביום ואישות בלילה" - תוצאה שאליה מגיעים חז"ל באמצעות ניתוח השורש ס.כ.ן המשותף לדברי האתון בספר במדבר ולסיפור אבישג השונמית בספר מלכים א.

פרשני המקרא

פרשני המקרא נדרשו למספר שאלות העולות מהסיפור, ביניהן, מה הצורך בנס פתיחת פי האתון, ומה החשיבות בביטול קללתו של בלעם.
שד"ל בפירושו על הפרק הוציא את סיפור האתון מידי פשוטו, וצמצם את הנס שבו:
"... ייתכן שלא דיברה כדיבור של בני אדם, כי "ותדבר" אין כתוב כאן, אבל השמיעה בפה קול יללה שהיה מובן ממנו... והנה אמת כי ה' פתח את פי האתון. כי נערה באופן משונה מעט ממנהגה... והנה "ה' שפתי תפתח" (ספר תהלים, פרק נ"א, פסוק י"ז) אין עניינו דיבור חוץ מן הטבע".
על פי פירוש רש"י, הסיפור בא להגחיך את בלעם: "גנות גדולה היה לו דבר זה בעיני השרים זה הולך להרוג אומה שלמה בפיו ולאתון זו צריך לכלי זין".
בליינד דיי

הבליינד דיי (אנגלית: Blind Day) הוא יום ההזדהות עם עיוורים ולקויי ראייה בישראל.

אופי הפעילות

קבוצת "חושבים בצבע" יזמה את רעיון הבליינד דיי, ויום זה מצוין בישראל בכל שנה באופן רשמי בתאריך ה-6.6 מתוך כוונה שב-6.6 כלל אזרחי המדינה, יכולים לחשוב בצבע גם אם הם לא רואים 6/6 (בנוסף ליום זה מתקיים יום הראייה הבינלאומי בתאריך ה-11 באוקטובר מדי שנה).
הבליינד דיי מתנהל מדי שנה על פי הסלוגן: "תעצמו את העיניים – ותראו!" מתוך החשיבה שגם כאשר לא רואים 6/6 ניתן לחשוב בצבע.
במסגרת היום, המובל על ידי המרכז לעיוור בישראל, נערכות פעילויות מגוונות העוסקות בתחומי העיוורון, הן על ידי עמותות וארגוני עיוורים רבים, העוסקים מדי יום בשיפור חייה של הקהילה שלנו, והן על ידי שותפויות עם המגזר הפרטי והציבורי. הפעילויות נערכות תוך שימת דגש על הפעלה חושית שאינה מתבססת על הראייה, וזאת על מנת להבליט ולהראות את מסוגלותם ויכולותיהם של קהילת העיוורים ולקויי הראייה בישראל.
אירועי הבליינד דיי מגיעים אל שיאם במסגרת ציון יום הבליינד דיי בכנסת ישראל, אשר במסגרתו מתקיימות ישיבות בוועדות השונות בנושאים העשויים לשפר ולקדם את זכויותיהם ומעמדם של אנשים עם עיוורון/לקויות הראייה והשתלבותם בחברה.
העמותות המצטרפות למרכז לעיוור בישראל מדי שנה ומשתתפות בהפקת הבליינד דיי הן:
עמותת על"ה, אופק לילדנו, בית חינוך עיוורים בירושלים, המרכז הישראלי לכלבי נחייה, מגדלאור – יעדים לצפון מיסודה של קרן רש"י, השרות לעיוור במשרד הרווחה, כיוונים, פעול"ה, צמד- אגודת העיוורים הנעזרים בכלבי נחיה, אגודת העיוורים הישראלית ששת, קרן אור, מכון בית דוד, אלי"ע, נא לגעת, דיאלוג בחשיכה, לראות, ידיים רואות וקבוצת "כן ולא".
ליום מצטרפות האגודות למען העיוור הפזורות ברחבי הארץ ומדי שנה מצטרפות עוד רבות וטובות אחרות.
דולר אוסטרלי

כינויים

המטבע מכונה לעיתים "Aussie battler"("האוסטרלי שמסרב להיכנע"), בתקופה בו היה בשפל בין השנים 2001 ו-2002 כונה בלעג "הפסו הפסיפי" ("Pacific Peso").

מסחר במטבע

המטבע האוסטרלי הוא המטבע השישי הנסחר ביותר בעולם (אחרי הדולר האמריקני, הין, האירו, הלירה שטרלינג, והדולר הקנדי), והמסחר בו מהווה 4% - 5% מהמסחר העולמי במטבעות. מתחילת 2008 ועד אוגוסט 2013 הספיק הדולר האוסטרלי לרשום זינוק של 132 % אל מול הדולר האמריקני.

שטרות ומטבעות

הדולר האוסטרלי מתחלק למאה סנטים. המטבע הקטן ביותר בשימוש הוא מטבע של חמישה סנט (מטבעות של סנט אחד ושני סנט בוטלו בין השנים 1990 - 1992).
השטרות מודפסים על ידי בנק הרזרב של אוסטרליה, והמטבעות מוטבעות על ידי המטבעה המלכותית האוסטרלית.

מטבעות

מטבעות הנמצאים כיום בשימוש:

היסטוריה

הדולר האוסטרלי החליף בשנת 1966 את הלירה שטרלינג האוסטרלית. כמו כן הוחלפה שיטת המטבעות הקודמת בשיטה העשרונית.
ראש ממשלת אוסטרליה, רוברט מנזיס הציע לקרוא למטבע בשם ה-"רויאל" ("the Royal"). כמו כן הוצעו השמות: ה"אוסטרל" וה"קואלה" אולם התקבלה עמדתו של ראש הממשלה והמטבע נקרא "רויאל". שם זה היה לא פופולרי ושונה מאוחר יותר ל"דולר", כשמם של מטבעות רבים בעולם.

שטרות עשויים פולימר

בשנת 1988 החל הבנק המרכזי של אוסטרליה להנפיק שטרות העשויים פולימר פלסטי. שטרות אלה כללו תמונה הולוגרמית של רב החובל ג'יימס קוק לציון מאתיים שנה להתיישבות האירופאית באוסטרליה.
שטר זה היה השטר ההולוגרמי הראשון בעולם.
בעקבות שטר זה החל הבנק האוסטרלי להנפיק את כל השטרות מחומר זה.

מטבעות שקדמו לדולר האוסטרלי

קודם להפיכת אוסטרליה לפדרציה, השתמשו המושבות השונות במטבע הלירה שטרלינג (Pound Sterling), אשר הייתה מחולקת ל-20 שילינגים (Shillings), ואלה חולקו ל-12 פני (Pence).
לאחר הקמת הפדרציה בשנת 1901 הממשלה האוסטרלית קיבלה על עצמה את סמכויות הנפקת הכסף, והחלה להוציא מטבע רשמי.
בשנת 1910 נקבע לראשונה כי הכסף האוסטרלי יהיה הליש"ט האוסטרלי, והוא הוצמד בערכו לליש"ט הבריטי.
בשנת 1910 הוטבעו לראשונה המטבעות האוסטרליים בערכים של: שלושה פני, שישה פני, שילינד ושני שילינגים (פלורין אחד). מטבעות אלה היו עשויים כסף.
בשנת 1911 הוטבעו מטבעות נחושת בערכים של פני אחד וחצי פני.
בשנת 1935 הוטבע מטבע של חמישה שילינג על מנת לציין את המלכתו של המלך ג'ורג' החמישי.
בשנת 1913 הונפקו לראשונה שטרות אוסטרלים בערכים של 10 שילינגים ו-1,5, 10 ליש"ט, וב-1914 הונפקו שטרות של 20, 50, 100 ו-1000 ליש"ט. שטר ה-1000 ליש"ט הוגבל לשימוש בין-בנקאי בלבד.
במהלך השפל הכלכלי הגדול הוחלפו כל השטרות.
ב-1948 לאחר שבריטניה ביצעה פיחות בליש"ט אל מול הדולר, נעשה פיחות דומה בליש"ט האוסטרלי.
בית הכנסת טורו

היסטוריה

בית הכנסת נבנה בשנת 1759 עבור הקהילה היהודית בניופורט על ידי מנהיג הקהילה יצחק דה-טורו מאמסטרדם. הבנייה הסתיימה בשנת 1763. בית הכנסת נבנה בעזרת תרומות מקהילות יהודיות אחרות בצפון אמריקה (בעיקר קהילת שארית ישראל מניו יורק) וקהילות נוספות מהקריביים. אדריכל בית הכנסת היה פיטר הריסון שהיה אחד האדריכלים החשובים באותה תקופה בצפון אמריקה.
הקהילה עצמה מקורה עוד בשנת 1658 כאשר אנוסים ממוצא ספרדי הגיעו מספרד, פורטוגל (בעיקר ממושבות שלהן בקאריביים) והמושבה ההולנדית ניו אמסטרדם (היום ניו יורק). בשנת 1677 עוד לפני הקמת בית הכנסת, קנתה הקהילה חלקת אדמה לשם הקמת בית קברות.
בזמן מלחמת העצמאות האמריקאית כבשו הבריטים את ניופורט והעלו באש את כל המבנים בה. שני המבנים היחידים ששרדו הם הכנסייה המקומית, שהכריזה על נאמנות למלך בריטניה, ובית הכנסת היהודי שבין מתפלליו נמנו דווקא המורדים. היה זה בזכות הרב ששכנע את האנגלים להשתמש בבית הכנסת כבית חולים. אגדה אורבנית מספרת כי קצין אנגלי נכנס לבית הכנסת, ראה את שלושת הכתרים שעל גבי ארון הקודש, וקרא לחיילים לחמול עליו. אומנם הכתרים מסמלים את התורה, הכהונה והמלכות שניתנו לעם ישראל, אך לפי האגדה חשב הקצין הבריטי שזה סימן של הצהרת אמונים לכתר האנגלי.
בשנת 1790 ביקר נשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון, בבית הכנסת ולאחר מספר ימים שלח מכתב לקהילה ובו נאמר:
...ממשלת ארצות הברית...מגנה שנאת חינם, דוחה רדיפה על רקע דתי... מי יתן וילדי אברהם שהתיישבו באדמה זו ימשיכו להצטיין ולהנות מסובלנותם של המתיישבים האחרים; וישבו איש תחת גפנו ותחת תאנתו ואין מחריד. מי ייתן ואב-הרחמים יפזר אור ולא חושך בדרכנו וידע כל אדם להשתמש בכשרונו בצורה מועילה ובשמחת עולם...
— ג'ורג' וושינגטון, 1790
מכתב זה הקדים את מגילת הזכויות שהתקבלה כמעט שנה מאוחר יותר.
עם השנים הקהילה ובית הכנסת הדרדרו ובית הכנסת נסגר, הוא נפתח מחדש רק לאחר ששני בניו של הרב יצחק דה-טורו, אברהם ויהודה טורו (טורא) שהקים את בית הכנסת הורישו כספים לשיחזור בית הכנסת ולשכירת רב קבוע לקהילה. בשנת 1833 נפתח בית הכנסת מחדש לאחר שיהודים חדשים הגיעו לניופורט והקימו את הקהילה מחדש, גם היהודים החדשים המשיכו את מסורת התפילה הספרדית של בית הכנסת, אם כי לאחרונה התרופפה מסורת זו ונעשה שימוש בנוסח ספרד.
בית הכנסת נבנה בסגנון ג'ורג'יאני כאשר חזותו החיצונית עשויה מבנה לבנים פשוט. פנים בית הכנסת כולל 12 עמודים יוניים המסמלים את 12 שבטי ישראל התומכים בגלריה המשמשת עזרת נשים ומעליהם 12 עמודים דוריים התומכים בתקרה. בית הכנסת כולל 5 נברשות גדולות וכן אש תמיד הדולקת מעל התיבה (הוקדשה לקהילה בשנת 1765). מעל התיבה מופיעים עשרת הדברות בעברית ובמרכז החדר ממוקמת הבמה (על פי מבנה בית כנסת ספרדי). מתחת לארון הקודש בבית הכנסת יש דלת סתרים שיש האומרים שנבנתה כדי לאפשר ליהודים לברוח ויש האומרים ששימשה להברחת עבדים שחורים לחרותם בזמן שבית הכנסת שימש כתחנת מעבר ברכבת המחתרת.
בשנת 1946 הוכרז בית הכנסת וסביבתו כאתר היסטורי ונרשם כאתר היסטורי בשנת 1966. בשנת 2001 נחתם הסכם בין הקהילה לבין האגודה לאתרים היסטוריים בארצות הברית.