google/wiki40b huggingface dataset:
קאמורה

הקאמורה (Camorra; בהגייה נאפוליטנית: [kaˈmorrə] בהגייה איטלקית: [kaˈmɔrra]) היא סוג של מאפיה איטלקית, ארגון פשע או אגודה חשאית, שמקורו באזור קמפניה ובירתו נאפולי.
ראשיתו של הארגון, מן הוותיקים והגדולים באיטליה, עוד במאה ה-16. בניגוד למבנה הפירמידלי שהתאפיינה בו המאפיה הסיציליאנית, ה"קוזה נוסטרה", המבנה הארגוני של הקאמורה ניתן לתיאור כמבנה אופקי; כתוצאה מכך נוטות קבוצות של הקאמורה לפעול בנפרד זו מזו.
השימוש הרשמי הראשון במילה במשמעותה הנוכחית מוכר מצו מלכותי משנת 1735 שאישר את הקמתם של שמונה בתי הימורים בנאפולי. סבורים כי מקור המילה בהלחם בסיסים של "קאפו" – "בוס", ומשחק הרחוב הנאפוליטני "מורה" , שבו שולפים שני אנשים את ידיהם בו-זמנית, בעוד קהל המהמרים המתקהל סביבם מהמר על מספרן הכולל של אצבעות השחקנים השלופות (גרסה מורכבת קמעה של משחק "זוג או פרט"). בשל אופיו, נאסר המשחק בידי השלטונות, והחלו מתארגנות קבוצות שתבעו דמי חסות תמורת שמירה על הנאספים ומארגני ההימורים מפני המשטרה.
הקאמורה, כארגון גדול ובעל כוח, נולדה לתוך הכאוס השלטוני של מפנה המאה ה-19, בעקבות המהפכה הצרפתית. מאז הסתעפה פעילות הקבוצות השונות המרכיבות אותה, ורמת השפעתה של הקאמורה על המערכת הפוליטית ידעה עליות ומורדות.
בשנת 1983 העריכו רשויות אכיפת החוק האיטלקיות כי קיימות רק כתריסר חמולות של הקאמורה. ב-1987 עלה מספרן ל-26, ודו"ח אחר מ-1988 דיווח על 32 חמולות קאמורה. מעריכים כי קיימות למעלה מ-100 משפחות קאמורה וקרוב ל-7,000 חברים בנאפולי ובסביבתה הקרובה. רוברטו סביאנו, עיתונאי חוקר ומחבר הספר "קאמורה - המאפיה של נאפולי", סבור כי הרשת המאורגנת של חמולות הקאמורה מגמדת את המאפיה הסיציליאנית, את נדראנגטה  ואת שאר ארגוני הפשע של דרום איטליה – הן במספר חבריה ובאלימותה האכזרית והן בהיקף השפעתה הכלכלית.
אמיר עגייב

קריירה

עגייב החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל ראשון לציון, וכשהיה בן 11 עבר למחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב. ב-2 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק שהסתיים בתיקו 1–1 נגד הפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו. באותה עונה גם עלה לקבוצת הנוער של המועדון, במדיה הבקיע עשרה שערים ועזר לה לעלות לליגת העל לנוער. בעונה שלאחר מכן הבקיע עגייב 15 שערים והיה מלך השערים של קבוצת הנוער.
ב-9 באפריל 2011 ערך עגייב את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1–0 נגד הפועל תל אביב, ועד לסיום העונה שותף בעוד ארבעה משחקים בקבוצה הבוגרת. בעונת 2011/2012 הפך לשחקן סגל קבוע בקבוצה הבוגרת, ובמשחק הפתיחה של העונה הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 4–0 על הפועל עכו במסגרת גביע הטוטו. את שער הבכורה שלו בליגת העל הבקיע ב-10 בספטמבר 2011, בניצחון 2–0 על הפועל חיפה. בסך הכל הבקיע בעונה זו חמישה שערי ליגה, ובעונת 2012/2013 הבקיע שלושה שערי ליגה.
בעונת 2013/2014 הפך עגייב לשחקן הרכב קבוע בבני יהודה והבקיע שמונה שערי ליגה, אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית. בעונת 2014/2015 כבש ארבעה שערים בליגה הלאומית, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל. בעונת 2015/2016 כבש שמונה שערים ב-32 הופעות בליגת העל.
ב-6 ביוני 2016 חתם עגייב לשנתיים בקבוצת אומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית. ב-21 ביולי 2016 כבש את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה, בניצחון 3–2 על בית"ר ירושלים במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. עגייב שיחק חצי שנה בניקוסיה, ובליגה ערך שש הופעות וכבש שני שערים, ולאחר שלא הצליח להשתלב עזב את הקבוצה.
ב-31 בינואר 2017 עגייב חזר לישראל וחתם בבני יהודה עד לסוף העונה, אך לא הצליח להשתלב בהרכב בעקבות פציעה מתמשכת, ובתום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
ב-20 במאי 2017 עגייב חתם בבית"ר ירושלים לשנתיים עם אופציה לעונה נוספת. ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בבית"ר ירושלים בניצחון הקבוצה 3-1 על מ.ס אשדוד במסגרת גביע הטוטו, ובסך הכל ערך חמש הופעות במדי הקבוצה, מתוכן רק אחת בליגה.
ב-4 בינואר 2018 חתם עגייב לשנה וחצי בהפועל תל אביב מהליגה הלאומית. שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במשחק גביע המדינה מול מכבי חיפה. בתום 120 דקות התוצאה הייתה 1–1 ועגייב בעט וכבש את הפנדל הראשון של הקבוצה בבעיטות ההכרעה, אך הפועל תל אביב הפסידה והודחה מהמפעל. את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב הבקיע עגייב ב-5 בפברואר 2018, בניצחון 1–0 על מכבי אחי נצרת בעילוט, ובסך הכל כבש חמישה שערים ב-15 הופעות עד תום עונת 2017/2018, ועלה עם הקבוצה לליגת העל. בתחילת עונת 2018/2019 כבש שער אחד ב-13 הופעות בליגת העל, ובמהלך חלון ההעברות של ינואר 2019 שוחרר מהמועדון.
ב-31 בינואר 2019 חתם עגייב בסומגאיט מליגת העל האזרית. ב-27 באפריל 2019 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–2 על נפטצ'י באקו, ועד תום העונה ערך בסך הכל שבע הופעות ליגה וכבש שני שערים.

נבחרת ישראל

לזכותו של עגייב 14 הופעות ושלושה שערים במדי נבחרת הנוער של ישראל, וב-8 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, בניצחון 7–2 על אזרבייג'ן. בסך הכל ערך עגייב שש הופעות במדי הנבחרת הצעירה, בהן כבש שער אחד.
נינה רומשקובה

ביוגרפיה

רומשקוב נולדה בסברדלובסק. בשנת 1947 החלה ללמוד בפקולטה לחינוך גופני במכון הפדגוגי שבסטברופול ושם החלה להתאמן באתלטיקה. היא התאמנה בהדרכתו של דמיטרי מרקוב ובשנת 1949 זכתה במדליית ארד באליפות ברית המועצות בזריקת דיסקוס ובשנת 1951 זכתה לראשונה במדליית זהב באליפות ברית המועצות בזריקת דיסקוס.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה רומשקובה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 51.42 מטר, לפני בנות ארצה יליזבתה בגריאנצבה (47.08 מטר) ושיאנית העולם נינה דומבדז'ה (46.29 מטר) ובכך הפכה לספורטאית הסובייטית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.

שיאנית עולם

שלושה שבועות לאחר זכייתה ההיסטורית במדליית זהב במשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה באודסה, אוקראינה ב-9 באוגוסט קבעה רומשקובה שיא עולם חדש של 53.61 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה ו-3 חודשים של נינה דומבדז'ה (53.37 מטר) שיא זה החזיק מעמד חודשיים ונשבר על ידי דומבדז'ה (57.04 מטר).

אלופת אירופה

באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה רומשקובה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.02 מטר, לפני בנות ארצה אירינה בגליאקובה (45.79 מטר) וגלינה זיבינה (44.77 מטר)
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה רומשקובה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.02 מטר, אחרי אולגה פיקוטובה מצ'כוסלובקיה שקבעה שיא אולימפי חדש של 53.69 מטר ואירינה בגליאקובה (52.54 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה רומשקובה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בפעם השנייה, בשיא אולימפי חדש של 55.10 מטר, לפני בת ארצה טמרה פרס (52.59 מטר) וליה מנוליו מרומניה (52.36 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 1962 סיימה רומשקובה במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 51.03 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה רומשקובה במקום 11 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.48 מטר.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי עבדה רומשקובה כמאמנת אתלטיקה בקייב ואחר כך במוסקבה. נקברה בבית העלמין הצבאי הפדרלי שבמחוז מוסקבה.

תארים והישגים

בשנת 1957 הוענק לרומשקובה עיטור הדגל האדום של העמל.
ווקמן

ווקמן הוא מותג וסימן מסחרי רשום של חברת "סוני", לנגן קטן נייד וקומפקטי. בסוני השתמשו בשם זה למכשירים ניידים שונים: נגנים לקלטות שמע, מקלטי רדיו וטלוויזיה זעירים, נגני תקליטורים, מינידיסק ועוד. ווקמן הפך בשפה העברית לשם גנרי בעיקר לנגנים של קלטות שמע.

היסטוריה

בשלהי שנות ה-70, ניסתה קבוצת מהנדסים מטעם חברת "סוני" לייצר נגן קלטות שמע סטריאופוני, נייד וקומפקטי, אשר יכלול מערכת הקלטה ושמע. כצעד ראשון, הם החליטו לייצר נגן קטן וקליל ללא מערכת הקלטה, בלא יודעין, שבאותה העת קבוצת מהנדסים מאותה חברה החלה לעבוד על שיפור האוזניות, כלומר על מערכת השמע. ב-1979, חוברו שתי ההמצאות ליצירת המכשיר החדש. 
טרם הפצתו המסחרית של המכשיר הנייד החדש, הוא הספיק לקבל מספר כינויים שונים: סוכנים אנגלים כינו אותו "הנוסע הסמוי", בעוד שהאמריקאים בחרו להגדירו "צליל סובב", ואילו האוסטרלים אפיינו אותו כ-"סגנון חופשי". בשנת 1986 התקבלה הצעתו של אקיו מוריטה, יו"ר חברת "סוני", לשם מכשיר שנקרא "ווקמן", ואף נכנסה כערך למילון אוקספורד.
בשנות ה-90 תפס השימוש בווקמן תאוצה, במיוחד בקרב הנוער, אשר האזינו לו בזמנם הפנוי, בנסיעות ואפילו בזמן פעילות ספורטיבית.
בשנות ה-2000 החלה ירידה בשימוש במכשיר ובשימוש בשם הגנרי זאת בעקבות הפסקת השימוש בקלטות, מעבר להאזנה לנגני-תקליטורים שונים ואחר כך המצאת נגנים ניידים וקומפקטיים המשתמשים בכרטיסי זיכרון כמו נגן MP3 או iPod.
לווקמן שונה הלוגו לאחר מכן ל w מסוגננת. הווקמן הוא גם מותג סלולרי של חברת סוני אריקסון ומאפיין את הטלפונים הסלולריים שלהם, שבהם השמעת המוזיקה היא התכונה הכי משופרת. הw800 הוא הטלפון הסלולרי הראשון שסומן בלוגו של ווקמן.
איראן אייר

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1946 על ידי קבוצת אנשי עסקים, תחת השם איראן איירווייז, והיא הפעילה טיסות בין הערים הגדולות באיראן באמצעות מטוסי ויקרס ויקונט.
בשנת 1954 רכשה החברה מטוסי DC-4,DC-3s, ומטוס דאגלס DC-7 שהוחכר מסבנה, והחלה לטוס לפריז, בריסל, לונדון, וז'נבה.
בפברואר 1961 בעקבות החלטת הממשלה האיראנית להקים חברה לאומית, מוזגה איראן איירווייז עם חברה פרטית אחרת, ויחד הקימו את איראן אייר.
בשנת 1965 התקבל בחברה משלוח ראשון של מטוסי סילון, בואינג 727-100. משנת 1970, איראן אייר טסה לערים רבות באירופה, עם מעל 30 טיסות שבועיות ללונדון.
בסוף שנת 1970 הייתה איראן אייר חברת התעופה בעלת הצמיחה המהירה ביותר בעולם.
במאי 1971 נחנך הקו לניו יורק, והיא הייתה לחברה השנייה במזרח התיכון (אחרי אל על) שהפעילה טיסות רצופות לניו יורק.
בשנת 1972 הוזמנו שני מטוסי קונקורד, אחד המטוסים הושכר לחברה לתקופה קצרה, אולם בעקבות המהפכה האיסלאמית, בוטלו ההזמנות.
עד 1976 איראן אייר דורגה במקום השני אחרי קוואנטס, כחברת התעופה הבטוחה ביותר בעולם.

לאחר המהפכה האיסלאמית

לאחר המהפכה האיסלאמית בפברואר 1979, החלו בחברה לארגן מחדש את פעילותה הבינלאומית, והופסקו הטיסות ליעדים רבים. כל הטיסות הבינלאומיות הופנו לטהראן, בעוד ששירז יכולה לשמש כחלופה רק במקרים מיוחדים, שאר הערים באיראן איבדו את מעמדם הבינלאומי,אך עם זאת, בשנים האחרונות שדות התעופה בערים הגדולות משמשות לטיסות בינלאומיות - בעיקר למדינות השכנות.
בשנת 2001 רשויות ארצות הברית מנעו את רכישת האיירבוס A330, והיא קנתה שישה מטוסי פוקר 100.
בשנת 2001 רכשו בחברה שישה מטוסי איירבוס A310 מאולימפיק איירליינס.
בעקבות המתיחות בין ארצות הברית ואיראן על רקע תוכניות הגרעין שלה, לא יכלו באיראן אייר לקנות מבואינג חלקי חילוף לצי המטוסים שלה, עם זאת בסוף 2006 נחתם הסכם שאיפשר לה לשפץ את מטוסיה.
ביולי 2010 הכריזה הנציבות האירופית, כי תאסור את כניסת מטוסי הבואינג 727, 747, ואיירבוס A320 של החברה למרחב האווירי של האיחוד האירופי, בשל ליקויי בטיחות.

קבוצת מלונות הומא

קבוצת מלונות הומא היא חברה בת של איראן אייר, אשר בבעלותה רשת מלונות חמישה כוכבים בערים הגדולות של איראן. מלונות הומא ממוקמים בטהראן, שירז, בנדר עבאס, ומשהד, שבה יש שני בתי מלון. כל המלונות נבנו לפני שנת 1979, למעט בתי המלון במשהד, שנבנו בסוף 1990.
הקבוצה הוקמה על ידי הממשלה לאחר המהפכה האיראנית  ב-1979 ויש לה יותר מ 800 חדרים מרוהטים. רוב המלונות היו בשליטה פרטית עד 1979, אך הם הולאמו מיד לאחר מכן. המפורסם ביותר היה מלון הומא בטהראן, שהיה מלון שרתון לפני שהולאם. כול המלונות הם ברמת 5 כוכבים, אך אינם עומדים בתקנים בינלאומיים בשירות, תפאורה ומתקנים.
אריה ים שטלר

מאפיינים

פרוות אריה הים בצבע צהוב-חיוור עד צהוב-חום, אפם אדמדם והגורים שחורים.
אורכם של הזכרים של אריות הים 2.82–3.25 מ' ומשקלם 450–1,120 ק"ג בממוצע. הנקבות קטנות מהם בהרבה ואורכן 2.3–2.9 מ' ומשקלן 240–350 ק"ג. לזכרים יש גם חזה ומצח רחבים יותר מהנקבות ורעמה גדולה ובולטת.
תפוצתם משתרעת מהאיים הקוריליים וים אוחוצק למפרץ אלסקה ועד לאי אנו נואבו שבקליפורניה בדרום, ובעבר היו גם באיי התעלה של קליפורניה. בקיץ הם נודדים יותר דרומה עד ליפן, וחלקם נצפו גם דרומית לשם בים הצהוב ולאורך חופי קוריאה וסין.

אקולוגיה

אריות הים הם טורפים מיומנים ואופורטוניסטים שאוכלים בעיקר דגים, כמו ההרינג, שיבוט אלסקה (Theragra chalcogramma)‏, Gadus macrocephalus ‏, Pleurogrammus monopterygius, דגים מהסוג לשונון, טרוטנית, וורדונים וכן רכיכות ודיונונים, והם יכולים לצלול למים עמוקים לשם כך. הם יכולים גם לעלות בשפכי נהרות כדי לאכול מינים מקומיים כמו החידקן. לעיתים רחוקות יותר יאכלו חיות גדולות יותר כמו גורי כלבי ים או לוטרות.
הטורפים היחידים שלהם הם אורקה, כריש הסלמון ועמלץ לבן. הגורים עלולים להיטרף גם בידי ישנונן פסיפי ולעתים נדירות גם בידי זכרים קניבלים.
מורוי

מורוי (רומנית: Moroi, ברבים אותה צורה, בלשון נקבה "מורואיקה" Moroaică וברבות "מורואיצ'ה" Moroaice) לפי המיתולוגיה הרומנית הוא רוח טמאה, בדרך כלל של ולד שמת בטרם הוטבל.
לעיתים ה"מורוי" מתלווה לסולומונר.
נוער הנרות

נוער הנרות הוא כינוי לבני נוער רבים שהתאבלו בפומבי על הרצחו של ראש הממשלה יצחק רבין ב-1995. המושג מופיע רבות בכלי התקשורת המתעדים את תקופת רצח רבין בהתייחסו לתגובת בני הנוער לרצח ראש הממשלה. 
במהלך תקופת "השבעה" לאחר הרצחו של ראש הממשלה פקדו נערים ונערות רבים את כיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין), בתי ספר ומרכזי ערים נוספות, כשהם מדליקים נרות נשמה רבים, מניחים פרחים ושרים שירי אבל לצד תמונתו של ראש הממשלה המנוח. נוער הנרות הביע את דעותיו ורגשותיו באמצעות כתיבה על קירות המקיפים את הכיכר. קטע מתוך הקיר אשר כוסה בכתובות שומר באמצעות זכוכית ומוצג כיום לצד האנדרטה לזכר יצחק רבין. בני נוער רבים גם כתבו מכתבים למשפחת רבין ולמשרד ראש הממשלה והביעו את צערם בנוגע לרצח.

התגובה לתופעת נוער הנרות

תופעת "נוער הנרות" הפתיעה רבים מהמבוגרים בחברה הישראלית אשר הניחו שהנוער הישראלי מנותק ויהיה אדיש לרצח. 

בכתבה בנושא נכתב:
פעילות הנוער באותה עת הרשימה רבים. כל אלה שסברו כי הדור הצעיר אינו מעורב דיו, חברתית ופוליטית בנעשה במדינה, גילו בהפתעה כי דווקא הנוער הוא שממלא את הכיכרות ומוביל את אירועי הזיכרון העממיים. קבוצות קבוצות של בני נוער מילאו את הכיכר בתל-אביב וכן התכנסו בערים נוספות, הדליקו נרות וארגנו טקסים מאולתרים.
— nrg

עבור רבים מבני נוער הנרות, רצח רבין היה אירוע מכונן - הם חוו לראשונה רצח פוליטי, והביעו בהתנהגותם אבל אישי ולאומי. למשל, גיא רונן כתב כך:
ה-4 בנובמבר 1995 היה עבורי היום בו מתה התמימות. נגמרה האמונה. אהבת הארץ המזוככת, הקמאית הגיעה לקיצה. נולדה הציניות. התפשטה הריקנות. קפצה הזקנה. שבס אמר שהלכה לו המדינה. תמצית מדויקת של הכל, וכבר בגיל 17.
— גיא רונן, נוער בלי נרות, באתר ynet, 2 בנובמבר 2005
פרופ' תמר רפופורט מהאוניברסיטה העברית ניתחה את התופעה בספר בשם "כל הנוער – קול הנוער? תגובות בני הנעורים לרצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין" אשר יצא לאור בשנת 1997. ספר זה נכלל ברשימת הקריאה לקורס בנושא "מחאת בני נוער בישראל" באוניברסיטת תל אביב.
לפי ד"ר דוד גורביץ', "אימוץ הנרות על ידי בני הנוער כתגובה לרצח הוא אימוץ פולחן דתי למטרות חברתיות, חילוניות ופוליטיות. זהו שימוש באייקונים דתיים למטרות לא דתיות". עם זאת, הוא טוען שהמנהג ריק מתוכן: "אנחנו אחת מהחברות שמאמינות שסימנים מוליכים לדברים ממשיים, אבל מאחורי הנרות אין כלום. יש הרגשה שהנרות נותנים את החוויה, אבל אף אחד לא בודק מה מסתתר מאחוריהם. זו אופנה, משהו אסתטי, כמו נרות שולחן. לקחנו את הריטואל הקדום של אש והפכנו אותו למטאפורה שמעידה על אבל וצער". גם גדעון לוי טען במאמר בעיתון "הארץ" שהמנהג ריק מתוכן ואף צבוע: "הקמפיין לשחרור שליט ... נהפך לשסתום קיטור להפגין באמצעותו מעורבות אזרחית ואכפתיות - חלולות ונבובות, בדיוק כמו שעשה "נוער הנרות" שייבב לריק על רצח רבין, והצביע נתניהו."

נוער הנרות כתנועה חברתית

פעילים חברתיים רבים ואף פוליטיקאים מזהים עצמם כחלק מ"נוער הנרות" אשר תודעתם הפוליטית התגבשה בעקבות רצח רבין. תנועת "דור שלום" אשר קמה בעקבות הרצח ראתה עצמה כממשיכה פוליטית של "נוער הנרות" ופעלה בשמם למען שינוי בחברה הישראלית. בנוסף, מנהיגי "נוער-עבודה" מתקופה זו שהתמודדו לראשות המפלגה כונו בעיתונות בשם "נוער הנרות".

נוער הנרות ואביב גפן

חלק מנוער הנרות זוהה כקשור לקהל המעריצים של הזמר אביב גפן, בעקבות הופעתו של גפן בעצרת השלום בה נרצח רבין, כשמספר דקות אחרי הופעתו נורה ראש הממשלה. מאז קיבל השיר "לבכות לך" משמעות חדשה והפך להמנון הבלתי רשמי של נוער הנרות.
יצחק אייזיק טויב

ר' יצחק אייזיק טויב (ה'תקי"א, 1751 – ז' באדר ב' ה'תקפ"א, 21 במרץ 1821) היה רבה של קאלוב ואדמו"ר חסידי, מייסד חסידות קאליב.

ביוגרפיה

הרב טויב נולד בסערענטש בהונגריה לאביו יחזקאל שהיה סוחר וחוכר שדות. דרכו לחסידות אינה ידועה והיא מלווה באגדות שונות. מסופר שלמד אצל ר' שמואל שמלקה מניקלשבורג וגם אצל ר' אלימלך מליז'נסק אך לא ברור מה גרעין האמת בידיעות אלו. גם בזכרונות ר' דב בער מבוליחוב מסופר שבמסעותיו הוא פגש בר' יצחק הנער והוא מצטיין בקול ערב ונעים. גם לגבי סיפור זה יש שהוכיחו שאין בו מן האמת.
מה שברור שבערך משנת 1781 (יש שמאחרים זאת ל 1784) יושב כרב בנאג'קאלו (קאליב). השפעתו הייתה גדולה והוא מוזכר במקורות רבים כקדוש וצדיק. במחלוקת שהתעוררה בעקבות היתר עגונה, כתב לו החתם סופר: "חסיד ונשגב חסידא ופרישא".
בפעילותו הרבנית בקהילתו ידוע על יסוד תלמוד תורה, חברה קדישא, חברה לביקור חולים, ועוד. 
עיקר פרסומו היה לו כצדיק חסידי והגיעו אליו יהודים ממרחקים. הוא נחשב לאדמו"ר החסידי הראשון שישב באופן קבוע בהונגריה. 
הוא נפטר בז' באדר תקפ"א. בנו ר' משה חיים המשיך את האדמורו"ת אחריו בעיירה רודזול בגליציה.

ניגוניו

ר' יצחק טויב נודע כמחבר מנגינות ושירים שנתקדשו בקרב חסידיו ואף מחוצה להם. חלקם היו שירים עממיים של האיכרים ההונגרים, שהפכו על ידו בשינויים מסוימים לשירי קודש ודביקות. במיוחד התפרסם השיר ההונגרי "קורא התרנגול" (סול או קוקוש מר). שיר נוסף הוא "הרועה והאדון". שיר נוסף ביידיש הוא "גלות גלות". שיר זה עובד ותורגם לעברית בידי דן אלמגור, נקרא "יער יער" והושר בהצגה "איש חסיד היה".
יצחק בראשי

ביוגרפיה

נולד בכפר בראשי שבכורדיסטן העיראקית בשנת 1923 לנחום ולאסתר בראשי. בשנת 1929, בהיותו כבן 6, עלתה משפחתו לישראל והשתכנה ברובע היהודי שבעיר העתיקה ירושלים. בשנת 1934 עברה המשפחה להתגורר בשכונת "זיכרון יוסף" שמחוץ לחומה, בה התגוררו יוצאי כורדיסטן.
בילדותו למד בבית ספר מקומי וסיים אותו בהצטיינות, ומשם המשיך לישיבת פורת יוסף, ואחריה לישיבת מרכז הרב. עם סיום לימודיו בישיבה הוסמך לרבנות בידי הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ונישא לרחל, יחד נולדו להם תשעה ילדים.
נמנה עם מייסדי כפר אוריה המחודש ששכן בפרוזדור ירושלים, שם שימש כשוחט ורב הכפר עד לנטישתו על ידי המתיישבים במלחמת השחרור. במלחמה זו התגייס לצה"ל, ושימש כקשר ואלחוטאי בחטיבת הראל תחת פיקודו של יצחק רבין.
בשנת 1948, לאחר נטישת המתיישבים את כפר אוריה, עבר יחד עם משפחות נוספות מהכפר אל בסיס צבאי בריטי נטוש בנתניה, שהפך עם הזמן לשכונת "מחנה יעקב". גם שם שימש כרב השכונה, וסיפק למתיישבים את כל צורכי הדת.
בשנת 1959 שב להתגורר בירושלים בשכונת "זיכרון יוסף", שם המשיך בפעילותו, ובמקביל עבד לפרנסתו במשרדי מס הכנסה. בשנת 1969 זכה במקום השלישי בחידון התנ"ך הארצי, ובמקום הראשון בחידון התנ"ך הירושלמי.
בשנת 1973 ייסד עם הרב יצחק עמדי את המרכז הרוחני ליהודי כורדיסטן, שם שימש עד יומו האחרון כגזבר וחבר ההנהלה.
במשך חייו נשא את עול הציבור על כתפיו, ובין פעילותו הענפה למען יוצאי כורדיסטן בישראל, היה סובב ברחבי הארץ ודורש בבתי ספר, בתי כנסת ואף במועדוני קשישים. כמו כן, למד תקופה ארוכה עם הרב מרדכי אליהו.
הלך לעולמו ביום הולדתו ה-71, 27 בנובמבר 1994 (כ"ד בכסלו ה'תשנ"ה). שמו הונצח בקריאת רחוב על שמו בשכונת נחלאות שבירושלים.
בשנת ה-20 לפטירתו הוציא נכדו, הרב שמואל בראשי, את ספרו "באר יצחק" הכולל דרשות על התורה ומועדי השנה, ערוך ומלוקט מדרשות שדרש במשך שנות חייו.
אמטרק

רקע

רכבות, שהופעלו על ידי מספר רב של מפעילים פרטיים, שימשו כאמצעי התחבורה הבין-עירוני העיקרי בארצות הברית מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-20 של המאה ה-20. משנות העשרים ואילך התקשו הרכבות לעמוד בתחרות גוברת מצד המכוניות הפרטיות, חברות האוטובוסים, ובהמשך גם חברות התעופה שהפעילו טיסות פנים. מגמת השחיקה ביכולת התחרות של הרכבות נמשכה לאורך שנים רבות, מלבד תקופה קצרה של תחייה במהלך מלחמת העולם השנייה, והואצה לאחר שנות הארבעים. היקף השירות שהציעו רכבות הנוסעים הלך ופחת, קווים רבים בוטלו לאחר שגרמו להפסדים שנים רבות, וגם איכות השירות הלכה והידרדרה – מה שיצר מעגל קסמים שהרחיק את המשתמשים מהרכבת. בסוף שנות השישים נראה היה שקצו של שירות רכבות הנוסעים (ויחד עמו, של תעשיות נלוות) קרוב, לאחר שכמה מפעילות קווים גדולות התקרבו או הגיעו לפשיטת רגל. הממשל האמריקני החליט להתערב בנעשה, לאחר לחץ ציבורי. מצדדי ההתערבות הממשלתית בענף טענו שקיומו של מערך רכבות נוסעים בין-עירוניות הוא אינטרס לאומי ושתשתיות הכבישים והתובלה האווירית לא יספיקו לבדן כדי לענות על צרכיה העתידיים של האומה.

הקמת אמטרק

חוק שירות רכבות הנוסעים, שהקונגרס חוקק ב-1970 וזכה במפתיע לאישור הנשיא ריצ'רד ניקסון, כונן את תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי, הוא אמטרק, כיצור-כלאיים פרטי-ממשלתי: חברה פרטית, הנמצאת בבעלות ממשלת ארצות הברית וזוכה לסבסוד מקופת המדינה. מתכונת זו נותרה על כנה לאורך השנים. החוק קבע את ה-1 במאי 1971 כמועד תחילת הפעלתם של קווי נוסעים בידי התאגיד, ואת התנאים שבהם ירכוש התאגיד את קווי הנוסעים הקיימים מידי מפעילים פרטיים (הותר לחברות פרטיות להמשיך ולהפעיל קווי נוסעים גם לאחר הפעלת התאגיד).
רבים מהמעורבים בהקמת אמטרק צפו שההסדר יהיה זמני בלבד: אנשי הימין הכלכלי הניחו שהתאגיד פשוט ייסגר לאחר מספר שנים, כאשר תתפוגג התמיכה ברכבות הנוסעים בדעת הקהל והממשלה תחדל מלסבסד את השירות, ואילו תומכי התאגיד חזו שיעלה בידו לעבור לרווחיות אחרי שנים מעטות והוא לא יזדקק לסיוע ממשלתי. שתי התחזיות טעו, ובשנת 2014 השלימה אמטראק 43 שנות הפסדים רצופות, על אף סבסוד ממשלתי בן מעל למיליארד דולרים מדי שנה מאז הקמתו.
ילנה אוברזצובה

ביוגרפיה

ילנה אוברזצובה נולדה בלנינגרד לאב מהנדס. את תחילת מלחמת העולם השנייה עברה בלנינגרד הנצורה ורק בשנת 1943 פונתה לאזור וולוגדה. מייד לאחר הרחקת הנאצים מפרברי העיר חזרה משפחתה ללנינגרד. אוברזצובה למדה שירה במועדון לשירה של הפיונרים. בשנת 1954 הועבר אביה לעבודה בטגנרוג. בעיר זו למדה אוברזצובה בבית הספר למוזיקה. בשנת 1957 התקבלה למכללה מוזיקלית בעיר רוסטוב על דון. בשנת 1958 עברה למכינה ליד הקונסרבטוריון של לנינגרד. בשנת 1963, עוד בהיותה סטודנטית הופיעה אוברזצובה על במת תיאטרון בולשוי.
בשנת 1964 לאחר סיום הלימודים בלנינגרד התקבלה אוברזצובה ללהקת תיאטרון בולשוי, והתבלטה כבר בהופעתה הראשונה באיטליה. בשנת 1975 נסעה להקת בולשוי לסדרת הופעות בארצות הברית. בסבב הופעות זה זכתה אוברזצובה להצלחה אדירה והתבססה ככוכבת ברמה עולמית.
ילנה אוברזצובה השתתפה במספר פסטיבלים, כולל פסטיבל זלצבורג.
בשנים 1973–1994 לימדה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 2003 השתתפה אוברזצובה בהופעות ג'אז בהם שרה יצירות של ג'ורג' גרשווין, דיוק אלינגטון ועוד.
בשנים 2007–2008 עמדה אוברזצובה בראש תיאטרון מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג.
נפטרה ב-12 בינואר 2015 בלייפציג שבגרמניה כתוצאה מאי ספיקת לב.
ראומה אלדר

ביוגרפיה

אלדר נולדה בירושלים למשפחת מחבוב (חובב).
היא לימדה בבית הספר "שפיצר" בהנהלת חנה שפיצר, לאחר מכן עבדה בבית הספר יהודה הלוי בקטמון הישנה, בהנהלתה של שושנה רזיאל.

קריירה

לפני עבודתה בקול ישראל שימשה קריינית בקול ישראל, תחנת הרדיו המחתרתית של "ההגנה". בשנת 1948, כאשר ירושלים עדיין מופגזת, החלה לעבוד בקול ישראל. במשך 20 שנה הייתה קריינית חדשות, קריינית רצף וכן הקריאה פרקי ספרות.
בשנת 1968 עברה לתל אביב, שם הייתה ממונה על מדור הקריינים. כמו כן ערכה את פינת הלשון בתוכנית לעקרת הבית שהגישה רבקה מיכאלי. בנוסף לכך ערכה משדרים לנוער ומשדרים ספרותיים, ובהם המדור "ספר חדש" ו"רגע של שיר". במשך שנים ערכה את משדרי האוניברסיטה הפתוחה, שעליהם הוענק לה בשנת 1983 פרס מנהל הרדיו. בכל תקופת עבודתה בקול ישראל עסקה בהדרכת קריינים, עורכי חדשות ושחקנים. ביום העצמאות תש"ן (1990) ייצגה את רשות השידור בטקס הדלקת המשואות.
לאחר פרישתה לגמלאות קריינה בהתנדבות בספרייה המוקלטת לעיוורים, והעבירה בה קורסי קריינות. במשך שנים רבות שימש קולה כ"שעון הדובר" של בזק ("שירות 155").

חיים אישיים

ראומה אלדר נישאה לד"ר דוד אלדר שהיה מנהל המכללה האקדמית בוינגייט שבמכון וינגייט, והתאלמנה ממנו ב-2018. להם שתי בנות ובן. התגוררה במושב אודים שבשרון. אלדר הייתה אחותו הגדולה של הקריין משה חובב, אביו של העיתונאי והשף גיל חובב, וכן דודתה של הזמרת דפנה ארמוני.
בפוסט שהעלתה בפייסבוק ב-18 בפברואר 2014 חשפה דפנה ארמוני את מצבה הקשה של דודתה, אשר חלתה באלצהיימר.
אלדר נפטרה בביתה במושב אודים, בגיל 90.
תמר כתריאל

ביוגרפיה

נולדה באיטליה ב-1947 לליזה ולד"ר אליעזר אפשטיין, ועלתה עם משפחתה לישראל ב-1952.
סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בחוג לשפה וספרות אנגלית (עם התמחות בבלשנות), ותואר שני באוניברסיטת חיפה בתחום הבלשנות בחוג לשפה וספרות אנגלית. השלימה דוקטורט במחלקה לתקשורת באוניברסיטת וושינגטון בארצות הברית, שם התמחתה בגישות אנתרופולוגיות לחקר התקשורת, תוך שילוב לימודי תקשורת ואנתרופולוגיה. ב-1983 הצטרפה לסגל של אוניברסיטת חיפה.
כתריאל זכתה שלוש פעמים במענקי מחקר מהקרן הלאומית למדע, ושני ספריה הראשונים זכו בפרסי הצטיינות מטעם החברה האמריקאית לתקשורת. היא שמשה כמרצה וחוקרת אורחת באוניברסיטאות ומכוני מחקר מובילים, כחברת מערכת במגוון רחב של כתבי עת אקדמיים בינלאומיים וישראליים בתחום התקשורת, האנתרופולוגיה וחקר השיח, והדריכה למעלה מחמישים תלמידי תואר שני, דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים בתחומים אלה. 
באוניברסיטת חיפה היא שמשה כראשת החוג לתקשורת והחוג למנהיגות ומדיניות בחינוך, כראשת החטיבה ללימודי האישה, וכן הייתה פעילה כחברת סנט וועדות מרכזיות באוניברסיטה ומחוצה לה, כולל בוועדה מייעצת של האו"ם שנועדה להטמיע גישות ושיטות מתחום האתנוגרפיה של התקשורת בעבודתם של גופים שונים בארגון. ב-2003 הייתה בין הזוכות בפרס שהעניקה עיריית חיפה שניתן לנשות אקדמיה שעבודתן מהווה גשר לקהילה. 
כתריאל מתגוררת בחיפה, נשואה לפרופ' יעקב כתריאל, ואם לבן ובת.

תרומתה המחקרית

עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה ב'דוגריות' כסגנון דיבור צברי, הייתה העבודה האקדמית הראשונה שיישמה גישה אתנוגרפית לחקר התקשורת בחקר התרבות הישראלית. העבודה הדגישה את תפקידן של אידאולוגיות לשוניות בעיצובן של זהויות תרבותיות ובכך אתגרה מודלים מקובלים בחקר השיח שעסקו בדפוסי דיבור ישיר ועקיף בתרבויות שונות. 
מחקרים שערכה מאז, שגם הם משלבים מחקר אתנוגרפי ומחקר טקסטואלי, עוסקים בהיבטים שונים של תקשורת פנים-אל-פנים ובתקשורת מתווכת מדיה - היא כתבה על שיתוף פעולה וקונפליקט בחברת הילדים, על 'מסיבות קיטורים' כדפוס מפגש בחברת המבוגרים, על דרכי ייצוג במוזיאונים ואתרי מורשת, על דפוסי אינטראקציה בשיחות יום ובשיחות לילה ברדיו, על שיח ה'גיבוש' בחברה הישראלית, על "שיחות נפש" כמוסד לשוני בעידן החלוצי, על ההבניה הרטורית של זיכרון קולקטיבי בסרטים דוקומנטריים ובשיח הממסדי, על שיח העדות של "שוברים שתיקה" ושל סרבני מצפון, ועוד.