google/wiki40b huggingface dataset:
אליהו ויינשטיין

ביוגרפיה

למד בבית הספר התיכון בסירט, שם היה חבר באגודת סתרים ציונית. למד משפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ, שם יסד אגודה יהודית-אקדמית לסטודנטים בשם "חשמונה".
בשנות מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר המלחמה הוא שב לצ'רנוביץ ושם ביחד עם עמיתו, העיתונאי יוליוס וובר, הוא ייסד את העיתון היהודי הליברלי בשפה הגרמנית Czernowitzer Morgenblatt. לאחר כניסתו של הצבא האדום לצ'רנוביץ, ב-28 ביוני 1940, העיתון הפסיק להופיע .
וינשטיין עבד לזמן מה בבית ההוצאה שלום-עליכם במוסקבה תחת פיקוחם של הסובייטים. הוא הוציא לאור וערך ספרים רבים ואף כרכים של שירה ביידיש.
בשנת 1941, הוא נעצר, גורש ונכלא במחנה המעבר של אדינט, מקום בו היה אמור להיהרג או להישלח להשמדה. ברגע האחרון הצליח להימלט מהמחנה, במשאית של הצבא הרומני, מוסתר בתוך חבית ריקה.
בחודש מרץ 1944 הוא הצליח לברוח לארץ ישראל על ספינה בולגרית. לאחר הגעתו לישראל, הוא המשיך את הפעילות של הפובליציסטיקה בתל אביב, בעיקר בעיתון ויאצה נואסטרה (Viaţa Noastră), לעולי רומניה.
אירגן את ניצולי בוקובינה בישראל והיה ממיסדי "ארגון עולי מרכז אירופה בישראל" אשר שאף לאגד את כל העולים דוברי הגרמנית. כעיתונאי, חידש את הופעת כתב העת בגרמנית של יוצאי בוקובינה "Die Stimme" (הקול).
בתור נציג ניצולי השואה מבוקובינה, וינשטיין יצא במשלחת לגרמניה ביחד עם יצחק ארצי ויהודה שערי במטרה לשכנע את השלטונות הגרמנים לקחת אחריות במסגת הסכם השילומים על שואת יהודי בוקובינה. גרמניה מצידה טענה כי רומניה מעולם לא נכבשה על ידה וכי המעשים בוצעו באחריות רומנית בלעדית, ללא אחריות גרמנית. ליבו של ויינשטיין לא עמד בציניות הגרמנית ובקשיי המשא ומתן, וב-28 בפברואר 1965 נפטר מהתקף לב בחדר המלון שלו שבפרנקפורט על מיין.
גופתו הועברה לישראל והוא נקבר ב-9 במרץ 1965 בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
מרילה פרייוולד

ביוגרפיה

פרייוולד נולדה וגדלה בקרקוב. היא התאמנה בקבוצת מכבי המקומית, ביחד עם ברברה אקרלנד, אנדה מצנדורף והלנה גוטליב.

אלופת פולין

באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בפוזנן בשנת 1927 זכתה פרייוולד בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.76 מטר ובקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 2.155 מטר, התארים הלאומיים הראשונים בקריירה שלה. שנה לאחר מכן, היא זכתה באליפות פולין שנערכה בעיר מגוריה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 14.8 שניות. התואר הראשון מתוך חמישה ובסך הכל זכתה במהלך הקריירה שלה בעוד שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת בריצה זו באליפות פולין.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג שבצ'כוסלובקיה בספטמבר 1930 בהשתתפות 200 אתלטיות מ-14 מדינות, זכתה פרייוולד במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 50.8 שניות וסיימה במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 12.8 שניות.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה פרייוולד ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 58 שניות. מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 14.2 שניות, אחרי סיביל קוף מארצות הברית (13.8 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.32 מטר, אחרי סיביל קוף (4.35 מטר) ולפני טניה פטקין מארץ ישראל (4.0 מטר). מדליית ארד, בקפיצה לגובה, אחרי סיביל קוף (1.35 מטר) ואנדה מצנדורף (1.30 מטר).
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-2 בפברואר 1934 זכתה פרייוולד ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצת 50 מטר בתוצאה של 7.0 שניות, לפני חברתה לאגודה הלנה גוטליב (7.2 שניות) ובריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 8.3 שניות. מדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.54 מטר.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכתה פרייוולד בגביע של הספורטאי המצטיין במכביה לאחר שזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 14.1 שניות ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.91 מטר, לפני סיביל קוף (4.87 מטר) וגוטליב מאוסטריה (4.73 מטר) ומדליית ארד, בריצת 60 מטר בתוצאה של 8.6 שניות, אחרי סיביל קוף (8.3 שניות) ומאייר מגרמניה (8.4 שניות).
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-22 בפברואר 1936 זכתה פרייוולד ב-2 מדליות, 1 זהב ו-1 ארד. מדליית זהב, בריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 8.3 שניות. מדליית ארד, בריצת 50 מטר.
במלחמת העולם השנייה גורשה פרייוולד לגטו קרקוב משם נשלחה לכלא ברונוביצה ולאחר מכן למחנה ליד מייחוב. היא שוחררה בינואר 1945. היא נישאה ואימצה את בת אחותה, סטלה, הודות לחסידי אומות העולם שהסתירו אותה אך נישארה יתומה לאחר שהוריה נספו בשואה.
בשנת 1959 הגיעה פרייוולד לישראל מברזיל לרגל כנס היובל של מכבי קרקוב.
צבי קרן

פרופ' צבי קרן (18 באוגוסט 1917 – 27 באוקטובר 2008) היה מוזיקולוג ישראלי, מבכירי המורים לתאוריה, קומפוזיציה, מוזיקה קלה ולג'אז בארץ. כיהן במשך שנים רבות כראש החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.

ביוגרפיה

צבי קרן נולד בניו יורק בשנת 1917 כהווארד ראלף קירשנבאום (Howard Ralph Kirshenbaum). למד במשך שנים אצל המוזיקאי והמדען היהודי-רוסי-אמריקאי יוסף שילינגר, ונחשב לממשיך דרכו המוזיקלי בתחום התאוריות הקומפוזיציות-מתמטיות, ביחד עם ג'ורג' גרשווין וגלן מילר. לאחר חזרתו בתשובה ועלייתו לישראל בשנת 1951, עִברת את שמו לצבי קרן.
על אף שלא היה ידוע במיוחד בציבור, קרן נחשב לאחד מבכירי המורים למוזיקה קלה ולג'אז בארץ. בין תלמידיו: אלברט פיאמנטה, יוני רכטר, אריאל זילבר, שלמה גרוניך, דני סנדרסון, דודי אור, יוסי מר חיים, מנחם ויזנברג, דורון טויסטר, עדי רנרט, שם טוב לוי, אבנר קנר, בני נגרי, נמרוד טנא, ארי ערב, שלום פליסר ורבים אחרים.
בתו, אלונה שגיא, היא פסנתרנית ואמנית ג'אז, ראש המחלקה ללימודי ג'אז באוניברסיטת בר-אילן.
דוב"ב

חינוך

בשנת 1971 לאחר שהתרחש אסון ילדי אביבים, הופסקו הסעות התלמידים לבית הספר האזורי, וילדי דוב"ב החלו ללמוד בנפרד, בבית הספר במושב. בשנות התשעים הופסק נוהג זה, וילדי דוב"ב לומדים כיום בבית הספר האזורי ביישוב הקהילתי בר יוחאי, או בקיבוץ סאסא, וישנם תלמידים שלומדים בבית הספר "אמי"ת כרמיאל" שנמצא בעיר כרמיאל.
סייד

סייד (ערבית: سَيِّد, תעתיק מדויק סַיִּד) הוא תואר כבוד הניתן לזכרים שמקובל כי הם צאצאי הנביא המוסלמי מוחמד מנכדיו, חסן וחוסיין, בני בתו פאטמה זהרה וחתנו עלי בן אבו טאלב, שהיה גם בן-דודו. לצאצאים ממין נקבה יש כינויים אחרים (סיידה וכיוצא בזה). במקרה שמוצאו של אדם ממוחמד מגיע דרך אמו אך לא דרך אביו, אין הוא זכאי לתואר סייד, אם כי יש לו עדיין ייחוס.
מוסלמים מסוימים מעניקים כינוי זה גם לצאצאים של אבו טאלב, דודו של מוחמד, מבניו האחרים: ג'עפר, עקיל וטאלב.
אין לבלבל כינוי זה עם השם "סעיד", שהוא מילה ערבית ופרסית שמשמעותה "שמח". מילה אחרת שלפעמים מבלבלים בינה לבין תואר זה היא "שהיד", המונח הערבי למי שמת מות קדושים.
המילה סייד משמעותה המילולית "אדון", בדומה לסר או לורד האנגלי. בעולם הערבי משמשת מילה זו עדיין לעיתים כתחליף ל"אדון", כמו "סייד ג'ון סמית'". הרעיון מובע גם באמצעות המילה "סידי" בניבים מערביים של השפה הערבית.
השיעים מבדילים בין סיידים לאלו שאינם על פי צבע מצנפתם: הסיידים עוטים מצנפות שחורות או ירוקות (צבע בית עלי), ואילו אלו שאינם סיידים לובשים מצנפות לבנות או בצבע בהיר אחר.
הנהגת השיעים לאורך הדורות הורכבה במרביתה המכרעת מסיידים; בין המנהיגים השיעים בני זמננו שהם סיידים: מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, האב הרוחני של הארגון מוחמד חוסיין פדלאללה (גם קודמו עבאס מוסאווי, היה סייד), הפוליטיקאי השיעי-עיראקי הקיצוני מוקתדא א-סאדר, אברהים אל-ג'עפרי ראש ממשלת עיראק, האייתוללה הבכיר בעיראק עלי סיסתאני, והמנהיג העליון האיראני עלי ח'מנאי (גם קודמו, רוחאללה ח'ומייני היה סייד).

כינויים אחרים

כינויי כבוד ערביים אחרים כוללים את התארים "שייח'" ו"שָריף". שושלת ה"סיידים" מבית חסן ששלטו במכה, אל-מדינה, עיראק וכעת שולטים בירדן, בית האשם, נשאו את התואר "שָריף" ואשראף. בעולם הערבי "שָריף" לרוב שמור עבור צאצאי חסן בעוד "סייד" מצוי בשימוש עבור צאצאי חוסיין.
כינוי נוסף, המצוי בשימוש בעיקר בדרום ובדרום מזרח אסיה, הוא "מיר" או מירזא.
מעלה דוד

שכונת מעלות דוד היא שכונה יהודית בשטח של כ-11 דונם בבעלות יהודית, המצויה בדרום רכס הר הזיתים בירושלים, וממוקמת בסמוך לדרך יריחו הישנה, לשכונה היהודית מעלה הזיתים, לשכונה המוסלמית ראס אל עמוד, צופה על הר הבית והעיר העתיקה.

היסטוריה

בתקופה העות'מאנית רכש "ועד העדה הבוכרית" את האזור כולו.
במלחמת השחרור כבש הלגיון הירדני את השטח, והאדמות נוהלו על ידי "הממונה הירדני על רכוש אויב".
אחרי מלחמת ששת הימים עברו האדמות לידי האפוטרופוס הכללי בישראל. כבר ב-1967 נמסר השטח לידי משטרת מחוז ש"י, שהקימה שם את משרדיה הראשיים
ביולי 2005 נחתם הסכם בין משטרת ישראל לבין "ועד העדה הבוכרית" שהחזיק בבעלות על השטח. על פי ההסכם הוועד ידאג להקצאת שטח במבשרת אדומים מהמינהל האזרחי - האחראי על קרקעות בגדה עבור הקמת משרדים חדשים למחוז ש"י, ובנוסף יממן את התכנון ואת עבודות הפיתוח. בתמורה המשטרה תפנה את שטח "מעלה דוד", ותמסור אותו לידי הוועד שיקים במקום שכונה יהודית. המימון לפרויקט ניתן על ידי איל ההון היהודי-אמריקאי ארווין מוסקוביץ'

חידוש ההתיישבות

בשנת 2007 עזבה את המקום משטרת מחוז ש"י, שעברה למשכנה החדש במבשרת אדומים. על פי ההסכם, השטח הוחזר לרשות  "ועד העדה הבוכרית".
בשנת 2009 הוגשה לאישור הוועדה המקומית של העירייה תוכנית כוללת הקמת 104 יחידות דיור בשכונה. לפי התוכנית השכונה תחובר לשכונה היהודית מעלה הזיתים. התוכנית מנוהלת על ידי עמותת אלע"ד.
בפברואר 2011 אישרה ועדת הרישוי של עיריית ירושלים למפרע, בניית 14 יחידות דיור בשכונה.
בכ״א באייר ה'תשע"א (5 במאי 2011), נחנכה השכונה בהשתתפות שרים וחברי כנסת.
ב-20 בדצמבר 2011, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, הקמת "מתחם תחנת הדלק" במקום, שיכלול 23 יחידות דיור נוספות ומרכז מסחרי במקום.
במאי 2018 החלה בניית מתחם דיור נוסף בשכונה. המתחם החדש צפוי לכלול 17 יחידות דיור.
אנדרס ד'אלסנדרו

קריירת מועדונים

ד'אלסנדרו גדל בתוצר מחלקת הנוער של ריבר פלייט. אף שערך את הופעת הבכורה שלו כבר בשנת 1998, ד'אלסנדרו פרץ לתודעת הציבור רק אחרי הופעתו במונדיאל הנוער שנערך בארגנטינה ב-2001. 
לאחר הטורניר, ד'אלסנדרו הפך לשחקן הרכב חשוב בקבוצה וזכה לתשומת לב מיוחדת מצידם של מועדוני צמרת מאירופה כשהבולטת הייתה ברצלונה. הוא שיחק במדי ריבר פלייט במשך 4 שנים בהן שיחק עבור הקבוצה 72 משחקים וכבש 19 שערים. הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות.
על אף שזכה להתעניינות מצידן של קבוצות צמרת באירופה, הצליחה וולפסבורג, קבוצה קטנה מהבונדסליגה, לרכוש את כרטיס שחקנו תמורת 11 מיליון אירו, סכום שיא בשביל המועדון. כחלק מהעסקה עברו לקבוצה הגרמנית בהשאלה שני שחקנים נוספים וענקית הרכב הגרמנית פולקסוואגן, נותנת החסות הראשית של הקבוצה, חתמה על חוזי פרסום עם ריבר פלייט וההתאחדות הכדורגל הארגנטינאית.
תקופתו בקבוצה לא הייתה מוצלחת, הוא אמנם שיחק טוב בעונתו הראשונה אך דעך במהלך השנתיים הבאות. הוא הואשם בחוסר חשק להתאמן ובכך שלא גילה מוטיבציה לשחק עבור הקבוצה. 
בינואר 2006 החליטה הקבוצה להציבו ברשימת ההעברות, ופורטסמות' האנגלית החליט להשאילו לחצי שנה עם אופצייה להעברה מוחלטת תמורת 9 מיליון אירו.
בקיץ 2006 ד'אלסנדרו הושאל בשנית, הפעם לריאל סרגוסה שקיבלה גם אופצייה להעברה תמורת 6 מיליון יורו. הוא קיבל את החולצה מספר 10 והצטרף לארבעת הארגנטינאיים הנוספים בקבוצה (האחים גבריאל ודייגו מיליטו, פבלו איימר ולאונרדו פונסיו).
אחרי עונה מוצלחת במועדון, החליטה הקבוצה לממש את האופציה ולרכוש את כרטיסו אך מאוחר יותר הסתכסך ד'אלסנדרו עם מאמנו בקבוצה. השחקן הביע את רצונו לעזוב את הקבוצה ולחזור לארגנטינה כשהמועמדות לקלוט אותו היו קבוצת האם שלו ריבר פלייט וסן לורנסו המודרכת על ידי ראמון דיאס שאימן אותו בריבר פלייט. שמועות נפוצו בספרד שד'אלסנדרו היו מהגורמים לפיטוריו של מאמן הקבוצה ובהמשך להתפטרותו של המאמן המחליף. בינואר 2008 הצליחה סן לורנסו ביחד עם קבוצת משקיעים לרכוש את כרטיסו של השחקן. ד'אלסנדרו צורף לקבוצה על תקן מושאל אך לא הצליח להותיר רושם רב. הוא שיחק בעיקר במשחקי הקבוצה בגביע הליברטדורס אך לא הצליח להוביל את הקבוצה לזכייה. עם פיטוריו של ראמון דיאס ביקש ד'אלסנדרו לעזוב את הקבוצה. אינטרנסיונל הברזילאית לבסוף רכשה את כרטיסו תמורת 6 מיליון אירו.
ד'אלסנדרו נבחר לכדורגלן השנה בדרום אמריקה לשנת 2010.
ב-4 בפברואר 2016 הושאל ד'אלסנדרו לקבוצת נעוריו, ריבר פלייט, למשך שנה.

נבחרת ארגנטינה

ד'אלסנדרו לא היה בתוכניותיו של חוסה נסטור פקרמן לקראת מונדיאל הנוער שתקיים בארגנטינה ב-2001. פציעתו של אלחנדרו דומינגס מספר ימים לפני תחילת הטורניר הביאה לזימונו לסגל, הוא החל את הטורניר כמחליף אך עד מהרה תפס מקום בהרכב והיה מהשחקנים הבולטים של ארגנטינה שזכתה בתואר תוך כדי תצוגת כדורגל משכנעת.
למרות הצלחתו בטורניר, זכה ד'אלסנדרו לערוך את הופעת הבכורה במדים הבוגרים רק בינואר 2003 במשחק הידידות של ארגנטינה מול נבחרת הונדורס, משחק בו ארגנטינה הופיעה עם סגל שחקנים המשחקים בליגה המקומית.
הוא היה בסגל ארגנטינה שסיימה במקום השני בקופה אמריקה ב-2004 וזכה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה 2004.
חוף הנסיך האראלד

גילוי החוף

החוף התגלה במהלך טיסת מחקר שנערכה ב-4 בפברואר 1937, על ידי ויגו וידרו (Viggo Widerøe), נילס רומנאס (Nils Romnaes) ואינגריד כריסטנסן (Ingrid Christensen), במסגרת משלחת החקר של לארס כריסטנסן, שחקרה את האזור בשנים 1937–1936.

מקור השם

החוף נקרא על שמו של האראלד החמישי (לימים מלך נורווגיה), בנו התינוק של אולף החמישי שהיה באותה עת נסיך הכתר של נורווגיה (ולימים מלך נורווגיה) - אשר על שמו נקרא החוף הסמוך.
כנסיית סנט אנה

כנסיית סנט אנה (בפולנית: Kościół św. Anny) היא כנסייה בעיר העתיקה של ורשה. בשנת 1454 הגרמניים שחיו בנסיכות מזוביה, החלו לבנות לעצמם כנסייה חדשה. הכנסייה שופצה ב-1603 ופעם נוספת בשנת 1788 תחת שלטונו של מלך פולין האחרון, סטניסלב פוניאטובסקי. החזית המקורית הוחלפה בחזית נאו קלאסית בשנת 1788. שישה עמודים קורינתיים תומכים בקרניז. בין כל עמוד יש פסל של כל אחד מארבעת האוונגיליונים. מעל הקרניז יש גמלון ומאחורי הגמלון יש בימה מוגבהת שמחזיקה צלב. מגדל הפעמון של הכנסייה בולט בכיכר הטירה וממנו ניתן לראות נוף מרהיב של העיר העתיקה.
הכנסייה מכונה גם "כנסיית הסטודנטים".
אליעזר שולמן

ביוגרפיה

נולד בירושלים ליאירה ולאמיתי שולמן, מזכיר סיעת יהדות התורה ועורך עיתון המודיע. למד בישיבת סלבודקה, שם כיהן בעבר כראש הישיבה דודו הרב מרדכי שולמן. שולמן למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, אך לא סיים את התואר. בנוסף, הוא משמש כפרמדיק במד"א].
בגיל 19 החל לכתוב בשבועון החרדי "ערב שבת", כשהוא משיג במסגרת העיתון את אחד מהישגיו המקצועיים הראשונים - תמליל ישיבת מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, המורה לסיעה כיצד לנהוג עם ממשלת שמיר.
בשנת 1993 החל לכתוב בעיתון "משפחה", תוך שהוא מתמקצע בזירה הצבאית. לשולמן היו חשיפות בטורו השבועי "שטח אש". הטור אף זכה לשבחים בעיתון "טיים" שכתב על שולמן: "העיתונאי החרדי שנחשב לבעל מקורות ביטחוניים יוצאי דופן בשב"כ ובמוסד".
פרסם בעיתון כתבות פרופיל וראיונות רבים עם רבנים נודעים. בין השאר, כתב על הרב נסים קרליץ, כתבה שגרמה להצתה של מאבק נגד עיתון "משפחה"]. עוד כתב על הרב משה שמואל שפירא, הרב חיים פנחס שיינברג, והרב יצחק זילברשטיין.
שולמן חסיד חב"ד נשוי למרים, להם שלושה בנים, מתגורר בלוד.
פרטיזן בלגרד (כדורגל)

היסטוריה


הקבוצה נוסדה בשנת 1945, והגיעה להישג השיא כאשר העפילה לגמר גביע אירופה לאלופות 1966, בו הפסידה 2-1 לריאל מדריד.
בעונת 2003/2004 הקבוצה שיחקה בליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני ניצחה הקבוצה את קבוצת יורגודן משוודיה. בסיבוב המוקדמות השלישי ניצחה הקבוצה את קבוצת ניוקאסל יונייטד מאנגליה והעפילה לשלב הבתים. בשלב הבתים הוגרלה הקבוצה לבית הכולל את הקבוצות אולימפיק מרסיי, פורטו וריאל מדריד וסיימה את הבית במקום האחרון והודחה מהטורניר. 
בעונת 2005/2006 הופתעה פרטיזן כאשר הודחה מסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות בידי קבוצת ארטמדיה פטרז'לקה הסלובקית אחרי פנדלים (0:0 בסיכום שני המשחקים). הפתעה נוספת הנחילה לקבוצה מכבי פתח תקווה, כאשר פרטיזן עברה לשחק בסיבוב השני של גביע אופ"א (אחרי הדחתה מליגת האלופות), פרטיזן ניצחה 2:0 במשחק הראשון ברמת גן והמשיכה לנצח עוד 3 משחקים, 2 בליגה ואחד בגביע לפני הגומלין. אבל במשחק הגומלין פתח תקווה הדהימה את פרטיזן עם 5:2 בחוץ, תוצאה שהדיחה אותה מהטורניר לאותה העונה. זה היה המשחק השני בסך הכול בשנתיים האחרונות שהפסידה פרטיזן משחק ביתי בכל המסגרות. לאחר ההפסד למכבי פתח תקווה התפטר מאמן הקבוצה ולדימיר ורמזוביץ' בעקבות לחץ כבד של האוהדים ובמקומו מונה ב-6 באוקטובר 2005 המאמן הגרמני יורגן רובר.
בעונת 2006/2007 הוגרלה פרטיזן בלגראד בשלב הבתים של גביע אופ"א לבית 1 יחד עם אוסר מצרפת, גלאזגו ריינג'רס מסקוטלנד, ליבורנו מאיטליה ומכבי חיפה הישראלית. הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית והודחה מהטורניר.
ב-13 בינואר 2012 מונה המאמן הישראלי אברהם גרנט לאימון פרטיזן בלגרד ובאפריל 2012, הקבוצה זכתה מעשית באליפות לאחר שהפער בינה למקום השני הגיע ל-12 נקודות, ארבעה מחזורים לסיום העונה.
בעונת 2013/2014 הקבוצה שיחקה במוקדמות ליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה ניצחה את קבוצת  שיראק מארמניה. בסיבוב המוקדמות השלישי הקבוצה הפסידה לקבוצת לודוגורץ ראזגרד מבולגריה והודחה מהטורניר.
פרינקיפים

פרינקיפים (בלטינית: Princeps) הם סוג של חיל רגלים בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה. השימוש בחיילים אלו החל עם המעבר של הצבא הרומי משיטת הפלאנקס לשיטה המניפולרית במהלך המאה ה-4 לפנה"ס. הפרינקיפים היו אזרחים עשירים יחסית שיכלו להרשות לעצמם נשק ומיגון באיכות טובה.

תיאור

על פי פוליביוס, הפרינקיפים היו חיילים מבוגרים ואמידים יותר מההאסטאטים אך פחות מהטריאריים. בהתאם לכך, הם היו מוגנים טוב יותר מרוב החיילים. הם היו מצוידים בחרב קצרה שנקראה "גלאדיוס", שתי חניתות להטלה, ומגן גדול בצורת מלבן מקומר שנקרא סקוטום. את קסדותיהם הם נהגו לעטר בנוצות כדי להיראות גבוהים יותר.
כל לגיון כלל 1,200 פרינקיפים, והללו חולקו לעשרה מניפולים. הפרינקיפים הוצבו במסגרת המבנה המניפולרי אחרי ההאסטאטים ולפני הטריאריים. בעת הקרב היו הפרינקיפים מטילים את חניתותיהם מעל ראשי ההאסטאטים ולאחר מכן מצטרפים לקרב מאחוריהם. השימוש בפרינקיפים הופסק בעיקר בשל שינויים בכלכלת רומא, שבעקבותיהם היו כל החיילים מסוגלים לרכוש לעצמם כלי נשק זהים.
גלית דיסטל-אטבריאן

ביוגרפיה

דיסטל-אטבריאן נולדה ב-1971 בשם גלית אטבריאן, לפרווין (לאה) ולרחמים אטבריאן, עולים מאיראן שהגיעו לישראל ב-1965, וגדלה בירושלים. היא בעלת תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב, שאותו סיימה בהצטיינות. למדה גם לתואר שני בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, אך לא סיימה את התואר.
לאחר סיום לימודיה לימדה פילוסופיה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, ולאחר מכן יצאה עם בעלה לשליחות בת חמש שנים בשגרירות ישראל ביוון. מאז שחזרה לארץ היא עוסקת בתחום ההלבשה וכן בכתיבת ספרות.
בשנת 2009 יצא לאור ספרה הראשון, ואם היו אומרים לך, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר. הספר זכה בתמיכת מפעל הפיס "בהוצאה לאור של ספרים בעלי ערך ספרותי".
בשנת 2014 יצא לאור ספרה השני, טווס בחדר מדרגות, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן. הספר היה בין חמשת הספרים המועמדים לפרס ספיר לספרות לאותה שנה.
כותבת טור קבוע באתר nrg וכן טורים לאתר "מידה". הגישה בימי רביעי את התוכנית "לא סותם ת'פה" ברדיו גלי ישראל ביחד עם אראל סג"ל. באפריל 2016 החלה להגיש עמו, יום אחד בשבוע, את תוכניתו החדשה בגלי צה"ל. כמו כן, היא משתתפת בתוכנית הפאנליסטים "הפטריוטים" בערוץ 20. בנוסף, היא מגישה סרטוני דעה בעבור כאן - תאגיד השידור הישראלי. בכתיבתה והופעותיה התקשורתיות היא מביעה עמדות ימניות ותוקפת את תרבות ה"פוליטיקלי קורקט" והשמאל הרדיקלי. בין השאר האשימה את ארגוני הנשים והפמיניסטיות בכך שהן מתעלמות מתקיפות מיניות ומעשי אונס כאשר המבצעים הם ערבים (פלסטינים או ערביי ישראל) או מסתננים מאפריקה ומנסות למנוע מנושאים אלו לעלות לסדר היום הציבורי.
מ-2017 מפרסמת טורי דעה ב"ישראל היום". כתבה מספר נאומים עבור שרת התרבות מירי רגב.
דיסטל-אטבריאן הייתה נשואה לעודד דיסטל ולהם שני ילדים. מתגוררת בכפר האורנים.
מעבר דייטלוב (סדרת טלוויזיה)

עלילה

שנת 1959. תשעה סטודנטים בהובלת איגור דייטלוב יוצאת לטייל בדרכים המושלגים של הרי אורל. מהמסע הזה אף אחד לא חוזר בחיים. גופות התיירים נמצאות בתוך השלג וצוות חקירה משטרתי בפיקודו של מייג'ור אולג קוסטין יוצאים למקום האירוע ומוצאים פרטים רבים שמעלים לא מעט שאלות בדבר נסיבות מותם של הצעירים.

הפקה ושיווק

קדימון הסדרה פורסם בפברואר 2019.
אברהם חלימה

אברהם חלימה (12 באוקטובר 1919 - 23 בינואר 2007) היה שופט בית המשפט העליון ויושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-13.

קורות חיים

אברהם חלימה נולד בבגדד, עיראק, ב-1919. למד בפקולטה למשפטים בבגדד וסיים את לימודיו ב-1941. עם סיום לימודיו עסק בעריכת דין עד לעלייתו לישראל במרץ 1951. במשך שלוש שנים התגורר במעברת תלפיות. בתחילה עבד בסלילת כבישים.
באוקטובר 1951 מונה למזכיר האולפנים במשרד החינוך והתרבות]. בינואר 1952 התקבל לעבודה במשרד המשפטים ושימש כעוזר לפקיד מסדר הקרקעות של אזורי הדרום וירושלים. במהלך עבודתו במשרד המשפטים ניגש לבחינות לעורכי דין זרים, עבר אותן בהצלחה, ובמרץ 1954 קיבל רישיון לעריכת דין בישראל. ב-1955 שימש כעוזר לפרקליט מחוז תל אביב. בנוסף לתפקידו זה ייצג חלימה את היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן בוועדות מחוזיות לתכנון ולבנייה. 
עם כיבוש רצועת עזה במלחמת סיני שימש כפרקליט מחוז עזה, ולאחר מכן כפקיד מסדר לענייני הסדר קרקעות באזור הצפון.
ב-1960 מונה לשופט בית משפט השלום בבאר שבע ובאשקלון. בנובמבר 1962 עבר לכהן בבית המשפט השלום בפתח תקווה. בנובמבר 1968 מונה לשופט בית המשפט המחוזי. בספטמבר 1982 מונה לשופט בפועל בבית המשפט העליון לתקופה של חצי שנה, עד למרץ 1983. ביולי 1983 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. תשעה חודשים לאחר מכן, ב-14 באפריל 1984 מונה לכהונת שופט בית המשפט העליון במינוי של קבע. הוא שרת בתפקיד חמש שנים ובשנת 1989 פרש לגמלאות ומונה לכהן כדירקטור בחברת הכשרת היישוב בישראל.
ב-1992 כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-13.
אברהם חלימה הלך לעולמו ב-23 בינואר 2007 בגיל 87.
סוגדיאנוס

סוגדיאנוס (ביוונית: Σογδιανός της Περσίας΄ בפרסית: سغدیانوس) היה מלך ממלכת פרס האחמנית, במשך זמן קצר. הוא דמות היסטורית מעורפלת ושנויה במחלוקת.

ביוגרפיה

עיקר המידע אודותיו מגיע מההיסטוריון היווני קטסיאס, הנחשב כמקור לא אמין ומפוקפק. על פי קטסיאס, סוגדיאנוס היה אחד מבניו הבלתי-חוקיים של ארתחששתא הראשון, שמלך בין השנים 465 לפנה"ס - 425 לפנה"ס. על פי קטסיאס, לארתחששתא היו 17 בנים לא חוקיים מפילגשים שונות, ובנו החוקי היחיד היה חשיארש השני. חשיארש ירש את ארתחששתא כמלך בשנת 425 לפנה"ס, ומלך 45 ימים. סוגדיאנוס, ששימש כסטרפ (מושל פרובינציה) של עילם, שיתף פעולה עם עוד מספר אישים רבי השפעה בחצר המלכות הפרסית, ורצח את חשיארש בעת ששכב שיכור.
סוגדיאנוס ירש את הכתר, אולם הצבא שנא אותו על רצח אחיו. קטסיאס מציין שהוא חילק סכומים גדולים כדי לזכות בתמיכת הצבא, אולם ללא הועיל. האח השלישי בסדר הירושה, אוכוס, היה מסוכסך עם סוגדיאנוס, ואף נהנה מתמיכת הצבא. הוא פתח במרד, ובסיוע הצבא כבש את פרסוליס, והכריח את סוגדיאנוס להניח בעצמו את הכתר על ראשו. אוכוס הכתיר עצמו כדריווש השני, אולם המשיך לחשוש מסוגדיאנוס, ורצח אותו באמצעות קבורתו בתוך אפר. סוגדיאנוס מלך בסך הכל שישה חודשים ו-15 ימים. 
הלוחות הכרונולוגיים מאותה תקופה אינם מזכירים כלל את חשיארש או סוגדיאנוס, והם לא נזכרים גם בשום מקור אחר. על כן חלק מהחוקרים סבורים, שמיד כאשר מת ארתחששתא, הכריזו על עצמם בו זמנית חשיארש, סוגדיאנוס ואוכוס כמלכים. על פי השערות אותם חוקרים, חשיארש הפך למלך לתקופה קצרה, בעוד סוגדיאנוס הפך לשליט בשטח עילם, ואוכוס בשטח הירקניה שבו שימש כסטרפ.
איוואן יאסטרבוב

פרטים ביוגרפיים

נולד בשנת 1839 כבן של כומר, בכפר גרומושקה, בנפה קוזלובסק (כיום הראיון מיצ'ורין באזור טמבוב). הצטיין מילדותו בלימודיו וגם בחוסנו הפיזי. למד בסמינר לכמרים ואחר כך באקדמיה התאולוגית בעיר קאזאן. כאן למד גם שפות מזרחיות – טורקית, טטרית וערבית. בנוסף הגיע לשליטה מצוינת של השפות יוונית, בולגרית וסרבית.
בניגוד לרצון אביו החלט יאסטרבוב בשנת 1864 לעזוב את הקריירה הכנסייתית ולהקדיש את עצמו לעבודה דיפלומטית.
הועסק במחלקה לענייני אסיה של משרד החוץ הרוסי ואחרי השתלמות נשלח לשליחויות דיפלומטיות בחצי האי הבלקני באזורים שהיו עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית. כיהן כמזכיר הקונסוליה בשקודר, אחר כך כקונסול בפריזרן בשנים 1870 – 1876 ובשנים 1879 - 1886, ולאחר מכן כקונסול כללי בסלוניקי.
הגן פעמים רבות על משפחות ועל מוסדות סרביים וסלביים, לפעמים תוך סיכון חייו, בגופו ובנשקו, מפני תקיפות על ידי פורעים מוסלמים קיצונים. התערב לטובת נערות שנחטפו, הגן על הבישוף האורתודוקסי של פריזרן, על המדרשה התאולוגית הנוצרית בפריזרן ועל ספרייתה. אסר על הפורעים להיכנס בשם הצאר הרוסי. 
משום כך הפך לגיבור של בלדות ושירי ערש סרביים.
פעילותו הפרו-סרבית והפרו-סלבית בסכסוכים הבין-אתניים והבין-דתיים בבלקן משכה בדיעבד בקורת מצד חוקרים והיסטוריונים שעסקו בהיסטוריה של האלבנים בסרביה ומקדוניה. למשל נמתחה בקורת על בקשתו מהשלטונות העות'מאנים שלא להרשות חזרה של אלפי הפליטים האלבנים לשטחים שנטשו בשטחים שהסתפחו לממלכת סרביה.

פעילותו בתחום האתנוגרפיה

את מכתביו, מאמריו, ומסותיו פרסם ב"פרבוסלבנויה אובוזרנייה" (Православноe обозрениe - "כתב העת הפרבוסלאב"י) ב"איזווסטיה סרבסקי-סלביאנסקובו בלאגוטבוריטלנובו אובשצ'סטבה" (Известия сербско-славянского благотворительного общества - "חדשות של החברה הפילנתרופית הסרבית-סלבית") וב"גלאסניק סרבסקובו אוצ'ונובו אובשצ'סטבה" (Гласник Сербского ученого дружества - "מבשר החברה הסרבית למדע").
על סמך הידע הרחב שרכש על עמי הבלקן כתב ספר חשוב על האתנוגרפיה והספרות של העמים הסלביים: "מנהגים ושירים של הסרבים הטורקים בפריזרן, איפקה, מוראבה ודאגרה" (1886). כעבור 3 שנים, ב-1889 פרסם מהדורה חדשה עם השלמות.
מחקריו וסקריו באזורים ששימש כדיפלומט נחשבים עד היום למקור מידע חשוב.
נפטר בסלוניקי ב-8 בינואר 1894.