google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ון גראנג

ביוגרפיה

גראנג, בן לקבוצה האתנית דינקה, נולד למשפחה ענייה בכפר בחבל הנילוס העליון הגדול (כיום מחוז ג'ונגליי). הוא התייתם בגיל 10, והתקיים מתמיכה כספית של קרובי משפחה. במלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה ניסה להצטרף למורדים הדרומיים, אך בשל גילו הצעיר לא גויס למלחמה, ועבר לטנזניה להשלים את לימודיו. מאוחר יותר קיבל מלגה ללימודים בארצות הברית ולמד כלכלה לתואר ראשון באוניברסיטת איווה, תואר שסיים ב-1969.
לאחר מכן חזר לטנזניה, שם למד כלכלה חקלאית של מרכז אפריקה באוניברסיטת דאר א-סלאם. באוניברסיטה התוודע ליוורי מוסווני, לימים נשיא אוגנדה ובעל ברית עתידי לארגונו של גראנג. השניים היו חברים בארגון החזית המהפכנית האפריקנית של הסטודנטים (University Students' African Revolutionary Front). 
ב-1972 הסתיימה מלחמת האזרחים, וגראנג חזר לסודאן והתגייס לצבא, בו הגיע לדרגת קולונל. במהלך שירותו עבר אימונים גם בבית הספר לחי"ר בארצות הברית. הוא המשיך בארצות הברית גם את לימודיו האקדמיים, וסיים תואר שני ודוקטורט בכלכלה חקלאית. התזה שהגיש עסקה בהתפתחות החקלאות בדרום סודאן.

מרד הדרום

ב-1983, בעקבות החלת חוקי השריעה האיסלאמית שהשליט ג'עפר נומיירי בסודאן, התקוממו חיילי הדרום. גראנג, שנשלח להרגיע את הרוחות, עבר לצד המורדים והנהיג עד מהרה את המרד, בהקימו את צבא השחרור העממי הסודאני. המהומות הפכו למלחמה של ממש, מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, שנמשכה יותר מעשרים שנה, ובמהלכה נהרגו כמיליון וחצי נפש. ב-1985, עם הדחת נומיירי, סירב גראנג להצטרף לממשלה החדשה או ליטול חלק בבחירות שנערכו ב-1986.
בינואר 2005 נחתם בניירובי הסכם ששם קץ למלחמה, במסגרתו היה  גראנג אמור להתמנות לסגנו של נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, ולאחראי על חבל דרום סודאן לתקופה שעד משאל העם העתידי ב-2011.
ב-9 ביולי 2005 הושבע לתפקיד סגן הנשיא.

מותו

גראנג החזיק בתפקידו שבועות ספורים. ב-30 ביולי חזר מפגישה עם יוורי מוסווני, נשיא אוגנדה, במסוק הנשיאותי של זה האחרון. המסוק התרסק בדרום סודאן בנסיבות לא ברורות. על פי הודעת ממשלת סודאן, התרסק המסוק באזור הררי "בשל ראות  לקויה". הוא הובא לקבורה בג'ובה, בירת הדרום, ועל קברו הבטיחה אלמנתו, רבקה דה מביור, להמשיך בדרכו, ואמרה "בתרבות שלנו אנו אומרים: אם הרגת את האריה, חכה ותראה מה תעשה הלביאה".
בעקבות מותו של גראנג הכריזה ממשלת סודאן על שלושה ימי אבל לאומי, ואילו בח'רטום התעמתו צעירים מדרום סודאן עם כוחות הביטחון, ו-84 מהם נהרגו.
את מקומו כנשיא דרום סודאן מילא סגנו, סאלווה קיר מאיארדיט.
בולגריה אייר

תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 2002, לאחר התפרקות חברת התעופה הלאומית של בולגריה עד לאותה שנה, "בלקן בולגריאן איירליינס", שנקלעה לקשיים כספיים, נמכרה לאיש העסקים הישראלי גד זאבי ונסגרה. עם הקמתה של החברה החדשה היא הוכרזה כחברת התעופה הלאומית של בולגריה. החברה החלה את פעילותה בדצמבר אותה שנה.
בשנת 2006, החליטה ממשלת בולגריה להפריט את החברה, וחברת התעופה הבולגרית הפרטית "חמוס אייר" קנתה את מניותיה של החברה. מיד לאחר הקנייה, החלו החברות במיזוג פעילותן תחת המותג "בולגריה אייר".

פעילות החברה בישראל

החברה מפעילה בין 3 טיסות שבועיות מסופיה לתל אביב. כמו כן, החברה מבצעת גם סדרת טיסות מבורגס וורנה לתל אביב בעונת הקיץ. הטיסות מבוצעות  במטוסי אמברייר 190 ובמטוסי איירבוס A319.
קואיצ'י טוהיי

טוהיי ואייקידו

טוהיי נולד בטוקיו בשנת 1920, הוא היה ילד חולני וחלש, ולכן אביו שלח אותו כנער ללמוד ג'ודו. אמנם אימוני הג'ודו חיזקו את גופו, אך כשהחל ללמוד לקראת הקולג' הוא חלה בדלקת קרום הריאה והחל לסבול מכאבי חזה קשים ונאלץ לקחת חופשה של שנה.
כדי לא להחזיר את גופו למצב החלוש בו היה קודם לכן, טוהיי החל לעסוק במדיטציה ובתרגילי מיסוגי. במקביל הוא הצטיין בפן הרוחני של הג'ודו, ולמד את התאוריה של הנפש והמח בהקשר של אמנויות לחימה. לאחר שהוא התאושש ממחלתו לחלוטין, הוא הסיק שאימוני התודעה שלו הם שריפאו אותו, והוא החל לעסוק בקיאצו, שיטה שבה לוחצים על נקודות בגוף של המטופל ובכך מאריכים את הקי שלו. טוהיי מגדיר את זה כדרך לתת למטופל לרפא את עצמו.
לאחר המאבק בדלקת קרום הריאה, טוהיי שב לאימוני הג'ודו, אך אלה לא סיפקו אותו. הוא רצה אימונים שאינם רק פיזיים, והוא חש שבג'ודו הוא לא יוכל לקבל את זה, עם זאת הוא המשיך להתאמן. בשנת 1940 כשהיה בן 19, המליץ לו המאמן שלו ללכת לפגוש את מוריהי אואשיבה, מייסד האייקידו. בתקופה הזו למרות שאואשיבה עוד לא הכריז על האייקידו כאמנות חדשה, היה ברור שהוא עוסק בדבר שונה מכל שאר אמני הלחימה.
על פי עדותו של טוהיי, כשרק הגיע לדוג'ו והחל ללמוד אצל המורים שהיו תלמידיו של אואשיבה הוא לא השתכנע שאייקידו היא האמנות בשבילו. אך כשאואשיבה עלה למזרן והחל להדגים את הטכניקות על המורים הוא החל להשתכנע. לטענתו הוא הבין את הכח של האייקידו רק לאחר שאואשיבה ביקש ממנו לנסות ללפות אותו וטוהיי לא הצליח אפילו לתפוס את המורה. מאותו רגע החל טוהיי ללמוד אייקידו, לצד כך שהמשיך לעסוק בדיטציה ומיסוגי.
לאחר חצי שנה שבה למד עם אואשיבה, הוא נשלח ללמד אייקידו באקדמיה המשטרתית. זה היה לפני שקיבל כל דרוג שהוא באייקידו, לבסוף בזמן שירותו הצבאי אואשיבה העניק לו דאן חמש.
בשנת 1942 טוהיי גויס לצבא היפני והוצב בסין כמפקד יחידה. טוהיי התייחס לחייליו יפה, וכן (יחסית לקציני אחרים בכוח הכיבוש) לאסירים הסינים.
Black Magic (שיר)

קידום והופעות

ליטל מיקס הופיעו עם השיר לראשונה ב-6 ביוני 2015 ב-Capital's Summertime Ball באצטדיון וומבלי. הן הופיעו עם השיר גם במהלך סיבוב ההופעות של הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט The 1989 World Tour וגם הופיעו עם השיר בטקס פרסי בחירת הנוער וב-The Late Late Show עם ג'יימס קורדן.

וידאו קליפ

הקליפ יצא ב-29 במאי 2015. הקליפ מתחיל בזה שרואים את הלהקה לבושות כמו חנוניות שמחזיקות ספרי לימוד בזמן יציאתן מבית הספר. הן רואות סטודנט שהן רוצות שיהיה איתן והוא מנופף ואומר שלום לסטודנית היפהפייה והפופולרית יותר מאחוריהן שדוחפת אותן כדי לגשת אל הסטודנט. לאחר מכן הן נמצאות בספרייה וג'ייד מחפשת ספר ופתאום ספר ישן נופל על ראשה וחושף חלק מכוחותיה. מאוחר יותר בערב הן פותחות את הספר ומשתמשות בו כדי לקבל כוח קסום. השיער של פרי הופך לסגול וללי-אן יש כוחות אש צהובים, לג'סי כוחות כחולים ולג'ייד המשקפיים מרחפים. אחר כך הן משתנות למי שהן באמת ואז הן הולכות בבית הספר שכולם שם מסתכלים בהלם עליהן. לאחר מכן הן מביכות את הנערה שדחפה אותן ביום הקודם על ידי קסם שגורם לה בהשפלה ללכת לשירותים ואז הן רואות ילד חנון שמושפל על ידי ארבע בנות שנמצאות לידו ואז ליטל מיקס מרחמות על הילד, אז הן עושות קסם שהבנות האלו יתחילו להתאהב בו. לאחר מכן הן נמצאות בכיתה, שם התלמידים לא מקשיבים למורה ואז ליטל מיקס משתמשות בקסם כדי להפוך את הכיתה למסיבת ריקודים ואז המורה יחד עם התלמידים רוקדים על השולחנות והכיסאות והן ממשיכות את המסיבה לאורך המסדרונות של בית הספר. נכון ליוני 2018, השיר צבר למעלה מ-390 מיליון צפיות.
טל בראון

ביוגרפיה

טל בראון נולד בתל אביב ולמד בגימנסיה העברית "הרצליה".
רכש את השכלתו הבסיסית בשחמט במרכז השחמט על שם סול וסיסי מרק ברמת אביב.
בין השנים 2006–2012 ייצג בראון את ישראל באליפויות העולם ואליפויות אירופה, בקטגוריות גיל שונות.
 מגיל 16 משחק בליגה הלאומית: ב-2008 במסגרת מועדון פתח תקווה, ומ-2009 בשורות מועדון השחמט ראשון לציון. בשנת 2018 שיחק גם בליגה היוונית הבכירה.
בנובמבר 2013 בראון שיחק בלוח הרביעי של נבחרת הגברים של ישראל באליפות אירופה לאומות, שנערכה בוורשה.
בראון הוא רווק ומתגורר בתל אביב.
הנסיך לואי, דוכס נמור

ביוגרפיה

לואי נולד ב-25 באוקטובר 1814 בפאלה רויאל, פריז, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו השלישי, מלך סיציליה ומריה קרולינה מאוסטריה, ובשנת 1826 מונה למפקד רגימנט השסארים ה-1. ביולי 1830 פרצה מהפכת יולי בצרפת, ובעקבותיה התפטר שארל העשירי, מלך צרפת מתפקידו, וב-9 באוגוסט הוכתר אביו כלואי פיליפ, מלך הצרפתים. בשנת 1825 הועלה שמו כמועמד אפשרי למלך יוון, ובשנת 1831 הוצע לו כתר המלוכה הבלגי, אולם אביו סירב להצעה. אביו התנגד להינתקות בלגיה מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ולואי נשלח על ידי אביו בראש כוח צרפתי לסייע לצבא ההולנדי במהלך המצור על אנטוורפן.
לואי נשלח בשנת 1836 במשלחת לכיבוש אלג'יריה, ובשנת 1837 נשלח לשם לתקופת שירות שנייה. בשנת 1841 הוא נשלח לשם לתקופת שירות שלישית, ואף פיקד שם על הדיוויזיה ה-1. בנוסף, במהלך השנים מילא לואי שליחויות דיפלומטיות בבריטניה, פרוסיה ואוסטריה.
ב-26 באפריל 1840 התחתן לואי עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ומריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ממנה נולדו לו 4 ילדים. עם פרוץ מהפכת פברואר בשנת 1848 החזיק לואי את ארמון טווילרי זמן מספיק כדי לחפות על בריחת אביו, ולאחר מכן ברח בעקבותיו לאנגליה.
לאחר מות אביו בשנת 1850 ניסה לואי להביא לפיוס בין שני הענפים של בית בורבון, אולם חילוקי הדעות בין אנרי, רוזן שאמבור לפיליפ, רוזן פריז היו מדי גדולים. בשנת 1871 בוטל חוק הגירוש מנסיכי בית בורבון, ובעקבות כך חזר לואי לפריז. בשנת 1872 הוא שוחרר מהצבא בדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ולאחר מכן שימש כנשיא הצלב האדום הצרפתי עד לשנת 1886. במהלך כהונתו של פטריס דה מק-מהון הופיע לואי מדי פעם בארמון האליזה, וב-26 ביוני 1896 מת לואי בורסאי.
ליאם קייל סאליבן

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
סאליבן נולד בנורפוק, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
סרג'יו יצחק מינרבי

חייו

מינרבי נולד ברומא לארטורו יליד פרארה, איטליה ולפאני ילידת ביאליסטוק, פולין. בתקופת שואת יהודי איטליה הסתתר במנזר ברומא ולאחריה הצטרף לתנועת החלוץ ועלה לישראל בשנת 1947. היה חבר קיבוץ רוחמה מעת עלותו ארצה ועד לשנת 1956, אז עבר להתגורר בירושלים. בין השנים 1957–1960 היה מורה לגאוגרפיה וכלכלה במכון למדריכי חו"ל בירושלים. בשנת 1960 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית. בשנת 1967 סיים דוקטורט בהיסטוריה בסורבון.
בשנת 1961 סיקר עבור הטלוויזיה האיטלקית את משפט אייכמן ובהמשך פרסם ספר באיטלקית על המשפט.
מינרבי היה עובד משרד החוץ בין השנים 1961–1989. בין השנים 1963–1967 שירת כיועץ כלכלי בשגרירות ישראל בבריסל וסגן ראש המשלחת לקהיליה האירופית. בין השנים 1967–1971 שירת כשגריר ישראל בחוף השנהב. היה מנהל קורס צוערים במשרד החוץ. בין השנים 1978–1983 שירת כשגריר ישראל לקהילה האירופית (היום האיחוד האירופי), בלגיה ולוקסמבורג. בתפקידו זה תיעד חלק משיחות השלום עם מצרים. עם שובו לישראל מונה למפקח הכללי של משרד החוץ וסיים את עבודתו בשירות החוץ בתפקיד סמנכ"ל משרד החוץ לעניינים כלכליים.
מינרבי פרסם 11 ספרים ולמעלה מ-100 מאמרים מחקריים, רבים מהם בתחום התמחותו: יחסי הוותיקן והיהודים. לאחר פרישתו ממשרד החוץ שימש חוקר בכיר במכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס באוניברסיטה העברית. שימש מרצה אורח למדע המדינה באוניברסיטת חיפה. מינרבי הופיע תדיר בתוכנית הרדיו "השעה הבינלאומית" ברשת ב' כפרשן בתחום התמחותו.
היה נשוי לחנה לבית ורטהיימר, אב לשלוש בנות: תמר דרמייק, ד"ר נורית מלצר-פדון וד"ר איריס מינרבי-קודיש.
נפטר ב-2 במאי 2019.
ולדימירץ

יהודי ולדימירץ

בשנת 1700 מתועד קיומה של קהילה יהודית קטנה בעיירה. היא כונתה על ידי היהודים "לודמיר קטן" כדי להבדילה מלודמיר. מהמאה ה-19 כיהנו כרבני הקהילה בעיירה בני משפחת שליטא. ערב מלחמת העולם הראשונה נוסדה בעיירה ישיבה שנסגרה לאחר זמן לא רב. במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים, וחיילי צבא האימפריה הרוסית חנו במקום, דבר שהעניק ביטחון, אך גם גרם לפגיעה ביהודי המקום. לאחר המלחמה, הוטל על יהודי העיר תשלום כופר גבוה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,263 יהודים, קרוב למחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. לאחר מהפכת 1917 הוקמה מיליציה אזרחית בפיקוד יהודי. לאחר שהתפרקה המיליציה הוקמה אגודת הגנה עצמית יהודית.
ב-3 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידיה גרמנים, לאחר שהרגו מאות צעירים ממנה שגויסו לצבא האדום ונפלו בשבי, ובהם יהודים רבים. בימים שקדמו לכך, ביצעו אוקראינים מקומיים מעשי רצח ושוד בקרב יהודי העיירה.
עם הכיבוש הגרמני, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת תשלום סכומי כופר. בראש היודנרט בעיירה הועמד יעקב אייזנברג.
באפריל 1942 רוכזו כ-3,000 יהודים מהעיירה ומסביבתה בגטו שהוקם בה. בסוף באוגוסט 1942 נרצחו רוב יושבי הגטו בקבר אחים, חלק קטן הצליח לברוח כתוצאה ממהומה שקרתה במהלך ההוצאה להורג. לאחר מכן, נערך מצוד אחר יהודים שהצליחו להימלט מהאקציה.
ז'אק רוג

קריירה

רוג נולד בעיר גנט שבבלגיה. בצעירותו למד רפואה באוניברסיטת גנט והוכשר כאורתופד. 
התחרה בשיט באולימפיאדות מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976. כמו כן שיחק רוגבי בנבחרת הרוגבי הבלגית. 
בין השנים 1989 ל-1992 כיהן רוג כנשיא הוועד האולימפי הבלגי, והחל מ-1989 עד 2001 כיהן כנשיא הוועדים האולימפיים האירופיים. ב-2001 נבחר לנשיא הוועד האולימפי הבינלאומי.
ב-6 באוקטובר 2010 ביקר רוג בישראל ונפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס.
באולימפיאדת לונדון 2012 סירב להזכיר את טבח הספורטאים במינכן 1972 ולאפשר דקת דומייה לציון 40 שנה לטבח, למרות לחץ כבד מצד ישראל, ארצות הברית וגרמניה, בטענה ש"אין לערב פוליטיקה באולימפיאדה".
רוג סיים את תפקידו כנשיא הוועד האולימפי הבינלאומי בספטמבר 2013, ובכינוס הוועדה נבחר נשיא חדש - תומאס באך מגרמניה. 
נשוי לאן ואב לשני ילדים.
לוברטוב

תולדות היישוב

ללוברטוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1543, ובמאה ה-16 הייתה העיירה למוקד קלוויניזם. במהלך המאה ה-19 התפתחה העיירה, ונבנו בה מספר בתי חרושת.

יהודי לוברטוב

יהודים ישבו בלוברטוב מהמאה ה-16. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,300 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש, תשלומי כופר, חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה. 
בנובמבר 1939 גורשו כ-2,500 מיהודי העיירה לאוסטרוב לובלסקי וליישובי הסביבה, ובדצמבר 1940 הובאו לעיירה כ-1,000 פליטים יהודים מאזור מלאווה. במרץ 1941 גורשו דרך העיירה כ-14,000 יהודים מלובלין לאזור מייחוב.
ב-9 באפריל 1942 נערכה בעיירה אקציה, בה שולחו כ-800 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, ורבים נורו במקום. בהמשך החודש הועברו לעיירה כ-1,500 יהודים שגורשו מסלובקיה, וביוני 1942 נמנו בעיירה 3,134 יהודים, ואלו רוכזו בגטו שהוקם בה. בהמשך הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-9 באוקטובר 1942 שולחו מהגטו שבעיירה כ-3,000 יהודים למחנות בלז'ץ וסוביבור, וכ-500 יהודים נרצחו בשטח בית העלמין היהודי בעיירה. עד פברואר 1943 חוסל גטו לוברטוב, ויהודיו שולחו למחנות ההשמדה או נרצחו במקום.
יהודים בודדים ששבו לעיירה לאחר השואה עזבו אותה במהרה, בשל איום מצד אנטישמים מקומיים. לאחר המלחמה נבנו על שטח בתי העלמין היהודיים בעיירה גן משחקים ושכונת מגורים.
ישראל אהרוני (שף)

ביוגרפיה

אהרוני נולד בשם ישראל ארנבייב הוא בן למשפחה בוכרית מחיפה, סבו מצד אביו מתתיהו היה אחד מרבני הקהילה הבוכרית בסמרקנד. עם גיוסו לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת ההתשה. היה סטודנט לאמנות באמסטרדם כאשר הכיר לראשונה את המטבח הסיני. עם חזרתו לארץ התגורר בקיבוץ חולתה, שם היה מדריך של נוער בסיכון במשך כשנתיים וחצי. 
בשנת 1979 בעקבות היכרותו עם המטבח הסיני נסע למזרח הרחוק והחל את לימודיו שם. עם שובו לארץ פתח את מסעדת "ין-ינג" בשדרות רוטשילד בתל אביב ולאחריה את מסעדת "טאי-צ'י" בגן העיר בתל אביב, וכן מכולת סינית שהייתה צמודה למסעדה ואפשר היה להשיג בה מוצרי מזון מיוחדים שיובאו מסין. בשנות התשעים המאוחרות פתח בתל אביב את מסעדת "תפוח זהב", מסעדת גורמה צרפתית שנסגרה כעבור שנים אחדות, ואחריה את המסעדה הסינית "פת קואה" באזור התעשייה בהרצליה פיתוח. בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה מסעדת "ין-ינג" הוותיקה למשכנה החדש - מגדל המילניום ברחוב הארבעה בתל אביב, ולתפריט הסיני נוסף תפריט וייטנאמי יחיד מסוגו בארץ. בסוף 2008 נסגרה מסעדת "ין ינג".
תחילת דרכו של אהרוני בעתונות הייתה בטור האוכל של שאול אברון בעתון "חדשות", בה הייתה לו פינה בשם "ביקורת ממתקים", הוא היה כותב בהומור על חטיפים חדשים שיצאו לשוק. החל מאמצע שנות השמונים ועד היום, כותב אהרוני טור אוכל קבוע מדי יום שישי ב"ידיעות אחרונות".
אהרוני כתב ספרי מתכונים רבים (ראו פירוט בהמשך). כיום הוא ממשיך לכתוב מדורי אוכל בעיתון ומגיש תוכניות בישול בטלוויזיה; אהרוני גם משמש יועץ קולינרי למסעדות רבות. פועל גם כ-DJ.
בשנת 2000 הגיש ביחד עם גברי בנאי את תוכנית הטלויזה דרך האוכל בערוץ 2, אשר עסקה במאכלי עדות ישראל.
ביוני 2011 עלתה לשידור בערוץ 10 הסדרה המסע המופלא של אהרוני וגידי בהשתתפות אהרוני וגידי גוב בעונה הראשונה עסקה בתהליך שעברה הפסטה על דרך המשי, לאחר מכן המשיכה ב"אוכל רחוב" במדינות ואזורים אחרים בעולם, כמו ברזיל, מרוקו וסיציליה. התוכנית עודנה משודרת, נכון ליולי 2018.
החל מ-2014 שימש פרזנטור של "סלטי שמיר", והתפטר לאחר שנה בשל תוצאות מעבדה גרועות לסלטים שנדגמו.
ב-9 במרץ 2017 הצטרף כשופט לתוכנית "מאסטר שף" המשודרת בקשת 12.

חיים פרטיים

אהרוני נשוי לגיגי, פסיכולוגית במקצועה, ולשניים שלושה ילדים ביולוגיים וילד מאומץ.
חני וינרוט

ביוגרפיה

נולדה כחני פיגנבלט, גדלה בבני ברק ולמדה בבית יעקב. אחרי נישואיה השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ולמדה לתואר שני. עבדה ב"מרכז חוסן" בתל אביב ככותבת תוכניות פסיכו-חינוכיות לילדים ונוער בסיכון. בגיל 25 כשהיא אם לשלושה ילדים, גילתה בעצמה משיטוט באינטרנט כי היא חולה בסרטן השד, היא עברה סדרת טיפולים והחלימה, אך לאחר שנתיים התגלו בגופה גרוגרות. רופאיה הודיעו לה כי נותרו לה בין שישה חודשים לשנתיים לחיות. מתוך רצון להשאיר לילדיה מורשת ממנה ולהכינם לחיים, החלה בכתיבת בלוג אישי שיועד בתחילה לבני משפחתה, אל החמרים התוודעו גם אחרים ובהשפעת הקריאה ברשת הם צברו תאוצה ופרסום.
הייתה פופולרית ברשתות החברתיות, היו לה מעל 10,000 עוקבים בפייסבוק ואלפים נוספים בעמוד האינסטגרם שלה. מסרה מאות הרצאות לקהלים מגוונים, בהם סיפרה על ההתמודדות עם המחלה ועל היכולת להספיק הרבה בזמן מועט. ליוותה והייתה חברה במספר קבוצות תמיכה של נשים חולות סרטן. כתבה גם במגזין "קטיפה" של העיתון יתד נאמן.
ב-2017 הופיעה עם הזמרת ציפי קולטניוק בכינוסי נשים, ובהם סיפרה את סיפורה האישי, בשילוב שירים שכתבה לקולטניוק.
נפטרה בי"א בכסלו ה'תשע"ח (29 בנובמבר 2017), בגיל 34.

חיים אישיים

הייתה נשואה לדוב וינרוט רו"ח ועו"ד, בנו של עו"ד יעקב וינרוט. הייתה אם לשתי בנות ובן.
פרפקט

פְּרֵפֶקְט (בלטינית: praefectus, שמשמעותו היא "עומד בחזית") הוא תואר הניתן בארצות שונות למנהל אדמיניסטרטיבי של אזור או של תחום מוגדר.
תואר הפרפקט מקורו באימפריה הרומית, אף שיש אזכורים למושג גם לפני כן. התואר שימש בתחום האזרחי וגם בתחום הצבאי ומאוחר יותר בתחום האקדמי ובתחום הכנסייתי. התחום בו שולט הפרפקט והאדמיניסטרציה שלו נושאים את השם "פרפקטורה". יש גם פרפקטים חסרי פרפקטורה ויש פרפקטורות ללא פרפקט.
המושלים הרומיים של פרובינקיה יודיאה נשאו בתחילה את התואר פרפקט.
החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם

רקע

החלטה 3237 של העצרת הכללית אושרה ב-22 בנובמבר 1974, ואיפשרה לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) להשתתף כישות משקיפה שאינה מדינה בכינוסי העצרת הכללית ובגופים אחרים של האו"ם. החלטה 43/177 של העצרת הכללית אושרה ב-15 בדצמבר 1988, והכירה בהכרזה על מדינה פלסטינית שנערכה במועצה הלאומית הפלסטינית ב-15 בנובמבר 1988. 
בשנת 2011 נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ניסה להוביל מהלך של קבלת הרשות כמדינה חברה באו"ם, אך במועצת הביטחון המהלך זכה לתמיכה של שמונה מדינות בלבד מתוך 15, וארצות הברית הודיעה שתטיל וטו על הצעה כזו. ב-31 באוקטובר 2011 ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם (אונסק"ו) קיבל את הרשות הפלסטינית כמדינה חברה בארגון.
שמואל רוזן

ביוגרפיה

שמואל רוזן (במקור: רוזנבליט) בנם של אנה (לבית שטרן) ורופא הילדים ד"ר ליאו רוזנבליט, נולד בירושלים וגדל בראשון לציון. למד בבית הספר חביב.
לאחר סיום לימודיו בתיכון שירת בנוטרות. למד שנה באוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך בבית הספר לתיאטרון של ארווין פיסקטור בארצות הברית (יחד עמו למדו טוני קרטיס, רוד סטייגר והארי בלפונטה). שירת ב"להקת הכרמל" וב"צ'יזבטרון" והיה בין מקימי התחנה הצבאית "גלי צה"ל". 
התחיל את עבודתו ברדיו המנדטורי ב-1945, ועם קום המדינה ערך ב"קול ישראל" תוכניות על סרטים, תיאטרון, ספרות ושירה, אך הוא מזוהה בעיקר כאיש החידונים. לחידונאות נחשף בזכות חידוניו של אליעזר אֲבִיָעֵל בקול ירושלים. במשך השנים ערך והגיש תוכניות חידונים רבות: "נשאל ונענה", "עשרים מי יודע", "ושיודע לשאול", "החידון לעקרת הבית", "בתקווה שתבין את הרמז", תוכנית החידונים לילדים "בארץ הלמה", "קפד ראשו" ועוד. את התוכנית "קפד ראשו" המשיך להגיש שנים רבות לאחר צאתו לגמלאות, ועד מותו. 
רוזן עסק גם בכתיבת פזמונים. פזמונו המפורסם ביותר "שוב לא נלך" (מוכר כ"ראי רחל, ראי") נכתב אחרי מלחמת ששת הימים והיה לאחד השירים המזוהים עם התקופה, בביצועו של אריק לביא. שיר מפורסם נוסף שכתב הוא "להתראות", שהלחין יעקב הולנדר וביצעה להקת פיקוד הדרום.
חיבר שלושה ספרי חידונים, רומן אוטוביוגרפי: "איש קטן אשה גדולה, או: המין הגבוה" וספר ילדים: "על עלים ושבלולים".
מהדורה של חידוניו הופיעה במשחק קופסה בשם "128 מי יודע?" שכדי לענות בו על שאלה היו מכוונים מחוג מגנטי על מראה, והיא הציגה את התשובה הנכונה. המשחק הצליח מאוד בשעתו, וכיום נחשב פריט אספנים נדיר.
בכנס הרדיו שנערך בספטמבר 2008 זכה רוזן בפרס על מפעל חיים. 
שמואל רוזן נפטר בן 89, בביתו ברעננה, ב-28 במרץ 2015. נטמן בבית העלמין העירוני כפר נחמן ברעננה.

משפחתו

רוזן היה נשוי מ-1958 ועד מותו למרים (לבית הירש), ילידת צרפת, שהכיר על סיפון האונייה "תיאודור הרצל" בתקופה שבה שימש כקצין בידור בהפלגות צים. היה אב לשניים: עמנואל רוזן, עיתונאי, ודנית דרימר, חוזרת בתשובה המתגוררת בקצרין; סב לשבעה וסבא רבא לשניים.
אחיו רפי רוזן התפרסם בתחום הטיפול בשיטת ה"ביורגונומי"; דודו, אחי אביו, היה פנחס רוזן, שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל; דודנו היה הפסל יצחק דנציגר; דודו - בעלה של אחות אביו, היה ד"ר פליקס דנציגר, רופא כירורג שייסד וניהל את בית החולים דנציגר.

הנצחתו

ביוזמתה של רויטל עמית, שהייתה שנים רבות קריינית בתוכנית של רוזן, נקרא על שמו אולפן רשת א' של "קול ישראל" בתל אביב, ביולי 2015
לקראת יום השנה הראשון לפטירתו העלתה המשפחה לרשת את היישומון (לאנדרואיד) "רזי רוזן", ובו מבחר חידות בנושאים שונים, מתוך האלפים ששידר ברדיו במשך 50 שנות שידורי חידוניו.
מאיר שפירא (אדמו"ר)

ביוגרפיה

רבי מאיר נולד בשנת ה'תרמ"ד במחוז ריישא שבפולין לרבי יהושע שפירא (האדמו"ר השני מבלאז'וב)
ולמרים בתו של רבי מנחם מענדל מארילוס מרופשיץ. נישא לבאשא בת דודו רבי יוסף שפירא ולאחר מלחמת העולם הראשונה עת נמלטו אביו וסבו מבלאז'ובה נתמנה כרבה של העיר עד השואה. 
לאחר פטירת אביו בי"ב באדר א' ה'תרצ"ב נתמנה רבי מאיר לכהן כאדמו"ר השלישי מבלאז'וב לצד אחיו מאביו רבי אליעזר שפירא. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החביא רבי מאיר את כתביו וחידושיו אצל שכן גוי, אך רבי מאיר נרצח ביחד עם כל ילדיו בשנת התש"ב. 
עם סיום המלחמה העניק השכן את כתביו לאחיו רבי ישראל והוא מסרם לידי תלמידו הרב שלמה יהודה אינטרטר מריישא שידפיסם בספר "זיכרון מאיר".
מרקוס מינוקיוס פליקס

מרקוס מינוקיוס פליקס (Marcus Minucius Felix; מת בסביבות 250 לספירה) היה אחד האפולוגטים הנוצרים  הלטיניים המוקדמים ביותר. הוא היה ממוצא ברברי.
ייתכן ונולד באפריקה. לא ידוע דבר על ההיסטוריה האישית שלו, ואפילו את תאריך כתיבתו ניתן לקבוע רק בקירוב בין 150 ל-270 לספירה. בחיבורו של הירונימוס, "על אישים מפורסמים" (De Viris Illustribus) , הוא נזכר כאחד מעורכי הדין המפורסמים של רומא, אולם הירונימוס ככל הנראה רק שיפר בכך את דברי לקטאנטיוס  ‏(Institutionum divinarum v. 1), שאמר שהוא "אינו בלתי-ידוע בין עורכי הדין".
הוא מת בסביבות 250 לספירה ברומא.

חיבורו

מינוקיוס פליקס ידוע כיום רק בחיבורו "אוקטאביוס" , דיאלוג על הנצרות בין קייקיליוס נטאליס (Caecilius Natalis) הפגני ואוקטאביוס ינואריוס (Octavius Januarius) הנוצרי. החיבור נכתב עבור לא-נוצרים משכילים, והטיעונים שבו מושאלים ברובם מקיקרו, בעיקר מהדיאלוג הפילוסופי שלו, "על טבע האלים" (De Natura Deorum), ומחומרים נוצריים, בעיקר מהאפולוגטים היווניים.
אין ספק ש"אוקטאביוס" מוקדם יותר מחיבורו של קיפריאנוס , "על כך שאלילים אינם אלים" (Quod idola dii non sunt, סביבות 250 לספירה), השואל מתוכו; אולם לא ברור אם הוא השפיע על "אפולוגטיקום" (Apologeticum) ו"אל האומות" (Ad nationes) של טרטוליאנוס או הושפע מהם.
בחיבור ניתן לראות גם השפעות סטואיות.
מדף הקרח אמרי

גילוי מדף הקרח

ב-11 בפברואר 1931 מיפתה משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון את האזור, וקראה ללשון יבשה בחוף אנטארקטיקה הסמוך "כף אמרי" (Cape Amery) על שמו של ויליאם בנקס אמרי (William Bankes Amery), רואה חשבון בריטי, שייצג את ממשלת בריטניה באוסטרליה בשנים 1928–1925.

מקור שמו של מדף הקרח

בשנת 1947 קראה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים למדף הקרח על שמו של הכף שלחופו מדף הקרח נמצא.

חקר מדף הקרח

בשנת 2001 נקדחו שני חורים במדף הקרח על ידי מדענים ממחלקת אנטארקטיקה האוסטרלית (מחלקה של המשרד לאיכות הסביבה של אוסטרליה) וכן נדגמה קרקעית הים וציוד צילומי הורד אל מתחת מדף הקרח לצלם את קרקעית הים. על ידי בחינת הרכב מאובנים של דגימות משקע, מדענים הסיקו כי מדף הקרח נסוג לפחות 80 ק"מ למיקומו הנוכחי מאז תקופת ההולוקן (לפני כ-5,700 שנה). 
בדצמבר 2006, מדענים אוסטרליים החלו לחקור סדקים גדולים שנוצרו במדף הקרח בעשור הראשון של המאה ה-21. סדקים הגדלים בקצב של חמישה מטרים ליום. סדקים אלה מאיימים לנתק 1000 קילומטרים רבועים ממדף הקרח אמרי.  
המדענים סבורים כי אין די מידע לייחס את הסיבה של הניתוק להתחממות כדור הארץ. 
תחנת המחקר הסינית ז'ונגשאן, וכן תחנת פרוגרס הרוסית ממוקמת על החוף לצד מדף הקרח.
חניכות

חניכה היא שיטה להכשרה ואימון כוח אדם במקצועות האומנות, החקלאות ועבודות הכפיים. חניכים מפתחים את הקריירה שלהם אחרי תקופת חניכות. מרבית ההכשרה בתקופת החניכות נעשית במקום העבודה ובלימוד תוך כדי עבודה. לעיתים קיים גם חלק תאורטי לא פורמלי.

בישראל

בישראל נמצאת מערכת החניכות באחריות משרד העבודה והרווחה מתוקף חוק החניכות (תשי"ג) והיא מהווה חלופה למערכת החינוך של משרד החינוך, במסגרת "בתי ספר תעשייתיים". המערכת משלבת עבודה מעשית עם לימודי מקצוע. עד 1978, עת היה נהוג שכר לימוד מדורג בבתי ספר תיכוניים, היוותה החניכות קרש קפיצה לתלמידים אשר יד הוריהם לא השיגה לממן את לימודי התיכון. מאז החלת חוק חינוך חובה עד כיתה י', מופנים למערכת החניכות בעיקר תלמידים אשר השגיהם חלשים. במערכת למדו, נכון לשנת 2004, כ-13,000 תלמידים ותלמידות.
בשנת 2016 החל משרד העבודה והרווחה, בשיתוף ג'וינט ישראל-תב"ת, להפעיל את תוכנית סטארטר - תוכנית הכשרה למבוגרים המלווה בחניכות.

חניכה רוחנית

חניכות בתחום הרוחניות שונה מהנזכרות כאן. היא מבוססת על העברת מידע מאדם בעל כישורים מוכחים בתחומי הדת והאמונה. יכול אדם להעביר את הידע הזה מאב לבנו. יכול אדם לרכוש ידע זה ממורה רוחני (העידן החדש). הידע יכול להיות סודי או לא סודי. הוא מהווה כר נרחב, מצד אחד לשרלטנים, ומצד שני לאנשים בעלי יכולות פאראפסיכולוגיות.

חניכה בתחום האמנות

חניכות בתחום האמנויות, גם היא העברת ידע, לעיתים, שאיננו נלמד בבתי ספר. לדוגמה, בתחום התיאטרון היפאני המסורתי העברת המידע נעשתה תמיד בדרך זו. כמעט בכל אמנות כמו התיאטרון, הקולנוע, יש ללמוד לא רק בבתי הספר הרגילים, אלא גם מאדם בעל ניסיון, המעביר את הלומד ניסיונות ומבחנים על מנת לחשלו, ולהעניק לו את האמון המקצועי. כך גם במוזיקה.