google/wiki40b huggingface dataset:
תראפוזה בלונדי

תיאור

מוטת רגליו של הבלונדי מגיעה עד 30 ס"מ, ומשקלו מגיע עד ל-170 גרם. תראפוזה בלונדי הוא אחד ממיני הטרנטולה היחידים שבהם חסרים הזכרים את הזיזים הבולטים הממוקמים על זוג הרגליים הקדמיות, המשמשים את הזכר לשיתוק ניביה של הנקבה במטרה למנוע ממנה לנשוך אותו במהלך ההזדווגות. צבעו של הבלונדי נע בין חום בהיר לכהה, עם סימנים חיוורים על הרגליים. לבלונדי שערות על גופו, בטנו ורגליו.

מחזור חיים

בדומה למיני עכבישים אחרים (דוגמת האלמנה השחורה) נוהגות לעיתים הנקבות ממין זה לטרוף את בני זוגן לאחר ההזדווגות. לזכרים ממין זה אין את הזיזים הבולטים המסייעים להם להתגונן מפני הנקבה. הנקבות מגיעות לבגרות בתוך 3 עד 4 שנים, ואורך חייהן נע בין 15 ל-25 שנה. הזכרים מתים מעט לאחר הגיעם לבגרות, ואורך חייהם נע בין 3 ל-6 שנים. הנקבה מטילה בין 100 ל-200 ביצים בכל הטלה, ואלו בוקעות תוך חודשיים.

סביבת מחיה ואקולוגיה

סביבת המחיה הטבעית של תראפוזה בלונדי היא יערות הגשם בצפון אמריקה הדרומית. בטבע נוהגים עכבישים ממין זה להתחפר במחילות עמוקות, ולכן ניתן למצוא אותם בעיקר באזורי ביצות, במחילות שחפרו בעצמם או שננטשו על ידי בעלי חיים אחרים.

תזונה

למרות שמו הנפוץ, אוכל ציפורים, הבלונדי אינו נזון באופן רגיל על ציפורים. כמו יתר הטרנטולות, הם ניזונים בעיקר על חרקים ועל חסרי חוליות אחרים. יחד עם זאת, בשל גודלם העצום, ישנם מקרים שבהם עכבישים אלה יצודו ויאכלו גם בעלי חוליות קטנים. בטבע תועדו מקרים שבהם טרנטולות גדולות נראו כשהן ניזונות על מכרסמים, לטאות, עטלפים ואף נחשים ארסיים.
לעכביש חוש ראייה חלש, והוא מסתמך בעיקר על תנודות האדמה שסביב מחילתו.
בשבי יש להאכיל את העכביש בעיקר בתיקנים. צעירים יש להאכיל בצרצרים או תיקנים שגודלם אינו עולה על אורך גופו של העכביש עצמו. לא רצוי להאכיל את העכבישים בעכברים באופן קבוע, שכן הם מכילים כמות סידן גדולה שעלולה להזיק לטרנטולה. בכל מקרה יש להעדיף ולדות עכברים שכן עכברים בוגרים יכולים לגרום לטרנטולה נזק בטרם תצליח זו לחסלם.

ארס

כמו כל הטרנטולות, לתראפוזה בלונדי יש ניבים ארוכים דיים כדי לחדור עור של אדם (3.8-1.9 ס"מ). הניבים מכילים ארס. העכביש ינשך כשהוא חש מאוים, אך השפעת הארס על האדם היא מינורית יחסית (למעט במקרים של אלרגיה) וניתן להשוותה להשפעתה של עקיצת צרעה. כשהוא חש מאוים יבעט העכביש בעזרת רגליו האחוריות שערות צורבות מבטנו. שערות אלו יוצרות גירוי חריף בעור וברקמות ריריות. שערות אלה מזיקות לאדם ונחשבות לשערות הצורבות המזיקות ביותר לאדם מבין אלו של כלל הטרנטולות. ככלל, טרנטולות לרוב לא ינשכו אדם, אלא אם הן חשות מאוימות. ישנם מקרים שבהם הנשיכה תהיה נשיכה יבשה (כלומר, ללא החדרת ארס).
מוזיקה אקספרסיוניסטית

מוזיקה אקספרסיוניסטית היא מוזיקה שנכתבה על ידי המלחינים ארנולד שנברג, אלבן ברג ואנטון וברן. שלושת המלחינים כונו "האסכולה הווינאית השנייה". המוזיקה שיצרו נבעה מלב ליבו של הרעיון האקספרסיוניסטי באמנות של תחילת המאה העשרים.
הרעיונות על האדם הרדוף, מלא הפחדים והטירוף הנובע מחיי העיר של תחילת המאה העשרים, מובעים ביצירותיהם במוזיקה חסרת מרכז טונאלי אשר נשמעת מתוחה ביותר ומלאת תזזית. שנברג כתב בתחילת דרכו מוזיקה פוסט רומנטית המזכירה את סגנונו של מורהו גוסטב מאהלר. דוגמה לכך ניתן לשמוע ביצירה "ליל זוך". מאוחר יותר ביטל שנברג את הטונאליות לחלוטין ויצר מוזיקה אטונאלית. הסיבה לביטול הטונאליות נבעה כנראה אצל שנברג משני מניעים: הראשון - הרצון הטבעי ליצור משהו חדשני על פני המוזיקה הרומנטית שמיצתה את עצמה ובהתייחסות להתפתחות השפה המוזיקלית מהטונאליות הפשוטה בקלאסיקה דרך הכרומטיקה הרומנטית ועד לביטול מרכז טונאלי לחלוטין. המניע השני יוצא מתפיסתו האסתטית האקספרסיוניסטית המביאה נושאים קשים באופן מוזיקלי הדורש משהו דיסוננטי ומחוספס.
רעיונותיו של שנברג - המורה הפליגו בשנות העשרים של המאה ה-20 כאשר המציא את שיטת שנים-עשר הטונים, אשר דואגת מראש שלא יהיה צליל אחד חשוב מהאחרים ביצירה, על ידי סידור הצלילים בשורה או סדר כלשהו שאין בו תחושה טונאלית ומתוך כך תיווצר יצירה ללא מרכז טונאלי. המוזיקה האקספרסיוניסטית היוותה נקודת ציון משמעותית לכל מלחיני העולם, בדומה למה שעשתה המוזיקה של "טריסטן ואיזולדה" מאת ואגנר. שני תלמידיו של שנברג - ברג ווברן - המשיכו כל אחד בדרכו את רעיונות מורם.
החוף האמאלפיטאני

היסטוריה

ממצאים מהתקופה הפלאוליתית ומהתקופה המזוליתית נמצאו במערת לה פורטה (La Porta) שליד פוזיטאנו, ושרידי הוילות הרומיות שנמצאו לאורך החוף מעידות על יישוב המקום בתקופת הרומית, אולם רק בימי הביניים המוקדמים החל האזור להיות מיושב באופן ממשי. אמאלפי נוסדה במאה ה-4 ונזכרה לראשונה בכתובים בשנת 596 כעיר מבוצרת וכמקום מושבו של בישוף. העיר עמדה בפני התקפות הלומברדים עד שנת 838 עת נכבשה על ידם ונבזזה. 
אולם זמן מה לאחר מכן הכריזה אמאלפי על עצמאותה והייתה לרפובליקה שבראשה עומד דוכס (Doge). הרפובליקה שהשתרעה לאורך כל החוף האמאלפיטאני הייתה לכוח ימי מסחרי חשוב עד סופה של המאה ה-11, ונהנתה ממונופולין על הסחר בים הטירני. אמאלפי תרמה להתפתחות המשפט הימי והניווט, ובין היתר הומצא בה המצפן הימי. היא עמדה בקשרי מסחר הדוקים עם האימפריה הביזאנטית, והושפעה מסגנונות בנייה האופייניים ללבנט ולסיציליה הערבית. הרפובליקה החלה שוקעת כאשר מעמדן של ונציה, ג'נובה ופיזה האפיל על שלה, והיא נכבשה בידי ספרד.

רצועת החוף

עיירות החוף שלאורך החוף האמאלפיטאני מתאפיינות במראה ציורי ובמספר מבנים בעלי חשיבות, כמו מגדל סרצ'נה (Torre Saracena) בצ'טארה, הקתדרלה הרומנסקית והקלויסטר באמאלפי, כנסיית סן סלווטורה די בירקטו (San Salvatore de’ Birecto) באטראני והקתדרלה ווילה רופולו (Villa Rufolo) ברוולו. הכביש הארצי SS163, המכונה "אמלפיטאנה" (Amalfitana), מקשר את יישובי החוף ואורכו 50.3 ק"מ. הכביש צר ומפותל וידוע בנוף המרהיב הנשקף ממנו. הכביש כמעט שלא השתנה מאז שנסלל בתקופת בניטו מוסוליני, והתנועה לאורכו כבדה ואיטית, בייחוד בסופי שבוע, בחגים ובעונת התיירות. 
על אתרי העניין הטבעיים נמנים מערת גרוטה דלו זמרלדו (Grotta dello Smeraldo), הפיורד הקטן בפורורה ותצורות אבן הגיר והקארסט שמאפיינות את הצוקים. הטרסות המטפסות על מדרונות ההרים משמשות לגידול הדרים, פירות, עצי זית, ירקות וגפנים. על ההרים שבעורף החוף משתרעות אדמות מרעה, והתושבים עוסקים בגידול בעלי חיים ובייצור מוצרי חלב, אולם כלכלת האזור מתבססת בעיקר על ענף התיירות המפותח. 
במקומות מסוימים לאורך רצועת החוף, לא נכרת השפעה אנושית והנוף המקורי השתמר בצורה טובה. נוף זה מתאפיין במגוון רחב של צמחים ועצים אשר הביאו להכרזתן של שלוש שמורות טבע באזור. על הפאונה נמנים מספר עופות אופייניים כמו עורבים ובזים והיונקים כוללים שועלים, דלקים ולוטרות. אוכלוסיית החרקים מגוונת גם היא הודות למגוון העשיר של עולם הצומח.
מגיסטר מיליטום

מגיסטר מיליטום (בלטינית: magister militum, מפקד החיילים) היה תואר באימפריה הרומית בתקופותיה המאוחרות, בערך מתקופת קונסטנטינוס בראשית המאה הרביעית. התואר התייחס לקצין צבא בכיר.  המגיסטר מיליטום היה בדרך כלל הכוח שמאחורי הכתר ושלט בפועל באימפריה המערבית.
בין השאר החזיקו בתואר אנשים כסטיליקו, ריקימר, אודואקר ואחרים. לעיתים, היה התואר משמש עם ציון פרובינקיה, כמו per dalmatia, אדון החיילים בדלמאטיה, כדי לציין פיקוד על אזור מסוים. במקרים רבים, הקביל תואר זה לתואר פטריקיוס ורבים מהמגיסטר מיליטום של רומא נשאו בתואר הכפול.
הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה

הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה (בערבית: المؤسسة العمومية للبث الإذاعي والتلفزي الجزائري, בצרפתית: Télédiffusion d'Algérie) היא המוסד המפעיל את תחנות הרדיו וערוצי הטלוויזיה הממלכתיים של אלג'יריה. הרשות מפעילה כיום 3 ערוצי טלוויזיה כלל-אלג'יראיים ו-5 ערוצי טלוויזיה אזוריים, וכן 3 תחנות רדיו כלל-אלג'יראיות ו-28 תחנות רדיו אזוריות. השידורים מתקיימים בשפות: ערבית, צרפתית וקבילית (אחת השפות הברבריות). תחנות הרדיו האזוריות מקיימות שידורים גם בשפות ברבריות אחרות. הרשות מפעילה גם תחנת רדיו בינלאומית המשדרת בגלים קצרים ובאמצעות לוויין לארצות ערב, לאירופה, לאפריקה ולצפון אמריקה.
תושבי אלג'יריה נהנו משידורי רדיו וטלוויזיה ברמה גבוהה יחסית, זאת משום שעד קבלת העצמאות ב-1962 נחשבה אלג'יריה לחלק בלתי-נפרד מצרפת ולפיכך פעלו בה שירותי השידור הצרפתיים הרגילים. רשות השידור הצרפתית (RTF) הפעילה שידורי טלוויזיה באלג'יריה כבר ב-1956, הרבה לפני ששידורים כאלה הופעלו במדינות אחרות במזרח התיכון ובצפון אפריקה. ב-28 באוקטובר 1962, חודשים ספורים לאחר שאלג'יריה הפכה למדינה עצמאית, הוקמה רשות שידור אלג'יראית שהחלה להפעיל תחנות רדיו וערוצי טלוויזיה באזורים שונים של אלג'יריה. ב-1972 החלו שידורי טלוויזיה צבעוניים (בשיטת PAL). ב-1980 החלה רשות השידור האלג'יראית להשתמש בלוויין תקשורת להעברת שידורי רדיו לדרום אלג'יריה.
"הרשות הציבורית לשידורי רדיו וטלוויזיה" הוקמה ב-1 ביולי 1986 על-פי צו ממשלת אלג'יריה שהורה על רפורמה במבנה רשות השידור האלג'יראית. הרפורמה אפשרה יתר אוטונומיה לאגפים השונים של הרשות. ב-1990 החלה הרשות לשדר בשיטה דיגיטלית. במהלך שנות ה-90 הורחבו שידורי הרדיו האזורי והוקמו תחנות רדיו חדשות רבות המשדרות לאזורים מסוימים של אלג'יריה.

תחנת הרדיו הבינלאומית

ב-19 במרץ 2007 הקים הרדיו האלג'יראי תחנת שידור בינלאומית המשדרת בערבית, בצרפתית, באנגלית ובספרדית, בגלים קצרים ובאמצעות לוויין, לארצות ערב, אירופה, אפריקה וצפון אמריקה. השידור לארצות ערב מתבצע באמצעות לווייני ARABSAT ו-Nile SAT, לאפריקה באמצעות NNS 7, לאירופה באמצעות Hot Bird ולצפון אמריקה באמצעות הלוויין Galaxy. השידורים מתקיימים כל יום בין 12 בצהריים לחצות לפי שעון אלג'יריה. עיקר השידורים הם מהדורות חדשות ותוכניות אקטואליה.
הרפובליקה הסינית במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

אל המשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו בברצלונה בשנת 1992 שלחה הרפובליקה הסינית משלחת של 11 ספורטאים (עשרה גברים ואישה אחת) ושבה עם מדליה אחת, כשהג'ודוקא דר צ'אנג לין זכה במדליית הארד (עד 86 ק"ג)
במדליית הזהב הראשונה בתולדותיה זכתה המשלחת באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) כשהג'ודוקא צ'ינג צ'אנג לי זכה בתחרות עד 60 ק"ג. ובאולימפיאדת הנכים סידני (2000) זכה האתלט צ'י צ'ו צ'ה-אנג בתחרות הטלת כידון (קטגוריה F13) כשקבע שיא עולם של 57.28 מטרים.
לאורך השנים זכו ספורטאיה הנכים של טאיוואן ב-24 מדליות, מהן 5 מדליות זהב פאראלימפיות. הספורטאים הבולטים במשלחת היו צ'ה-אנג שזכה בשתי מדליות זהב ומרימת הכוח צו היי לינג שזכתה בשתי מדליות זהב גם היא.
2.4 ילדים בממוצע

תקציר העלילה

בהתחלה בני משפחת פורטר נראים רגילים למדי. האם ביל היא אשה נבונה, מעשית ומיושבת בדעתה. היא מבשלת ומנקה את הבית ובו בזמן היא מנהלת עסק של קייטרינג, יחד עם חברתה רונה הרעבה לסקס. בן הוא אב המשפחה, ולרוב הוא ילדותי כמו הילדים. הוא מנהל עסק של תיקוני מערכות חימום יחד עם כריסטין העוזרת העוקצנית שלו.
הבת ג'ני היא בת עשרה טיפוסית, להוטה אחר בנים, ומתעניינת בצמחונות. דייוויד הבן הוא אחיה הצעיר השובב, שאוהב סרטי אימה, חייזרים ולהציק לאחותו הגדולה.
עם זאת בני המשפחה נתקלים באירועים משונים של מזל רע. הכל נראה אפשרי בעולמם של משפחת פורטר.
משה קרליץ

הרב משה קרליץ (1882 לערך - 1941) היה רב ותלמיד חכם בליטא, עורך המאסף התורני "כנסת ישראל". אחיו הצעיר של החזון איש.

תולדותיו

נולד בקוסובה לרב שמריהו יוסף קרליץ. למד בישיבת סלובודקה. נישא לבת הרב פסח פינפר, שהיה רב בפונארי שבפרברי וילנה. לאחר פטירת חותנו ירש אותו ברבנות. כמו כן כיהן כדיין ומו"ץ בווילנה.
לאחר כמה שנים עזב את פונארי והתמנה כרב בפרבר הווילנאי זרצ'ה. באותה תקופה אסף סביבו קבוצת תלמידים, ובהם הרב שלמה היימן, שכיהן כראש ישיבת רמיילס בווילנה ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית. כשהתרבו התלמידים הוא הקים עבורם מסגרת של ישיבה ושיכן אותה באחד מבתי המדרש בווילנה. כעבור זמן קצר הודיע לו הרב חיים עוזר גרודזנסקי שדעתו אינה נוחה מפעילות הישיבה מחשש שהיא תערער את מעמדה של ישיבת רמיילס שבווילנה, ובעקבות זאת החליט הרב קרליץ לסגור את הישיבה לאלתר.
בשנת תרפ"ג (1923) הוציא את הספר "אור חדש" המכיל ביאורים, הערות וציוני מראי-מקום לספר שערי תשובה של רבינו יונה גירונדי. בשנת תרפ"ח (1928) יצאה מהדורה של הספר משולב בתוך הספר "שערי תשובה".
בין השנים תר"צ-תרצ"ה (1930–1935) ערך והוציא את הירחון התורני "כנסת ישראל" ששימש במה לחידושי תורה של גדולי התורה מווילנה ומשאר ערי ליטא. בין המשתתפים: הרב חיים עוזר גרודזנסקי, אחיו החזון איש (בעילום שם), הרב חנוך אייגש בעל המרחשת, הרב שמעון שקופ, הרב אלחנן וסרמן, הרב אהרון קוטלר, הרב יעקב ישראל קנייבסקי, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יחזקאל אברמסקי ועוד.
נספה בשואה.
לרב משה קרליץ היו שני בנים - פסח ושמריהו. פסח קרליץ, שחיבר את הספר "פתח החידוש", מת בחיי אביו, ושמריהו קרליץ נהרג בשואה.
מחלקת הקרנות

מחלקת הקרנות היא ביטוי שתחתיו מסווגים חלק מן המוזיקאים המנגנים בכלי נשיפה מסוימים. משמעות הביטוי משתנה על פי הסגנונות המוזיקליים השונים.

במוזיקה קלאסית

בתזמורת סימפונית מחלקת הקרנות היא מחלקה של נגנים המנגנים בכלי הנקרא קרן יער, או קרן צרפתית. מדובר בארבעה מוזיקאים היושבים לרוב בצד השמאלי של התזמורת, מנקודת מבטו של המנצח, ומספרם 1 עד 4, משמאל לימין. מחלקת הקרנות יושבת קרוב למנצח בזווית המאפשרת למנצח לראות את הקרן מבפנים. בצורה זו המנצח שומע את הנגנים באיכות הטובה ביותר.

במוזיקה מודרנית

בעידן המודרני מחלקת הקרנות מתייחסת לקבוצת כלי נשיפה מתכתיים, לרוב סקסופון, חצוצרה וטרומבון. לעיתים מחלקת הקרנות המודרנית לא כוללת את כל הכלים הללו, לעיתים היא כוללת יותר מאחד מכל כלי, ולעיתים היא כוללת כלים אחרים כדוגמת טובה או קלרינט.
מקור המחלקה בביג בנדים של הסווינג, אך היא נפוצה מאוד בג'אז ומשם היא המשיכה לסגנונות נוספים, כגון מוזיקת נשמה, פיוז'ן, ג'אז - רוק, רית'ם אנד בלוז, פאנק, גוספל ולעיתים גם בלוז. ישנן גם דוגמאות של שימוש במחלקת הקרנות במוזיקת רוק, למשל ללהקת הדלתות יש אלבום שלם, The Soft Parade, שבו נעשה שימוש נרחב במחלקת הקרנות.
המילה "קרן" התגלגלה מהמובן הזה והיא משמשת בג'אז המודרני לדיבור על אחד הכלים השייכים למחלקה, גם כשהוא בנפרד. כך, למשל, כאשר דיברו החצוצרן מיילס דייוויס והסקסופוניסט ג'ון קולטריין על סיום קטעי הסולו של קולטריין, אמר דייוויס "פשוט תוציא את הקרן מהפה!".
התמים (כתב עת)

התמים היה כתב עת שיצא על ידי איגוד תלמידי התמימים – האיגוד של תלמידי ובוגרי ישיבות תומכי תמימים של חסידות חב"ד. כתב העת יצא לאור בוורשה בשנים תרצ"ה-תרצ"ח (1934-1938). סה"כ יצאו שמונה גליונות של "התמים", עד שהוצאתו לאור נפסקה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הגיליונות יצאו לאור בברכת אדמו"ר הריי"צ. כפי שנכתב בפתח הגיליון הראשון, מטרת הגליונות היו להיות כתריס בפני העיתונים וכתבי העת הרבים ששטפו אז את הרחוב היהודי, וחשפו אותו לדעות שליליות לדעת עורכי הגיליון, וכן להוות במה שתאחד את תלמידי הישיבה שנתפזרו במהלך השנים ברחבי העולם.
הרוב המוחלט של החומר שנדפס בשמונת הקבצים שיצאו הוא תורני-חסידי. המדורים בעלונים היו : המיוחדים לכך: אגרות קודש; שערי חסידות; שערי תורה; חידושי תורה; שערי ישיבה; דברי ימי החסידים. בקבצים נדפסו גם כתבי יד מאדמור"י חב"ד הקודמים, כתבי יד שנמצאו בגניזה החרסונית, ומכתבים עכשוויים מהאדמו"ר הריי"צ.
את מדור 'שערי חסידות' ערך מזכירו של הריי"צ ר' יחזקאל פייגין את מדור 'שערי תורה' ערך ר' יהודה הבר מראשי הישיבה (שניהם נספו בשואה). העורך הכללי היה ר' שמואל זלמנוב, שבאותם ימים ניהל את הישיבה בפועל.
בשנת תשל"א, הוציאה הוצאת קה"ת את שמונת עלוני התמים, בדפוס צילום, בשני כרכים.
משנת תשס"ג החלה הוצאת בית משיח להוציא גליונות ברוח דומה תחת אותו השם.
המוזיאון לארכאולוגיה של ירדן

היסטוריה ומבנה

המוזיאון הוקם בשנת 1951 על ידי מחלקת העתיקות הירדנית במצודה במרכזה של העיר השוכנת על ג'בל אל-קלעה ("גבעת המצודה") (Jabal al-Qal'a) בגובה של 850 מטר, וזהו המקום בו שכנה רבת עמון ההיסטורית. ממצאים מתקופת הברונזה מצביעים על כך שהגבעה שימשה כמצודה ומקום יישוב משך אלפי שנים. במקום נמצאים אתרים ארכאולוגים, מקדש הרקולס מהתקופה הרומית המתוארך למאה ה-2, וארמון אומיי המתוארך למאה ה-8.
מבנה המוזיאון הוא בעל שתי קומות המשתרעים על שטח כולל של 525 מ"ר. קומת הקרקע משמשת לאחסון, הקומה הראשונה משמשת כשטח תצוגה בשלושה אולמות. בקומה זו שוכנים גם משרדי המוזיאון. המחסור בשטח תצוגה אינו מאפשר למוזיאון להציג תערוכות מתחלפות. המוזיאון נוהג להשתתף בתערוכות מקומיות ובינלאומיות בירדן ובחו"ל.
במלחמת השחרור נכבש מוזיאון רוקפלר על ידי הצבא הירדני, מוזיאון זה נוהל על ידי חבר נאמנים עד 1966, במהלך השנים עיקר הממצאים שנחפרו בגדה המערבית הועברו למוזיאון בירדן בעמאן והבולטת בהם היא מגילת הנחושת מן המגילות הגנוזות. בשנת 1966 הולאם מוזיאון רוקפלר על ידי ממשלת ירדן

תצוגה

התצוגה במוזיאון מאורגנת לפי סדר כרונלוגי, מהתקופה הפלאוליתית ועד השושלת האיובית. בין ממצאיו החשובים של המוזיאון הצלמיות המתוארכות לאלף ה-7 לפנה"ס מעין ע'זאל אתר נאוליתי חשוב השוכן בסמוך לעמאן, חלק ממגילות ים המלח כולל מגילת הנחושת והעתק מצבת מישע.
הממצאים במוזיאון כוללים פריטים של חיי היומיום כגון כלי צור, כלי זכוכית, מתכת וחפצי חרס, כמו גם פריטים אמנותיים כגון תכשיטים פסלים וצלמיות. במוזיאון נמצא גם אוסף מטבעות.
אוסף האמנות האסלמית מוצג באחד האולמות ב-11 חלונות תצוגה והוא כולל כלי חרס ומתכת מהתקופה האומיית ועד התקופה הממלוכית. כלי המתכת כוללים מגיני ברזל וחרבות. כלי מזוגגים מהתקופה הממלוכית עד התקופה העות'מאנית כלים מסטיאטיט (steatite) ואבנים מגולפות מהתקופה האומיית, מטבעות ממגוון תקופות. וארבעה העתקים של אלמנטים אדריכליים מארמון הישאם מצפון ליריחו.
קולאק

קוּלָאקים (ברוסית: кула́к, "אגרוף") הוא כינוים של בני מעמד האיכרים האמידים בסוף תקופת האימפריה הרוסית, הרפובליקה הרוסית ותחילת תקופת ברית המועצות.
בעקבות החלת תוכנית החומש ותהליך הקולקטיביזציה בברית המועצות בשנת 1928, סבלו הקולאקים מרדיפות פוליטיות שהונהגו על ידי המשטר הסובייטי. ההערכה היא כי כתוצאה ממדיניות זו נהרגו כ-400 אלף איכרים וכמה מיליוני אנשים הוגלו ממקום מגוריהם לאזורים מרוחקים.

עלייתו של מעמד הקולאקים

בין השנים 1906–1911, הוציא לפועל ראש ממשלת רוסיה פיוטר סטוליפין, מספר רפורמות אגרריות אשר הובילו ליצירתו של מעמד איכרים חדש. במסגרת הרפורמות, התיר סטוליפין לאיכרים לרכוש אדמות מבעלי השטח בתמורה לתשלום בצורת תוצרת חקלאית.
בהתאם לטרמינולוגיה הסובייטית, מעמד האיכרים במדינה התחלק ל-3 קטגוריות: האיכרים העניים (bednyaks), איכרים מהמעמד הבינוני (serednyaks) והקולאקים, המעמד הגבוה ביותר של איכרים. בנוסף היה קיים מעמד נוסף של איכרים נטולי אדמה, אשר נהגו לעבד שדות של אחרים תמורת תשלום (batraks).
ככלל, הוגדרו הקולאקים כאיכרים אמידים אשר החזיקו בבעלותם חוות גדולות בנוסף למקנה, שכלל לרוב, מספר סוסים ובקר. בשל גודלו היחסי של השטח שעמד לרשותם, נהגו הקולאקים לגייס איכרים בתשלום אשר יעבדו את האדמה או את חלקה.
בשנת 1912, 16% אחוזים מהאיכרים החזיקו שטח של לפחות 32 דונם למשפחה. נתון זה שימש ליצירת הבחנה (אחת מבין רבות) בין מעמד האיכרים הבינוני (שלא הגיע לסף זה) לבין מעמד האיכרים הגבוה - הקולאקים.
עד למלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה בשנת 1917 היה מעמד הקולאקים יציב ואיתן והם נטלו חלק חשוב בסקטור החקלאי במדינה.

הנחיית הפוליטביורו

ב-5 בינואר 1930, ובעקבות התנגדות עזה של רבים מהקולאקים להליך הקולקטיביזציה, הוציא הפוליטביורו הנחיה לפעול לחיסול מעמד הקולאקים. במסגרת ההנחיה, חולקו הקולאקים ל-3 קבוצות, בהתאם למידת "מעורבותן" בהתנגדות לשלטון. לגבי הקבוצה הראשונה, שהוגדרו כמארגני מרידות ופעילויות אקטיביות כנגד המשטר, הוחלט כי יכלאו במחנות כפייה (גולאגים) . בקבוצה השנייה נכללו מתנגדים של המשטר, אשר לגביהם הוחלט כי יוגלו ליעדים רחוקים בברית המועצות, דוגמת הרי אורל או קזחסטן. לגבי הקבוצה השלישית, בה נכללו יתר הקולאקים, הוחלט כי יוגלו ליעדים אחרים בפרובינציה בה התגוררו.
לפי דבריו של ההיסטוריון הבריטי אדוארד קר, החלטת ה-5 בינואר הייתה החלטת יסוד בתהליך הקולקטיביזציה. היא הכריזה על "המרת הייצור הגדול של הקולאקים בייצור הגדול של הקולחוז" ועל "חיסול הקולאקים בתור מעמד". הואיל ולא היה ניתן לגלות רחמים כלפי הקולאק, שראו בו אויב המשטר, עלול היה כל איכר שהתנגד לקולקטיביזציה, שיסווגו אותו כקולאק או כמשתף פעולה עם הקולאקים, וכך להיות נתון לעונשים כבדים".
שנת 1930 הייתה שנת שיא בכל הקשור למאבק האיכרים בתוכנית הקולקטיביזציה. בשנה זו נרשמו לא פחות מ-13,000 ביטויי מחאה קבוצתיים, בהם השתתפו יותר משלושה מיליון בני אדם. מספר העצורים בשנה זו גדל פי ארבעה ביחס לשנה שקדמה (מעל ל-200,000 עצורים) כאשר מספר ההוצאות להורג גדל פי 10 (20,000 הוצאות להורג).
בין השנים 1929–1933, עלה מחיר התבואה והדגנים בצורה משמעותית והמשיך המאבק העיקש בין האיכרים, אשר פעלו להחביא את התבואה ורשויות השלטון אשר נהגו לבצע פשיטות על בתי האיכרים בניסיון למצוא את היבול המוסתר. לדבריו של ההיסטוריון הבריטי רוברט קונקווסט, בכל יחידה צבאית שנטלה חלק בפשיטות היה מצויד לפחות אחד מן החיילים במוט ברזל ארוך אשר נועד לאתר תבואה שהוסתרה באדמה. עוד מציין קונקווסט, כי החיילים בחנו את המצב הגופני של האיכרים, וכל אחד שהיה נראה במצב גופני ומשקל סביר, נחשד באופן מיידי בהברחת מזון.
באיסה

גאוגרפיה

באיסה ממוקמת במרכזה של פרובינציית חאאן. היא נמצאת בגובה 769 מטר מעל פני הים, על גבעה גבוהה המהווה חלק מרמת אובדה (Loma de Úbeda). רמה המפרידה בין עמקי נהר הגואדלקיווויר מצפון ונהר הגוודלימאר בדרום.

היסטוריה

בקרבת באיסה התקיים יישוב איברי מבוצר במאות הרביעית והחמישית לפניה"ס.
בתקופה הרומית נקראה ויוטיה Vivatia (ואולי ביאטיה Beatia) ונכללה בפרובינקיה היספניה טארקוננסיס. חשיבותה של ויוטיה בתקופה הרומית הייתה במיקומה על הדרך בין מכרות הכסף שבהרי סיירה מורנה לנמלי הים התיכון.
בתקופה הוויזיגותית הייתה בירת דיוקסיה.
תקופת השלטון המוסלמי הייתה תקופת פריחה, שרידים מתקופה זו הם השערים "חאאן" ו"אובדה".
עם התפוררות ח'ליפות קורדובה, בתקופת הטאיפות שהחלה בשנת 1131, עברה באיסה בין שליטים שונים, כולל מלכים נוצריים. בשנת 1147 נכבשה על ידי אלפונסו השביעי, מלך לאון. כעבור עשר שנים, ב-1157, נכבשה מחדש על ידי המוסלמים בראשות עבד אל-מואמין הח'ליף הראשון משושלת אל-מוואחידון. ב-1212 הוקמה טאיפת באיסה שהעיר באיסה הייתה בירתה. אמיר הטאיפה היה עבדאלה אל באייסי, יליד באיסה שאף כונה "הבאיסי".
התקופה המוסלמית בבאיסה הסתיימה סופית בשנת 1248. באותה שנה בוטלה הטאיפה, ובאיסה סופחה לממלכת קסטיליה. התושבים המוסלמים גורשו ועברו לגרנדה. לבאיסה הוענקו הטבות במסגרת "הצ'ארטר של קואנקה" במטרה למשוך אוכלוסייה נוצרית מצפון המדינה.
המאות ה-15 וה-16 היוו תקופות פריחה לכלכלת העיר, מה שאפשר את הבניה המונומנטלית שהיוותה בסיס להכרזת העיר כאתר מורשת עולמי. ב-1551 הוקם בה בית דפוס. ב-1595 נוסדה בה אוניברסיטה (נסגרה במאה ה-19).
המאה ה-17 הייתה תקופת שפל כלכלי, בדומה למצב בספרד כולה, אלא שבאיסה לא התאוששה מהשפל הזה. לכך נוספה רעידת האדמה של 1755 בה נהרסו רבים מבתי העיר.
מתיו צנטרוביץ'

ביוגרפיה

צנטרוביץ' ג'וניור נולד בבלטסוויל, מרילנד. הוא בנו של אתלט אמריקאי, מתיו צ'נטרוביץ' שייצג את ארצות הברית באולימפיאדה (מונטריאול 1976) בריצת 1500 מטר.

אלוף אמריקה לנוער

במשחקים הפאן אמריקאיים לנוער שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 2007 זכה צנטרוביץ' במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:56.63 דקות.

מדליית ארד באליפות עולם

באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה צ'נטרוביץ' במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:36.08 דקות, אחרי אסבל קיפרופ (3:35.69 דקות) וסילאס קיפלאגט (3:35.92 דקות), שניהם מקניה.

2012

באולימפיאדת לונדון (2012) סיים צ'נטרוביץ' במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:35.17 דקות, 4 מאיות ממדליית ארד.

סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 זכה צ'נטרוביץ' במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:36.78 דקות, אחרי אסבל קיפרופ (3:36.28 דקות) ולפני יוהאן קרוניה מדרום אפריקה (3:36.83 דקות).

2015

באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בשנת 2015 סיים צנטרוביץ' במקום שמיני בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:36.13 דקות.

אלוף עולם באולם

באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון במרץ 2016 זכה צנטרוביץ' במדליית זהב בבריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:44.22 דקות, לפני יאקוב הולושה מצ'כיה (3:44.30 דקות) וניק ויליס מניו זילנד (3:44.37 דקות).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה צנטרוביץ' במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:50.00 דקות, תאופיק מחלופי מאלג'יריה (3:50.11 דקות) וניקולס ויליס מניו זילנד (3:50.24 דקות) ובכך היה לאמריקאי הראשון שזכה במדליית זהב בריצה זו מאז מל שפרד (לונדון 1908). ניצחונו הושג על ידי ריצה טקטית שהתנהלה באיטיות רבה מאוד והסתיימה בסיום מזהיר של 50.6 שניות ב-400 מטר האחרונים. הייתה זו למעשה התוצאה האיטית ביותר, בריצה זו מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
קפה סוסייטי

קפה סוסייטי (Café Society) היה מועדון ההופעות המעורב (לבנים ואפרו-אמריקאים) הראשון בארצות הברית. את המועדון פתח בארני ג'וזפסון בגריניץ' וילג' בניו יורק ב-1938, תוך קריאת תיגר על מדיניות ההפרדה הגזעית ועיצב אותו בהשראת קברטים פוליטיים-סטיריים שאפיינו את בירות אירופה לפני מלחמת העולם השנייה. במועדון הופיעו יחדיו אמנים לבנים ואפרו-אמריקאים, הקהל היה מעורב ומבקרים אפרו-אמריקאים זכו לשירות זהה לזה של לבנים, תופעה יחידה במינה באותה עת. המועדון מושווה רבות עם מועדון הכותנה בהארלם, שהציג תוכנית "שחורה", עבור קהל לבן מן המעמד הבינוני והגבוה, אך הנהיג הפרדה גזעית.
התוכניות, שכללו שירי מחאה ומערכונים סאטיריים והקהל, נחשבו לבעלי נטייה שמאלית ואף זיקה למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. עקב כך נרדפו בעלי המועדון ובאיו על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית. האשמתו של אחיו של בעל המועדון על ידי הוועדה ב-1947 הביאה לסגירת המועדון.
המנהל המוזיקלי של המועדון, באופן בלתי-רשמי, היה האמרגן ג'ון האמונד ובין האמנים שהופיעו בו בשנות השיא שלו, לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, נמנו בילי הולידיי, ששרה על במתו לראשונה את שיר המחאה "פרי מוזר", לנה הורן, פול רובסון, שרה וון, רביעיית גולדן גייט, קאונט בייסי, ארט בלייקי, נאט קינג קול, ג'ון קולטריין, מיילס דייוויס, לאונרד פד'ר, אלה פיצג'רלד, קולמן הוקינס, ג'יימס פ. ג'ונסון, אניטה או'דיי, צ'ארלי פרקר, דג'נגו ריינהארדט, בילי סטרייהורן, ארט טייטום, דיינה וושינגטון, האורגים, לסטר יאנג, מרי לו ויליאמס, סיד סיזר ורבים אחרים.
ישראל מובשוביץ

הרב ישראל מובשוביץ (נפטר ה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966) היה איש תנועת המוסר, משגיח הסניף המרכזי של ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק ולאחר מלחמת העולם השנייה ממייסדי וראשי הישיבה בארצות הברית.

ביוגרפיה

נולד בסלונים, הגיע ללמוד בישיבת נובהרדוק ודבק בסבא מנובהרדוק שהיה למורהו הרוחני. עם רבו זה נדד בכל נדודי הישיבה, ולאחר נישואיו התמנה כמשגיח בסניף המרכזי של רשת ישיבות נובהרדוק שעבר אז מהומל לביאליסטוק ובראשו עמד חתנו של "הסבא", הרב אברהם יפה'ן. בזכרונות תלמידיו התבלט הרב מובשוביץ בשלוותו. בראשית מלחמת העולם השנייה ארגן את מילוט בחורי הישיבה לווילנה והגיע עם הקבוצה האחרונה לעיר, ולאחר מכן לבירז'. הוא נקלע לשטח שנכבש בידי הסובייטים בראשית המלחמה והוגלה לסיביר. במחנות העבודה בסיביר המשיך לנהל באופן מחתרתי ישיבות בסגנון נובהרדוק ולאחר שחרורו הגיע לצרפת למחנה עקורים בפרבר הפריזאי באיי.
בהמשך היגר לארצות הברית, בה הקים עם הרב יפה'ן שניצל דרך שנחאי, את ישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בניו יורק.
הרב מובשוביץ נפטר בה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966.