google/wiki40b huggingface dataset:
משרד החקלאות, היערנות והדיג (יפן)

משרד החקלאות, היערנות והדיג (ביפנית: 農林水産省, תעתיק: נוֹרין-סוּאיסאן-שוֹ) הוא אחד ממשרדי ממשלת יפן האחראי על פיקוח החקלאות, על היערנות ועל תעשיית הדיג. תפקידו העיקרי הוא קביעת תקנים לייצור מזון, פיקוח על שווקים והשבחת ופיתוח קרקעות.
המשרד נוסד ב-1881 בשם "משרד החקלאות והמסחר". ב-1925 עברו סמכויות המסחר למשרד המסחר, והמשרד קיבל את השם "משרד החקלאות והיערנות". בשנים 1945-1943 נסגר משרד המסחר בעקבות הלאמת כל התעשייה היפנית למען המאמץ המלחמתי, וחלק מסמכויותיו חזרו למשרד החקלאות והיערנות, שלתקופה קצרה קיבל שוב את שמו הישן. ב-1978 קיבל המשרד את שמו הנוכחי על מנת לייצג נכונה את תפקידו בהבטחת מזון בטיחותי לתושבי יפן, והגנה על היצרנים ועל הפועלים של תעשיות המזון. 
נכון ל-17 באוגוסט 2015 ממלא יושימאסה היאשי תפקיד זה.
טוקיו אקספרס

מקור השם

תחילה קראו בעלות הברית לגיחות אספקה אלה "קקטוס אקספרס", על שם שם הקוד שנתנו לאי גוודלקנל. לאחר שהתקשורת האמריקנית החלה להשתמש בביטוי "טוקיו אקספרס" משיקולי ביטחון מידע, התפשט השם גם לחיילי בעלות הברית. היפנים כינו גיחות אלה בשם "תחבורת עכברושים" (鼠輸送), מכיוון שהחיילים היפנים התגבנבו לאי בחסות החשיכה.

ארגון ופעילות

היפנים נאלצו להשתמש בתחבורת העכברושים בשל העליונות האווירית שהשיגו מטוסי בעלות הברית בשמי גוודלקנל. שדה התעופה שדה הנדרסון שימש בסיס לכוח אוויר קקטוס, שהגן על האי, החל באוגוסט 1942. במהלך שעות היום, איימו מטוסי בעלות הברית על אוניות התובלה האיטיות בהם השתמשו היפנים כדי להביא כוחות וציוד צבאי לאי, ואם כל כלי שיט יפני נשאר בטווח המטוסים משדה הנדרסון בשעות האור, הוא היה תחת איום תקיפות אוויר. בתגובה, תכנן הצי הקיסרי היפני תוכנית פעולה לפיה תשאנה ספינות מלחמה מהירות את החיילים ואת האספקה לגוודלקנל במהלך הלילה, כשמטוסי בעלות הברית לא פעלו.
השימוש בטוקיו אקספרס החל לאחר קרב האי סאבו באוגוסט 1942, ונמשך עד השלבים האחרונים של המערכה באיי שלמה. מכיוון שהמשחתות לא נועדו לשאת מטען רב, הן לא יכלו לשאת ציוד ארטילריה או כלי רכב, ולרוב נשאו רק אספקה וחיילים. בדצמבר, בשל נוכחות צי בעלות הברית באוזר גוודלקנל, הכין הצי הקיסרי תוכנית אספקה מאולתרת נוספת, שתאפשר למשחתות לחמוק מאיום אוניות האויב וממטוסי כוח אוויר קקטוס. חביות נפט גדולות עמוסות בציוד רפואי ובאספקה בסיסית, תוך השארת אוויר שיאפשר ציפה, נקשרו יחד בחבל והושלכו לים בהגיע המשחתת לגוודלקנל, בזמן שהיא ביצעה תפנית חדה. סירות מנוע או שחיין תפסו את הקצה הצף של החבל והביאו אותו אל החוף, שם משו החיילים את השורה הארוכה של החביות. תוכנית זו לא זכתה להצלחה רבה, כשרק כחמישית מהחביות הגיעו לחוף.
עם פינוי אחרון החיילים היפנים ב-7 בפברואר 1943, וכיבושו הסופי של גוודלקנל ב-9 בפברואר, הגיע לסיומו קרב גוודלקנל, וחדלה פעילות הטוקיו אקספרס. באותו יום מסר גנרל אלכסנדר פאץ', מפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל לאדמירל ויליאם הלסי, מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, ש"לטוקיו אקספרס אין יותר תחנות בגוודלקנל." עם זאת, המשיכה פעילות הטוקיו אקספרס לאיים אחרים באיי שלמה.
יוסף שמש

יוסף שמש (12 במרץ 1922 עיראק - 14 בדצמבר 1973 תל אביב) היה איש המוסד הישראלי.
שמש גויס למוסד כבר בהיותו בעיראק. שמש גויס למוסד ביוזמתו, לאחר שיצר קשר עם יעקב נמרודי. כינויו של שמש היה 'אבו יעקוב'. במהלך שירותו הצליח שמש במסגרת "מבצע יהלום" לגייס את טייס המיג העיראקי מוניר רדפא. הטייס ערק יחד עם מטוסו מדגם מיג 21PF לישראל ב-16 באוגוסט שנת 1966. מבצע זה תרם רבות לחיזוק העליונות של חיל האוויר הישראלי, והשפיע על היכולת של חיל האוויר במהלך מלחמת ששת הימים.
ב-30 בנובמבר 2008 קראה עיריית רמת השרון על שמו את כיכר המחנות באזור בסיסי המודיעין של גלילות, סמוך לגשר רחבעם זאבי.
אסתר שקלים

חייה

אסתר שקלים נולדה בטהראן בירת איראן, בת לנורית ולפרץ שקלים. בשנת 1958 עלתה עם משפחתה לישראל, שבה הפך אביה לסוחר שטיחים ובעל רשת חנויות שטיחים.
לאחר שירות לאומי ולימודי ספרות והיסטוריה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, נישאה וילדה שלושה ילדים. מאוחר יותר התגרשה.
סיימה תואר שני בהצטיינות באוניברסיטת וושינגטון בארצות הברית ולומדת כיום לתואר שלישי באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של עם ישראל. היא עוסקת בחקר המנהגים בעדות ישראל השונות בכלל, ובעדה הפרסית בפרט. בעברה שימשה מנהלת "המרכז למורשת קהילות ישראל" במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, מדריכה ארצית ומחוזית לאמנות יהודית ומורשת קהילות ישראל במשרד החינוך וכתבה ערכות לימוד, ספרים ומאמרים העוסקים במורשת קהילות ישראל, בהיסטוריה ובתרבות של יהודי איראן.
בסיפרה היא כותבת על מנהגי החגים בקהילות ישראל ועל המייחד את העדות השונות במזרח ובמערב בבואן לקיים את המועדים המאחדים את כלל עם ישראל. בהתחקותה אחר המקורות למנהגים השונים וביטוייהם באמנות היהודית היא מעלה לא רק את הנימוקים הדתיים והלאומיים למנהגים, אלא גם את השפעות המנהגים של הסביבה הלא-יהודית על יצירת המנהגים היהודיים ועיצובם.

שירתה

שירתה של שקלים עוסקת במפגש התרבויות מזרח-מערב ובמעמדה של האישה בתרבות הפרסית והמזרחית, במסורת היהודית ובחברה הישראלית והמערבית, זאת תוך ניכוס טקסטים קאנוניים וניהול דו-שיח מתמיד עם התנ"ך, המשנה, התלמוד, המדרש והאגדה, הפרשנות המסורתית, הפיוט, הספרות העברית לדורותיה ועוד.
בשירתה מתוארת מאבקה של האישה המזרחית המבקשת שוויון והגשמה אישית, והאמביוולנטיות הנוצרת בקירבה של אישה מודרנית ישראלית, דתית ופמיניסטית הצומחת על ברכי התרבות המזרחית הפטריאכלית-שבטית.
שיריה של שקלים מתארים את התהליך שעברה ממצב של קרע נפשי ובעיה של זהות ושייכות אל פיוס ושלמות הרמונית בין זהויותיה השונות; ממצב של הרגשת נחיתות ובושה במוצאה המזרחי פרסי לחוויה של גאווה עדתית ורצון לחקור זהות זו על היבטיה השונים ולהנחילה ברבים.
בצד הזדהות עמוקה עם מורשת התרבות היהודית המזרחית ותביעה להכרה בחלקם של יהודי המזרח בהיסטוריה הלאומית היהודית המשותפת לכלל עם ישראל מנהלת המשוררת דיאלוג נוקב עם נורמות מסוימות הקיימות בתרבות המזרחית, באורתודוקסיה הדתית ובחברה הישראלית ביחס למעמדה של האישה תוך תביעה לשינוי מן המזרח ומן המערב כאחד.
גביע ליליאן

היסטוריה

גביע ליליאן נקרא על שמו של גזבר ההתאחדות לכדורגל בישראל, יהודה ליליאן, שנפטר בפברואר 1982. 
הטורניר התקיים בשלבי טרום העונה. בנוסף אליו, קיימה ההתאחדות את משחק אלוף האלופים בסוף כל עונה, והחל מעונת 1984/1985 הוא התקיים במקביל לגביע הטוטו, ששוחק לאורך כל העונה.
הטורניר שוחק במשך שמונה עונות בלבד, ובוטל לאחר הטורניר של עונת 1989/1990, עקב חוסר התעניינות ציבורית במפעל, וכן עקב הרצון לקיים יותר משחקים ממפעל גביע הטוטו בשלבי טרום העונה.
הזוכה הראשונה בתואר הייתה מכבי נתניה, שניצחה את הפועל באר שבע בתוצאה 1-3. היא השלימה זכייה שנייה ברציפות שנה אחר כך. מכבי תל אביב, שזכתה בתואר פעמיים ברציפות ב-1986 וב-1987, מחזיקה בשיא הזכיות בטורניר במשותף עם נתניה.
הזוכה האחרונה בתואר הייתה הפועל פתח תקווה שניצחה ב-1989 את בית"ר תל אביב בתוצאה 2-4.

שיטה

השיטה בה נוהל הטורניר התחלפה מספר פעמים בין שיטת בית מוקדם בו כל הקבוצות התמודדו ביניהן פעם אחת, ולאחר מכן משחק על המקום השלישי ומשחק גמר, לבין שיטת נוק-אאוט בשני ימי משחקים. העונה האחרונה של הטורניר היא היחידה בה לא התקיים משחק על המקום השלישי.
מקבילים מדורגים

מקבילים מדורגים (באנגלית: Uneven bars) הם אחד מארבעת המכשירים עליהם מתחרות נשים בהתעמלות מכשירים. זהו המכשיר השני, אחרי שולחן קפיצות, בסדר המכשירים האולימפי.

חוקים וניקוד

החוקים ודרגות הקושי נקבעים על ידי פדרציית ההתעמלות הבינלאומית, ומשתנים אחת לכמה שנים, בדרך כלל אחרי אולימפיאדה.

הציון מבוסס על רמות קושי של האלמנטים, ביצוע, טכניקה וחיבורים של האלמנטים. שגיאות ביצוע, רמת קושי נמוכה, נפילות, עצירות, תנודות מיותרות, נגיעות מיותרות במכשיר, צעדים בנחיתה ושגיאות נוספות יגרמו להורדה בציון. לכל שגיאה יש טווח הורדות מותר. השופט הוא שקובע על פי ראות עיניו, בהתאם לגודל השגיאה, כמה להוריד.

חוקים מיוחדים למכשיר

מותר למתעמלות לשים עוריות או לחבוש את הידיים. על הבד מותר למרוח מגנזיום / מים ומגנזיום כדי למנוע החלקה. 

בניגוד למכשיר המתח והטבעות אצל הבנים, על המתעמלת לעלות ללא עזרה למכשיר. העלייה יכולה להיות מפשוטה ועד קשה, לבד העליון או התחתון. לצורך העלייה מותר להשתמש במקפצה ואף לרוץ לפני כדי לקחת תנופה. העלייה נחשבת לחלק מהתרגיל, כלומר נשפטת.

מרגע שהתחיל התרגיל אסור למאמן להיות על הפודיום (סביבת המכשיר), אלא במקרה והמתעמלת מבצעת אלמנט עזיבה. במקרה של נפילה מאלמנט כזה, מותר למאמן לתפוס את המתעמלת.

בכל נפילה מהמכשיר, יש למתעמלת 30 שניות לעלות ולהמשיך את התרגיל, אם לא עלתה בפרק זמן זה, התרגיל מופסק. בזמן ה-30 שניות, מותר למתעמלת לסדר את העוריות או למרוח מגנזיום על הידיים או הבדים.

כל הזוכות במדליית זהב בתרגיל המקבילים המדורגים במשחקים האולימפיים

תרגילי המקבילים המדורגים הם חלק מתחרויות האולימפיות מאז אולימפיאדת הלסינקי (1952). האלופה האולימפית הראשונה הייתה מרג'יט קורונדי מהונגריה.
רפאל חיים הכהן

ביוגרפיה

נולד בשיראז שבאיראן ב-25 בנובמבר 1884 (ז' בכסלו ה'תרמ"ה) לכאנום ולמולא אהרן בכ"ר משה הכהן. בילדותו התחנך אצל אביו ובהמשך אצל מורים פרטיים, ובשנת 1890 (ה'תר"ן) עלה לישראל והשתכן בירושלים.
בשנת 1903 (ה'תרס"ג) ייסד בירושלים יחד עם אחיו ואחרים את אגודת הקהילה הציונית-פרסית "אוהבי ציון" שפעלה להרמת המצב הרוחני והחומרי של בני העדה בעיר. כן פעלה האגודה וייסדה מספר מוסדות, בהם בית כנסת ותלמוד תורה "אורח חיים" שלאחר מותו נקרא על שמו של רפאל חיים. כן ייסד את "חברת אוהבי ציון לעדת יהודי פרס בירושלים".
בשנת 1904 (ה'תרס"ד) נישא לבוליסה (אמירה) בת רפאל גוזלן. בשנה זו שימש כציר ירושלים ובני עדתו בכנסייה הראשונה של תושבי ארץ ישראל שהתאספה בזכרון יעקב. בהמשך שימש כציר אספת הנבחרים הראשונה, חבר הוועד הלאומי ולאחר מכן כחבר אספת הנבחרים השנייה.
בצעירותו התפרנס כעובד בבית הדפוס של אברהם משה לונץ, ונמנה עם מייסדי אגודת פועלי הדפוס בירושלים. בשנת 1913 (ה'תרע"ג) ייסד בירושלים בית דפוס פרטי בו הודפסו ספרים חשובים ויקרי ערך, והיה חלוץ ראשון מסוגו בארץ בהדפסת לוחות עם דפים לתלישה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נמנה עם עסקני וועד הסיוע שטיפל בסבלם של תושבי ירושלים, בעיקר למשפחות מבני עדתו שראשיהן גויסו לצבא הטורקי. גם כאלו שאינם בני עדתו זכו לסיוע ופטור מהצבא, כשטען עבורם שהינם כביכול בעלי נתינות איראנית. כשבהמשך גירש השלטון הצבאי את כל הנתינים הפרסים האמיתיים והמדומים לדמשק שבסוריה, פנה אל החכם באשי בטורקיה, הרב משה הלוי, ויחד פעלו בהצלחה להחזרת המגורשים לירושלים. בשל אי הבנה בנוגע לפעילות זו, נעצר על ידי הממשל ושוחרר לאחר מספר ימים.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים המשיך בפעילותו הציבורית וייסד בעיר את חברת "המרפא" לעזרה לחולים ולעניים, ונמנה עם מייסדי "מרכז בעלי המלאכה", בנק "הלוואה וחיסכון", "הסתדרות הספרדים" ועוד. כן פעל למען "קרן הגאולה", שימש כחבר "וועד הקהילה העברית" ונשיא ויו"ר הוועד הכללי של העדה הפרסית בעיר, חבר בוועד בית חינוך עיוורים, חבר ועד העדה הספרדית והוועד הפועל שלו, שופט בבית משפט השלום העברי בירושלים, חבר וועד קופת מזון ותמחוי, וחבר ועדת הביקורת למועצת עזבון בליליוס.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) ערך תזכיר מחאה לקונגרס הציוני, בעקבות התגברות הרדיפות כנגד בני עדתו. בסיועו של הרברט סמואל, הוגשה התלונה לדרגים הרלוונטיים והועילה במקצת. בחודש אוקטובר 1926 (חשוון ה'תרפ"ז) נבחר לשמש כחבר בוועדה להתאזרחות מטעם הרבנות הראשית, ובחודש פברואר 1932 (אדר ה'תרצ"ב) נבחר לוועד הקהילה של יהודי ירושלים מטעם רשימה של יהודי המזרח.
הלך לעולמו ב-29 בדצמבר 1954 (ד' בטבת ה'תשט"ו) לאחר מחלה.
היה אב לשבעה בנים ובנות, ביניהם פרופ' אהרן מרדכי כהן, חוקר מחלת הסוכרת. אחיינו, אהרן חיים כהן, היה איש מודיעין ופעיל ציבור ישראלי.
בסיס הצי הרוסי בטרטוס

מתקנים צבאיים

בסיס חיל הים הרוסי בטרטוס הוא המתקן הימי היחיד של רוסיה באזור הים התיכון ולמעשה מתקן צבאי יחיד שנותר מחוץ ברית המועצות לשעבר. מיקומו של המתקן הימי בטרטוס היווה גורם מניע לתמיכת רוסיה ביציבותו של ממשל אסד.
על פי הסכם משנת 1971 בין סוריה לברית המועצות הוחזק במקום בסיס מאויש על ידי אנשי חיל הים הרוסי. בשנים האחרונות נמצאת בבסיס אוניית הסדנה מדגם אמור PM-138. הסדנה מסוגלת לספק תחזוקה טכנית לאוניות מלחמה רוסיות הנמצאות בים התיכון.
המתקן בטרטוס יכול להכיל ארבעה כלי שיט בינוניים באורך פחות מ-100 מטר. מזח עגינה צף ממוקם בצד הפנימי של שובר הגלים הצפוני. מזח זה אינו מסוגל לקבל את כלי השיט העיקריים הנוכחי של חיל הים הרוסי. פריגטה מדגם ניאוסטרשימי באורך 129 מטר או משחתת מדגם אודלוי בארך 163 מטר. ודאי לא את הסיירות דגם סלבה באורך 186.4 מטר סיירת מדגם סיירות המערכה מסדרת קירוב באורך 252 מטר ולא את נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב באורך 305 מטר. כאשר אוניות אלה מגיעות הן מקבלות את האספקה במעגן מחוץ לנמל.
הרכב הבסיס – הציוד כולל שני מזחים צפים, סדנת תיקוני אוניות צפה דגם AMUR, מתקני אחסון, צריפים ומבנים אחרים.

תולדות הבסיס

המתקן הוקם במהלך המלחמה הקרה כדי לתמוך ביחידות הצי הסובייטי שנפרסו אל הים התיכון. במהלך שנות ה-70 נבנו נקודות הספקה ותמיכה טכנית גם במצרים, אתיופיה, וייטנאם ועוד.
במהלך מלחמת יום הכיפורים – בלילה שבין 11–12 באוקטובר נפגעה אונית סוחר רוסית איליה מצ'ניקוב בפתח נמל טרטוס. לאחר מכן החלו כוחות הצי הסובייטי לאבטח אוניות הספקה שנשלחו לנמל לטקיה היות שטרטוס נחשב פחות בטוח.
בשנת 1977, שודרג מתקן התמיכה הימי בטרטוס והוגדר "נקודת תמיכה חומרית-טכנית מס 720".
במהלך מלחמת לבנון הראשונה – בידד חיל הים הישראלי את זירת הקרבות בלבנון מהתערבות של חיל הים הסורי. כוחות ימיים היו בכוננות לתקיפת נמל טרטוס לאחר תקיפת חיל האוויר הישראלי ב-9 ביוני 1982 שהשמידה את סוללות טילי הנ"מ והפילה מטוסים סוריים רבים פנו הסורים לברית המועצות בבקשת עזרה. כח שייטת הים התיכון שכלל את הסיירת זדנוב ואוניות נוספות. נמצא ברובו באזור מרסה מטרוח במערב מצרים הוזעק והתייצב להגנת הנמלים.

מעבר לבסיס קבוע

באוקטובר 2016 הודיע משרד ההגנה הרוסי על כוונתו להקים בסיס קבע בטרטוס. הדיונים הבשילו ונחתמו בינואר 2017 כשנחתם הסכם על חכירת המקום למשך 49 שנה עם הארכה אוטומטית ל-25 שנה נוספות. רוסיה תבנה בנמל ותחזיק בו 11 כלי שיט, קיבלה אחריות על הגנת הבסיס מהאוויר ומהים. הגנת הבסיס מצד היבשה נשארה באחריות סוריה.
בסוף אוגוסט 2018 ערך הצי הרוסי תרגיל רחב היקף בגזרת החוף הסורי. כסימן לכך שנוכחותם באזור תתגבר.
דיאב עובייד

ביוגרפיה

עובייד הוא נצר למשפחה מוסלמית סונית מעיראק. בתחילת המאה ה-20 השתקעו ענפי המשפחה בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הענף הארץ ישראלי של המשפחה התמקם בטייבה, התפרנס מגידול הדרים באזור יפו והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.
דיאב עובייד נולד ב-1911 בטייבה, וגדל בטולכרם. בצעירותו עסק במסחר. ב-1936 הצטרף יחד עם אחיו הגדול, כאמל, למרד הערבי הגדול. ב-1937, במהלך המרד, העביר כאמל את דיאב אל משפחתם בג'בשית. דיאב גר אז בבית דודו - אביו של המחבל השייח' עבד אל-כרים עובייד לימים פעיל מרכזי בחזבאללה. ב-1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ובמשך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, דרך צד שלישי. עם שובו לארץ ישראל התיישב ביפו, עסק במסחר בתוצרת חקלאית, כיהן כחבר מועצת הסוחרים באזור יפו והסביבה, קשר קשרים עם יהודים ולמד עברית. ב-1948 עבר לטייבה ועסק בחקלאות, וב-1951 התמנה לחבר במועצת הכפר, בה כיהן עד 1958. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית איים עובייד לרוץ לכנסת בראש רשימה נפרדת מזאת של פארס חמדאן, אולם נתרצה לוותר על כוונתו זאת תמורת הבטחה שהוא יהיה המועמד לקראת הכנסת החמישית. עובייד נחשב לתקיף יותר ממחמוד א-נאשף ועל כן נתמך בידי מפא"י בתקווה שיביא יותר קולות.
ב-1961 נבחר עובייד לכנסת מטעמה של "שיתוף ואחווה", רשימת מיעוטים שפעלה תחת חסותה של מפא"י. הוא כיהן כחבר בכנסות החמישית, השישית והשביעית (1961 - 1973). בפברואר 1962 ו-1963, בעת שהכנסת החליטה על חודו של קול על המשך הממשל הצבאי על ערביי ישראל, נמנה דיאב עובייד עם המצדדים בהמשך הממשל הצבאי.
עובייד הוא סבו של המחבל קייס עובייד, חוטפו של אלחנן טננבוים.
הפניה

ברפואה הפניה היא טופס המפנה מטופל לקבלת טיפול רפואי.
הפניה ניתנת למטופל על ידי רופא, למשל רופא המשפחה שלו, המפנה לבדיקה של רופא מומחה, או על ידי מגיש עזרה ראשונה, המפנה לחדר מיון. ישנם טיפולים ובדיקות שעל מנת לקבלם נדרשת הפניה מרופא, דוגמת בדיקת מעבדה (אלקטרוקרדיוגרם) וביקור אצל רופא מייעץ. בישראל נדרשת הפניה מלבד סוגי רופאים כגון אורתופד ורופא עור, שעל מנת לקבוע אליהם תור לא נדרשת הפניה.
פארק תעשיות פלמחים

פארק תעשיות פלמחים הוא אזור תעשייה הממוקם כקילומטר וחצי מזרחית לקיבוץ פלמחים, סמוך למתחם איקאה בראשון לציון וסמוך לצירי תנועה עיקרים בהם כביש 431, נתיבי איילון וכביש 1. 
הפארק, המשתרע על שטח של כ-300 דונם, קרוי על שם קיבוץ פלמחים הסמוך אליו אשר החזיק בבעלות הנכס משנות ה-70 עד למכירתו לקבוצת איי.אי.אס החזקות בשנת 2006. 
הפארק הוא אזור תעשייה המשרת חברות רבות בתחומי התפלה, בנייה, תשתית, אחסון, לוגיסטיקה, תעסוקה וייצור.
בפארק קיימות תוכניות מתאר ארציות למתקני התפלת מים וחיבור גז טבעי, תב"ע לאזור תעשייה, אפשרות לתחנת דלק וכן שטחי מסחר.
את כל שטחי הפארק מחזיקה ומנהלת חברת פארק פלמחים בע"מ מקבוצת איי.אי.אס החזקות. בעל השליטה בקבוצה הוא חיים גייר ומנכ"ל הקבוצה הוא דורון שגב. 
בין החברות השוכרות שטחים בפארק ניתן למצוא את סולל בונה, שלמה רכב - חברה לאספקת שירותי רכב, דניה סיבוס, ספנקריט פלמחים - חברה בת בבעלות מלאה של איי.אי.אס החזקות העוסקת בבנייה מתועשת.
נינון דה לנקלו

ביוגרפיה

נולדה בפריז למשפחת אצולה. אביה, אנרי דה לנקלו, היה בעל דעות חופשיות והתעניין בפילוסופיה של אפיקורוס. ב-1632 נמלט מצרפת לאחר שהרג אדם בדו-קרב.
ב-1642, אחרי מות אמה, נינון דה לנקלו נכנסה למנזר. ב-1643 עזבה את המנזר, חזרה לפריז והחליטה שלא להינשא ולהיות עצמאית. למדה איטלקית וספרדית, קראה את מונטיין ואת דקארט ואימצה לעצמה את תורת הספקנות בפילוסופיה. הפכה לאשת החברה הגבוהה וקיימה בחדר האורחים שלה חוג ספרותי שבו השתתפו סופרים, אמנים, מדינאים ורבים מאנשי האצולה. כאביה, הייתה חופשיה בדעותיה ואמרה: "אם אדם זקוק לדת כדי להתנהג כראוי בעולם הזה, יש בכך משום סימן שמוחו מוגבל, או שלבו מושחת". היא התייחסה לאהבה כ"תשוקה שאינה מוגבלת על ידי התחייבות כלשהי".
אן מאוסטריה, אמו של המלך לואי ה-14, ציוותה להכניסה למנזר (1656), שם הקסימה בחוכמתה את הנזירות, ואת כריסטינה מלכת שוודיה שבאה לבקרה וכתבה אודותיה לקרדינל מזארן. ב-1657 ציווה המלך לואי ה-14 לשחררה. בין מאהביה היו הנסיך קונדה הגדול, הקומפוזיטור לולי, ופרנסואה דה לה רושפוקו. המלך הזמינה לארמונו ואנשי האצולה נתנו בה את אמונם, והפקידו בידיה כספים למשמרת. מולייר היה בין מעריציה וזכה לעידודה. נינון דה לנקלו הגנה על הפילוסופיה שלה ועל התנהגותה בספרה "המחזרת מתנקמת" (1659).
החל ב-1667 הייתה ידידתו של המחזאי ז'אן רסין, וב-1677 התיידדה עם מאדאם דה מיינטנון, מאהבתו של המלך לואי ה-14. פרנסואה ארואה, אביו של וולטר, שימש כפרקליטה, ובצוואתה השאירה 1000 פרנק לוולטר הצעיר כדי לקנות ספרים. נינון דה לנקלו נפטרה בפריז ב-1705.
זבד דקל סולאווסי

תיאור

הזבד הוא בעל פרווה רכה בצבע חום-ערמוני והגחון בצבע אדמדם עד לבן, ושני פסים לא בולטים לאורך הגב. הוא בעל זנב ארוך עם טבעות חומות כהות בתחילת הזנב וגם בסופו כשבאמצע הפסים לא בולטים. האורך הוא 35 ס"מ והזנב באורך 25 ס"מ ומשקלם 3.6-6 ק"ג. הוא בעל לסת קטנה אך אוזניים ועיניים גדולות. האף מכוסה בשערות שפם שחורות.
הם חיים ביערות שונים באי סולאווסי. הם מתרחקים אזורים הרריים וכן מאזורים מאוכלסים ועירוניים. כמו רוב הגחניים הם אוכלי כל וניזונים מפירות, עשבים, חרקים ויונקים קטנים ולעיתים הם גם יצודו ציפורים.
הזבד נמצא בסכנת הכחדה כתוצאה מכריתת היערות וכן מגידול באוכלוסייה האנושית באזור האי בו הוא חי.
קרלוס אדה

קרלוס אדה (בערבית: كارلوس إدة‏; נולד בשנת 1956), הוא פוליטיקאי לבנוני. מאז 2000 הוא נשיא החזית הלאומית הלבנונית, ממשיכו של דודו ריימונד אדה. בחירתו לתפקיד הפתיעה רבים, משום שאדה חי בברזיל מאז 1976, ובקושי דובר ערבית ספרותית. 
בשנת 2004 הוא השתתף באופן פעיל בקואליציית 14 במרץ, והיה בין אלה אשר גיבשו את האסטרטגיה לאיחוד האופוזיציה, שתוביל ליציאתם של הסורים מהמדינה. הוא השלים את חקיקת חוק הבחירות כדי לתקן את מערכת הבחירות הלא יעילה המבוססת על מחוז בודד. הוא גם הציג את התוכנית הכלכלית השלמה ביותר בתקופת הבחירות, תוכנית שמכוונת להמריץ את הכלכלה הלבנונית. 
בשנת 2005, הוא נכשל במירוץ למושב המארוני של ג'בייל, אזור בו מפלגתו זוכה מסורתית לכח גדול, כשהוא זוכה 32,125 קולות בלבד אל מול 50,840 עבור המועמד המארוני של הזרם הפטריוטי החופשי (מפלגתו של מישל עאון). הוא מתנגד חריף לעדתיות, להשפעה הסורית בלבנון, והוא בעד פרוק הנשק של חזבאללה. כנשיא החזית הלאומית הלבנונית, הוא מחזיק בתואר "العميد" משמעותו "ראש עדה/מועצה" בערבית.
יורם הרפז

ביוגרפיה

הרפז החל ללמוד ב-1976 באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה ופילוסופיה לתואר ראשון, ולאחר מכן חינוך לתואר שני. בשנים 1981-1987 לימד היסטוריה, אזרחות ופילוסופיה בבית ספר בויאר בירושלים. ב-1987 פרש מהוראה ושימש ככתב לענייני חברה, תרבות וחינוך במקומון "כל העיר", ולאחר מכן היה מרצה לחינוך במכללת דוד ילין ובמכון כרם. ב-1992-1994 למד במכון מנדל למנהיגות.
בשנים 1994-2000 עבד במכון ברנקו וייס לטיפוח החשיבה, שם יזם הקמה של רשת "בתי ספר חושבים" – בתי ספר שניסו ליישם מודל של הוראה ולמידה בקהילת חשיבה; כמו כן ערך ופרסם ספרים רבים בתחום החשיבה, וכתב עת חדש בשם "חינוך החשיבה".
ב-2000 הוזמן לבית הספר לחינוך של אוניברסיטת הרווארד כ"מלומד אורח", ושם כתב עבודת דוקטורט בהדרכתם של דייוויד פרקינס וצבי לם מהאוניברסיטה העברית. ב-2003 הצטרף לסגל בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית, ולאחר שנה התמנה למנהל בית הספר. ב-2006 פוטר מבית הספר.
החל מ-2006 הוא מרצה במכללת בית ברל ובמכללת אלקאסמי. בין השנים 2007 ו-2015 ערך הרפז את הביטאון של הסתדרות המורים בישראל, הד החינוך. בנוסף הוא עורך את סדרת "מחשבות על חינוך" בספריית פועלים.
בשנת 2013 סיים הרפז מחקר מקיף על בתי הספר בישראל, ובעקבותיו אמר כי "צריך להחליף את בתי הספר – אין ברירה, צריך לאתחל את כל המערכת".
באוגוסט 2016 השתתף בחדשות בערוץ 10 וטען, בין היתר, כי "זהו מיתוס שאנחנו צריכים מתמטיקה לחיים, 99.9% לא משתמשים בזה. אני למשל חושב שלימודי אמנות הרבה יותר חשובים מהם".
הרפז מתגורר בירושלים. הוא נשוי, ואב לבת ולבן.

רעיונותיו

הרפז מקדם רעיונות חדשניים באשר לתפקיד המחנך ובית הספר האידיאלי, בדומה להוגים עכשוויים בתחום החינוך, דוגמת קן רובינסון וסוגטה מיטרה. עיקר הרעיונות החינוכיים שלו הם:
מר הולמס

תקציר עלילת הסרט

עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1947 כאשר שרלוק הולמס הוא כעת זקן בגמלאות בן 93, החי בחווה בססקס עם בעלת הבית הגברת מונרו ובנה הצעיר רוג'ר. בהביטו אחורה על חייו שרלוק מתרפק על מקרה שלא נפתר בו מעורבת אישה יפהפייה.

הפקה

בספטמבר 2013 הוכרז כי הספר "A Slight Trick of the Mind" של מיץ' קאלין יעובד לסרט קולנוע בכיכובו של איאן מק'קלן כשרלוק הולמס, ביל קונדון נשכר כבמאי. במאי 2014 לוהקה לורה ליני לתפקיד בסרט וביולי, לאחר ליהוקים נוספים, החלו צילומי הסרט. בספטמבר 2014 Miramax רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
הצילומים החלו ביולי 2014 ונמשכו שבעה שבועות וכללו גם צילום במקומות כלונדון וחופי דרום אנגליה.
האשמים (סרט)

תקציר עלילת הסרט

קצין משטרה שעובד ככונן במשמרת לילה נכנס למרוץ נגד הזמן בניסיון לעצור חטיפתה של אישה על ידי בעלה לשעבר שככל הנראה גם רצח את בנם התינוק.

ביקורת

הסרט קיבל ביקורות טובות באתר הסקירות Rotten Tomatoes: "מלוטש, משוחק היטב ובנוי באופן אינטליגנטי, מותחן מעולה, בעל עוצמה רבה תוך שימוש בקומץ של מרכיבים קולנועיים בסיסיים ויעילים".
חיים יהודה ישראל

הרב חיים יהודה ישראל (תקכ"ח, 1768? - ח' באדר א' תקפ"ט, 11 בפברואר 1829) היה הרב של רודוס.
נולד ברודוס בסביבות שנת 1768 למשה ישראל (השני), נצר לשושלת רבנים בהם רבי משה ישראל שהיה אף הוא רבה של רודוס. אביו נפטר בצעירותו, בן 34 שנה וכבר בשנה שלאחר מכן, נשא חיים יהודה הצעיר את אשתו הראשונה. שימש בתור שליח ציבור ורב ברודוס והתמנה לרב הראשי של האי כשהרב אברהם הלוי, קודמו בתפקיד, עלה לארץ בשנת 1815. 5 שנים לאחר מכן, עלה הרב ישראל בעצמו לירושלים כשהוא מותיר על כסאו את בנו, מיכאל יעקב ישראל. אין ידוע מתי נישא לאשתו השנייה, אך זו נפטרה בירושלים, ושם נישא חיים יהודה בשלישית.
הרב חיים יהודה ישראל נפטר בירושלים בח' באדר א' תקפ"ט (11 בפברואר 1829) ונקבר בהר הזיתים.
הרב ישראל הביא לבית הדפוס את ספריו של אביו: ספר השו"ת "משה ידבר" וספר הדרשות "שארית ישראל". את ספרו שלו עצמו, ספר הדרשות "קול יהודה", הכולל גם שו"ת בענייני אבן העזר, לא זכה להביא לבית הדפוס והוא נדפס בידי בנו, מיכאל יעקב ישראל, בשנת 1832.

לקריאה נוספת

שמעון מרכוס, תולדות הרבנים למשפחת ישראל מרודוס, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תרצ"ה, עמ' 58–65 (וראו גם בפרקים אודות אביו ובנו)
ברילה

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1877 בפונטה טרו, איטליה, בידי פיאטרו ברילה (Pietro Barilla). החברה היא בבעלות פרטית, וכיום היא בבעלות משפחת ברילה, מזה הדור הרביעי. שלושה אחים בני המשפחה מנהלים אותה: היו"ר גוידו ברילה (Guido Barilla) וסגני היו"ר לוקה ברילה (Luca Barilla) ופאולו ברילה (Paolo Barilla; לשעבר נהג מרוצי פורמולה 1).
החברה מחזיקה בשליטה במפעלי ברילה (יצרנית פסטה רב-לאומית), ובחברות מולינו ביאנקו (Mulino Bianco), פאווסי (Pavesi), וויילו (Voiello), אליקסיר (Alixir) ואקדמיה ברליה (Academia Barilla), וסברוד (Wasabröd) השוודית, מיסקו (Misko) היוונית, פיליז (Filiz) הטורקית, וכן מותגי ימינה (Yemina) ווסטה (Vesta) המקסיקניים.
החברה מייצרת סוגים שונים של פסטה והיא מהווה את יצרנית הפסטה המובילה בעולם, עם 40-45% מנתח השוק האיטלקי ו-25% מנתח השוק האמריקאי. היא מייצרת 4,000 טון של פסטה יבשה בשנה בלמעלה מ-120 צורות וגדלים. הפסטה של ברילה נמכרת במסעדות שונות ברחבי העולם, למשל במסעדות הרשת האסייתית "פסטה-מניה" (Pastamania).‏ כמו כן, היא החברה המובילה באיטליה בממכר מוצרי מאפה. בעקבות רכישת החברה השוודית וסברוד (Wasabröd), ברילה מהווה גם את היצרנית המובילה בעולם של לחם שטוח (מאכל סקנדינבי), והיא מוכרת 60,000 טון של לחם זה בשנה. 
קבוצת ברילה מפעילה מפעלי ייצור ברחבי העולם: באיטליה, ביוון, בצרפת, בגרמניה, בנורווגיה, ברוסיה, בשוודיה, בטורקיה, בארצות הברית ובמקסיקו. החברה גם מפעילה טחנות קמח באיטליה, ביוון, בשוודיה, בטורקיה ובארצות הברית. המטה הראשי של החברה הוא בפארמה, איטליה, אך היא מחזיקה במשרדים בכמה מדינות נוספות בעולם: באוסטריה, בבלגיה, בצרפת, בגרמניה, ביוון, בהולנד, בפולין, ברוסיה, בסלובניה, בשבידה, בשווייץ, בטורקיה, בארצות הברית, במקסיקו, בברזיל, באוסטרליה וביפן. המפעל שבו יוצרה הפסטה מצוין על גבי האריזה באמצעות אות קוד, בעוד שמוצרים שיוצרו באיטליה מתויגים כך במפורש. הקמח המשמש ליצירת המוצר הסופי נרכש מרחבי העולם.
בישראל מוצרי ברילה משווקים על ידי קבוצת שסטוביץ, ומיובאים על ידי חברת אש-בר.