google/wiki40b huggingface dataset:
עלילת הדם בווילנה

עלילת הדם בווילנה, שנודעה גם בשם משפט בּלוֹנדֶס או פרשת בלונדס (ברוסית: Дело Блондеса), הייתה פרשה אנטישמית מפורסמת באימפריה הרוסית בראשית המאה ה-20 (1900–1902) שבה הואשם דוד בלונדס, ספר יהודי מווילנה, בעלילת דם שלפיה ניסה לשחוט את העוזרת שלו, כפרייה פולנייה קתולית, כדי להשתמש בדמה למטרות פולחן.
בלונדס, שיוצג בידי פרקליט הצמרת היהודי ישראל גרוזנברג ושני עורכי דין רוסים בכירים, נמצא אשם והורשע באישום חלקי בדצמבר 1900 – וחודשיים לאחר מכן זוכה כליל בערעור.

תיאור הפרשה

ב-1 במרץ 1900, זמן מה לפני חג הפסח של שנת ה'תר"ס, יצאה משרתת פולנייה בשם גרוּדזינסקה (Grudzińska) מביתו של הספר והחובש היהודי דוד בלונדס בשעה 02:00 לאחר חצות הליל, לעבר בית סמוך שבו עבד דודנה. זמן קצר לאחר מכן הגיעה לבית שבו עבד בן-הדוד כשהיא פצועה בצווארה וסיפרה שבלונדס ויהודי נוסף עטוף בטלית ניסו לשחוט אותה. בן-הדוד ארגן כמה מחבריו ויחד התפרצו לביתו של בלונדס והכו נמרצות אותו ואת אשתו. אשתו חמקה מהבית ויצאה להזעיק עזרה, בינתיים התקהל המון, המשטרה הופיעה ועצרה את בלונדס. המשרתת נשלחה לבית חולים, פצעיה אובחנו כקלים והיא שוחררה כעבור זמן קצר.
לפי גרסתה במשטרה, אמרה גרודזינסקי שאינה יודעת בוודאות לשם מה ניסו היהודים לשחוט אותה אך הבינה מידידים שמדובר בצורך של היהודים בדם נוצרי לפולחן דתי. תחילה נשמע כל העניין מופרך, אולם מינוי חוקר מיוחד של בית המשפט המחוזי לבדיקת המקרה, העניק בעיני ההמון גושפנקה לכך שמדובר במקרה רציני. נכבדים פולנים ניצלו את האווירה ובאו לבקר את גרודזינסקי בבית החולים, מה שחימם את האווירה יותר ויותר.
ב-2 במרץ אירעה התנפלות של כ-200 נוצרים על הרחוב שבו הייתה המספרה, המשטרה שהוזעקה טלפונית הופיעה ופיזרה את המתקהלים. למרות זאת, עודדה התקשורת האנטישמית את אווירת עלילת הדם שנוספה למתח בין יהודים לפולנים, וכמרים מקומיים המליצו לשומעי לקחם להימנע מלעבוד בבתי היהודים בתקופת ערב הפסח מחשש לשלומם.
מאחר שהיה ברור לכל כי יהדות וילנה ושמא יהדות ליטא והאימפריה הרוסית כולה עומדות למשפט, נשכרו שירותיהם של שני פרקליטים רוסים בכירים מהבירה סנקט פטרבורג, ו"ד ספָּסוביץ' ומירוֹנוֹב, ועמם פרקליט הצמרת היהודי ישראל גרוזנברג, כדי להגן על בלונדס. הפרקליט הפולני הווילנאי הבכיר טדאוש וְרוּבּלֶבסקי (Wróblewski; בליטאית: Tadas Vrublevskis; ) ייצג את המשרתת וטען כי מדובר בניסיון לרצח ממניע דתי. הדיונים נערכו בפני חבר מושבעים ובדלתיים סגורות, ובתומם קבע בית הדין שבלונדס ואדם נוסף שלא נודעה זהותו גרמו פצעים קלים במתכוון ובתכנון מוקדם, אך בלי כוונה לרצח. גזר הדין שהוטל עליו בשל כך היה שנת מאסר וארבעה חודשים ובנוסף הוטלו עליו הוצאות המשפט.
למרות גזר הדין הקל יחסית ודעת חלק מעסקני הקהילה בווילנה שערעור יכול לסכן את ההישג בערכאה הראשונה, תבע גרוזנברג להגיש ערעור. המשפט התארך זמן רב, ורק בראשית פברואר 1902 זוכה בלונדס, בשל עדות מומחה שקבע כי החתך בצווארה של המשרתת נעשה בידי עצמה.
העיתון "המגיד" הגדיר את האירוע בשעת מעשה כפורים חדש.
מסווג דו-ערכי

סיווג סטטיסטי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

המרת ערכים רציפים לסיווג דו-ערכי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
בהינתן קלט , על המסווג להחליט האם התוצאה חיובית או שלילית. דרך נפוצה לבצע זאת היא על ידי הגדרת פונקציית ניקוד . הניקוד מבטא את מידת ההערכה שתוצאה קרובה לחיובית או חיובית בעצמה. בנוסף, מגדירים פונקציית מדרגה התלויה ב-T (שנקרא ערך הסף, threshold) באופן הבא: 
 בעזרת שתי הפונקציות הללו, ניתו לבחור מסווג בינארי מהצורה , כלומר: לכל  המסווג יחזיר , כלומר: המסווג יחזיר 1 אם הניקוד גדול או שווה לערך הסף, ואחרת יחזיר 0. באמצעות קביעת הסף אפשר להגדיל או להקטין את רגישות המסווג, וכן את הסגוליות. באמצעות עקומת ROC אפשר לבצע אופטימיזציה של המסווג  על ידי כוונון הסף.
נאנטר (כדורסל)

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1927. בסיום עונת 2003/04 העפילה לליגה השנייה. בעונת 2006/07 הגיעה הקבוצה לגמר הגביע הצרפתי והפסידה לקבוצת פו אורטז 92-83. בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה. בעונת 2012/13 סיימה הקבוצה את הליגה הסדירה במקום השמיני בטבלה וזכתה באליפות לאחר ניצחון 1-3 בסדרת גמר הפלייאוף מול קבוצת שטרסבורג IG. במקביל הגיעה לגמר הגביע והפסידה לקבוצת פריז לבלואה 77-74.
בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של היורוליג, וזכתה לראשונה בגביע הצרפתי. בעונת 2016/17 זכתה בשנית בגביע הצרפתי לאחר ניצחון 96-79 בגמר על לה-מאן סארת.
הקבוצה מארחת בהיכל מוריס טורז המכיל כיום 1,600 מקומות, אך יורחב בשנת 2015 ל-3,000 מקומות. במשחקי היורוליג מארחת הקבוצה בהיכל ז'ורז'-קרפנטייה המכיל 5,009 מקומות ישיבה.
המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן

המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן הוא מכון מחקר ולימודים מתקדמים במסגרת הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. המכון הוקם בשנת 1983 על ידי יהודה אלקנה ועמוס פונקנשטיין.
זהו המכון הגדול והפעיל ביותר בתחומי ההיסטוריה והסוציולוגיה של המדעים והרעיונות בישראל ואחד מששת המכונים המובילים בעולם בתחומו.

תחומי מחקר

המכון עוסק בהיסטוריה של המדע והיסטוריה אינטלקטואלית, בעיקר אירופאית; פילוסופיה של המדע, בדגש על התקופות שלאחר המהפכה המדעית; אנתרופולוגיה של הידע; היסטוריה ופילוסופיה של הביולוגיה; היסטוריה של הטכנולוגיה; היסטוריה ופילוסופיה של המתמטיקה מהעת העתיקה ועד למודרנה; לימודי תרבות, בדגש על היבטים ביקורתיים של תרבות המערב; הסתכלות ביקורתית על מדע ויהדות, כולל בהקשר של החברה בישראל.
מדי שנה מקיים המכון בשיתוף עם מרכז אדלשטיין באוניברסיטה העברית ומכון ון ליר סדרת מפגשים שמוקדשים לנושאים שונים מתחומי ההיסטוריה והפילוסופיה של המדעים. הקולוקוויום הוא על שם פילוסוף המדע יהושע בר-הלל.
הדרך הנאוקאטקומנאלית

הדרך הנאוקאטקומנאלית היא קבוצה בתוך הכנסייה הקתולית, המתמקדת בעיצוב האמונה הנוצרית בקרב נוצרים בוגרים, וקבלת הנצרות מחדש מתוך בחירה מושכלת. חברי הקבוצה נוטלים את השראתם מהקטכומנים (יוונית κατηχούμενος; לטינית catechumenus) הקדומים, פגאנים אשר החלו בתהליך ההתנצרות והכינו עצמם לטבילה; ועל כן בחרו בשמם שמשמעותו "הדרך הקטכומנית החדשה".
הדרך הנאוקאטקומנאלית הוקמה במדריד בשנת 1964 על ידי קיקו ארגואלו (Kiko Argüello) וכרמן הרננדז (Carmen Hernández), וזכתה להכרת הכס הקדוש בשנת 2008.
הקבוצה פעילה במסגרת קהילות קטנות המונות עשרות מאמינים כל אחת. מספרן של הקהילות ברחבי העולם מוערך בכ-40,000, ומספר חבריה הוא כמיליון איש. עוד מפעילה הקבוצה כ-85 סמינרים. בישראל פועלות כ-15 קהילות קטנות של הדרך הנאוקאטקומנאלית, ועיקר פרסומה בארץ בא לה בזכות דומוס גלילאה ("בית הגליל"), סמינר בינלאומי לכמרים, שנחנך בשנת 2003 על הר האושר, בברכת האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ווייסלב קושטוניצה

ווייסלב קושטוניצה (בסרבית: Војислав Коштуница, להאזנה (מידע · עזרה), נולד ב-24 במרץ 1944), הנשיא הרביעי והאחרון של הרפובליקה הפדרלית של סרביה ומונטנגרו בשנים 2000 עד 2003, וראש ממשלת סרביה בשנים 2004 עד 2008 (שתי כהונות).

חייו

קושטוניצה נולד בעיר בלגרד ב-24 במרץ 1944.
ב-1966 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת בלגרד ובשנת 1970 קיבל תואר MA.
בשנת 1974 איבד את משרתו כעוזר הדיקן באוניברסיטה מכיוון שקרא תיגר על המשטר הקומוניסטי ועל המנהיג דאז, יוסיפ ברוז טיטו. בשנה זו מצא עבודה במכון למדעי החברה בעיר בלגרד וכיהן בתפקיד עד 1981. משנה זו היה חבר המכון לפסיכולוגיה וסוציולוגיה ואף עמד בראשו כמנהל.
בשנת 1989 נמנה עם מממני המפלגה הדמוקרטית, ואחר כך הפך למנהיג המפלגה הדמוקרטית הסרבית בראשה הוא עומד עד היום.
קושטוניצה מתאפיין בכך שמעולם לא היה קשור למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית, וכן הוא מהדור החדש של המערב באירופה ומייצג מגזר דמוקרטי ולאומי-שמאלני.
ב-7 באוקטובר 2000 נבחר לנשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאחר שניצח את הנשיא המכהן סלובודן מילושביץ'. כנשיא אף הסגיר את מילושביץ' לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג וקירב את מדינתו למערב.
ב-7 במרץ 2003 בוטלה משרתו של קושטוניצה כנשיא האיחוד הפדרלי, עקב הפיכת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו
כשנה אחר כך, ב-3 במרץ 2004, נבחר קושטוניצה לראש ממשלת סרביה השמיני, תפקיד בו שימש עד ה-7 ביולי 2008.

חיים אישיים

ווייסלב קושטוניצה הוא ד"ר לפילוסופיה.
אשתו, ד"ר זוריצה ראדוביץ', היא עורכת דין.
ברונו קולה

ביוגרפיה

קוּלֶה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בלימודי נגינה בכינור ובפסנתר, בשאיפה לעסוק בהלחנה של מוזיקה קלאסית. בשנת 1977 התבקש להלחין פסקול לסרט תיעודי "מקסיקו-מקסיקו". את יצירתו המלאה הראשונה לפסקול סרט הלחין בשנת 1988. במהלך שנות התשעים המשיך להלחין לסדרות טלוויזיה וסרטים. 
בשנת 1996 הלחין את הפסקול לסרט הדוקומנטרי "מיקרוקוסמוס". הסרט והפסקול זכו להצלחה רבה שהפכה בין רגע את קולה למלחין מבוקש ובעל מוניטין. בשנת 1997 קיבל בעקבות היצירה את פרס סזאר של האקדמיה הצרפתית לקולנוע. מעמדו המשיך להתבסס כשהלחין מוזיקה לסרטים "הימלאיה" (1999), "נהרות הארגמן" (2000), "ציפורים נודדות" (2001) ו"הילד שרצה להיות דוב" (2004). באותה שנה כתב את הפסקול לסרט "כשהנערים שרים", שזכה להצלחה עולמית וזיכה אותו ב"סזאר" השלישי שלו. 
ביצירותיו השונות של קולה ישנם מאפיינים החוזרים על עצמם, כגון נטייה לשימוש בקול האנושי (בייחוד זה של ילדים), זיקה למוזיקות האופרה וסגנון מוזיקת העולם, ושילוב של מוזיקות מתרבויות שונות.
ממשלת ישראל השלישית

סיום כהונת הממשלה

ב-23 בספטמבר 1952 עזבו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הקואליציה בגלל התנגדותן לגיוס נשים לצה"ל ולמעשה השאירו את הקואליציה עם 60 חברי כנסת בלבד. בגלל ויכוח על החינוך הדתי, בן-גוריון התפטר ב-19 בדצמבר 1952.
ג'ון מקלפלין

שנות השבעים

בשנת 1969 הקליט מקלפלין את אלבום הסולו "Extrapolation" (עם טוני אוקסלי וג'ון סורמן). הוא עבר לארצות הברית על מנת לחבור להרכבו של המתופף טוני ויליאמס, "Lifetime". לאחר מכן הוא ניגן עם מיילס דייוויס באלבומיו הקלאסים "In A Silent Way", ‏"Bitches Brew" (שכלל קטע שנקרא על שמו), "Big Fun" ו-"A Tribute to Jack Johnson". הוא חזר לנגן עם הרכבו של דייוויס בהופעה אחת מוקלטת, שחלקה יצא באלבום "Live/Evil". מקלפלין ליווה אמנים נוספים כמו מירוסלב ויטוס, לארי קוריאל, ווין שורטר וקרלה בליי.
בשנת 1970, הקים מקלפלין את להקת הפיוז'ן "Mahavishnu Orchestra". בלהקה נכללו ג'י גודמן - כינור, יאן המר - קלידים, ריק לריד - גיטרה בס ובילי קובהם - תופים. הלהקה הפתיעה את העולם עם נגינתה הווירטואוזית והשילוב בין ג'אז חשמלי, רוק ונגיעות ממוזיקה מזרחית וממוזיקה הודית.
לאחר הלהקה, הפתיע מקלפלין את עולם המוזיקה בשינוי דראסטי, כאשר הקים עם המתופף זקיר חוסיין את "שאקטי", להקה אקוסטית ששילבה מוזיקה הודית עם אלמנטים של ג'אז. מקלפלין היה בין המוזיקאים המערביים הראשונים, אם לא הראשון, שהופיע עם מוזיקה הודית בפני קהל הודי.
בנוסף לקרלוס סנטנה, מקלפלין היה תלמיד של הגורו סרי צ'ינמוי. ב-1973, חברו סנטנה ומקלפלין לאלבום המשותף "Love Devotion Surrender", שכלל מחווה ליצירה "A Love Supreme" של ג'ון קולטריין.
מקלפלין עבד גם עם מלחינת הג'אז קארלה בליי.

קריירה מאוחרת

בתחילת שנות ה-80 חבר מקלפלין לגיטריסט הפלמנקו פאקו דה לוסיה ואל גיטריסט הפיוז'ן אל דימיולה. שלושת הווירטואוזים הופיעו כשלישיית גיטרות, והוציאו את האלבום Friday night in San-Francisco. בשנת 1996, אוחד ההרכב להקלטה נוספת וסיבוב הופעות עולמי.
אחד האלבומים המצליחים ביותר בו השתתף הוא תקליט מוזיקת העולם "Making Music" מ-1987 (יצא בהוצאת ECM) עם יאן גרברק בסקסופון, זקיר חוסיין בטאבלה והאריפראסאד צ'אוראסיה בבנסורי.
בתחילת שנות ה-90 מקלפלין הופיע עם האלבום "Que Alegria", יחד עם טרילוק גורטו ודומיניק דיפיאצה. ב-1994 הוציא את "After the Rain" אחריו יצא למסע ההופעות ארוך עם הרכב שכלל את ג'ואי דה-פרנצ'סקו באורגן המונד.
בראשית שנות ה-2000 הופיע מקלפלין עם ההרכב "Remember Shakti" יחד עם חבר ההרכב המקורי זאקיר חוסיין.
בשנת 2003 יצא אלבומו "Thieves and Poets", שכלל אדפטציות לסטנדרטים של ג'אז לגיטרה קלאסית. ביוני 2006 יצא אלבום הרד בופ והפיוז'ן "Industrial Zen".
טיכון סיומושקין

טיכון זכרוביץ' סיומושקין (ברוסית: Тихон Захарович Сёмушкин‏; 13 ביוני 1900 - 6 במאי 1970) - איש חינוך וסופר רוסי סובייטי. נודע בעיקר בזכות פעילותו לפיתוח חברתי של צ'וקוטקה והספרים שכתב על הנושא.
ניקולא מלבראנש

ביוגרפיה

מלבראנש נולד בפריז. אביו, ניקולא מלבראנש, היה אחד משריו של לואי השלושה עשר מלך צרפת. אמו, קתרין דה לוזון, הייתה אחותו של המשנה למלך צרפת החדשה (קנדה של היום). מלבראנש היה הצעיר מבין ילדיהם הרבים. 
הוא סבל מחוליים רבים, ובכללם עמוד שדרה מעוות וחולשה של הריאות. את חינוכו היסודי קיבל בבית, בגלל מצב בריאותו הרעוע. בגיל שש עשרה החל ללמוד פילוסופיה בקולז' דה לה מרשה ולאחר שסיים מסלול זה למד תאולוגיה בסורבון. כוונתו הייתה לבוא בנדרי הכמורה אך נטייתו האקדמית הביאה אותו לדחות תפקיד כנסייתי בקתדרלת נוטרדאם ולהצטרף, ב-1660, למסדר האורטורי שחבריו אינם כבולים לנדרים כלשהם. 
בתחילה הקדיש עצמו ללימוד ההיסטוריה הכנסייתית ולכתביהם של אוסביוס מקיסריה, סוקרטס סכולסטיקוס, סוזומן ותאודורט. אולם בראשו לא הואילו העובדות ההיסטוריות להסתדר האחת עם השנייה. ריקרד סימון ניסה בלא הצלחה ללמדו עברית ולמשוך אותו לתחום ביקורת המקרא. ב-14 בספטמבר 1664 הוסמך מלבראנש לכמורה.
באותה שנה נפל לידיו במקרה החיבור "אמנת האדם" (Traité de l'homme) של דקארט אשר שבה את ליבו. מאז ואילך הקדיש מלבראנש את עצמו לפילוסופיה, ולאחר עשר שנים בהן למד את כתבי דקארט, פרסם את עבודתו שלו, "חקר האמת" (De la recherche de la vérité). חיבור זה ואלו שבאו אחריו עוררו הדים רבים ומחלוקות רבות לא פחות.
מלבראנש ניסה להתמודד עם הבעיה הפסיכו-פיזית בדבר הקשר שבין עולם הרוח לעולם החומר (לפי החלוקה של דקארט). לפי מלבראנש, כל גוף חומרי באשר הוא מוגבל מעצם היותו חומרי, המוגבל במרחב-זמן ובקשריו עם שאר הגופים. גם כל עצם רוחני באשר הוא מוגבל, מעצם היותו רוחני. רק אלוהים לא מוגבל, לא בחומריותו ולא ברוחניותו. עם-זאת, כל עצם מוגבל וסופי אינו יכול להשפיע, אלא אלוהים הוא שאחראי על ההרמוניה בין הגופים ביקום, הנראית כמו תהליך של סיבה ותוצאה. פתרון זה נחשב לפתרון אוקזיונליסטי לבעיה הפסיכו-פיזית.
כמו רוב המטאפיזיקאים הגדולים של המאה ה-17, עסק מלבראנש גם במתמטיקה ובמדעי הטבע, וב-1699 היה לחבר של כבוד באקדמיה למדעים של צרפת.
מלבראנש הואשם בפנתאיזם על ידי מלומדים שזיהו דמיון בין כתביו לאלה של ברוך שפינוזה. אולם הוא הכחיש זאת בתוקף וטען כי דעותיו היו ונותרו נאמנות לנצרות הקתולית. 
באחרית ימיו היה מלבראנש פופולרי מאוד ומבוקש בחוגים חברתיים ועל ידי אורחים מחו"ל. הוא מת בפריז ב-1715 לאחר ויכוח פילוסופי חריף עם ג'ורג' ברקלי האירי.
אריק ג'ואזל

רקע

ג'ואזל נולד ב-15 בנובמבר 1956, במונמורנסי, עמק האואז, קומונה בפרברים הצפוניים של פריז. הוא למד היסטוריה ומשפט לפני שפנה לאמנות. בתחילת דרכו בעולם האמנות פיסל בחימר ואבן.

אוריגמי

בגיל 27 ג'ואזל נמשך לעולם האוריגמי בעקבות הדגמים של האומן אקירה יושיזאווה.
מותו והלוויתו של ריצ'רד ניקסון

ב-22 באפריל 1994, ריצ'רד ניקסון, נשיאה ה-37 של ארצות הברית, נפטר לאחר שסבל משבץ מוחי ארבעה ימים קודם לכן, בגיל 81. הלוויתו הציבורית נערכה כעבור חמישה ימים בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו שבעיר הולדתו יורבה לינדה, קליפורניה.
ניקסון סבל משבץ מוחי ב-18 באפריל בביתו שבפארק רידג', ניו ג'רזי, והועבר לבית החולים הפרסביטרי בניו יורק. אחרי פרוגנוזה ראשונית וחיובית, ניקסון נכנס לתרדמת עמוקה ומת כעבור ארבעה ימים. גופתו הוטסה לבסיס האווירי של חיל הנחתים האמריקני "אל טורו" הנמצא במחוז אורנג', דרך המטוס הנשיאותי שהושמש בנשיאותו של ניקסון. גופתו הועברה לספרייה הנשיאותית על שמו ושם הונחה למנוחה. ב-27 באפריל התקיימה אזכרה פומבית בהשתתפות נכבדים עולמיים וכל חמשת הנשיאים החיים. אשתו של ניקסון, פט, מתה עשרה חודשים קודם לכן ב-22 ביוני 1993.

מותו

ניקסון סבל משבץ מוחי מסיבי בפארק רידג' שבמדינת ניו ג'רזי, בעודו מתכונן לאכול ארוחת ערב ביום שני, 18 באפריל 1994, בשעה 5:44 בערב. אמבולנס הוזעק למקום והוא הובהל בית החולים הפרסביטרי בניו יורק. הוא היה בהכרה אך לא היה מסוגל לדבר, וכן כושר ראייתו נפגע. ביום חמישי שקע ניקסון בתרדמת. בליל שבת, הוא מת בשעה 9:08, 22 באפריל 1994. בנותיו, טרישה וג'ולי, היו לצדו.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הודיע על מותו של ניקסון בגן הוורדים של הבית הלבן והכריז על יום אבל לאומי חמישה ימים לאחר מכן. קלינטון הצהיר כי ניקסון הוא "מדינאי שביקש לבנות מבנה בר קיימא של שלום", ושיבח את "רצונו לתת משהו בחזרה לעולם הזה". כמו כן הגיעו הנשיאים לשעבר ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש. מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, הנרי קיסינג'ר, הסנאטורים לשעבר ג'ורג' מקגוורן (שהתמודד מול ניקסון ב-1972) והווארד בייקר, הסנאטור בוב דול, הסנאטור ג'ון מקיין והסנאטור טד קנדי, הצטרפו לנשיא קלינטון.

הלוויתו

הלוויה התקיימה ביום רביעי, 27 באפריל, בשטח הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסון. בטקס ההלוויה השתתפו למעלה מ-4,000 בני אדם, ביניהם בני משפחה, הנשיא ביל קלינטון והגברת הראשונה הילרי, נשיאים וגברות ראשונות לשעבר (ג'ורג' וברברה בוש, רונלד וננסי רייגן, ג'ימי ורוזלין קרטר וג'רלד ובטי פורד. סגן הנשיא לשעבר ספירו אגניו, שכיהן תחת ניקסון, גם השתתף בטקס. משלחת הקונגרס האמריקני מנתה למעלה ממאה חברים, והסגל הדיפלומטי הזר כלל משלחת של יותר ממאתיים איש. את הטקס הנחה הכומר בילי גרהאם, ידיד של ריצ'רד ניקסון, שאמר "הוא אחד האנשים שהכי לא הובנו כהלכה, ואני חושב שהוא היה אחד מגדולי המאה". ההספדים נמסרו מאת גרהאם, הנרי קיסינג'ר, הסנאטור בוב דול, מושל קליפורניה פיט וילסון והנשיא קלינטון. דול לא הצליח לעצור את דמעותיו בסוף נאומו, מופע נדיר של רגש בציבור לסנאטור.
ריצ'רד ניקסון נקבר ליד אשתו פט, בשטח הספרייה הנשיאותית על שמו. הוא הותיר אחריו שתי בנותיו, טרישיה וג'ולי, וארבעה נכדים. בהתאם לרצונו, הלוויתו לא הייתה הלוויה ממלכתית מלאה, אם כי גופתו הונחה לראווה בלובי של ספרייה הנשיאותית מה-26 באפריל ועד למועד ההלוויה. האבלים חיכו בתור עד שמונה שעות במזג אוויר קריר ורטוב כדי לחלוק כבוד אחרון לנשיא לשעבר. בשיאו, התור שעבר ליד ארון הקבורה של ניקסון היה באורך שלושה קילומטרים, עם 42 אלף איש ממתינים.
ויליאם סטנפיל

חייו

סנטפיל נולד בברבורוויל שבקנטקי, ולאחר שרכש את השכלתו התיכונית בבתי ספר ציבוריים, למד לימודים גבוהים במכללה המאוחדת שבקנטקי. ב-1912 היה לבוגר אוניברסיטת קנטקי במשפטים. לאחר מכן החל להתמחות בחוק ומשפט בעיר הולדתו ברבורוויל ואחר כך בעיר הזארד. הוא שירת כחבר במועצת המנהלים מכללת המורים של מורהד בשנים 1927-1931.
ב-1 בנובמבר 1945, האפי צ'נדלר, נציגה של קנטקי בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, התפטר מתפקידו ונתמנה לנציב הבייסבול האמריקאי. מושל קנטקי, סימאון ויליס ההרפובליקני מינה ב-19 בנובמבר 1945 את סטנפיל למלא את מקומו של צ'נדלר בסנאט. סטנפיל בחר שלא להתמודד מחדש לסנאט. סטנפיל כיהן בסנאט מ-19 בנובמבר 1945 עד 5 בנובמבר 1946, כאשר יורשו, ג'ון שרמן קופר, נטל ממנו את מושבו בקונגרס של ארצות הברית. סטנפיל שב להתמחות בחוק ומשפט ולאחר מכן פרש לגמלאות בלקסינגטון, בירת קנטקי.
צ'ארלס אוסטין

ביוגרפיה

אוסטין נולד בביי סיטי, טקסס.

אלוף עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא תחרות חדש של 2.38 מטר, לפני חאבייר סוטומאיור מקובה (2.36 מטר) ובן ארצו הוליס קונווי (2.36 מטר).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים אוסטין במקום שמיני בקפיצה לגובה (2.28 מטר).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 2.39 מטר (השיא הנוכחי), לפני ארטור פרטיקה מפולין (2.37 מטר) וסטיב סמית מבריטניה (2.35 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיים אוסטין במקום 12 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.27 מטר ולא עלה לשלב הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת במרץ 1997 זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.35 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה סיים אוסטין במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר ולא עלה לשלב הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במבשי, יפן במרץ 1999 זכה אוסטין במדליית ארד בקפיצה לגובה (2.30 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט אותה שנה סיים אוסטין במקום 8 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים אוסטין במקום 20 בקפיצה לגובה (2.20 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
הייקי מקטש

ביוגרפיה

מקטש נולדה בדיסלדורף, ב-1988 נסעה למספר חודשים לניו מקסיקו על מנת לרכוש אנגלית בצורה טובה יותר.
היא למדה במשך ארבעה סמסטרים סוציולוגיה ומדעי המדינה באוניברסיטת דיסלדורף.
ב-1993 הופיעה לראשונה בטלוויזיה כשהנחתה מספר תוכניות בערוץ המוזיקה "VIVA".
ב-1996 הופיעה לראשונה בקולנוע בקומדייה "Männerpension" לצד טיל שווייגר.
ב-1997 שיחקה בסרט "Obsession" שהוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בסרט זה הכירה את בן זוגה דניאל קרייג איתו הייתה במערכת יחסים עד 2004.
ב-2002 שיחקה בסרט האימה האויב שבפנים.
ב-2005 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "A Sound of Thunder" המבוסס על סיפור קצר של ריי ברדבורי, באותה שנה גם הופיעה בסרט "דלתות נפתחות" עם אנדי מקדואל.
ב-2009 שיחקה בסרט "הדלת" לצד מאדס מיקלסן.
ב-2011 גילמה את דודה פולי בהפקה גרמנית של הסרט טום סוייר.
אוקולוס ריפט

אוקולוס ריפט (באנגלית: Oculus Rift) הם משקפי מציאות מדומה שפותחו על ידי חברת Oculus VR. לאחר שתי גרסאות למפתחים, המוצר החל להימכר ב-28 במרץ 2016.

היסטוריה

באוגוסט 2012, פאלמר לאקי, המפתח של המשקפיים, גייס מעל שני מיליון דולרים באתר Kickstarter עבור פיתוח המוצר. הסכום גויס מיותר מ-9,000 גולשים בתוך חודש.
ב-25 במרץ 2014 נרכשה Oculus VR על ידי חברת פייסבוק בסכום של כשני מיליארד דולר, המורכב מ-400 מיליון דולר במזומן, ומניות של פייסבוק בערך כולל של כ-1.6 מיליארד דולר. הרכישה של Oculus VR ספגה ביקורות שליליות מגולשי אינטרנט רבים, בעיקר אלו שהשקיעו בחברה בתחילת דרכה באתר Kickstarter. בין המתנגדים הבולטים נמצא מרקוס פרסון.
בפברואר 2017 פסק בית המשפט שעל פייסבוק לשלם פיצוי בסך חצי מיליארד דולר לחברת זנימקס, עקב הפרת זכויות יוצרים שלה בידי Oculus VR.

אופן פעולה

תצוגת המסך של המכשיר מפוצלת – כלומר, המסך מציג תמונה אחת מול כל עין. התמונות שונות במקצת, על-מנת ליצור ראיית תלת-ממד. כדי ליצור תחושת נפח ומרחב אצל המשתמש, ניתן לנווט בעולם הווירטואלי המוצג במשקפיים ב-360 מעלות בהנעת הראש. המכשיר מצויד בחיישני תנועה כדי לעקוב אחר תנועות הראש ולהתאים את נקודת המבט (פרספקטיבה) של המשתמש בעולם הווירטואלי המוצג לפיה.
נסבר

גאוגרפיה

נסבר שוכנת לחופי הים השחור, כ-30 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר בורגס. העיר העתיקה שוכנת על אי באורך של 850 מטר וברוחב של כ-300 מטר לכל היותר, וזה מחובר אל היבשה באמצעות סוללה באורך של כ-350 מטר, שעליה כביש. במרכז הסוללה ניצבת טחנת רוח עשויה מעץ. על היבשה שוכנת העיר החדשה שצורתה כשל משולש שווה-צלעות, שכל אחת מצלעותיו באורך של כקילומטר, ושקודקודו מחובר אל הסוללה. העיר ההיסטורית החדשה תופסת את כל שטחו של האי עליו היא שוכנת, וסביב לה שלושה מעגנים קטנים. מעגן רביעי נמצא בעיר החדשה, והיא שוכנת על דיונות החול של החוף. 
מצפון לה משתרע מפרץ נסבר שאורכו כחמישה קילומטרים, ובו שוכן אתר הנופש "סלנצ'ב בריאג" (Слънчев бряг), המוכר יותר בשמו האנגלי סאני ביץ'. האתר הוא אחד הגדולים בבולגריה.

היסטוריה

נסבר נוסדה כהתיישבות התרקאית "מנה" (Mena) ולאחר מכן כונתה "מנבריה" (Menebria). היא נוסדה בראשית האלף ה-2 לפנה"ס, ובעיר התגלו מספר ממצאים מתקופת הברונזה המעידים על כך. ב-513 לפנה"ס לכל המאוחר, נוסדה במקום מושבה יוונית דורית על ידי מתיישבים ממגארה. המושבה נקראה "מסבריה" (Μεσημβρια), ועד מהרה הפכה למרכז מסחרי. בעיר נותרו שרידים מהתקופה ההלניסטית הכוללים אקרופוליס בקצה המזרחי של האי, מקדש לאל אפולון ואגורה. בחלקו הצפוני של חצי האי עליו שוכנת נסבר נמצאים שרידי החומה מהתקופה היוונית, ובצידה המערבי השתמר קטע נוסף מהחומה ושער העיר הפונה אל הסוללה. שרידים נוספים שקעו מתחת למי הים כאשר מפלסו של הים השחור עלה לפני כאלפיים שנה, והאי איבד כשליש משטחו. ב-440 לפנה"ס החלה העיר לטבוע מטבעות, והגיעה לשיאה במאה ה-2 לפנה"ס ובמאה ה-3 לפנה"ס. היא נכבשה על ידי הרומאים ללא התנגדות ב-71 לפנה"ס, ולכן לא נהרסה. העיר המשיכה לשמש כמרכז מסחרי ואף הורשתה להמשיך ולטבוע מטבעות. 
ב-395 הייתה העיר לחלק מהאימפריה הביזנטית, והחל מהמאה ה-5 היא הייתה למרכז צבאי ומסחרי ביזנטי חשוב. הבזיליקה והמרחצאות נבנו בתקופה זו, והעיר ידעה תקופת פריחה. ב-812 נכבשה העיר לראשונה על ידי הבולגרים, בהנהגת קרום ששם עליה מצור בן שבועיים. אולם היא הוחכרה שוב לידי האימפריה הביזנטית על ידי בוריס הראשון ב-864. זמן מה לאחר מכן נכבשה נסבר על ידי סימאון הראשון, בנו של בוריס הראשון, ובשל מיקומה בגבול שבין שתי המדינות עברה מיד ליד מספר פעמים. ב-1366 נכבשה העיר על ידי הצלבנים בראשות אמדאוס השישי אשר השיב את העיר לשליטת האימפריה הביזנטית. 
שם העיר "מסבר" שונה ל"נסבר" בעקבות השליטה הסלאבית בעיר במאה ה-11, אולם הסיבה לכך איננה ידועה. במאה ה-9 נבנתה בעיר כנסייה אשר שימשה כמושב הבישוף והנקראת "סטארה מיטרופוליה" ("מושב הבישופות הישן"), ובמאה ה-11 הוקמה בה כנסיית "נובה מיטרופוליה" ("מושב הבישופות החדש"). במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 נבנו בעיר כנסיות רבות נוספות. ב-1396 כבשו העות'מאנים את העיר מידי הביזנטים לראשונה, ובאופן סופי ב-1453. עם כיבוש זה החלה שקיעתה של העיר. עם שחרורה של בולגריה מהשלטון העות'מאני ב-1878 הפכה נסבר לחלק מהפרובינציה האוטונומית העות'מאנית רומליה המזרחית, עד איחוד בולגריה ב-1886 עת שבה העיר לשליטת בולגריה. במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 עדיין נסמכה כלכלת העיר על הדיג והחקלאות, אך עם תחילת הקמתו של אתר הנופש סאני ביץ' הצמוד לה מצפון, הייתה ליעד תיירותי, וכיום תלויה כלכלתה כמעט באופן בלעדי על התיירות. התפתחויות אלה הביאו גם לשיפוץ נרחב של העיר העתיקה, ולהכרתה כאתר מורשת עולמית.