google/wiki40b huggingface dataset:
טוביה גפן

הרב טוביה גפן (1970-1870 ה'תר"ל-ה'תש"ל) היה רב אורתודוקסי אמריקאי שכיהן בניו יורק, בקנטון שבאוהיו, ובאטלנטה בארצות הברית. חבר אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה משנת 1904 ומחבר ספרי פלפול ודרוש.
התפרסם בין היתר בכך שהיה הרב שנתן הכשר לקוקה-קולה.

תולדות חייו

נולד ב-1870 בעיר קובנה שבליטא לסוחר העצים יוסף גפן. אביו נפטר בבוקר שלאחר יום כיפור ה'תר"ן; ברוב הספרים שפרסם גפן הוא הזכיר את אביו. 
גפן למד בישיבה בגרודנו אצל הרב אליקים שפירא בתור נער צעיר וגם למד בישיבות בסלובודקה. בנוסף על כך למד מתמטיקה, גאוגרפיה, פילוסופיה ואסטרונומיה. הוא הוסמך לרבנות בידי הרב צבי הירש רבינוביץ, בנו של רבי יצחק אלחנן ספקטור שהיה סנדקו, ובידי רבי משה דנישבסקי ורידב"ז, בשנת 1903, לפני שהיגר לניו יורק. 
בהמשך התמנה גפן לרב של שני בתי כנסת בקנטון שבאוהיו, ולאחר מכן היה רב הקהילה האורתודוקסית בעיר. בשנת 1910 קיבל הרב אזרחות אמריקאית ובאותה שנה עבר עם משפחתו לאטלנטה שבג'ורג'יה, שם נעשה רב בעיר.

רבה של הקהילה באטלנטה

בתקופת כהונתו של גפן כרב של בית הכנסת שארית ישראל בעיר אטלנטה, האוכלוסייה היהודית שם מנתה כ-5,000 איש. במהלך כהונתו הרבה לעסוק בענייני כשרות וכשרות הבשר בעיר.
גפן ייסד את חברת ש"ס עבור קהילתו והעביר את השיעור בגמרא. כאשר גמר את הש"ס – התחיל שוב. הרב גם בנה בית ספר עבור ילדי העיר היהודים. 
בשנת 1936 הכשיר הרב את המשקה קוקה-קולה ולא לקח על כך תשלום.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הוקמו בעיר מחנות צבאיים ובהם חיילים רבים, והרב פתח את ביתו לכל החיילים היהודיים.

משפחתו

לרב שמונה ילדים.
בת הלן ושישה מנכדיו עלו לארץ.
ויליאמסבורג (ברוקלין)

תולדות השכונה ותושביה


השטח של ויליאמסבורג היה שטח חקלאי ומספנות שהיו חלק מהעיר בושביק. השטח נקנה מאינדיאנים מקומיים על ידי חברה בבעלות סוחרים גרמנים בשנת 1638. בשנת 1827 שכונת ויליאמסבורג קיבלה מעמד של כפר תחת השם "כפר ויליאמסבורג" (Village of Williamsburgh) בתוך שנתיים כבר היו לכפר שירותי כיבוי אש ומשרד דואר עצמאיים, כאשר אוכלוסיית הכפר מנתה אלף איש. מפעלי זיקוק סוכר פעלו בויליאמסבורג בשנותיה הראשונות. חברת "דומינו" הייתה פעילה בוויליאמסבורג משנת 1856 עד לתחילת שנות האלפיים.
הכפר התפתח במהירות ובשנת 1835 כבר סיפח לעצמו חלק מהעיר בושביק. הכפר היה מאוכלס ברובו על ידי גרמנים. ב-1845 מנה הכפר 11,500 נפש. עם המשך ההתפחות המואצת הוכר הכפר בשנת 1840 כעיירה ויליאמסבורג (Town of Williamsburg), וב-1852 הוכר כעיר ויליאמסבורג. בשנת 1855  סופחה ויליאמסבורג לעיר ברוקלין (שסופחה מאוחר יותר לעיר ניו יורק). כיום ויליאמסבורג מוכרת כקריה (borough), והיא אחת מחמש קריות של ברוקלין.
בויליאמסבורג התיישבו קבוצות אתניות רבות שייצרו מובלעות, ובהן פוארטו ריקנים, איטלקים, דומיניקנים, היספנים וכן כעשרים אלף משפחות חסידיות נכון ל-2017,], רובן של חסידי סאטמר.
חסידי סאטמר בויליאמסבורג מונים כ-73,000 נפש.
ההתיישבות היהודית בויליאמסבורג התחילה לפני השואה. רוב המתיישבים היהודים הגיעו ממנהטן. אחרי השואה הגיעו יהודים חסידיים בהמוניהם בעיקר מהונגריה ורומניה. הקהילות החסידיות בויליאמסבורג היו בין השאר סקוירא, צעהלים, פאפא, וויען, קלויזנבורג וסאטמר.

חסידי סאטמר בויליאמסבורג

האדמו"ר רבי יואל מסאטמר התיישב בויליאמסבורג לאחר השואה והקים בה רשת מוסדות חינוך תורני ושירותי דת יהודיים. ברשת כעשרת אלפים תלמידים ותלמידות הלומדים בויליאמסבורג, ומספר דומה בסניפיה ברחבי ארצות הברית].
לאחר מותו של רבי יואל בשנת 1979 עברה ההנהגה לידי בן אחיו, רבי משה שנפטר בשנת 2006. עוד בחייו, וביתר שאת לאחר מותו, התפלגה הקהילה בין חסידי בנו הראשון ר' אהרן ובנו השלישי ר' זלמן לייב. לשני הפלגים יש מרכזים בויליאמסבורג.

השכונה כיום

במהלך שנות ה-2000 האזור חווה ג'נטריפיקציה מתמשכת. לשכונה חדרה השפעה של מוזיקה עכשווית כגון אינדי ואלקטרוקלאש, תרבות ההיפסטרים נכנסה לשכונה ונוצרה בה סצנת אמנות וחיי לילה. השכונה זכתה לכינוי "ברלין הקטנה".

חלקים שונים של ויליאמסבורג

ויליאמסבורג החרדית מחולקת לחלקים שונים, החל בחלק הצדדי של השכונה - רחובות 8 ו-9, המאוכלס בעיקר על ידי יהודים בגיל העמידה. לאחר מכן בא השטח שמרחוב קלימר עד לכביש האקספרס המקשר בין רובע ברוקלין לרובע קווינס ואחרי כביש האקספרס, שבו נמצא החלק הגדול ביותר של ויליאמסבורג. חלק זה כולל בתוכו פרויקטים עירוניים רבים ורחובות צפופים. לאחריו בא האזור החדש, המכונה לעיתים "ויליאמסבורג החדשה", מרחוב ואלאבאוט עד רחוב לאפייט. אזור זה היה מלא עד לשנת 2000 במפעלי תעשייה, ובשנים האחרונות עברו ממנו רוב המפעלים והאזור הפך לאזור מגורים.
מו

התפתחות האות

מקור האות הוא באות הפיניקית מם, אשר עצמה התפתחה מתוך ההירוגליף המצרי המסמל את המילה מים - ().
בניין פלאסקו

היסטוריה

בנייתו של בניין פלאסקו נסתיימה בשנת 1962, במהלך עשור של צמיחה כלכלית באיראן, על ידי איש העסקים חביב אלקניאן, ונקרא על שם חברת הפלסטיק שלו. בעת בנייתו היה זה הבניין הגבוה ביותר באיראן.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 הוצא אלקניאן להורג בידי המשטר החדש. הממשלה השתלטה על המבנה והעבירה את הבעלות עליו לקרן מוסטאזפאן של המהפכה האיסלאמית. הקרן פעלה בבניין עד לקריסתו.
בזמן השריפה, שימש בניין פלאסקו כבניין מגורים ומסחר, והיו בו מרכז קניות גדול, מסעדה וחנויות שונות.

קריסת הבניין

ב-19 בינואר 2017, פרצה שריפה בקומתו התשיעית של הבניין, בו היו באותו זמן עובדים ותיירים. עשרות עובדי כוחות הכיבוי וההצלה מיהרו להגיע אל הבניין ובמשך שעות נאבקו באש, עד שהקיר הצפוני של הבניין התמוטט ולאחריו קרס כל המבנה. כעשרים כבאים נהרגו, ועוד כשבעים אזרחים נפצעו במהלך הקריסה. לבניינים סמוכים נגרם נזק מינימלי.
הממשלה האיראנית הכריזה על יום אבל בעקבות האסון ודגליה הורדו לחצי התורן.
קראיובה

מקור השם

מקור השם הוא בתואר הרומני קראי שמשמעותו מלך. יש מספר אגדות המספרות על מלך שקבע את מושבו במקום הזה, לכן נקרא המקום קראיובה - המקום של המלך. מרבית האגדות מספרות על מלך ממוצא רומני שהיה מלכם של הבולגרים והרומנים שמדרום לדנובה ולאחר שהודח ברח וקבע את מושבו בקראיובה.

יהודי קראיובה

יהודים ספרדים התיישבו בקראיובה כבר במחצית הראשונה של המאה ה-17, אך בתי קברות יהודים צוינו לראשונה במסמכים של המחצית השנייה של המאה ה-18. יהודים אשכנזים הגיעו לעיר רק באמצע המאה ה-19 וקהילתם הוקמה רשמית רק בשנת 1913. בית הכנסת הראשון, היכל קורל, נוסד בשנת 1832.
הערכה מקוונת

מטרת ההערכה

הערכה היא מונח כללי הכולל מגוון רחב של שיטות ודרכים לקבלת מידע על אודות הלמידה של התלמיד ואת השיפוט הערכי לגבי התקדמותו בלימודים. הערכה היא תהליך חשוב  לקביעת הישגי התלמידים, ולקבוע את הידע שנרכש על ידם.
Samsung Galaxy Note 7

תקלות בסוללה

ליקויים בסוללה (וכמה שגיאות משתמש) גרמו להרבה יחידות של Note 7 להתחמם יתר ולהבעיר או להתפוצץ. ב־10 באוקטובר 2016, סמסונג הפסיקה לצמיתות את ייצור הגלקסי נוט 7 עקב תקריות חוזרות ונשנות אלה.
בריצת המכשירים המקורית, הסוללה, המיוצרת על ידי Samsung SDI, הכילה פגם עיצובי שהפך את האלקטרודות בחלק השמאלי העליון של הסוללה לרגישות לכיפוף. הפרדה מוחלשת זו בין לשוניות חיוביות ושליליות של הסוללה, ובכך גרמה לבריחה תרמית ומעגלים קצרים.
בגלל ליקויי הסוללה הרבים, המכשיר נחשב למוצר מסוכן, ואסור לעלות אותו על הסיפון בחברות תעופה ובתחנות אוטובוס רבות.
ג'ניפר שחאדה

ביוגרפיה

ג'ניפר שחאדה נולדה למשפחה מעורבת יהודית-ערבית. אביה הוא מייק שחאדה, שחמטאי ואמה סאלי סולומון היא פרופסור לכימיה באוניברסיטה. אחיה גרג שחאדה הגיע לדרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1992 ג'ניפר שחאדה זכתה באליפות ארצות הברית לנוער. בשנת 2002 היא זכתה באליפות ארצות הברית בשחמט לנשים ועשתה זאת שוב בשנת 2004.
שחאדה למדה באוניברסיטת ניו יורק וקיבלה תואר בספרות. היא עובדת כעיתונאית בתחום השחמט וגם כותבת ספרים.
שחאדה היא שחקנית פוקר.
יוסף נויפלד

יוסף מוניו נויפלד (Joseph Munio Neufeld;‏ 16 בפברואר 1899 – 1 בספטמבר 1980) היה אדריכל עברי, מהבולטים בתקופת היישוב וממעצבי הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. משנות ה-40 התגורר בארצות הברית וכיהן כפרופסור לעיצוב אדריכלי באוניברסיטת ייל.

תולדות חייו

נויפלד נולד בשנת 1899 במונסטריץ' (מונסטיריסקה   ,Monasterzyska) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן לירמיה, אגרונום, ואנה, מחנכת. לאחר לימודיו בבית ספר תיכון בווינה למד בבית הספר לאדריכלות באקדמיה לאמנויות היפות בווינה (Akademie der bildenden Künste Wien), ומשם עבר ללמוד ברומא.
בשנת 1920 עלה ארצה, אך זמן מועט לאחר מכן חזר לאירופה על מנת לעבוד כאסיסטנט אצל האדריכל היהודי הנודע אריך מנדלסון בברלין ואצל האדריכל ברונו טאוט במוסקבה. ב-1932 שב נויפלד לארץ, וייסד את חוג הארכיטקטים, יחד עם ארכיטקטים עבריים נוספים ובהם זאב רכטר. בהמשך פתחו יחדיו משרד אדריכלים בתל אביב.
נויפלד תכנן ובנה בתים פרטיים, בתי חולים, בתי ספר, שיכוני פועלים ומבנים בקיבוצים. המפורסם מהבניינים שתכנן הוא מרכז קופת חולים (לימים מרכז הקבלה לעם), שתוכנן בשנת 1937 כמבנה ציבורי בסגנונו של נויפלד, הסגנון הבינלאומי.
בשנות ה-40 היגר נויפלד לארצות הברית, שם לימד באוניברסיטת ייל ועבד כארכיטקט. יוסף הוסיף לעבוד בארץ לסירוגין, עד פטירתו בניו יורק בשנת 1980.
נויפלד תרם רבות לבנית תל אביב בסגנון הבינלאומי. עבודותיו היו בין אלה שהובילו להכתרת העיר כאתר מורשת עולמית.
ז'ורז' קלמנסו

חייו

קלמנסו נולד במחוז ונדה שבמערב צרפת. רופא בהכשרתו. לאחר סיום לימודיו עבר לפריז, שם היה לפעיל פוליטי ולעיתונאי. בדצמבר 1861 היה שותף, עם כמה ידידים, לייסוד ביטאון שבועי, "העבודה" (Le Travail) ב-23 בפברואר 1862 עצרה אותו המשטרה באשמת תליית כרזות, שקראו להפגנה. הוא ישב 77 ימים בכלא. בשנת 1865 סיים את לימודיו כדוקטור לרפואה. הוא ייסד כמה כתבי עת ספרותיים וכתב מאמרים רבים, שרובם תקפו את המשטר הקיסרי של נפוליאון השלישי. כאשר החלו סוכני הקיסרות להצר את רגליהם של מתנגדי המשטר, שרבים מהם נשלחו למתקן הענישה אי השדים בגינאה הצרפתית, יצא קלמנסו לארצות הברית, שם עבד בניו יורק בשנים 1869-1865, לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא החזיק במשרת רופא אך את רוב זמנו הקדיש לכתיבה פוליטית לעיתון פריזאי. כמו כן לימד צרפתית בבית ספר בקונטיקט.
ב-1875 נבחר לנשיא מועצת העיר פריז וכיהן בתפקיד עד לשנה שלאחר מכן, בה נבחר לבית הנבחרים, בו הצטרף לשמאל.
במקביל לכהונותיו הציבוריות המשיך לעסוק בעיתונות. בין השאר היה פעיל במסגרת המאבק הדרייפוסרי. ב-1898 פרסם בעיתונו "ל'אורור" את מאמרו של אמיל זולא "אני מאשים", לו אף נתן את הכותרת. 
בשנת 1906 נבחר לכהן כראש ממשלת צרפת והתפטר בשנת 1909. ערב מלחמת העולם הראשונה הזהיר בכתב ובעל פה מפני כוונותיה של גרמניה וקרא לצרפת להתכונן לקראת הסכנה.
בשנת 1917, בגיל 76, נקרא לקבל לידיו את ראשות הממשלה וכיהן בתפקיד במשך השנה האחרונה של המלחמה ועד שנת 1920.
לאחר המלחמה הקדיש את עצמו לעניין הסדרי השלום ודאג לאינטרסים של ארצו בועידת השלום בפריז (1919).
קלמנסו היה התגלמות הריאל פוליטיק במהלך גיבוש הסכמי ורסאי. בדרישותיו ביקש להדגיש את הצורך לביטחון קבוע של צרפת מפני תוקפנות גרמנית עתידית. בערוב ימיו התמסר למשימות הסברה למען צרפת, לנסיעות בעולם ולכתיבת ספרים.
בקרב אזרחי צרפת הוא זכה לכינוי "הנמר" עקב יחסו התקיף לגרמניה. כאדם היה קלמנסו ידוע באופיו הציני. במהלך ועידת ורסאי אמר על וודרו ווילסון בלגלוג ש"הוא מתייחס לעצמו כאילו הביא לורסאי את עשרת הדיברות".

חיים אישיים ומשפחה

ב-23 ביוני 1869 נשא קלמנסו לאישה את אחת הסטודנטיות שלו, מרי אלייזה פלומר (1923-1848). הזוג הביא לעולם שלושה ילדים לפני שהנישואים התפרקו בגירושין עתירי מחלוקות.
בתקופה זו הצטרף קלמנסו למועדון גולים צרפתיים בניו יורק, שיצא נגד משטר הקיסרות הצרפתי.
אפרים

אֶפְרַיִם הוא דמות מקראית, בנו השני של יוסף. הוא נולד במצרים במהלך "שבע השנים הטובות"; אמו הייתה אסנת בת פוטיפרע. צאצאיו היו שבט אפרים.
מקור שמו של אפרים מוסבר בספר בראשית: "וְאֵת שֵם הַשֵנִי, קָרָא אֶפְרָיִם: כִי-הִפְרַנִי אֱלֹהִים, בְאֶרֶץ עָנְיִי".
כשהביא יוסף את בניו אפרים ומנשה לאביו יעקב כדי שיברכם, הוא החזיק את אפרים בימינו, כדי שיעקב יחזיקו בשמאלו - ואת מנשה יברך יעקב בימינו, משום שמנשה היה הבכור. אולם יעקב שיכל את ידיו והניח את יד ימינו על אפרים בעת שברך את נכדיו: "המלאך הגואל אותי מכל רע יברך את הנערים ויקרא בהם שמי ושם אבותי אברהם ויצחק וידגו לרב בקרב הארץ". למרות מחאת יוסף, מבהיר יעקב כי הוא עושה זאת במכוון ("יָדַעְתִי בְנִי יָדַעְתִי") ומציין כי מנשה "יִהְיֶה-לְעָם" אולם "אָחִיו הַקָטֹן (אפרים) יִגְדַל מִמֶנוּ, וְזַרְעוֹ, יִהְיֶה מְלֹא-הַגוֹיִם".
לצאצאי אפרים מתייחס גם יהושע בן נון.
הסיפור המופיע בדברי הימים מספר על רשימה גנאלוגית של אפרים וסותר אף את הסיפור בבראשית, על פיו נולד אפרים ליוסף במצרים, ולא התגורר בארץ כנען. ואילו על פי המסורת בדברי הימים, חי אפרים בארץ כנען, בניו נהרגים בהתקלות עם תושבי העיר גת ולאחר מותם בונה שארה בתו שלוש ערים. ייתכן כי מגמתו של סיפור זה היא להבליט את הקשר של שבט אפרים לארץ ישראל. יש הסוברים כי שבט אפרים עלה לארץ טרם התנחלות השבטים בארץ, ואחרים טוענים כי הסיפור מיוחס לתקופה שלאחר כיבוש הארץ.
גרטל ברגמן

ביוגרפיה

מרגרט ברגמן נולדה וגדלה בלאופהיים שבדרום גרמניה, בתם של פאולה (שטרן) ומקס ברגמן, ספורטאי ואיש עסקים.

שיאנית גרמניה

באליפות דרום גרמניה שנערכה בשנת 1931 זכתה ברגמן במדליית זהב בשיא גרמניה חדש של 1.51 מטר. עם עליית הנאצים לשלטון, היא סולקה מקבוצתה בשל היותה יהודיה ולכן הוריה שלחו אותה לבריטניה. בשנת 1934 היא זכתה באליפות בריטניה בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.55 מטר.
מאחר שהיו קריאות בעולם לחרם על אולימפיאדת ברלין (1936) בשל יחסה הגזעני של גרמניה כלפי היהודים והמדיניות של הרייך השלישי, ממשלת גרמניה רצתה שברגמן תחזור למולדתה על מנת להציג את המדינה כמדינה ליברלית וסובלנית כלפי היהודים לקראת המשחקים. בני משפחתה, שנשארו בגרמניה, קיבלו איום על חייהם אם היא לא תחזור. לבסוף, היא חזרה לגרמניה וזכתה באליפות וירטמברג שנערכה באולם בקפיצה לגובה בשנת 1935 בתוצאה של 1.55 מטר. 
חודש לפני פתיחת המשחקים, במבחנים של גרמניה למשחקים האולימפיים שנערכו בשטוטגרט ב-27 ביוני 1936, היא זכתה במקום הראשון בקפיצה לגובה תוך כדי השוואת השיא הלאומי בתוצאה של 1.60 מטר. שבועיים לפני פתיחת האולימפיאדה, היא קיבלה מכתב מרשויות הספורט הגרמנים שהיא סולקה מהנבחרת הלאומית למשחקים ושיאה נמחק מטבלת השיאים. היא הוחלפה על ידי דורה רטיין שסיימה במקום הרביעי במשחקים ומאוחר יותר התגלה שרטיין היא גבר שגדל כאישה.

אלופת ארצות הברית

בשנת 1937 היגרה ברגמן לארצות הברית והתגוררה בניו יורק. היא נישאה לד"ר ברונו למברט. אותה שנה, באליפות ארצות הברית היא זכתה בשתי מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.51 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.45 מטר. שנה לאחר מכן, היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.57 מטר והגנה על תוארה וסיימה במקום שלישי בהדיפת כדור ברזל. היא פרשה מספורט תחרותי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובשנת 1942 קיבלה את אזרחותה האמריקאית.
בספטמבר 2009 יצא לאקרנים הסרט "ברלין 36" המספר את סיפור חייה של ברגמן. ב-23 בנובמבר אותה שנה שיאה הגרמני בקפיצה לגובה (1.60 מטר) הוכר רשמית והושב לטבלת השיאים הלאומית של גרמניה.
לאוניד קוגן

חיים וקריירה

קוגן נולד בדנייפרופטרובסק, אוקראינה, בן לצלם, שהיה כנר חובב. מאחר שקוגן גילה כבר בגיל צעיר עניין וכישרון לנגינה בכינור, עברה המשפחה למוסקבה, שם היה יכול ללמוד. בגיל עשר למד אצל הכנר אברהם ימפולסקי ובבית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה ואחר המשיך ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה (1943 - 1948), שם גם השתלם בלימודי המשך בשנים 1948 - 1951.
בגיל 17, עדיין כתלמיד, יצא למסע קונצרטים בכל רחבי ברית המועצות. הוא גם זכה בפרס ראשון בפסטיבל הנוער העולמי בפראג. בשנת 1951 זכה בפרס ראשון בתחרות המלכה אליזבת בבריסל, בביצוע מזהיר של 
הקונצ'רטו הראשון של פגניני, שכלל פרשנות יוצאת דופן לקדנצה של סורה.
הופעת הבכורה הרשמית שלו הייתה בשנת 1941, כאשר ניגן את הקונצ'רטו של ברהמס עם הפילהרמונית של מוסקבה באולם המופעים של הקונסרבטוריון המוסקבאי.
סיורי הסולו שלו בעולם הביאוהו אל פריז ולונדון בשנת 1955, ואחרי כן אל דרום אמריקה וארצות הברית בשנים הבאות. הרפרטואר של קוגן הקיף יותר מ-18 קונצ'רטי ומספר מלחינים מודרניים הקדישו לו קונצ'רטי.
בשנת 1952 התחיל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשנת 1980 הוזמן ללמד באקדמיה קיאניה בסיינה, איטליה.
השלטונות הסובייטיים העניקו ללאוניד קוגן עיטור כבוד בשנת 1955, את התואר "אמן העם של ברית המועצות" בשנת 1964 ואת פרס לנין בשנת 1965.
קוגן נשא לאישה את יליזווטה גיללס (אחותו של הפסנתרן המפורסם אמיל גיללס), גם היא כנרת קונצרטים. בנו, פאבל קוגן, יליד 1952, היה לכנר ומנצח מפורסם.
קוגן מת מהתקף לב כשהיה ברכבת בין ירוסלבל למוסקבה, בדרכו לקונצרט שבו היה צריך להופיע עם בנו פאבל, בשנת 1982.

טכניקה

קוגן נחשב לאחד מגדולי הנגנים הטכניים והפרשנים. סגנונו נחשב למודרני יותר ובה בשעה פחות מובהק בצביונו משל בני דורו, כמו אויסטרך. נגינתו תוארה כרזה, גרמית ותוקפנית, בעלת ויבראטו מהיר וטהור יותר. הוא שמר על צליל שווה ומלא על כל המיתרים ובכל הפוזיציות, ללא דעיכה בפוזיציות הגבוהות. אולי כתוצאה מן הטכניקה של זרוע ימין שלו, לא הניח למיתר סול להישמע רך ועדין שלא לצורך.

כלי נגינה

קוגן החזיק ברשותו שני כינורות גוארנרי דל ג'זו, כינור קולין לשעבר משנת 1726 וכינור בורמסטר לשעבר משנת 1733. הוא ניגן בקשתות צרפתיות שבנה דומיניק פקאטה. ברור, ששום כלי כזה לא היה מעולם ב"בעלותו" של קוגן. כינור כזה שווה כיום מעל 4 מיליון דולר. כלים בסדר גודל כזה הושאלו כולם על ידי ממשלת ברית המועצות לנגנים נבחרים, להשתמש בהם לזמן מה. (זאת מפי כנר קונצרטים רוסי).

הקלטות

קוגן הקים שלישייה עם הפסנתרן אמיל גיללס והצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' והקליט עמה את שלישיית הארכידוכס של בטהובן, את השלישייה ברה מינור של שומאן, שלישיות של צייקובסקי ושל קמיל סן-סאנס, את שלישיית הקרן של ברהמס ואת הרביעייה בדו מינור של פורה. בהמשך הקים קוגן שלישייה אחרת עם המנצח סווטלאנוב כפסנתרן והצ'לן לוזאנוב. קוגן היה הכנר הסובייטי הראשון שניגן והקליט את הקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג. חברת ארלקינו הקליטה יותר מ-30 אלבומים שלו.
דייוויד לי

ראשית חייו

לי, החל את דרכו בכדורסל בבית הספר צ'מינד קולג' פרפארטורי שבמיזורי. בשנת 2001, האחרונה שלו בתיכון, נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן וזכה בתחרות ההטבעות.
לאחר סיום לימודיו התקבל לאוניברסיטת פלורידה, בה שיחק במשך שלוש עונות. בעונתו האחרונה במכללות העמיד ממוצעים של 13 נקודות ו-7 כדורים חוזרים למשחק ונבחר לחמישיית העונה של המחוז הדרום מזרחי על פי בחירת המאמנים.

קריירה ככדורסלן מקצועני

לי נבחר על ידי הניו יורק ניקס במקום ה-30 בדראפט ה-NBA לשנת 2005. כבר בעונת הרוקי שלו, פתח בחמישייה ב-14 מתוך 67 המשחקים בהם שותף והעמיד ממוצעים של 5.1 נקודות ו-4.5 כדורים חוזרים למשחק. משחק השיא שלו בעונה זו היה ב-2 בינואר 2006, במשחקה של ניו יורק נגד פיניקס סאנס, שהסתיים לאחר 3 הארכות, משחק בו קלע 23 נקודות, הוריד 15 כדורים חוזרים וחטף 3 פעמים ב-52 דקות משחק.
בעונת 2006/2007, השנייה שלו בליגה, שיפר את יכולתו משמעותית והיה אחד מהשחקנים הבולטים בניו יורק. ב-20 בנובמבר 2006, לאחר שתי הארכות במשחק נגד שארלוט בובקאטס, קלע סל ניצחון 0.1 שניות לסיום, מה שהפך לסל הניצחון המהיר בכל הזמנים. בעקבות יכולתו הטובה במהלך העונה, נבחר למשחק הרוקיז נגד הסופומורס כחלק מסוף שבוע האולסטאר. במשחק עצמו הצטיין לי ועם 30 נקודות ו-11 כדורים חוזרים הוביל את הסופומורס לניצחון 155-114 ונבחר ל-MVP של המשחק. את העונה הסדירה סיים עם ממוצעים מצוינים של 10.7 נקודות, 10.4 כדורים חוזרים ו-1.8 אסיסטים למשחק. גם בעונה הבאה המשיך במגמת העלייה שלו והפך לשחקן השישי של הקבוצה. בסך הכל העמיד בעונה זו ממוצעים של 10.8 נקודות, 8.9 כדורים חוזרים ו-1.2 אסיסטים למשחק. בעונת 2008/2009, עבר עוד קפיצת מדרגה והפך לשחקן חמישייה קבוע כשהוא מעמיד ממוצעים של 16 נקודות, 11.7 כדורים חוזרים, 2.1 אסיסטים וחטיפה אחת בכ-35 דקות למשחק.
בעונת 2009/2010, פרץ לראשונה ככוכב בליגה והפך לשחקן המוביל של הניקס. במחצית העונה נבחר להחליף את אלן אייברסון בנבחרת המזרח לקראת משחק האולסטאר, בו קלע 4 נקודות והוריד 2 כדורים חוזרים בניצחון המזרח 141-139. מספר ימים לפני כן, זומן לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית לקראת אליפות העולם 2010.
ביולי 2010 עבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס. בארבע העונות הבאות היה לשחקן משמעותי בקבוצתו, בדרך כלל כשחקן החמישייה הפותחת. כשהוא קולע ממוצעים של 19 נקודות ועשרה כדורים חוזרים. בעונתו האחרונה בקבוצה, 2014/2015, זכה באליפות ה-NBA לאחר שהווריורס גברו על קליבלנד קאבלירס בסדרת הגמר.
ביולי 2015 נשלח בטרייד לבוסטון סלטיקס בתמורה לג'רלד וולאס וכריס באב.
ב-19 בפברואר 2016 שוחרר מהסלטיקס, וכעבור שלושה ימים חתם על חוזה בדאלאס מאבריקס.
בעונת 2016/2017 שיחק בסן אנטוניו ספרס, איתה הגיע עד גמר המערב, ובסיום העונה הפך לשחקן חופשי. משלא מצא קבוצה לחתום בה, הודיע ב-19 בנובמבר 2017 על פרישתו ממשחק פעיל.
מבקר פנים

מבקר פנים הוא מבקר אשר מתמנה על ידי הנהלת הארגון במטרה לבצע ביקורת פנימית והוא נמנה עם שומרי הסף של הארגון. המבקר יכול להיות עובד חברה עצמה או מומחה חיצוני העוסק בביקורת פנימית.
למרות שמבקר הפנים נבחר על ידי ההנהלה, עצמאות היא המפתח המרכזי לביצוע ביקורת פנימית, התפשרות בנושא זה עלולה להטות את הביקורת.
שדרת אלרוב ממילא

שדרת אלרוב ממילא הוא מתחם מסחר ובילוי שנפתח בירושלים ב-2007 על ידי קבוצת אל-רוב (ישראל) בבעלות איש העסקים אלפרד אקירוב.
המתחם ממוקם בשכונת ממילא ההיסטורית, בסמיכות לשער יפו ומגדל דוד. הוא כולל קניון הבנוי כרחוב להולכי רגל הממוקם בתווך בין שני טורי מבנים. אורך השדרה כ-400 מטרים והיא מתמשכת לאורך נתיבו של רחוב ממילא ההיסטורי, במקביל לרחוב יצחק קריב, מצומת הרחובות דוד המלך, שלמה המלך ואגרון ועד לרחבת שער יפו.

המתחם

שדרות ממילא הפך לאחד ממוקדי הקניות המרכזיים בעיר בזכות סגנונו הייחודי וסמיכות למרכז העיר והעיר העתיקה.
מרבית בתי העסק במתחם שוכנים משני צידי השדרה עצמה, אך יש בו גם בניין קניון שבו מספר חנויות פנימיות. שטחי המסחר בו מושכרים ב-40 עד 80 דולר למטר מרובע לכ-140 עסקים, ובכללם מותגים בינלאומיים, לצד רשתות מקומיות ובתי קפה.
בשדרות מוצגת תערוכת פסלים ומתקיימים בהן לעיתים אירועי תרבות.
אנטון אדריאן מוסרט

חייו

מוסרט, מהנדס מים במקצועו, היה פעיל מצעירותו בתנועות לאומניות הולנדיות. בשנת 1931, עוד לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הקים ביחד עם אחרים תנועה לאומנית בהולנד שנקראה "התנועה הנאציונל-סוציאליסטית של הולנד" (NSB). מראשיתה לא הזדהתה התנועה עם עקרונות המפלגה הנאצית הגרמנית במלואם, במצעה לא נכללו סעיפים אנטישמיים והיא שמה את הדגש על לאומיות הולנדית עם גוון סוציאליסטי. במרוצת הזמן התנועה הקצינה ואימצה עמדות אנטישמיות. בשנת 1936 נתקבל מוסרט אצל היטלר.
בתקופת הכיבוש הנאצי בהולנד הציע מוסרט להקים מדינה של "הולנד רבתי" שיכללו בה גם חבל פלנדריה בבלגיה וחלקים מצפון צרפת. הגרמנים דחו את ההצעה ומנעו ממוסרט השפעה של ממש על הממשל בהולנד.
בשנת 1941 ערכו הנאצים למוסרט ביקור מצולם במחנה הריכוז דכאו.
בשנת 1942 התירו הגרמנים למוסרט לכנות עצמו בתואר "מנהיג העם ההולנדי", אך היה זה תואר ריק מתוכן ומוסרט נשאר בגדר משתף פעולה ללא השפעה שלטונית אמיתית. מוסרט לא תמך ברדיפת היהודים וניסה גם להציל בודדים מהם. כן לא צידד מוסרט בהקמת לגיון המתנדבים ההולנדי בשנת 1941, אך היה חסר השפעה ממשית למנוע את הקמתו. הלגיון הוקם ומשך אליו כ־25,000 מתנדבים הולנדיים שלחמו בחזית הרוסית במסגרת הוואפן אס אס (האס אס הקרבי).
עם תום המלחמה נעצר מוסרט, הועמד לדין על בגידה והוצא להורג בירייה בהאג ב־7 במאי 1946, ימים אחדים לפני יום הולדתו ה־52.
סבסטיאו סלגאדו

ביוגרפיה

סלגדו נולד ב-8 בפברואר 1944, באיימורס, שבמדינת מינאס ז'ראיס בברזיל. הוא החל ללמוד כלכלה וסיים תואר שני באוניברסיטת סאו פאולו. הוא החל לעבוד ככלכלן בארגון הקפה הבינאלומי, ונשלח פעמים רבות לאפריקה מטעם הבנק העולמי, שם גם החל את צעדיו הרציניים הראשונים בצילום. בשנת 1973 הוא עזב סופית את תפקידו ככלכלן והחל לעבוד כצלם, תחילה בצילום עיתונות ובהמשך יותר בתחום הצילום דוקומנטרי. הוא החל לעבוד בסוכניות צילום, דוגמת סיגמא, גאמה שבפריז ובסופו של דבר, בשנת 1979, בסוכנות מגנום הבינלאומית.
בשנת 1994 עזב את סוכנות מגנום, וביחד עם אשתו הקים סוכנות עצמאית בפריז, שם הציג את תמונותיו. הוא במיוחד נטה לצילומים חברתיים במדינות עולם שלישי ומדינות מתפתחות. החל מ-2001 הוא משמש שגריר של רצון טוב של ארגון יוניצ"ף.
בשנת 1998 הקים יחד עם אשתו ארגון בשם Instituto Terra, העוסק בשיקום יערות גשם והיער האטלנטי.
סלגדו עובד בפרויקטים ארוכי טווח, אותם הוא יוזם ומתכנן בעצמו, אותם הוא מפרסם בסופו של דבר כספרים.