google/wiki40b huggingface dataset:
גן החיות של צ'יאנג מאי

היסטוריה

בשנת 1950 שלחה ממשלת ארצות הברית יועצים צבאיים כדי להכשיר משטרה שבטית לאורך הגבול של תאילנד. ביניהם היה הרולד מייסון יאנג (Harold Mason Young), יליד בורמה ובנם של מיסיונרים אמריקאים. יאנג החל לעזור לבעלי חיים פצועים, ומבקרים החלו לבוא כדי לראות את אוסף החיות שלו.
הממשלה המחוזית של צ'יאנג מאי הקדישה לחיות שטח קרקע לרגלי הר סוטפ (Suthep), והמתקן נפתח לציבור ב-1957.
כאשר נפטר יאנג ב-1974, נלקח הנכס על ידי מחוז צ'יאנג מאי. גן החיות הורחב לגודלו הנוכחי, והועבר לארגון הגן הזואולוגי, תחת חסותו של מלך תאילנד. הוא הוכרז כגן החיות הרשמי של מחוז צ'יאנג מאי ב-1977. 

תצוגות וחיות

גן החיות של צ'יאנג מאי מופעל באופן פרטי וכולל מגוון גדול של בעלי חיים. בנוסף, יש בו שני אקווריומים גדולים, בהם האקווריום הימי הגדול ביותר באסיה. ב-28 באוקטובר 2008, נפתחה לציבור המנהרה המימית הארוכה בעולם באורך של 133 מטר.
כ-400 מינים של בעלי חיים מיוצגים בגן החיות כולל קואלות, פינגווין הומבולדט, דובי ים איונים, קרנפים, היפופוטמים, פלמינגו, ג'ירפות, זברות, יענים, גמלים, אריות, נמרים, עבדקן הרעמה, טפיר אסייתי, וסוגים רבים של זוחלים. גן החיות הוא גם ביתם של שני פילים ושלוש פנדות ענק.
הפנדה הענק לין הואי (Lin Hui) וצ'ואנג צ'ואנג (Chuang Chuang) הגיעו לגן החיות ב-12 באוקטובר 2003, בהשאלה מסין, למשך 10 שנים. הבת שלהם לין בינג (Lin Bing) נולדה בגן החיות ב-27 במאי 2009. משפחת הפנדות תוחזר לסין כשהיא תהיה בת שנתיים. לין בינג היא מהפנדות ענק הבודדות שנולדו בשבי מחוץ לסין.

תחבורה

בגן החיות נבנתה מסילת רכבת בת שני הקילומטרים שנפתחה בשנת 2005. המסילה עוברת סביב המתחם ויש לה ארבע תחנות. הרכבות הממוזגות יכולות להעביר 50–70 נוסעים. בגן החיות יש גם חשמליות שבאמצעותן יכולים המבקרים לנסוע ברחבי גן החיות. השימוש בשני אמצעי התחבורה מותנה בתשלום.
תאודור הרצקה

חייו

הרצקה נולד למשפחה יהודית מסורתית. למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט. בשנת 1872 מונה לעורך הכלכלי של העיתון הווינאי ה"נויה פרייה פרסה" (Neue Freie Presse), שאותו ערך עד שנת 1879. בשנה זו ייסד את העיתון "וינר אלגמיינה צייטונג" (Wiener Allgemeine Zeitung), שאותו ערך עד 1886. לאחר מכן ערך עוד מספר עיתונים.
התאוריות הכלכליות שפרסם הרצקה הקנו לו שם כתאורטיקן כלכלי. בעבודתו ככלכלן תמך הרצקה באימוץ סטנדרט הזהב. תמך בהוזלת התחבורה הציבורית, בייחוד הרכבות. בשנת 1874 ייסד, יחד עם כמה מאלה שהיו שותפים לדעותיו, את החברה האוסטרית לכלכלה, והשתתף בעבודתה.
בשנת 1890 יצא לאור בלייפציג הרומן האוטופי "פריילנד: חזון עתיד סוציאלי" (בגרמנית: Freiland, ein soziales Zukunftsbild). בספרו מתאר הרצקה מדינה אוטופית שתקום באפריקה, ואשר תתבסס על קואופרטיבים יצרניים שהחברוּת בהם וולונטרית, ורווחת אזרחיה תנבע גם ממכונות (רובוטים) ופיתוחים טכנולוגיים אחרים.
הספר הפך לרב-מכר ותורגם לכל השפות האירופיות החשובות. הרצקה סחף אחריו תומכים רבים, והצליח לארגן אספה של תומכי הרעיון ממדינות שונות. באספה זו הוחלט לנסות לרכוש קרקעות באפריקה הבריטית שישמשו להקמת החברה האוטופית. כאשר הגיעה המשלחת ליעדה התברר כי בשל המתחים שבין הקיסרות האוסטרית לבין הבריטים, לא היו האנגלים מוכנים למכור אדמות לארגון שמרכזו בווינה.
הרצקה היה מיודד עם יוהנס ברהמס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב הרצקה בוויסבאדן, ושם נפטר ב-1924 בגיל 80.
יוסי בכר (ראש עיר)

ביוגרפיה

יוסי בכר נולד בשנת 1967 בבת ים, בה גדל כבן למשפחה בת שבע נפשות. שירת בצה"ל כטכנאי מערכות חימוש.
בתחילת שנות ה-90 סיים את לימודיו בתחום עמילות מכס עם קבלת רישיון מקומי ובינלאומי. עבד בחברות שילוח ועמילות מכס שונות ושימש כמנכ"ל ובעלים של אחת מהן. עם בחירתו לראשות העירייה פרש מהעיסוק בתחום.
בשנים 2003–2008 שימש כנציג ציבור בוועדת הערר של עיריית בת ים לנושא ארנונה לעסקים. בנובמבר 2008 נבחר לחבר מועצת העיר ברשימת "בת ים בראש מורם" בראשות שלומי לחיאני, ומונה ליו"ר ועדת המכרזים של עיריית בת ים, בתחומי התשתיות, תעשייה ומסחר, חינוך, תרבות וספורט. בהמשך מונה ליו"ר ועדת הביטחון העירונית. באוקטובר 2013 נבחר לקדנציה שנייה כחבר מועצת העיר מטעם הרשימה.
בפברואר 2014 קבעו חברי מועצת העיר שבכר ימלא את מקומו של לחיאני שהושעה מתפקידו עקב כתב אישום נגדו, ובכר הפך לראש העיר בפועל. בינואר 2015 נבחר בכר ברוב של כ-500 קולות מול אלי יריב בבחירות מיוחדות לראשות העיר בת ים שהתקיימו לאחר שבית המשפט הרשיע את לחיאני וקבע שיש קלון בעבירות שבהן הורשע. ב-19 באפריל 2016 ביטל בית המשפט המחוזי תל אביב את תוצאות הבחירות לראשות העירייה בת ים, עקב התערבותו הפסולה של שלומי לחיאני בבחירות, הבטחת טובות הנאה בידי בכר וליקויים חמורים נוספים. החלטה זאת בוטלה על ידי בית המשפט העליון בפברואר 2017.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הודיע בכר על תמיכתו ברשימה יחד - העם איתנו שבראשות אלי ישי שתמך בו בבחירות המיוחדות.
התמודד באוקטובר 2018 על כהונה שנייה, בבחירות הוא עלה לסיבוב שני נגד צביקה ברוט, והפסיד.
מיקולינו

תולדות היישוב

הכפר נזכר לראשונה במאה ה-16 כיישוב בתחום הדוכסות הגדולה של ליטא. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי מיקולינו

בשנת 1897 נמנו בכפר 1,171 יהודים. בשנות השלושים של המאה ה-20 נותרו ביישוב כ-400, כשליש מתושביו.
באמצע יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את קרוב ל-300 היהודים שנותרו בו בגטו בן חמישה בתים.
ב-23 בפברואר 1942 הועברו כל יושבי הגטו שבכפר לרודניה הסמוכה מדרום, ושם נורו עם יתר יהודי הסביבה.
Braid

העלילה

במרכז הסיפור עומד אדם בשם טים, המבקש להציל נסיכה אשר "נחטפה בידי מפלצת איומה ומרושעת". יחסיו של טים עם הנסיכה מעורפלים, והדבר הברור היחיד הוא שטים עשה טעות כלשהי עליה הוא מבקש לכפר או, אם ניתן, למחוק. במסך הפתיחה של כל אחד מן העולמות מוצג בפני השחקן טקסט השופך עוד אור על מסעו של טים, וכולל תיאורים רגשיים והגיגים פילוסופיים בנושאים כמו סלחנות, חרטה, תשוקה ותסכול.

ביקורת

עם שחרור המשחק לשירות "Live Arcade" של Xbox, הוא צבר ביקורות חיוביות במיוחד ועמד על ציון ממוצע של 93 באתר MetaCritic. הוא הפך למשחק בעל הדירוג הגבוה ביותר באתר Xbox Live, ונרכש על ידי למעלה מ– 55,000 איש בשבוע הראשון. ג'ונתן בלו ציין כי הרווחים היו גדולים ביותר, וכי הרוויח יותר כסף מאשר לו היה עובד במשרה יוקרתית במשך כל תקופת העבודה על המשחק.
הביקורת השלילית העיקרית שקיבל המשחק קשורה לאורכו הקצר. הילארי גולדשטיין מאתר המשחקים IGN ציינה כי המשחק "לא נותן סיבה לחזור אליו" לאחר השלמת כל השלבים. בנוסף, גם מחירו של המשחק עורר טענות לא מעטות, אולם היו מבקרים רבים שציינו כי הוא "שווה כל גרוש". חלק מן הביקורות ציינו כי נסיונותיו של בלו לשלב בין הסיפור לבין המשחק צלחו אך ורק בעולם האחרון, וכי עד אז הסיפור משעמם ומעורפל יתר על המידה.
גרסת ה– PC של המשחק נתפסה כנאמנה למקור, ללא כל תוספות מיוחדות או שינויים מרחיקי לכת. מבקרים אף ציינו כי השליטה דרך המקלדת מוסיפה להנאה ממנו. המשחק הומר בהמשך ל-Playstation 3 ולמערכות ההפעלה Mac OSX ו-Linux 

בנוסף לזכייה בפרס בפסטיבל המשחקים העצמאיים בשנת 2006, נבחר המשחק על ידי אתר Gamespot כמוביל בקטגוריות "משחק הקונסולה המקורי הטוב ביותר להורדה", "משחק הפלטפורמה הטוב ביותר" ו– "המוזיקה הטובה ביותר". המגזין הרשמי של Xbox בחר בו, בין השאר, בקטגוריות "הפסקול הטוב ביותר" ו– "הסוף הטוב ביותר".
סטפן קארל סטפנסון

קריירה

הקריירה של סטפנסון החלה בשנת 1994. בגיל 19, הוא עבד בתור בובנאי בטלוויזיה. בשנותיו כמתאגרף, הוא גם למד באקדמיה לדרמה של איסלנד. עם זאת, הוא לא היה מרוצה מנקודות המבט של סטנדרטים דרמטיים איסלנדים. הוא נזכר כי מנהל בית הספר התיכון שלו אמר כי "ממלא מקום לא עושה פרצופים ומשנה פנים".
לימים הוזמן סטפנסון על ידי מאגנוס שבינג, מתעמל איסלנדי, לגלם את אחת הדמויות בהצגה השנייה של "נווה עצלנות". סטפנסון הסביר כי "שבינג רצה שהילדים יהיו בריאים יותר, ולכן הוא יצר מחזמר בשם 'נווה עצלנות'. הוא שיחק את ספורטקס, פנאט הכושר, ואני הייתי רובי רקב, הבחור שאהב להישאר בבית ולישון". לאחר ההצלחה הראשונית עם המחזמר ביצעה ניקלודיאון עסקה עם יוצרי "נווה עצלנות" על מנת לשדר את ארבעים הפרקים הראשונים של הסדרה, ואלה הופקו באולפן מיוחד שנבנה באיסלנד. בתחילת דרכה של "נווה עצלנות" בתחילת שנות ה-2000, סטפנסון לא ידע אנגלית כלל, אך במהרה שלט בשפה באופן מלא.

חיים אישיים

סטפנסון התגורר בלוס אנג'לס יחד עם אשתו, שלוש בנות ובן אחד.
הוא אובחן לראשונה כחולה בסרטן כיס המרה ב-2016 ועבר ניתוח להסרת גרורות בשנת 2017.  המחלה חזרה בשנת 2018 באופן חמור יותר, ובשנה זו הוענק לו אות "מסדר הפלקון".

מחלתו ומותו

סטפנסון הודיע באוקטובר 2016 כי אובחן כחולה בסרטן כיס המרה; בעקבות כך, נוצר קמפיין "GoFundMe" על ידי אחד מהיוצרים הראשיים של נווה עצלנות, מארק ואלנטי, לסייע לשלם את עלויות המחיה של סטפנסון כאשר הוא נעשה חולה מדי לעבודה. הקמפיין זכה לפופולריות על ידי משתמשי יוטיוב שונים שהעלו פרודיות על עבודותיו של סטפנסון, בין השאר על השירים "We Are Number One" ו"The Mine Song" מהתוכנית. סטפנסון הבהיר במהלך מסע הקמפיין של "GoFundMe", כי בעוד שהגרורות שלו הוסרו לאחר ניתוח כבד מוצלח ביוני 2017, הוא עדיין היה חולה וסירב לקבל עוד טיפולים.
במרץ 2018 התבשר סטפנסון כי הסרטן שלו סופני, ואמר כי הוא עובר כימותרפיה כדי להאריך את חייו. באפריל 2018 הודיע כי הוא בחר להפסיק את הטיפול הכימותרפי, והחל לסגור את כל חשבונות המדיה החברתית שלו. הוא נפטר ב-21 באוגוסט 2018, בגיל 43. אשתו אמרה כי "לפי בקשתו של סטפן, לא תהיה הלוויה. שרידיו יפוזרו בחשאיות באוקיינוס רחוק".
המנהל שלו, שריל אדיסון, הכריז כי אקדמיה ומרכז לאומנויות הבמה על שמו יושקו בשווייץ בשנת 2019 כמחווה לפועלו ולקריירה שלו.
חלוצי רודוי

ביוגרפיה

רודוי נולד בישראל וגדל בבאר טוביה. הוא נקרא על שם קרוב משפחתו, חלוציאל רודוי, שלחם בשורות הפלמ"ח ונפל בקרב מלכיה ב-10 במאי 1948. רודוי התגייס לצה"ל ב-1982 ושובץ בחיל השריון. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים בחטיבה 401, וכן כמדריך בקורס קציני שריון. ב-1987 מונה למפקד פלוגה וב-1988 לסגן מפקד גדוד, יצא ללימודים אקדמאיים וסיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1992 מונה למפקד גדוד 46 של חטיבה 401, וב-1994 לראש ענף התקשוב במפקדת חילות השדה. בתפקידו הבא היה מפקד גדוד קורס קציני השריון. 
ב-1998 קודם לדרגת אלוף-משנה ונקרא להקים את המכללה לפיקוד טקטי של זרוע היבשה, במקביל להיותו מפקד חטיבת שריון במילואים, עוצבת כוכב האור. ב-2001 קיבל את הפיקוד על חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מבצע חומת מגן. ב-2003 קיבל את הפיקוד על חטיבה 460, שבתקופתו אוחדה עם בית הספר לשריון והפכה לחטיבת ההכשרות של החיל. 
באוקטובר 2005 קודם לדרגת תת-אלוף והתמנה לקצין שריון ראשי ומפקד עוצבת עידן, אוגדת מילואים בפיקוד המרכז. כקצין שריון ראשי נדרש להתמודד עם קשיי השריון הישראלי מול איום הנ"ט של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה כאשר בתום הלחימה מונה לראש וועדה לבדיקת נושא זה מטעם זרוע היבשה. ביולי 2008 סיים את תקופת כהונתו, ומונה לנספח צה"ל בסינגפור. השתחרר ב-2013.
משמש מנהל פיתוח עסקי בחו"ל בחברת הייעוץ הביטחוני SBM.
מארט פום

קריירת מועדונים

פום התחיל את הקריירה שלו בקבוצת אריות טאלין. כבר בעונתו הראשונה בבוגרים ערך 20 הופעות וכעבור עונה אחת חתם בספורט טאלין. בשנת 1992 עזב לראשונה את אסטוניה כאשר חתם בקופס הפינית. אחרי חצי עונה חתם בפלורה טאלין, כעבור עונה אחת עבר לויל השווייצרית. בשנת 1994 עבר לפורטסמות', בה רשם רק 4 הופעות במהלך עונת 1994/1995, לכן חזר לפלורה טאלין כשחקן מושאל למשך שנתיים.
בקיץ 1997, פום חזר לאנגליה כאשר חתם בדרבי קאונטי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג נגד מנצ'סטר יונייטד באולד טראפורד. עד מהרה הפך לשחקן אהוב בדרבי ובסיום עונת 1999/2000 זכה בתואר שחקן העונה של האוהדים. בתום עונת 2001/2002 ירדה דרבי לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בקיץ 2002 הושאל לסנדרלנד. למרות שלא רשם דקות משחק במהלך העונה, בקיץ 2003 נרכש על ידי המועדון. ב-20 בספטמבר 2003 הבקיע שער בדקה ה-90 של המשחק שנתן לקבוצתו נקודה במשחק נגד דרבי קאונטי. במהלך העונה הוא סבל מכמה פציעות, אך עד מהרה חזר למקומו כשוער ראשון. בתום עונת 2004/2005 חזר עם סנדרלנד לפרמייר ליג.
באוגוסט 2005 הושאל לארסנל ושימש כשוער שלישי. בינואר 2006 חתם רשמית במועדון. בנובמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במסגרת גביע הליגה האנגלית נגד אברטון בו ניצחה ארסנל 0-1. את הופעת הבכורה שלו בליגה, הוא ערך נגד פורטסמות'.
ב-26 במאי 2007, פום חתם בווטפורד. את העונה הראשונה שלו בווטפורד התחיל כשוער ראשון, אך גילה יכולת רעה ואיבד את מקומו בהרכב. ב-30 באפריל 2009 שוחרר מהמועדון, בהמשך הודיע על פרישה.

קריירה בינלאומית

פום ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אסטוניה ב-1992 במשחק ידידות נגד סלובניה. בנובמבר 2003 נבחר על ידי ההתאחדות לכדורגל באסטוניה לייצג את המדינה ככדורגלן היובל של אופ"א. ב-10 ביוני 2009 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת בתיקו 0-0 נגד פורטוגל.
סמל סרביה

סמל סרביה הומלץ לשימוש ב-17 באוגוסט 2004. למעשה זהו הסמל של שושלת אוברנוביץ' (Obrenović) משנת 1882.
הסמל כולל את העיט הדו-ראשי של משפחת נמניץ' (Nemanjić) שמבוסס על הסמל הביזנטי. ברקע נמצאת ברקע השכמייה הפרוותית שפעם היה לבוש המלך .
העיט המרכזי מצויר על המגן האדום. גוף העיט וכנפיו הם בצבע כסף, כאשר לשונו, מקורו, רגליו וטפריו זהובים. כמו כן צוירו זוג פלר דה ליס בצבע זהב.
המגן מייצג את האומה. במרכז המגן נמצא צלב כסף. תרשים זה של המגן היה בשימוש ממלכת סרביה והכנסייה הסרבית עוד בימי הביניים.
הצלב המרכזי במקור היה בסמל הביזנטי, וייצג את האות בטא היוונית. הוא היה אמור לתת ביטוי לסיסמה Basileus Basileon Basileuon Basileusin (מלך המלכים, מושל המלכים). אמירה זו היה בשימוש המלכים הסרבים במאה ה-14 ממשפחת מרנצ'ביץ' (Mrnjavčević).
כמו כן, הצלב דומה לאות C הקירילית שמייצגת צליל "ס". בדרך כלל זה נקשר לסיסמת Samo sloga Srbina spašava (רק איחוד יציל את הסרבים).
אף על פי שסרביה היא רפובליקה, הסמל כולל את הכתר. הדבר אמור לתת ביטוי למורשת, כמו בסמלים של רוסיה, פולין ומונטנגרו.

רקע פוליטי

למרות השימוש בסמל, הוא לא אושר רשמית כנדרש בחוקה. בהתאם לחוקה, שינוי הסמל יכול להתקבל רק על ידי הפרלמנט ומשאל עם ברוב מיוחד של 2/3. ההערכה היא שקבלת רוב כה גדול קשה לביצוע. לכן, בהתאם לקונצנזוס הרחב, הממשלה החליטה על השימוש בסמל זה במקום הסמל מהתקופה הקומוניסטית, בהתאם למה שהוגדר כ"המלצת" הפרלמנט.
צסק"א מוסקבה (הוקי קרח)

היסטוריה

הקבוצה יונקת את שורשיה מחברת מועדון מחליקי הקרח של מוסקבה (Московский клуб лыжников, МКЛ). ביוני 1901 הקבוצה אורגנה מחדש כחלק מחברת OLLS (חברת חובבי ספורט ההחלקה; «Общества любителей лыжного спорта», ОЛЛС). באפריל 1923 החברה הפכה לחברת OPPV, חוג הספורט הצבאי האופטי (опытно-показательная военно-спортивная площадка ВСЕОБУЧА, ОППВ) שהיה למועדון הספורט של הצבא האדום. בשנת 1928 הוקמה אגודת צדק"א. בשנת 1946 (במה שנחשב רשמית לשנת ההקמה של הקבוצה) אורגנה קבוצת ההוקי קרח שנקראה בשם צדק"א (ЦСКА, Центральный дом Красной Армии; הבית המרכזי של הצבא האדום).
בשנת 1951 הקבוצה שינתה את שמה לצדס"א (ЦДСА, Центральный дом Советской Армии, הבית המרכזי של הצבא הסובייטי), ובשנת 1954 שינתה הקבוצה את שמה לצס"ק מ"ו (ЦСК МО, Центральный спортивный клуб Министерства обороны, מועדון הספורט המרכזי של משרד ההגנה). לבסוף בשנת 1959 הקבוצה שינתה את שמה לשם הנוכחי צסק"א (ЦСКА, Центральный Спортивный Клуб Армии), שמשמעותו "מועדון הספורט המרכזי של הצבא".

התקופה הסובייטית

בתקופת ברית המועצות הקבוצה זכתה ב-32 אליפויות (מ-46 עונות שהתקיימו), כולל סדרה רצופה של 13 אליפויות. אחד הסיבות העיקריות לכך ניתן לראות בעדיפות שהקבוצה קיבלה לבבחירת שחקנים צעירים. משנת 1947 ועד לשנת 1970 מאמן הקבוצה היה אנטולי טראסוב. בין 1977 ל-1996 אימן אותה ויקטור טיחונוב, תחתיו זכתה הקבוצה ב-12 אליפויות רצופות עד 1989. במהלך אחת מאותן עונות, 1983/84, ניצחה צסק"א 43 משחקים רצופים, מהם 39 ניצחונות רצופים מתחילת העונה, ההפסד היחיד שלה באותה עונה היה מול מועדון ההוקי סק"א פטרבורג.
במהלך השנים 1976–1991 הקבוצה שיחקה 36 משחקים נגד קבוצות מליגת ה-NHL וניצחה ב-26 מהם.

לאחר התפרקות ברית המועצות

למרות היותה הקבוצה הטובה ביותר בליגה הסובייטית, עד עונת 2018/19 לא הגיעה הקבוצה להישג של ממש. הישגה הגדול ביותר בליגת ה-KHL היה ההגעה לחצי גמר גביע גגארין ב-2008 וב-2015. אולם, בעונת 2015 הוחלט כי תואר אלופת רוסיה תוענק לקבוצה הרוסית שמסיימת במקום הראשון בעונה הסדירה וצסק"א שסיימה במקום הראשון בעונה הסדירה זכתה באליפות המדינה, לראשונה מאז 1991.
בעונת 2016 שוב סיימה במקום הראשון בעונה הסדירה של KHL ולראשונה בתולדותיה העפילה לגמר גביע גגארין לאחר שגברה על סק"א פטרבורג בחצי גמר הפלייאוף, אך הפסידה את אליפות KHL למטאלורג מגניטוגורסק וסיימה כסגנית האלופה במה שמהווה להישג השיא שלה מאז 1991.
בעונת 2018 התמודדה בשלב רבע גמר גביע גגארין ושברה שיא בליגת KHL, במשחק הארוך ביותר בתולדות הליגה, לאחר ששיחקה במשך 142 דקות ו-9 שניות, במשחק הפלייאוף החמישי נגד יוקריט הלסינקי, שניצחה 2:1 וצמצמה את תוצאת המפגשים ל-3:2 בסדרה. בהמשך העפילה גם לגמר גביע גגארין, לאחר שגברה על אלופת העונה שעברה, סק"א סנקט פטרבורג, בתוצאה 4:2 בסדרה. אך הפסידה בסדרת הגמר בתוצאה 4:1 לאק בארס קאזאן.
בעונת 2018/2019 זכתה באליפות הליגה הסדירה, בעקבות מאזן של 9 הפסדים בלבד ו-52 ניצחונות ב-61 משחקים, שהעניק לה את הזכייה בגביע היבשת. היא אף העפילה לגמר גביע גגארין עונה שנייה ברציפות, אך הפעם סוף סוף הצליחה לזכות בגביע, אחרי שגברה על אוונגרד אומסק בגמר גביע גגארין בארבעה משחקים בלבד - תואר אליפות ממשי ראשון לקבוצה מאז פירוק ברית המועצות. צסק"א הפכה לקבוצה הראשונה שזוכה בגביע היבשת ובגביע גגארין באותה עונה והראשונה, בתולדות KHL, שמנצחת בסדרת הגמר בלי להפסיד אף משחק.
דלית קהן

דלית קהן (נולדה ב-8 באוגוסט 1968) היא שחקנית קולנוע, יוצרת ותסריטאית טלוויזיה ישראלית.

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בתל אביב, חיה במהלך התבגרותה עם משפחתה בקוסטה ריקה ובניקרגואה. לאחר שחזרה ארצה, הייתה חלק מ"להקת צעירי תל אביב", ומשם עברה להיות סולנית בלהקת הפאנק "דיבור עקיף" שהייתה אחת מלהקות הבית של מועדון הפינגווין. היא סיימה את שירותה הצבאי ביחידת 8200 והחלה ללמוד משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב בתל אביב, שם זכתה במלגת הצטיינות מטעם "קרן שרת".
קהן היא אחותה של זמרת הגראנג' מיכל קהן המכונה "נערת ההפקר".
היא נשואה ואם לשלוש בנות.

משחק

קהן החלה את דרכה כשהופיעה מספר פעמים כקומיקאית בתוכנית "זהו זה" ובפרסומת "לולו של קשרל" והשתתפה בתפקיד מנחת תחרות אומנות בסדרה קופיקו, כשכבר בשנת 1994, השנה שבה סיימה ללמוד, קיבלה את ההזדמנות הקולנועית הראשונה שלה. היא נבחרה לככב בסרטם של איתן פוקס ועירית לינור, "שירת הסירנה", לצד אורלי זילברשץ בנאי ויאיר לפיד. הקומדיה הרומנטית בצל מלחמת המפרץ מאוד הצליחה. בשנת 1995 שחקה בסרט הקצר "רב קומות". בשנת 1996 שחקה בסרטו של עמוס גיתאי "זירת הרצח" לצד אביב גפן, וב-1998 בסרט נוסף של גיתאי, זוכה פרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים לקולנוע, "יום יום", לצד משה איבגי וחנה מרון. ב-2001 שחקה בסדרת הטלוויזיה "דקות של תהילה" לצד יהודה לוי.
באותה שנה שיחקה קהן לצד אלון אבוטבול בסרטו של עודד דוידוף "מרס תורכי". על משחקה בסרט זכתה בפרס אופיר. בסוף אותה שנה השתתפה בסרט הטלוויזיה "1,000 קלוריות", לצד אסתי זקהיים. בסדרה גרמנית "רוזה רוט" בבימוי קרלו רולה. בשנת 2003 שיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "עלילה", לצד חנה לסלאו ורונית אלקבץ. הסרט השתתף בפסטיבלים שונים בעולם. ב-2005 כתבה וכיכבה בסרטו הקומי של איתן ענר "ריקי ריקי" לצד ניר לוי, גילה אלמגור וטל פרידמן.
השתתפה כשחקנית מובילה בעוד מספר סדרות ודרמות בטלוויזיה, ב"ייסורי אפרים", לצד דובל'ה גליקמן ולימור גולדשטיין, בדרמה "מה אתה סח" של אבנר ברנהיימר ואיתן צור, בדרמה "לילה באדיס" בבימויו של אמנון רובינשטין, ב"כן או לא" בבימוי שרון עמרני, ב"דו"ח אבגי סוויסה" שביים איתן ענר, ב"קפה פריז" לצד אסתי זקהיים ואסי לוי, וכן התנסתה בהנחיית "קלף חזק".
בתיאתרון שיחקה ב"ביאנקה" בבית לסין וכן ב"חמץ" של שמואל הספרי וב"מעקב באפילה" של רוני פינקוביץ'.
בפרסומות כיכבה גם בקמפיין סלקום, ויקול, בנק הפועלים, מנה חמה, מפעל הפייס.
תפקידה האחרון היה רונה בסדרה "מתי נתנשק" בערוץ 10, סדרה אותה יצרה.

כתיבה ופורמטים

במהלך שנות התשעים הצטרפה לעיתון תל אביב של ידיעות אחרונות, ראיינה בעיקר אנשי תרבות, חלק מהכתבות היו כתבות שער.
עבדה במשרדי הפרסום "רגב קוויצקי" ו"פוגל לווין" בתור קופירייטרית.
כתבה את סרט הקולנוע "ריקי ריקי" הסרט זכה בפרס מיוחד בפסטיבל הקומדיות של טורונטו.
בנוסף, במהלך השנים החלה קהן לפתח את קריירת הכתיבה הטלוויזיונית שלה. היא פיתחה את פורמט הנייר "Attractions Secret" תוכנית ריאליטי רומנטית. הפורמט נמכר לרשת FOX העולמית, הופק ושודר בהצלחה שתי עונות באיטליה.
היא יצרה וערכה את הפורמט ללייט נייט "החיים היפים" ששודר ברשת, מן טייק אוף על התוכנית "חיים שכאלה".
היא עזרה בפיתוח הטלנובלה "ילדות רעות" לערוץ 24. וכן עבדה בפיתוח תוכניות שונות.
בדצמבר 2007 עלתה לשידור בערוץ 10 הסדרה "מתי נתנשק", שקהן היא היוצרת והתסריטאית שלה, ואף משחקת בה את אחד התפקידים הראשיים (רונה). הסדרה זכתה להצלחה גדולה ונמכרה ל- HBO אירופה. היא הופקה ושודרה בהצלחה רבה בצ'כיה, סלובקיה, הונגריה, רומניה וכן ברוסיה ואוקראינה. בחלק מהמדינות היא כבר לקראת עונתה השלישית.
המטבח המרוקאי

המטבח המרוקאי (בערבית: المطبخ المغربي) הוא המטבח הנהוג במרוקו והוא בעל גיוון רב.
הסיבות לגיוון היא הקשרים הרבים של מרוקו עם העולם החיצון לאורך מאות שנים. הגיוון האקלימי והנופי המאפשר מגוון של גידולים חקלאיים וכן מיקומה של מרוקו בין יבשת אפריקה ליבשת אירופה על נתיבי המסחר, היבוא והייצוא של המזון.
המטבח המרוקאי הוא שילוב השפעות ערביות, ברבריות, מוריות, מזרח תיכוניות, ים תיכוניות, אפריקאיות ויהודיות. במהלך השנים עיצבו הטבחים בארמונות המלוכה של פאס, מקנס, מרקש, רבאט וטטואן את המטבח המרוקאי כפי שהוא מוכר היום.

מבנה הארוחות

ארוחת הצהריים היא הארוחה הראשית, מלבד בחג הרמדאן. ארוחה מרוקאית טיפוסית מתחילה בסדרה של סלטים חמים וקרים, ונמשכת בטג'ין (נזיד בשר/עוף מרוקאי). בכל ארוחה נהוג לאכול לחם. לעיתים קרובות, תלוי במצבם הכלכלי של הסועדים, מוגש לאחר מכן, בשר טלה או בשר עוף, ולבסוף, קוסקוס עם בשר וירקות. מנהג נפוץ הוא שתיית כוס תה ממותק עם נענע בסוף הארוחה. למקרים של סעודה לא צפויה קיים במטבח המרוקאי הכליע העשוי מנתחי בשר בקר מבושל, מטוגן, ומשומר בשמן.

שימוש בתבלינים

נעשה שימוש נרחב בתבלינים במאכלים במטבח המרוקאי. בעוד שתבלינים רבים יובאו למרוקו במשך אלפי שנים, מרכיבים רבים, כמו זעפרן, נענע, זיתים, תפוזים ולימונים מיוצרים במרוקו. תבלינים נפוצים במיוחד - קינמון, כמון, כורכום, ג'ינג'ר, פלפל, פלפל אדום, זרעי אניס, זרעי שומשום, כוסברה, פטרוזיליה, זעפרן, נענע ותערובת בשם ראס אל חנות.
במרוקו גדל גם עץ הארגן שממנו מפיקים את שמן הארגן הנחשב לשמן היקר בעולם לאחר תהליך כתישת האגוזים הגדלים עליו שטעמם דומה לטעם של שקדים.

קינוחים

במטבח המרוקאי נהוג לסיים את הארוחה בפירות עונתיים המוגשים לשולחן. קינוח נפוץ אחר הוא השבקייה, בצק בצורת בייגלה המטוגן בשמן עמוק, ספוג בדבש ומפזרים עליו זרעי שומשום; הוא נאכל במהלך חודש הרמדאן. ישנו גם הספינג' הנחשב בתור סופגנייה מרוקאית.

מטבח יהודי מרוקו

ליהודי מרוקו היו מאכלים נפרדים משלהם לאירועים עבריים. כגון: המופלטה שנהוג להכין בחג המימונה לאחר פסח, הז'ביב נואה שנהוג להכין לכבוד ראש השנה,  וגם הברקוקש שהיא דייסה העשויה מ-בורגול שנהוג להגיש בין חג הפורים לחג הפסח.
יעקב וינשל

משפחתו

וינשל נולד בטביליסי שבגאורגיה לד"ר זאב וקרולינה וינשל. אחרי מעבר משפחתו לבאקו בעקבות עבודותיהם של הוריו סיים את בית הספר התיכון במקביל להיותו יושב ראש אגודת הנוער הציונית יהודה הצעירה ("מולודאיה יהודיה"). ב-1920 התחתן עם אסתר (לבית בינסקי) ונולד להם בנם אריה. ב-1922 עלתה המשפחה לארץ והם השתקעו בתל אביב. אשתו נפטרה ב-7 בפברואר 1928, והוא התחתן בשנית ב-1936 למלה (בת שניאור זלמן אקון). בן דודו לב לנדאו היה פיזיקאי סובייטי, מבכירי הפיזיקאים התאורטיים של המאה ה-20 וחתן פרס נובל לפיזיקה.
יעקב וינשל נטמן בבית העלמין קריית שאול והותיר אחריו את רעייתו ובן אחד.
על שמו רחוב בתל אביב.

עבודתו כרופא

וינשל למד רפואה (1910–1915) באוניברסיטת מינכן, ז'נבה ודורפאט. ב-1916, בעת מלחמת העולם הראשונה, קיבל תואר דוקטור. הוא שימש כרופא בצבא הרוסי, בחזית הטורקית ובצפון איראן וכן כקצין רפואה. התמחה בכירורגיה בבית החולים של אוניברסיטת באקו וב-1921 פרסם (עם פרופסור קונסטנטין פינקלשטיין) ספר לימוד בשם "כירורגיה כללית".
עם עלייתו לארץ ישראל החל וינשל לעבוד בבית החולים הדסה בתל אביב ומאוחר יותר במסגרת קופת חולים כללית.

פעילותו הציונית

ב-1909 ביקר עם אביו בארץ ישראל כהקדמה לעלייתם בעתיד. בעת לימודי הרפואה שלו במינכן שימש כיושב ראש "החבר", אגודת סטודנטים ציונים, והיה ציר בוועידת אגודות "החבר" בגרמניה. וינשל שימש כציר באסיפות הנבחרים הראשונה והשנייה, והיה חבר הוועד הלאומי. ב-25 באפריל 1925 היה המשתתף היחיד מארץ ישראל.
 וינשל העריך מאוד את פועלו של זאב ז'בוטינסקי, והיה ממקורביו. בשנות העשרים והשלושים, כאשר התגורר ז'בוטינסקי בארץ ישראל הם נפגשו, ועמדו בתכתובת מכתבים ענפה בשבתו, כמנהיג התנועה הרוויזיוניסטית, בוורשה, בפריז ובלונדון. בשנות הארבעים עמד בקשר עם נתן ילין-מור, ממנהיגי לח"י. וינשל היה ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) והשתתף בוועידת פריז שבה נוסדה. הוא שימש כיושב ראש הוועד המרכזי שלה בארץ עד שנת 1928.הוא נבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב, בין השנים 1925–1928, וציר בקונגרס הציוני ה-17 מטעם התנועה הרוויזיוניסטית. כמו כן נבחר כציר לוועידת הסתדרות העובדים כנציג העובדים הרוויזיוניסטיים. לאחר מכן, הוא הצטרף אל החלטם של רבים בתנועה הרוויזיוניסטית, לפרוש מהסתדרות העובדים ולהקים את הסתדרות העובדים הלאומית.

הקמת קופת חולים לאומית

בעקבות השעיית רופאים המזוהים עם התנועה הרוויזיוניסטית לאחר רצח ארלוזורוב, החליטו מספר רופאים להקים קופת חולים משלהם. קופת חולים לאומית הוקמה בביתו של ד"ר וינשל ב-1933, ומרפאתו ברחוב גרוזנברג 23 בתל אביב, הייתה המרפאה הראשונה של הקופה.

חיבוריו

כאביו ואחיו אברהם, כתב גם יעקב וינשל ב"Еврейский кавказский вестник" ("המבשר ליהודי קווקז"), עיתון שאביו היה עורכו. במקביל לעבודתו כרופא, הוא שימש כעיתונאי ופובליצסט בעיתונים "ראזסוויט", "הארץ", "הבוקר", "הירדן", בכתב העת "החברה" שייסדו הוא ואחיו באנגלית ב-1939, בעיתון "הצפון", שהיה בבעלות אחיו אברהם ועיתונים וכתבי עת נוספים. הוא היה סופר עברי, שכתב חיבורים ספרותיים אחדים על דמויות ואירועים בתולדות עם ישראל, בהם על הפעיל הציוני מרקו ברוך ועמד בתכתובת עם הסופר שמואל יוסף עגנון והמשורר אורי צבי גרינברג.