לואי-סבסטיאן מרסייה

נעוריו

מרסייה נולד בפריז למשפחה דלת אמצעים: אביו היה בעל מלאכה שהשחיז חרבות ונשק ממתכת לפרנסתו. חרף זאת זכה מרסייה לחינוך טוב.

הקריירה הספרותית

בראשית דרכו הספרותית עסק מרסייה בכתיבת איגרות הרואיות. הוא הגיע במהרה לכלל מסקנה שניקולה בואלו וז'אן רסין הרסו את השפה הצרפתית, וכי משורר אמיתי הוא זה שכותב פרוזה.
הוא כתב מחזות, מנשרים, רומנים ופרסם המון. מרסייה נהג למחזר פסקאות שלמות מעבודה אחת שלו למשנהה ולהרחיבן. אבחנותיו החדות על הנעשה בחברה וחושיו העתונאיים המושחזים הפכו את כתיבתו למרתקת חרף אופיה של יצירתו. "אין סופר טוב יותר להתרשם ממנו", כתב רוברט דארנטון (Robert Darnton), "אם אתה רוצה לקבל מושג על איך פריז נראית, נשמעת, מריחה ערב המהפכה." 
החשובות ביותר מבין עבודותיו השונות הן: L'An 2440, rêve s'il en fut jamais ‏(1771)‏; L'Essai sur l'art dramatique ‏(1773); ‏Néologie ou Vocabulaire‏ (1801);‏ Le Tableau de Paris ‏(1781–1788); ‏Le nouveau Paris ‏(1799); ‏Histoire de France ‏(1802); ו-Satire contre Racine et Boileau‏ (1808). 
הוא זלזל בטרגדיה הצרפתית וראה בה קריקטורה של מנהגים עתיקים וזרים המוצגים בצורה נפוחה, ודיבר בזכותה של הדרמה כפי שראה אותה דני דידרו. הוא עיין את הפילוסופים. הוא סבר שהמדע המודרני לא התקדם בצורה ניכרת; הוא אפילו לקח את השמרנות שלו צעד אחד קדימה וטען שהארץ היא אדמה שטוחה ועגולה שסביבה מסתובבת השמש.
מרסייה כתב כשישים מחזות, ביניהם ראוי להזכיר את Jean Hennuyer ‏(1772);‏ La Destruction de la ligue ‏(1782);‏ Jennval ‏(1769);‏ Le Juge ‏(1774)‏ Natalie‏ (1775) ו-La Brouette du vinaigrier ‏(1775).
סדרת ספריו הידועה Le Tableau de Paris, התפרסמה בתריסר כרכים ב-1780 ואליה נוספו שישה כרכים בשם Le nouveau Paris ב-1800. זוהי סדרת מאמרים קצרים על חיי היום-יום בבירה הצרפתית והם מכילים מידע רב-ערך על ההיסטוריה של האוכל והאירוח, שהיו בחיתוליהם באותה עת. מרסייה מגנה שם מאכלים ושיטות בישול מסוימים שרווחו במהלך המאה ה-18 כמו קונסומה, ראגו ומוס.

L'An 2440 (השנה 2440)

ספרו של מרסייה L'An 2440, rêve s'il en fut jamais (מילולית: "שנת 2440: חלום אם אי פעם היה כזה"; תורגם לאנגלית כ"זכרונות השנה אלפיים וחמש מאות (Memoirs of the Year Two Thousand Five Hundred)) הוא רומן אוטופי שמתרחש בשנת 2440. הספר הצליח מאוד (ראה אור בעשרים וחמש מהדורות אחרי הופעתו הראשונה ב-1771), העבודה מתארת את הרפתקאותיו של אדם חסר שם, שאחרי שהוא מעורב בוויכוח סוער עם חבר פילוסוף על חוסר הצדק בפריז, נרדם ומוצא עצמו בפריז של העתיד. דרנטון כתב ש"למרות שהגיבור הוא פרי הדמיון... צריך לקרוא את L'An 2440 כספר הדרכה רציני לעתיד. הוא מגיש השקפה חדשה ומדהימה: העתיד כעובדה מוגמרת וההווה כעבר מרוחק. מי יכול לעמוד בפני הפיתוי להשתתף בניסוי מחשבתי שכזה ? וברגע שאתה שוקע בתוכו, מי יכול שלא להבחין בכך שהוא חושף בפניו את ריקבון החברה, של פריז במאה ה-18.
גיבורו של מרסייה מציין כל דבר ששובה את דמיונו בפריז העתידנית. ניתן להבחין במרחב הציבורי ובמערכת הצדק. לבושם של האזרחים שימושי ונוח. בתי החולים יעילים ומבוססים על המדע. אין שום נזירים, כמרים, זונות, קבצנים, מורי ריקוד, מגדנאים, צבא סדיר, עבדות, מאסר שרירותי, מיסים, גילדות, סחר בינלאומי, קפה, תה או טבק וכל הספרות הלא-שימושית והלא-מוסרית שנכתבה בעבר מושמדת.
עתידו של מרסייה אינו כולו אוטופי. העושר והעוני הקיצוניים נמחו; אף-על-פי-כן, הדלות עדיין קיימת. יש התפתחות כלכלית מועטה ואוכלוסיית צרפת גדלה רק ב-50%.

השקפתו הפוליטית

בפוליטיקה הוא היה מתון, וכחבר בוועידה הלאומית, הוא הצביע נגד עונש המוות ללואי השישה עשר, מלך צרפת. במהלך שלטון הטרור הוא נכלא, אולם הוא שוחרר אחרי נפילתו של רובספייר, וטבע עליו את המונח "Sanguinocrat" (דמוקרט ארור, פחות או יותר).