google/wiki40b huggingface dataset:
מרי אסטל

ביוגרפיה

אסטל גדלה במשפחה בעלת אמצעים בניוקאסל באנגליה. היא הייתה בת לאב אנגליקני שמרן ומלוכני, שניהל חברה מקומית לפחם. בילדותה קיבלה חינוך בלתי פורמלי, אך מקיף, מדודה, איש כמורה לשעבר, אשר בשל נטייתו למשקאות חריפים גורש משורות הכנסייה.
כאשר הייתה אסטל בת 13, מתו אביה ודודה, והותירו אותה ללא נדוניה. שאר נכסי המשפחה הושקעו בחינוכו הגבוה של אחיה הגדול, ומרי ואמה עברו לגור עם דודתה.
בשנת 1688, כאשר הייתה מרי בת 22, מתו גם אמה ודודתה, ומרי עברה ללונדון. שם החלה להיות מוכרת בחוגי נשים בעלות נטייה לספרות ואומנות שפעלו בלונדון באותו הזמן, כליידי מרי צ'אדלי, אליזבת תומאס, ג'ודית דרייק, אליזבת אלסטוב וליידי מרי וורטלי מונטגיו שסייעו לה ופירסמו את יצירותיה. מרי זכתה לחסדו של הארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם סנקרופט, שסייע לה באופן כספי והציג אותה בפני מוציאים לאור.
שני ספריה הידועים ביותר: "A Serious Proposal to the Ladies, for the Advancement of Their True and Greatest Interest" (הצעה רצינית לגברות, לקידום האינטרס האמיתי והעליון שלהן) (1694) ו-"A Serious Proposal, Part II" (הצעה רצינית, חלק שני) (1697) משרטטים את תוכניתה של אסטל ליצירת מנזרים אנגליקנים שיסייעו במתן השכלה חילונית ודתית לנשים. אסטל רצתה שכל הנשים תקבלנה את אותן ההזדמנויות כגברים לבלות את הנצח בגן העדן בצל כנפי האל, והיא האמינה שהדרך לכך היא באמצעות מתן חינוך ראוי. החינוך בסגנון הנזירי שהציע אמור היה לאפשר לנשים לחיות בסביבה מוגנת, ללא ההשפעה של החברה הפטריארכלית החיצונית.
בתחילת העשור העשירי של המאה ה-17 התכתבה אסטל עם הפילוסוף ג'ון נוריס מבמרטון, לאחר שקראה את ספרו "Practical Discourses, upon several Divine subjects" (שיח מעשי על מספר נושאים שמימיים). ההתכתבות מאירה את מחשבותיה של אסטל בנוגע לאל ולתאולוגיה. נוריס סבר שהמכתבים ראויים לפרסום, וקיבל את הסכמתה של אסטל לפרסמם תחת הכותרת "Letters Concerning the Love of God" (מכתבים המספרים על אהבת האל) ב-1695. שמה לא הופיע בספר, אך עד מהרה התגלתה זהותה, וסגנון כתיבתה זכה לשבחים.
אסטל מתה ב-1731, מספר חודשים לאחר שעברה ניתוח כריתת שד בשל גידול שפשה בחזה. את ימיה האחרונים בילתה בבדידות בחדרה, בו הוצב כבר ארון מתים, והתייחדה עם אלוהיה. כיום ידועה אסטל בשל יכולתה לשיח חופשי הן עם גברים והן עם נשים בתקופתה, ובשל היותה הראשונה שהעלתה את מעמד הנשים בחברה לדרגה של ויכוח פילוסופי, מבלי להתבסס על טיעונים היסטוריים, בדומה לניסיונות שנערכו לפניה. בכך הושפעה מהפילוסוף דקארט, שהתאוריה שלו על הדואליזם של הגוף והשכל איפשרה לאסטל לקדם את הרעיון שנשים בורכו באותה מידה של שכל כגברים, ולכן אין להתייחס אליהן באופן הגרוע בו התייחסו אליהן. אנשי ההשכלה בני דורה, ואלו שיגיעו אחריה, כז'אן ז'אק רוסו, החלו להטיף לדעה כי האדם מטבעו נולד חופשי, בניגוד לסדר האבסולוטיסטי הפאודלי הישן, בו נולד האדם כשהוא כבול למערכת של הירארכיה חברתית נוקשה. משפטה של מרי אסטל המתייחס לדעות אלו, והמצוטט בכתבי הפמיניסטיות עד היום הוא - "אם כל הגברים נולדו חופשיים, מדוע נולדו כל הנשים משועבדות?".
פנחס אפשטיין

תולדות חייו

נולד בעיירה גראייבה שבלטביה, בנו הצעיר של הרב ישעיה אפשטיין (נפטר בי' באייר תרע"ה), מחבר "לבוש ישע" שר' פנחס דאג להוצאתו לאור. אביו לימד בכמה עיירות בליטא וכיהן כראש ישיבה בקוידנוב ובישיבת "תורת חיים" בירושלים. אמו אסתר, בת ר' אברהם רבינוביץ. 
למד בכמה מקומות, בין השאר בקריניק, מפי הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.
בהיותו כבן 18 עלה לארץ ישראל. נשא לאישה את חיה פסיל בת הרב ברוך שלאם (קרי: שְלוֹם), בוגר ישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה שכיהן כרב בדרום אפריקה והיה נכדו של הרב אורי דוד אפריון, רבה של זאגר שבליטא ומחבר ספר "אפריון דוד". אשתו של הרב אפשטיין נפטרה בגיל 37. 
כיהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית, בתקופתם של הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין. לימד בישיבת תורת חיים. 
בשנת תש"ח נבחר להיות ראב"ד העדה החרדית לאחר שהרב זליג ראובן בנגיס עבר לשמש הגאב"ד. לאחר פטירת הרב אפשטיין החליפו הרב דוד יונגרייז.
התנגד לציונות ולהשתתפות בבחירות לכנסת. עם זאת העריך את הרב קוק, ובמכתב אליו מתרפ"ג הוא מציע לפני הרב קוק את דעתו בעניין הלכתי מסוים, וכותב בראשו: 'לכבוד הרב הגאון המפורסם כש"ת מוהרא"י (=מורנו הרב אברהם יצחק) קוק שליט"א (שיחיה לימים טובים ארוכים), האב"ד (הרב אב בית דין) פה עיה"ק (=עיר הקודש)". 
הרב פנחס אפשטיין נפטר ביום שישי י"ז בטבת ה'תש"ל, 26 בדצמבר 1969, סמוך לכניסת השבת. הלווייתו התקיימה במוצאי שבת והוא נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.

משפחתו

אשתו הראשונה הייתה חיה פסיל לבית שלום (שלאם), בניו מנישואיו אלו היו: הרב ישעיה והרב אברהם חיים. ובנותיו: אסתר - אשת הרב הלל וינד שהיה משמשו של האדמו"ר הרב אהרן רוקח מבלז, ואהובה דינה ליבא - אשת הרב אברהם ברדקי. אחות אשתו נישאה לרב ישראל אזרחי, אבי הרבנים ברוך מרדכי ויצחק אזרחי.
אשתו השנייה הייתה שושנה (רוזה), ילדיהם היו: רחל אפשטיין-זוסמן, זרח יוסף ליב אפשטיין, יונה אפשטיין-פרידמן ויעקב (שמעון) אפשטיין. הזוג התגרש בשנת 1950. 
אחיו היה הרב זרח אפרים אפשטיין, ראש ישיבת תורת חיים. אחותו אלקה, נישאה לרב משה וינוגרד, ממנהלי ישיבת תורת חיים (שהיה אחיינו של אחיו ר' זרח).
לת'ברידג'

היסטוריה

עד המאה ה-19 האזור היה מיושב על ידי כמה מהאומות הראשונות.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 איש עסקים אמריקאי בשם ניקולס שיירן (Nicholas Sheran) פתח מכרה פחם באזור בו נמצאת העיר היום. בעקבות הצלחת המכרה נפתחו מכרות נוספים, בהם אחד של חברת הפחם והניווט הצפון-מערבית ב-1882. הכורים במכרה זה ייסדו לעצמם התיישבות בקרבתו וקראו לה לת'ברדיג' על שם ויליאם לת'ברידג', נשיא החברה.
ההתיישבות התפתחה במהירות וכעבור זמן קצר נסללה בה מסילת רכבת של חברת הרכבות הקנדית הפסיפית אשר הפכה את לת'ברידג' לבסיס האזורי שלה. הדבר טרם להתפתחות העיר והיא הפכה למרכז האזורי של דרום אלברטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל הביקוש העולמי לפחם לרדת ואתו הידרדרה הכרייה בלת'ברידג' עד שנפסקה לחלוטין בשנות ה-50 של המאה ה-20. בעקבות ההידרדרות הכלכלה המקומית עברה להסתמכות על חקלאות ולאחר מלחמת העולם השנייה העיר חזרה לגדול באופן משמעותי.

כלכלה

לת'ברידג' היא המרכז הכלכלי הגדול ביותר בדרום אלברטה מדרום לקלגרי (אם כי מדיסין הט נחשבת למרכז הכלכלי של דרום מזרח אלברטה). הכלכלה המקומית מתבססת באופן מסורתי על חקלאות, אך גם על תעשייה ושירותים.

חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם גם אוניברסיטת לת'ברידג'.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה לת'ברידג', הנמצא במרחק של כ-7 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר.
יעקב כרוז

ביוגרפיה

כרוז, בנם של שרלוטה שרה וויקטור גאלו קראוס, נולד בכפר גיאלו הסמוך לעיר קלוז' שבטרנסילבניה. למד בגימנסיה הממשלתית הרומנית. ב-1938 עלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים. 
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש קריין בתחנת שידור בריטית ששידרה מירושלים שידורי תעמולה לעם ההונגרי, ב-1943 נשלח מטעם הבריטים לחלב שבסוריה כקצין קישור לכוחות הצרפתיים. היה חבר ארגון ההגנה, ב-1946 עבר קורס מודיעין והיה חבר בש"י. ב-1947 נשלח מטעם הנהגת היישוב העברי כאיש המוסד לעלייה ב' לצרפת ולצפון אפריקה, שם פעל להברחת יהודים ומתן היתרים לעלייתם לישראל וב-1948 מונה לראש הארגון בצפון אפריקה. השתתף בקורס הבין-שירותי הראשון של קהילת המודיעין הישראלית. היה מפקד מרחב תל אביב בשירות הביטחון הכללי, ב-1951 מונה למפקד מרחב ירושלים וראש האגף הערבי בארגון. יחד עם שלמה הלל ומרדכי אלמוג היה חבר בוועדת חקירה שמינה ראובן שילוח לבדיקת הנסיבות שהביאו לנפילת רשת המודיעין בעיראק ולהוצאתם להורג של יוסף בצרי ושלום צאלח. בתפקידו האחרון בשירות הביטחון ארגן את תחום המסתערבים. 
הצטרף למוסד ונשלח לשגרירות ישראל בפריז, שם היה נציג כללי של המוסד באירופה וקצין קישור עם שירות הביטחון הצרפתי, בתקופה זו הוא סייע למנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס בהידוק הקשרים הביטחוניים צרפת. באפריל 1958 מונה על ידי איסר הראל להקים את אגף "תבל", האגף האחראי על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים של המוסד, הוא גייס לצוות ההקמה בין השאר את דייב קמחי, יצחק בן ארי, נחום אדמוני ודוד ויטל. כמהלך כהונתו היה ממייסדי הקשר הביטחוני בין אתיופיה לישראל ב-1958 עת נסע יחד עם איסר הראל למפגש עם ראשי השירות החשאי האתיופי ועם היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, היה ממתכנני מבצע חטיפת אייכמן והשתתף במבצע לאיתורו של הילד יוסל'ה שוחמכר. היה ממייסדי הקשר המחודש בין איראן לישראל, קידם את יחסי מרוקו-ישראל, בין השאר נפגש בחשאי עם המלך חסן השני פגישה שבמהלכה נרקמה עסקת מכירת נשק למרוקו דרך איראן וכן היה מעורב בהסכם להעברת נשק שלל ממלחמת סיני לכוחותיו של כמיל שמעון בלבנון, דרך איראן. כמו כן פיתח את הקשרים החשאיים עם טורקיה, סודאן ועם מדינות מערב אפריקה, כולל הקמת מטה המוסד באקרה בירת גאנה. ב-1961 סיים את כהונתו כראש תבל. נשלח שוב לפריז, והיה אחראי על פיתוח הקשרים עם השירותים החשאיים במערב אירופה.
בתחילת 1964 מונה על ידי ראש המוסד החדש מאיר עמית למשנה לראש המוסד. היחסים בין השניים היו עכורים לאור האמונים ששמר כרוז לקודמו של עמית, איסר הראל וכרוז התפטר מתפקידו ב-1966. ב-1968 מונה לראש הנציגות הדיפלומטית של ישראל ביוון וכיהן בתפקיד במשך כשנתיים. 
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי היה עיתונאי ופרשן לענייני ביטחון בידיעות אחרונות. ב-1976 פרסם את הספר "המודיעין הערבי: השירותים-החשאיים הערביים בפעולתם". לאחר מותו פרסמה בתו את האוטוביוגרפיה שלו האיש בעל שני הכובעים. 
היה נשוי ליעל ואב לגיל ומיכל.
מנהרת הזמן

עלילת הסדרה

עלילת הסדרה עוסקת במיזם צבאי סודי ביותר, עתיר תקציב ונסיוני שמטרתו שיגור בני אדם בזמן. במהלך המחקר ובניית המיזם נודע לצוות המיזם במהלך ביקורו של סנטור כי יש בכוונתו לקצץ בתקציב המיזם ובכך מעמיד אותו בסכנת סגירה. המדען ד"ר טוני ניומן שנחרד לשמע תוכנית הקיצוץ החליט לשגר עצמו בזמן כדי להוכיח את יכולותיה של המכונה וזאת על אף שהמחקר טרם הסתיים. חברו המדען ד"ר דאגלס פיליפס (דאג) נשלח בעקבותיו כדי לסייע לו. עלילת הסרט מורכבת מחוויותיהם במסעם בזמן. כמעט בכל פרק שלובים אירועים היסטוריים חשובים ודמויות ידועות מהעבר. שהותם של טוני ודאגלס בזמן מלווה בקשיים טכניים הנובעים מהיותה של מכונת הזמן נסיונית ומהקושי להחזירם להווה.
פרק הבכורה ששודר בארצות הברית בספטמבר 1966 נקרא "פגישה עם האתמול" ("Rendezvous with Yesterday"), שבו טוני נוחת ממנהרת הזמן אל סיפון הטיטאניק ומנסה להציל אותה מהטביעה הצפויה.
זו הייתה סדרת הטלוויזיה בין הראשונות בסוגה, שעסקה בתחום המסע בזמן, ובכך הייתה לפורצת דרך ויצירתית. למרות זאת, כששודרה לראשונה בסוף שנות ה-60 לא זכתה להצלחה והורדה מהמסכים לאחר 30 פרקים. רק בשנים מאוחרות יותר הפך "המסע בזמן" לנושא מדובר בתחום המדע הבדיוני, שהצליח גם במימד הקולנועי והטלוויזיוני.

סדרת המשך

בשנת 2002 נעשה ניסיון ליצור גרסה חדשה לסדרה, אך זו לא צלחה את שלב הפקת הפיילוט. למעשה גם הפיילוט עצמו לא שודר מעולם בטלוויזיה, והוא קיים רק ברשת האינטרנט וכפרק בונוס ב-DVD של הסדרה המקורית, שיצא ב-2006.
וישוגרוד

תולדות היישוב

וישוגרוד נזכרת לראשונה בשנת 1065, ובמאה ה-12 הוקם בה ארמון של נסיכי מזוביה. בשנת 1398 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במהלך פשיטת האימפריה השוודית באמצע במאה ה-17 נחרב היישוב, אך לאחר מכן השתקם.

יהודי וישוגרוד

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1422, ובראשית המאה ה-17 התקיימה ביישוב קהילה מאורגנת. מסוף המאה ה-18 עלה מספר יהודי העיירה, עד שהגיע ליותר ממחצית מתושביה במהלך המאה ה-19. מהמאה ה-19 התפשטה בעיירה החסידות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ובתיהם וחנויותיהם נשדדו. בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה, ובין מלחמות העולם התגברה בה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל. כמו כן, פעלו בעיירה בתי ספר מרשת רשת תרבות ומרשת בית יעקב. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-2,700 עד 2,800 יהודים, רוב תושביה.

בשואה

ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה וישוגרוד בידי הגרמנים לאחר שהופצצה. למחרת נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה. באוקטובר סופח אזור העיירה לרייך השלישי, ועל יהודי המקום הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, ואילוצם להרוס בעצמם את בית הכנסת בעיירה ומבנים יהודיים נוספים בה, לרבות בית העלמין היהודי בה. בד בבד מונה בעיירה יודנרט, בראשות יצחק בול, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות הכפייה.
בשנת 1940 רוכזו כ-2,500 היהודים שנותרו בעיירה בגטו פתוח שהוקם בה, אשר מעת לעת נשלחו יהודים ממנו למחנות עבודה. ב-6 במרץ 1941 שולחו כ-700 מיהודי הגטו למחנות מעבר. ביולי שולחו בין 120 ל-180 יהודים מהגטו ליעד לא ידוע. ב-2 באוגוסט 1941 הוקף הגטו בעיירה בגדר תיל, ונעשה לסגור.
ב-29 בנובמבר 1941 נערכה בגטו שבעיירה אקציה. כ-600 מיהודיו שולחו לגטו צ'רווינסק, וכ-1,200 שולחו לגטו נובי דבור. מגטאות אלו שולחו יהודי העיירה לאושוויץ בסוף שנת 1942.
חורפן אמריקאי

מאפיינים

לחורפן האמריקאי גוף עבה יחסית לשאר חברי המשפחה, זנבו מחודד וארוך יותר ושפמו ארוך. הוא מזכיר מעט את החורפן האירופי, אך ראשו גדול יותר ובעל לסת יותר מסיבית וזנבו ארוך בהרבה. פרוותו שחורה או חומה-צהבהבה מעט. הראש יותר כהה מהגוף.
אורכו הממוצע 13-18 ס"מ בזכרים כשהנקבות 12-15 ס"מ ומשקלו המשתנה ע"פ העונות הוא 500-1,580 גרם בממוצע. הנקבות קטנות יותר ושוקלות 400-780 גרם בממוצע.
החורפן חי במגוון בתי גידול שקשורים למקווי מים כלשהם כמו נהרות, אגמים ושפכי נהרות ואפילו בחופי ימים. הם טריטוריאליים מאוד ויתקפו כל חורפן שייכנס לנחלתם. מאורתם נמצאת בחורי עצים או בנקיקי סלע.
טרפו של החורפן מורכב מנברנים, דגים, צפרדעים, עופות קטנים וביציהם, חרקים גדולים וסרטנים. בחורף הוא ניזון בעיקר מטרף מימי. לעיתים נדירות הוא תוקף חיות גדולות יותר כמו ארנבות ותרנגולים. עם זאת הוא לא תוקף עופות כמו מינים אחרים של סמוריים הגורמים לנזקים כלכליים גדולים למשקי עופות.
אפרים פורת

ד"ר אפרים פורת (איינהוֹרְן) (י"ג בניסן תרמ"ז, 7 באפריל 1887 – כ"ח באדר ב' תשי"ט, 7 באפריל 1959, ירושלים) היה מורה ובלשן עברי.

קורות חיים

פורת נולד בשם אפרים איינהורן באביב 1887 בדִינוֹבּוּז שבפולין, בן למשפחה מסורתית, נצר לר' אברהם מטריסק, מייסד חסידות טריסק. אביו יוסף שלכטר היה סוחר ומורה.
התחנך כרגיל ב"חדר". בשנת 1909 הגיע לארץ ישראל ולמד בבית המדרש למורים העברי בירושלים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 שב לאירופה, משנת 1916 למד באוניברסיטאות פראג, ברלין ולבסוף באוניברסיטת גיסן, שם היה תלמידו הבולט של פרופ' פאול קאלה, ובשנת 1919 קיבל תואר דוקטור בשפות שמיות. הדיסרטציה הייתה בנושא "היווצרותן של צורות פאסיביות של שורשים בשפות שמיות". (חלקים מעבודתו פורסמו לימים כמאמר בירחון להיסטוריה ומדעי היהדות, Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums.)
משנת 1920 ועד 1934 כיהן כמורה ומנהל בית המדרש למורים ביאסי שברומניה, וכן מורה בגימנסיה "תרבות" בסורוקי שבבסראביה ובצ'רנוביץ' שבבוקובינה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרצ"ה.
עיקר עבודתו הבלשנית הייתה במהדורה מדעית של פירושי אברהם אבן עזרא למקרא, שממנה ראו אור רק דפים אחדים לדוגמה.
בשנת 1938 יצא ספרו "לשון חכמים לפי מסורות בבליות שבכתבי יד ישנים״. בספרו ניתח מסורות בבליות בכתבי יד שונים. פרסם מחקרים נוספים, ובהם: "מדרכי חז"ל בפרשנות המקרא" ו"פירושי אבן עזרא לנביאים וכתובים".
בכ"ה בכסלו תשט"ו נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית.
אפרים פורת נפטר בסוף שנת 1959. נקבר בהר המנוחות.
אתנוקרטיה

אתנוקרטיה (מיוונית: אתנוס - אתניות, קרטיה - שלטון) היא מונח מתחום הממשל ומדעי החברה הבא לתאר דומיננטיות (או בלעדיות) אתנית בשלטון, כלומר מצב שבו קבוצה אתנית אחת אוחזת ברוב עמדות הכוח השלטוניות או בכולן, ביחס שחורג ממשקלה של אותה קבוצה באוכלוסיית המדינה. תחת משטר אתנוקרטי, קבוצות המיעוט מופלות לרעה באופן עקבי על ידי המדינה ועשויות לסבול דיכוי, רדיפה ו/או הפרות של זכויות האדם או האזרח או זכויות קבוצתיות שלהן.
לפי הגאוגרף הפוליטי אורן יפתחאל, באתנוקרטיה השלטון מכונן על ידי, ולמען, קבוצה אתנית דומיננטית מובחנת המתגוררת בשטחי המדינה, אך גם מחוצה להם. שלטון זה אינו דמוקרטי, אך גם אינו משטר סמכותני או עריצי; בהיותו מושתת על "היגיון אתני", שלטון זה מחזק, או יוצר רבדים, של זהויות אתניות על בסיסים לאומיים ומעמדיים, וממעיט בחשיבות האזרחות הטריטוריאלית.
אצטדיון המלך בודואן

היסטוריה

האצטדיון, שנקרא במקור אצטדיון המאה, נחנך בטקס פתיחה במעמדו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים (אז היה יורש העצר), ב-23 באוגוסט 1930. הוא זכה לשמו מכיוון שנחנך מספר ימים לאחר יום העצמאות המאה של בלגיה. הוא נבנה במקור על מנת לייפות את הנוף הנשקף מפארק הייזל, הממוקם על רמה, לקראת התערוכה העולמית של בריסל (1935).
בשנת 1946 שונה שמו של האצטדיון לאצטדיון הייזל. תחת שם זה, אירח האצטדיון את משחקי גמר גביע אירופה לאלופות בשנים 1958, 1966, 1974 ו-1985, וכן את משחקי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנים 1964, 1976 ו-1980.
האצטדיון כאמור נועד לארח את גמר גביע אירופה לאלופות 1985. למרות משחקי הגמר האירופיים שהתקיימו בו בעבר, והיותו אצטדיון הבית של נבחרת בלגיה, מצבו של האצטדיון היה רעוע. עובדה זו, יחד עם חוליגניזם של אוהדי קבוצת ליברפול ששיחקה בגמר מול יובנטוס, וחוסר שליטה מצד כוחות הביטחון שהופקדו על האירוע, היוו את הבסיס לאסון כבד באצטדיון במשחק הגמר, שנודע בשם אסון הייזל, אשר במסגרתו נהרגו 39 אוהדים איטלקים ועוד כ-300 נפצעו. הטרגדיה הובילה לסגירת האצטדיון לאירועי כדורגל, והוא נותר בשימוש רק עבור טורניר האתלטיקה לזכרו של האתלט איבו ון דאם שהתקיים בו באופן מסורתי כחלק מליגת היהלום.
עשר שנים לאחר האסון, ב-1995, נחנך האצטדיון מחדש לאחר נרחב בעלות של כ-50 מיליון דולר. הוא נפתח תחת שם חדש, אצטדיון המלך בודואן, לזכרו של בודואן, מלך הבלגים שנפטר שנתיים קודם לכן. המבנה חודש כמעט לחלוטין, כשרק שרידים בודדים נותרו מהמבנה הישן, ונוספו לו מסלולי ריצה ומתקנים עבור תחרויות אתלטיקה שונות. הוא נפתח מחדש ב-23 באוגוסט 1995, 65 שנים בדיוק לאחר פתיחתו המקורית, כביתה המחודש של הנבחרת והאצטדיון הגדול במדינה. האצטדיון המחודש נבחר לארח את משחק הגמר של גביע אירופה למחזיקות בשנת 1996, וכן את משחק הפתיחה של יורו 2000 שנערך בבלגיה ובהולנד.
בשנת 2005, הוקמה אנדרטה המעוצבת כשעון שמש מחוץ לאצטדיון, לזכרם של ההרוגים באסון הייזל 20 שנים מוקדם יותר.
ב-26 במאי 2006 הודיעה התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית כי האצטדיון לא יארח יותר את משחקי הנבחרת ואת משחקי גמר הגביע הבלגי, בטענה כי אחד היציעים צר מדי ומהווה סכנה בטיחותית. עיריית בריסל פנתה לבית המשפט בטענה שהיציעים אכן בטיחותיים, בניגוד לטענת ההתאחדות, ובית המשפט קיבל את טענתה. בעקבות כך, חתמו נציגי ההתאחדות על הארכת החוזה מול העירייה על השימוש באצטדיון, והוא חזר לארח את משחקי הנבחרת וגמר הגביע החל מה-15 בנובמבר באותה שנה.

אירועים נוספים

האצטדיון משמש גם כמגרשה של נבחרת בלגיה ברוגבי, ונערכו בו גם מספר משחקים של קבוצות שונות מצרפת ואנגליה שאירחו בו במסגרת אליפות אירופה ברוגבי.
ב-8 ביולי 2010 אירח האצטדיון משחק ראווה בטניס, שבמקור היה אמור להפגיש שתי טניסאיות בלגיות, ז'וסטין הנין וקים קלייסטרס. בעקבות פציעתה של הנין, היא הוחלפה על ידי סרינה ויליאמס. במשחק נשבר השיא העולמי עד לאותו היום במספר האוהדים במשחק טניס, כשהגיעו אליו כ-35,000 צופים.
האצטדיון, בנוסף להיותו אצטדיון ספורט, משמש גם כמקום להופעות ענק של אמנים בינלאומיים. בין היתר הופיעו בו U2, בשתי הזדמנויות שונות, וכן הופיעו בו האבנים המתגלגלות, סלין דיון, מדונה, רובי וויליאמס, בון ג'ובי, דפש מוד, ברוס ספרינגסטין ועוד.
מיכאיל לאזארב

לימודים וראשית הקריירה

לאזארב נולד בולדימיר, בן לאצולה הרוסית העתיקה ממחוז ולדימיר. בשנת 1800 נרשם לאזארב לקולג' של הצי הרוסי. כעבור שלוש שנים נשלח לצי המלכותי הבריטי, שם עסק בניווט במשך חמש השנים הבאות ברציפות. מ-1808 עד 1813 שירת לאזארב בצי הבלטי. הוא השתתף במלחמת רוסיה-שוודיה בשנים 1809-1808 ובמלחמת 1812.

קריירת מגלה ארצות

לאזארב יצא בפעם הראשונה להקפת כדור הארץ בשנים 1816-1813, על סיפון האונייה "סוּבוֹרוֹב"; המשלחת יצאה לדרכה מקרונשטט והגיעה לאלסקה. במהלך המסע, גילה לאזארב את אטול סובורוב.
כמפקד האונייה מירני וסגנו של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן בשייט העולמי שלו בשנים 1821-1819 (בלינגסהאוזן פיקד על האונייה "ווסטוק"), היה לאזארב שותף לגילוי אנטארקטיקה ומספר רב של איים. במהלך המסע היו אלה בלינגסהאוזן ושני הרוסים במשלחתו, לאזארב וזאוודובסקי, היחידים שהזדמן להם לעסוק בתצפיות אסטרונומיות. ב-28 בינואר 1820 גילתה המשלחת את יבשת אנטארקטיקה, כשקרבה אל חופיה בקואורדינטות 69°21′28″S 2°14′50″W וראתה את שדות הקרח שלה.
בשנים 1825-1822, הקיף לאזארב את העולם בפעם השלישית על הפריגאטה שלו, "קרייזר", וערך מחקר מקיף בתחומי המטאורולוגיה והאתנוגרפיה.

פיקוד בעת מלחמה

בשנת 1826 התמנה לאזארב למפקד הספינה הרוסית "אזוב", שהפליגה אל הים התיכון כאוניית הדגל של השייטת הים-תיכונית הראשונה בפיקודו של אדמירל לוגין פטרוביץ גיידן, והשתתפה בקרב נאווארינו בשנת 1827. לאזארב הועלה לדרגת סגן-אדמירל על הצטיינותו בקרב.
בשנים 1829-1828 היה לאזארב ממונה על הסגר הימי בדרדנלים. ב-1830, חזר לקרונשטט והתמנה למפקד יחידות הצי בים הבלטי. כעבור שנתיים, היה לראש המטה של צי הים השחור. מפברואר עד יוני 1833 הוביל לאזארב שייטת רוסית אל הבוספורוס וחתם על ברית הונקאר-איסקלסי עם האימפריה העות'מאנית. ב-1833 התמנה לאזארב למפקד צי הים השחור ונמלי הים השחור, וכן למושל צבאי של סבסטופול ומיקולאייב.
אליה גרינפלד

אליה גרינפלד (נולד ב-28 במאי 1986) הוא תסריטאי ואיש קריאייטיב ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה כחלק מצוות גלילאו וכתב בחטיבת הדיגיטל של כאן - תאגיד השידור הישראלי.

ביוגרפיה

אליה גרינפלד נולד בעיר וולגוגרד בברית המועצות לשעבר, ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1990. בשנת 2004 התנדב לשנת שירות בתנועת השומר הצעיר.
בוגר תואר ראשון למדעי המדינה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית.

קריירה

גרינפלד הגיש את תוכנית הטלוויזיה "הכוורת" בערוץ המקומי של אשדוד וכן השתתף במופע "עיר ערוץ הילדים" כראש עיר ערוץ הילדים בשנת 2003.
ב-2005 התגייס לגלי צה"ל. במהלך שירותו הצבאי ערך והגיש תוכניות ופינות, ובהן שישי חם וארץ עיר מא' ועד ת'. בשנת 2008 קיבל ציון לשבח בפרס מפקד גלי צה"ל על עריכת התוכנית "מכתבים מהתנ"ך". עם שחרורו החל לכתוב עבור כלי תקשורת מובילים, ובהם הארץ, טיים אאוט, העין השביעית, מאקו ועוד.
בשנת 2011 החל לעבוד בתוכנית המדע הפופולרי גלילאו, תחילה כתחקירן ובהמשך כתסריטאי ועורך. בשנים 2016 ו-2017 זכתה "גלילאו" בפרס התוכנית הטובה ביותר בקטגוריית מגזין ילדים ונוער על ידי האקדמיה לטלוויזיה.
החל משנת 2016 גרינפלד כותב ומשחק בסרטונים של חטיבת הדיגיטל בתאגיד השידור הישראלי. בין השאר, עוסקים הסרטונים בסוגיות חברתיות ובזהותו כיוצא ברית המועצות ועולה חדש.

מיזמים דיגיטליים

בשנת 2015, לפני נאומו של בנימין נתניהו באו"ם, פרסם גרינפלד משחק בינגו (ביביבינגו), שמטרתו הייתה לקלוע לקלישאות של ראש ממשלת ישראל. בשנת 2016 אליה יצר את מפת סיפורי האהבה בירושלים, מיזם שהתרחב לאחר מכן לכל הארץ במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2017 הקים את חברת התוכן והדיגיטל לייקה.

פעילות חברתית

גרינפלד היה ממייסדי הארגון הבריגדה התרבותית, שהוקם בשנת 2015 לאחר הצלחת קמפיין "נובי גוד ישראלי". יוזמות אלה הוקמו במטרה לספר מחדש את סיפורם של יהודי ברית המועצות.
בחצי הראשון של שנת 2019 כיהן גרינפלד כיושב ראש וועד הבית בבניין שלו, תפקיד שעובר בבניין ברוטציה.
סי וי פול C.V.POOL

היסטוריה

c.v.pool החלה את פעילותה בשנת 2002 והייתה מראשוני] אתרי האינטרנט בתחום הדרושים בישראל, בתקופה ששוק גיוס העובדים התקיים בפרסום מודעות דרושים. האתר פעל תוך השראה] מעולם ההיכרויות המקוונות.
בשנת 2005 החלה סי וי פול לעסוק בשירותי התאמות מקוונות והשמות.
בשנת 2013 השיקה החברה את cvpool power match, מנגנון שאיפשר קבלת קו"ח עם CRM, כך שמעסיקים יוכלו לקבל קורות חיים לשטח ניהול ואפשרות לנהל את תהליך הגיוס בתוך שטחי הניהול של המעסיקים באתר.

שירותים ומוצרים

למחפשי עבודה החברה מציעה שירות חינם של איתור משרות רלוונטיות והגשת מועמדות למשרות אלה. צוות רכזות מסייע למחפשי העבודה בכתיבת קורות חיים בעת הצורך ובכוונה למשרות פנויות. מחפשי העבודה יכולים ליהנות גם מדפי מידע באתר, כגון הנחיות התנהגות בראיון עבודה וכתיבת קורות חיים. למעסיקים החברה מציעה שירותי איתור עובדים באמצעות מנויים למאגר או באמצעות שירותי השמה.
שמואל בן פלטיאל

שמואל בן פלטיאל היה שר הכספים והמסים באיטליה (בה התגורר) בממלכתו של הח'ליף אבו תמים מעד אל-מועיז.

קורות חיים

בן פלטיאל היה בנו של פלטיאל הנגיד, מי שהיה ראש השרים בממלכתו של הח'ליף אל מואיז. קורותיו מסופרים ב"מגילת אחימעץ", שחיבר בן דודו אחימעץ בן פלטיאל. 
שמואל בן פלטיאל נהג לתרום כספים רבים למטרות צדקה. כל בניו נפטרו מלבד אחימעץ בן פלטיאל. בשנת 976] נפטר אביו, פלטיאל הנגיד, והוא קבר אותו בירושלים. בנוסף העלה לקבורה בירושלים את עצמות אמו ואת עצמות דודו חננאל.
איידן טרנר

ביוגרפיה

טרנר נולד בעיירה קלונדלקין שבדבלין, אירלנד. הוא בוגר "בית ספר למשחק גייטי" שבטמפל בר.
החל את דרכו כשחקן בתפקיד אורח בשנת 2007 בסדרה "שושלת טיודור", משם התקדם לתפקידים ראשיים בסדרת הדרמה האירית המוערכת "הקליניקה" ובתור המשורר דנטה גבריאל רוזטי במיני סדרה הבריטית "רומנטיקנים נואשים". טרנר התגלה לראשונה בשנת 2009 בסדרת הדרמה העל טבעית "כמעט אנושיים" בה שיחק במשך שלוש עונות בתפקיד הערפד ג'ון מיטשל.
בשנת 2012 שיחק טרנר בסרט הפנטזיה שובר הקופות "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתפקיד קילי המשעשע מחבורת הגמדים, ובשנת 2013 שיחק בסרט ההמשך, "ההוביט: מפלתו של סמאוג" באותו תפקיד.
טרנר מככב בסדרת הטלוויזיה "פולדארק" שעלתה ב-2015.
בקרל

בקרל (סמל היחידה Bq) הוא יחידת המידה לרדיואקטיביות  במערכת היחידות הבינלאומית, והוא שווה לאקטיביות של כמות חומר רדיואקטיבי בו בכל שנייה מתפרק גרעין יחיד. במילים אחרות, בקרל אחד הוא אירוע התפרקות אחד בשנייה. 

יחידת המידה הקודמת לרדיואקטיביות הייתה קירי (Ci).
Bq = ‎2.7×10⁻¹¹‎Ci 
יחידת המידה קרויה על שמו של הפיזיקאי אנרי בקרל, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1903, על גילויו בתחום הרדיואקטיביות. בקרל זכה בפרס זה יחד עם בני הזוג פייר ומארי קירי.
קטורת

קטורת היא חומר אורגני (או תערובת חומרים) המפיץ ריח נעים במהלך בעירתו ולעיתים אף ללא בעירה.
שימוש בקטורת היה מקובל ברוב תרבויות העולם העתיק, בעיקר בטקסים דתיים ושימושים רפואיים. שימוש בקטורת נמשך עד ימינו.
קטורת מופיעה כמקלות קטורת או גושי קטורת (חתיכות עץ למשל), אולם יש גם
עיצובים נוספים של הקטורת.
מקור הקטורת יכול להיות בפרחים, זרעים, פירות, עלים, קליפות עצים או העץ עצמו, שרף עץ, שורשים, שעווה, צדפים, חלזונות ועוד.

קטורת בנצרות

הנוצרים הקתולים נוהגים להבעיר קטורת בתוך כלים אותם מטלטלים באוויר במהלך טקס התפילה במטרה להפיץ את הריח.

קטורת במזרח אסיה

ברוב תרבויות המזרח נהוג להקטיר קטורת הן במקדשים, הן בבתים ובעיקר בחנויות.
חלק ממטרת הבערת הקטורת היא סילוק ריחות רעים, אולם מטרתה העיקרית ריצוי פניהם של האלים (או האל היחיד) ובקשת הצלחה.

היבטים בריאותיים

עשן הקטורת מכיל מלבד גזים כמו פחמן חד-חמצני וחומרים אורגניים נדיפים גם מגוון מזהמים], בהם תחמוצות חנקן, תחמוצות גופרית  וכמו כן מתכות רעילות.
במחקר ישראלי בעכברים שפורסם בשנת 2008 נמצא, כי לקטורת של לבונה הייתה השפעה נוגדת דיכאון ומקלה על חרדה.
באותה שנה פורסמו גם תוצאותיו של מחקר רחב היקף וממושך שנערך בסינגפור. בו נמצא קשר מובהק בין שריפת קטורת לתחלואה בכמה סוגי סרטן של דרכי הנשימה העליונות וסרטן של תאי קשקש. לא נמצא קשר לתחלואה בסרטן ריאות.