אוטו ויינינגר

ביוגרפיה

ויינינגר נולד בווינה, בן שני להורים יהודים, לאופולד ואדלהייד. במשפחה היו שלושה בנים וארבע בנות. משפחתו של ויינינגר הושפעה מתהליך האמנציפציה וההתבוללות בחברה נוצרית הסובבת. האב לאופולד היה תחילה מתרגם שפות זרות בבנק "אליאס" בווינה, ואחר כך מצא פרנסתו כצורף זהב. באחרית ימיו זכה לראות הצלחה במקצועו. על ילדותו של אוטו לא ידוע כמעט דבר חוץ מכך שבגיל 14 חודשים היה דיבורו רהוט.
עוד בילדותו יצא לויינינגר שם של ילד פלא. הוא שלט בשפות רבות ובהן לשונות קדומות, והתבלט בכישרונו בלימודי מתמטיקה. אביו, שהבחין בכישרונו, טיפח את אהבתו למוזיקה וקירבו ליצירתו של ריכרד וגנר. עם זאת היה ויינינגר נער מרדן וביקורתי, והפנה עורף לדרך שסלל לו אביו, שייעד לו קריירה של מדינאי ודיפלומט. ויינינגר פנה ללימודים אקדמיים בתחומי הפילוסופיה, הפיזיקה והפסיכולוגיה. בשנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה הצטרף לחוג נבחר של תלמידי פילוסופיה, שהתעניינו במיוחד במשנתו של אוינאריוס ובשאלות עיוניות ב"תורת ההכרה". תוך זמן קצר התבלט בתוך החבורה, שממנה יצאו אחר כך אחדים מגדולי הספרות והמדע בגרמניה ובאוסטריה: אוסקר אבאלד, א' לוקרא, הרמן סבובודה. 
קודם לכן התחולל תהליך ההגדרה הלאומית הגרמנית. אוטו פון ביסמרק תרם רבות לתהליך זה עם הקמת הרייך השני (1871). הגרמנים החלו להרגיש אומה אחת. בהגדרה עצמית זו לא נכללו ה"זרים" בארצם. באווירה זו גדל וחונך ויינינגר, תחת מודעות לשוני שבו, עם רצון להשתלב בחברה.
כמו כן, באותה תקופה עלתה לסדר היום תורת הגזע. כך, למשל, פרסם כריסטיאן לסן, פרופסור באוניברסיטת בון, חיבור בו הסביר על תכונותיו הנעלות של גזע הארי. הוא טען כי אצל עמים שמיים קיים חוסר איזון בין הגיון חד להרמוניה אמיתית של הנפש. דעות כגון אלה חלחלו אל הסטודנטים ודרכם אל שאר החברה. 
במשך לימודיו שינה ויינינגר את דעותיו בנוגע לתאוריות הפילוסופיות. בתחילה היה פוזיטיביסט קנאי ומתנגד קיצוני למטאפיזיקה של אוינאריוס, בהתלהבות גדולה החזיק בתורתו של מאק בקשר להתהוות המינית. מאוחר יותר, כשנתיים לפני מותו, שינה את השקפתו והגיע להכרה שהאתיקה היא נקודת המוצא היחידה לפתרונן ולהבנתן של בעיות החיים הפנימיים והחיצוניים. לקראת סוף ימיו החל לעסוק לעומק בשאלות מוסריות של הטוב והרע.
חיבורו "מין ואופי" (שפורסם מאוחר יותר כארוס ופסיכה) נכתב תחילה כעבודה לשם קבלת התואר דוקטור, אשר הוענק לו ב-1 ביולי 1902. באותו יום המיר את דתו ועבר לכנסייה הפרוטסטנטית, מתוך ייאוש ושנאה לעיקרון היהודי המקנן בתוכו (עליו כתב בספרו) ומתוך נאמנות לתפיסתו, אך התנצרותו לא גאלה את נפשו. לאחר סיום עבודת הדוקטור, ישב להביא את ספרו לידי גמר. תוך שלושה חודשים ערך מחדש את הדוקטורט שלו. עם צאת הספר לאור, הוא ספג ביקורת צוננת והתקבל באדישות. 
בווינה לא נותרו בו רצון ולא כוח לחיות. חבריו התרחקו ממנו, ואף לנשים לא הייתה דריסת רגל בחייו בתקופה זו, שבה גזר על עצמו פרישות מוחלטת. ברשומותיו האחרונות כתב כי "איש הגון, כאשר הוא חש בקלקלתו הגמורה, הריהו הולך מרצון לקראת המוות".] 
ואכן, בלילה שבין 3 ל-4 באוקטובר 1903, שכר חדר (בבית שבו נפטר לודוויג ואן בטהובן ברחוב שווארצהשפניירשטראסה 15, בווינה). באותו ערב שלח מכתב אל אביו להודיע כי הוא מתאבד. בחדר בו התגורר הוא ירה בעצמו, בעודו לבוש בכל בגדיו. לאחר ניסיונות הצלה בבית החולים "וינר אלגמיינר קרנקנהאוס" בווינה, נקבע מותו של אוטו בשעה 10:30 בבוקר.
לילו האחרון של ויינינגר הונצח במחזה נפש יהודי מאת יהושע סובול שהועלה בראשונה בשנת 1982, בתיאטרון חיפה בבימויו של גדליה בסר.

יצירתו

ספרו של אוטו ויינינגר, "מין ואופי" (Geschlecht und Charakter), שלא עורר תשומת לב רבה בשעת הוצאתו לאור, זכה לפרסום רב לאחר מותו, יצא לאור בעשרות מהדורות (20 בגרמנית) ותורגם לשפות רבות (ובכלל זה לעברית על ידי צ. רודי).
במרכז יצירתו עומדת שאלת המינים בכלל והאופי הנשי בפרט. שאלה זו היא תחום המחקר שלו. בספרו הוא מגלה בקיאות רבה בספרות האנטומית-פסיכולוגית ובספרות הביולוגית של תקופתו. ביסוד שיטתו עומדת תאוריה על דו מיניות. לפי דעתו, קיימים באדם בו-זמנית אחוזי מיניות גבריים ונשיים, אך בכל אדם האחוז משתנה. בעיני ויינינגר אין לאישה "אני", אישיות או זהות, לא אופי ואף לא רצון. בגבר קיים ניצוץ אלוהי והוא הנפש, אך באישה ניצוץ זה חסר. וייניגר ביטא בספרו זה גישה אנטי-פמיניסטית קיצונית, חסרת תקדים וחריגה בארון הספרים של ההגות המודרנית.
לאחר דיון בנושא המיניות מקדיש ויינינגר פרק ליהדות, שאותה הוא משווה עם נשיות. מכיוון שתפיסת העולם של האישה שווה לזו של היהדות, מובן לדעתו שיש לעמוד גם על הזהות היהודית במחקר העוסק במין ובאופי. בפרק על היהדות מקשר ויינינגר בין האישה ליהדות בנקודות דמיון. יהודים הם סרסורים מטבעם, מאותן סיבות שהנשים עסוקות בשקרים ובסרסור: הצורך להתמזג, להיטמע. ליהודי בדומה לאישה אין "אני" או ערך עצמי: היהודי להוט אחר תארים, אינו מכבד את עצמו או את אבותיו. אין לו זיקה אמיתית לעברו: "העבר של היהודי הוא למעשה רק העתיד שלו".] ויינינגר טוען כי הנחיתות החברתית ההיסטורית היא לא רק עניין חברתי-היסטורי אלא כי היהודים, כמו הנשים, רצו בזאת.