מאפיית ברמן

היסטוריה

בשנת 1875 עלו מרוסיה רבי טודרוס הלוי ברמן ואשתו קרישא (שכונתה לימים "בובע קרישא", כלומר סבתא קרישא ביידיש) יחד עם בניהם יהושע (1861–1938) ואליהו. הם התגוררו סמוך לחורבת רבי יהודה החסיד ברובע היהודי בירושלים ולא נעזרו בכספי "החלוקה" מתוך אידאולוגיה. קרישא הבחינה שעולי הרגל הנוצרים הרבים מרוסיה אינם אוכלים את הפיתות המקומיות ושאר מיני המאפה הערביים והחליטה לפתוח חנות לממכר ככרות לחם רוסי ברחוב היהודים. היא זכתה להצלחה בעסקים הן מקרב עולי הרגל הרוסים והן מקרב היהודים. עד מהרה נכנס בנה, יהושע, שהיה רק בן 15, לעסק והחל לנהל אותו. עם זאת, מציין החוקר משה חננאל כי "בובע ליוותה במשך כל חייה את המאפייה, בדקה אם נגבה הכסף כראוי וספרה כמה כיכרות לחם נאפו, לעומת מספר שקי הקמח שנצרכו".
ב-1880 פתח יהושע חנות לחם מחוץ לשער יפו וב-1886 רכש שרידי טחנת קמח בשוק הכתנים ברובע המוסלמי ופתח את טחנת הקמח היהודית הראשונה. לאחר מכן, בסביבות 1890 העביר את טחנת הקמח אל ג'ורת אל ענב (חוצות היוצר), למרגלות מגדל דוד. טחנת הקמח פעלה באתר זה עד 1948. 
בשנת 1890 הקים יהושע ברמן (שנקרא בפי כל "ר' שיעה") את מבנה המאפייה הגדול שלו דרום-מערבית לשכונת מאה שערים, שפעלה באתר זה עד שנות השישים. את בתי המשפחה הקים לא רחוק משם ברחוב הנביאים 19-23 ביניהם בית אחד למשפחתו הענפה (עשרה ילדים) ובתים לאחיו בהם המשיכו להתגורר גם נכדיהם. בתקופה זו הכניס יהושע את אחיו אליהו כשותף (בתמורה לשליש מן הרווחים וללא נשיאה בהפסדים) ושמה הרשמי של המאפייה שונה ל"האחים ברמן" ואחר כך "י. את א. ברמן". על פי אתר החברה, הייתה זו המאפייה הגדולה ביותר בארץ ישראל ובמזרח התיכון כולו, "מאפייה שהיישוב היהודי בירושלים טרם ראה כמוה". המאפייה הציגה גם פלא חדש - גנרטורים שסיפקו חשמל למאפייה ולבית המשפחה.
בשנת 1917, עם תום מלחמת העולם הראשונה, נסע יהושע ברמן לאוסטריה ורכש שם כרכרות, מעודפי הצבא האוסטרי על מנת שישמשו לחלוקת הלחם. על דלתות הכרכרות היה מוטבע סמל עוגן, סמלה של החברה שייצרה אותן או סמלה של אחת מיחידות הצבא האוסטרי, כך הפך סמל העוגן לסמלה של מאפיית ברמן. לצד המאפייה הוקמה אורווה לסוסים ולול לתרנגולות שביציהן שימשו לאפיית חלות לשבת. ב-1933 בנו בני משפחת ברמן שני בתים ברחוב שטראוס (אז צ'נסלור) ועל אף שלא היו מנקרי עיניים, הם הסתירו מגרש טניס פרטי, היחיד בירושלים באותה עת. בתקופת המנדט קיבלה המאפייה זיכיון לאספקת לחם לצבא הבריטי. בעת פטירתו של יהושע ברמן בדצמבר 1938, עבדו במאפייה 60 עובדים קבועים והיא הייתה מהמאפיות הגדולות בארץ ישראל. 
המאפייה סיפקה לחם ליישוב היהודי בתקופת המצור על ירושלים כך הפכה למפעל חיוני וזכתה לשמירה מטעם כוחות ההגנה בירושלים.
בשנת 1965 עברה המאפייה לאתר חדש באזור התעשייה בגבעת שאול, שם היא נמצאת מאז. לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, החלה המאפייה לספק לחם מעבר לגבולות ירושלים וסביבתה ובהדרגה התפשטה לכל רחבי הארץ. ב-1982 החל לנהל את המאפייה יצחק ברמן - בן הדור הרביעי למשפחה. 
בשנת 2001 רכשה המשפחה את רשת מאפיות ודש מרמת השרון המייצר מעבר ללחמים, גם לחמניות המבורגר, פירורים ובלילות לציפוי מסוגים שונים, ותערובות להכנת עוגות ומתוקים (פנקייק, וופל בלגי, עוגות שוקולד ווניל ועוד). באותה השנה רכשה ברמן גם את מאפיית לחם הארץ שמתמחה באפיית בגטים, לחמי פרימיום וסוגי לחם מיוחדים- והפכה למאפייה השנייה בגודלה בארץ, לאחר מאפיות אנג'ל, שגם הן מקורן בירושלים. ב-2007 רכשה ברמן את מותג מאפיות לחם חן וב-2008 את מותג לחמי ליבו, המתמחה בפנייה למגזר הרוסי.
ב-2014 התחילה לייצר המאפייה את הלחם "אקטיב" הלחם הפרה ביוטי הראשון בישראל, המעושר בסיבי אינולין, שהינם סוג של סיבים תזונתיים, התורמים לצמיחתם של חיידקים טובים במערכת העיכול.
ב-2015 הורשע מנכ"ל החברה, יהודה שניידמן, בעבירה של הסדר כובל בנסיבות מחמירות,  בפרשת "קרטל הלחם", יחד עם מנכ"ל מאפיית דוידוביץ'.
ב-2018 נכנסה המאפייה לשוק האורגני שהתחילה לייצר עבור שופרסל את הלחמים שלה למותג האורגני "GREEN".

יריבות ארוכת שנים

מאפיית אנג'ל הייתה החל משנות העשרים יריבתה העסקית הראשית של מאפיית ברמן והיחסים בין שתי המשפחות היו מעורערים מאז ומתמיד. 
הרב צבי פסח פרנק, רבה האשכנזי הראשי של ירושלים בתקופת המנדט, אישר למאפיות לעבוד עד כניסת השבת ומצאת השבת ממש כדי לספק לחם טרי בכל ימות השבוע, אך ב-1947 הודיעה הסתדרות העובדים שהדבר פוגע בפועלים והשביתה את מאפיות ברמן ואנג'ל, עקב כך נוצרה שותפות משפטית קצרת ימים בין משפחות אנג'ל וברמן על מנת להלחם בהסתדרות.
בתקופת מלחמת העצמאות בירושלים החליט מושל ירושלים ושר הקיצוב, דב יוסף, לסגור את כל המאפיות בירושלים פרט לאנג'ל וברמן שרק להן הותר להחזיק במלאי דלק מספיק להפעלת המאפייה וכך היו אנג'ל וברמן ספקיות הלחם היחידות בעיר הן בתקופת המצור והן בתקופת ראשית המדינה.
מאז שנות השישים נמצאות שתי המאפיות באותו רחוב בגבעת שאול (רחוב בית הדפוס) כאשר כל אחת מבקשת לשנות את שמו של הרחוב לשם מייסדה, אך כל אחת טוענת שיהיה מגוחך שתהיה "מאפיית ברמן ברחוב אנג'ל" או להפך.
מאבק משפטי ארוך מתנהל בין שתי המאפיות בגין "העתקת מוצרים" או אריזות ודמיון בין מוצרי שתי המאפיות

המאפייה כיום

במאפייה המודרנית והמשוכללת מועסקים כ-400 פועלים בשלוש משמרות. תפוקת כל קו ייצור מגיעה ל-3,000 ככרות לחם בשעה. המאפייה משווקת את תוצרתה ברחבי הארץ תוך שימוש בצי של כ-60 משאיות ייעודיות המובילות את ככרות הלחם לחנויות ולרשתות השיווק מדי לילה, על מנת שיוצגו טריים עם בוקר על המדפים. המאפייה מייצרת מגוון רחב של מוצרי מאפה וביניהם סוגי לחם שונים, עוגות, עוגיות ומוצרים ארוזים וקפואים. בין לקוחותיה שירות בתי הסוהר, משטרת ישראל, צה"ל ומוסדות שונים אחרים. לצד המאפייה ישנה חנות מפעל, קונדיטוריה ובית קפה המוכרת את מוצרי המאפייה והקונדיטוריה. בנוסף מפעילה המאפייה עוד 3 חנויות: אחת בבני ברק, ו2 בירושלים, ברחובות אגריפס ושרי ישראל.