google/wiki40b huggingface dataset:
ביר סוויר

ביר סוויר היא רצועת חוף הנמצאת כ-30 קילומטרים דרומית לעיירה טאבה, בחצי האי סיני שבמצרים. זהו אחד מאזורי התיירות הפופולריים ביותר בחצי האי סיני, בפרט בקרב מטיילים ונופשים ישראלים.

מאפיינים

האזור נחשב לנאת מדבר שבשטחה נובעים מקורות מים מתוקים רבים בצורה של  בארות, המאפשרים לצמחייה רבה לפרוח במקום, בעיקר עצי דקל ושיטה. מקורות המים מאפשרים גם קיומם של חיים ומשמשים להשקיית העדרים העוברים במקום וכמי שתייה לתושבי השבטים המקומיים.
רצועת החוף של ביר סוויר מרוחקת כ-300 מטרים מהכביש המשתרע לאורך חופי חצי האי סיני ומשני צידיה קיימים שני מפרצים קטנים שנוצרו על ידי שברי קרקע. מפרצים אלה משופעים באבני חול אדמוניות וסלעי גיר וחוואר שהם תוצאה של הצפות חוזרות ונשנות שהתרחשו באזור ביר סוויר.
בעבר הרחוק שימש האזור כנתיב להברחת סחורות למצרים, כאשר המבריחים מנצלים את הטופוגרפיה הנוחה המאופיינת בוואדיות רחבים ונוחים למעבר ובאזורי עגינה נוחים. המקומיים שחיו באזור ביר-סוויר שימשו כבלדרים של הסחורה.

תיירות

רצועת החוף של ביר סוויר נחשבת לאחת הפופולריות בקרב נופשים ישראלים, בעיקר משום קרבתה היחסית לגבול והעובדה כי היא מאופיינת בחול רך ונעים. הרצועה משופעת במתחמי אירוח הנמצאים על החוף ובהם בקתות וחושות ללינה. עיקר הנופשים באזור זה הם צעירים, ברובם ישראלים.
התיירות במקום נפגעה קשות לאחר מתקפת הטרור בסיני בשנת 2004, ועוד יותר לאחר המהפכה במצרים בשנת 2011, אולם בתקופת החגים של שנת 2016 נרשמה התאוששות וזינוק במספר הישראלים שנכנסו לסיני, ובקיץ 2017 אף גדל שיעור התיירים הנכנסים לסיני מישראל ב-54% בהשוואה לתקופה המקבילה ב-2016.
הר שולחן

הר שולחן או הר טבלה הוא שטח אדמה מוגבה שראשו שטוח ומוקף מכל עבריו בצוקים תלולים. הוא נקרא כך בשל דמיונו לשולחן.
הרי שולחן מאפיינים אזורים צחיחים, בעיקר בדרום-מערב ארצות הברית והם נוצרים בדרך כלל כאשר אדמה שהוגבהה בשל פעילות טקטונית נחשפה לרוח ולבליה.
בראש הרי שולחן ישנו סלע קשיח בשכבה אופקית. בתהליך הבלייה הסלע הקשיח מתפקד ככיפה מגנה ששומרת על האזורים שבין ודיות או אזורים אחרים בהם הבלייה פעילה במיוחד.
דוגמאות להרי שולחן ניתן למצוא בספרד, צפון ודרום אפריקה ("הר השולחן"), אזורי ה-Bad Lands וקולורדו בצפון אמריקה, בשמורת קנאימה בוונצואלה, חצי האי ערב, הודו ואוסטרליה.
הר שולחן דומה לרמה (פלטו) אך קטן ממנה, ודומה גם לגבעה, אך גדול ממנה.
סניור

סניור (מלטינית: Senior) היה אדון פיאודלי, בעל דרג אצולה וחזקה על נחלה כלשהי בה עבדו וחיו האכרים הצמיתים. הצמיתים היו חייבים בשבועת אמונים לאדון, הסניור היה זכאי להוריש את רכושו, אף שלהלכה היה זה עדיין רכושו של הסניור , והיו כבולים בשבועת אמונים (הומגיום) לסניור.
המונח סניור התגלגל כמורשת של הפיאודליזם ומתייחס היום בדרך כלל לכל סוג של בעל מעלה או פשוט כפנייה של כבוד בין בני אדם, כנהוג בגרמנית (herr), באיטלקית (Signore) ובספרדית (Señor). בשפות אחרות, כמו באנגלית (Lord) מבטא השם עדיין יחסי מעמד או כפיפות.
לסניור היו הכנסות קבועות שהתבססו על אחוז מיבולם של הצמיתים, על יכולתו לחייב את הצמיתים להקדיש חלק מזמנם לעיבוד אדמותיו הוא (הדמסנה), ועל רווחי טחנת הקמח, בית הבד, בית היין, הנפחיה, וכו', אם אלו פעלו בשטח האחוזה. הכנסות נוספות הגיעו לסניור, בחלק מהמקרים, גם מחכירת משנה של האדמה על ידי אדונים אחרים או על ידי וסאלים שלו עצמו.
הזכויות הפיאודליות של הסניור היו, לעיתים קרובות, לא רק על רכושם אלא במידה מסוימת גם על גופם של הצמיתים. הסניור היה מבחינה משפטית אפוטרופוס נוסף על הקטינים בשטחו, והייתה לו זכות וטו או התערבות באופן גידולם, מעבר החוצה מהאחוזה, נישואים, וכדומה. בספרדית, סניור (Señor) הוא כינוי כבוד לריבון עולם, אלוהים.
פרוגרסיביזם

פרוגרסיביזם (באנגלית: Progressivism; בתרגום לעברית: קידמה) היא פילוסופיה רחבה המבוססת על הרעיון כי התקדמות מדעית, טכנולוגית, התפתחות כלכלית וארגון חברתי חיוניים לשיפור מצב האנושות. הקידמה הפכה לרעיון רב-משמעות בתקופת הנאורות האירופית, שדגלה בהתבססות על ידע אמפירי כיסוד לחברה. במרוצת הזמן השתנו משמעויות המושג בהתאם לתקופות ולנקודות מבט שונות.

בארצות הברית

בארצות הברית קמה התנועה הפרוגרסיבית, תנועה אידאולוגית פוליטית שהייתה דומיננטית בפוליטיקה האמריקנית בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, והובילה רפורמות ויוזמות רבות בתקופה זו, בהן בחירות ישירות לסנאט (התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית), הנהגת פריימריז ישירים, מתן זכות בחירה לנשים (התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית), חקיקת חוקים נגד קרטלים, הנהגת רגולציה, וחקיקה סביבתית וסוציאלית.
פוליטיקאים פרוגרסיבים פעלו בשתי המפלגות הגדולות, ובהם הנשיאים תיאודור רוזוולט הרפובליקני ווודרו וילסון הדמוקרטי. היו מספר ניסיונות להקים מפלגות פוליטיות פרוגרסיביות. כך למשל, ב-1912 הקים תיאודור רוזוולט מפלגה פרוגרסיבית כשלא הצליח לזכות מחדש במועמדות המפלגה הרפובליקנית, אך הגיע בבחירות רק למקום השני - אחרי וודרו וילסון ולפני ויליאם האוורד טאפט הרפובליקני. ב-1924 שוב הוקמה מפלגה פרוגרסיבית בראשות רוברט לה פולט, הסנאטור הרפובליקני מוויסקונסין, ואחת הדמויות הבולטות בתנועה הפרוגרסיבית, שהצליח להגיע רק למקום השלישי. בשני המקרים התפוררו המפלגות לאחר הכישלון בבחירות. אולם למרות חוסר ההצלחה להקים מפלגה פוליטית, הכתיבה התנועה במידה רבה את סדר היום הפוליטי בארצות הברית בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, תקופה שנקראת "העידן הפרוגרסיבי", והותירה מורשת שניכרת עד ימינו.
נשימת יתר

נשימת יתר (בלועזית: היפרוונטילציה, Hyperventilation) היא נשימה מהירה ורדודה בדרך כלל, אשר גורמת לירידה ברמת הפחמן הדו-חמצני בדם.

תיאור התופעה

אדם בריא נושם בין 12 ל-20 נשימות בדקה. קצב נשימות תקין מאפשר לגוף להעשיר את הדם בכמות החמצן הנדרשת, ולפנות מהדם את הפחמן הדו-חמצני המיוצר בגוף.
מצב של נשימה מהירה ושטחית לאורך זמן גורם לפינוי מוגבר של הפחמן הדו-חמצני מהגוף, וכתוצאה מכך לירידה ברמתו התקינה בדם. ירידה זו גורמת לירידה בחומציות של הדם (עליה ב-pH, בססת) ובהתאם מורידה את רמת הסידן.

סימנים

אדם שנמצא בהתקף נשימת יתר מרגיש נימולים בשפתיים, באצבעות הידיים ובאצבעות הרגליים כתוצאה מן הירידה ברמת הסידן בגוף (ירידה ברמת החומציות של הדם).  ירידת רמת החומציות בדם מובילה בין היתר לכיווץ של כלי דם במוח מה שמוביל למעין מחסור בחמצן שגורם לסימנים נוספים כגון כאבי ראש ,סחרחורות, אי שקט ובמקרים קיצוניים, ייתכן גם מצב הדומה לעילפון עד כדי חוסר תגובה של האדם.
במקרים רבים, ידי האדם שנמצא בהתקף יהיו בצורת האות "ר"(ספאזם) ולפעמים אף יחוש בכאבים בחזה עקב הנשימות המהירות (לא ממקור לבבי).

טיפול

הטיפול בהתקף נשימת יתר הוא בעיקרו החזרת מנגנון הנשימה לקצב תקין. כיוון שהתקף כזה מתרחש לעיתים קרובות על רקע ריגוש, חרדה או בכי, אשר גורמים לנשימות קצרות ושטחיות, עיקר הטיפול יהיה על ידי הרגעה ובידוד האדם מהסיטואציה שעוררה את ההתקף. רצוי לבקש מהאדם לקחת נשימות עמוקות ולהשתדל ל"החזיק" את האוויר בריאות 2–3 שניות לפי נשיפתו. 
בעבר, מקובל היה להורות לאדם בהתקף לבצע נשימות ושאיפות לתוך שקית אטומה הצמודה לפיו, זאת על מנת להכניס לריאות אוויר עשיר בפחמן דו-חמצני במטרה להעלות את ריכוזו בדם. פעולה זו אמנם מחזירה בדרך כלל את קצב הנשימה לקצב סדיר בתוך זמן קצר, אך אסורה בהחלט. זאת על פי הוראות מגן דוד אדום הקובעות כי אין לתת למטופל לנשום לתוך שקית בשום פנים ואופן, זאת מחשש לחנק ומוות.
וילה בורגזה

הקמת הגן

בשנת 1605 החשמן שיפיונה בורגזה, אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי והמממן של הפסל ברניני החליט להפוך כרם נרחב שהיה בבעלותו לגן הפרטי המפואר ביותר שנבנה ברומא מאז תקופת האימפריה הרומית. הכרם היה ממוקם במקום בו עמדו בעבר גני לוקולוס – גנים מתקופת שלהי הרפובליקה הרומית.
הגנים נבנו בסגנון צרפתי פורמלי ונבנו בהם מספר מבנים ששימשו את הקרדינל לצורכי אירוח. בסוף המאה ה־19 שונה מבנה הגנים והם הפכו לסגנון אנגלי הפחות פורמלי.
בשנת 1903 נרכשו הגנים על מבניהם על ידי העיר רומא, והפכו לשטח ציבורי.
במרכז הפארק נמצאת וילה בורגזה פינצ'אנה שנבנתה על ידי האדריכל פלמיניו פונציו על פי תוכניות של שיפיונה בורגזה עצמו.
וילה נוספת הנמצאת בגנים היא וילה ג'וליה שנבנתה בין השנים 1551–1555 כבית קיץ עבור האפיפיור יוליוס השלישי. כיום משמש המבנה כמוזיאון האטרוסקי.
בגנים נמצאת גם וילה מדיצ'י בה נמצאת האקדמיה הצרפתית ברומא, ובקרבתה ה"פורטצואולה" (Fortezzuola) – גן פסלים גותי המכיל את פסליו של פייטרו קנוניקה.
וילות נוספות שנבנו ברחבי הגנים נבנו עבור התערוכה העולמית שנערכה ברומא בשנת 1911, ובהם מבנה "הגלריה הלאומית לאומנות מודרנית", המציגה יצירות אומנים איטלקיים מהמאה ה־20.
אחד המבנים הידועים שנבנו בפארק הוא הביתן האנגלי שנבנה עבור התערוכה של 1911, ותוכנן על ידי האדריכל סר אדווין לוטיינס, המשמש כיום משכנה של האקדמיה הבריטית ברומא.
בפארק מצויים גם גן חיות ומוזיאון זואולוגי.
חוסה דה ריברה

שמות וכינויים

בטבילתו נקרא חואן חוזפ ריברה (Juan Jozep Ribera). באיטליה נקרא ג'וזפה ריברה (Giuseppe Ribera) ולעיתים גם ג'וזפה די ריברה ווכינוהו Lo spangnoleto כלומר הספרדי הקטן. על עבודותיו חתם Jusepe de Ribera ולכן זהו השם שדבק בו.

קורות חייו

ריברה נולד בחטיבה (Játiva) שליד ולנסיה. ראשית חייו לוטה בערפל, יש הסוברים שהיה חניך בסדנה של הצייר, איש ולנסיה, פרנסיסקו ריבלטה. אין יודעים מתי עבר לאיטליה, העדות הכתובה הראשונה להיותו שם היא הזמנה לעבודה, בכנסייה בפארמה, שקיבל ב-1611. כעבור שנתיים ב-1613 התקבל כחבר באקדמיה של סן לוקא ברומא. ב-1616 עבר לנאפולי. באותה השנה נישא לקתרינה אצולינו אי אינדיאה (Katerina Azzolino i India) בתו של הצייר הנאפוליטאני ג'ובאני ברנרדינו אצולינו. שקשריו בעולם האמנות הנאפוליטני סייעו לביסוס מעמדו של ריברה. גם היותו ספרדי תרמה להצלחתו, שכן במהרה הפך לבן חסותו של הדוכס של אוסונה שהיה המשנה למלך בנאפולי. זה אף הזמין אצלו סדרה של 5 תמונות אותן ביצע בשנים 1616 - 1618. מהשנים 1620 עד 1626 נותרו מעט ציורים אולם בשנים אלו הכין את מיטב התחריטים שלו, אולי מתוך כוונה להפיץ את יצירתו מעבר לנאפולי. הקריירה שלו המריאה לקראת סוף שנות ה-1620 ומאז נחשב כצייר המוביל של נאפולי. יחד עם זה השפעתו ניכרה גם בספרד שכן השליטים של נאפולי לקחו אתם את יצירותיו בשובם לספרד והתחריטים שלו יובאו לספרד על ידי סוחרי האמנות. יש חוקרים המציינים את השפעתו על אמנים ספרדים מובילים כמו ולסקס ומורילו.
ב-1644 נפגמה בריאותו ומאז החלה דעיכתו האמנותית והכלכלית. ב-1651 היה בקשיים כלכליים חמורים ונאלץ למכור את ביתו. הוא שכר בית בכפר מרג'לינה (Mergellina), כיום שכונה בנאפולי.
ריברה נפטר במרג'לינה ב-2 בספטמבר 1652 בנאפולי. הוא קבור שם בכנסיית סנטה מריה דל פרטו (Santa Maria del Parto).

יצירתו

ריברה היה אמן פורה מאוד. הוא ידוע בעיקר בזכות יצירותיו הדתיות, אולם צייר גם ציורים מיתולוגיים, וציורים מחיי היום-יום. יצירתו משקפת במידה רבה את הרוחניות הנלהבת של ספרד של המאה -17, זו מתבטאת בשימוש דרמטי באור וצל, שאותם סיגל לעצמו דווקא בנאפולי בהשראתו של קרוואג'ו. עבודותיו המוקדמות מושפעות בעיקר מקרווג'ו אבל גם מסגנונו השונה לחלוטין של קורג'ו. סדרת התמונות שצייר בין 1616 ל-1618 עבור הדוכס של אוסונה הייתה בסגנון הבארוק ונכרת בהם השפעתו של גווידו רני. בשנות ה-30 (של המאה ה-17) אופי יצירתו השתנה מהקונטרסטים החדים של אור וצל, לקשת צבעים בהירה יותר.
מאיאק

מאיאק (ברוסית: Маяк; תרגום - מגדלור) הוא אחד ממתקני הגרעין הגדולים ביותר ברוסיה. שוכן בעיר אוזיורסק, במחוז צ'ליאבינסק. מאיאק הוא מפעל הפלוטוניום העיקרי ברוסיה והספק העיקרי של חומר זה לתעשייה הצבאית והאזרחית במדינה. מאיאק הוא בעצם מכון למחזור חומרים גרעיניים מכלי נשק גרעיניים מיושנים, שאינם עוד בשימוש. המפעל מעסיק כ-15,000 איש ומתפרס על פני שטח של 90 קילומטרים רבועים. האתר נמצא 150 ק"מ דרום מזרח ליקטרינבורג בין העיירה קסלי 72 ק"מ צפון מערב לצ'ליאבינסק. מאיאק נודעה בעבר כצ'ליאבינסק-40 וצ'ליאבינסק-65.
המפעל קולט פסולת גרעינית ממפעלי גרעין אחרים ומצוללות גרעיניות שהתיישנו. בעקבות תאונה חמורה שאירעה ב-1957 הקרקע והנהר הסמוך זוהמו קשות. כאשר הערכות מדברות על כחצי מיליון איש שנחשפו לקרינה באזור הרי אוראל.

היסטוריה

מאיאק נבנה בשנים 1945-1948, בחיפזון רב ותחת חשאיות מוחלטת, לצורך קידום תוכנית הגרעין הסובייטית. מטרתו העיקרית של המתקן הייתה הפקת פלוטוניום עבור הנשק הגרעיני הסובייטי. לצורך זה נבנו 5 כורים גרעיניים. לאורך השנים דווח על זיהום קשה של הנחלים הסמוכים הנשפכים לנהר אוב והאגמים, שזוהמו במים שזרמו מהמתקן. המתקן נמצא תחת ביקורת כבדה בשל הנזק הסביבתי שהוא גורם, ידוע שכל עובדי הכור בשנות ה-50 וה-60 סבלו מהשפעות הקרינה הרדיואקטיבית.
האתר היה יעדו של טייס ה-CIA פרנציס גארי פאוארס בעת טיסתו מעל המתקן במאי 1960. המטוס הופל והטייס נשבה על ידי הסובייטים במשבר מטוס הריגול U-2.
כיום המתקן מפיק טריטיום ורדיונוקליד וחדל מהפקת פלוטוניום.

אסון קישטים

ב-27 בספטמבר 1957, תקלה במערכת הקירור של הכור הביאה לפיצוץ לא גרעיני במתחם הגרעיני, בעוצמה של 75 טון טנ"ט (310 ג'ולים) שגרמה לפליטה אדירה של חומרים רדיואקטיביים. כ-200 מתו כתוצאה מחולי שנגרם בשל הקרינה, 10,000 איש פונו מבתיהם ו-470,000 איש נחשפו לקרינה. בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי האסון דורג בדרגה 6, שמשמעותו תאונה חמורה. היה זה האסון הגרעיני הראשון שסבלה ממנו ברית המועצות והגדול ביותר בעולם, עד אסון צ'רנוביל. במשך 40 שנה דבר התקרית לא נחשף והסובייטים לא דיווחו אודותיו לעולם, כאשר כל שמועה בנושא נדחתה על ידם על הסף. ב-1992, הפדרציה הרוסית הודתה רשמית בדבר התקרית וכי היא אכן קרתה.
נועה ברקת

קורות חייה

ברקת נולדה וגדלה בקיבוץ משמר העמק, למדה במוסד החינוכי שומריה. לאחר שירותה הצבאי למדה הוראת אמנות בסמינר אורנים. הוכשרה להיות מדריכה להכנה ללידה ויועצת הנקה במרכז הישראלי לחינוך ללידה. הדריכה וליוותה זוגות רבים. הלידה, כמו גם ההריון והאימהות, קרובים לליבה, היא מרבה ללמד את הנושא וממשיכה לחקור אותו. נמנתה על מקימות תנועת נשים קוראות ללדת - למען חופש בחירה בלידה ועל יוזמות ומקימות אם לאם בקהילה. הקימה וערכה במשך 10 שנים את העיתון א-לה גוש במשגב. למדה ייעוץ ביוגרפי במחזור השני בבית הספר ליועצים ביוגרפיים ועוסקת בייעוץ פרטני וזוגי ובהוראת ביוגרפיה. למדה במחזור הראשון בבית הספר הגבוה לאמנויות המילה מבית מקום לשירה. ערכה והוציאה לאור עשרות ספרים - ספרי חיים וספרי זיכרון, ספרי עיון, פרוזה והדרכה. בין הספרים שערכה - ערות: נשים מדברות מיניות. הקימה ומנהלת את אדמה - בית הוצאה לאור לחוכמה נשית מתחדשת. ספר שיריה הראשון, שומרת לילה, ראה אור בשנת 2017.
ברקת נשואה ואם לשלושה ילדים בוגרים. התגוררה במשמר העמק, מענית, חיפה, גינוסר, יובלים, אלון הגליל, הרדוף וירושלים. כיום חיה עם בן זוגה במשאית בית ונודדת בארץ ישראל. על קורותיה בדרכים היא כותבת את נוע תנוע - בלוג מחיי במשאית בית
הרצוג ודה מרון

הרצוג ודה מרון (Herzog & de Meuron Architekten) הוא משרד אדריכלים שווייצרי אשר נוסד בבזל ב-1978. מקימיו ושותפיו הבכירים הפעילים גם היום הם ז'אק הרצוג (נולד ב-19 באפריל 1950) ופייר דה מרון (נולד ב-8 במאי 1950). השניים זכו בפרס רולף שוק לאמנות חזותית בשנת 1999 ובפרס פריצקר לאדריכלות בשנת 2001.
הקריירות של שני האדריכלים היו כמעט מקבילות מאז שניהם למדו יחד במכון הטכנולוגי של ציריך והקימו לאחר מכן את השותפות. המשרד פועל במגוון רחב מאוד של פרויקטים, בעיקר מבני ציבור, ובמגוון גישות תכנוניות ועיצוביות הבאות לידי ביטוי בגאומטריה יוצאת דופן ובשימוש מקורי וחדיש בחומרים ובטכנולוגיה.
יו"ר הוועדה המעניקה את פרס פריצקר, ג'יי קארטר בראון, אמר עליהם כי "קשה לחשוב על אדריכלים רבים בהיסטוריה אשר התמסרו למעטפת האדריכלית עם דמיון ווירטואוזיות כה רבים". עוד הוסיפה אחת משופטי הוועדה, אדה לואיז האקסטאבל כי "הם מזקקים את המסורת של המודרניזם לכדי פשטות יסודית תוך חיפוש מתמיד אחר שימוש חדשני בחומרים ובמשטחים". הניו יורק טיימס הגדירם כ"אחד ממשרדי האדריכלים הנערצים ביותר בעולם".
באפריל 2016 הונחה אבן הפינה לבניינה החדש של הספרייה הלאומית של ישראל בקריית הלאום, מבנה פרי תכנונו של משרד האדריכלים.
חולית (קיבוץ)

היסטוריה

הקיבוץ הוקם כהיאחזות נח"ל של תנועת הצופים בסיני ב-1977, אוזרח ב-1978 לקיבוץ חולית בסיני, ולאחר פינוי סיני ויישום הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1982, הועתק לפתחת שלום. 
קיבוץ חולית כיום הוא קיבוץ מתחדש והחברים בו מתקיימים בעצמאות כלכלית מלאה.  ענפי הפרנסה בקיבוץ מבוססים על חקלאות, בקיבוץ יש כלבו, פאב, מטע הדרים ומנגו, גד"ש, רפת גדולה, מפעל המסחטות "זקסנברג" רבים מתושבי הקיבוץ עובדים במגוון מקצועות חופשיים אחרים.
בסמוך לגבולה של מדינת ישראל, במציאות ביטחונית משתנה, חרט קיבוץ חולית על דגלו, בניית קהילה מגוונת ומגובשת וממשיך לאורך השנים, לקלוט משפחות מכל רחבי הארץ. מאז הקמתו היווה ועודו מהווה הקיבוץ סמל והובלה ליישוב הארץ, לשמירה על גבולותיה, לעשייה ציונית, התיישבות והפרחת הנגב. הקיבוץ ידע עליות ומורדות וכיום ואחרי גלגולים לא מעטים של משברים, תת-אכלוס וקשיים כלכליים הא סיפור הצלחה ומושא לגאווה של חבריה.

בקיבוץ מתגוררות היום מספר קבוצות אשר שותפות להתפתחותו והצלחתו:
הראשונה מ-2011 גרעין שותפים, גרעין עצמאי אידאולוגי של צעירים משוחררים טריים, זוגות ורווקים שנקלטו בקיבוץ תחת הערכים של יישוב הנגב, לחיות בחיי קהילה ואורח חיים המשלב עבודה, לימוד והתנדבות. חברי הגרעין עוסקים בחינוך וחקלאות בקיבוץ וברחבי המועצה.  
קבוצה היא פרויקט "מאהל ומגדל" של השומר החדש מאז אוקטובר 2012 קיימת בחולית תוכנית לחיילים משוחררים של הארגון, מדובר בכ-20 צעירים המתחלפים בצורה עקבית כל חצי שנה. התוכנית כוללת עבודה מועדפת בחקלאות בשאיפה להחזיר את הגאווה ואת הצבע ל"עבודה העברית" מספר הרצאות שבועיות הפתוחות לכלל הקיבוץ בעיקר בנושאים של הגות ומסורת יהודית, ציונות וסוגיות בחברה הישראלית וכמובן כחלק משירות מטרות הארגון יש גם תורנות שמירה התנדבותית על שטחים חקלאיים הנמצאים תחת איום והטרדה.
קבוצה שלישית ואחרונה היא שלוחת חולית של מכינת הנגב, מכינה קדם צבאית חילונית אשר חזונה הוא לקדם קיומה של חברת מופת. לפיכך חרתה על דגלה את ערכי הליבה חתירה למצוינות, ערבות הדדית, קיימות, רדיפת שלום וצדק, שוויון, צניעות, טוהר המידות ותרבות יהודית פלורליסטית.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. בהיותו אחד מיישובי עוטף עזה, ניתנת לתושביו הטבת מס בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.
Guero

רקע

האלבום יצא לאור בשלושה פורמטים שיצאו בו זמנית: גירסאת CD ללא בונוסים, גירסאת PlayStation Portable UMD, וגירסאת CD + DVD. הCD בגרסה האחרונה כולל קטעי בונוס בנוסף לשירי האלבום הרשומים למטה, והDVD כולל את 13 רצועות האלבום במיקס של 5.1 סראונד ביחד עם קליפים אבסטרקטיים מרובי זוויות, בנוסף יש ב-DVD תוספות מיוחדות.
מאוחר יותר בשנת 2005, הוציא בק אלבום רמיקסים של שירי האלבום בשם Guerolito.
שם האלבום גזור מהסלנג המקסיקני "Güero" (נשמע כמו ware-roh) שמשמעו אדם בלונדיני וחיוור. בק ציין שבילדותו הרבה פעמים פנו אליו כאל "Güero".
באלבום מתארח ג'ק וייט מהוייט סטרייפס שמנגן בבס בשיר "Go It Alone". בנוסף גם כריסטינה ריצ'י מתארחת בדיבור בשיר "Hell Yes".
השיר "Broken Drum" הוקדש לזכרו של אליוט סמית' שנפטר באוקטובר 2003.
ג'אני ריברה

קריירה

נולד בואלה סן ברתולומאו ובגיל 16 החל את הקריירה שלו בקבוצת אלסנדריה מילאנו. כעבור שנתיים הועבר לקבוצת הפאר מילאן ושם שיחק עד תום הקריירה שלו ב-1979. ריברה שיחק כקשר ונודע במשחקו האלגנטי, בראיית משחק מעולה ובמסירותיו המדויקות. העתונאי אבי רצון נשאל ב-2004 מי לדעתו גדול שחקני איטליה בכל הזמנים וענה: "גדול שחקני איטליה בכל הזמנים: ג'אני ריברה.
חייתי באיטליה בשנים שהגולדן בוי עדיין שיחק. לא היה דבר כזה. 80 אלף צופים רוקעים על הבטונדות ברגליהם בכל פעם שהכדור היה מגיע אליו. גם היום שנים רבות אחרי אני עדיין מתרגש כאשר אני נזכר. אותם הדברים אגב היה עם סנדרו מאצולה מאינטר."
ב-1962 זכה לראשונה עם מילאן באליפות איטליה ובעונה שלאחריה זכתה מילאן בגביע האלופות לאחר שניצחה במשחק הגמר את בנפיקה ליסבון בתוצאה 1:2. בהמשך הקריירה שלו זכה שוב ריברה עם מילאן בגביע אירופה לאלופות ב-1969 (ניצחון על איאקס 1:4 בגמר), בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1968 (ניצחון על המבורג 0:2) וכמו כן, זכה באיטליה בשלוש אליפויות ובארבעה גביעים. ריברה קבע שיא משחקים במדי מילאן - 501 הופעות, שהחזיק מעמד עד שבירתו ב-2003 על ידי פאולו מלדיני. ב-1969 זכה ריברה בתואר כדור הזהב.
ב-1962 צורף לנבחרת האיטלקית ושיחק במדיה בטורניר גביע העולם ב-1962 בצ'ילה. היה זה הראשון מבין ארבעה טורנירי גביע העולם בכדורגל בהם השתתף ריברה. ב-1968 זכה יחד עם הנבחרת האיטלקית באליפות אירופה לאומות.
בטורניר גביע העולם ב-1970 במקסיקו שיחקה נבחרת איטליה בבית המוקדם מול נבחרת ישראל, במשחק שהסתיים בתיקו מאופס (ריברה שותף במחצית השנייה של המשחק). איטליה העפילה לשלבים המאוחרים של הטורניר ובשלב חצי הגמר ניצחה את נבחרת גרמניה המערבית, במשחק שנחשב לאחד האיכותיים בהיסטוריה של הגביע העולמי, שבו כבש ריברה את השער הרביעי שהיה גם שער הניצחון. בגמר נוצחו האיטלקים 4:1 על ידי נבחרת ברזיל. בנבחרת האיטלקית, בה הופיע במשך 12 שנים, ב-60 משחקים בינלאומיים, שיתף פעולה עם לואיג'י (ג'יג'י) ריבה (מלך השערים של נבחרת איטליה בכל הזמנים). ריברה עצמו כבש 14 שערים במדי ה"סקוודרה אזורה". הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה בטורניר גביע העולם ב-1974 שנערך בגרמניה המערבית.
בימיו של ריברה שיחק קשר איטלקי מפורסם נוסף - סנדרו מאצולה ששיחק במדי היריבה העירונית אינטר מילאנו. היריבות בין שני הקשרים הייתה אחת המפורסמות בתולדות הספורט האיטלקי ומאמני הנבחרת הלאומית נמנעו בפעמים רבות לשתף אחד משניהם בשעה שיריבו היה על המגרש.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית, הפך ריברה לסגן נשיא מועדון מילאן והיה חלק מהאחראים לשנים הבלתי מוצלחות שעבר המועדון בראשית שנות השמונים. עם בואו של סילביו ברלוסקוני למילאן מצא ריברה את דרכו החוצה ועבר לזירה הפוליטית. תקופת זמן מסוימת שימש כסגן שר הביטחון בממשלתו של רומנו פרודי ושימש בעבר כחבר בפרלמנט האיטלקי. כיום הוא חבר בפרלמנט של האיחוד האירופאי.
במרץ 2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
רונן חן

רונן חן (נולד ב-1965) הוא מעצב אופנה ישראלי ובעלי מותג אופנה הנושא את שמו.

ביוגרפיה

רונן חן נולד ברמת גן, בן לגאולה, יועצת השקעות בבנק, ולסלים, רוקח בעבר והיום עובד לצד בנו. למרות שבמקור הוא תכנן ללמוד אדריכלות, בשל משך הלימודים והמרחק מהבית, החליט חן ללמוד עיצוב אופנה. בשנת 1986, לקראת שחרורו מהצבא, הוא נרשם ללימודי עיצוב אופנה בשנקר. בשנה השלישית של התואר הוא החל למכור חגורות ונעליים לחנויות בוטיק ברחבי תל אביב. במהלך השנה הרביעית ללימודים הוא החל להרוויח כסף ממכירת פריטי אופנה במחירים נגישים 
.
בשנת 1990, מיד עם סיום הלימודים, הוא החל לעבוד עבור מעצב האופנה גדעון אוברזון והחל להתמקצע בתפירה עילית. בשנת 1993 הוא הקים את מותג האופנה "רונן חן", ופתח סטודיו בדירתו. בשנת 1994 פתח חן את החנות הראשונה ברחוב שינקין בתל אביב  
. 
בשנת 1995, בעקבות ההצלחה לה זכה בתערוכה בלונדון, פתח בשיתוף עם זכיין 3 חנויות בבירה הבריטית. חנויות אלו נסגרו כעבור שנתיים, בעקבות החלטתו של חן להתמקד בפיתוח המותג בישראל 
. בשנת 2009 פתח רונן חן חנות חדשה של המותג בלונדון באזור פורטמן וילאג'. חנות זו נסגרה בשנת 2014. בשנת 2010 קיבל חן הזמנה לעצב קולקציה בהיקף של כ- 200 אלף דולר עבור רשת הכלבו "NORDSTROM", המונה כ- 90 סניפים רחבי ארצות הברית.
מאז אוגוסט 2012, המותג רונן חן כולל 19 חנויות בישראל ו- 400 נקודות מכירה במדינות שונות ברחבי העולם, בהן ארצות הברית, קנדה, אנגליה ויפן. חן הוא אב לשתי בנות, ומתגורר כיום בתל אביב.

ייצוג עבודותיו

לאורך השנים דיגמנו את בגדי המותג שחקניות ודוגמניות בהן אילנית לוי, אפרת דור, אניה מרטירוסוב, יאנה גור ויעל גולדמן. בשנת 2007  הופיעה חליפה של חן במגזין "O" של אופרה וינפרי. בשנת 2014 ציין חן 20 שנה למותג, במסגרת תצוגת אופנה חגיגית בשבוע האופנה "גינדי תל אביב" 
.
גשר שלוש

היסטוריה

ב-1892 עבר להתגורר בשכונת נווה צדק אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית ביפו, צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות. שלוש היה נוסע ליפו בכרכרה מדי יום, לחנות התכשיטים שבבעלותו. באחת הפעמים התהפכה כרכרתו בוואדי, והוא נפצע. מושל יפו, ששמע על המקרה, ציווה על הקמת הגשר, שלימים נקרא על שמו של שלוש. את  הגשר הקימה "החברה הפריזאית לעבודות ציבוריות ולבנייה", החברה הצרפתית שבנתה את מסילת הרכבת מיפו לירושלים, שהושלמה באותה שנה.
ב-1918 נבנה הגשר מחדש, לאחר שהבריטים החלו להשתמש ברכבות גבוהות יותר (כיום עדיין ניתן להבחין בלבנים בולטות המסמנות את גובהו של הגשר המקורי). תיאור של הגשר מופיע גם בציורה של ציונה תג'ר "הרכבת בנווה צדק" (1928). כיום, פועל בחלקו המזרחי של הוואדי חניון.
עם השלמת הקמת הרכבת הקלה של תל אביב, עתידה זו לעבור בנתיב ההיסטורי. מוצא הרכבת התחתית אמור להיות בשכונת נווה צדק ולעבור לנתיב עילי ליפו בסמוך לתחנת הרכבת יפו המשופצת, דרך שדרות ירושלים עד לבת ים. תוכנית לסלילת כביש מהיר מעל נתיב הרכבת הוקפאה בלחץ ועד תושבי השכונה.
באוגוסט 2018 הגשר פורק על ידי חברת נת"ע כחלק מפרויקט הרכבת הקלה. בסוף הפרויקט הוא יוקם מחדש כאשר יבנה פארק ירוק סביבו.
ניקולו טרון

ניקולו טרון (באיטלקית: Nicolò Tron ;‏ 1399 לערך - 1473) היה הדוכס ה-68 של ונציה. טרון כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1471, ועד פטירתו.
טרון, אציל ונציאני וסוחר עשיר, נבחר לתפקיד הדוג'ה לאחר שכהן במספר משרות ציבוריות בממשלת לה סרניסימה ובהן כשגריר ונציה לאפיפיור פיוס השני.
טרון היה נשוי לדאה מורוזוני.
טרון נבחר בשנת 1471 לתפקיד, לאחר שהביס את פייטרו מוצ'ניגו ואנדריאה ונדראמין (לימים, שניהם נבחרו לתפקיד).
בתקופת שלטונו הגבירה ונציה את אחיזתה בקפריסין ופחתו החיכוכים בינה לבין האימפריה העות'מאנית. כישוריו הפוליטיים של טרון הקלו על יצירות בריתות שונות, ושלטונו הייתה תקופה של שלום, ועליה במסחר. טרון הגדיל את צבא ונציה (הגדלה אשר הגדילה את החוב הציבורי של הרפובליקה).
טרון שינה את השיטה המונטרית של העיר, והטביע מטבע חדש שנקרא על שמו "טרון". לאחר מותו בוטל המטבע.
קברו של טרון הוזמן על ידי בנו, פיליפו טרון, ונבנה בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי. הקבר תוכנן ונבנה על ידי האדריכל אנטוניו ריצו - מטובי אדריכלי ונציה.
תורוואלד סטאונינג

ביוגרפיה

סטאונינג נולד ב-26 באוקטובר 1873 בקופנהגן. בצעירותו, בשנות ה-90 של המאה ה-19, החל להיות פעיל באיגודים המקצועיים. לאחר עשייה עיתונאית, נבחר סטאונינג לפרלמנט הדני בשנת 1906. בשנת 1910 נבחר להנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בשנים 1916–1920 היה שר בלי תיק בממשלה. בשנת 1924 הנהיג סטאונינג ממשלת מיעוט אשר שרדה רק שנתיים. ממשלה זו ידועה בשל שילובה של אישה כשרת חינוך, ובכך הממשלה נחשבה לפורצת דרך.
בשנת 1929 סטאונינג חזר לשלטון וניסה לשקם את דנמרק מתוך המשבר הכלכלי העולמי שפרץ באותה השנה. שלטונו של סטאונינג התאפיין בבנייתה של דנמרק כמדינת רווחה וכהפיכתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגה עממית יותר. בשנת 1939 ניסה להוביל שינוי בחוקה אך נכשל. כישלון זה כמעט הוביל אותו להתפטר מהתפקיד.
סטאונינג נשאר בפועל בתפקידו עד כיבוש דנמרק בידי גרמניה הנאצית ב-9 באפריל 1940. הוא בחר להישאר בדנמרק ולא לגלות. הוא נפטר ב-3 במאי 1942, בזמן שהיה שרוי בדיכאון כתוצאה ממצבה של אירופה. הוא זכה ללוויה מלכותית, מה שלא נהוג בנוגע לראשי ממשלה בדרך כלל.