ז'ול פרחים

ילדות וצעירות

ז'ול פרחים נולד בשנת 1914 בבוקרשט בשם  Iuliş Blumenfeld, כבן הרביעי מבין חמשת הילדים של הרוקח היהודי יעקב בלומנפלד (Iacob Blumenfeld). מוצאם של חלק מבני מהמשפחה היה באימפריה האוסטרית. הוא כונה בצעירותו "פּוּיוּ" (Puiu). אולם הוא תרגם את שם משפחתו (Blumenfeld זה "שדה פרחים") לעברית ושמו הפרטי קיבל צורה צרפתית. מגיל צייר הצטיין באמנות הפלסטית.
היה תלמידם של ניקולאיה ורמונט (1932-1866) וקוסטין פטרסקו (1954-1872), שהיו פרופסורים בבית הספר לאמנויות יפות בבוקרשט. הוא התרחק מאוד מסגנונם ובשלב מסוים השתלם בציור באוטודידקט בהתאם לטעמיו האמנותיים החדשניים. והחל משנות ה-1930 הפך לאחת הדמויות הבולטות האמנות האוונגרדית הרומנית.

אמן אוונגרד ושמאלי אנטיממסדי

כבר בגיל 17 התפרסמה יצירה שלו בכתב העת Unu, שנערך על ידי סשה פאנה. פרחים המשיך לפרסם בכתבי עת אוונגרדיים, ובמיוחד ב- Unu ‏ (1932-1930) לצידם של ויקטור בראונר וז'אק ארולד. יחד עם שטפאן רול (גאורגה דינו), בנימין פונדויאנו, טריסטן צארה, ג'או בוגזה, יון ויניה, אילריה וורונקה, קלוד סרנה, בראונר ופאנה הצטרף "פּוּיוּ" הצעיר לחוג האוונגרדי "המאה" (Secolul) שהתכנס בשנים 1931-1930 "בבר החלב של ינאקה" (Lăptăria lui Enache) פאב שפעל ברחוב ברציה 37, שבבעלות ינאקה דינו, אביו של רול. בשנת 1930 יחד עם כמה משוררים צעירים (ביניהם גרסים לוקה, פאול פאון ואאורל ברנגה) פרסם את כתב העת הנונקונפורמיסטי Alge (אלג'ה = אצות) שהופיע בפורמטים שונים בין השנים 1933-1930. פעילות האמן הקטין בכתב עת זה וההקמה באוקטובר 1931 של כתב-עת נוסף בשם הפרובוקטיבי Pulă. Revistă de pulă modernă. Organ universal ("זין. מגזין לזין מודרני. כלי תקשורת אוניברסלי") וש-13 עותקים ממנו עם סיפור מאוייר על "הבתולה שהשתגעה" נשלחו בכוונה לאישים פוליטיים נכבדים, עלה לו בכמה ימי מאסר בכלא וקרשט, באשמת "פגיעה במוסר". אחד האישים שקיבל עותק ומסר תלונה במשטרה היה ההיסטוריון והפוליטיקאי ניקולאיה יורגה.
ב-7 בפברואר 1932 יחד עם שסטו פאלס, לוקה, ברנגה, פרדי גולדשטיין ומיילו מיזיש, עורר פרחים שערורייה נוספת על ידי פרסום המגזין Muci (מוץ'- ברומנית = "ליחת חוטם"). במגזין החדש נכתבה בצחוק הודעה כי תערוכה של פרחים תיפתח בחדר ההמתנה של מאדאם פרוסה ב"צלב האבן" (Crucea de piatră, בית בושת מפורסם בבוקרשט). חמישה מהאחראים לבדיחה הוכנסו שוב למעצר למשך עשרה יום.
ב-1932 בעזרת מרסל ינקו, אכן הציג פרחים בבוקרשט תערוכה אישית ראשונה שבה בלטו תמונות בסגנון סוריאליסטי, כמו "חלום של נערה", "ברוש חוצה את הים","מאזן מושלם" וכו').
ב-1936 הציג שוב בבוקרשט תערוכת ציורים ורישומים שהצטיינה בדימויים הקמים באופן בוטה, מתוך חזון פנטסטי, נגד סוכני הדיכוי של המחשבה ("פרופילים של מוסר", "משחק של חם" וכו') או נגד הממסד המקובע ("מועצת מנהלים" ,"לומפנפרולטריון ואריסטוקרטיה", "כוח אדם").ב-1936 הציג בבראשוב. אחרי שסיים את השירות הצבאי ב-1938 נסע פרחים לפראג. בבירת צ'כוסלובקיה הוא הציג בלובי של התיאטרון החדשני D38 של א.פ. בוריאן, הפופולרי בחוגי האוונגרד הצ'כי. הוא התוודע שם לאמן הדאדאיסטי הגרמני ג'ון הרטפילד שנודע בפוטומונטז'ים האנטי-נאציים שלו, כמו כן לנציגים נוספים של האוונגרד והשמאל הצ'כי כמו אמיל פרינטישק, מיקולש באקוש, לדיסלב גודרנה. כשענני הכיבוש הגרמני התקרבו לגרמניה, משלא קיבל אשרת כניסה לצרפת, שבה פעלו חבריו בראונר ולוקה, נאלץ פרחים לחזור לרומניה. אלו היו זמני התחזקות הימין האנטישמי הקיצוני מיסודם של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קונסטנטין קוזה ושל תנועת הלגיונרים. הוא נרדף בגלל דעותיו השמאליות, ציוריו האנטי-קפיטליסטים והאנטי-פשיסטיים שאותם פרסם בעיתונות הדמוקרטית [Cuvântul liber (קובנטול ליבר =המילה החופשית),Pinguin (פינגואין) ו- Reporter (רפורטר)] ומגלל מוצאו היהודי.

בגלות ברית המועצות

במסיבות אלה נמלט פרחים לבסרביה שהייתה אז בשליטת ברית המועצות. הוא עבד שם בעיצוב במה באופרה של קישינב. אחרי תחילת מבצע ברברוסה ופלישת הכוחות הגרמנים והרומנים לברית המועצות, פונה מזרחה עם האוכלוסייה האזרחית. עבד לפרנסתו בעבודות מזדמנות כפועל וכחקלאי בקולחוז. חצה בהמשך ברגל את אזור הקווקז עד לארמניה, בה עבד בקנאקר בעיצוב תפאורות להצגות תיאטרון שנועדו לפצועי מלחמה. במרץ 1944 גויס כמאייר וכגרפיקאי בכתב עת Graiul Nou ("השפה החדשה") של הגולים הקומוניסטים במוסקבה.

בשובו לרומניה בסוף המלחמה

בימי השלטון הרודני הקומוניסטי, הסתגל פרחים לרוח הסטליניסטית שנכפתה על תרבות רומניה והתחיל ליצור תמונות האופייניות ל"אמנות המנוהלת" הראליסט-סוציאליסטית. ב־1945 הציג בבוקרשט תמונות בגואש. באותה תקופה צייר דיוקנאות כמו שה של השחקנית אוארה בוזסקו. ויתר על הציור האישי ואימץ את הנושאים החביבים על השלטון. התגייס למיזמים שכללו קישוטי קיר - למשל הפסיפס הענק הנקרא "מעשי בראשית" (Geneze) - בחזית בית התרבות בעיירת הנופש מנגליה (1962-1958)-, יצר מחזורי תחריטים כמו "פתגמים ואמרות-שפר" (1957), צייר איורים לספרים מן הספרות הרומנית ועולמית.
רק באמצעות תפאורות למחזה "המרחץ" מאת ולדימיר מאיאקובסקי (1957) וליצירתו של פייר בולז "הפטיש ללא אדון" (1958)) ובעיצוב צורות ותאורות מקרמיקה (תערוכה בבוקרשט, 1965) הצליח בשנות ההפשרה התרבותית המוגבלת מאוד, לחזור לחיפושים אקספרסיביים, שהתרחקו מן הריאליזם הסוציאליסטי.
אמנותו זכתה בהכרת השלטון (פרס המדינה, תואר "אמן מצטיין של הרפובליקה") וגם בהכרה בחו"ל. בשנים 1956-1948 לימד פרחים כפרופסור לאמנות גרפית ועיצוב במה במכון לאמנויות יפות בבוקרשט. עבד אחר כך בשנים 1964-1956 כעורך כתב העת לאמנות "Arta Plastică" (האמנות הפלסטית). אחרי 1964 הוא שב לצייר ולפנות לתרגילים עצמיים ל"אילוץ הדמיון" (כדברי מקס ארנסט) כמו "דקלקומניה",
הוא כתב, בין השאר, גם בכתב העת Veac Nou ("ויאק נואו" - מאה חדשה) של האיגוד להידוק היחסים בין רומניה לברית המועצות.

בצרפת

בשנות השישים של המאה העשרים שב לצייר. ב-1969 הציג תערוכה בירושלים והתיישב סופית בצרפת, יחד עם אשתו הרומניה, מרינה ואנץ'-פרחים (בצרפת- מרינה ואנסי-פרחים) שהייתה לפרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת פריז 1. בצרפת הוצגו יצירותיו ב-40 תערוכות אישיות בגליית א.פ. פטי ומ. קאלאצ'י בפריז, גלריית 2000-1000 בפריז, גלריית ז'אק ורייר בליון וגם בחו"ל. ציוריו השתתפו בתערוכות קיבוציות כמו Museum of fun (מוזיאון הכיף) שאורגן בשנת 1984 על ידי העיתון אסאהי שימבון בטוקיו, Art et Alchimie (אמנות ואלכימיה) בביאנלה של ונציה ב-1986, Le surrealisme et l'Amour
(הסוריאוליזם והאהבה) במוזיאון לאמנות מודרנית של העיר פריז ב-1998, Marcel Duchamp e altri iconoclasti anche (מרסל דישאן ועוד איקונוקלסטים) במוזיאון לאמנות מודרנית ברומא (1998), Hypnos.Contribution a une histoire visuelle de l'inconscient במוזיאון לאמנות מודרנית ברומא (1998), במוזיאון לאמנות מודרנית של ליל מטרופול ב-2009 וכו' וכן בירידים בינלאומיים בבזל, מילנו, בולוניה, גנט, ביריד הבינלאומי לאמנות עכשווית בפריז וכו'.
אחרי שנות ה-1990 הוצג מחדש גם ברומניה, מולדתו, בתערוכות המוקדשות לאוונגרד.
ארבעים שנות פעילותו בצרפת, ציוריו ורישומיו של ז'ול פרחים שיקפו עולם של קסם, הומור, השראה ממיתוסים קלאסיים ואנימיסטים, מקלפי הטרוט, האלפבית העברי ומאלכימיה. מסעותיו לדרום אפריקה השאירו חותם עמוק ביצירתו עולמו של פרחים נשאר פתוח למיזוג פנטזיות מסוגים שונים:עולם חי המחבר את בעל החיים והצומח, את המכני והחי, נופים של אשליות רבי ממדים הנחצים על ידי צורות מפתיעות ומכשפות.(כדברי ידידו המשורר אדואר ז'אגר).
יצירתו נמצאת באוספים ציבוריים רבים:הקרן הלאומית לאמנות עכשווית בפריז, המוזיאון לאמנות עכשווית ברומא, מוזיאון ישראל בירושלים, המוזיאון הלאומי לאמנות בבוקרשט, וכן באוספים פרטיים כמעט בכל רחבי תבל.
בצרפתי היה פרחים חבר בחברת היוצרים באמנויות הגרפיות והפלסטיות.
ז'ול פרחים נפטר בשנת 2008 בגיל 94 והובא לקבורה בבית הקברות פר לשז.
לאלמנתו, מרינה ואנסי-פרחים, היסטוריונית של האמנות, פרופסור אמריטה באוניברסיטת סורבון, הזכויות הבלעדיות למורשת האומן.

חייו הפרטיים

ז'ול פרחים היה נשוי פעמיים - עם השחקנית אגניה בוגוסלבה ומאוחר יותר עם ההיסטוריונית של האמנות מרינה ואנץ', הידועה כמרינה ואנסי-פרחים.
מנישואיו הראשונים נולדו לו שני ילדים: מאתיי פרחים ורוזליה פרחים.