בלבב ימים

תמצית העלילה

קבוצה של חסידים, המכונה בסיפור "הנלבבים" או "אנשי שלומנו", מתארגנת בבוצץ (היא בוצ'אץ'), עיירה יהודית בגליציה, לשם עלייה לארץ ישראל. אל הקבוצה מצטרף חנניה, שהגיע לבית מדרשם אחרי שעבר לשם כך דרך ארוכה ורבת תלאות. בין היתר עבר במדינה שקור עז שורר בה, אצל חבר גזלנים, במדינה שלא נחים בה בשבת או בחג, שם חילל בלא דעת את יום הכיפורים, ומשם הגיע לבוצץ לאחר ששמע כי מתארגנת קבוצת עלייה לארץ ישראל.
בקבוצה עשרה גברים ושבע נשים, מהן הנשואות לגברים שבקבוצה, ומהן שהצטרפו בגפן. הסיפור מונה את כל חברי הקבוצה בשמותיהם (מלבד "אחד ששכחנו את שמו"), ומפרט לגבי כל אחד מהם את הנסיבות שבהן החליט לעלות לארץ ישראל (למשל: "ונכנס רבי פסח גבאי בית המדרש, שהלך עם צירְל אשתו לטובתם והנאתם, שמא תגרום זכות ארץ ישראל ויזכו לבנים"). לאחר שהגיע האביב ועבר הפסח, ונעשו הדרכים נוחות לנסיעה "ועופות מטפטפים בקולם", יצאו הנלבבים לדרך, בשני קרונות רתומים לסוסים, קרון אחד לגברים והאחר לנשים.
בדרכה עברה הקבוצה באחדים מיישובי גליציה (יגולניצי, יזלוביץ, לשקוביץ, בורשטשוב), חצתה את הדניסטר והמשיכה לעבור באחדים מיישובי מולדבא (אוקיפ, חוטין, ליפקאני, רדיאיץ, שטיפנשט, יאס, וואסלוי, ברלד, טיקוטש, אוויטשי). במהלך המסע "עיר נכנסת ועיר יוצאת ובכל מקום ומקום מקבלים את הנלבבים באהבה". מסעם בקרונות הסתיים בגאלאץ, שממנה הפליגו בספינה בנהר טונ"א (הוא הדנובה) אל וילקוף שלחוף הים השחור. הם עלו לספינה גדולה יותר, שהפליגה בים השחור. בספינה זו, "כיון שעמדו להתפלל ראו שחסר אחד למניין. חנניה זה שהיה מתלבט עמהם כל הדרך נעלם. בבוקר ירד לשוק לקנות לו צורכי מזונותיו ולא חזר". הם ממשיכים בדרכם, ללא חנניה, כאשר מפעם לפעם הם נזכרים בצער בהיעדרו, ואף מתחרטים על שלא גילו זאת בזמן: "היה עלינו לילך ולהחזיק זה ידיו של זה וזה ידיו של זה ולעלות לספינה כאחד, ואנו לא עשינו כן, אלא כשעלינו לספינה כל אחד ואחד נכנס עם מטלטליו ואמר שלום עליך נפשי". במהלך הפלגתם, "כיון שהאיר השחר ראו דמות אדם בים. הציצו עיניהם וראו שזקנו מגודל ופיאותיו סדורות לו על שתי לחייו וספר בידו ומטפחת פרוסה לו תחתיו והוא יושב עליה כאדם שיושב בנחת. נחשול שבים אינו עומד עליו לטבעו, חיה שבים אינה בולעתו". הספינה הובילה אותם ל"קושטא רבתי, היא קושטנדינה היא סטמבול". 
בסטמבול עלו לספינה גדולה, שעליה עלו "יותר מאלף בני אדם", שהפליגה לארץ ישראל. לאחר סערה שפקדה אותם בים, ולאחר שהספינה חוזרת בטעות לחוף הטורקי במקום להגיע לחוף ארץ ישראל, מגיעים הנלבבים ליפו. "באו שני גבאים והוליכום לחצר של יהודים שהייתה אכסניא לגלויות ישראל. והחצר מוקפת חומה ונטועה אילנות טובים ובאר מים באמצע".
בשלב זה בסיפור עוזב המספר לזמן מה את הנלבבים, באומרו: "ועכשיו ראוי לידע מה אירע לו לחנניה". במסעו שקדם להצטרפותו לחבורת הנלבבים נתקל חנניה בגוי המניח תפילין, שאותן לקח מליסטים יהודי שהוצא להורג. במהלך המסע של הנלבבים, בהיותם בחוטין, פגשו עגונה, שסוּפר על בעלה שנעלם לאחר שנתפס כליסטים והוצא להורג. כיוון שלא נמצא עד לאירוע זה, נותרה האישה עגונה. כאשר יצא חנניה עם הנלבבים לשוק, כדי להצטייד במצרכים להפלגה, נתקל באותו גוי, ופעל לגבות ממנו עדות, כדי להתיר את העגונה מעגינותה. כאשר הגיע חנניה לנמל ראה שכבר הפליגה הספינה, "זקף עיניו כלפי מעלה ואמר, רבונו של עולם אין לי להִשען אלא על רחמיך הרבים. נתן הקדוש ברוך הוא עצה בלבו שיפרוס מטפחתו על הים וישב עליה. פרס מטפחתו על פני הים וישב עליה. מיד צפה המטפחת על פני הים כשהיא נושאת אותו, עד שהגיע לארץ ישראל".
"ועכשיו נחזור אצל שאר כל הנלבבים". מיפו נסעו הנלבבים לרמלה וממנה המשיכו לירושלים, שבה התקבלו בברכה. 
בשבת התפללו בבית הכנסת ו"בירכו ברכת הגומל, כדין יורדי הים שעלו מן הים". "באותה שעה נשמע קול נאה ומשובח מכל הקולות, כקול ששמענו על הים. הציצו עיניהם וראו חנניה עומד לפניהם ופניו מאירות משמחה וזיו פניו כזיו גלי הים בשעה שהלבנה זורחת עליהם, והוא גבוה משהיה ומנעלים על רגליו. נתן להם שלום ושמח עמהם שמחה גדולה ואמר, בני אל חי אשריכם שבאתם לכאן. אמרו לו, ומי העלך לכאן? אמר להם, מטפחתי פרסתי על הים וישבתי עליה עד שהגעתי לארץ ישראל. מיד ידעו כולם שאותה צורה שהייתה משוטטת בים חנניה היה." 
לֶיְבּוּש הקצב חזר לבוצץ, ונימוקו: "ראיתם ארץ שאין מוצאים בה אלא בשר כבשים"; שתיים מנשות החבורה מתו בטרם עת: "פסיל בתו של רבי שלמה מתה ממכת פרדה, ופייגא מתה ממכת ישמעאל"; חנניה ויתר הנלבבים חיו בירושלים ("אם כי נצטרכו להטיל מזונותיהם על ערי הקודש"), חלקם זכו לבנים ובנות, מתו ונקברו בהר הזיתים, ואחרון מהם מת חנניה כצדיק, בזמן תפילתו.

שם הסיפור

שם הסיפור, "בלבב ימים", לקוח מספר יונה: "וַתַּשְׁלִיכֵנִי מְצוּלָה בִּלְבַב יַמִּים" (יונה ב ד).
בסוף הסיפור נכלל אפילוג שבו עוסק המספר בנסיבות כתיבתו ואומר: "...וקראתיו בלבב ימים, על שם חנניה עליו השלום שנכנס בלבב ימים ויצא בשלום".
דב לנדאו מוסיף על כך באומרו: "שם הסיפור, 'בלבב ימים', בצורת רבים מעיד כי אין הכוונה לנסיעה בים בלבד, אלא אף לשאר הנסיעות ובעיקר לשאר 'הימים'. משמע ש-'ימים' מכוון אף לים הגלות שבני ישראל עוברים בדרכם לארץ."
זיוה שמיר מציגה משמעות פשוטה יותר לשימוש בצורת הרבים "ימים". לדבריה, כותרת הסיפור "מתארת, הלכה למעשה, שני ימים, שניים ולא אחד. מתואר בה מסעה הראלי והמופלא כאחד של עדת "הנלבבים" מן הים השחור אל הים התיכון בדרך לארץ הבחירה".

"בלבב ימים" כסיפור מסע

אירועי הסיפור מתרחשים בין בוצץ שבגליציה לארץ ישראל. המאורעות מזכירים לקורא את ניסיונו הכושל של הבעש"ט לעלות לארץ ישראל, ב-1740 בערך, ואת עליית תלמידיו בשנת 1777.
זהו סיפור במסורת סיפורי המסעות ועוברי הדרכים, שיש בה מאז ומעולם צד אגדי-מיתי, בספרות היהודית ובספרות הזרה כאחת. סיפורים בסגנון זה קיימים במדרשים ובספרות יהודית בכל הדורות. המודל העיקרי לסגנון: מסע אברהם בספר בראשית, הפותח במילים "לֶךְ-לְךָ". הסיפור, כמו אגדות חסידיות רבות, הוא בעל אופי סוריאליסטי שיש בו עיוות של המציאות באופן מסוגנן וסמלי. קיימת השוואה בין העלייה ארצה בסיפור לבין מסעו של יונה הנביא - השוואה שקיימת גם באגדות הבעש"ט. המתפללים בסיפור אומרים, כאשר הם באוניה בדרך לארץ, פסוקים שאמר יונה במעי הדג. כמקובל בסיפורי מסעות, נתקלים הנוסעים בתופעות משונות, אך בסיפור זה גם התופעות הללו הן מעולמם של שומרי תורה ומצוות: בני סטמבול, "מנהגיהם שונים ממנהגים שלנו, והם מניחים תפילין מיושב כדעת בית יוסף, ויש מהם שמניחים שתי תפילין בבת אחת". במסע פוקדות אותם תלאות שונות, ובהן "הרים גבוהים עולים מן הארץ, פעם במזרח ופעם במערב, ומים יוצאים מן ההרים, וההרים מטים עצמם אילך ואילך ואינם מניחים לעגלות לעבור, אבל זריזותם של בעל העגלה וחנניה שבהנהיגו את הסוסים בחכמה עמדה להם שיצאו מן המיצר".

רבי שמואל יוסף בנו של רבי שלום מרדכי הלוי

עם חברי הקבוצה נמנים רבי שמואל יוסף בנו של רבי שלום מרדכי הלוי ואשתו אסתר - שמות אלה זהים לאלה של עגנון ואשתו. גם במאפייניו מזכיר רבי שמואל יוסף את אלה של עגנון – הוא "בקי באגדות ארץ ישראל" והוא מספר אותן לחבורת הנלבבים. סיפוריו מעודדים את הנלבבים בשעות קשות – כאשר הותקפו על ידי יתושים מסופר: "ברם זכור רבי שמואל יוסף בנו של רבי שלום מרדכי הלוי לטוב שהיה ממתיק להם את צערם בסיפורי מעשיות של ארץ בני משה. ... גדולים מעשי השם. אשרי מי שנותנם על לבו ויודע להטעימם לאחרים. אשרי רבי שמואל יוסף שיודע כל שעה לספר מה הטובות שהקדוש ברוך הוא עושה עם ישראל".
בעת שהנלבבים המתינו בקושטא לספינה שתיקח אותם לארץ ישראל, לא כילה זמנו לריק, אלא "אותם ימים היה רבי שמואל יוסף בנו של רבי שלום מרדכי הלוי יושב לפני חכמי קונשטנדינא והיה קורא בכל הספרים הגדולים והקטנים הטובים והישרים המלאים יראת שמים וחכמה. והוסיף יראה וחכמה בנגלה ובנסתר בדקדוק ובמליצה בדרכי הלשון ובסודותיה".

זושא

לאורך הסיפור שזורה עלילת משנה העוסקת בזושא, השודד היהודי. דמותו המסתורית של זושא מתבררת לקורא בהדרגה. מידע ראשון על קיומו של שודד יהודי ניתן בסיפורו של חנניה, על גוי מניח תפילין שפגש, והתברר שאת התפילין נטל מארכיליסטיס שהוצא להורג. בהיותם בחוטין, פגשו הנלבבים עגונה, שסוּפר על בעלה שנעלם לאחר שנתפס כליסטים והוצא להורג. כיוון שלא נמצא עד לאירוע זה, נותרה האישה עגונה. שני רסיסי מידע אלה משתלבים בעת שהמספר מגלה לקורא את נסיבות היעלמותו של חנניה: כאשר יצאו חנניה וחבריו לשוק, כדי להצטייד במצרכים להפלגה, נתקל חנניה באותו גוי המניח תפילין, ופעל לגבות ממנו עדות על מותו של זושא, כדי להתיר את העגונה מעגינותה. העגונה הזדמנה אף היא לאותו מקום, וזיהתה את התפילין כאלה של בעלה. 
זושא הוא דמות צדדית בעלילה, שהרי אינו חלק מחבורת הנלבבים, ולמעשה מת קודם לתחילת הסיפור, אך חשיבותה נובעת מהיותו הגורם להיעלמותו של חנניה, שלה מקום מרכזי בסיפור.

גברים ונשים

בתחילת הסיפור, בהתארגנות לעלייה לארץ ישראל, מעמדן של הנשים שווה למעמדם של הגברים: בין העולים יש כאלה שבהם שני בני הזוג החליטו לעלות והצטרפו לחבורה, וכאלה שעקב מחלוקת בעניין זה שנתגלעה בין בני הזוג התגרשו, ורק אחד מבני הזוג, לעיתים הגבר ולעיתים האישה, הצטרף לחבורה. בעת ההתכנסות לקראת היציאה לדרך שואל רבי שלמה הכהן את הגברים "למה לכם לעלות לארץ ישראל", ומתאר את תלאות הדרך, אך הגברים איתנים ברצונם לעלות. לאחר מכן, "כשם שאמר לאנשים כך אמר לנשים, וכשם שהשיבו האנשים כך השיבו הנשים". 
עם תחילת המסע מופרדים הנוסעים, מטעמי צניעות לשתי קבוצות: קרון לגברים וקרון לנשים. מכאן ואילך יש הפרדה ברורה בין מעשי הגברים למעשי הנשים. למשל: "לאחר שאכלו ושתו ובירכו הוציאו ספרים משקיהם וישבו ללמוד והנשים הוציאו צינוריות וחוטים וישבו וסרגו". בהמשך המסע, כאשר המתינו לספינה שתפליג בים השחור, "התחילו הנשים בוכות אוי אנו מתייראות להפליג בים, אוי אנו מתייראות לנסוע בספינה". לא נחה דעתן עד שהתגרשו מבעליהן כדי שיוכלו לחזור לבוצץ לבדן, אך מיד התחרטו וחזרו ונישאו אישה לבעלה. חומרת התנהגותן מודגשת בתלונתו של אחד הנלבבים, רבי משה, באוזני חברו למסע, רבי יוסף מאיר: "רוצה יהודי להתקין עצמו בדרך כדי שיכנס לארץ ישראל בדעה צלולה פתאום קופץ עליו רוגזה של אשתו, תן לי גט, עשה לי חופה".
ביום שישי, סמוך לכניסת השבת, הגברים "נטלו את החומשים והשלימו פרשת השבוע שנים מקרא ואחד תרגום ופירוש רש"י ושיר השירים", ואילו הנשים "הוציאו משקיהן ספר תחינות של הדלקת הנר וספר צאינה וראינה שמטעים את התורה לנשים ולהדיוטות".

זיקה לסיפורים נוספים של עגנון

לסיפור "בלבב ימים" זיקה ברורה לסיפורים נוספים של עגנון.

"המטפחת"

בסיפור "המטפחת", שפורסם שנתיים לפני "בלבב ימים" ונכלל אף הוא בקובץ "אלו ואלו", בולט מוטיב המטפחת, שלו מקום מרכזי גם בסיפור "בלבב ימים". דב סדן עוסק במוטיב זה בשני סיפורים אלה וברומן "הכנסת כלה" ומציין: "כי אם תבדוק בסיפורי ש"י עגנון תמצא בהם עניין המטפחת ותמצאו כדרך תיקון הקלקלה ההיא, כלומר כהחזרת תפקידה הגדול כאות חיבה שבין ישראל ואלוהיו, בין העם ושכינתו, כאות התחברותם אחרי פרידת הגולה. ... אבל גדול ממעשה המטפחת לרבי יודל ב'הכנסת כלה' הוא מעשה המטפחת לרבי חנניה ב'בלבב ימים', שכן מטפחת של רבי יודל הייתה משמרתו עד הפלגה לארץ ישראל, ואילו מטפחת של רבי חנניה היא היא שהפליגתו לארץ ישראל, היא היא שהביאתו אליה." בהמשך דבריו מוצא סדן זיקה הדוקה בין "בלבב ימים" ובין "המטפחת", ורואה "תשובתו של חנניה לפסח הגבאי ולמלכה [מהנלבבים] כתשובה לאותו ילד [גיבור "המטפחת"] שנתן מטפחתו לעני".

"קורות בתינו"

בספר "קורות בתינו" נכלל גם סיפורו של ר' יוסף, מאבות אבותיו של עגנון, שבדרכו לארץ ישראל עצר בקושטא, ואף לו נעשה נס ולאחר שטבעה ספינתו "עמד זקננו וכרך עצמו בחופה ששיגרוה אבותיו לארץ ישראל. ונעשה לו נס ועשתה עצמה כמפרש והייתה צפה והולכת עד שהגיע זקננו ליבשה".

מועד התרחשות העלילה

אחדים מחוקרי עגנון ניסו לקבוע את מועד התרחשותו של "בלבב ימים". אף שמדובר בסיפור בדיוני, משובצות בו עובדות אחדות, המאפשרות לקבוע את זמנו. בין החוקרים יש המקדים את התרחשותו למאה ה-18, ויש המאחר אותה עד שנות השישים או השבעים של המאה ה-19. שמואל ורסס מציין, לפי פרטים היסטוריים המופיעים בסיפור ולפי זיקתו לסיפור "הנדח", שבו מצוינת במפורש שנת 1815, כי המסע המתואר בסיפור שלפנינו "נתקיים ככל הנראה באחת השנים שבין 1825 ל-1835" ומוסיף: "עם זאת אין להתעלם מן העובדה שמסביב לנתונים הוודאיים אפשר להבחין גם באנכרוניזמים גלויים; מסתבר שלמרות בקיאותו המופלגת במקורות ראשונים, טשטש עגנון ביודעין פה ושם את עקבותיו של סדר הזמנים לצורכי העיצוב של הבדיה הספרותית."

פרסום הסיפור

הסיפור "בלבב ימים" פורסם לראשונה ב"ספר ביאליק", שיצא לאור בשנת 1934. בשנת 1935 פרסמה אותו הוצאת שוקן כספר עצמאי, וכן כללה אותו בכרך השישי, "בשובה ונחת", שבסדרת כל כתבי עגנון, שהחלה לצאת לאור בשנת 1931. במהדורה החדשה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", שיצאה לאור בשבעה כרכים בקיץ 1953, "בלבב ימים" הוא הסיפור החותם את הכרך "אלו ואלו".

תרגומים

בשנת 1947 ראה אור תרגום של הסיפור לאנגלית בידי ישראל מאיר לסק, במהדורה מיוחדת בת 300 עותקים ועוד עשרה עותקים מהודרים, מלווה באיוריו של הרצל רום, חתנו של שלמה זלמן שוקן; התרגום הוגש כשי לשוקן ליום הולדתו השבעים. בשנת 1948 הספר יצא לאור באנגלית במהדורה רגילה.

בשנת 1966 הופיע הסיפור בתרגום לגרמנית מאת קארל שטיינשניידר.

בשנת 1967 ראה אור בתרגום לספרדית מאת אנחל סַבּרידוֹ ומרטין אֶסקוּרדִייה.

באותה תקופה לערך ראה הסיפור אור בתרגום ליידיש (בעיתון) ולשוודית.

בסביבות שנת 1988 הופיע תרגום של הסיפור לרומנית במהדורה מצומצמת.

בשנת 2008 הופיע הסיפור בתרגום לצרפתית.

הערכה

הסיפור היה מועמד לפרס ביאליק לספרות יפה לשנת תרצ"ג (הפעם הראשונה שבה חולק הפרס), אך נדחה מאחר שלא ראה אור בצורת ספר נפרד. בשנת 1935, לקראת ההענקה השנייה של הפרס, קבעו שלושת השופטים, אשר ברש, יעקב פיכמן ושאול טשרניחובסקי, להעניק לעגנון את הפרס לשנת תרצ"ד על סיפורו זה.
ח"נ ביאליק צוטט כמי שאמר ימים אחדים לפני מותו לידידו דוד רוטבלום כי הסיפור הוא מעשה ידי אמן, "הסיפור היותר טוב של מספר מובהק ופורה זה".