טרנופול

היסטוריה

ב-1540 מסר מלך פולין זיגמונד הראשון את האזור לשליטתו של יאן טרנובסקי, ונתן לו זכות להקים במקום עיר. ב-1548 קיבלה העיר זכויות מגדבורג. ב-1567 עברה העיר לשליטת משפחת אוסטרוז'סקי. ב-1575 נהרסה העיר חלקית בפלישת הטטרים. ב-1623 עברה העיר לשליטת משפחת זמויסקי. ב-1648 סבלה מאוד במרד בוגדן חמלניצקי, ב-1675 נהרסה כמעט לחלוטין על ידי הטורקים, ושוקמה על ידי אלכסנדר קוניצפולסקי. ב-1690 נעשתה נחלתה של מלכת פולין, מרי קזימיר, אשתו של יאן סובייסקי. ב-1694 שוב נכבשה על ידי הטטרים, בפעם האחרונה.
ב-1710 נפגעה במלחמה הצפונית הגדולה, וכך גם במלחמת הירושה הפולנית ב-1733. ב-1747 הזמין יוזף פוטוצקי נזירים דומיניקנים, שהקימו את הכנסייה הדומיניקנית בעיר, כיום קתדרלה. בין 1768–1772 התרחשו בעיר קרבות בין נציגי קונפדרצית באר לבין הצבא הרוסי. ב-1770 הייתה בעיר מגפת אבעבועות שחורות. ב-1772 עברה העיר לידי האימפריה האוסטרית בעקבות חלוקת פולין הראשונה.
תושבי העיר תלו תקוות רבות בנפוליאון בונפרטה לחידוש העצמאות הפולנית, ואכן ב-1809 הייתה העיר לחלק מדוכסות ורשה. ב-1811 עברה העיר לידי הרוסים, אך ב-1815 חזרה לאוסטריה לפי קונגרס וינה. ב-1820 התיישבו בעיר הישועים שגורשו מפולוצק שברוסיה הלבנה על ידי הרוסים, והקימו בה בית ספר ישועי. ב-1870 נבנתה מסילת ברזל ללבוב דרך העיר, וכתוצאה מכך התעצמה התפתחות העיר.
הצבא הרוסי נסוג בקיץ 1917, ובנסיגתו הצית חלק מהעיר. מ-22 בנובמבר עד 30 בדצמבר 1918 הייתה טרנופול בירת הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה. ב-15 ביולי 1919 נכבשה על ידי הצבא הפולני, וכעבור שנה, ביולי-אוגוסט 1920, על ידי הצבא האדום. לפי הסכם ריגה חזרה לפולין. בשנות שלטונה דאגה פולין לפולניזציה של האוקראינים והיהודים, הדבר הביא לעליית פעילותם של הלאומנים האוקראינים ולאנטישמיות. ב-1939, בעקבות הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, עברה העיר לשליטת הסובייטים, ופולנים רבים הוגלו לקזחסטן. ב-1941 נכבשה על ידי הגרמנים שרצחו את כל היהודים שנשארו בעיר. ב-1944 נכבשה העיר על ידי הסובייטים. לאחר המלחמה עברה העיר לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, וכיום היא נמצאת באוקראינה העצמאית.

יהודים

יהודים התיישבו בעיר עם היווסדה. הקהילה חויבה בשמירה על העיר, והוקצו לה עמדות הגנה בפיקודו של "הטמן" יהודי. כמעוז המרכזי נקבע בית הכנסת הבנוי מאבנים, שהיה נראה כמבצר לכל דבר עם עמדות ירי לארבעה צדדים. בעת גזרות ת"ח ת"ט מנתה הקהילה 300 משפחות, ורובן הגדול נרצחו בידי חילות הקוזקים. ב-1665 הייתה הקהילה במצב דחוק, אך במאה ה-18 כבר נחשבה בין המבוססות.
לאחר 1772, כשסופחה לאימפריה האוסטרית, הייתה העיר למרכז חשוב של תנועת ההשכלה היהודית. ב-1788 הוקם בה בית ספר ברוח זו על ידי הרץ הומברג, וב-1813 הקים בה יוסף פרל "בית חינוך". בעיר גם הוקם בית דפוס עברי. עם משכילי העיר הידועים נמנו ר' נחמן קרוכמל (רנ"ק) ושלמה יהודה רפפורט (שי"ר), שאף כיהן כרב העיר בשנים 1838–1839. בשנים 1837–1858 שלטו בעיר מצדדי התבוללות תרבותית פולנית. בשנות ה-90 החלה פעילות ציונית בעיר. בעיר גם הייתה השפעה ניכרת של תנועת החסידות מהערים הסמוכות בגליציה. בין רבני העיר התפרסם במיוחד הרב יוסף באב"ד.

השואה

הצבא הסובייטי נכנס לעיר ב-17 בספטמבר 1939; במקביל כבש צבא גרמניה את פולין, ואלפי יהודים ברחו משטח הכיבוש הגרמני לשטח הרוסי. הרוסים התחילו מיד בדיכוי כל האלמנטים הלא קומוניסטים, ויהודים אמידים רבים נאסרו ונשלחו לסיביר. הגרמנים נכנסו לעיר ב-2 ביולי 1941. ב-4 ביולי כבר נערך פוגרום ביהודים, בשיתוף פעולה של האוקראינים. הפוגרום נמשך כשבוע, ובמהלכו נהרגו כ-5,000 יהודים. בספטמבר אותה שנה נוסד בעיר גטו, הראשון מסוגו בגליציה המזרחית. רוב היהודים ששוכנו בו הועסקו בבניית כביש קייב-לבוב. ב-25 במרץ 1942 נרצחו 1,000 יהודים על ידי הגרמנים, ובסוף אוגוסט-תחילת ספטמבר באותה שנה נשלחו 4,000 יהודים למחנה ההשמדה בלזץ. לאחר המלחמה חזרו לעיר כמה מאות יהודים בלבד.