הקדמות לכל מטפיזיקה בעתיד

הקדמה

קאנט מצהיר שה"הקדמות" נועד עבור מורים ותלמידים בתור אמצעי עזר להבנת המטאפיזיקה כמדע. בשונה ממדענים אחרים מטאפיזיקאים עדיין לא הצליחו להשיג ידע אוניברסלי וודאי. לא קיים במטאפיזיקה שום סטנדרט להבחנה בין אמת לבין טעות. קאנט בא ושואל "האם מטאפיזיקה היא בכלל באפשר?".
דייוויד יום חקר את הבעייתיות של מושג הסיבתיות. האם הסיבתיות נגזרת מהניסיון עצמו או שהיא עומדת עצמאית לו? הקשר שאנו מניחים שוב ושוב בין סיבה למסובב הוא, לדעת יום, טעון הוכחה. הוא טען שלא המדע ואף גם לא המטאפיזיקה יכולים להוכיח את מושג הסיבתיות והוא למעשה יציר של כוח הדמיון שלנו בלבד. סילוק כזה של מושג הסיבתיות שומט את הקרקע מתחת לאמיתות מדע-הטבע והמטאפיזיקה. קאנט מכריז כי הוא יסיק לוגית כיצד סיבתיות, כמו גם מושגי-שכל-טהורים נוספים מקורם בחשיבה האנושית עצמה, ולא בניסיון החיצוני לה וכך יראה כיצד מדעים אלה בכל זאת באפשר.
בשונה מהספר "ביקורת התבונה הטהורה" אשר נכתב במיתודה מרכיבה (סינתטית), כתב קאנט את "הקדמות" תוך שימוש במיתודה מנתחת (אנליטית). הוא חילק את השאלה המרכזית "כיצד מטאפיזיקה כמדע היא באפשר?" לשלושה חלקים שונים. כך, הוא חקר את שלוש השאלות בדבר אפשרותה של המתמטיקה הטהורה, מדע הטבע הטהור, והמטאפיזיקה ככלל. תוצאות שאלות אלו יאפשרו לו לקבוע את גבולות התבונה הטהורה וכך לענות על שאלת אפשרותה של המטאפיזיקה כמדע.

החלק הראשון מהשאלה הטרנסצנדנטלית העיקרית. מתמטיקה טהורה כיצד היא מן-האפשר?

§ 6. מתמטיקה מורכבת מהכרה מרכיבה א-פריורי. כיצד אפשרי לתבונתנו ליצור לה הכרה א-פריורי שכזו? אם נצליח להבין את מקורות המתמטיקה, ייתכן ונצליח להבין את הבסיס לכל הכרה לא-ניסיונית.
§ 7. כל הכרה מתמטית מוכרחה לגלם את מושגיה בתוך ההסתכלות. הסתכלות זו, הנקראת גם הסתכלות טהורה, היא קודמת לכל ניסיון וכל תחושה (א-פריורי). אם נצליח למצוא את אפשרות הסתכלות טהורה שכזו, נבין את אפשרות המתמטיקה הטהורה.
§ 8. כיצד אפשר להסתכל במשהו א-פריורי? כיצד תוכל הסתכלות של מושא להיות קודמת למושא עצמו?
§ 9. אם הסתכלותנו תמיד הייתה מדמה דברים כפי-שהם-לעצמם הסתכלות א-פריורית לא הייתה באפשר כלל, והסתכלותנו תמיד הייתה ניסיונית. מאחר שהנחתי שהסתכלות זו קיימת עלי להגיע למסקנה כי קיימת הסתכלות הכוללת רק את צורת החושניות הבסיסית הקודמת בי לכל ניסיון.
§ 10. אנו יכולים להסתכל על דברים א-פריורי בצורת החושניות-גרידא. בעשותנו כך, אנו יכולים להכיר מושאים רק כפי שהם מופיעים לנו (לחושינו), לא כפי-שהם-לעצמם. מסקנה זו היא הכרחית לאפשרותה של המתמטיקה ולאפשרות המשפטים המרכיבים א-פריורי בכלל. המתמטיקה איננה ניתוח של מושגים. המושגים המתמטיים נבנים מתוך הרכבה של הסתכלויות. הגאומטריה מניחה בבסיסה את ההסתכלות הטהורה של החלל. האריתמטיקה בונה את מושגי המספרים שבה על ידי הוספה של יחידות בזמן. המכניקה בונה את מושגיה על התנועה באמצעות דימוי הזמן.
החלל והזמן הם הסתכלויות טהורות א-פריורי. הם צורות-גרידא של חושניותנו וקודמים בנו לכל ההסתכלויות ודימויי המושאים. החלל והזמן הם ההכרה הא-פריורית הקודמת בנו לכל מושא חושני כפי שהוא נגלה לנו.
§ 11. בעיית אפשרותה של ההסתכלות א-פריורית נפתרה. מתמטיקה טהורה כהכרה מרכיבה א-פריורי היא מן האפשר כי היא מכוונת כלפי מושאי החושים. ההסתכלות א-פריורי (החלל והזמן) המונחת בה אין היא אלה צורת-החושניות הקודמת להופעתם של המושאים ומאפשרת אותם. הסתכלות זו משמשת יסוד להסתכלות אמפירית א-פוסטריורי. החלק הא-פריורי של התופעה היא הצורה, היינו החלל והזמן. החלק הא-פוסטריורי של התופעה הוא החומר או ההרגשה, היינו החושניות. צורות החושניות הטהורות (החלל והזמן) הם הבסיס למתמטיקה ולכל התופעות א-פוסטריורי להם המתמטיקה מתייחסת.
§ 12. המושג של הסתכלות טהורה וא-פריורי, יכולה להיות מודגמת על ידי החפיפה הגאומטרית, תלת ממדיות המרחב וחוסר הגבולות של האינסוף. משפטים אלה לא ניתנים לגזירה מתוך מושגים, אלה מתוך כך שביסוד המתמטיקה מונחות הסתכלויות טהורות א-פריורי של החלל והזמן. המתמטיקה הטהורה היא באפשר מפני שאנו מסתכלים בחלל ובזמן כצורה גרידא של התופעות.
§ 13. ההבדל בין שני דברים דומים ושווים שאינם חופפים לא יכול להיות מובן על ידי מושג אחד, אלא על ידי היחס המבוסס באופן בלתי אמצעי על ההסתכלות.
לדוגמה, ידי הימנית הנגלית לי במראה שווה בכל חלקיה לידי הימנית האמיתית. ובכל זאת, אף על פי שכל התכונות בה שוות אין היא יכולה למלא את מקום הראשונה (היא למעשה יד שמאלית). המסקנה היא שהמושאים אינם מושאים כפי שהם לעצמם, הם הסתכלויות חושניות; תופעות שאפשרותן מיוסדת על מקומם בחלל ובזמן. הצורה של ההסתכלות החיצונית היא החלל. קיומו של החלל, השלם, מאפשר את החלק - את הקביעה הפנימית של כל חלל, כמו זה של היד הימנית. הזמן, לעומתו, הוא הצורה של ההסתכלות הפנימית. הזמן והחלל יחד הם הצורות גרידא של ההסתכלות החושנית ולא תכונות של הדברים כפי שהם לעצמם, בנפרד מההסתכלות החושנית.
הערה א. המתמטיקה הטהורה, הכוללת את הגאומטריה הטהורה, יש בה ממשות אובייקטיבית רק כשהיא מכוונת כלפי מושאי החושים. קביעות המתמטיקה הטהורה אינם יצירי הדמיון. הם נכונים באופן הכרחי לגבי מושאים שבתופעה כיוון שהחלל המתמטי הא-פריורי הוא היסוד הצורני לאפשרות כל תופעה חיצונית א-פוסטריורי.
הערה ב. האידיאליזם של ברקלי שולל את קיומם של הדברים כשהם לעצמם. לעומתו, "ביקורת התבונה הטהורה" עומדת על כך שעל אף שאין אנו יודעים את הדרך בה הדברים ניתנים באמת, אנו יודעים את קיומם כתופעות גרידא, את הדימויים המתעוררים בנו בשעה שהם מפעילים את חושינו. אין זה אידיאליזם כלל. בניגוד לטענתו של לוק, החלל גם הוא דימוי גרידא ואינו דבר כשהוא לעצמו.
הערה ג. למרות האידיאליות של החלל והזמן, עולם החושים, כמו גם ההכרה המתמטית, איננו תדמית בלבד. יתר על כן, אידיאליזציה זו היא הכרחית על מנת למנוע מהמטאפיזיקה להיכנס לסתירות עם עצמה. אידיאליזם זה שונה בצורה חמורה מהאידיאליזם הניסיוני של דקארט והאידיאליזם "המסתורי וההוזה" של ברקלי. אידיאליזם זה נקרא "אידיאליזם טרנסצנדנטלי" או "אידיאליזם ביקורתי".

סיום. על קביעת-גבולות התבונה הטהורה

§ 57. איננו יכולים לדעת דברים כשהם לעצמם, דברים בנפרד מהדרך בה הם נגלים לנו. לעומת זאת, דברים כשהם לעצמם קיימים וייתכנו דרכים נוספות לדעת אותם, בנפרד מניסיוננו. עלינו לשמור מההנחה כי מגבלות התבונה הם גם מגבלות אפשרות הדברים כשהם לעצמם, ההנחה הדוגמטית. כדי לעשות כן, עלינו לקבוע את גבולות השימוש בתבונה. אנו רוצים לדעת על הנשמה. אנו רוצים לדעת על גודל ומקור העולם, והאם יש לנו רצון חופשי. אנו רוצים לדעת על הוויה שכלית עליונה. תבונתנו חייבת להישאר בגבולות התופעות ולהניח שתתכן הכרה של הדברים כשהם לעצמם, הקיימים מעבר לגבולות אלה. המתמטיקה ומדע הטבע נשארים בתחום התופעות ואין להם שום צורך לצאת ממנו. בטבע התבונה קיים צורך להמשיך אל מעבר לתופעות ולהכיר את בסיסם. התבונה לעולם לא תעצור מלשאול "מדוע?". התבונה לא תנוח עד שתכיר את התנאי השלם לכל טורי התנאים. התנאים השלמים הם הנחשבים כאידיאות הטרנסצנדנטליות של הנשמה הבלתי-חומרית, הייקום בכללותו וההוויה העליונה. כדי לחשוב משהו על האידאות, שהם ישויות מחשבה גרידא, אנו מצמידים להם (בהכרח) תכונות מעולם החושים, גם אם בצורה סמלית בלבד. בדרך זו האידיאה מסמנת את גבולות התבונה האנושית. הם קיימים על הגבול כי אנו מדברים וחושבים עליהם כאילו יש בהם תכונות הן של התופעה והן של הדבר כשהוא לעצמו, שיש בהם התקשרות בין המוכר (העולם התופעתי) לזה שישאר בלתי-מוכר לעולם (עולם הנומינה).
דוגמה לכך נוכל לראות במושג ההוויה העליונה. איננו יכולים להכיר הוויה עליונה לגמרי כשהיא לעצמה. האל הדאיסטי, התאיסטי והאנתרופומורפי, כולם מוסיפים דבר מה מעולם החושים (לדוגמה שכל, רצון וצורה ממשית) לדמות האל ובכך סותרים את עצמם ונופלים לכשל דיאלקטי (בהנחה והאל המתואר הוא אכן אל טרנסצנדנטי). ובכל זאת, אנו כן יכולים להכיר את אלוהים על ידי הכרת היחס שלו אלינו ואל העולם.
§ 58. בדרך האנלוגיה נוכל להכיר את היחס בין אלוהים לביננו. היחס יכול להיות כיחס האהבה בין אב לבנו, או כיחס השען לשעוניו. אנו מכירים, בדרך האנלוגיה, רק את היחס אל הדבר הבלתי ידוע שהוא מושא היחס. דרך זו, המשמשת גבול ברור לתבונה הטהורה בין עולם-הניסיון לעולם-כשהוא-לעצמו, מאפשרת לנו לחשוב על העולם כאילו הוא נברא על ידי הוויה רציונלית עליונה.
§ 59. מהו גבול התבונה מבחינת שימושה הראוי? התאולוגיה הטבעית (זו המשתמשת באנלוגיה בלבד) יכולה לשמש גבול כזה. כיוון שאין היא בודה הוויה ואין היא קובעת את טעמו של יצור שכל זה, אלה רק קובעת את היחס אל הבלתי נודע הזה לשם אחדות הניסיון. זהו הגבול האובייקטיבי של הניסיון: קביעת היחס בינו לבין טעמו העליון, שאינו מושא הניסיון, מבלי לומר עליו דבר כשהוא לעצמו.
§ 60. מדוע יש לה לתבונה נטיית-טבע להיקשים מטאפיזיים ודיאלקטיים? כדי לחזק את המוסריות, התבונה לא מספקת בהסבר הפיזיקלי המתייחס רק לטבע ולעולם החושני. התבונה משתמשת באידיאות שמעבר לעולם החושני כאנלוגיות למושאים חושניים. האידיאה הפסיכולוגית של הנשמה מטרתה להטות אותי מן החומרנות. האידיאות הקוסמולוגיות של חירות ושל הכרחיות טבעית, כמו גם גודל ומשך הייקום, משמשים להתנגדות מהנאטורליזם, המניח כי הסבר פיזיקלי גרידא הוא מספיק. האידיאה התאולוגית של אלוהים משחררת את התבונה מהפאטאליזם.

פתרון השאלה הכללית של ההקדמות; מטאפיזיקה כמדע כיצד היא מן-האפשר?

מטאפיזיקה, כנטיית טבע של התבונה, היא ממשית. אך המטאפיזיקה לעצמה מובילה לטענות משלות ודיאלקטיות. כדי שמטאפיזיקה תהפך למדע, ביקורת התבונה הטהורה צריכה לחקור בצורה מרכיבה את מקומם של המושגים א-פריורי של השכל. ניתוח גרידא של מושגים אלה אינו מועיל במאומה להפיכת המטאפיזיקה למדע. כאן נדרשת ביקורת שתוכל להראות את מקורות מושגים אלה בחושניות, בשכל ובתבונה. לוח שלם של מושגים חייב להיכתב, ואיתו הסבר לגבי אפשרות ההכרה המרכיבה א-פריורי הנוצרת ממושגים אלה. הביקורת חייבת לסמן בצורה ברורה את גבולות התבונה. שימוש ב"שכל הישר" או שימוש בטענות של הסתברות ושל השערות לא יוביל למטאפיזיקה כמדע. רק ביקורת התבונה הטהורה יכולה להראות כיצד התבונה חוקרת את עצמה ולהיות הבסיס למטאפיזיקה כמדע שלם, כללי וודאי.

על מה שאפשר לעשות כדי לממש את המטאפיזיקה כמדע

נדרשת בדיקה מדויקת וקפדנית של "ביקורת התבונה הטהורה". אחרת עלינו לנטוש את כל יומרות המטאפיזיקה. ביקורת התבונה הטהורה יכולה להישפט רק לאחר שהיא נחקרה. כשהוא בא לשפוט את הביקורת, על הקורא לשכוח לזמן מה את ההשלכות הסופיות של החקירה הביקורתית שבספר. מסקנות הספר עלולות אולי להתנגד למטאפיזיקה המקובלת של הקורא, אך הקרקע ממנה הוא מסיק את טענותיו ראויה לבדיקה. כמה משפטים מטאפיזיים הנראים בסיסיים סותרים זה את זה כיום וחסרה אבן בוחן בין אמת לשקר בין משפטים אלה. מצב זה מחייב, שחקירה של ביקורת התבונה הטהורה תעשה לפני חריצת הדין לגביה, ולו בשל חיוניותה להפיכת המטאפיזיקה כמדע.

דוגמה של משפט על הביקורת הקודם לחקירה

את ההקדמות כתב קאנט לאחר קריאת הסקירה, השטחית והבורה לטענתו, על "ביקורת התבונה הטהורה".
הסקירה הודפסה באנונימיות בכתב עת ונכתבה על ידי ג'והן פדר (Feder) ובעריכתו ועזרתו של כריסטיאן גרבה (Garve). ה"ביקורת" תוארה על ידיהם כ-"שיטה של אידיאליזם עליון (טרנסצנדנטלי)". בהצגה זו נדמה כאילו קאנט מתעסק בדבר העובר מעל כל ניסיון. קאנט, לעומת זאת, הדגיש שמטרתו בביקורת היא להגביל את חקירתו לגבולות הניסיון ולהכרה המאפשרת אותו בלבד. בנוסף לטעויות נוספות, הסקירה טענה שלוח עיקרי השכל של קאנט וגזירת-הקטגוריות שלו הם "עיקרים ידועים ומקובלים על ההגיון ותורת היש, מובעים בדרך אידיאליסטית". קאנט האמין שה"ביקורת" שלו היא בעלת אמירה משמעותית לאפשרותה של המטאפיזיקה בכלל. הוא ניסה להראות בהקדמות שעל כל הכתיבה המטאפיזית להיפסק עד שהביקורת שלו תילמד ותתקבל, או לחלופין תוחלף בביקורת טובה יותר. כל מטאפיזיקה בעתיד שתטען להיות מדע חייבת לקחת בחשבון את קיומם על העיקרים המרכיבים א-פריורי ושל האנטינומיות הדיאלקטיות של התבונה הטהורה.

הצעה לחקירת הביקורת שבעקבותיה יוכל לבוא פסק-דין

קאנט מציע שעבודתו תיבדק קטע אחר קטע, החל מן ההנחות הבסיסיות ביותר. ההקדמות יכול לשמש כסקירה כללית אליה ניתן להשוות את הביקורת. קאנט איננו מסופק מבהירותם של חלקים שונים בביקורת ומציע להשתמש בהקדמות להבהרת חלקים אלו. החלקים מהם קאנט לא מסופק הם הגזירה של הקאטגוריות והפאראלוגיזם של התבונה הטהורה. אם הביקורת וההקדמות יחקרו ויבדקו במאמץ משותף של אנשים חושבים, אזי המטאפיזיקה תוכל להפוך לבסוף למדע. בדרך זו, הכרה מטאפיזית תוכל להיבדל מהכרה שגויה. התאולוגיה תרוויח גם היא ממעמד זה כי כך היא תהא עצמאית מספקולציות מיסטיות ודוגמטיות.

הערכה

ההקדמות, בסגנונו הבהיר ואורכו הקצר, השפיע באופן משמעותי להפצת שיטתו הפילוסופית של קאנט. שופנהאואר הצהיר, בשנת 1819, שההקדמות הוא "היפה ביותר והמובן ביותר מבין כל כתביו העיקריים של קאנט, ספר המקל בהרבה על לימוד הפילוסופיה הקאנטאנית".
הספר תורגם לעברית בשנת 1936 על ידי אברהם יערי ובעריכתו של שמואל הוגו ברגמן, בהוצאת מאגנס. מאז יצאו מהדורות רבות לתרגום זה.