סאיגה

תפוצה ובית גידול

הסאיגה נפוץ כיום ברוסיה, מונגוליה, טורקמניסטן, אוזבקיסטן וקזחסטן, ובעבר היה נפוץ גם בסין העממית אך ניצוד שם עד הכחדה מוחלטת ב-1960; במהלך המאה ה-18 הסאיגה נכחד גם מאוקראינה, מולדובה ופולין. במהלך הנדודים בחורף חלק מאוכלוסיות הסאיגות של קזחסטן נכנסות לשטחים של טורקמניסטן ואוזבקיסטן. תפוצת אוכלוסיות הסאיגה כיום מחולקות לחמישה אזורים עיקריים: 1) מזרח מונגוליה; 2) מרכז קזחסטן; 3) דרום קזחסטן וצפון אוזבקיסטן; 4) מזרח קזחסטן (עם גלישה קטנה לכיוון רוסיה); 5) דרום-מזרח רוסיה.
הסאיגה חי באזורים צחיחים למחצה, הכוללים שטחי ערבות יבשים, ושטחי מרעה מדבריים למחצה של מרכז אסיה ואזור הים כספי. הסאיגה מעדיף מקומות פתוחים המאפשרים לו הימלטות מהירה מזאבים ובני אדם.

אקולוגיה

הסאיגה פעיל בעיקר בשעות היום, ועשוי לנוח בשעות הצהריים. פרסתן זה הוא אצן מהיר, והוא מסוגל להגיע למהירות של עד 80 קמ"ש. הסאיגות הם אנטילופות ביישניות, וכאשר הם מופתעים הם פותחים בריצה מהירה, גם אם הם עדרי ענק. בעוד שחוש השמיעה של הסאיגות אינו מפותח, חוש הראייה שלהם טוב מאוד והם יכולים לראות עד למרחק של ק"מ כשהם חשים בסכנה. תזונתו של הסאיגה מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, חזזיות, צמחים המכילים מלח, ושיחים שונים; בתנאים נוחים, הסאיגה יבקר בבורות מים פעמיים בכל יום.
הסאיגה הוא חיה נודדת ללא שטח קבוע, והוא נודד כל שנה ממרעה הקיץ בערבה עשבונית למרעה החורף באזורים מדבריים. קבוצות גדולות של סאיגה נודדות דרומה בבוא החורף, ועוברים כל יום מרחק של 72–120 קילומטרים עם ראש שפוף; חוטמם המיוחד עוזר להם לסנן את האבק הרב שעולה מרגליהם. 
עונת הרבייה מתחילה בסוף נובמבר והזכרים אוספים "הרמון" של 15–30 נקבות ומגינים עליהם ועל הטריטוריה שלהם באגרסיביות. במהלך העונה הזכרים מנפחים את אפם, וקווצות השיער שמתחת לעיניהם מכוסות בהפרשה דביקה. זכרים אוכלים מעט מאוד בעונת הייחום, ומבלים את מרבית זמנם בקרבות אכזריים שלעיתים קרובות מסתיימים במוות. שיעור התמותה של הזכרים בתקופה זו הוא גבוה מאוד, ויכול להגיע לכ-90 אחוזים בשל תשישות מפגעי מזג האוויר והקרבות ביחד, שטפי דם וטריפה. 
הזכרים ששרדו מתחילים לנדוד צפונה בסוף אפריל. בשלב זה מתחילה תקופת ההמלטה, כאשר כל הנקבות ממליטות תוך שבועיים טלה אחד ולעיתים קרובות שניים לאחר תקופת הריון של 140 ימים; הטלאים מוסתרים בימים הראשונים לחייהם בצמחייה הדלילה שבאזור ואימם מגיע מדי פעם להניקם; כ 8–10 ימים בלבד לאחר הלידה, הנקבות והטלאים החדשים יצאו לדרך בעקבות הזכרים, בעדרים המוניים של עד 200,000 פרטים. כאשר הם מגיעים למרעה הקיץ הם מתפלגים לקבוצות קטנות של 30–40 פרטים וכך מבלים את תקופה זאת; לקראת הסתיו הקבוצות קטנות מתאחדות והופכות לעדר ענקי, המתחיל שוב בנדידה המונית בחורף וחוזר חלילה. 
הטלאים נגמלים לאחר 3–4 חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר 8 חודשים לנקבות ו-20 חודשים לזכרים. תוחלת חייו של הסאיגה היא 6–10 שנים, אולם בדרך כלל הם אינם שורדים יותר מ-4 שנים כך שהאוכלוסייה תמיד מתחדשת.

איומים ושימור

אויביו של הסאיגה הבוגר בטבע הם בעיקר זאבים מונגולים המסוגלים להתחרות במהירות ריצתו, ואילו שועלים, ועופות דורסים מהווים איום לטלאים.
כל האוכלוסיות של הסאיגה סבלו בצורה חמורה מאובדן בית-הגידול, ציד בלתי חוקי והפרעה אנושית עד שמצבם כיום מוגדר כ"סכנת הכחדה חמורה" (CR). בצורת או חורפים קשים, וכן מחלות והלחץ מטריפת זאבים עשויים גם הם להאיץ את ירידת האוכלוסייה.
בברית המועצות לשעבר הסאיגה היה נתון תחת פיקוח חמור, עד כדי כך שהאוכלוסייה הגיעה לכמעט מיליון פרטים. הפיקוח הנוכחי על הסאיגה בפדרציה הרוסית התפרק בשל ציד נרחב מאוד לבשר (בדרך כלל באזורים בלתי נגישים שעליהם אין פיקוח). הקרניים של זכרי הסאיגה מבוקשים מאוד ברפואה הסינית המסורתית ומאמינים כי יש להם סגולה נגד מחלות שונות כגון שבץ. הציד לא החוקי המתמקד בזכרים יוצר מצב שבאוכלוסייה יש הרבה יותר נקבות מאשר זכרים. תוחלת החיים הממוצעת של הסאיגה היא נמוכה מאוד, והמחסור בזכרים גורם לכך שהנקבות לא יתרבו. גורם עיקרי נוסף לירידה של הסאיגה הוא רעיית יתר בשדות המרעה שלו, אובדן בית הגידול שלו על ידי שריפות ובניית כבישים ותעלות.
פעולות שימור של מין זה כוללות אזורי המלטה וייחום מוגנים. ברוסיה וקזחסטן הסאיגה נאסר לציד (אם כי מתבצע ציד בלתי חוקי); מבין כל המדינות המצב הטוב ביותר נמצא במונגוליה שבה הסאיגה מוגן כבר מ-1930. מלבד זאת הסאיגה מופיע באמנת וושינגטון וכן באמנת בון. בהתחשב בכך שהציד הלא חוקי לצריכה ביתית הוא האיום המרכזי כיום, חיזוק אכיפת החוק נגדו הוא הפעולה הכי קריטית כיום.