יוליסס

כתיבת הספר

הרעיון לכתיבת ספר על שיטוטיו של יהודי בדבלין צץ בראשו של ג'ויס ככל הנראה בזמן כלשהו בשנים הראשונות של המאה העשרים. אפשר שהיכרותו השטחית עם אלפרד האנטר, דבלינאי שג'ויס חשב ליהודי, שחילצו ככל הנראה מקטטה בה נחבל בסנט סטיבנס גרין ביוני 1904, היא שהביאה אותו לידי הרעיון לכתוב את הספר.
בפברואר 1905 הגיעו ג'ויס וזוגתו לטריאסטה, שם החל ללמד אנגלית. באותו הזמן התקדם מאוד בכתיבת ספרו "Stephen hero"' שהיה הבסיס ל"דיוקן האמן כאיש צעיר" בעל היסודות האוטוביוגרפיים. ב"דיוקן האמן" התכוון ג'ויס להגיע עד לתיאור התקרית שהייתה לו ב-1904 עם ידידו אוליבר סנט ג'ון גוגארטי במגדל מרטלו, אך בסופו של דבר החליט להכליל את סיפור התקרית בפתיחת "יוליסס", בפרק "טלמאכוס".
בספטמבר 1906, בעת שהותו הזמנית ברומא, כתב ג'ויס לאחיו סטניסלאוס כי "יש לי סיפור חדש ל"דבלינאים", הוא עוסק במר האנטר." חודשיים מאוחר יותר חשף את השם: "יוליסס", שבסופו של דבר הפך לספר. לאחד מידידיו אמר ג'ויס: "...ברומא, לאחר שכתבתי כמחצית הספר "דיוקן האמן כאיש צעיר", הבנתי שיוליסס יוכל לשמש לו המשך וסיום".
בטריאסטה החל ג'ויס להכיר יהודים היכרות של ממש. אטורה שמיץ, שנודע יותר כסופר איטלו זבבו, אליו התוודע ג'ויס ב-1907, היה אחד מהם, ונטען לרוב כי הוא אחד ממקורות ההשראה לדמותו של בלום. שמיץ גם היה מקור עיקרי לג'ויס בהשגת מידע על יהודים ועל מנהגי היהדות. (ראו בהמשך בפרק "אנטישמיות ולאומיות".)
ב-1921, כאשר עמד לפני סיום כתיבתו של "יוליסס", כתב ג'ויס כי "ראשי מלא בחלוקי נחל, גפרורים שבורים, אשפה ושברי זכוכית שנאספו כמעט מכל מקום שניתן להעלות על הדעת". ואכן, הוא עמל רבות על איסוף החומרים לספר. כך למשל ב-1909, בהגיעו לביקור מולדת בדבלין, פגש בחבריו וינסנט קוסגרייב וג'יי. אף. ביירן. ביקורו בביתו של ביירן, שגר בבית ברחוב אקלס 7, שימש לג'ויס חומר גלם לספר. במהלכו איבד ביירן את המפתח ונאלץ לטפס על גדר הבית. כמו ביירן, גם בלום מתגורר ברחוב אקלס מספר 7. סצנת איבוד המפתח והטיפוס משוחזרת במדויק ב"יוליסס". במקרה זה הגיעה האובססיה של ג'ויס לדיוק בפרטים לשיאה. במכתב ששלח לדבלין ביקש לברר "האם יכול אדם רגיל לטפס על גדר הבית שברחוב אקלס מספר 7..., לטפס ולרדת מחלקה התחתון של הגדר... ואז לצנוח משם בלי פגע."
במסגרת תפקידו כעיתונאי (ג'ויס כתב בעיתון המקומי של טריאסטה, "פיקולו דלה סרה") ביקר בבניין ה"איבנינג טלגרף", וסיור זה סיפק לו חומר לפרק אחר ביוליסס, "אאולוס".
מלאכת הכתיבה עצמה החלה בשנת 1914, אך ג'ויס הפסיקה כדי להשלים את מחזהו היחיד "גולים". באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, וג'ויס נקלע למצב בעייתי – נתין זר (בריטי) בארץ אויב (אוסטריה). באמצע 1915 עברו הוא ונורה להתגורר בציריך. באותו זמן היה ג'ויס טרוד בהוצאה לאור של 'דיוקן האמן כאיש צעיר', והסתייע לשם כך בהארייט שו ויבר, שנטלה אותו תחת חסותה ופרסמה את הספר בהמשכים בכתב העת 'האגואיסט'. דיוקן האמן יצא לאור כספר ב-1916, וג'ויס התפנה לכתיבת "יוליסס".
הוא כתב לסטניסלאוס אחיו כי הספר יורכב משלושה חלקים שיכללו 22 פרקים
בדצמבר 1917 סיים את החלק הראשון - "טלמאכיה", הכולל שלושה פרקים המהווים המשך ישיר ל"דיוקן האמן". 
הוא עבד על הספר באובססיביות, והצטייד מראש במפות של רחובות דבלין, ברשימות של חנויות, ובכל מידע אפשרי אחר, שיאפשר לו לרדת לפרטי פרטים; הוא התעדכן באירועים שקרו באותו יום, 16 ביוני 1904, בו מתרחשים האירועים הבדיוניים; והטריד את חבריו ומכריו בבקשות למידע מדויק על העיר. החל מקיץ 1918 ליווה אותו במהלך הכתיבה פרנק באדג'ן, צייר אנגלי ויורד ים בעברו, שתיעד את התהליך (בעת שהותם בציריך) ואף כתב ספר על כתיבת "יוליסס". גם ממנו שאב ג'ויס מידע, במקרה זה על אודות ימאים וחייהם, ששימש אותו בפרקים הרלוונטיים.
באדג'ן ציין בספרו כי "לראות את ג'ויס עובד על הסלעים הנודדים היה כמו לראות מהנדס עובד עם מצפן וסרגל חישוב... ג'ויס כתב את הסלעים הנודדים כשלפניו מונחת מפה של דבלין שבה סומנו בדיו אדום מסלוליהם של הרוזן דאדלי והאב קונמי. הוא חישב בדקות את הזמן הדרוש לדמויות שלו כדי לעבור מרחק נתון בתוך העיר."
במאי 1918 הודיע ג'ויס לוויבר, שהתכוונה לפרסם גם את גם פרקי "יוליסס" בהמשכים, כי הוא צופה שהספר יהיה גמור בקיץ 1919. ברם, עיכובים שונים הביאו לדחיית המועד עד לתום שנת 1921. ג'ויס מצא כי כתיבת מקצת הפרקים קשה משציפה. את הפרק "נאוסיקה" השלים רק במרץ 1920, לאחר שקיבל מדודתו בדבלין משלוח של חוברות ספרות זולה מסוגת הרומן הרומנטי, אותם קרא לשם כתיבתו. 
הרומן הופיע לראשונה בהמשכים החל ממרץ 1918 במגזין האמריקאי "The Little Review", אך הופסק לאחר פרסום הפרק "נאוסיקה" ביולי 1920, בשל הגשת תביעה משפטית נגד המגזין בגין פרסום דברי תועבה (ראו להלן).
ביוני 1920 עקרה משפחת ג'ויס מטריאסטה לפריז, שם השלים ג'ויס את כתיבת הפרקים האחרונים. בפרק "שורי השמש", מרובה הסגנונות הספרותיים, שהיה בעיניו הקשה ביותר לכתיבה, השקיע ג'ויס לפי חישוביו כאלף שעות עבודה. את "קירקי", הפרק הארוך ביותר (174 עמודים), השלים רק בדצמבר 1920, לאחר כתיבת 8 טיוטות מקדימות. אז נותרה לו כתיבתם של שלושת הפרקים האחרונים, הפשוטים יחסית, "אמאוס", "איתקה" ו"פנלופי", שכתיבתם ארכה כשנה.
רק ב-1922 יצא הספר לאור בפאריס, וג'ויס נתפנה למאבק על הוצאתו לאור בממלכה המאוחדת ובארצות הברית, מאבק שהגיע לסיומו המוצלח כעבור 14 שנים.

יוליסס והנקודה היהודית

ב-1902, בעת לימודיו בפריז, היה ג'ויס עד לאירועי פרשת דרייפוס, שמיאנה לדעוך. על פי ריצ'רד אלמן, הביוגרף של ג'ויס, ג'ויס הושפע ממנה עמוקות. ג'ויס כמעט ולא הכיר יהודים באירלנד. חברו של ג'ויס, פדראיק קולום, העיד על כך, וטען כי ג'ויס ביקשו להכיר לו יהודים כאשר חיפש בשנת 1902 מקורות למימון עיתון יומי חדש שרצה להקים.
אוליבר סנט ג'ון גוגארטי, חברו של ג'ויס עד לתקרית שהפרידה ביניהם, שהיה מקור ההשראה לדמותו של באק מאליגן בפרק הראשון בספר, כתב ב-1906 שני מאמרים אנטישמיים חריפים שהתפרסמו בביטאון ה"שין פיין", עיתון אירי לאומני בעריכתו של ארתור גריפית. לאחר שקרא את המאמרים הביע ג'ויס את זעמו.
משנשאל לימים מדוע בחר ביהודי לדמות הראשית ביוליסס ענה:
"בלום יהודי? כן, כי רק זר היה מתאים. יהודים היו זרים בדבלין בעת ההיא. לא הייתה עוינות כלפיהם, אבל בוז היה גם היה, אותו הבוז שאנשים תמיד מראים כלפי הבלתי-ידוע."
לאחר הגיעו לטריאסטה ב-1905 החל ג'ויס להכיר יהודים לעומק. אחד מהם היה אטורה שמיץ, שנודע יותר כסופר איטלו זבבו, אליו התוודע ג'ויס ב-1907. זבבו, יהודי מומר, היה אחד ממקורות הידע של ג'ויס על יהודים ויהדות, ונטען לרוב כי הוא אחד ממקורות ההשראה לדמותו של בלום. בין זבבו לג'ויס התפתחו יחסי ידידות עמוקים, למרות הבדלי הגיל ביניהם, וג'ויס נהג להגיע לבית משפחת זבבו כדי ללמד את בני המשפחה אנגלית. בתו של זבבו, לטיציה, שלמדה אף היא אצל ג'ויס, טענה כי אביה היווה עבור ג'ויס את מקור ההשראה לדמותו של בלום. היא ציינה גם כי אמהּ הייתה דמות שהשפיעה על חלק מהדמויות הנשיות ברומן. עם זאת אמרה, בראיון שנערך עמה לשם הפקת סרט דוקומנטרי, כי נחישותו של ג'ויס בדליית פרטים על היהדות גרמה לאביה אי נוחות. זבבו עצמו צוטט כמי שביקש מאחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, כי יגלה לו סודות על אירים - שכן "אחיך שאל אותי שאלות כה רבות על יהודים, עד כי הייתי רוצה להשתוות עמו."
ב"יוליסס" ג'ויס מרבה להשתמש במוצאו היהודי של בלום. אף על פי שאמו של בלום הייתה נוצריה, הוא קיבל לפחות בתחילת חייו חינוך יהודי, והשתתף בליל הסדר. בפרק "אוכלי הלוטוס", במהלך מיסה, בלום משווה את הלחם שמסמל את גופו של ישו למצות.
משפחה יהודית אחרת שגם את ילדיה לימד ג'ויס אנגלית הייתה משפחתם של לאופולדו ולטיציה פופר. לאופולדו פופר היה איש עסקים ויחד עם שותפו לואיס בלום נהל סניף של החברה המשפחתית לשילוח, יבוא ויצוא מטענים ששמה היה אדולף בלום ופופר. לזוג היו שתי בנות ובן: אמליה (איט'), אליזה וג'יוזפה. עמליה הייתה מקורבת לג'ויס ועל פי כותב הביוגרפיה של ג'ויס, ריצ'רד הלמן, הייתה אחד ממקורות ההשראה לדמותה של מולי בלום.
"יוליסס" גדוש גם בהתבטאויות של אנשים אנטישמיים (ראו משמאל). גם מוטיב עלילת הדם מופיע ב"יוליסס". בפרק "האדס", בו בלום מהרהר במוות ובמתים "זה הדם ששוקע באדמה נותן חיים חדשים. אותו הרעיון כמו היהודים שאמרו עליהם שהם הרגו ילד נוצרי.", ובהמשך ב"איתקה", כאשר סטיבן מדקלם את "הבלדה על הארי יוז", העוסקת בנערה יהודייה שעורפת את ראשו של ילד נוצרי.

יהדות מול לאומיות אירית

ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי ללאומיותו האירית. קודם העימות עם "האזרח" האנטישמי, שואל אותו "האזרח" לאיזו אומה הוא משתייך, ותשובתו של בלום היא: "אירלנד... אני נולדתי כאן. אירלנד". עם זאת, בהמשך הוא מוסיף: "גם אני שייך לגזע שסבל משנאה ומרדיפות. גם עכשיו. ממש ברגעים אלה. בשנייה הזאת".
בהמשך הפרק שואל אחד מהנוכחים, "אחרי הכל, למה שיהודי לא יוכל לאהוב את ארצו כמו כל אחד אחר?", ונענה: "בתנאי שהוא יהיה בטוח קודם איזו ארץ היא ארצו".
בפרק "איתקה", בתשובה לשאלה "איזה המנון זימר בלום?", מוזכרות שתי השורות הראשונות של "התקווה" (והיחידות שבלום זוכר מההמנון), ולא המנון אירלנד:
KOLOD BALEJWAW PNIMAH NEFESCH, JEHUDI, HOMIJAH
גם בהשוואה לידידו סטיבן דדאלוס האירי, בלום הוא היהודי. בפרק "איתקה" מדקלם דדאלוס בלדה אירית עממית, ובלום מדקלם כנגדו קטע משיר השירים. בפרק "איתקה" בלום מייצג את היהודים וסטיבן את האירים. על השאלה "אלו נקודות-מגע התקיימו בין השפות האלו (עברית, אירית) ובין העמים שהשתמשו בהן?" אחת התשובות היא "שיקום ציון בכנען והאפשרות של הענקת אוטונומיה פוליטית או האצלת סמכויות לאירלנד."

הוצאת הספר לאור והמאבקים המשפטיים בארצות הברית והממלכה המאוחדת

הוצאת "יוליסס" לאור הייתה כרוכה בשורה של מאבקים משפטיים.
הרומן הופיע לראשונה בהמשכים במגזין האמריקאי "The Little Review", בעריכתן של מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, החל ממרץ 1918. משרד הדואר האמריקאי החרים שלושה גיליונות של המגזין והעלה אותם באש, בתואנה ש"יוליסס" כולל דברי תועבה. על כך אמר ג'ויס, ברומזו לעותקי "דבלינאים" שנשרפו בדבלין כעשור קודם לכן: "זו הפעם השנייה שנפל בחלקי העונג להישרף בעודי בחיים."
בגיליון יולי 1920 פורסם הפרק נאוסיקה, בו בלום מאונן בקרבת כנסייה. עורך דין שבתו נחשפה לטקסט התלונן, והביא להגשת תביעה נגד המגזין על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה. העורכות נעצרו, הורשעו ונקנסו והפרסום נפסק.
המהדורה הראשונה של הספר באנגלית יצאה לאור ב-1922, בפריז, על ידי סילביה ביץ', בעלת חנות ספרים ובית הוצאה פריזאי קטן בשם "שייקספיר אנד קומפני". ביץ' הכירה את ג'ויס בנסיבות חברתיות, ושאלה את הסופר אם יאות לתת בידיה את מלאכת ההוצאה לאור. הסופר, שבע אכזבות ממאבקי ההוצאה לאור של ספרו "דבלינאים", הסכים. ביץ' החליטה להוציא את הספר באלף עותקים ובמחירים גבוהים. מתוכם, 100 הודפסו על נייר משובח במיוחד ונמכרו בחתימת הסופר במחיר של 350 פרנק לעותק - מחיר יקר מאוד באותם הימים. מרבית העותקים נמכרו ב-150 פרנק לעותק, מחיר לא זול לזמנו.
תאריך יציאתו של הספר לאור, 2 בפברואר, היה גם יום הולדתו הארבעים של ג'ויס, לא מעט בשל התעקשותה של ביץ' להעניק לג'ויס את העותק הראשון ביום הולדתו. היא השקיעה מאמצים רבים בתהליך, שהיה כרוך בתיקונים והגהות רבות של מאות עמודי הספר. ההוצאה נתקלה בשלל בעיות: כתב ידו הבלתי קריא של ג'ויס גרם לאחת הכתבניות לבוא לביתו ולהשליך את הדפים על הרצפה; בעלה של כתבנית אחרת החליט לשרוף חלק מדפי הפרק "קירקי" בשל תוכנם, ולמזלו של ג'ויס הצליחה הכתבנית להצילם. 
את צבע הכריכה - כחול ולבן - בחר ג'ויס עצמו על פי צבעי דגל יוון.

ביקורת על הספר

היחס ליוליסס נע בין שבחים נלהבים לשלילה מוחלטת. ברנרד שו כתב:
... זוהי עדות מבחילה על שלב מעורר גועל בתולדות התרבות...הייתי רוצה להקיף את דבלין כולה בשרשרת של שוטרים; לעצור כל תושב זכר בגילאי 15 עד 30; לאלץ כל אחד מהם לקרוא את הספר; ולשאול...אם רואים הם משהו משעשע בשיגעון ובגסות הזו, המלאים ניבולי-פה וניבולי-רוח...
קרל יונג, שטיפל בבתו חולת הנפש של ג'ויס, לוצ'יה, שלח לג'ויס מכתב הערכה על הספר:
יוליסס הסתבר כאגוז קשה מאוד ואילץ את מוחי לא רק למאמץ בלתי רגיל, אלא גם למסע ראוותני (אם לומר זאת מנקודת מבטו של מדען)...הרהרתי בו במשך כשלוש שנים עד שהצלחתי להיכנס לתוכו. אבל אני חייב לומר לך כי אני מודה לך מאוד, כמו גם ליצירת הענק שלך, כי למדתי ממנה רבות. נראה שלעולם לא אהיה בטוח לחלוטין אם נהניתי ממנו, כי הדבר היה כרוך בשחיקת יתר של העצבים ושל התאים האפורים. אני לא יודע גם אם תוכל ליהנות ממה שכתבתי על "יוליסס", כי לא יכולתי שלא לספר לעולם עד כמה הייתי משועמם, עד כמה רטנתי, כמה קיללתי ועד כמה הערצתי. 40 העמודים הכתובים ללא עצירה בסוף הספר הם מחרוזת של פנינים פסיכולוגיות אמיתיות. אני מניח שסבתו של השטן יודעת כה הרבה על הפסיכולוגיה האמיתית של האישה; אני לא.
בורחס אמר על יוליסס כי: "יש משפטים, יש פסקאות שאינם נופלים מהקטעים המזהירים ביותר של שייקספיר או של סר תומאס בראון".
טי אס אליוט התבטא כי "ג'ויס גילה דרך המחייבת יוצרים אחרים ללכת בעקבותיו. בזאת לא יחטאו בחקיינות יותר מאשר המדען המשתמש לצורך מחקריו בתגליות של איינשטיין." ולדימיר נבוקוב כתב כי "יצירות המופת של המאה ה-20 הגדולות בעיניי הן בסדר זה: 'יוליסס' לג'ויס, 'הגלגול' לקפקא, 'פטרבורג' לאנדריי ביילי והמחצית הראשונה של 'בעקבות הזמן האבוד' לפרוסט."
פאולו קואלו התבטא כי "יוליסס" הוא אחד מהספרים שגרמו לנזק רב לסופרים. בין היתר אמר כי 'יוליסס' "הוא רק סגנון. אין שם כלום. כשמפשיטים אותו, יוליסס הוא טיפש".
לפי מחקר מ-2007, רבים מקוני הספר לא מסיימים אותו.

יוליסס בספרות ובתרבות הפופולרית

שלושת גיבורי הספר נבחרו במקומות גבוהים ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין Book בשנת 2002. לאופולד בלום נבחר למקום הרביעי, מולי בלום למקום השמיני וסטיבן דדאלוס למקום התשיעי.
מספר סרטים הופקו סביב "יוליסס". אף לא אחד מהם זכה להצלחה קופתית בולטת. ב-1967 הופק הסרט "יוליסס" בבימויו של ג'וזף סטריק ובהשתתפות ברברה גיפורד בתפקיד מולי בלום. הסרט מציג את עלילת "יוליסס" תוך נאמנות גבוהה למקור, ומשתמש גם במשפטים הלקוחים מהספר. הסרט לא אושר להקרנה באירלנד עד שנת 2000.
ב-2003 הופק באירלנד הסרט "בלום" בבימויו של שון וולש, ובכיכובם של סטיבן ריאה ואנג'לין בול. בסרט מושם דגש על העברה לפסים קולנועיים של זרם התודעה המאפיין את הספר.
באלבומה של קייט בוש "The Sensual World" (העולם החושני) הכולל שירים על אהבה נכזבת, מתבסס השיר "The Sensual World", ממנו לקוח שם האלבום, על דמותה של מולי בלום.
בוש ציינה שהפסקה שחותמת את הרומן, הכלולה במונולוג המפורסם של מולי בלום, התאימה למוזיקה שהיא יצרה. לאחר שבוש לא קיבלה אישור מבעלי הזכויות של "יוליסס" להשתמש בטקסט עצמו, כתבה בוש מילים המתארות את יציאתה של בלום מבין דפי הספר, העולם הדו-ממדי בו היא חיה, אל העולם האמיתי, תוך היסחפותה בפרץ של חושניות.
בספרו של הסופר זוכה פרס נובל לספרות ג'ון מקסוול קוטזי, "אליזבת קוסטלו", מוזכר ספר בדיוני בשם "הבית ברחוב אקלס" - ביתם של לאופולד ומולי בלום, שנכתב מנקודת מבטה של מולי בלום.