חילוניות

חילוניות מדינית

במונחים מדיניים, החילוניות היא תנועה למען הפרדת הדת מהממשל, היינו הפרדת הקשרים בין הממשלה לדת המדינה, והחלפת חוקים המבוססים על כתבי דת (כמו התורה והשריעה), לחוקים אזרחיים.
החילוניות, לרוב, משויכת לעידן הנאורות באירופה, ומשחקת תפקיד מרכזי בחברה המערבית. העקרונות של הפרדת הדת והמדינה בארצות הברית וכן ה'לאיסיטה' בצרפת מתבססים בצורה חשובה על עקרונות החילוניות. מדינות חילוניות התקיימו גם בעולם האסלאם בסוף ימי הביניים.
ישנן דתות המנסות להשפיע על החלטות פוליטיות או להשיג השפעה או הטבות ספציפיות, ישנם נוצרים התומכים במדינה חילונית ויודעים כי לרעיון יש תמיכה בכתבי הקודש, במיוחד בהצהרתו של ישו "תנו מה שלקיסר, לקיסר. ומה שלאלוהים לאלוהים". למרות זאת ישנם פונדמנטליסטים (בעיקר בארצות הברית ובעיקר מהנצרות הפונדמנטליסטית) המתנגדים לחילוניות, וטוענים כי יש בזמן האחרון אידאולוגיה "חילוניות קיצונית" וכי זה איום על "זכויות הנוצרים" והביטחון הלאומי. הכוחות הדתיים הפונדמנטליסטים העיקריים בעולם המודרני באים מהאסלאם הפונדמנטליסטי ומהנצרות הפונדמנטליסטית, על אף זאת, ישנם מיעוטים דתיים שרואים בחילוניות מדינית חלק מרכזי בשימור זכויות שוות.
ישנן מדינות מוכרות כ"חילוניות חוקתית", כמו צרפת, הודו, קוריאה הדרומית, יפן, טורקיה, וארצות הברית, אך לא לכולן יש צורות ממשל דומות.

חילוניות בתנועה הציונית

על אף שבכל זרמי הציונות הדעות נעות מדעות חילוניות ולפעמים אפילו אנטי-דתיות בציונות הסוציאליסטית עד דעות המנסות לכפות דתיות לאחר נקודה מסוימת (כמו הקמת המדינה, או לחלופין חזון של "מדינת תורה") לרוב מוסכם כי התנועה הציונית היא חילונית ביסודה כיוון שהיא בוססה על השקפות מתחום החולין, כמו לאומיות, תוך כדי כפירה במסורת ההלכתית בפרהסיא, והעברת הדת אל תחום הפרט.

מלבד זאת, על אף שיתוף הפעולה עם האורתודוקסים, בנימין זאב הרצל כיוון אל עבר מדינה חילונית שבה אנשי הדת לא יתערבו בפוליטיקה: 
לא ניתן כלל לדחפים תיאוקרטיים של אנשי דת שלנו להרים ראש. אנו נדע להחזיקם בבתי כנסת שלהם. בענייני המדינה, עם כל ההערכה כלפיהם, אל להם להתערב, פן יביאו עליה קשיים מבית ומחוץ"
עקב חששות היהדות החרדית מחילוניות-יתר בתנועה הציונית, התנגדה היהדות החרדית באופן חריף לתנועה הציונית.
את דגל החילוניות המדינית נשאו לרוב: הציונים הכללים, גורמים רוויזיוניסטיים-ליברליים וכן גורמים סוציאליסטיים, אם כי לבסוף המודל שנקבע בהקמת המדינה לא היה חילוני-מדינית כפי שרצו הגורמים הליברלים, אלא ניסיון שליטה על הדת מצד הגורמים הסוציאליסטיים, שגרם להתנגשויות בין דת ומדינה. כיום המצב שונה, ורק מפלגות ציוניות-סוציאליסטיות כמו מרצ או מפלגת העבודה דוגלות בחילוניות מדינית.

אתיקה חילונית

ג'ורג' הוליוק בפרסום מ-1896 מגדיר חילוניות כך:
חילוניות הוא קוד ההתנהגות הנוגע לחיים הללו, המבוסס על שיקולים אנושיים, ומיועד בעיקר לאלו המוצאים את התאולוגיה סתמית או לקויה, לא מהימנה ולא אמינה. העקרונות שלה הן שלושה: (1)שיפור החיים הללו באמצעים חומריים (2)המדע הוא ההשגחה העליונה הזמינה לאדם (3) שזה טוב לעשות טוב. בין אם יש טוב אחר או לאו, הטוב של החיים הקיימים זה טוב, וזה טוב לדרוש את הטוב הזה.
הוליוק החזיק בדעה כי אין החילוניות והאתיקה חילונית צריכות לקחת חלק בשאלות דתיות (כיוון שאינן רלוונטיות), ולכן יש להבחין בינה לבין מחשבה חופשית חזקה ואתאיזם. בזאת הוא חלק על צ'ארלס בראדלו והמחלוקת פיצלה את התנועה החילונית בין אלו שטענו כי אין צורך או רצון בתנועות אנטי-דתיות אקטיביסטיות ובין אלו שטענו כי הדבר דרוש.

טענות כנגד החילוניות

מתנגדים נוצרים לחילוניות טוענים כי מדינה נוצרית יכולה לתת יותר חופש דת ממדינה חילונית. כעדות, הם מביאים את דנמרק, פינלנד, איסלנד ונורווגיה כמדינות מתקדמות עם קשר חוקתי בין הכנסייה למדינה הנחשבות מתקדמות וליברליות ממדינות ללא קשר כזה. לדוגמה, איסלנד הייתה מבין המדינות הראשונות בעולם שאישרה הפלות בחלק הראשון של המאה ה-20, וממשלת פינלנד מממנת בניה של מסגדים. חלק מביאים כתגובת נגד את הולנד, ולאחרונה גם את שוודיה, שהיא כבר מדינה חילונית וגם מפותחת מבחינה פוליטית וחברתית על אף ביטול כנסיית המדינה בשנת 2000.
מבקרים מודרניים של החילוניות ביקרו את החילוניות על ידי צירוף של החילוניות עם אנטי-דת, אתאיזם, ואפילו שטניזם. המונח חילוניות משומש כביטוי מזלזל אצל שמרנים דתיים בישראל ובארצות הברית. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר הכריז על החילון המתמשך כבעיה מרכזית בחברה המודרנית, ושם לו למטרה בכהונתו למנוע חילוניות ורלטיביזם מוסרי. למרות שהמטרה של מדינה חילונית הוא להיות ניטראלית בענייני דת, חלק טוענים כי היא מדכאת חלקים מסוימים בדת, ולמראית עין, היא מדכאת בצורה שווה את כל הדתות מלהתערב בעניינים אחרים. ויליאם א. קונולי, מתנגד ראוי לציון לחילוניות כותב כך:
"חילוניות אינה רק חלוקה בין הממד הציבורי והפרטי שנותן לשונות דתית לשגשג בזה האחרון. היא עצמה נושאת בתוכה מניעה תקיפה. והיא מצפינה בתוכה משמעות חדשה של "דת" שמסתירה כמה ממנהגיה הבעייתיים מעצמה."
כמה פילוסופיות פוליטיות, כמו המרקסיזם, בדרך כלל סוברות כי כל השפעה דתית על המדינה או החברה היא שלילית. באומות שאימצו רשמית אמונות כאלו, כמו מדינות הגוש הקומוניסטי המזרח אירופי, מוסדות הדת נהיו כפופים למדינה, לשם האינטרס הציבורי. חופש הפולחן היה נתון לצנזורה להגבלות שונות, וההטפות של הכנסייה היו תחת מעקב בשביל להבטיח כפיפות לשלטון החילוני, או אפילו כפיפות לפילוסופיות רשמיות.
בצורה אירונית, זה נעשה כדי להבטיח את ביטחון הציבור והיציבות, ממשלות אלו גם השתמשו בפשעים כדי להחזיק את כוחן; אירועים כמו הטיהורים הגדולים, המהפכה התרבותית ומעשי הקמר רוז' הם כמה מהדוגמאות שצוטטו כנגד יכולת הקיום של ממשלות חילוניות לחלוטין (ראו אתאיזם מדיני). במדינות דמוקרטיות, מוסכם בדרך כלל על שמעשים אלו נגדו את הזכות לחופש דת.