google/wiki40b huggingface dataset:
אארו פאיארי

ביוגרפיה

פאיארי נולד באסיקאלה שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד). הוא הצטרף לתנועת "המשמרות הלבנים" ולחם בהצטיינות רבה במלחמת האזרחים הפינית. הוא התפרסם בשל אומץ ליבו, וכשרונו להחדיר מוטיבציה בחייליו. הוא הצטרף לצבא פינלנד עם הקמתו. בתחילת "מלחמת החורף" הוא היה כבר לוטננט קולונל, הוא התפרסם כאשר בתחילת המלחמה סבל מהתקף לב אולם חזר לקרב מיד כשהתאושש. הוא קנה פרסום נוסף במהלך קרב טולואג'ארבי (שהיה למעשה הקרב הגדול הראשון במלחמה זו), אז השמידו הוא ופאבו טלוולה שתי דיוויזיות רוסיות מהארמייה השמינית. במלחמת ההמשך הוא פיקד על התקפה גדולה באזור קרליה, הדיוויזיה שלו נשלחה אל נהר הוויאוקסי במטרה לאיים על העיר ויפורי, שנכנעה לאחר זמן מה. לאחר מכן הוא זכה בצלב מנרהיים. הוא לחם בהצטיינות גם במלחמת לפלנד וזכה בצלב מנרהיים פעם שנייה.
אחר המלחמה נעצר פאיארי בחשד לביצוע פשעי מלחמה, אולם שוחרר מחוסר ראיות. הוא מת מהתקף לב בקוקולה בשנת 1949.
HLC

המסלול

המסלול מורכב מעשרות קטעים המקושרים בקטעי ביניים. קיימים שני מסלולים, המתחילים בכפר מג'דל שמס. המסלול הקצר (כ-700 קילומטרים) מסתיים בירושלים, ומוקצבים לו עד שבעה ימים. המסלול הארוך (כ-1400 קילומטרים) מסתיים באילת, ומוקצבים לו עד אחד עשר ימים. זמן השיא למסלול הארוך נקבע בשנת 2015 על ידי חנוך רדליך, ועומד על 6 ימים, 11 שעות ו-29 דקות. חלקים ארוכים במסלול חופפים לשביל ישראל ולשביל האופניים של ישראל.
כנהוג ב-bikepacking, כל מתחרה נושא על אופניו את כל הציוד הנדרש לו (מזון, ציוד לינה, כלים לטיפול באופניים). אסור להיעזר בגורמים חיצוניים שאינם זמינים לשאר המתחרים. ניתן לרכוש ציוד במהלך המסלול, וחובה לישון לפחות מחצית מן הלילות תחת כיפת השמיים.  
המתחרים נושאים מכשירי איכון לווייניים. הם מנווטים באמצעות מכשירי GPS, ומיקומם מופיע על מפה הזמינה ברשת.
האוניברסיטה הלאומית של קורדובה

היסטוריה

בשנת 1610 יסדו הישועים, שהתיישבו בשנים ההן במדינות אמריקה, בית ספר לחבריו במתחם וחוות הישועים בקורדובה, בו לימדו פסיכולוגיה ותאולוגיה. בשנת 1613 התרחב בית הספר והחלה מגמה של לימודי השכלה גבוהה, הוקמה ספרייה (שחלקה השתמר עד היום) וכמה שנים לאחר מכן הוכרז רשמית על הקמת האוניברסיטה.
במשך כמה מאות שנים נשמר הסטטוס קוו שבו השליטה באוניברסיטה הייתה בידי אנשי הדת הישועים, למרות הליברליות שפרחה אז באוניברסיטאות אחרות באמריקה. בשנת 1918 פרצה מחאה של הסטודנטים באוניברסיטה שדרשו חופש ודמוקרטיה. תנועת המחאה שזכתה לתמיכת הממשלה בראשות איפוליטו איריגוז'ן, נלחמה למען ביצוע רפורמות באוניברסיטה והצליחה להעביר את הרפורמות הדרושות לכך.
האוניברסיטה ממוקמת במרכז העיר ומורכבת מלמעה מ-20 מבנים המשרתים את הפקולטות והמגמות השונות. מבני האוניברסיטה בנויים סביב חלל עגול מרכזי אשר בעבר שכן בחלל זה גן בוטני, אך כיום שרדו רק מספר ערוגות עם עצים ושיחים. המבנים עשויים מאבן ומלבנים, והחצר שלה מוקפת באכסדראות מרווחות. הרצפות ובסיסי העמודים השונים עשויים משיש. הכניסה הראשית לאוניברסיטה והיכל הכבוד היא דרך דלתות מגולפות, והחלונות מתוארכים לשלהי המאה ה-19. ספריית האוניברסיטה מכילה כתבים ומסמכים רבים של הישועים.
שוג'ירו איידה

ביוגרפיה

איידה נולד בימאגוצ'י, שבאימפריה היפנית. הוא הצטרף לצבא הקיסרי בשנת 1908, ובשנת 1918 הוא כבר החזיק בדרגת קפטן. הוא לקח חלק בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים הרוסית, התערבות שיזמו ארצות הברית בריטניה ויפן במשותף במטרה לעצור את מלחמת האזרחים הרוסית. בין השנים 1932-1934 מילא מגוון תפקידים ניהוליים. בשנת 1934 מונה כמפקד הרגימנט הרביעי של המשמר הקיסרי (近衛師団). בשנת 1935 ניתן לו לפקד על הדיוויזיה ה-4, הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1937. 
בשנת 1938, עם פרוץ מלחמת סין-יפן השנייה, מונה איידה למפקד הארמייה ה-1, ולחם בהצטיינות בקרבות נגד הסינים. בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, והועבר לפקד על חיל המצב היפני באי טיוואן. בשנת 1939 הוחזר לפקד על המשמר הקיסרי, והחזיק בתפקיד עד 1941. עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במסגרת מלחמת העולם השנייה, הועבר איידה דרומה ופיקד על הארמייה ה-25 שהוצבה בהודו-סין (שנכבשה בידי היפנים בשנת 1940). ב-8 בדצמבר בעקבות סירובו של שליט תאילנד פלק פיבונסונגרם לסייע ליפנים, חצתה הארמייה ה-15, שהייתה אף היא תחת פיקודו של איידה, את הגבול מהודו-סין לתאילנד. תוך יום אחד התפרק הצבא התאילנדי ופיבונסונגרם הסכים לתנאים היפניים.
בינואר 1942 חצה איידה עם הארמייה ה-15 שלו את הגבול לבורמה, פותח בכך את המערכה על בורמה. איידה פתח במתקפה על פרובינציית טֵנָאסֶרים (כיום טאנינת'ארי), שבדרום בורמה. היפנים חצו את מעבר קווקרייק (Kawkareik), ולאחר לחימה עיקשת כבשו את עיר הנמל מוּלמיין (כיום מאולאמין) השוכנת על שפכו של נהר סאלווין. חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-17 ההודית ניסו לסגת על מעבר לנהר סיטאנג, אך הם אוגפו על ידי כוחות יפניים. מרבית בורמה נפלה תוך זמן קצר יחסית. בשנת 1943 נקרא חזרה ליפן, אולם פרש משירות פעיל שנה לאחר מכן. עם זאת ב-1945 הוא חזר שוב לצבא, ופיקד על הארמייה ה-30 במנצ'וריה. אולם עם פרוץ מבצע סערת אוגוסט פרקו הסובייטים את הארמייה שלו, והוא עצמו נפל בשבי ושוחרר רק בשנת 1960. הוא מת בטוקיו בשנת 1980 בגיל 91.
פאניוניוס (כדורסל)

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1890 כמועדון אתלטיקה ומוזיקה בעיר איזמיר, בטורקיה של ימינו (אז באימפריה העות'מאנית). באותה עת שכנה באיזמיר אוכלוסייה יוונית גדולה. מחלקת הכדורסל של המועדון נפתחה ב-1919. ב-1922, במסגרת חילופי אוכלוסין נרחבים בין יוון לטורקיה, עקרו תושבי איזמיר היוונים לתחומי יוון של ימינו, והמועדון העתיק את פעולתו לפרבר סמירני באתונה שבו התרכזו רבים מגולי איזמיר. המועדון החל להתחרות במסגרת מסודרת כשהליגה היוונית הוקמה, ב-1929. אך המועדון לא נחל הצלחה רבה בליגה כשעד היום הוא מחזיק בתואר יווני אחד - הגביע היווני של שנת 1991, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת פאוק סלוניקי 62-74.
בעונת 2007/2008 המועדון הגיע עד לחצי גמר הפלייאוף ביוון, אך הפסיד לפנאתיניקוס. בקרב על המקום השלישי המבטיח השתתפות במפעל היורוליג היוקרתי ניצח את מארוסי 3-2 בסדרה של הטוב מחמש לאחר פיגור 2-0 בסדרה. בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום החמישי והגיעה עד לסדרת חצי גמר הפלייאוף, בו נוצחה על ידי קבוצת אולימפיאקוס 3-0. בסדרה על המקום השלישי ניצחה את קבוצת קולוסוס רודוס 2-3. בעונת 2012/13 משתתפת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
הפרלמנט של דרום אפריקה

הפרלמנט של דרום אפריקה הוא הרשות המחוקקת של מדינה זו. על פי חוקתה הנוכחית יש בו שני בתים – האספה הלאומית בת 400 מושבים והמועצה הלאומית של הפרובינציות בת 90 מושבים. מקום מושבו הוא בעיר קייפטאון.
מאז הקמתו בשנת 1910 עבר מבנה הפרלמנט שינויים רבים כתוצאה מן ההיסטוריה הסוערת של דרום אפריקה. משנת 1994 ואילך, בעקבות ביטול משטר האפרטהייד, משתתפים בבחירות לפרלמנט כל תושבי המדינה.
הפרלמנט הנוכחי, שנבחר במאי 2014, הוא ה-14 מאז הפיכת דרום אפריקה לרפובליקה ב-1961, ה-26 מאז שהוקם לראשונה והחמישי מאז ביטול משטר האפרטהייד.

1994 ואילך

חוקת הביניים העניקה לראשונה זכות בחירה לגברים ונשים בני כל הגזעים, מגיל 18 ואילך. מבנה הפרלמנט השתנה והוא כלל שוב שני בתים - סנאט ואספה לאומית. הסנאט נקבע כבעל 90 מושבים - עשרה לכל אחת מהפרובינציות. האספה הלאומית הייתה לבעלת 400 מושבים, שנבחרו בבחירות ארציות (כלומר ללא מחוזות בחירה נפרדים) ויחסיות על בסיס רשימות מועמדים מפלגתיות. 
בשנת 1997 נתקבלה חוקה קבועה למדינה, ובמסגרתה השתנה שמו של הסנאט למועצה הלאומית של הפרובינציות.
המפלגה הלאומית הייתה למפלגת הרוב בפרלמנט משנת 1948, ומכוח חוקי האפרטהייד היא שמרה על מעמדה זה בכל הפרלמנטים שנבחרו עד ביטולו של משטר זה. מאז הבחירות החופשיות הראשונות ב-1994 מהווה הקונגרס הלאומי האפריקני את מפלגת הרוב בפרלמנט.

מקום מושב הפרלמנט

מאז הקמתו שוכן הפרלמנט בעיר קייפטאון, במבנים אשר שימשו לפניו את הפרלמנט של כף התקווה הטובה. מקום זה נבחר כפשרה בין הפרובינציות שהקימו את דרום אפריקה בשנת 1910, שכולן שאפו שעיר הבירה של האיחוד תימצא בשטחן. לבסוף הוסכם שקייפטאון תהיה הבירה המחוקקת, פרטוריה הבירה האדמיניסטרטיבית ובלומפונטיין הבירה השיפוטית. 
מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי הציעה להעביר את מקום מושב הפרלמנט לפרטוריה, בנימוק שהריחוק ממקום מושב הממשלה מאלץ את חבריה ואת עובדי הציבור והדיפלומטים במדינה לנוע הלוך ושוב בין שתי הערים כאשר הפרלמנט נמצא במושב. תושבי קייפטאון מתנגדים לכך מחשש לפגיעה ביוקרת העיר ובטענה שהמפלגה מנסה להביא לצנטרליזציה של הממשל במדינה.
אגאדו

היסטוריה

השיר הוקלט לראשונה בצרפתית ב-1971 בשם "Agadou" בביצועם של מישל דלאנקרה ומיה סמיל, בהשראת מוזיקה מרוקאית. ב-1974 אימצה אותו רשת קלאב מד, והחלה להשמיע אותו באתרי הנופש שבבעלותה. במהלך עשר השנים הבאות נוצרו מספר גרסאות כיסוי נוספות. אחת הבולטות והמצליחות בהן הייתה גרסתו הצרפתית של הזמר הקנדי, פטריק זבה (Patrick Zabé) (צר'), משנת 1975. הגרסה שהושמעה רבות בישראל הוקלטה ב-1976 על ידי הרכב עלום בשם Tahiti, בביצוע שהופיע על תקליט שדרים באוסטרליה, ובארץ - על תקליט Le Club, ובהמשך על דיסק בשם "The club - להיטי כפרי הנופש בים התיכון".
הלהקה הבריטית בלאק לייס (Black Lace) הקליטה את השיר ב-1984. זאת אחרי, שבשנת 1981 הופיעה להקת בלאק לייס בפאב בעיר דרבי. צוות הפאב נהג להשמיע את השיר ולרקוד לצליליו. חברי הלהקה התלהבו מהשיר, והקליטו גרסה באנגלית. השיר בהקלטתו זו הגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, ובסך הכל דורג במשך 30 שבועות בין 75 הסינגלים המובילים במצעד הסינגלים הבריטי. השיר דורג במקום השמיני ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר בבריטניה ב-1984 כולה.
בניגוד לפופולריות לה זכה השיר עם צאתו, בשנים שלאחר מכן התייחסו אליו מבקרי המוזיקה בזלזול, והוא היה מושאן של פרודיות רבות. בשנת 2003 בחר בו מגזין המוזיקה הבריטי Q לשיר הגרוע ביותר שהוקלט אי פעם. בין נימוקי חבר השופטים הם ציינו כי הוא "נשמע כמו מסיבת דיסקו בבית הספר שהיית חייב להגיע אליה, כמו קרובי משפחה בגיל העמידה רוקדים ברכבת בחתונה, כמו תקליטן מוולברהמפטון, כמו כל קלישאה מוזיקלית ששמעת אי פעם".
ייתכן, שההבדל ביחס שקיבלו הגרסאות בשפה הצרפתית והאנגלית נובע גם מהשוני בתמליל, שבשתי השפות. בגרסה האנגלית, המלל הוא בנאלי ביותר (תרגום חופשי "אגדו דו דו, קח אננס ונער את העץ" וכמו כן, הקטע עם היוקלילי חף ממשחק מילים) ואילו בצרפתית המילים קשות להגיה ומתוחכמות יותר (תרגום חופשי "אגדו דו דו, ת'ביר ת'אננס ותקדיר ת'קפה" וכמו כן, בקטע עם היוקלילי "היא ניגנה יוקללי ואני דיברתי באקוליליה" דהיינו, דיברתי כהד לדבריה).
בישראל, הפך השיר לאחד השירים המזוהים עם אתרי הנופש בכלל, ורשת קלאב מד בפרט. העיתונאית מרב יודילוביץ', שעבדה בצוות התרבות של קלאב מד באילת, מנתה את השיר כאחד הסמלים המובהקים שלו, וכתבה עליו כך:
ספינת הדגל של רחבת הריקודים (la piste du danse), השיר הזה הצליח להרקיד מיליוני אנשים בכל ערב ולהוציא את ה-G.O’S (צוות המועדון) מדעתו. מצטרף לקלאסיקות קלאב-מד נוספות, כמו "Hands Up" ו"C’est Bon Pour Le Moral"
— מרב יודילוביץ', אם תרצו, אין זו אגאדו, באתר ynet, 21 באוקטובר 2001
יחסי קובה–קפריסין

היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-22 בנובמבר 1960.
ב-28 בספטמבר 2009, נשיא רפובליקת קפריסין, דימיטריס כריסטופיאס, ביקר באופן רשמי בקובה יחד עם שר החוץ, מרקוס קיפריאנו , שר המסחר, התעשייה והתיירות, אנטוניס פסקלידס  ודובר הממשלה, סטפנוס סטפאנו. באותו יום, בארמון המהפכה, הנשיא הקובני ראול קסטרו העניק לנשיא קפריסין, דימיטריס כריסטופיאס את מדליית חוסה מארטי. באותו יום, נפתחה גם שגרירות קפריסין בהוואנה. ב-29 בספטמבר, נאם נשיא קפריסין באוניברסיטת הוואנה.
ב-26 בספטמבר 2015, נפתחה תערוכה בשגרירות קובה בניקוסיה לכבוד 55 שנים ליחסים בין שתי המדינות.

שגרירים

החל מה-25 בינואר 2013, השגריר הקובני בקפריסין, הוא אראמיס פואנטה הרננדז. השגריר הקפריסאי בקובה הוא איאקובוס גירגוסיאן.
Muscular

Muscular ‏(DS-200B) הוא שמה של תוכנת מעקב וריגול, אשר חוברה במשולב על ידי ה-GCHQ הבריטי והסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית (NSA). תוכנה נחשפה על ידי מסמך שהודלף על ידי המדליף ואיש ה-NSA בעברו אדוארד סנודן, וכן בראיונות עם מקורות רשמיים העוסקים בנושא. התוכנה שוכנת בממלכה המאוחדת  וה-GCHQ היה יוזם התוכנה הראשוני. התוכנה מייצרת גישה באמצעות פרצה, אל מרכזי המידע של גוגל ויאהו!. התוכנה נחשפה בסוף אוקטובר 2013

מבט כולל

Muscular היא אחת מארבע תוכנות דומות לפחות, המסתמכות על צד שני מאובטח, אשר נקראות ביחד WINDSTOP. בפרק זמן בן 30 יום, מדצמבר לינואר 2013, אספה התוכנה 181 מיליון הקלטות מידע. סכום זה נחשב לקטן ביחס לתוכנות אחרות מסדרת ה-WINDSTOP אשר אחת מהם הידועה רק על ידי שמות הקוד DS-300 ו-INCENSER אשר אספה למעל מ-14 מיליארד הקלטות מידע באותו פרק זמן.

מאפייני פעילות

על פי המסמך שהדליף סנודן יחידה ב-NSA שולחת מיליוני הקלטות כל יום, מרשתות פנימיות של גוגל ויאהו!, אל התקני אחסון השוכנים בבסיס הצבא פורט מיד במדינת מרילנד שבמזרח ארצות הברית. התוכנה הבסיסית פועלת באמצעות נקודת גישה הידועה כ-DS-200B השוכנת מחוץ לארצות הברית, ונסמכת על חברת תקשורת שאין ידוע שמה לציבור בהקשר זה, המאפשרת גישה סודית ל-NSA ול-GCHQ.
על פי מידע שהתפרסם בוושינגטון פוסט שלא כמו התוכנית PRISM ה- Muscular לא דורשת הרשאות שימוש. בשל כמות המידע הגדולה המעורבת בתוכנה, ה- Muscular הציבה אתגרים רבים למחלקת "מבצעי מקורות מיוחדים" ב-NSA. לדוגמה כאשר יאהו! החליטה להעביר חשבונות דואר אלקטרוני בין מרכזי מידע שלה, בסיס המידע PINWALE של ה-NSA נמחץ מידית מכמות המידע שהגיע מה- Muscular.
תוכנות נוספות הקשורות באופן הדוק ל- Muscular הם ה-INCENSER וה-TURMOIL. ה-TURMOIL השייכת ל-NSA, היא מערכת האחראית על עיבוד המידע המתקבל מה- Muscular.
על פי ה-post-it הפרצה ששימשה את התוכנה התבססה על כך שמידע בין הענן הפרטי של גוגל עם שרתי גוגל הקדמיים, היה לא מוצפן, והוסר בו לסירוגין פרוטוקול ה-SSL בעת התחברויות למקורות חיצוניים.

תגובות

גוגל הודיעה לאחר הפרסום כי היא עובדת על הצפנת המידע בתעבורה בין בסיסי המידע שלה. לאחריה גם יאהו! ומיקרוסופט הודיעו על נקיטת צעדים בעניין.
ארץ החיות הקטנות

ארץ החיות הקטנות (באנגלית: Critter Country) הוא אחד מה"ארצות" או ה"אזורים" בפארקי השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה, ודיסנילנד שבטוקיו שבבעלות חברת וולט דיסני.

דיסנילנד

בדיסנילנד שבקליפורניה, היה בתחילה אזור של מתקנים המציגים את חיי ה-אינדיאנים. בשנת 1972 הפך האזור ל"ארץ הדובים" (Bear Country) בשל הקמת מתקן ג'מבורי דובי הכפר. בשנת 1988 שונה שם הארץ לארץ החיות הקטנות עם הקמת הר הרסס.
בארץ זו שני מתקנים: הר הרסס, וקייקי דיווי קרוקט (Davy Crockett Explorer Canoes). בשנת 2002 הוחלף מתקן ג'מבורי דובי הכפר במתקן הרפתקאותיו הרבות של פו הדוב.
רון הרפר

קליבלנד קאבלירס (1986–1989)

הרפר נבחר בסיבוב הראשון בדראפט 1986 במקום השמיני על ידי קליבלנד קאבלירס. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-1 בנובמבר 1986.
בעונת 1989–1990, עונתו הרביעית עם קליבלנד הם ביצעו טרייד עם לוס אנג'לס קליפרס, שבו הרפר היה מעורב. כתוצאה מכך עבר ללוס אנג'לס קליפרס.

לוס אנג'לס קליפרס (1989–1994)

בעונתו הראשונה עם הקליפרס נפצע הרפר בינואר 1990.
לאחר ארבע עונות עם הקליפרס הרפר לא חתם על חוזה חדש עם הקליפרס אלא חתם על חוזה עם שיקגו בולס.

שיקגו בולס (1994–1999)

בעונתו השנייה עם שיקגו והעשירית בליגת ה-NBA זכה הרפר באליפות, לאחר ניצחון בסדרת הגמר על סיאטל סופרסוניקס.
בעונתו בשלישית בשיקגו זכה הרפר באליפות פעם נוספת, עם ניצחון בסדרת הגמר על יוטה ג'אז.
מרים מארקל-מוזסזון

מרים מארקֶל-מוזסזון (בכתיב יידי: מארקעל-מאזעסזאהן; Miriam Markel-Mosessohn‏; 1841, וילקובישק, ליטא - 1920, גרייבו, פולין) הייתה סופרת, מתרגמת ועיתונאית יהודיה ילידת רוסיה. מוזסזון תרגמה וכתבה בשפה העברית, ונחשבת לאחת הסופרות העבריות הראשונות ולראשונה שפרסמה פרוזה עברית.

ביוגרפיה

מוזסזון נולדה כמרים ויֶיז'בולובסקה (Wierzbolowska) בשנת 1841 בווילקובישק שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), ובגיל שלוש עשרה עברה עם הוריה, שמעון וחיה, לסובאלק. היו לה שני אחים (יוסף ושמואל) ואחות (דבורה). אביה היה סוחר מכובד ואיש משכיל שעודד את לימודיה בעברית ולקח לה מורה סופר שלימד אותה לשון וספרות בעברית, גרמנית וצרפתית. היא תרגמה רומנים מגרמנית לעברית; ניסיונה הראשון היה בתרגום הרומן Der Flüchtling aus Jerusalem ("הפליט מירושלים") מאת אויגן ריספרט (שם העט של יצחק אשר פרנקולם). 
בשנת 1863 נישאה לאנשל מארקל-מוזסזון, ובני הזוג עברו להתגורר בעיר קובנה. בעלה, שהיה אף הוא משכיל, תמך בלימודיה וכתיבתה, אולם בעיות משפחתיות וכספיות אילצו את עזיבתם לווינה, שם נשארו עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. כל אלה מנעו ממנה מלהתמסר לחלוטין לעבודת התרגום, על אף שהצליחה לפרסם ספר נוסף: "היהודים באנגליה, או: היהודים ונוסעי הצלב במלוך ריצ'רד לב הארי" (ורשה 1869), שהוא תרגום בעברית רהוטה לספרו של פרנקולם Die Juden und die Kreuzfahrer ("היהודים והצליינים").
למוזסזון הייתה השפעה רבה על תנועת המשכילים של זמנה. בעיקר על יהודה לייב גורדון, שעִמו הייתה לה ידידות אמיצה ונאמנה. הוא אף הקדיש לה את שירו הנודע "קוצו של יוד" ובמכתביהם מתגלית נפשו העדינה ויחסו הרך והאצילי כלפי נשים. הוא נהג לכנותה בלשון חיבה "ידידתנו מרים" ועל אף שנפגשו רק פעם אחת היה ביניהם קשר אינטלקטואלי חזק. 
מוזסזון התכתבה עם גדולי המשכילים, בהם אברהם מאפו ושלום עליכם. במכתביה היא חושפת את רגשותיה בעברית מקראית משובצת במטבעות לשון, תוך התייחסות להיותה אישה בעולם ספרותי הנשלט על ידי גברים. 
מוזסזון תרגמה את "הפעמון השמאלי" (Die linke Glocke) מאת בנימין זאב תאודור הרצל בשנת 1903, אולם התרגום לא פורסם בימי חיה, וראה אור לראשונה ב-2018, בכתב העת 'דחק'.
אחיינה היה המשורר והמתרגם הציוני עמנואל אולסבנגר. 
בשנת 2004 יצא ספר העוסק באיגרות שנשלחו בין מוזסזון ליהודה לייב גורדון. לגרסה נוספו הערותיו של הפרופסור לספרות וחתן פרס ישראל, שמואל ורסס, שכשנשאל בראיון על חשיבותה של מוזסזון השיב:
לפניה לא היו סופרות עבריות בפרוזה. העברית שלה הייתה יוצאת מהכלל, הייתה מבוססת על פסוקי תנ"ך שהיא העניקה להם משמעות אינדיבידואלית משלה... בתקופה שלה לא היו עוד סופרות בשפה העברית. נשים כותבות אחרות מתחילות להופיע רק משנות השמונים של המאה ה-19. היא תרגמה את הספר בשנות השישים של המאה ה-19 וזה היה חידוש מופלג שאישה כותבת, וחלפו עשרות שנים עד שהופיעו סופרות נוספות בשפה העברית.
— אלי אשד, סופרת עבריה מי ידע חייך?
הל"ל

מאפיינים

רובם של הפונים לעמותה הם צעירים בשנות העשרים לחייהם, כ-75% בנים ורק כ-25% בנות.
מספר היוצאים בשאלה העומדים בקשר עם העמותה נע סביב 250–300. מספרים שונים ניתנו לגבי מספר הפונים לעמותה ואלו נעים בין 50 ל-100 בשנה ואף יותר מכך.
העמותה מתבססת על מאות מתנדבים אשר אינם מקבלים שכר, מלבד מנכ"ל ומזכירה בכל סניף, וכמה עובדות סוציאליות העובדות במסגרת תקנים אשר מקצה משרד הרווחה. מערך המתנדבים כולל צעירים ומבוגרים כאחד המגיעים ממקומות שונים בחברה בהם חילונים ומסורתיים העוסקים במקצועות מגוונים. כחלק ממערך ההתנדבות, אנשים רבים תורמים ליוצאים הנתקלים בקשיים ציוד כגון: ביגוד, מחשבים, כלי בישול, ספרים וחפצים לבית.
מדיניות העמותה היא לעודד את היוצאים לשמור על קשר עם משפחתם.

היסטוריה

בשנת 1991 התראיין שי הורוביץ, צעיר שיצא בשאלה, לתוכנית טלוויזיה וסיפר על רצונו להקים אגודה שתעזור ליוצאים לשאלה. את התוכנית ראו תמי ומיקי כהן שהיו חברים בארגון שנקרא תחיל"ה - תנועה חילונית ישראלית ליהדות הומניסטית. הם יצרו קשר עם שי הורוביץ ובעזרת סיוע כספי ראשוני של תחיל"ה הקימו יחד את האגודה. בין המייסדים היה גם רפי שפירא מקיבוץ עין שמר שסייע אז לקלוט יוצאים בקיבוצים של השומר הצעיר. כמו כן היה פעיל גם ישראל סגל וסיוע רב נתן גם ארנן יקותיאלי, שהיה חבר בסיעת מרצ בעיריית ירושלים.
בשנה הראשונה הגיעו להל"ל רק קומץ יוצאים שלרובם סודר מקום מגורים בקיבוצים. בין היוצאים שהגיעו אז היה גם איש הטלוויזיה והרדיו אדם שוב. במשך השנים גדלה הל"ל והתפתחה למאות יוצאים, מתנדבים ומעגל תומכים נרחב, בהם דליה רבין-פילוסוף ויוכי ברנדס.
כחצי שנה לאחר שהקים את האגודה חזר שי הורוביץ בתשובה ואף הקים את מנוף - המרכז למידע יהודי המנסה להלחם בתופעת היציאה לשאלה. כיום עמותת הל"ל מנוהלת על ידי ועד מנהל שנבחר בבחירות פנימיות, והיו"ר הוא ניב אחיטוב.
במאי 1999 נרשמה עמותה אחרת תחת שם זהה. עמותה של קבוצת עסקנים חרדים, בראשות משה דניאל רביץ, בנו של חבר הכנסת אברהם רביץ, שנרשמה תחת השם "ה.ל.ל עמותה ליוצאים לשאלה", אף שמטרתה הפוכה: לשכנע יוצאים לשאלה להישאר במסגרת החרדית. לאחר מאבק ממושך שונה שמה של העמותה החרדית.
בשנות ה-2000 גדל באופן משמעותי מספר הפונים לעמותה, והיא אף החלה לקבל פניות ממשפחות שלמות.
בשנים עברו העמותה לא קיבלה תמיכה ממשלתית והתקיימה מתרומות בלבד. ניסיונות חברי כנסת ממרצ ושינוי לאפשר לעמותה מימון ממשלתי לא צלחו. עם זאת בשנת 2014, בעקבות פעילות של חה"כ עדי קול מסיעת יש עתיד, הועברו לעמותה שלושה מיליון שקלים מתקציב משרד הרווחה. כחלק משיתוף הפעולה עם המשרד הוחלט כי יוקם מנגנון תמיכה ארצי ליוצאים לשאלה נפתח סניף שלישי בצפון הארץ.
העמותה גם מבקשת שיינתן ליוצאים מעמד כשל עולים חדשים לאור הצרכים הדומים, כמו סיוע כלכלי והשלמת השכלה.
פרויקט X

תקציר העלילה

הוריו של תומאס קוב, נער תיכון מתבגר, יוצאים מביתם לסוף השבוע, ומשאירים את הבית בידיו של בנם. הוא, יחד עם חבריו קוסטה, ג'יי בי ודקס מתכננים בביתו מסיבת יום הולדת, על מנת להעלות את הפופולריות שלהם. תומאס מתכנן מסיבה למספר מצומצם של אנשים, אך קוסטה מפיץ את הידיעה על המסיבה לכמות גדולה מאוד של אנשים.
מאות אנשים מגיעים לביתו של תומאס, ואחד השכנים מזמין משטרה. כשהמשטרה מופיעה הקהל משתתק ומחכה עד שהשוטרים ילכו, ומיד לאחר מכן המסיבה נמשכת. המסיבה יוצאת מכלל שליטה, והמשתתפים השיכורים משחיתים את הבית של תומאס.
רשתות החדשות שומעות על המסיבה ההולכת וגדלה, ומסוקי חדשות מרחפים מעל הבית. השוטרים שמגיעים בהמוניהם נתקלים באלפי המשתתפים במסיבה ומגיעים להחלטה שהמצב לא תחת שליטה, ושיש להמתין לפיזור המסיבה בצורה עצמאית.
בינתיים, סוחר סמים שממנו קנו החברים סמים מגיע עם להביור למסיבה, ומתחיל לשרוף עצים ומכוניות ברחוב, בטענה שהחברים גנבו ממנו סמים. כל הבתים, העצים והמכוניות ברחוב מתחילים לעלות באש, והשוטרים יורים בסוחר הסמים. כל האנשים בורחים מהמסיבה, ומכבי האש משתלטים על השריפה.
כשהוריו של תומאס חוזרים הם מענישים אותו בחומרה, אך נהנים מכך שהצליח לארגן את המסיבה הגדולה בהיסטוריה. כל תלמידי התיכון מריעים לתומאס, וקירבי ידידתו הופכת לבת-זוגו.
מחנות הבסיס של הר אוורסט

מחנות הבסיס של הר אוורסט (Everest Base Camp) הם שני מחנות בבסיסו של הר האוורסט, אחד מדרומו ואחד מצפונו. מחנה הבסיס הדרומי ממוקם בנפאל בגובה של 5,364 מטר מעל פני הים (28°0′26″N 86°51′34″E), ומחנה הבסיס הצפוני ממוקם בטיבט בגובה 5,150 מטרים מעל פני הים (28°8′29″N 86°51′5″E). שני מחנות הבסיס הם מעין כפרי אוהלים גדולים, השוכנים בתוך סביבה מוגנת ממזג האוויר, ומשמשים כאתרי קמפינג עבור כל מטפסי ההרים שעושים דרכם לפסגה הגבוהה בעולם.
בעוד שאל מחנה הבסיס הדרומי ניתן להגיע רק בהליכה, אל מחנה הבסיס הצפוני שנמצא בצד הסיני של ההר יש גישה לרכבים מכביש המוביל אל מחנה הבסיס הצפוני. מטפסי ההרים שמגיעים למחנות הבסיס של הר האוורסט נדרשים להישאר במחנות הבסיס כמה ימים על מנת להתאקלם לתנאים כדי לצמצם את ההשפעות של מחלת הגבהים אשר שכיחה במיוחד בעת טיפוס לגובה.

מחנה הבסיס הדרומי

הטרק אל מחנה הבסיס הדרומי הוא אחד הטרקים הפופולריים ביותר בהרי ההימלאיה ומבצעים אותו כאלף מטיילים מדי שנה. מרבית המטיילים שמבצעים טרק זה לוקחים בדרך כלל טיסה מוזלת מקטמנדו לעיירה לוקלה על מנת לחסוך בזמן ואנרגיה לפני תחילת ההליכה למחנה הבסיס הדרומי. ניתן להאריך את הטרק וללכת עד ללוקלה. משום שאין כבישים בין קטמנדו ללוקלה הדרך היחידה להעביר סחורות גדולות וכבדות ללוקלה היא באמצעות מטוס.
בשנת 2015 פורסם כי המטייל ה-40,000 יצא משדה התעופה של לוקלה לטרק אל מחנה הבסיס הדרומי.
אספקה נשלחת באופן תדיר אל מחנה הבסיס הדרומי בדרך כלל על ידי נפאלים בני עם השרפה, לעיתים רבות בעזרתם של בעלי חיים (בדרך כלל יאקים מבויתים). 
בעבר הועלו הצעות לבנות במחנה הבסיס הדרומי מבנה קבע, אך כיוון שמחנה הבסיס שוכן על קרחון, נגנז הרעיון.
מחנה הבסיס הדרומי הוא למעשה גם מחנה הבסיס עבור משלחות המטפסות על הלהוטסה, ההר הרביעי בגבהו בעולם.
בחלקו הדרומי של מחנה הבסיס יש שלד של מסוק מיל מי-8 שהתרסק במקום בשנת 2003 לאחר שטייסיו לא הצליחו להמריא לאחר חגיגות היובל להעפלה המוצלחת הראשונה על ההר.
הנקודה הגבוהה ביותר שתיירים, שאינם בעלי ידע בטיפוס, יכולים להגיע אליה היא "קאלה-פטר" (הסלע השחור) הממוקמת בגובה 5,550 מ' וניתן לראות ממנה פנורמה מרהיבה של האוורסט וההרים הסמוכים לו.
מסלול ההליכה אותו לוקחים מרבית המטיילים אל מחנה הבסיס הדרומי מתחיל מלוקלה, עובר דרך עמק דוד קוסי ועולה לבירת עם השרפה נמצ'ה בזאר הנמצאת בגובה 3,440 מטרים מעל פני הים. לוקח בסביבות יומיים להגיע לנמצ'ה בזאר, אשר מהווה מוקד מרכזי של האזור. בדרך כלל בשלב זה מרבית המטיילים נשארים במשך יממה בכפר על מנת להתאקלם לתנאים. משם הטרק ממשיך לדינגבוצ'ה הנמצאת בגובה 4,260 מטרים מעל פני הים, ובשם בדרך כלל מרבית המטיילים נשארים עוד יממה לצורך התאקלמות. הדרך מדינגבוצ'ה למחנה הסביב הדרומי לוקח עוד יומים ועובר בגוראקשאפ, בקרבת הר קאלה פאת'אר (בגובה 5,545 מטרים מעל פני הים), ובקרבת הר פומורי.
ב-25 באפריל 2015 רעידת אדמה בעוצמה של 7.8 בסולם MMS אירעה בנפאל אשר גרמה למפולת שלג בהר פומורי אשר גרמה למותם של כ-19 בני אדם אשר שהו באותה העת במחנה הבסיס הדרומי. כשבועיים לאחר מכן, ב-12 במאי, אירעה רעידת אדמה נוספת בעוצמה של 7.3 בסולם MMS.

מחנה הבסיס הצפוני

על מנת להגיע למחנה הבסיס הצפוני (בצד הסיני של הר האוורסט) יש לקבל היתר לעשות זאת מהממשל הסיני, בנוסף היתר הנדרש לביקור בטיבט עצמה. ישנו כביש באורך 100 קילומטרים המגיע אל מחנה הבסיס הצפוני מהכביש המהיר סין-נפאל (המכונה "the Friendship Highway").