ויליאם וורדסוורת'

חייו

וורדסוורת' היה השני מבין חמישה ילדים, ונולד בקוקרמוות' , קמברלנד – חלק מאזור נופי בצפון מערב אנגליה, הקרוי אזור האגמים (ה"לייק דיסטרקט"). עם מות אמו ב-1778, שלח אותו אביו לבית ספר הוקסהד. בשנת 1783 אביו, שהיה עורך דין, נפטר, ולא השאיר אחריו כמעט דבר לילדיו (אף שהרוזן מלונסדל היה חייב לו 4,500 לירות שטרלינג, אותם לא שילם למרות פסיקה משפטית כנגדו. אך בנו שילם חלק גדול מהסכום בשנת 1802).
וורדסוורת' התחיל את לימודיו בסיינט ג'ון קולג', קיימברידג', בשנת 1787. ב-1790 ביקר בצרפת המהפכנית ותמך בתנועה הרפובליקנית. שנה לאחר מכן סיים את לימודיו בקיימברידג'. בנובמבר יצא לסיור בצרפת, שכלל את האלפים ואת איטליה. הוא התאהב באישה צרפתייה, אנט ולון, וב-1792 היא ילדה לו בת, קרוליין. בשל מחסור בכספים שב לבדו לאנגליה בשנה זו, אך תמך בוולון ובבתו כמיטב יכולתו לשאר חייו. "תקופת הטרור" בצרפת הפרידה אותו מהתנועה הרפובליקנית, והמלחמה בין צרפת לאיטליה מנעה ממנו לראות את אשתו ובתו למספר שנים.
ב-1793 וורדסוורת' טייל עם אחותו במערב אנגליה ובוולס. באותה שנה פרסם לראשונה משיריו: את "הליכה בין ערביים", ו-"רישומים תיאוריים". ב-1795 הוא קיבל תמיכה של 900 לירות שטרלינג מרייזלי קלברט כדי שיוכל להמשיך לכתוב. באותה השנה פגש את סמואל טיילור קולרידג' בסומרסט. שני המשוררים התיידדו במהירות. ב-1799, וורדרסוורת' ואחותו, דורות'י, עברו לגור בסומרסט קרוב לביתו של קולרידג' בנת'ר סטואי. יחדיו, וורדסוורת' וקולרידג' (עם תמיכה מדורות'י) כתבו את "בלדות ליריות" (1798), יצירה חשובה בתנועה הרומנטית האנגלית. אחד משיריו המפורסמים ביותר של וורדוורסת', "מנזר טינטרן", פורסם ביצירה זו, יחד עם "שירת יורד הים הישיש" של קולרידג'.
וורדסוורת', דורותי וקולרידג' נסעו לגרמניה. בחורף 1798–1799, התגורר וורדסוורת' בגוסלר והחל לעבוד על יצירה אוטוביוגרפית שאחר כך הוכתרה בשם "ההקדמה". הוא ואחותו עברו חזרה לאנגליה, הפעם לגרסמיר באזור האגמים, בסמוך למשורר רוברט סוות'י. וורדסוורת', סוות'י וקולרידג' נודעו כ"משוררי האגמים".
בשנת 1802, הוא ודורותי נסעו לצרפת כדי לבקר את אנט וקרוליין. מאוחר יותר באותה השנה נישא לחברתו מילדות, מרי הצ'ינסון. דורות'י לא קיבלה את הנישואין בתחילה, אך גרה עם הזוג ומאוחר יותר נעשתה קרובה למרי. בשנה שלאחר מכן, מרי ילדה את הראשון מחמשה ילדים, ג'ון.
בריאותו של קולרידג' וגם יחסיו לוורדסוורת' החלו לעלות על שרטון בשנת 1804. באותה השנה וורדסוורת' התחבר לרוברט סוות'י. עם עלייתו של נפוליאון לשלטון כקיסר צרפת, הליברליות האחרונה של וורדסוורת' קרסה, והוא הגדיר את עצמו כשמרן.
וורדסוורת' תכנן כמה שנים לכתוב פואמה פילוסופית ארוכה, שלה התכוון לקרוא "The Recluse" (מחבוא, או אדם הנחבא). הוא החל בשנת 1798–1799 לכתוב פואמה אוטוביוגרפית שלה לא קרא בשם, אך קרא לה "שיר לקולרידג'", שתשמש כנספח ל"The Recluse". בשנת 1804 החל להרחיב את היצירה האוטוביוגרפית הזו, כאשר החליט שהיא תהיה פרולוג ליצירה הגדולה יותר ולא נספח. עד 1805 הוא סיים אותה, אך לא הסכים לפרסם יצירה כה אישית עד אשר יסיים את "הריקלוז". למותו של אחיו, ג'ון, ב-1805, הייתה השפעה חזקה עליו.
בשנת 1807 פורסם "שירים בשני כרכים", הכולל את "אודה: מחשבות על האלמוות מזיכרונות ילדות מוקדמת". עד לזמן זה, וורדסוורת' היה ידוע בציבור רק כמחברן של "בלדות ליריות", והוא קיווה שאוסף זה יעניק לו הכרה מלאה יותר. אך קבלתו הייתה פושרת בלבד. לזמן מה, וורדסוורת' וקולרידג' היו במריבה בשל התמכרותו של קולרידג' לאופיום.
שניים מילדיו, תומאס וקתרין, מתו בשנת 1812. בשנה לאחר מכן, הוא עבר להר רידל, אמבלסייד, שם בילה את שארית חייו.
בשנת 1814 פרסם את "היציאה" כחלקו השני של הטרילוגיה "הריקלוז". הוא לא סיים את החלק הראשון והשלישי, ולעולם לא יסיים אותם. מבקרים מודרניים בדרך כלל מזהים ירידה באיכות יצירתו באמצע העשור הראשון של המאה התשע עשרה. אולם, החל בשנת 1820 הוא נהנה מהצלחה שנלוותה למהפך בדעות של הביקורת כלפי יצירותיו המוקדמות.
דורותי סבלה ממחלה קשה ב-1829, שגרמה לה לנכות לשאר חייה. ב-1835, וורסדוורת' נתן לאנט וקרוליין את הכסף שהן היו צריכות לפרנסתן. הממשלה אישרה לו תמיכה של 300 ל"ש בשנה בשנת 1842.
עם מותו ב-1843 של רוברט סוות'י, וורדסוורת' נהיה המשורר הלאומי ("פואט לורט") של אנגליה. כאשר בתו, לורה, מתה בשנת 1847, יצירתו הופסקה. וורדסוורת' מת בהר רידל בשנת 1850, ונקבר בכנסיית סיינט אסוולד בגרסמיר.
אלמנתו, מרי, פרסמה את הפואמה האוטוביוגרפית הארוכה שלו, "שיר לקולרידג'" כ"הקדמה" כמה חודשים לאחר מותו. אף על פי שיצירה זו לא עוררה עניין רב ב-1850, היא הוכרה מאז כיצירה החשובה ביותר שלו.
וורדסוורת' הוציא לאור במהלך חייו מספר מהדורות מקיפות וערוכות של כל שיריו. למהדורה של 1845, הקדים את השיר הבא כמבוא לשירתו:
אִם אָכֵן אַתָּה מֵפִיק אוֹרְךָ מִן הַשָּׁמַיִם,

אֲזַי, כְּמִדַּת עֵדֶן טֶבַע הָאוֹר,

זְרַח, מְשׁוֹרֵר! בִּמְקוֹמְךָ וּשְׂמַח בְּחֶלְקְךָ:-

הַכּוֹכָבִים הַנַּעֲלִים בְּשִׁעוּרָם,

וְאֵלֶּה אֲשֶׁר מֵהַזֵּנִית מְשַׁלְּחִים אֶת קַרְנֵיהֶם,

(אַף כִּי נִרְאִים לַחֲצִי הָאָרֶץ,

אֲפִלּוּ שֶׁחֲצִי הַכַּדּוּר מוּדָע לִבְהִירוּתָם)

בְּכָל זֹאת אֵינָם מִמָּקוֹר נִשְׂגָּב יוֹתֵר,

אֵין מַהוּתָם טְהוֹרָה יוֹתֵר, מִזּוֹ הַבּוֹעֶרֶת,

כְּמַשּׂוּאָה לֹא מֻשְׁגַּחַת, עַל רֶכֶס

הַר קוֹדֵר, אוֹ מֵאֵלֶּה הַנִּרְאִים

תְּלוּיִים בַּעֲנָוָה, כְּפָנָסֵי-חֹרֶף נוֹצְצִים,

בֵּינוֹת לַעֲנָפִים שֶׁל עֵץ חֲסַר עָלִים,

כֻּלָּם תּוֹלָדוֹת נִצְחִיּוֹת מֵאָב אֶחָד:

אֲזַי, כְּמִדַּת הָאוֹר הַנִּתָּן,

זְרַח, מְשׁוֹרֵר! בִּמְקוֹמְךָ וּשְׂמַח בְּחֶלְקְךָ.

בלדות ליריות

בספטמבר 1796 יצא לאור ספר שירה קטן שחיברו שני חברים, ויליאם וורדסוורת' בן ה-28 וסמואל קולרידג' בן ה-25. בפתח הספר כתב וורדסוורת' את הדברים הבאים:
יש להתייחס לרוב השירים הבאים כניסיונות. הם נכתבו בעיקר על מנת לוודא עד כמה שפת השיחה של המעמדות הבינוני והנמוך של החברה מתאימה לתכלית עונג שירי. קוראים המורגלים בצעקנות ובצירופי המלים הריקנים של כותבים מודרניים רבים, עלולים להיאבק ברגשות של מוזרות וגלמוניות: יבקשו שירה, ויאלצו לשאול לפי אלו כללי נימוס הניסיונות הללו ראויים לשמה. רצוי שקוראים כאלה, למענם, לא יתנו למלה שירה, מלה שמשמעותה שנויה במחלוקת, לעמוד בדרך לשביעות רצונם; אלא שבמהלך עיונם בספר ישאלו את עצמם אם הוא כולל תיאור טבעי של רגשות אנושיים, צביונות אנושיים, והתרחשויות אנושיות; ואם התשובה חיובית בהתאם למשאלות המחבר, אזי יסכימו להיות שבעי-רצון למרות האויב הנורא ביותר של הנאותינו, כללי החלטה מבוססים מראש. קוראים, ששיפוטם נעלה יותר, עשויים להסתייג מהסגנון של רבות מהיצירות; יש להניח ששורות ופסוקים רבים לא יהיו בדיוק לפי טעמם. אולי ייראה להם, שעל מנת להימנע מהחסרון השכיח של זמנו, המחבר לפעמים ירד נמוך מדי, עד שרבים מביטוייו מוכרים מדי וחסרי הדר. מסתבר שככל שהקורא בקיא יותר בכותבינו הבכירים, ובאלו אשר בזמנים המודרניים הצליחו ביותר לצייר רגשות והתנהגויות, כן תהיינה לו פחות תלונות מהסוג הזה.
הספר "בלדות ליריות" נפתח בבלדה המפורסמת "שירת יורד הים הישיש" מאת קולרידג' וכלל עוד שלשה שירים פרי עטו ובהם האידיליה "הזמיר", ונחתם בשיר "שורות שנכתבו במרחק כמה מילים מעל מנזר טינטרן" מאת וורדסוורת'. כמה מהשירים הנודעים ביותר של וורדסוורת' כלולים בספר: סימון לי, אנחנו שבעה, שורות נכתבו בראשית האביב, הקוץ, הילד האידיוט, מחאה ותשובה, שולחנות הפוכים, ועוד. במהדורה של 1800, מה שהתחיל כניסיונות היה לדרך שירית. השירים שחיבר קולדרידג' סומנו, על מנת שלא יבלבלו ביניהם. וורדסוורת' הרחיב את הספר וצירף חלק שני המורכב משיריו החדשים, ובהם: האחים, היא התגוררה בדרכים לא כבושות, לוסי גריי, רות, שני בקרים באפריל, המעיין - שיחה, ליקוט אגוזים, הקבצן הזקן מקמברלנד, מייקל, ועוד. וורדסוורת' צירף גם מבוא נרחב בו הסביר את דרכו השירית. להלן שני הבתים הראשונים של הבלדה "רות":
כְּשֶׁרוּת נוֹתְרָה חֲצִי בּוֹדֶדֶת,

אָבִיהָ לָקַח בַּת-זוּג אַחֶרֶת;

וְרוּת, עוֹד לֹא בַּת שֶׁבַע,

מֵרְצוֹנָהּ, נֶעֱלֶבֶת,

בְּחֵרוּת לֹא מִתְחַשֶּׁבֶת

הָלְכָה לְשׁוֹטֵט בַּטֶּבַע.

מִתֶּבֶן עָשְׂתָה חָלִיל,

יָכְלָה לְהָפִיק כָּל צְלִיל

כְּקוֹלוֹת זְרָמִים וְרוּחוֹת;

סֻכָּה עֲלֵי יֶרֶק בָּנְתָה,

כְּמוֹ מִיּוֹם לֵדָתָהּ

הָיְתָה יַלְדַּת יְעָרוֹת.
למרות שבתחילת דרכו "בלדות ליריות" משך את תשומת לבם של מעט מאד מבקרים, בהמשך היה לאבן-דרך חשובה בתולדות השירה האנגלית. ויליאם האזליט, אולי המבקר האנגלי המשפיע ביותר בתקופה הרומנטית, כשקרא לראשונה את השירים מצא בהם קצת נגיעות של אמת וטבע והשאר מובן מאליו, אולם התחושה של סגנון חדש ורוח חדש כבשה אותו, עד שהרגיש השפעה דומה לזו של אדמה רעננה, של משב-רוח המבשר את בוא האביב.
כתבה הלן דארבישייר, במבוא לשירים בשני כרכים:
וודסוורת' כתב את "בלדות ליריות" כשהגיע מהזעזוע של המהפיכה הצרפתית. אירועים ציבוריים הפריכו את תקוותיו העמוקות עבור האנושות. והוא נקלע למצב של סכסוך רוחני קשה, מצטמצם זמן-מה לשיטה של גודווין, שביססה תפיסה של השתלמות אנושית על כחו החסין מטעויות של ההגיון. אולם וורדסוורת' לא היה אינטלקטואל. טבעו הזדעזע עד עמקי נפשו, ובמהירה התקומם נגד השיטה השטחית של גודווין. הוא חפץ להתקרב למציאות עצמה, ולא ויתר על תקוותיו למען האדם בטרם יבחן את הטבע האנושי ביסודותיו. אבל איך למצוא את הטבע האנושי היסודי הזה? וורדסוורת' השיב בעצמו על השאלה: "על ידי הסרת הלוט מלבנו, והתבוננות אל אנשים שאורחות חייהם הפשוטים ביותר, וביותר בהתאם לטבע: אנשים שמעולם לא ידעו לא עידוני הבל, לא חשקים הפכפכים ומלאכותיים, לא ביקורות כוזבות, ולא דרכים רכרוכיות של מחשבה ורגש. הוא ביקש אפוא את הבריות האנושיות הענוות ביותר -  בני כפר, ילדים, קבצנים ונוודים - ומצא שהרוח האנושית חזקה וחופשית... שיריו כמעיין הררי, נובעים היישר מן האדמה. לשונם חסרת צבעים כמים. אוירתם ברה כאוויר השחר, והחזיון שמעבירים אודות הארץ והחיים האנושיים דומה לזה שאנו רואים לעיתים ביקיצה מוקדמת. העולם של דברים מוכרים לגמרי ממשי, ואף-על-פי-כן לא מוכר עם משמעות נסתרת... פעם וורדסוורת' אמר שהוא מוקיר את שירתו לא בעבור השפעתה המוסרית או הפילוסופית, אלא כי הביא כח חדש לעולם הספרות. כח זה מצוי בצורתו הטהורה ביותר ב-"בלדות ליריות". בשירים מאוחרים הוא מופיע בהתפתחות בוגרת יותר ובלבוש עשיר יותר, אך שוב לעולם לא בחוזק ובפשטות כה פשוטים.   
איש זקן מתהלך (מתוך "בלדות ליריות")
צִפֳּרֵי הַמְּשׂוּכָה הַקְּטַנּוֹת

לְאֹרֶךְ הַשְּׁבִיל, לֹא מַשְׁגִּיחוֹת בּוֹ.

הוּא מִתְהַלֵּךְ, כְּשֶׁפָּנָיו, צְעָדוֹ,

הִלּוּכוֹ, אֶחָד; כָּל גַּף, מַרְאֵהוּ

וּכְפִיפוֹת קוֹמָתוֹ, מְעִידִים

עַל אִישׁ הַנָּע בְּלִי כְּאֵב, מִתְקַדֵּם

עִם מַחְשָׁבָה - בַּאֲדִישׁוּת נָדוֹן

לְשַׁלְוַת הַדָּעַת: עַל יָדוֹ

כָּל מַאֲמָץ נִשְׁכָּח, בַּעֲבוּרוֹ

לַסַּבְלָנוּת יֵשׁ נִנּוֹחוֹת רַכָּה,

עַד שֶׁסַּבְלָנוּת נִרְאֵית כְּדָבָר

מְיֻתָּר. הוּא מוּבָל בְּטִבְעוֹ

לְשָׁלוֹם מֻשְׁלָם, - צְעִירִים צוֹפִים

בּוֹ בְּקִנְאָה, מַה שֶׁהוּא לֹא מַרְגִּישׁ.

הערכת שירתו

הַיֶּלֶד הוּא אֲבִי הָאִישׁ;

יִחַלְתִּי כִּי יָמַי יַבִּיעוּ אֹמֶר

זֶה לָזֶה מֵאֱמוּנָה טִבְעִית.
בילדותו וורדסוורת' היה מתבונן בטבע בהתפעלות עצומה; משוחח עם הרים, נחלים, עצים וסלעים כמו היו חבריו; מרגיש כאילו כוח טמיר כללי משוחח עמו. הוא התגורר באזורים כפריים בקרב רועי-צאן ובעלי אדמות אשר רוח אחוה ורעות שררה ביניהם. בהדרגה, ככל שהתבגר, כן העולם הטבעי והעולם האנושי הלכו והתמזגו במחשבתו. היה מתבונן באנשים כבעצים מהלכים, פונה לפרחים ולצפורים כאל בריות אנושיות. שירתו נכתבה בלשון הפשוטה של האנשים שהכיר, שואפת להתחקות אחר השורשים הטבעיים האמתיים של האנושות. וורדסוורת' הביע בשיריו פליאה מהטבע ואת הרגשות והמחשבות של ילד, ילדה, נערה, נער, זקן, אשה, וכל אותם אנשי-כפר פשוטים, נושאים אשר קודם לכן בדרך כלל תפסו מקום שולי בשירה המערבית. הוא השתדל שלא יהיה בשירתו לא מיתולוגיה ולא פנטזיה, לא אלגוריה ולא מלאכותיות אמנותית, אלא שתעסוק בחיי האדם בעולם הזה על כל היבטי המציאות, אף הקשים ביותר, מתוך רוח נמוכה, התפעמות אמיתית, ומחשבה רפלקטיבית להתבונן בדברים כהויתם. הפנייתו עורף למסורת הקלאסית והחדשנות של שירתו גררו ביקורות חריפות על שירתו. לדוגמה, ויליאם האזליט כתב: 
הגאונות של מר וורסוורת' היא נביעה טהורה של רוח התקופה. לו היה חי בכל תקופה אחרת, לא היינו שומעים עליו... הוא המשורר המקורי ביותר כיום. שירתו איננה חיצונית אלא פנימית; אינה תלויה במסורת, או בסיפור, או בשיר ישן... הוא לא רואה דבר נעלה יותר מתקוות אנושיות, דבר עמוק יותר מלב האדם... שיריו פותחים את הצוהר להלך-רוח של מחשבה ורגש טוב יותר ועמוק יותר ממה שעשה או שניסה לעשות כל משורר מודרני אחר. הוא יצר רושם עמוק יותר, ועל מעגל קרוב קטן, יותר מכל אחד מעמיתיו. כוחותיו לא הובנו על ידי בני דורו, וגם הוא לא הבינם בדיוק בעצמו. הוא לא מסוגל ליצור מכלול. אין לו כושר בניה. הוא רק מסוגל לתת נימות מובחרות של מחשבה, רשומות בשכלו במקרה או מהטבע, כצלילים שסופה מפיקה מנבל איאולי - הוא לחלוטין חסר כל מנגנון של שירה".
הביקורת המקפת ביותר על שירתו של וורדסוורת', על מעלותיה וחסרונותיה, נכתבה על ידי קולרידג' בחיבורו המונומנטלי "ביוגרפיה ליטרריה". בהדרגה מעגל המעריצים והחסידים של שירת וורדסוורת' הלך והתרחב, וכלל את גדולי המבקרים של הדורות הבאים, ובהם מת'יו ארנולד, פרנסיס טרנר פלגרייב, אדוארד דאודן, ורבים אחרים, שקראו את שיריו של וורדסוורת' בכובד-ראש ובחיבה מיוחדת, עד שמקומו של וורדסוורת' כמשורר הגדול ביותר מאז מילטון הובטח ונחתם. היטיב לסכם את ייחודיות שירתו פרופסור ריילי: "יש איזו השפלה והלבנת-פנים המעיקות על הנפש בקרב "היחסים הדואבים של חיי היום-יום", הלהט הנוצר מהבדלים קטנים, הרעל הנרקם מחשדות קטנים, המשא הנכפה מדאגות קטנות. לברוח מהדברים האלו לעולם של רומנסה זה להימלט מהם ולהיות מובס על ידם. שפיות משתמרת על ידי עובדות, בידיעה שלהתרחק מהן זה להיות רך-לבב. כאן היה משורר שהתייצב פנים אל פנים לנוכח העובדות, ואשר העובדות לא הצליחו לגבור עליו. להכירו זה ללמוד אומץ מהו; להתהלך עמו זה להרגיש את הביקור של אויר רחב יותר וטהור יותר, את השלום של רקיע לא-ישוער".
פרופסור ברדלי, בהרצאתו המפורסמת על וורדסוורת', אמר: "היו משוררים גדולים יותר מוורדסוורת', אבל אף אחד מהם לא היה מקורי יותר ממנו. הוא ראה דברים חדשים, או ראה דברים בדרך חדשה. הייתה בזה תועלת מעטה עבורנו לו דבריו החדשים היו שגיונות פרטיים, או אם השגתו החדשה הייתה שטחית. אולם לא כך היו הדברים. לו כך היו, וורדסוורת' אולי היה זוכה להכרה מוקדם יותר, אלא שלא היה זוכה להשפעתו האיתנה על שכלים פיוטיים. כמות שהוא, אלו בהם הוא יוצר טעם עליו מתענגים, אלו הלמדים לאהוב אותו (ובכל דור יש לא מעט כאלה), לעולם אינם מרפים ממנו. אהבתם אליו היא מהסוג שהוא עצמו שיבח, תשוקה מיושבת-דעת, אולי "מתחילה לאט", אך "אינה נגמרת", מושתתת על שרשי הוויתם. וזאת מהסיבה שהם מוצאים את דרך ראייתו את העולם, את חוויותו השירית, מה שארנולד כינה "ביקורת החיים", דבר עמוק, ולפיכך עומד וקיים. זה ממשיך להביא להם שמחה, שלום, כח, והתעלות. לא מתמעט ולא מתמוגג גם בהיותם מבוגרים ונבונים יותר; גם לא מאכזבם, כל שכן לא דוחה אותם, בשעת צער או אפילו במצוקה כואבת. ובכל זאת, ממשיך להרשימם במקוריותו, ויותר מכך. הם יכולים להיזכר ביום בו ראו לראשונה ענן כפי שוורדסוורת' ראה אותו, או כשלראשונה הבינו מדוע כתב שיר כזה או אחר; דרכו הייחודיות להתבונן ולהרגיש, למרות היותה כבר מוכרת ואהובה, עדיין מביאה להם לא רק שלום, כח, התעלות, אלא "תדהמה של הפתעה מתונה"; והפרדוקסים שלו, אשר כבר מזמן ידועים בעל-פה ומוכרים כמלאי אמת, עדיין נותרו פרדוקסים".
הלן דארבישייר כתבה: "אין שירה שקשה יותר לבקר מאשר זו של וורדסוורת'. אולי הדרך הטובה ביותר להבינה: ללכת ללב אזור האגמים בתחילת האביב או בשלהי הסתיו. יש משהו באוויר ההרים הבלתי רגיל, בקולות הרוח והמים, במתאר הגבעות החגיגי, בעומקים המתחלפים של גוון וצבע, אשר מפיח חיים להפליא בחושים וברוח. לטבע כאן פשטות יסודית, יופי קורן גם בסיסי; ולנגד רקע עוצמתי של שמים והרים, ערפל וענן, דמות אדם בולטת משום מה נוגעת ללב. כל זה עבר לשירה של וורדסוורת', והוא נשימתה והויתה".
אברהם רגלסון כתב על כוח הפשטות של שירתו: "ספּור בלשים ועתון הבוקר – אתה קורא בהם פּעם אחת, ושוב אין אתה רוצה לחזור עליהם. לא כן פּסוקי התנ"ך, או שיר מאת וורדסוורת. יותר שאתה מכירם, יותר הם חביבים עליך. אם יש בהם חידוש, הריהו חידוש לעומק. כלומר, עם כל קריאה אתה מגלה בהם צד שהיה נסתר ממך. השיר, כמו העולם, מוכן לתת לך כפי עשרך, בגרותך, כוח הבנתך."
מה המאפיינים את גאונותו של וודסוורת'? כתב אדוארד דאודן: "אצל הרבה גאונים כוחותיהם הנעלים סותרים זה את זה, או פועלים לבדם ונכשלים בעזרה הדדית. אין דבר המאפיין יותר את וודסוורת' מאשר ההרמוניה שבין תכונות טבעו; מגוון כוחותיו לא רק פועלים באחדות, אלא נראים מתמזגים זה בזה, כל אחד חי ומתנועע ברעהו. הגאונות של ביירון מרשימה אותנו כתוהו מפואר אך נאבק; דחפיו האצילים נפגשים ומתבלבלים מתשוקותיו הנמוכות; והתוצאה הציניות של "דון ג'ואן". אצל קיטס התחושה לפעמים רודה במחשבה. הרצון של קולרידג' נכשל בלהחזיק דמיון ומחשבה, כך שיצירותיו נעשות מקוטעות. היה צד מעשי לשכלו של שלי, אלא שהיה שמור לפרוזה שלו; בשירה, אם לא איש חזון, הרי הוא כמעט אידיאליסט טהור. זה אכן נדיר שהשלמה אינטלקטואלית ומוסרית שלמה מושגת אצל כל אחד מאיתנו. הרוח נלחמת בחושים, והחושים ברוח; האינטלקט לא בוטח בדמיון, והדמיון נרתע מהאיטלקט; המצוי והרצוי נראים כסותרים זה את זה או כנפרדים זה מזה; עתה החיצוני תופס אותנו, ושוב אנו מוצאים מקלט במבצר הנשמה; תשוקה ומצפון נמצאים במחלוקת; התרגשות פוגמת בשלוות נפשנו או שאיזו קהות מכבידה על רגשותינו האצילים; חפצנו בחירות מורד בציות לחוק, או שאנו מוסרים את עצמנו לקלות ולשיעבוד של מנהגים, מוסכמות, אמונות טפלות; אנו מבחינים, אוספים, מנתחים, ומאבדים את הכח המאחד והמחיה של השכל; בגרותנו בזה או מבכה את נעורינו, זקנותנו מתשת את ענייני בגרותנו. בטבעו של וורדסוורת' וביצירתו מושגת הרמוניה בין יכולות ומצבי-רוח, אשר אצל רוב האנשים מתחרים זה בזה על שליטה עליונה או בלעדית. המאפיין המיוחד, של מה שהשיג, הוגדר באופן קולע על ידי מר אוברי דה ויר, ככולל: "ראשית, מספר גדול ויוצא-דופן של איכויות, לא רק שונות מאד זו מזו, אלא ככל הנראה מתנגדות זו לזו, המיוצגות בשירתו הנעלה; שנית, האחדות המוחלטת בה מתמזגות איכויות אלו; ושלישית, החוזק המוסרי המופתי הנולד ממבע אחדותן.... במיטב שירתו היסודות השונים של האינטלקט ושל הלב האנושי מצויים, לא רק במגוון גדול יותר, אלא באחדות הדוקה ורוחניות יותר מאשר בכל שירה אחרת בת זמנו".
מהם שיריו הטובים ביותר של וורדסוורת'? כתב מת'יו ארנולד: "הטיול וההקדמה, שיריו הגדולים ביותר בהיקפם, אינם בשום פנים ואופן יצירותיו הטובות ביותר. מיטב יצירתו נמצא ביצירותיו הקצרות, רבות מהן מהמעלה הראשונה... כשאנו פוגשים אצל וורדסוורת' באיזון מוצלח בין אמת עמוקה של הנושא לבין אמת עמוקה של ביצוע, הוא ייחודי. שיריו הטובים ביותר הם אלו המציגים באופן המושלם ביותר את האיזון הזה. יש בי התפעלות והתרגשות מ-לאודמיה ומ-האודה הגדולה; אולם באמת אני מוצא את לאודמיה לא משוחררת לגמרי ממלאכותיות, ואת האודה הגדולה לא לגמרי משוחררת ממליציות. אם היה עלי לבחור שירים המציגים באופן המושלם ביותר את כחו הייחודי של וורדסוורת', הייתי מעדיף לבחור בשירים כגון מייקל, המעיין, הקוצרת הבודדת. ושירים המתאפיינים ביופי מיוחד ויוצא דופן, כאלה וורדסוורת' חיבר בכמות ניכרת; לצד שירים רבים אחרים שיש להם ערך רב, אפילו שאינם כה נדירים."

השראה, הגהה

וורדסוורת' מוכר לרבים בעיקר בעבור השראתו המיוחדת. כתב ג'ון מורלי: "כשרונו המיוחד, תרומתו המתמשכת, נמצא בכנות ובהתבוננות מיוחדות ומתאמצות שעמן תחילה ראה כאידיאל והלל את העולם העצום שמסביבנו, ואז עשה ממנו, לא במה עליה אנשים משחקים את תפקידיהם (כתפיסת שקספיר במחזה "כטוב בעיניכם"), אלא הויה חיה, המתמזגת בעיסוקינו, שופכת עלינו רוח ידידותית, ו-"נושמת הדר עלי הפנים הצנועות ביותר של החיים האנושיים".
פחות ידוע, שבאותה מידה שהייתה לו השראה מיוחדת, כן היה לו כח שיפוט מעולה. וורדסוורת' היה פרפקציוניסט, ששם לב לפרטים הקטנים ביותר של אמנותו. הוא היה ממשיך להגיה את שיריו במהלך כל חייו, מוציא לאור גרסאות חדשות ומהדורות חדשות של שיריו. הבעיה בהגהה של שיר, שככל שמתרחקים מהרגע המכונן, מן הרגשות והמחשבות שבזמן משיכת הקולמוס הראשונה, כן ההגהות עלולות להיות מאולצות או מלאכותיות, ולפגום בשיר. וורדסוורת' היה מודע לכך, הגיה את שיריו בזהירות יתירה, וגם כאשר לפעמים קלקל יותר מאשר תיקן, בדרך כלל במהדורה הבאה התעשת והחזיר את הגרסה הטובה יותר, גם אם הייתה ישנה יותר. סה"כ וורדסוורת' הצליח בהגהותיו לשפר את שיריו (למעט אפוס "ההקדמה" בו שמרנות ימי זקנותנו מיעטה את ההשראה הנפלאה והשטף שהיו בגרסה שכתב בצעירותו). הגהותיו דקדוקיות (כגון תיקוני שגיאות לשון), מוזיקליות (כגון שיפור צלילי ההברות), סגנוניות (כגון דיוק, בהירות, הימנעות משימוש מופרז בנימה אישית, שמירה על אחדות השיר), תוכניות (כגון תיקון עובדות לא נכונות, שינוי סדר הרעיונות או הוספת רעיונות חדשים, העמקת הרגש הדתי), ופיוטיות (הישמרות מפני גוזמאות או קלישאות או גרוטסקות, הפחת רוח שיר בשורות שגרתיות). וורדסוורת' חיבר הרבה מאד שירים. שיריו רחוקים מלהיות שווים זה לזה באיכותם. וורדסוורת' במיטבו הוא המשורר האנגלי הגדול ביותר של שירים לירים קצרים. אזי, אין מילה מיותרת בשיר. כל מילה במקומה, היא ולא אחרת, במקום כזה ולא אחר, חקוקה בכוונת מכוון. אם יש חריזה, היא טבעית ולא מלאכותית. והשיר בכללו מצטרף לאחדות תוכנית סגנונית וצורנית (מה שפחות מצוי בשיריו הארוכים). מלבד ערכם השירי, שירים כאלה, יחד עם הגהותיהם, מהווים בית ספר ללימוד מלאכת השיר.

תהליך היצירה של וורדסוורת'

הִלַּכְתִּי כְּעָנָן בּוֹדֵד

שָׁט עַל פְּנֵי גֵּאָיוֹת וּרְכָסִים,

כְּשֶׁפִּתְאֹם רָאִיתִי מִתְגּוֹדֵד

הָמוֹן זָהֹב שֶׁל נַרְקִיסִים,

לְצַד הָאֲגַם, תַּחַת הָעֵצִים,

רוֹקְדִים בָּרוּחַ מִתְרוֹצְצִים.

כְּהֶבְזֵק כּוֹכָבִים מִתְנוֹצֵץ

בִּשְׁבִיל הֶחָלָב שָׁב וָרָץ,

נִמְשָׁכִים בְּרֶצֶף בְּלִי קֵץ

לְאֹרֶךְ שׁוּלֵי הַמִּפְרָץ,

רְבָבָה רָאִיתִי בְּבַת-אַחַת,

נָדִים בְּרֹאשָׁם בְּרִקּוּד לְלֹא חַת.

הַגַּלִּים רָקְדוּ לְצִדָּם, אַךְ

עֲלִיצוּתָם עַל הַגַּלִּים הִתְעַלְּתָה,

מְשׁוֹרֵר הֵיאַךְ לֹא יִשְׂמַח

בְּחֶבְרָה נְעִימָה אֵין בִּלְתָּהּ:

הִבַּטְתִּי שׁוּב וָשׁוּב, בְּלִי לְתָאֵר

אֵיזֶה אוֹצָר בְּלִבִּי יִשָּׁאֵר:

הֵן תְּכוּפוֹת כִּי אֶשְׁכַּב עַל סַפָּתִי

בְּהִרְהוּר אוֹ בְּלִי כְּבֵדוּת,

הֵם יַבְזִיקוּ בְּעֵינֵי בָּבָתִי

הַמְּאַשֶּׁרֶת אֶת הַבְּדִידוּת,

אֲזַי עֹנֶג אֶת לִבִּי יִפְקֹד

עִם הַנַּרְקִיסִים לִרְקֹד.
באפריל 1802 וורדסוורת' ואחותו טיילו ביערות שמעבר לפארק gowbarrow. דורות'י כתבה בעיתון היומי של גרסמיר:
ראינו מעט נרקיסים סמוכים לחוף... כשהלכנו לאורכו, נתגלו עוד ועוד; עד שלבסוף תחת עפאי העצים ראינו רצועה ארוכה שלהם משתרעת לאורך החוף ברוחב כביש כפרי. מעולם לא ראיתי נרקיסים כה יפים. הם גדלו בין אבנים מכוסות טחב ומעליהן; חלקם מניחים את ראשם על האבנים כאילו היו כריות; והשאר התנוענעו והתנודדו ורקדו, ממש נראים כצוחקים עם הרוח שנשבה על פני האגם. הם נראו כה שמחים, תמיד נוצצים, תמיד משתנים.
וורדסוורת' חיבר את השיר בשנת 1804, והוא יצא לאור בשנת 1807 בספר "שירים בשני כרכים" בפרק שכותרתו "הלכי-רוח של שכלי". לכאורה השיר של וורדסוורת' אינו אלא תיאור התרשמות, כמו זו של דורות'י, בלשון שיר. אלא שכמובן במציאות וורדסוורת' לא התהלך בודד כענן, אלא טייל עם אחותו; לא הבחין בבת-אחת ברבבת נרקיסים, אלא ראה בהדרגה אגודות אגודות. וורדסוורת' היה משחזר בזכרונו מראות, מתבונן בהם ממרחק רפלקטיבי, מחפש את הנקודה הפנימית. אזי היה מקבל השראה ודמיונו השירי היה מתעורר ליצירת שיר. וורדסוורת' כתב: "נושא השורות האלו זה רגש יסודי ורושם פשוט על הכח המדמה, ולא אימוצו". כלומר, תהליך היצירה של וורדסוורת' או של משוררים אחרים לחוד ותוכן השיר לחוד. קודם לימיו של וורדסוורת', "רגשות יסודיים ורשמים פשוטים" כאלה לא נחשבו כראויים לשירה, אלא אם שימשו כמשל מוסרי על עולמו של האדם. עבור וורדסוורת', עולם הטבע אינו דבר סתמי הדומה לעולם האדם, אלא הכל הויה אחת, ולפיכך מראות הטבע אינם דברים חיצוניים, אלא עליהם להיות מאוחדים עם לבו ומחשבתו של המשורר. השורות "הם יבזיקו בעיני בבתי / המאשרת את הבדידות" נתרמו לשיר על ידי אשתו של וורסוורת'. בגרסה הראשונה של השיר, במקום "חברה נעימה", נכתב "חברה צוחקת". השיר כלל רק שלשה בתים (למעט הבית המתחיל בשורה "כהבזק כוכבים מתנוצץ"), והבית הראשון נכתב כך:
הִלַּכְתִּי כַּעֲנַן בּוֹדֵד

שָׁט עַל פְּנֵי גֵּאָיוֹת וּרְכָסִים,

כְּשֶׁפִּתְאֹם רָאִיתִי מִתְגּוֹדֵד

הָמוֹן רוֹקֵד שֶׁל נַרְקִיסִים,

לְאֹרֶךְ הָאֲגַם, תַּחַת הָעֵצִים,

רְבָבָה בָּרוּחַ רוֹקְדִים.  
וורדסוורת' הוציא לאור את גרסתו הסופית של השיר (המופיעה למעלה) בשנת 1815. מבחינה טכנית, השינויים שנעשו בבית הראשון נחוצים בעבור הבית השני, ומבחינה פיוטית משפרים את הבית הראשון. הבית החדש, שוורדסוורת' צירף לשיר, מעמיקו משמעותית. בלעדיו, אפשר לפרש את השיר כהתנחמות של המשורר הבודד במראות טבע המשמחים אותו. בבית החדש וורדסוורת' משווה בין המראה הנשגב של כוכבים נוצצים בשביל החלב לבין המראה היפה של רבבת נרקיסים רוקדים ברוח. קודם לוורדסוורת', השוואה בין הנשגב ליפה נחשבה לחסרת-טעם. אלא שכאמור וורדסוורת' מתייחס לאדם כחלק מהויה אחת, לשמים וארץ כבריאה אחת, ולכל הבריות כיצורים חיים השייכים לעולמו של בוראן. לפיכך, אם בתחילת השיר וורדסוורת' שט על פני גאיות ורכסים כענן, הרי שבסופו הוא שמח לרקוד ברוחו הנמוכה עם נרקיסים. ההתגלות הפתאומית של רבבת נרקיסים נחוצה על מנת להפתיע ולהרשים קוראים אדישים. וורדסוורת' כשלעצמו היה מתפעל אפילו למראה פרח אחד.
אֵיךְ פֶּרַח-הָאָחוּ מְגַלֶּה תִּפְרַחְתּוֹ?

כִּי הַפֶּרַח הַקָּטָן הַנָּאֶה חָפְשִׁי

עַד שָׁרְשׁוֹ, וְנוֹעָז בְּחֵרוּתוֹ;

כֵּן הֶהָדָר שֶׁל עֵץ יְעָרִי

לֹא נוֹבֵעַ מִיְּצִיקָה בְּתַבְנִית צוּרָנִית,

אֶלָּא מִשֶּׂגֶב חִיּוּנִיּוּתוֹ הָעַצְמִית.
(שורות מתוך שיר שוורדסוורת' הוציא לאור בשנת 1842)

יצירותיו

"בלדות ליריות ושירים אחרים" (ארבע מהדורות: 1798, 1800, 1802, 1805)
"שירים בשני כרכים" (1807)
"מדריך לאגמים" (1810)
"הטיול" (1814)
"לאודמיה" (שתי גרסאות: 1815, 1845)
"האיילה הלבנה של ריילסטון" (1815)
"פיטר בל" (1819)
"הנחל דאדן: סדרת סונטות" (1820)
"סונטות דתיות" (1821)
"שירים, בעיקר משנים מוקדמות ואחרונות" (1842)
"ההקדמה" (שתי גרסאות עיקריות: 1805, 1850)
"שירים / היצירות הפיוטיות של וורדסוורת'" (בעריכת המשורר: 1815, 1827, 1836-7, 1845, 1849-50, בעריכת דאודן: 1892, בעריכת נייט: 1896, בעריכת האצ'ינסון: 1904. בעריכת סלינקורט ודארבישייר: 1940)