google/wiki40b huggingface dataset:
ספקטרומטר אופטי

ספקטרומטר אופטי הוא מכשיר מדידה אופטי לצפייה בספקטרום קרינה של גופים. ספקטרוסקופיה אופטית משמשת לזיהוי של יסודות ומולקולות, הן בתרכובות כימיות במעבדה והן בחלל החיצון. בין ההישגים הבולטים של הספקטרוסקופיה נמנים מדידת ספקטרום אטום המימן שהביאה לפריצות דרך משמעותיות בתורת הקוונטים (כגון בניית מודל האטום של בוהר) וגילוי יסודות חדשים, ביניהם ההליום. 
תחומים שונים בספקטרום משמשים בכיווני מחקר שונים: הספקטרום הנראה משמש בעיקר לחקר מעברי אלקטרונים ברמה האטומית, ספקטרוסקופיה בתת-אדום משמשת למדידת רוטציות וויברציות מולקולריות. נוסף על ספקטרומטר אופטי קיימים גם סוגים שונים של ספקטרומטרי מסות.

היסטוריה

בתקופתו של ניוטון היה נהוג להניח שספקטרום השמש הוא ספקטרום רציף כלומר, האור שפולטת השמש מכיל בתוכו את כל צבעי האור. ב-1814 גילה המדען הגרמני יוזף פראונהופר את הימצאותם של "פסים שחורים" בספקטרום הפליטה של השמש. את התופעה הסביר המדען הגרמני גוסטב קירכהוף. תגליתו הייתה כי כל יסוד במצב צבירה גזי בולע גלי אור באורך גל זהה לאלה שהוא פולט.
ב-1800 ויליאם הרשל הציג בפני החברה המלכותית בלונדון ניסוי בו שם מדחום מעבר לצבע האדום שנוצר על ידי מנסרה, טמפרטורת המדחום עלתה וכך נתגלתה הקרינה התת-אדומה.
שערוריית הפניקס

שערוריית הפניקס או סקנדל הפניקס (בגרמנית: Phönix) היא פרשה אודות פניקס - חברת הביטוח הגדולה ביותר באוסטריה בראשית המאה ה-20. החברה פעלה ברחבי אירופה וגם בארץ ישראל. בשנת 1936 נודע שיש לה גירעון גדול, והיא פורקה על ידי ממשלת אוסטריה.

הקרן הקיימת

בשנת 1923 פנה אחד הדירקטורים של חברת פניקס, שהיה פעיל ציוני, לקרן הקיימת, בהצעה שהקרן הקיימת תפעל כסוכן ביטוח עבור החברה והחברה תשלם לקרן הקיימת חצי אחוז מהפוליסות שיוחתמו דרך הקרן הקיימת וכן תשקיע בארץ ישראל את רווחיה מפוליסות אלו. בסוף שנות ה-20 העניקה חברת פניקס לקרן הקיימת הלוואה להקמת בית המוסדות הלאומיים. שיתוף הפעולה של ההסתדרות הציונית עם חברת פניקס התרחב עם השנים ובקרן הקיימת פרסמו את התקבולים שנתקבלו מהחברה תוך ציון שאלו ניתנו ללא פגיעה במבוטחים. בסוף 1932 הגיע היקף הפוליסות שסודרו דרך הקרן הקיימת למעל 12% מפוליסות החברה ובסוף 1933 - לקרוב ל-14%. בשנת 1928 חודש החוזה לשש שנים ובשנת 1933 – ל-10 שנים נוספות. בשנת 1934 ארגנה ויצו הסכם עם החברה על ביטוח לעתיד ילדים. בתחילת 1935 סדרה קרן תל חי הסכם עם פניקס בדומה להסכם של הקרן הקיימת. 
לאחר קריסת החברה פרסמה ממשלת אוסטריה שהקרן הקיימת הייתה בין מקבלי התשלומים שהחברה נתנה לגופים פוליטיים. פרסומים אלו הביאו לפרסומים אנטישמיים בעיתונות. לבסוף, בדו"ח הרשמי של מקבלי התמיכות צויין שהקרן הקיימת קיבלה כ-20,000 לא"י. הקרן הקיימת הכחישה את הפרסומים וטענה שכל הכספים שקבלה היו במסגרת פעילותה כסוכנת ביטוח על פי ההסכם הגלוי עם החברה.

בארץ ישראל

לחברת הביטוח פניקס הוינאית הייתה סוכנות ביפו ובירושלים עוד בשנת 1914. בשנות ה-20 החברה הוציאה פרוספקטים ופוליסות בעברית עבור הסוכנות בארץ ישראל ויהודים ברחבי העולם. בשנות ה-20 וה-30 יוצגה החברה בארץ ישראל על ידי זליג ויצמן. 
לאחר התמוטטות החברה בשנת 1936 ניסה ויצמן להשיג הסכם עם חברת ביטוח אחרת, אך ללא הצלחה. הוקם ועד של נפגעי החברה ובעזרת ד"ר דב יוסף הוטל עיקול על נכסי החברה בארץ ישראל. בעלי הפוליסות נתבקשו על ידי ועד זמני של בעלי הפוליסות, שלא לעבור לחברה אחרת לבדם אלא לחכות למעבר משותף של המבוטחים כדי להשיג תנאים טובים יותר להצלת לפחות חלק משווי הפוליסות שלהם. עורך דין משה דוכן ניסה לארגן הסכם עם חברה אחרת, אך לאחר שזה לא צלח מונו דוכן וד"ר דב יוסף למפרקים. במסגרת הפירוק הגיע עניינם של מקבלי הלוואות על חשבון הפוליסה לבית המשפט. לאחר מכירת נכסי החברה שנתפסו בארץ ישראל קבלו בעלי הפוליסות קרוב ל-19% משוויין. הקריסה של פניקס ודרך ההתערבות של ממשלת אוסטריה שמשה את חברות הביטוח הארצישראליות ככלי תעמולתי בהסברה מדוע על המבוטחים להעדיף ביטוח בחברה מקומית ולא בחברה שמרכזה במדינה אחרת. 
בארץ ישראל היו שייחסו את קריסת החברה לפעילות אנטישמית, שכן החברה הייתה בשליטה יהודית.
קבוצת קזבלנקה

קבוצת קזבלנקה, המכונה גם  "גוש קזבלנקה", הייתה אגודה לא רשמית קצרת מועד של מדינות אפריקאיות עם חזון משותף לעתיד אפריקה ולפאן-אפריקניזם בתחילת שנות השישים.  הקבוצה הייתה מורכבת משבע מדינות בראשות מנהיגים בעלי השקפה שמאל-רדיקלית, בעיקר ממדינות צפון אפריקה: אלג'יריה, מצרים, גאנה, גינאה, לוב, מלי ומרוקו .  הסכסוך והפשרה שבאה לאחר מכן  בין קבוצת קזבלנקה וקבוצת מונרוביה הובילו בסופו של דבר להקמת ארגון האיחוד האפריקאי .

היסטוריה

הקבוצה נפגשה לראשונה בכנס אשר נערך בשנת 1961 בעיר קזבלנקה, ומכאן שמה של הברית. בכנס זה התכנסו כמה ממנהיגי היבשת הבולטים כגון גמאל עבד אל-נאסר ממצרים, קוואמה נקרומה מגאנה וסקו טורא מגינאה . 
אותם מנהיגים התאחדו תחת ההשקה כי ישנו צורך באיחוד פוליטי בקרב מדינות אפריקה, או לחלופין  בפדרציה אפריקאית. הם האמינו שרק שילוב משמעותי ועמוק בין המדינות, כפי שקרה ליבשת השכינה אירופה באמצעות איחוד האירופי, תאפשר לאפריקה להביס את הקולוניאליזם, להשיג שלום בר קיימא ולטפח דיאלוג תרבותי בין המדינות, ובכך  להגביר את ההשפעה הגאו-פוליטית של היבשת פיתוחה הכלכלי.  למעשה, אותם מנהיגים האמינו בהעברת סמכויות רבות מממשלות לאומיות לסמכות פאן-אפריקאית על-לאומית. נקרומה אף התווכח על כינון צבא פאן-אפריקאי, שניתן לפרוס אותו כדי להילחם בקולוניאליזם או בשלטון המיעוט הלבן ברחבי היבשת. סיסמתו הפאן-אפריקאית המפורסמת הייתה "אפריקה חייבת להתאחד!"    
עם זאת, בסופו של דבר קבוצת קזבלנקה נכשלה בהשגת מטרוחתיה, שכן רוב המנהיגים  האחרים באפריקה לא תמכו בשינוי קיצוני כזה. רעיונותיה של יריבתה, קבוצת מונרוביה - שגם היא האמינה בפאן-אפריקניזם שלא על חשבון הלאומיות והמדינה העצמאית היו יותר מקובלים בקרב מנהיגים אלו. 
ב -1963 הוקם ארגון אחדות אפריקה(OAU). כל חברי הקבוצות הצטרפו לאיחוד זה והשאירו את המחלוקות ביניהם מאחור. ארגון OAU, כיום האיחוד האפריקאי, הצליח להשיג שילוב ואחדות של המדינות החברות בו בצורה מוגבלת, כאשר האיחוד היווה את השקפותיהם של חברי קבוצת מונרוביה ודחיית הרעיונות של המדינות החברות בקבוצת קזבלנקה. 
בנוסף לחילוקי דעות על אופי האחדות האפריקאית,  עמדותיהם של שתי הקבוצות בנוגע  לסכסוכים באלג'יריה וקונגו היו שונות. בעוד חברי קבוצת קזבלנקה התחייבו לתמוך בחזית השחרור הלאומי במאמציה להילחם על עצמאותה של אלג'יריה מצרפת, תמכה קבוצת מונרוביה באויביה, הצרפתים.
ולדימיר רסקטוב

ביוגרפיה

רסקטוב נולד בזפוריז'יה אוקראינה לאמא יהודיה תמרה ויקטורובנה פדייבה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה רסקטוב בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם אנדריי בוגדנוב, סרגיי קופליאקוב ואנדריי קרילוב בשיא אירופה חדש של 7:27.97 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:23.22 דקות ולפני בריטניה (7:32.11 דקות). הוא שחה ראשון וקבע שיא אישי חדש של 1:52.69 דקות. בשלב המוקדמות הוא שחה שלישי וקבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:52.10 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 3:55.76 דקות, אחרי בריאן גודל שקבע שיא עולם חדש של 3:51.93 דקות וטים שו (3:52.54 דקות), שניהם מארצות הברית. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי ושיא אירופה חדש של 3:57.56 דקות. השיא האולימפי החזיק מעמד כ-15 דקות ונשבר על ידי טים שו ואחר כך נשבר על ידי בריאן גודל.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בינקפינג, שוודיה באוגוסט 1977 זכה רסקטוב במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:28.21 דקות) לפני מערב גרמניה (7:33.28 דקות) ומזרח גרמניה (7:36.94 דקות). נוסף לכך, הוא הגיע רק לשלב חצי הגמר במשחה ל-400 מטר חופשי.

חייו האישיים

בשנות ה-80 עבר רסקטוב להתגורר בקישינב, מולדובה ושם עבד כמאמן שחייה. הוא היה נשוי ואב לבת שעברה להתגורר בווינה, אוסטריה. בדצמבר 2013 לקה באירוע מוחי חמור, ונפטר ב-11 בינואר 2014. אחיו אנדריי רסקטוב אף הוא שחיין מצטיין, מתגורר כיום בבאר שבע ומאמן שחייה בלהבים.
מכת צפרדע

על פי המסופר בספר שמות, מַכַּת צְפַרְדֵּעַ (או צְפַרְדְּעִים) היא המכה השנייה מבין עשר מכות מצרים בסיפור יציאת מצרים. במכה זאת, התמלאה כל ארץ מצרים בצפרדעים.

הסיפור במקרא

לאחר שמכת דם לא שכנעה את פרעה לשלוח את עם ישראל, המשיך משה למכת צפרדע:
וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה אֱמֹר אֶל אַהֲרֹן נְטֵה אֶת יָדְךָ בְּמַטֶּךָ עַל הַנְּהָרֹת עַל הַיְאֹרִים וְעַל הָאֲגַמִּים וְהַעַל אֶת הַצְפַרְדְּעִים עַל אֶרֶץ מִצְרָיִם. וַיֵּט אַהֲרֹן אֶת יָדוֹ עַל מֵימֵי מִצְרָיִם וַתַּעַל הַצְּפַרְדֵּעַ וַתְּכַס אֶת אֶרֶץ מִצְרָיִם
— ספר שמות, פרק ח', פסוקים א'-ב'
הסיבה לכך שמכה זו נעשתה על ידי אהרון ולא על ידי משה מפורשת ברש"י, מכיוון שהים שימש כמגן למשה כאשר הושלך אליה בתוך התיבה, שלושה חודשים לאחר לידתו, כמחבוא מפני עבדי פרעה שצוו להשליך את בני ישראל המימה, וכהכרת הטוב לא יכול היה משה להכות את הים.
בעקבות בקשתו של פרעה, מתפלל משה לאלוהים שיפסיק את המכה, ואלוהים נעתר לו. אך לאחר מכן, מסרב פרעה לשלוח את ישראל.
חז"ל דרשו מהמילים "ותעל הצפרדע" ביחיד, שהייתה צפרדע אחת גדולה שהכו עליה ובעקבות כך יצאו ממנה נחילי צפרדעים קטנות, אך על פי פשוטו של מקרא הכוונה היא על מין הצפרדע, וכדוגמה מביא רש"י את דברי יעקב לעשיו בפרשת וישלח "ויהי לי שור וחמור" כשהכוונה היא על שוורים וחמורים רבים.

האם פגעה המכה גם בעברים

לדעת רבי אברהם אבן עזרא, פשוטם של המקראות מורה כי המכות הראשונות: דם, צפרדע וכינים, וכן מכת שחין ומכת ארבה, פגעו במידה דומה בין במצרים ובין בעברים. אך הרמב"ם חולק על דעתו וסבור כי פשוטם של המקראות מורה שגם במכות דם וצפרדע, שחין וארבה, לקו המצרים בלבד ולא העברים. לגבי מכת כינים, נוקט הרמב"ם שגם במושבות העברים הופיעו הכינים אך לא ציערו אותם.

במדרשי חז"ל

בתלמוד מובא כי כאשר באו בני ישראל לידי ניסיון של מסירות נפש, הם למדו קל וחומר מהצפרדע, שלמרות שלצפרדעים, שעל פי נבואת משה צוו להיכנס למיטות, לתנורים ולכל מקום אפשרי - "ועלו ובאו בביתך, ובחדר משכבך, ועל מיטתך, ובבית עבדיך ובעמך ובתנוריך ובמשארותיך", ניתנה הברירה אם להיכנס למיטה או למקום אחר, היו כאלו שנכנסו במסירות נפש לתנורים למרות המוות הבטוח שנשקף להם.
גל וינשטיין

ביוגרפיה

וינשטיין גדל בשכונת רמת חן שברמת גן וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון בליך.
הוא החל בלימודים אקדמיים באקדמיה לאמנות ולעיצוב בבצלאל בשנת 1993 וסיימם בהצלחה בשנת 1997. עם סיום לימודיו לימד במכללת אורנים, בבצלאל ובשנקר. תערוכת היחיד הראשונה שלו, במסגרת "שלושה אמנים, שלוש תערוכות יחיד" הוצגה ב-1998 בסדנאות האומנים. וינשטיין זכה באותה שנה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד החינוך והתרבות. בנוסף זכה בפרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות ב-2004 וכן בפרס קולינר ובפרס משרד המדע בשנת 2006. ויינשטיין הציג בשנת 2017 באירוע הביאנלה המתקיים כל שנה בוונציה, איטליה.
וינשטיין מתגורר ויוצר בתל אביב.

שיטת עבודתו

וינשטיין משתמש בטכניקת עבודה מקורית, שכוללת הדבקת צמר פלדה על פני הציור. בכך נוצרות יצירות ריאליסטיות שנראות מרחוק כרישום מדויק של הנוף, ורק מקרוב ניתן לזהות את חומר הגלם. מלבד צמר פלדה, הוא משתמש בחומרים תעשייתים נוספים, כמו שטיחים, דשא מלאכותי, ו-PVC.

יצירותיו

בעבודתו "עמק יזרעאל", הדביק וינשטיין שטיחים מקיר לקיר על גבי דיקטים, ויצר מרבד גדול הדומה לעמק פורה שמצולם ממבט על. רק מקרוב ניתן לזהות את חומר הגלם הפשוט שבו הוא השתמש.
סדרת עבודות של וינשטיין, שמבוססות על צילומים של הצלם פטר מרום מתוך הספר "שירת האגם הגווע" המנציח את אגם החולה לפני ייבושו, הוצגה בתערוכת יחיד שלו בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב. וינשטיין עיבד את צילומיו של מרום, הגדיל אותם ועיצב אותם בעזרת הדבקת צמר פלדה.
כביש טבעת

כביש טבעת  (באנגלית: Ring road, Belt או Orbital motorway) הוא כביש היקפי, פעמים רבות בעל מאפיינים של כביש מהיר, המקיף עיר או אזור עירוני בנוי. 
כביש טבעת עשוי לעבור מחוץ לעיר או בתוכה, ולהקיף את כולה או את חלקה. פעמים רבות מקיף כביש הטבעת רק את מרכזה של העיר. בערים רבות בעולם כבישי הטבעת אינם יוצרים טבעת היקפית מלאה בשל מגבלות טופוגרפיות או תקציביות.  
מטרת הקמתו של כביש טבעת היא למנוע מכלי רכב הנדרשים לחצות את העיר, מלעבור דרכה. עוד מחבר כביש הטבעת את כל הדרכים המובילות אל העיר אלה עם אלה, ועם הדרכים המובילות ממנו אל מרכזה. בדרך זו הוא מאפשר להגיע ביתר קלות לחלק מוגדר בעיר. כבישי טבעת תורמים להפחתת עומסי התחבורה בעיר, וכפועל יוצא מכך להפחתה בזיהום האוויר והרעש, ולשיפור איכות החיים בעיר.
לעיתים כביש טבעת הוא צירוף של מספר כבישים בעלי איכויות שונות, אשר יוצרים יחדיו תוואי היקפי סביב העיר. במקרה כזה אין הכרח שכל קטעי הכביש ישאו את אותו שם או סימון. לעיתים נסלל כביש טבעת לפי תוכנית מושכלת ובמטרה לשמש עורק היקפי סביב העיר. דוגמאות לכך ניתן לראות בכבישים ההיקפיים של פריז, רומא או ברלין. 
בערים רבות קיימים מספר כבישי טבעת המקיפים את העיר במרחקים שונים ממרכזה. התופעה נגרמת בשל חיבור עורקי תנועה הנמצאים במרחקים שונים ממרכז העיר למספר כבישי טבעת; או בשל התפשטות האזור העירוני הבנוי וסלילת כבישי טבעת חדשים בהתאם לכך.
מכה אפורה

מכה אפורה הוא פזמון שכתב והלחין יהלי סובול לאלבומה הראשון של להקת מוניקה סקס, "פצעים ונשיקות", משנת 1995. השיר היה הראשון באלבום זה, בעיבודם של ירמי קפלן ושל חברי "מוניקה סקס" - סובול, פיטר רוט, שחר אבן צור ויוסי חממי.
השיר עוסק בזוג צעיר שעובר להתגורר בדירה שכורה בתל אביב ומתאר את התקווה לחיים חדשים בעיר הגדולה, ואת ההתפכחות ממנה. השיר היה לשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "פלורנטין" ששודרה בערוץ 2 בין 1997 ל-2001, ועסקה אף היא בצעירים מהפריפריה שעברו להתגורר בשכונת פלורנטין בדרום תל אביב. הסדרה הפכה את השיר לפופולרי יותר, דווקא בתקופה בה חברי הלהקה שהו בארצות הברית. לימים ציין סובול כי "יש שם איזה משהו שאני קולט רק היום, בעיקר כשאני שר אותו מחוץ לתל אביב, שרק התעצם מאז והפך את השיר ליותר רלוונטי. משהו בעניין הזה של לבוא לתל אביב בשביל החלום, לעסוק באמנות וכל זה. זה כאילו הפך את השיר לאפילו יותר תל אביב עם השנים".
השיר נבחר לאחר מהשירים שבוצעו באירוע הפתיחה של חגיגות המאה לתל אביב, כשיר שמסמל את הווי העיר. העיתונאי גדי להב, שסיקר את המופע, תיאר את האירוע כולו כ"מחווה לכל מי שאי פעם רצה לשכור חדר בדרום תל אביב ולחיות כמו גדולים", בהתייחסו לשורה מתוך השיר. בהמשך דורג השיר במקום השישי במצעד השירים התל אביביים שערכה תחנת גלי צה"ל במסגרת החגיגות.
הארימנדיר סאהיב

ההארימנדיר סאהיב (בפנג'אבי: ਹਰਿਮੰਦਰ ਸਾਹਿਬ) הוא המקום הקדוש ביותר לסיקיזם. הוא נמצא בעיר אמריטסר שבפנג'אב, הודו. המקדש מוכר גם בשם "מקדש הזהב" או "המקדש המוזהב", אך המשמעות הנכונה של השם "הארימנדיר סאהיב" היא "מקדש האל".
עולי רגל סיקים מכל העולם מגיעים אליו, כמו גם תיירים רבים. במקדש שמור ספר הקודש הסיקי, ה"סרי גורו גראנת סאהיב", שהוא גם הגורו האחד עשר והאחרון בשושלת הגורואים הסיקים.

היסטוריה

בשנת 1574 ביקר המוגול אכבר את הגורו הסיקי השלישי, גורו אמאר דאס, והעניק לו את האזור כמתנה לחתונת בתו עם מי שהיה לגורו הרביעי, גורו ראם דאס. זה העמיק את האגם הטבעי ובנה סביב לו עיירה.
ראם דאס החל בבניית המקדש ב-1588, הוא הושלם ב-1601 בימי יורשו ארג'ן דב. שלוש שנים לאחר מכן הועבר אליו הספר הסיקי הקדוש הקרוי גורו גראנת סאהיב. בעקבות פלישות שבטים אפגאנים בראשות אחמד שאה עבדאללי ניזוק המקדש, ושוקם סביב שנת 1760.

מבצע "כוכב כחול"

בין ה-3 וה-6 ביוני 1984, הורתה ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי, על מתקפה צבאית במתחם ההארימנדיר שכונתה "מבצע כוכב כחול". מתקפה זו באה לאחר השתלטות בדלנים סיקים בראשות ג'ארנייל סינג בהינדרנוואלה על המקדש ובמהלכה התלקחו קרבות ירי ונפגעו כ-300 אזרחים וחיילים. גם למתחם המקדש עצמו נגרם נזק.
סיקים רבים זעמו עד מאוד בשל הפגיעה במה שנתפס כקודש הקודשים של דתם, ותגובתם הייתה קשה: ב-31 באוקטובר 1984 נרצחה אינדירה גנדי על ידי שניים משומרי ראשה, שהיו סיקים.
לאחר הרצח החלו מהומות בהן נהרגו אנשים רבים, רבים מהם סיקים. בעיר דלהי לבדה הגיע מניין ההרוגים ללמעלה מ-2,000 איש.
עם הזמן, לאחר סיום המבצע והמהומות, חזרו היחסים בין ההינדים לסיקים לנורמליזציה מסוימת, אולם נכון לשנת 2014, דווקא בבריטניה עדין נחשב הנושא לרגיש בשיח הציבורי של הסיקים.

מבנה המקדש

המקדש עצמו הוא מבנה בעל צורה רבועה בקירוב, המצופה זהב כולו. הוא ניצב על אי מלאכותי בבריכת מים קדושים המכונה "אמריט". למקדש ארבע כניסות, המסמלות את פתיחותו לכל אדם ללא הגבלה.
בין המבנים במתחם נמצאים גם חדרי אוכל גדולים, הפועלים 24 שעות ביממה, וכל אדם מוזמן לאכול בהם בחינם כאוות נפשו. בצדי המקדש יש חדרי אירוח רבים המיועדים לעולי הרגל, רובם מוצעים ללא תשלום (ניתן לתרום לקופת המקדש) לתקופה שלא תעלה על שלושה ימים. עולי רגל שלא מוצאים מקום לינה בחדרים לנים על הרצפה לשפת האגם.
רוב העיטורים בשיש ובזהב אשר שרדו עד לתחילת המאה ה-21 הם מתחילת המאה ה-18, ובוצעו במימונו של רנג'יט סינג, המהרג'ה של ממלכת הסיקים קצרת הקיום (1801–1849).
ב-6 ביולי 2006 החליטה המועצה הסיקית הדתית העליונה (SGPC) להתקין מצלמות אבטחה סביב המתחם, לנוכח החשש מתקיפות טרור על רקע דתי.
קרלוס השלישי, מלך ספרד

דוכס ומלך באיטליה (1732 - 1759)

קרלוס השלישי נולד במדריד ב-20 בינואר 1716, והיה בנו השלישי של פליפה החמישי, מלך ספרד, ובנו הראשון מאשתו השנייה, אליזבטה פארנזה (הנצר האחרון למשפחת פארנזה) מפארמה ועל כן ירש מאמו את הדוכסויות של פארמה, פיאצ'נצה וטושיה (בלאציו) (1731). בגיל 16 נשלח לשלוט כדוכס פארמה ובכך לחזק את ההשפעה הספרדית באיטליה.
לאחר ניצחון גייסותיו של אביו, פיליפה החמישי, את האוסטרים בקרב ביטונטו (Bitonto) שבדרום איטליה במסגרת מלחמת הירושה הפולנית (1733–1735) הפך למלך ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה תחת הכינוי קרלו השביעי. בממלכתו החדשה החל קרלו השביעי בסדרת רפורמות מקיפות, אותן ימשיך מאוחר יותר כמלך ספרד ברחבי האימפריה הספרדית כולה. קרלו הראה מחויבות עמוקה לחובתיו כמלך ולאחריות הגלומה בכך, והיטיב להקיף עצמו בשרים, ביועצים ובעוזרים נבונים ומוכשרים. לראש שריו, ברנרדו טנוצ'י הייתה השפעה רבה על המלך. במהלך שנותיו באיטליה היה נתון המלך להשפעת עידן האורות.
במהלך שנות שלטונו נתגלו מחדש הערים הרומאיות החרבות הרקולנאום (1738) ופומפיי (1748), בהן גילה עניין רב ועודד את חשיפתן.
בשנת 1738 נשא לאישה את מריה אמליה מסקסוניה, בתו של פרידריך אוגוסט השני, דוכס סקסוניה וליטא ומלך פולין.

מלך ספרד (1759 - 1788)

ב-10 באוגוסט 1759 נפטר אחיו למחצה, פרננדו השישי, וקרלו ירש את כס המלוכה הספרדי, ונקרא כעת קרלוס השלישי. ב-6 באוקטובר ויתר על כסי המלוכה של נאפולי וסיציליה והוריש אותם לבנו השלישי, פרננדו.
כמלך ספרד התאפיינו יחסי החוץ שלו בברית עם צרפת ובעימות עם אנגליה על השליטה בנחלות הקולוניאליות באמריקה. תמיכתו בצרפת במלחמת שבע השנים הביאה לאובדנה של פלורידה לטובת בריטניה, אם כי כפיצוי חלקי על כך זכה בלואיזיאנה הצרפתית. יריבותו עם אנגליה הביאה אותו לתמוך במתקוממים במושבות האנגליות בעולם החדש, על אף שתמיכה זו עלולה הייתה לסכן את שלטונו בנחלות הספרדיות שמעבר לים.
מבחינה פנימית קידם קרלוס השלישי את הרפורמות הבורבוניות יותר מאשר כל מלך אחר. על אף שמרבית הרפורמות נועדו להצעיד את ספרד בפרט, ואת האימפריה הספרדית ככלל, קדימה ברוח הנאורות, הרי שחלק מהרפורמות נתקלו בעוינות והתנגדות. כך, למשל, פרץ מרד אסקילצ'ה במדריד במחאה על מספר תקנות עירוניות אותן ניסה לאכוף. בעקבות המרד גרש קרלוס השלישי את הישועים מספרד (1766), בלוקחו דוגמה מצרפת ופורטוגל מהן גורש המסדר שנים ספורות קודם לכן. מחלוקות עם האפיפיור, כמו גם חשש מכוחה הרב של הכנסייה, הביאו אותו לפגוע בסמכויות הכנסייה, בנכסיה ובמעמדה, על אף שהיה נוצרי קתולי אדוק. קרלוס השיק רפורמות נרחבות בתחום גביית המיסים וקידם סחר חופשי ברחבי האימפריה. הוא ביצע עבודות ציבוריות רבות לשיפור תשתיות בניסיון לתעש את ספרד, בהצלחה חלקית.
קרלוס השלישי נפטר ב-14 בדצמבר 1788, ובנו קרלוס הרביעי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
ג'ון פילמייר

ביוגרפיה

פילמייר למד לתואר ראשון ב"אוניברסיטה הקתולית של אמריקה" ואחר כך באוניברסיטה הממלכתית של פנסילבניה. התחיל את הקריירה האמנותית שלו כשחקן תיאטרון.
המחזה הראשון שלו "A Chosen Room" הוצג בשנת 1976 במינאפוליס. בשנת 1979 כתב את המחזה "אגנס של אלוהים" שזכה בפרס התחרות הארצית למחזות של ארצות הברית.
ב-1983 חיבר תסריט לסרט הטלוויזיה "Choices of the Heart" שזיכה אותו בפרס כריסטופר ובפרס הומניטס.
ב-1985 כתב תסריט לפי המחזה שלו, "אגנס של אלוהים" שהביא לו מועמדות לפרס אגודת הסופרים האמריקאים. בסרט שיחקה ג'יין פונדה בתפקיד אגנס. מאז כתב פילמייר מספר רב של תסריטים להפקות טלוויזיה. בין היתר ידועות תרומותיו ל"חטאי האבות" (2002), "היטלר - עליית הרשע", סרט תיעודי על הרוצח הסדרתי גרי ריג'וויי (2008) ו"עמודי הארץ" (2010).
ג'ון פילמייר נשוי החל משנת 1982 לסופרת איירין או'גארדן. הזוג חי בגריזון במדינת ניו יורק.
אורורה (קולורדו)

היסטוריה

העיר הוקמה במהלך שנות השמונים של המאה ה-19, כאשר איש עסקים בשם דונלד פלטשר הקים את העיירה, וקרא לה על שמו. חיסרון במקורות מים כמעט והביאו לנטישת העיירה, אך העיירה התאוששה, ובשנת 1907 החליטה לשנות את שמה ל"אורורה" (זהר הקוטב באנגלית).
בעבר, העיר נחשבה כפרבר של דנוור הסמוכה, אולם עם צמיחתה המואצת של העיר במחצית השנייה של המאה ה-20 (האוכלוסייה בשנת 1950 הייתה 11,421 ובשנת 1990 האוכלוסייה גדלה ל-222,417 תושבים), הפכה העיר למרכזית בפני עצמה - אם כי התלות בדנוור הגדולה ממנה פי שניים עדיין קיימת.
שטח העיר עומד על 401 קמ"ר, ומספר תושביה (נכון ל-2010) הוא 325,078 תושבים, השלישית בקולורדו. העיר באופן רשמי נמצאת בגובה 1,611 מטר מעל פני הים, אך עם גדילת העיר והתרחבותה ישנם חלקים הגבוהים אף יותר.
שמה של העיר התפרסם בעקבות פיגוע הירי באורורה בשנת 2012, כאשר צעיר מעורער בנפשו פתח בירי בקולנוע בעיר במהלך הקרנת הבכורה של הסרט "עלייתו של האביר האפל".
אורן ציבלין

אורן ציבְלין (נולד ב-12 ביוני 1969) הוא עיתונאי, סופר, תסריטאי ופרסומאי ישראלי.

ביוגרפיה

ציבלין גדל והתחנך ברמת גן, בוגר בתי הספר "הגפן" ו"אוהל שם" בעיר. החל את דרכו העיתונאית כבר בגיל 9 ככתב צעיר של העיתון "משמר לילדים". בין השאר ראיין בתקופה זו את נשיא המדינה דאז, יצחק נבון. כנער עבר לעיתון "מעריב לנוער", שם שימש ככתב נוער במשך חמש שנים, ערך טור אישי ופרסם מאות כתבות.
את שירותו הצבאי עשה ככתב צבאי של העיתון "במחנה", והיה החייל הראשון בצבא הסדיר שערך עיתון צבאי – "במחנה גדנ"ע". לאחר שחרורו שימש כרכז כתבים וכעורך של עיתון הנוער "ראש 1". מגיל 22 ערך במשך חמש שנים את קבוצת עיתוני "כולנו" ("כולנו", "פילון", "זומביט", ו"ניצני מדע"). 
בתקופה זו עבר ציבלין גם לתחום הטלוויזיה, והגיש את תוכנית האירוח לנוער "מוקש" בערוץ 2, "מתגלגלים" בטלוויזיה החינוכית, תוכניות החג של קשת, שידורי הילדים של ערוץ 1 לאחר רצח רבין ועוד. בנוסף גיבש רעיונות לתוכניות טלוויזיה מצליחות כגון "הקרנבל של מיכל" בהנחיית מיכל ינאי, וכן עסק בתסריטאות ילדים (למשל: "סופר דופר"). בשנת 1997 החל לערוך תוכניות בערוץ הילדים, ובמשך שלוש שנים ניהל את המו"לות והיזמות של ערוץ 6 וערוץ 8.

ספרות ילדים ונוער

ציבלין כתב למעלה מ-30 ספרי ילדים ונוער, ובהם: "סחבק מדבר" – ספר סלנג שפורסם בסוף שנות ה-80, "בגוף ראשון", "שתוק שמן", חמישיית ספרי "הקרנבל של מיכל", "החיוך העצוב של דובי הפנדה", "ארז שלי", "הדגדוג שהלך לאיבוד", "בקצה" (קובץ סיפורים), "סופעולם" (רומן), "האף של אבא", "החלום הקסום של דומבי", "אמא כן ואבא גו", "סיפור שהתחיל בנשיקה לצפרדע", "אבל אמא – זה לא אני", "לא מפחדים מכיתה א'", "להיות כאן ילדות" (אלבום, 50 שנות ילדות ישראלית), "36 בפנים" ועוד.
במקביל, ערך ציבלין עשרות ספרי ילדים לידיעות אחרונות והוצאת מודן. בהמשך הוא חבר אל הסופר והעיתונאי איטו אבירם שהמציא את ז'אנר יומני השנה המערכתיים לתלמיד, והוציא לאור גם הוא יומני נוער.
במסגרת שיתוף הפעולה שביניהם הוציאו השניים לאור גרסה מחודשת של מגזין הפעוטות "פילון". בעוד ציבלין לוקח על עצמו את נושאי ההפקה, הפרסום והשיווק, שימש איטו אבירם בתפקיד עורך העיתון והאחראי לתוכן.

בתחום הפרסום

בשנות האלפיים עבר ציבלין לתחום הפרסום. הוא ניהל את "ג. קיד" במשך שנתיים, ובשש השנים האחרונות משמש כמנכ"ל (ומנהל קריאייטיב) של "ציבלין תקשורת צעירים", משרד פרסום עצמאי לילדים, נוער ומשפחה. בין לקוחותיו חברות כמו גלובוס גרופ, משרד הבריאות, בזק, סידס, בנק לאומי, שופרסל, אל על, תיאטרון אורנה פורת ועוד. היקף התקציבים השנתי המשוער במשרדו עומד על כ- 7 מיליון דולר. המשרד מפיק כשלושים פרסומות טלוויזיה בשנה ונחשב למוביל בתחומו.
חטיבה נוספת של "ציבלין תקשורת צעירים" היא "ציבלין הוצאה לאור", אשר מנסה להוות חממה לדור הבא של סופרי ומאיירי הילדים והנוער. המחלקה פועלת תוך עידוד יצירה ישראלית מקורית בצד תרגומים ועיבודים חדשים של ספרי איכות מהארץ ומהעולם. בין הסופרים בהוצאה לאור ניתן למנות את יהודה אטלס, חיים נחמן ביאליק, עודד בורלא, אורי לברון, כרמי כץ, שרון חסקל ועוד.
ב-2007 הוציא משרד הפרסום מחדש את עיתון הילדים שנסגר, "פילון", וזכה להצלחה.
ב-2008 נכנס משרד הפרסום "אדלר חומסקי", בעקבות הנפקתו בבורסה, לשותפות ב"ציבלין תקשורת צעירים". החברה של ציבלין הפכה לזרוע הפרסום לילדים של הקבוצה.
ציבלין סייע לגילוי וטיפוח יוצרים רבים שהתברגו בעמדות מפתח בתקשורת הישראלית: סיון רהב-מאיר (ערוץ 2), אורי גרוס (תסריטאי "השיר שלנו", "רק בישראל" ו"הכספת"), יובל נתן (רייטינג) ועוד.
בשנת 2009, "ציבלין הוצאה לאור" התחילה להוציא את עיתון זבנג!, שיצא קודם תחת הוצאת שמעוני ואלומה.
ישראל ברדוגו

ביוגרפיה

משפחתו עסקה בתחום הצילום באירופה. אביו עסק בצילום אווירי מבצעי במסגרת שירותו בחיל האוויר הישראלי. נולד בירושלים, בהמשך עברה משפחתו לשליחות בעיר מגדל העמק. למד במוסדות חב"ד ובישיבות תומכי תמימים בישראל ובניו יורק. במקביל החל לעבוד עם הצלם האמריקאי סיימון רומאני. כשחזר לישראל עסק בהקמה של אתרי אינטרנט כאשר הוא משמש להם עורך וצלם ואף פנה ללימודי משפטים.

עשייה בתחום הצילום

בין הפרויקטים הבולטים שביצע: תיעוד בניית מרכז הסחר העולמי החדש בניו יורק, צילום מהאוויר של המונדיאל בברזיל בשנת 2014 וחגיגות החנוכה בבית הלבן בוושינגטון. תמונה שצילם בביתו של הרב עובדיה יוסף, שבועות ספורים לפני מותו, הפכה שנה לאחר מכן לבול ממלכתי של דואר ישראל. ב-2005 תיעד את 'ההתנתקות מגוש קטיף'.
ב-2008 נבחר לאחד מחמשת הצלמים הבולטים בישראל. ב-2011 החל לפרסם במקור ראשון את הטור המצולם "ברדוגו בדרכים". ב-2014 זכה בפרס התמונה הטובה ביותר של לע"מ. את הפרס העניק לו ראש הממשלה מר בנימין נתניהו. ב-2016 הפיק תערוכת צילומים בירושלים.
בשנים 2015–2018 פרסם ברדוגו בשיתוף עם ידיעות אחרונות מדי יום העצמאות תמונות שצילם בישראל. הוא מצלם את סדרת הספרים ילדים בשליחות, סדרה המתעדת את חיי ילדי השלוחים של חב"ד ברחבי העולם. במסגרת הפרויקט יצא ברדוגו לצלם את חיי ילדי השלוחים בסיביר, טוקיו, בנגקוק, אוסלו, קזבלנקה, ונציה, אסונסיון, ג'קסון הול שבויומינג, אבוגה בירת ניגריה ואף בישראל.
בנובמבר 2017 במסגרת צילומים בניגריה הגיע ברדוגו לכפר בו הכה ארגון הטרור בוקו חראם וסייע לתושבים עם ציוד ותרופות. ביולי 2018 בעקבות טרור העפיפונים יצא בפרויקט תיעוד היקף השריפות ביישובי עוטף עזה מהאוויר.

זכויות יוצרים

ברדוגו הגיש כמה תביעות נגד גופים בטענה שהפרו את זכויותיו.
ב-2018 הגיש ברדוגו תביעה נגד יולי אדלשטיין, וב-2019 תביעה נגד מיכל רוזין בטענה שהשתמשו בתמונה שהפרה זכויות יוצרים.
באוקטובר 2018 זכה ברדוגו ב-50,000 שקלים בתביעה שניהל כנגד 'ידיעות ספרים' וכן בצו האוסר על ההוצאה למכור שני ספרים שבהם צילומיו.