google/wiki40b huggingface dataset:
יואל קמינסקי

יואל קמינסקי הוא עורך תסריטים ישראלי, ומרצה בתחום הקולנוע.

ביוגרפיה

קמינסקי שרת בצה"ל בין השנים 1972-1969 בממשל הצבאי ברצועת עזה. הוא סיים תואר ראשון בפילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1979. בהמשך עבר לארצות הברית וסיים תואר שני בפולקלור ואנתרופולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה ב-1982, שם גם החל לכתוב דוקטורט בתחום זה בשנים 1982–1985.
קמינסקי עוסק גם בהוראת הקולנוע. בשנים 1996–2003 היה מרצה לתסריטאות וקולנוע תעודי במכללת אורות, ובמקביל לימד עד 2006 בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי. מ-2003 ועד 2016 שימש כראש לימודי התסריטאות במחלקה לקולנוע במכללת בית ברל, ב-2003 החל להרצות על תסריטאות גם באוניברסיטת תל אביב. מ-2006 שימש כראש מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת במכללת אריאל.
קמינסקי כתב וערך תסריטים רבים לקולנוע ולטלוויזיה בישראל. הוא היה שותף לכתיבת תסריטי הסרטים "סוסעץ" (1978), ו"מכת שמש" (1982), שניהם בבימויו של יקי יושע. בשנים 1993 עד 1996 פיתח מספר סדרות דרמה כעורך ראשי, בחברות הטלוויזיה בכבלים: המיני-סדרות "סיפורי אהבה" (בבימוי צפל ישורון) ו"דב גרונר" (בבימוי אורי ברבש); והסדרות "המונה דופק" (בבימוי יקי יושע) ו"בטי בן בסט" (בבימוי אבי כהן). ב-1994 ביים את הסרט התיעודי "הבנות מליבאו", שזכה בתחרות סרטים בנושאים יהודיים במוזיאון "מגנס", ברקלי (קליפורניה); הסרט מתאר את סיפורן של קבוצת נשים ניצולות שואה מליבאו שבלטביה.
קמינסקי ערך תסריטים נוספים, בהם תסריט הסרט "שירת הגליל" (1996), הדוקו-דרמה "מנליק" (1998), ודרמת הטלוויזיה "בר מצווה" (2001), שלושתם בבימוי דני וקסמן. כן ערך את תסריט הסרט "מכתבים לאמריקה" (2007) בבימוי חנן פלד.
היה מפיק חונך של הסרט התיעודי "שכחו אותי בטוסטר" (2000) שיצרו שני קומיקאים ממוצא אתיופי. בשנות ה-2000 ערך מספר סדרות טלוויזיה ידועות: העונה הראשונה של "מעורב ירושלמי" (2001-2003, ערוץ 10), "דרמות מהשורש" (2004-2005, "רשת"), ו-12 פרקים בסדרה "כתב פלילי" (2004, הערוץ הראשון).
בנוסף היה קמינסקי לקטור בקרן לעידוד סרטי איכות בשנים 1994–1997, חבר הנהלה וגזבר באיגוד התסריטאים בשנים 1997–1999, יו"ר הוועדה האזורית לענייני הכבלים בתל אביב וגבעתיים בשנים 1998–2001, וחבר מועצת הקולנוע מ-2005.
בין השנים 2012–2016  היה חבר בוועדת הביקורת באקדמיה לקולנוע  בשנים 2013–2014 ערך את הסדרה  "מיתוס, מדרש ואגדה" במימון קרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אבי חי,  והיה  יועץ אמנותי בתחום הסרט הקצר- קרן גשר לקולנוע
בשנת 2015 ערך את התסריט  "אווה"- סרט באורך מלא  בבימויו של חיים טבקמן במימון קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
בעשור השני של המאה ה-21, עיקר פעילותו מתמקדת בתחום הסרט הקצר. שותף לקמפיין לתקצוב הסרט קצר במועצת הקולנוע יחד עם נעמי שחורי ודן מוג'ה, קידום הסרט הקצר באקדמיה הישראלית לקולנוע, ייעוץ אמנותי בקרן גשר בתחום הסרט הקצר, אוצרות של סרטים קצרים בפסטיבלים, קידום תחום המחקר העיוני בתחום הסרט הקצר, הרצאות בפורומים שונים על כתיבה לסרט הקצר ופיתוח קשרים בין לאומיים בתחום.
צבי וינר

צבי וינר הוא פרופסור למימון ודיקן בית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

לווינר דוקטורט במתמטיקה ממכון ויצמן למדע שברחובות (1994). את לימודי הפוסט דוקטורט שלו השלים בבית הספר וורטון השייך לאוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר השלמת הפוסט דוקטורט, הצטרף וינר לבנק ההשקעות ליהמן ברדרס. 
בשנת 1996 הצטרף לסגל האקדמי של בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית. בעבר כיהן כראש ההתמחות במימון וכמנהל אקדמי של תוכנית המנהלים לתואר שני עם התמחות במימון ובנקאות של בית הספר.
וינר נמנה עם מייסדי האגודה הבינלאומית של מנהלי סיכון מקצועיים (PRMIA), ומכהן כדירקטור האגודה בישראל. ייעץ לגופים רבים ביניהם קרנות פנסיה, משרד האוצר, בנק ישראל, הרשות לניירות ערך והבורסה לניירות ערך בתל אביב. בנוסף היה חבר בוועדת ההשקעות של תיק רזרבות מט"ח בבנק ישראל.
וינר מעניק באופן פרטי שירותי לובינג לבנק הפועלים, וכן מחזיק בחברה פרטית לניהול סיכונים בשם "אופטימייז". תחקיר של העיתון דה מרקר גילה כי עיסוקים פרטיים אלה עומדים בניגוד להוראות הממונה על השכר במשרד האוצר, היות שהוא משמש בתפקיד דיקן בעבודתו באוניברסיטה. לדברי וינר הדבר תואם את עמדת הממונה על השכר, וכך גם אישרה האוניברסיטה העברית. עם זאת המועצה להשכלה גבוהה לא אישרה טענה זו ופנתה לאוניברסיטה העברית לבדיקת חריגת ההעסקה, וכן אגף האכיפה של הממונה על השכר פתח בבדיקה. עוד פורסם כי וינר קידם מינוי לפרופסור של יזם פרטי באופן סמוך למדי לתרומה גבוהה שהלה העניק לבית הספר למנהל עסקים.
וינר זכה במלגת רוטשילד על הצטיינות אקדמית, ובמלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים באוניברסיטאות בארץ. בנוסף, הוענק לו הפרס על שם דן זיסקינד על ידי חברת טבע.

מחקר

תחומי המחקר של וינר הם מודלים מימוניים עם התמחות בניהול סיכונים (VaR), הנדסה פיננסית, אופציות ונגזרות מימוניות ושימושם בניהול חברות, תהליכים סטוכסטיים, מוצרים מובנים, שיטת מונטה קרלו ותורת המשחקים.
מחקריו פורסמו בכתבי העת Journal of Finance, Review of Financial Studies, Journal of Banking and Finance, Journal of Derivatives, Journal of Game Theory, Journal of Money Credit and Banking, Journal of Corporate Finance ורבים אחרים.
גונאיב

קרב Ravine à Couleuvres

ב-1802 התרחש אחד הקרבות החשובים במטרה להשגת עצמאותה של האיטי. קרב Ravine à Couleuvres התרחש ליד גונאיב.
רם גופנא

ביוגרפיה

גופנא נולד בתל אביב, בצעירותו היה חבר בתנועת "המחנות העולים" וב"תנועה המאוחדת". היה חבר בארגון "ההגנה" ושרת בפלמ"ח ובצה"ל. בין השנים 1956-1951 למד גופנא ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם השלים תואר ראשון ושני. לאחר מכן עבד כארכאולוג באגף העתיקות לימים רשות העתיקות ושימש בתפקיד כעשרים שנה. ב-1974 קיבל תואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב, עבר ללמד באוניברסיטה ופרש לגמלאות בדרגת פרופסור מן המניין ב-1997.

פעילות ארכאולוגית

בשנות פעילותו המדעית עסקו מחקריו בתהליך ההתיישבות הקדומה בארץ ישראל, בעיקר בתקופות הפרוטוהיסטוריות: התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה הקדומה, תקופת הברונזה הביניימית ותקופת הברונזה התיכונה. 
גופנא החל בחקירותיו עוד בהיותו סטודנט. כבר בשנת 1953, ערך לבקשת המועצה האזורית עמק חפר סקר ארכאולוגי מקיף ברחבי האזור. בראשית שנות השישים חקר את תפוצת יישובי הפרזות ("החצרים") מהתקופה הישראלית בצפון-מערב הנגב. גופנא השתתף בסקר השומרון שהחל לאחר מלחמת ששת הימים, וסקר בתחום נחלות שבט מנשה ושבט אפרים. הוא ויוסף פורת זיהו את תהליך ההתנחלות של שבטים אלו בשומרון. גופנא הרבה לחקור את תולדות ההתיישבות הקדומה במישור החוף ועמד גם בראש סקר ארכאולוגי שיטתי שנערך בשנות השבעים בדרום-מערב השרון ובעמק לוד. 
מבין החפירות הרבות שערך יש לציין את החפירות הבאות: בתל פולג בשנות השישים, שם נחשפו ביצורים מתקופת הברונזה התיכונה ויישובי פרזות מהתקופות הישראלית והפרסית; בסוף שנות השבעים חשף יחד עם איתן איילון שרידי מצודה מתקופת הברונזה התיכונה בח' א-זוריקייה, לא הרחק מתל פולג, שהייתה ככל הנראה גם היא חלק ממערך ההגנה של ממלכת אפק הכנענית. בסוף שנות השבעים חפר גופנא שרידי עיר מבוצרת מתקופת הברונזה הקדומה בתל דלית (מזרחית למושב בית נחמיה); בין השנים 1970-1983 הוא חפר עם דן גזית לסירוגין בתל עין הבשור, השוכן בפארק אשכול שבחבל הבשור, ותרם למחקר ה"התרבות הבשורית" (תרבות חומרית ייחודית שהתפתחה באזור, בשלב מוקדם של התקופה הכלקוליתית). בעין בשור נחשפו ארבע שכבות יישוב, שלוש מהן מתקופת הברונזה הקדומה. באחת מהן נתגלה מבנה מצרי מראשית ימיה של השושלת הראשונה במצרים (סוף אלף רביעי לפנה"ס), ששימש תחנת דרכים. השכבה הרביעית היא מהתקופה ההלניסטית. בשנות פעולתו בשטח התעמת גופנא לא אחת עם הרמטכ"ל לשעבר, משה דיין, ששדד עתיקות בניגוד לחוק.
לאחר שפרש סייע לדני רכט בכתיבה לאתר האנציקלופדיה העירונית "תל אביב 100" שהקים רכט.
אליהו ברלין

ביוגרפיה

נולד במוהילב שברוסיה הלבנה, אז באימפריה הרוסית (כיום בלארוס), לאברהם, משכיל אמיד. קיבל חינוך יהודי, למד בגימנסיה רוסית ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה. השתקע בעיר צאריצין (וולגוגרד), והקים שם מפעל לבולי עץ לבניין מעצי הרפסודות שהושטו על נהר הוולגה. היה פעיל ב"חובבי ציון" והשתתף בקונגרסים הציוניים הראשונים, ובחמישי נמנה עם חברי הפרקציה הדמוקרטית. בשנת 1905 ביקר בארץ ישראל, ובשובו לרוסיה הקים חברת-השקעות לפיתוח התעשייה בארץ בשם "עתיד". בשנת 1907 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו.
הקים מפעלים לייצור שמן זית וסבון באזור חיפה וגוש דן, ובהם שמר על עקרון העבודה העברית. עסק גם בפיתוח החקלאות ונטע פרדס בנס ציונה, וכן קיבל רישיון מפיק"א לנטיעת אקליפטוסים. נמנה בין מייסדי אחוזת בית והיה חבר ועדה הקהילה בתל אביב. 35 שנים שימש יו"ר הוועד המפקח של גימנסיה הרצליה. בין השנים 1921–1925 מנהל בנק הפועלים הראשון. כן היה יו"ר הוועד המנהל של הטכניון. לקח חלק בהקמת בית משפט השלום העברי, היה ממנהיגי אוצר היישוב והשתתף בייסוד מוצא עילית.
ברלין לקח חלק פעיל בהתארגנות מוסדות היישוב, היה ממנסחי חוקת הבחירות לאספת הנבחרים וכיהן בארבע אספות הנבחרים (1920–1948). כיהן בהן כחבר מטעם מפלגת המתקדמים, התאחדות הדמוקרטים, הציונים הכלליים המאוחדים והעובד הציוני. בכל השנים היה חבר הנהלת הוועד הלאומי. כיהן כחבר מועצת המדינה הזמנית והיה בין חותמי מגילת העצמאות. אף על פי שהיה אמור להגיע לטקס מירושלים הנצורה באמצעות מטוס, חלה ובסופו של דבר חתם על המגילה כמה שבועות לאחר מכן.
ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית.
היה נשוי לציטה לבית פוליאקוב, בתו של אליעזר פוליאקוב.
נפטר בשנת 1959 ונקבר בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב. על שמו רחוב בצפון-מערב תל אביב.
ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט

חייו

בעת הולדתו ג'יימס היה במקום הראשון בסדר הירושה לשלוש הממלכות של אביו, ג'יימס השני, והחזיק בתארים המקובלים של יורש העצר נסיך ויילס, דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי. עד להולדתו, יורשת העצר הייתה אחותו למחצה מרי שהייתה פרוטסטנטית; הולדתו הפיחה בלב הקתולים תקוות ליסוד שושלת קתולית, אך באותה מידה עוררה הסתייגות עממית רחבה. התמרמרות הציבור האנגלי ממלכו הקתולי הגיעה באותה שנה לשיא בדמות המהפכה המהוללת שבסופה ג'יימס השני אולץ לצאת לגלות עם משפחתו, ובנו ג'יימס איבד את מעמדו ותאריו וחוק הזכויות 1689 נישל אותו ואת צאצאיו ממקומם בסדר ירושת כס המלכות.
אחרי מותו ב-1701 של אביו, ג'יימס השני, תומכיו היעקוביטים מיהרו להכריז עליו כמלך ג'יימס השלישי מאנגליה ואירלנד, וג'יימס השמיני מסקוטלנד. הוא הוכר כמלך על ידי האפיפיור, על ידי צרפת, וכן על ידי מספר מדינות קתוליות נוספות שהיו עוינות לאנגליה. 
ג'יימס ניסה פעמיים להשיב לידיו את הכתר שאבד לאביו: ב-1715 הוביל התקוממות בבריטניה כנגד ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה המלך הראשון מבית הנובר שירש את הכתר אחרי אחותו אן, מלכת בריטניה, ניסיון שכשל וג'יימס נאלץ לחזור לגלותו ביבשת; ב-1745 הוא מינה את בנו הבכור צ'ארלס אדוארד סטיוארט לעוצר וזה פלש לסקוטלנד, אך לאחר מספר הצלחות הובס בסופו של דבר בקרב קלודן.
בהמשך, התקווה לרסטורציה של בית סטיוארט נמוגה. עם מותו של ג'יימס תומכיו היעקוביטים הכירו בבנו צ'ארלס כמלך, אך בניגוד לאביו הוא לא זכה להכרה בתוארו משום מדינה זרה, לאחר מותו של צ'ארלס התואר עבר להנרי בנדיקט סטיוארט שהיה אחרון הטוענים לכתר היעקוביטי מבית סטיוארט.
פרוסיליט

תפוצה

הפרוסיליט הטהור הוא מינרל נדיר יחסית. ניתן למצוא פרוסיליט בסלעי יסוד בסיסיים ואולטרא־בסיסיים. אתרים בהם מצוי פרוסיליט קיימים בין השאר בקנדה, פינלנד, גרמניה, קניה וארצות הברית (לרשימה המלאה מומלץ לעיין באתר Mindat שהקישור אליו מופיע להלן).
מרין אולסופ

חייה

אולסופ נולדה במנהטן להורים מוזיקאים מקצועיים. היא החלה ללמוד באוניברסיטת ייל אך עברה לבית הספר למוזיקה ג'וליארד, שם סיימה תואר ראשון ושני, שניהם בכינור. בשנת 1989 זכתה בפרס קוסביצקי לניצוח במרכז המוזיקה טנגלווד,
שם למדה אצל ליאונרד ברנשטיין, סייג'י אוזאווה וגוסטב מאייר, בין השאר.
אולסופ מכהנת כמנהלת מוזיקלית של פסטיבל קאבריו למוזיקה בסנטה קרוז, קליפורניה מאז 1991. הפסטיבל מתמחה במוזיקה בת זמננו. היא התמנתה למנצחת ראשית של התזמורת הסימפונית של בורנמות' בסתיו 2002.
בשנת 2003 נבחרה לאמנית השנה של מגזין גרמופון ובאותה עונה זכתה בפרס המנצח של האגודה הפילהרמונית המלכותית.
ביולי 2005 נבחרה אולסופ להוביל את תזמורת בולטימור, כמחליפה למנהל המוזיקלי הנוכחי, יורי טמירקאנוב. אולסופ התחילה את כהונתה בבולטימור בעונת 2007 - 2008. הבחירה באולסופ ראויה לציון, משום שהיא המנהלת המוזיקלית הראשונה של אחת מ-25 תזמורות הצמרת של אמריקה. ההחלטה למנות את אולסופ הייתה שנויה במחלוקת כאשר התברר, שרוב גדול מחברי התזמורת מתנגדים לאופן טיפולה של ההנהלה במינוי.
משרותיה הקודמות של אולסופ כללו עשר עונות כמנהלת מוזיקלית של התזמורת הסימפונית של קולורדו וכמה עונות כמנהלת התזמורת הסימפונית של יוג'ין שבאורגון. 
אולסופ נודעת בתמיכתה ובפרשנויותיה למוזיקה אמריקאית.
אוסקר שטראוס

אוסקר סולומון שטראוס‏ (Oscar Solomon Straus‏; 23 בדצמבר 1850 - 3 במאי 1926), דיפלומט, סופר ופוליטיקאי אמריקני; היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בקבינט של ארצות הברית.

חייו

שטראוס נולד למשפחה יהודית באוטרברג, על יד קייזרסלאוטרן שהייתה אז בבוואריה, בנם הצעיר של שרה ולזר שטראוס. האב עזב את המדינה בשנת 1852 והיגר לארצות הברית. שנתיים לאחר מכן הצטרפו אליו אשתו, שלושת בניו ובתו במדינת ג'ורג'יה, מקום מושבו. מלחמת האזרחים רוששה את משפחת שטראוס, והם עברו להתגורר בעיר ניו יורק באמצע שנות השישים של המאה ה-19.
בניו יורק רכש שטראוס תואר במשפטים באוניברסיטת קולומביה. לאחר לימודיו התמחה במקצוע המשפטים, ואז ייסד משרד עורכי דין עצמאי. באותה עת אביו ושני אחיו עשו חיל בעולם העסקים. ב-1881 עזב שטראוס את משרד עורכי הדין והצטרף לעסק המשפחתי המצליח ליבוא כלי חרסינה: "ל. שטראוס ובניו".
שטראוס לקח חלק פעיל במירוצו לנשיאות של גרובר קליבלנד בשנת 1885. קליבלנד נבחר לנשיאות, ובשנת 1887 מינה את שטראוס לתפקיד הציר האמריקני באימפריה העות'מאנית על-פי עצתו של הנרי וורד ביצ'ר. שטראוס כיהן בתפקידו זה עד שנת 1889, וכן בשנים 1898 - 1899. בשנת 1906 מונה על ידי תאודור רוזוולט לתפקיד שר המסחר והעבודה, שר היושב בקבינט. שטראוס היה היהודי הראשון בתולדות ארצות הברית שזכה לשבת בקבינט. אחריו כיהנו שרים יהודים רבים בממשלה הפדרלית.
בשנת 1909 מונה לשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, תפקיד בו כיהן כשנה אחת. בשנת 1912 התמודד על משרת מושל מדינת ניו יורק כפרוגרסיבי, והפסיד. שימש כיועץ לנשיא וודרו וילסון.
שטראוס דיבר רבות למען ביטחונה של יהדות רוסיה, והיה ידיד התנועה הציונית ונדבן. היה חבר בוועד היהודי-אמריקני. היה בין יוזמי תוכנית גלווסטון. היה חבר ועדת סקר לארץ ישראל מטעם ארצות הברית שהוקמה ביוני 1914 וכללה גם את סטיפן ויז, לואי ברנדייס והנרי מורגנטאו.
הוא חיבר מספר ספרים, בהם ספר זכרונותיו: "תחת ארבעה ממשלים, מקליבלנד ועד טאפט". 
שטראוס מת בניו יורק בגיל 75.
ליבוניה

ליבוניה (בליבונית: Līvõmō, בלטבית וליטאית: Livonija, באסטונית: Liivimaa, בפינית: Liivinmaa וברוסית: Лифляндия) הוא אזור אשר היה בעבר גוברניה באימפריה הרוסית. ליבוניה מחולקת בין אסטוניה ולטביה. בעברית היה נפוץ בעבר השם "ליפלאנד".
בליבוניה שכן העם הליבוני הבלטי בעל השפה הליבונית (Līvõ kēļ) אשר דומה לאסטונית, ולפינית בהיותה שפה ממשפחת השפות האוראליות. למרות שפתם, המנהגים וההלכות של העם הליבוני מהווים יחד עם העם הלטגלי את בסיס התרבות הלטבית, אשר מהווה בעצמה את בסיס התרבות הבלטית. ניתן למצוא שרידים לתרבות ולעם הליבוני במספר מוזיאונים ברחבי לטביה אשר מציגים את התרבות והיסטוריה הליבונית וב-12 יישובים ברחבי לטביה בהם חיים אנשי העם הליבוני אשר דוברים את שפתם. דוגמה ליישוב ליבוני הוא הכפר יאונציאמס בפאתי ריגה (בלטבית: Jaunciems ובליבונית: Ūžkilā). למרות זאת התרבות הליבונית היא תרבות נכחדת; נכון לתחילת המאה ה-21, מספר הדוברים את השפה הליבונית לא עולה על 100 נפש והדובר האחרון כשפת אם נפטר בשנת 2009.
מריה מרגרטה קירך

חיים אישיים

מריה התחנכה מגיל צעיר על ידי אביה, שהאמין שמגיע לה השכלה השווה לזו של הצעירים באותה עת. לאחר מות אביה נמשך החינוך שלה על ידי דודה. מכיוון שמריה גילתה עניין באסטרונומיה מגיל צעיר, היא ניצלה את ההזדמנות ללמוד אצל כריסטוף ארנולד, אסטרונום שעבד כאיכר בסומרפלד, ליד לייפציג. היא הפכה לשוליה הבלתי רשמית של ארנולד ואחר-כך לעוזרת שלו.
בזכות ארנולד, הכירה מריה את האסטרונום והמתמטיקאי גוטפריד קירך, אחד האסטרונומים הגרמנים המפורסמים ביותר של אותה תקופה. ב-1962 התחתנו מריה וגוטפריד, ולאחר מכן נולדו להם ארבעה ילדים, אשר ללא יוצא מן הכלל המשיכו את דרכם בלימוד אסטרונומיה. גוטפריד המשיך ללמד את מריה אסטרונומיה, מכיוון שבאותה התקופה נשים לא הורשו ללמוד באוניברסיטאות.
מריה וגוטפריד עבדו יחד כצוות. למרות זאת, נתפסה מריה כעוזרת שלו ובכך זכתה לפחות הערכה. יחד הם ערכו תצפיות וביצעו חישובים כדי להפיק לוחות שנה. בשנת 1697, בני הזוג גם החלו לתעד מידע אודות מזג האוויר. הנתונים שנאספו על ידי בני הזוג קירך שימשו לייצור לוחות שנה, ובנוסף היו שימושיים לצורכי ניווט. האקדמיה המלכותית למדעים בברלין עסקה במכירות של לוחות השנה שלהם, שכללה מידע על מחזור הירח, השמש, ליקויי החמה ומיקום השמש וכוכבי לכת אחרים.

מחקר

ב-21 באפריל 1702, בעת תצפיותיה הליליות הרגילות, גילתה מריה כוכב שביט שלא היה ידוע קודם (מכונה: "כוכב השביט של 1702") ובכך הפכה לאישה הראשונה שגילתה תגלית שכזו. עם זאת, כוכב השביט לא נקרא על שמה מכיוון שבדומה לרוב הגילויים באותה תקופה בן זוגה גוטפריד לקח קרדיט על גילויו. ב-1710 הודה גוטפריד שלא הוא גילה את כוכב השביט וסיפר שאשתו רצתה לחקור כוכב שהוא ראה כמה לילות קודם ושצפתה בכוכב השביט לראשונה בזמן שישן. היא העירה אותו והוא אישר שזהו אכן כוכב שביט. למרות זאת, הכוכב לעולם לא נקרא על שמה.
מריה המשיכה לעסוק בעבודות חשובות באסטרונומיה ולפרסם ממצאים תחת שמה האישי. הפרסומים שלה כללו את התצפיות שלה על אורורה בורליס (1707), המחקר על הקשרים של השמש עם שבתאי ונוגה (1709) והמחקר על ההתקרבות של צדק ושבתאי (1712).
לאחר מותו של גוטפריד בברלין ב-25 ביולי 1710, ניסתה מריה לקבל את משרתו של בן זוגה המנוח, דבר שהיה נהוג באותה תקופה, ואמרה כי היא ביצעה את רוב העבודה בזמן שגוטפריד חלה במחלה אשר ממנה נפטר. היא נתקלה בסירוב ונשארה ללא הכנסה, אף על פי שעשתה מאמצים רבים לשכנעם. מריה סברה כי עתירותיה נדחו בשל מינה. עובדה זו נתמכת במידה מסוימת בכך שיוהאן היינריך הופמן, שהיה בעל ניסיון מועט ממנה, מונה למשרתו של בעלה.
מריה המשיכה בעבדותה האסטרונומית, המשיכה לפרסם מחקרים תחת שמה והמשיכה להנפיק לוחות שנה במקומות שונים ולימדה גם את בנה ובנותיה.
ב-1716 הפך בנה של מריה, כריסטפריד, למנהל המצפה של ברלין ובעקבות מותו של הופמן, מריה ובתה, קריסטין, הפכו לעוזרות שלו. חברי האקדמיה התלוננו שהיא לקחה תפקיד חשוב מדי בביקורים במצפה ודרשו ממנה להתנהג כמו עוזרת ולהישאר ברקע. מריה סירבה לעשות זאת ונאלצה לפרוש, ובעקבות זה נאלצה גם לוותר על ביתה, אשר שכן נמצא בשטח המצפה.
מריה המשיכה לעבוד ביחידות, אך התנאים הכריחו אותה בסופו של דבר להפסיק לעבוד כאסטרונומית והיא מתה בברלין ב-29 בדצמבר 1720. לאחר מותה ארבעת ילדיה המשיכה לעסוק באסטרונומיה.
פייר גאסלי

קריירת מרוצים

גאסלי החל להתחרות בשנת 2006 בקטגוריית המינימי באליפות צרפת בקארטינג. את עונת הבכורה סיים במקום ה-15. שנה לאחר מכן שיפר את מיקומו וסיים במקום השישי. בשנת 2008 התחרה באליפות צרפת לקאדטים. שנה לאחר מכן החל להתחרות בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 2011 עבר להתחרות במרוצי מכוניות חד-מושביות ולקח חלק באליפות צרפת בפורמולה 4 אותה סיים במקום השלישי. שנה לאחר מכן עבר להתחרות בפורמולה רנו 2 ליטר והשתתף בסבב האירופאי ובסבב הצפון-אירופאי של התחרות. שנה לאחר מכן עבר לקבוצת טק1 (Tech1). הוא זכה באליפות לאחר שהשיג שלושה ניצחונות וחמישה פודיומים נוספים. בעקבות הזכייה צורף לתוכנית הפיתוח לנהגים צעירים של קבוצת רד בול. כחלק מהתוכנית עבר להתחרות בפורמולה רנו 3.5 ליטר. את העונה סיים כסגנו של קרלוס סאינס, משתתף אחר בתוכנית של רד בול. 
בספטמבר 2014 ערך את הבכורה שלו בסבב ה-GP2. הוא הספיק לקחת חלק בששת המרוצים האחרונים של העונה, בהם לא צבר נקודות. בעונת 2015 עבר לקבוצת DAMS, בה התחרה לצידו של אלכס לין. את העונה סיים במקום השמיני עם 110 נקודות. לקראת עונת 2016 עבר שוב קבוצה, הפעם לפראמה האיטלקית. את העונה סיים כאלוף לאחר שניצח ארבעה מרוצים וסיים חמש פעמים נוספות בפודיום.
בשנת 2017 לקח חלק באליפות הסופר פורמולה היפנית. לאחר שישה סיבובים דורג במקום השני, בפער של חצי נקודה מהמוביל. ביולי אותה שנה לקח חלק בצמד מרוצי אליפות הפורמולה אי שהתקיימו בניו ג'רזי, כמחליפו של סבסטיאן בואמי.

פורמולה 1

גאסלי הוכרז כנהג מחליף בקבוצת רד בול בספטמבר 2015. את הבכורה בסבב הפורמולה 1 ערך שנתיים לאחר מכן, כשבגרנד פרי מלזיה תפס את מקומו של דניאיל קוויט בקבוצת טורו רוסו. את מרוץ הבכורה סיים במקום ה-14 ובסיומו התלונן על כך שמערכת מי השתייה ברכבו לא פעלה.
באוגוסט 2018 הודיע דניאל ריקארדו על עזיבת קבוצת רד בול בסיום העונה וגאסלי הוכרז כמחליפו. בעקבות האכזבה מהתוצאות שהשיג במהלך המחצית הראשונה של העונה הוחלט להחזירו אחרי 12 מרוצים לקבוצת טורו רוסו. את מקומו ברד בול לקח אלכסנדר אלבון.
Diamorphoses

יצירה

לאחר הקמת האולפן ליצירת מוזיקה אלקטרונית על ידי פייר שפר ב-1948, קסנאקיס התעניין באפשרות הטמונה במוזיקה קונקרטית ומוזיקה אלקטרואקוסטית. ב-1955, קסנאקיס החל לעבוד באולפן כחלק מקבוצת מחקר מוזיקלית. במקרה הספציפי של קסנאקיס, בדומה לשפר, הצלילים שהוקלטו ביצירותיו נלקחו ממנועים, רכבות וצלילים מכניים או טבעיים נוספים.
קסנאקיס הוציא אוסף הקלטות מיצירותיו עליהן עבד מהשנים 1957-1962 כש-Diamorphoses הייתה ליצירה הראשונה וכן גם המרכזית מביניהן. ב-1958, הציג קסנאקיס את היצירה לראשונה בבריסל.

ניתוח

כמו רבות מיצירותיו של קסנאקיס, יצירה זו גם מאופיינת ברקע מתמטי כשהיא מיישמת את עקרון פיזור נקודות אקראיות במישור. אורכה של היצירה הוא 6 דקות ו-57 שניות והיא הוקלטה על טייפ בן 2 ערוצים. בדרך כלל היצירה מושמעת בארבעה רמקולים.
הדרבי של וינה

היריבות 

שני המועדונים הגיעו משכונת היטצינג, מחוז 13, במערב וינה. היום לעומת זאת, אוסטריה משחקת באצטדיון פרנץ אימה בשכונת פאבוריטן, מחוז 10 שבדרום וינה בזמן שראפיד מארחת את משחקיה במערב העיר סמוך לפנציג (מחוז 14) באצטדיון אליאנץ.
ג'יסלה דולקו

קריירה

דולקו, ילידת טיגרה שבפרובינציית בואנוס איירס, זכתה בסבב הנוער בשלושה מתוך ארבעת הגראנד סלאם בזוגות, אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2000, אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2002 ווימבלדון בשנת 2001.
לאחר שהפכה לשחקנית מקצוענית בשנת 2001 המשיכה את הצלחה בזוגות וזכתה ב17 טורנירי זוגות כולל אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2011 עם פלאביה פנטה האיטלקייה, ובשנת 2010 הן גם זכו הטורניר המאסטרס בסוף העונה. בנוסף בשנת 2009 היא הפסידה בגמר אינדיאן ווילס בארצות הברית ביחד עם שחר פאר.
בנוסף בשנת 2011 הפסידה ביחד עם אדוארדו סוונק הארגנטינאי בגמר טורניר ארצות הברית הפתוחה.
ביחידות הישגיה לא היו טובים כמו בזוגות אך במרבית הקריירה היא הייתה ב50 שחקניות הטובות בעולם. זכתה ב־4 טורנירי WTA כולל בודפשט ופורט הילס (2007), פאס (2008) ואקאפולקו (2011). ניצחונותיה הגדולים כוללים ניצחון על מריה שראפובה וסמנתה סטוסור.

פרישה וחיים אישיים

דולקו פרשה מהסבב המקצועני ב-18 בנובמבר 2012, בגיל 27. כשפרשה היא דורגה במקום ה־306 בעולם ביחידות.
היא נשואה לכדורגלן הארגנטינאי, פרננדו גאגו, שמשחק כיום במועדון הכדורגל ולנסיה.
אלכסנדר דאלה אואן

ביוגרפיה

דאלה אואן נולד בברגן.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים דאלה אואן במקום 21 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.25 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 סיים דאלה אואן במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.29 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 זכה דאלה אואן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.63 דקות, אחרי רומן סלודנוב מרוסיה (1:00.61 דקות) ולפני אולג ליסוגור מאוקראינה (1:00.64 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיים דאלה אואן במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.67 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:00.34 דקות (שהייתה מספיקה למדליית ארד). נוסף לכך, הוא סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.63 דקות ובמקום 21 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.48 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכה דאלה אואן ב-3 מדליות  זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אירופי חדש של 59.76 שניות, לפני הוג דובוסק מצרפת (59.78 שניות) וליסוגור (1:00.53 דקות) מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.53 שניות, אחרי ליסוגור (27.43 שניות) ולפני אלסנדרו טרין מאיטליה (27.64 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.74 דקות, אחרי גרגורי פלקו מרוסיה (2:09.64 דקות) ולפני דובוסק (2:09.91 דקות). בשני משחים אלו קבע שיא נורווגי חדש.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה דאלה אואן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.20 שניות, אחרי קוסוקה קיטאג'ימה מיפן שקבע שיא עולם חדש של 58.91 שניות ולפני דובוסק (59.37 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.30 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיים דאלה אואן במקום 13 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.90 שניות ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.78 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, בשנת 2010 זכה דאלה אואן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 59.20 שניות
לפני דובוסק (1:00.15 דקות) ופביו סקוצולי מאיטליה(1:00.41 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.68 דקות, אחרי דניאל גיורטה מהונגריה שקבע שיא תחרות חדש של 2:08.95 דקות ולפני דובוסק (2:11.03 דקות)
למרות סערת הרגשות הקשה שבה היה נתון דאלה אואן בשל מתקפת הטרור שנערכה יומיים לפני אליפות העולם בשחייה שנערכה בשנגחאי, סין בשנת 2011 ושבה נרצחו 76 אנשים, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 58.71 שניות, לפני סקוזולי (59.42 שניות) וקמרון ואן דר בורג מדרום אפריקה (59.49 שניות) ובמקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.43 שניות. תוצאתו ב-100 חזה הייתה הטובה ביותר שנקבעה אי פעם ללא חליפת שחייה מהסוג שנאסר ב-2010. הייתה זו מדליית הזהב הראשונה של נורווגיה באליפות העולם בשחייה.
ב-30 באפריל 2012 נפטר דאלה אואן מהתקף לב במהלך מחנה אימונים לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 שנערך באריזונה. ההתקף נגרם ממחלת לב כלילית שלא אובחנה.
נורית גפן

ביוגרפיה

גפן היא יחצ"נית, חברת מערכת ומפיקת טלוויזיה, הן בערוצים המסחריים, בהם הערוץ השני, והן בערוצי הכבלים, בהם ערוץ 8. בשנת 2003 השתתפה בסרט "זהירות מצלמה" לצד יהודה ברקן וג'וזי כץ. באותה שנה השתתפה בסרט תיעודי על חיי בנה, "אביב", שרובו ערוך מחומר אותו צילמה בעצמה יחד עם בנה לאורך הנקודות החשובות בקריירה שלו. בשנת 2005 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של גור בנטביץ' "בסימן ונוס" לצד גורי אלפי, נטע גרטי ויהודה לוי. בשנת 2007 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "הבלוגרים" אשר שודרה בערוץ הילדים. בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הריאליטי "אף פעם לא מאוחר" של "רשת".

חיים אישיים

גפן זכתה לפרסום ולחשיפה רבים עקב היותה אשתו של היוצר יהונתן גפן ואמם של השחקנית שירה גפן והמוזיקאי אביב גפן. בשנות השבעים נהפך בית המשפחה למוקד חשיפה, וקשיי משפחתה של גפן היוו עניין תקשורתי רב בעיתונים כמו "העולם הזה". לאורך השנים נהפכה גפן לדמות ציבורית, כשהתראיינה רבות על משפחתה הידועה, והודתה על תפקודה הלא יציב כאם לילדיה. גם גירושיה מיהונתן גפן היו מקור לעניין תקשורתי רחב.