google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ספר מסקליין

במלחמת העולם השנייה

מסקליין הצטרף לצבא הבריטי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובמסגרת הכשרתו בחיל ההנדסה הוא עסק בעיקר בתחום הונאה צבאית והסוואה. ב-1941 נשלח מסקליין למצרים והוצב ביחידת מודיעין מיוחדת שהוקמה על ידי ארצ'יבלד ויוול כדי לבצע פעולות של הטעייה ומודיעין מסכל.
עם הגעתו ליחידה אסף סביבו מסקליין צוות של עוזרים שכלל מהנדסים, כימאים, חשמלאים, נגרים וציירים, שזכו לכינוי "כנופיית הקסם" (Magic Gang).
מסקליין ואנשיו החלו לעבוד על שיטות תחבולה שונות כדי להטעות את הצבא הגרמני. הם השתמשו בקרשים ויריעות בד כדי לגרום לג'יפים להראות כמו טנקים, או לחלופין לגרום לטנק להראות כמשאית תובלה תמימה, ופיתחו שלל דרכים לזיוף והסוואה של כלי רכב במדבר.
אחד הפרויקטים הגדולים של מסקליין היה הקמת דגם מזויף של העיר אלכסנדריה, כשלושה קילומטרים ממיקומה האמיתי. העיר המדומה כללה אורות, רחובות ובניינים, ואפילו מגדלור, וכך הטייסים הגרמנים שיצאו להפציצה בלילות הטילו את מטענם הרחק מאלכסנדריה האמיתית.
בנוסף לכך, מסקליין בנה לאורך תעלת סואץ שורה של מראות ענק מסתובבות, שסינוורו את טייסי האויב וגרמו להם להחמיץ את המטרה.
ב-1942 לקח מסקליין חלק גדול ב"מבצע ברטראם" שהתרחש לפני הקרב באל-עלמיין. משימתו הייתה לגרום לכוחות הגרמנים, בפיקודו של ארווין רומל, לחשוב שההתקפה הבריטית תגיע מהדרום, כשלמעשה תכנן הגנרל מונטגומרי לפתוח במתקפה מהצפון.
הטנקים שהמתינו בגזרה הצפונית הוסוו כמשאיות, ובדרום יצרו אנשיו של מסקליין אלפי טנקים מזויפים, מסילות ברזל וקווי מים מדומים, כך שנראה שכוח בריטי גדול מתאסף בדרום.
כנופיית הקסם סיימה את תפקידה אחרי הקרב, ומסקליין שב לאנגליה בתחושה שהוא ויחידתו לא זכו להערכה הראויה להם. מסקליין ניסה לחדש את קריירת הבימה שלו אך ללא הצלחה רבה, ומאוחר יותר עבר לקניה, שם נפטר בשנת 1973.
נתן סלור

ביוגרפיה

סלור נולד בתל אביב, לבנימין (בנץ') סלור ולמשוררת תרצה אתר. סבו היה המשורר נתן אלתרמן וסבתו, השחקנית רחל מרכוס.
לאחר שירותו הצבאי, למד סאונד בבית הספר של יואב גרא. לאחר מכן, למד בבית הספר רימון, במגמת הלחנה ועיבוד. את המשך השכלתו המוזיקלית רכש במשך מספר שנים אצל המורות לפיתוח קול רחל הוכמן וחנה הכהן. בנוסף, למד את אמנויות המשחק במשך שלוש שנים בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
סלור מופיע כזמר, נגן, מלחין ושחקן בערבי משוררים רבים, ערבי ספרות ותיאטרון, וערבי מחווה העוסקים בעיקר בקלאסיקה הישראלית. במסגרתם הופיע עם חנה מרון, אהובה עוזרי, מוני אמריליו, דן אלמגור, לאורה ריבלין, שילה פרבר, ערן צור ורבים אחרים. סלור השתתף בפסטיבלים שונים בהם פסטיבל ישראל, פסטיבל הפסנתר, פסטיבל עין גב, פסטיבל תיאטרון קצר, פסטיבל מטולה לשירה, פסטיבל ימי-זמר, פסטיבל אשה, פסטיבל הליקון לשירה ועוד.

דיסקוגרפיה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו.

אלבומים

בשנת 2006 יצא אלבום הסולו הראשון שלו "25 שעות", אותו יצר עם המוזיקאית יסמין אבן ועם המפיק המוזיקלי אלי אברמוב. האלבום כלל שיתופי פעולה עם הפזמונאי מאיר גולדברג, ארקדי דוכין, רונה קינן וקרני פוסטל.
באלבומו השני "לא זוכר את אתמול" (2011) – גם הוא פרי יצירה משותפת של סלור, אבן ואברמוב – השתתפו רוני אלטר, אלונה דניאל, ערן צור, עפר בשן, קוואמי וכן הזמרת ג'וזי כץ שחזרה לאולפן ההקלטות אחרי למעלה מעשור והקליטה לראשונה שיר בשפה האנגלית – "After All the Love Is Gone" שזכה גם לגרסת רמיקס של עופר ניסים.
במהלך שנת 2017 עבד על מיני-אלבום בשיתוף המוזיקאי אלון לוטרינגר. סינגל ראשון מהאלבום – "האור בחלון" – יצא במרץ 2017.
טופלו (מיסיסיפי)

היסטוריה

השטח שעליו נבנתה העיר אוכלס מאות שנים על ידי שבטים אינדיאניים ילידים דוברי שפות מוסקוג'יות (או "קריק"), בני צ'יקאסו ובני צ'וקטו. עד שנת 1830 הם גורשו ממקום מולדתם על ידי המתיישבים הלבנים.
ב-26 במאי 1736 התנהל באזור קרב אקיה, בין הבריטים ובני בריתם בני צ'יקאסו, לבין צרפתים ובני בריתם מבני צוק'טו.
המקום נחצה על ידי דרך נאצ'ז, העוברת בין היערות ושימשה בעבר את האינדיאנים ובמאה ה-18 חיברה את חופי מפרץ מיסיסיפי עם גדות קמברלנד. קדם לעיר הנוכחית יישוב קטן מסחרי בשם גאם פונד (Gum Pond, "ביצת הגומי"), שהוקם על ידי האנגלים.
טופלו קיבלה מעמד של עיר בשנת 1870 ונקראה כך לפי העץ המקומי טופלו-אוגצ'ה (Nyssa aquatica), מין השייך למשפחה Nyssaceae. באותה שנה מנתה העיר 618 תושבים.
בימי מלחמת האזרחים האמריקאית, ביולי 1864 התחולל במקום קרב טופלו שבו ניצח צבא האיחוד בפיקוד הגנרל אנדרו ג'קסון סמית' את כוחות הקונפדרציה תחת פיקודו של נייתן בדפורד פורסט. אחרי מלחמה קו רכבות הביא לטופלו רווחה וצמיחה.
בשנת 1936 הוכה היישוב על ידי טורנדו, אחד הקטלניים ביותר בתולדות ארצות הברית. הסופה הרסה 48 בניינים ציבוריים ומעל 200 בתים, הרגה 216 בני אדם וגרמה לפציעתם של עוד 700. מכיוון שבאותם הימים לא נהגו לרשום גם את הפגיעות באוכלוסייה השחורה, יש סבורים שהאבדות היו עוד יותר קשות. הסופה הכתה באישון לילה והחריבה אזורי מגורים רחבים בצפון העיר. הזמר אלביס פרסלי שהיה אז תינוק נמנה עם הניצולים.

דמוגרפיה

לפי המפקד משנת 2010 העיר מנתה 35,456 תושבים, 13,602 משקי בית, ו-8,965 משפחות שגרו בה. ההרכב האתני-גזעי היה כדלהלן: 58.7% "לבנים", 36.8% אפרו-אמריקאים, 0.1% ילידים אמריקאים, 1% "אסיאתיים", 0.01% בני איים מן האוקיינוס השקט, 2% "מגזעים אחרים", 1.4% "בני כלאים". 3.5% היו "היספניים" מגזעים שונים.
ישיבת נחלת הלויים

יסוד הישיבה

ישיבת נחלת הלויים הוקמה בשנת 1986 על ידי הרב ישראל מאיר וייס חתנו של הרב חיים שמואלביץ, בסיוע תושב שכונת נוה שאנן בחיפה שלמה טופורוביץ, הישיבה הוקמה במבנה עץ של בית כנסת שנוהל על ידי משפחת טופורוביץ ונקראה נחלת הלויים, מאחר שמשפחת טופורוביץ' הם לויים. בטקס חנוכת הבית למבנה הקבע של הישיבה שנתיים לאחר מכן השתתף ונשא דברים הרב אלעזר מנחם שך. מבנה הקבע הוקם על מקומו של בית הכנסת ומאז הורחב מספר פעמים ונוספו לו קומות. הקבוצה הפותחת כללה בחורים בגיל הקיבוץ מישיבת פוניבז'.
הרב אורי וייסבלום משמש כמשגיח של הישיבה, ושם דגש על לימודי המוסר בישיבה. כמו כן מכהנים כר"מים בישיבה: הרב חיים זלמן קופרמן בנו של הרב יהודה קופרמן, הרב אברהם אליהו וינקלר, הרב אליהו ארנפרויד והרב אברהם משה קירשנבוים.
מנהל הישיבה הוא הרב ישראל יעקובוביץ' בן הרב יעקובוביץ' רבה של הרצליה, מלבד הניהול האדמיניסטרטיבי, הוא גם אחראי על הרישום = סינון וקבלת בחורים לישיבה.

התפתחות הישיבה

סביב הישיבה התרחבה הקהילה החרדית, והוקמו באזור כוללים, שחלקם יועדו לבוגרי הישיבה. עמיחי ועמנואל טופורוביץ' בניו של שלמה ממייסדי הישיבה, הם אנשי עסקים אמידים המתגוררים בארצות הברית, והם מסייעים לישיבה כלכלית.
הישיבה פתחה במהלך קיץ תשע"א סניף בעפולה בהוראת הרב שטיינמן. שמה "הישיבה הגדולה עפולה" (מכונה 'נחלת עפולה'). בראשות הישיבה עומדים בוגרי הישיבה בחיפה, ראש הישיבה הוא הרב רפאל בלום, המשגיח הוא הרב בנימין ברויאר.
ביינברידג' קולבי

ביוגרפיה

קולבי נולד בסנט לואיס, מיזורי וסיים את לימודיו בויליאמס קולג' ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. הוסמך לעריכת דין במדינת ניו יורק.
בשנים 1901–1902 היה קולבי חבר בית הנבחרים למדינת ניו יורק. הוא עסק במשפטים ועבד בעריכת דין. בשנת 1917 מונה לעוזר לשר המשפטים האמריקני לענייני חוק הסחר החופשי. באותה שנה נשלח קולבי כנציג הממשל לכינוס מדינות ההסכמה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1920 מונה קולבי למזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלתו של הנשיא וודרו וילסון. כהונתו נמשכה כשנה, לאחריה הסתיימה כהונתו של וילסון, ובמהלכה הציג קולבי חזית אחידה עם הנשיא ותמך במדיניותו בעת שוילסון סבל מקשיים בריאותיים ושבץ. קולבי תמך בחבר הלאומים בשלביו הראשונים והיה הראשון בממשל האמריקני שלא הכיר באופן רשמי ברוסיה הקומוניסטית (אי ההכרה נמשכה עד 1933).
לאחר סיום כהונתו חזר קולבי לעסוק בעריכת דין. בשנים 1921–1923 הוא הועסק במשרד עורכי הדין של וודרו וילסון.
ביחוב (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ביחוב 35,148 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 30,225 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 92.46% בלארוסים, 5.61% רוסים, 1.24% אוקראינים ו-0.69% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (72.68%) ורוסית (26.09%).
דיווח חסר של העובדות

דיווח חסר של העובדות הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו מוצע הסבר תמוה לעובדה מפתיעה או מסתורית רק משום שלא כל העובדות הנלוות דווחו. העובדות הנוספות מצביעות על הסבר רגיל לחלוטין לעובדה. כשל זה מתואר לראשונה על–ידי ג'ון סטוארט מיל בספרו "מערכת לוגית" משנת 1843.
כשל "דיווח חסר של העובדות" אופייני לפסבדו-מדעים. לדוגמה, ספריו של אריך פון דניקן בנויים בעיקרם על שילוב של כשלי דיווח חסר ודיווח יתר של העובדות. גם סיפורי "מעגלי התבואה" ודיווחי העב"מים מבוססים בעיקרם על דיווח חסר של העובדות.
רביעיית פגניני

רביעיית פאגאניני הייתה רביעיית מיתרים וירטואוזית שייסד הכנר הראשון שלה, הנרי טמיאנקה ב-1946. שם הרביעייה נגזר מכך, שכל ארבעת כליה, שנבנו על ידי אנטוניו סטרדיווארי (1737-1644) היו לפנים רכושו של הכנר והמלחין האיטלקי ניקולו פאגאניני (1840-1782).

ראשית דברים

בשנת 1945 פגש טמיאנקה את הצ'לן הנודע רוברט מאס, שניגן עם רביעיית פרו ארטה. מאס השיג כבר את תמיכתה של מרת ויליאם אנדרוז קלארק, שגילתה עניין בהקמת רביעיית מיתרים חדשה. בינתיים נתנה פטרונית המוזיקה הקאמרית המפורסמת, אליזבת ספראג קולידג', את חסותה לביצוע של טמיאנקה למחזור הסונאטות לכינור של בטהובן בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה, עם הפסנתרן לאונרד שור, וגם היא גילתה עניין במיזם.
מאס ראה את ארבעת כלי הסטרדיוואריוס של פגניני בחנות של אמיל הרמן בניו יורק, וסיפר עליהם למרת קלארק, שמיהרה לרכוש את הכלים המצוינים בטיבם לשימוש הרביעייה. גוסטב רוסלס (Gustave Rosseels), כינור, ורוברט קורט (Robert Courte), ויולה, נענו ללא היסוס להזמנות להשלים את ההרכב, ועד מהרה הוכרזה הופעתם במילים "רביעייה גדולה נולדה על אדמת אמריקה." טמיאנקה התייחס להרכב כ"יורש הרוחני של רביעיית פרו ארטה".
בעונת 1947-1946 ניגן ההרכב את כל רביעיות המיתרים של בטהובן בספריית הקונגרס; אנשים התייצבו בתור בשעה 5:00 לפנות בוקר כדי להשיג כרטיסים לקונצרטים, ואלה אזלו תוך שעה. חוזה הקלטות עם חברת RCA ויקטור בא בעקבות הקונצרטים, והביצוע לשלוש רביעיות "רזומובסקי" אופוס 56 של בטהובן זכה בפרס תעשיית ההקלטות להקלטה הטובה ביותר לשנת 1947.
הרביעייה קבעה את משכנה בלוס אנג'לס, קליפורניה. בחזרות נהגו חברי הרביעייה לדבר ביניהם בצרפתית. סיפור התהוותה של רביעיית פגניני מתואר ביתר פירוט בספרו של הנרי טמיאנקה "Facing the Music".

קריירה

במשך 20 שנות הקריירה הבינלאומית שלה, הופיעה רביעיית פגניני ברציפות בערים גדולות וקטנות ברחבי ארצות הברית, כמו גם באולמות קונצרטים מפורסמים בעולם. הם הופיעו עם ארתור רובינשטיין, אנדרס סגוביה, קלאודיו אראו וגארי גראפמן. הקלטותיהם כללו את רוב הרביעיות של בטהובן ואת אלה של פורה, ורדי, דביסי, ראוול ואחרים (ראו רשימת הקלטות למטה). כמו כן ניגנו ביצועי בכורה עולמיים של יצירות מאת דריוס מיוף מריו קסטלנואובו-טדסקו, אלברטו חינסטרה ובנג'מין ליס.
מסע הנשים לשלום

מסע הנשים לשלום (באנגלית: The Women's Peace Crusade) הייתה תנועה עממית סוציאליסטית שפעלה ברחבי בריטניה, בין השנים 1916 ל-1918. המטרה המרכזית שלה הייתה להפיץ את הרעיון של "שלום בין אנשים" כדרך לסיים את מלחמת העולם הראשונה ללא פיצויים וסיפוח שטחים. 
התנועה הוקמה בגלאזגו ביולי 1916, ונרשמה באופן רשמי ב-10 ביוני 1917. מאוחר יותר היא התרחבה ברחבי בריטניה ובשיאה הפעילות היו לה 33 סניפים. מסע הנשים לשלום ארגן הפגנות בלידס ברדפורד, לסטר, ברמינגהאם ולנקשייר. אף על פי שלמסע הנשים לשלום היה מספר משמעותי של תומכות, הממשלה והמשטרה התנגדו לפעילות התנועה וחברותיה.

תחילת הפעילות

מסע הנשים לשלום, המכונה לעיתים גם מסע הנשים למשא ומתן לשלום (Women's Peace Negotiation Crusade), מקורו בדרום גלאזגו בהפגנה שנערכה ב-23 ביולי 1916, בהשתתפות 5,000 אנשים. ההפגנה אורגנה על ידי הלן קרופורד (Helen Crawfurd), פעילה פמיניסטית, קומוניסטית בת מעמד הפועלים שהובילה גם את שביתת שכר בגלאזגו ב-1915. המניע להפגנה היה מכתב שפרסם בעיתון Labour Leader המבקר את הנשים שהן לא מארגנות פעולות מחאה. המפגשים הראשונים התקיימו בחלקים שונים של העיר גלאזגו, ולאחריהם התקיימו פגישות רחוב, תהלוכות, מכירת תגים והפצה של עלונים.

מטרות

הדרישה המרכזית מסע נשים לשלום היה להביא לסיום מיידי של מלחמת העולם הראשונה באמצעות משא ומתן. בפרסומים  של התנועה פורטו מטרות המשנה: לאפשר לכל מדינה לבחור את צורת הממשל המתאימה לה, לקדם פיתוח ושגשוג לכל המדינות, לאפשר גישה לשוקי העולם ולחומרי גלם. הן יצאו נגד התפיסה הקולוניאליסטית שלמדינות אירופה יש זכות לכיבוש וסיפוח, הן התנגדו לניסיון לשמר או להגדיל את הגבלות הסחר, ולכל ניסיון לכפות פיצויים על כל אומה. כמו כן, מסע נשים לשלום תמך בהגבלת החימוש וחיזוק ארגונים בינלאומיים במטרה ליצור הבנה משותפת של אינטרסים משותפים שהן כינו "שלום של אנשים".

חברות

מסע נשים לשלום היה מבין תנועות השלום הגדולות בגלאזגו במהלך מלחמת העולם הראשונה. לתנועה נודעה תמיכה רחבה בקרב מעמד הפועלים והיא נחשבה לתנועה עממית.
הלן קרופורד הייתה אחת ממייסדות מסע הנשים לשלום וייסדה את הסניף בגלאזגו של ליגת נשים בינלאומית לשלום ולחרות. בהמשך היא חזרה בה וטענה כי מעולם לא הייתה פציפיסטית אלא סוציאליסטית בינלאומית עם שנאה עמוקה למלחמה ולאכזריות הנוראית והבזבוז שקשור אליה. חילוקי דעות בין חברות ממעמד הביניים לחברות מעמד הפועלים בסניף של ליגת נשים בינלאומית לשלום חרות בגלאזגו הובילה את קרופורד וחברות נוספות להקים את מסע הנשים לשלום. בעוד ליגת נשים בינלאומית לשלום ולחרות נפגשה אחת לחודש לדיונים ושיחות, מסע הנשים לשלום פעל בקרב מעמד הפועלים והעביר מסרים אנטי מלחמתיים בפעולות הסברה במרחב הציבורי. 

האופוזיציה

מסע הנשים לשלום ספג ביקורת מעיתונות ופעילי ימין שמרנים. עיתון הימין מורנינג פוסט תיאר את התנועה בשם "אחד ארגוני התעמולה הפעילים ההרסניים ביותר במדינה". ב-11 באוגוסט 1917, צעדה של כ-1,200 נשים בלנקשייר נתקלה בהפגנת תמיכה במלחמה של 15,000 איש. המפגינים החלו להתעמת עם נשים ולצעוק לעברן "בוגדות! רוצחות!". רק נוכחות המשטרה עצרה את המפגנים מלפגוע פיזית בחברות מסע הנשים לשלום.
זבזדה זווניגורוד

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 2004 ביוזמת מושל מחוז מחוז מוסקבה דאז, בוריס גרומוב וראש עיריית זווניגורוד לאוניד סטאביצקי.
רק עונה אחת לקח לקבוצה, בהדרכת אלכסיי מולוטקוב ולאחר מכן ויטאלי קרוחין, כדי להעפיל לליגה הבכירה של אליפות רוסיה. בעונת הבכורה שלה  (2005/06) הקבוצה סיימה במקום השלישי וכבר אז היה, ברור שהקבוצה מכוונת גבוה.
לאחר סיום העונה הוזמן יבגני טרופילב לכהן כמאמן ראשי, לאחר שאימן קודם את נבחרת רוסיה ואת אחד, ממועדוני הכדוריד המעוטרים ברוסיה "לאדה" טוליאטי. באותו הזמן רבים מהשחקניות בטוליאטי עברו לזווניגורוד, בעיקר שחקניות מנוסות כמו אוקסנה רומנסקאיה, נטליה שיפילובה ונגינה סאידובה, אליהם צורפה ממועדוני הכדוריד הדנים הרכזת אירינה פולטוראצקאיה ואנה קארייבה.
עונת 2006/07 הייתה עונת שיא ניצחון עבור "זבזדה" שזכתה באליפות רוסיה בתיקו וגם בגביע פדרציית הכדוריד האירופית (EHF). בשנה שאחריה, הקבוצה לא הצליחה להגן על תוארת אלופת רוסיה, כשהיא מפסידה לקבוצת "לאדה" בסדרת הגמר של האליפות, אבל הקבוצה התמודדה בהצלחה בתחרויות אירופיות וזכתה בליגת האלופות.
ב-14 בפטמבר 2008 "זבזדה" זכתה, בטורניר יוקרתי נוסף — אליפות אירופה למועדונים (גביע האלופות). היא גברה בחצי הגמר על בת ארצה, דינמו ולגוגרד (23:21) ובגמר הביסה את "היפו" האוסטרית (28:27). עונה לאחר מכן היא נכשלה בהגנה על התואר וסיימה את העונה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
בשנים 2008-2010 חניכותיו של יבגני טרופילוב סיימו כסגניות האלופה ובעונת 2010/11 בפעם הראשונה מזה שש שנים היא לא סיימה באחד משלושת המקומות הראשונים. בקיץ 2011 לתפקיד המאמן הראשי מונה המאמן הקרואטי, זדראבקו זובקו, שזכה במדליית זהב באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, אך גם הוא לא הצליח להשיב את הקבוצה לגדולתה. בעונת 2012/2013 לקבוצה הצטרפו שחקניות הנבחרת הלאומית של רוסיה ושחקניות זרות והקבוצה חזרה להתמודד בליגת האלופות. באליפות רוסיה, למרות ההרכב חזק, "זבזדה" לא הצליחה להעפיל לגמר והפסידה ל"דינמו" וולגוגרד. התבוסה הביאה לפיטוריו של הקרואטי.
באפריל 2013, הקבוצה בהדרכת אלכסנדר רבה, סיימה את עונת 2012/2013 במקום השלישי. בשנה שלאחר מכן, למרות עזיבתם של שחקנים זרים, "זבזדה" זכתה בגביע הרוסי והעפילה עד לגמר גביע המחזיקות האירופי אך הפסידה לקבוצת "ויבורג". בסתיו 2014 בפעם הראשונה בהיסטוריה זבזדה זכתה בסופר קאפ הרוסי, אחרי שגברה על אלופת רוסיה, "דינמו-סינארה". עונת 2015/2016 הייתה אחת הגרועות בתולדותיה. רצף של פציעות, שהשפיע בסופו של דבר, על כושר הקבוצה גרם לכך שבפעם הראשונה בהיסטוריה הקבוצה התקשתה להעפיל לחצי הגמר ונותרה ללא השתתפות במפעל אירופי. בסוף העונה, המאמן אלכסנדר רבה ואיתו השחקניות: אוקסנה קורולייבה, יקטרינה מארניקובה, אירינה אנטונובה ויאנה אוסאקובה.
לקראת עונת 2015/2016, מונה אלכסיי גובאנוב למאמן. תחתיו הקבוצה סיימה במקום הרביעי וחזרה להשתתף במפעל האירופי, בעקבות זכייתה של "רוסטוב-דון" בגביע פדרציית הכדוריד האירופית.
דב שיאון

ביוגרפיה

נולד בשם דב שטייגר ב-1921 בזקרפטיה, שבאותהּ תקופה הייתה בשלטון צ'כוסלובקיה. בגיל 20 עלה לארץ ישראל, התנדב לארגון "ההגנה", ובמלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי. במלחמת העצמאות השתייך לחטיבת עציוני, ולחם עמהּ בקרבות בירושלים. לאחר המלחמה סיים את קורס הקצינים הראשון שנערך בצה"ל. ב-1951 יצא לשנת לימודים באנגליה, ואחר כך מילא תפקידי מטה והדרכה. במלחמת סיני שירת במטה חטיבת הצנחנים בפיקודו של אריק שרון.
ב-1959 יצא שיאון לשליחות מטעם משרד החוץ בשגרירות ישראל בלונדון, תפקיד שבו כיהן עד 1963. לאחר שובו ארצה למד במכללה לביטחון לאומי ושירת בהּ כמדריך. שימש כקצין הקישור לכוחות האו"ם ובמלחמת ששת הימים הצטרף למטה אוגדה 38 בפיקודו של שרון. לאחר המלחמה מונה לנספח צבאי בבלגיה, הולנד וצרפת. ב-1972 מונה לעוזר ראש אגף התכנון. לאחר מלחמת יום הכיפורים שימש עוזרו של אהרן יריב בדיוני הפרדת הכוחות עם מצרים בק"מ ה-101 והיה סגנו של מוטה גור במשלחת הישראלית לועידת ז'נבה (1973).
שיאון התמנה לדובר צה"ל ביוני 1974 לאחר שקודמו בתפקיד אפרים פורן נקרא לשמש כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה הטרי יצחק רבין.
ב-1976 חזר להדריך במכללה לביטחון לאומי וב-1979 התמנה לסגן מפקד המכללה. לאחר החתימה על הסכם השלום בין ישראל למצרים מונה שיאון לעמוד בראש הוועדה המשותפת לישראל ומצרים לאכיפת ההסכם. ב-1984 מונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים של צה"ל. השתחרר ב-1986.
שיאון היה נשוי ליעל דיין, שאותה הכיר בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים כששירתה באוגדת שרון. חתונתם נערכה ב-14 ביוני, ימים ספורים לאחר תום המלחמה, ובאותו אירוע נישאו גם אהרונה ואסי דיין. את החופה ערך הרב הצבאי הראשי שלמה גורן.
שיאון נפטר ב-2003 לאחר שסבל שנים ארוכות ממחלת פרקינסון.
נדב לוטן

ביוגרפיה

לוטן התגייס לחיל השריון ושירת כלוחם וכקצין בחטיבה 7. בשנים 1996–1997 פיקד על פלוגה ו' של גדוד 77. בינואר 1997 נקרא למלא את מקומו של מפקד פלוגה מ' מגדוד רומח 75 של החטיבה שערק מהקו בלבנון. הוא פיקד על מוצב הבופור ועל הפלוגה במשך כחודש וחצי, כולל באסון המסוקים, שבו התרסקו שני מסוקים שאחד מהם היה מיועד לבופור. פלוגה מ' שבפיקודו איבדה חמישה לוחמים. ובאירוע דלעת שבו נהרג חייל נוסף מפלוגה מ' ושלושה נפצעו. 
בסוף שנת 1997 התמנה לסגן מפקד גדוד בקורס קציני שריון, שירת כעוזר קצין אג"ם עוצבת געש. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל פיקד על גדוד 75 בחטיבה 7 (כולל במהלך ההתנתקות) ומפקד גדוד 532 בחטיבה 460, חטיבת ההכשרות של חיל השריון. בהמשך שירת כקצין אג"ם של אוגדת אזור יהודה ושומרון ומפקד בקורס מפקדי גדודים. ביולי 2009 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 600, ושימש בתפקיד עד יוני 2013 ובמקביל שירת כראש מחלקת תורת חיל שריון במפקדת קצין שריון ראשי. ביוני 2013 מונה למפקד חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מבצע צוק איתן. תשעה מחיילי החטיבה נהרגו במהלך המבצע. בשנת 2015 מונה לקצין אג"ם פיקוד צפון, ושימש בתפקיד עד מאי 2017. ב-16 במאי 2017 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת המפץ.
באפריל 2019 מונה למפקד מל"י
לוטן בוגר תואר ראשון במשפטים ומִנהל יזמות עסקית בהצטיינות במרכז הבינתחומי הרצליה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. נשוי ואב לארבעה.
הסכם קלוג-בריאן

הסכם קלוג-בריאן (הידוע גם בשם "ההסכם לשלום עולמי") נחתם ב-27 באוגוסט 1928 על ידי 15 מדינות. ההסכם היה הצהרה למניעת שימוש במלחמה תוקפנית ואסר על שימוש במלחמה כמדיניות לאומית למעט במקרה של הגנה עצמית.

חתימה ואישרור

טיוטה ראשונה של ההסכם הופצה בין המדינות באפריל 1928. ההסכם נקרא על שם מחבריו מזכיר המדינה האמריקאי פרנק קלוג ושר החוץ הצרפתי אריסטיד בריאן. בעקבות הערות של בריטניה, הוכנס לתוך ההסכם סעיף הקובע שאם אחת המדינות פותחת במלחמה פוקעת המחויבות של שאר המדינות החתומות. ביולי 1928 הופץ ההסכם בין 15 מדינות ולאחר שאלו הסכימו לחתום עליו אורגן טקס החתימה בפריז. לטקס החתימה הוזמנה קבוצה מצומצמת של מדינות נבחרות, ואחרות לא הוזמנו על אף בקשתן. שאר המדינות הוזמנו לאשרר את ההסכם עד כניסתו לתוקף. במהלך הטקס הוקרא נוסח האמנה וחמש עשרה הנציגים חתמו על שני הנוסחים הרשמיים, באנגלית ובצרפתית. 
חמש עשרה המדינות החתומות היו: ארצות הברית, צרפת, איטליה, יפן, רפובליקת ויימאר (גרמניה), פולין, צ'כוסלובקיה, בלגיה ושבע מדינות חבר הלאומים הבריטי: הממלכה המאוחדת, אירלנד, דרום אפריקה, הודו, אוסטרליה, קנדה וניו זילנד.
תאריך כניסת ההסכם לתוקף נקבע ל-24 ביולי 1929 והוא נרשם בסדרת האמנות של חבר הלאומים ב-4 בספטמבר 1929.
ההסכם אושר על ידי הממלכה המאוחדת ב-2 במרץ 1929. בארצות הברית, ההסכם אושר על ידי הסנאט ברוב של 85 נגד 1. 
לאחר החתימה הודיעו מדינות רבות על הצטרפות לאמנה. ברית המועצות הודיעה באוגוסט 1928 באיגרת מפורטת על הסכמתה להסכם, והייתה המדינה הראשונה לאשרר את ההסכם באופן רשמי, בספטמבר 1928. באותו זמן הודיעו על הצטרפות גם יוגוסלביה, רומניה, פורטוגל ושווייץ. בתחילת ספטמבר הודיעו על הצטרפות גם: סין, דנמרק, ליטא וטורקיה. עד כניסתו לתוקף הצהירו על קבלת ההסכם גם אפגניסטן, אלבניה, אוסטריה, בולגריה, הרפובליקה הדומיניקנית, מצריה, אסטוניה, אתיופיה, פינלנד, גואטמלה, הונגריה, איסלנד, לטביה, ליבריה, הולנד, ניקראגואה, נורווגיה, פנמה, פרו, פורטוגל, סיאם ושוודיה. 
מאוחר יותר הצטרפו גם איראן, יוון, הונדורס, צ'ילה, לוקסמבורג, העיר החופשית דנציג, קוסטה ריקה, וונצואלה. 
בשנת 1971 הצטרפה גם ברבדוס להסכם.

השפעה

חתימת ההסכם זכתה לפרסום רב בעולם ותקוות לסיום עידן המלחמה. עם זאת, היו שהזהירו שחתימת ההסכם, ללא פתרון הבעיות בין המדינות, לא ימנע מלחמות. נציג גרמניה ביקש, לאור חתימת ההסכם להאיץ את פינוי המעצמות מחבל הריינוס ובריטניה וצרפת שללו זאת. בעקבות ההסכם, נמנעו החתומות שפתחו במלחמות מלהכריז באופן רשמי על פתיחת מלחמה. כך היה, בין השאר, עם הפלישה היפנית למנצ'וריה, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מלחמת החורף והמערכה בפולין.
ארכף זהוב-גב

מאפיינים

ארכף זהוב-גב הוא החדף הגדול ביותר במשפחת חדפי הפיל עד כדי כך שהוא דומה בגודלו לארנב. אורך ראשו וגופו 23-26 ס"מ, אורך זנבו 21-23 ס"מ, ומשקלו עד 540 גרם, פרוותו רכה ובצבע חום אדמדם כהה-שחור ואילו צווארו ובטנו כתמתמים. המאפיין הבולט ביותר שלו הוא כתם זהוב גדול הנמצא על פני חלקו האחורי, וזהו גם המקור שמו. אוזניו קטנות ושחורות, רגליו הדקיקות שחורות והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות. זנבו ארוך וחלק ובצבע לבן באמצעו. חוטמו דק וארוך ומשמש אותו לחיפוש אחר מזון.

בדומה לאיילונים העור בעכוזו של הארכף עבה פי שלושה משאר הגוף, ואצל הזכרים הוא עבה יותר מאשר אצל הנקבות ומספק להם הגנה מנשיכות בקרבות עם זכרים אחרים.
הארכף זהוב-הגב הוא בעל חיים אנדמי באופן מלא לחופים המזרחיים של קניה. הוא חופף בתפוצתו לזו של צביון אדרס - אף הוא יונק נדיר.
בית גידולו של הארכף כולל: יערות נשירים, שיחים וחופים.
הארכפיים זהובי הגב הם מונגומים (כלומר בני הזוג נמצאים ביחד לאורך חייהם), אם כי ברוב הזמן הם יהיו פעילים בנפרד. במשך היום הארכפיים יחפשו מזון ובלילה ישנו בקן העשוי מפסולת, הם מכינים לעצמם כ-שישה קינים למקרה חרום.
ההריון נמשך כ-42 ימים לאחריהם נולד ולד אחד, שמסוגל להיות עצמאי לאחר חמישה ימים בלבד, ונגמל אחרי שבועיים.
תזונתו של הארכף זהוב-הגב כוללת שלשולים, מרבי-רגל, נמלים, חיפושיות, וכדומה.
בין אויביו נמנים נחשים כמו ממבה שחורה, ועופות דורסים כמו זרון. כאשר הארכף מבחין בסכנה הוא יכה בזנבו על האדמה כדי להזהיר ארכפים אחרים שבסביבה, וייתכן כדי להראות לטורף שהוא התגלה.

הארף זהוב-הגב מסוגל לרוץ במהירות של 25 קמ"ש.
הארכף זהוב-הגב מאוים בעיקר על ידי אובדן בתי גידול למטרות חקלאות, כריתת עצים וכדומה, אם כי הוא מקבל הגנה חלקית על ידי "שירות חיות הבר של קניה". מצב שימורו מוגדר על ידי IUCN כמין בסכנת הכחדה (EN).
הארכף זהוב-הגב הוא אחד מעשרת "המינים הפוקליים" שהוכרזו על ידי פרויקט "מינים ייחודיים הנמצאים בסכנת הכחדה גלובלית" (EDGE). הפרויקט מזהה מינים ייחודיים מבחינת מבנה גופם הזקוקים להגנה מפני הכחדה. הארכף נמצא יחד עם ההירולה, היפופוטם גמדי, גמל דו-דבשתי, דולפין נהרות סיני, לוריס שלוח אדום, סולנודון היספניולי, קיפודן חרטומני אטנבורו, עטלף דבורה, וירבוע ארוך אוזניים.
בוב סיימון

ביוגרפיה

בוב סיימון נולד למשפחה יהודית ברובע הברונקס של ניו יורק. הוא בוגר אוניברסיטת ברנדייס, ומ-1964 עד 1967 פעל בשירות החוץ של ארצות הברית. מ-1969 עד 1971 עבד במשרד הלונדוני של חדשות CBS. מ-1971 עד 1977 פעל מהמשרד הלונדוני והמשרד של סייגון ככתב מווייטנאם. מ-1977 עד 1981 עבד במשרד של CBS בתל אביב. מ-1981 שימש ככתב לענייני מחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון, וב-1987 שב לישראל בתפקיד הכתב הראשי של CBS במזרח התיכון. בתקופה זו התגורר בהרצליה פיתוח. הוא סיקר את מלחמת המפרץ הראשונה ונפל בשבי עיראקי יחד עם צוותו, שבי ממנו שוחרר כעבור 40 ימים, רק לאחר התערבות של מיכאיל גורבצ'וב. במהלך עבודתו ככתב הוא סיקר מלחמות וסכסוכים מזוינים נוספים, בצפון אירלנד, מלחמת פוקלנד, המאבקים ביוגוסלביה המתפרקת, שוב בעיראק ועוד.
בוב סיימון הכין כתבות גם על נושאים אחרים, לא מלחמתיים, למשל תזמורות, וזכה ב-27 פרסי אמי וב-3 פרסי פיבודי. הוא סיקר את רצח יצחק רבין, איתו היה מיודד ונהגו לשחק יחד טניס. בשנותיו האחרונות היה כתב תוכנית הטלוויזיה "60 דקות".
בוב סיימון נישא והיה אב לבת, טניה, אחת המפיקות של תוכנית הטלוויזיה "60 דקות". הוא נהרג בתאונת דרכים במנהטן בעת שנסע במונית.