google/wiki40b huggingface dataset:
מרדכי כהנא

קורות חייו

כהנא, בנו של הרב נחמן כהנא (ראש כולל חזון יחזקאל בעיר העתיקה) ואחיינו של הרב מאיר כהנא, נולד בירושלים וגדל ברובע היהודי. למד בישיבת ירושלים לצעירים ובישיבת הגולן בחיספין. בשנת 1989 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני במסלול ישיבת הסדר. עבר הכשרה כלוחם בגדוד 51. שלושה שבועות לאחר גיוסו נפצע בפיגוע דקירה ברחוב יפו בירושלים, ולאחר שבוע שב למסלול ההכשרה. לאחר תשעה חודשים שב ללימודים בישיבה אולם החליט לפרוש ממסלול ההסדר ולשרת בסיירת גולני. הוא עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת. בסיירת עבר כהנא מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד צוות ביחידה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד הסיירת, וכמפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון) ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כקצין ההדרכה של החטיבה.
בעת הנסיגה מרצועת הביטחון שימש סמג"ד בגדוד 12 (ברק), ולאחר מכן כקצין אג"ם של חטיבת גולני. בהמשך מונה למפקד סיירת גולני, והוביל אותה בין היתר במבצע סגירת מעגל ללכידת עבד אל רבו אבו חוסה, אשר היה מעורב ברציחתם של אבי סספורטס ואילן סעדון, ברצועת עזה ובמבצעים רבים כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ובהם מבצע חומת מגן, ובכלל זה בכיבוש המוקטעה ברמאללה. בעת מארב עליו פיקד ברפיח נפצע בשנית. לאחר תקופת החלמה קצרה שב לסיירת. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 12 (ברק).
בתפקידו הבא שימש מפקד יחידת אגוז ופיקד עליה במלחמת לבנון השנייה, בקרב מארון א-ראס ובקרבות נוספים. לאחר המלחמה יצא ללימודים, ובשנת 2008 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה עד 2010, אז מונה למפקד בסיס האימונים הפיקודי אליקים ולמפקד חטיבת עודד. בנובמבר 2012 הוחלט למנותו למפקד חטיבת ביסלמ"ח. בשנת 2014 מונה לחקור את נסיבות מותו של קצין חיל האיסוף הקרבי, טל נחמן, מירי בשוגג שביצע חייל מחטיבת גבעתי. בשנת 2014 פיקד על צק"ח ביסלמ"ח במבצע צוק איתן, במהלכו הרגו לוחמיה 160 מחבלי חמאס, חשפו 20 פירי מנהרות לחימה והשמידו שלוש מהן וכן מחסן אמל"ח, בנוסף פגעו בתשתית התקשורת של ארגון החמאס ברצועה. במהלך הלחימה נהרגו חמישה מלוחמי החטיבה, בגזרת מעבר קרני, בקרב כנגד מחבלים שהגיחו ממנהרה שפתחה בשטח ישראל.
ב-31 באוגוסט 2015 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לקצין איסוף קרבי ראשי.
באוקטובר 2017 נחקר במצ"ח בחשד להחזקת אמצעי לחימה בניגוד לפקודות הצבא, וב-23 באוקטובר הושעה מתפקידו לשבועיים וב-6 בנובמבר 2017 ביקש לסיים את תפקידו כקצין איסוף קרבי ראשי ולהשתחרר מצה"ל. הרמטכ"ל גדי איזנקוט קיבל את בקשתו של כהנא. לאור זאת, ולאור העובדה שכהנא לקח אחריות על מעשיו ושבמרבית הציוד לא נעשה שימוש פרטי החליט הפצ"ר תא"ל שרון אפק להעמידו לדין משמעתי בלבד. ב-4 במרץ 2018 הוא הורשע בדין משמעתי באי-קיום ההוראות המחייבות בצבא, ונידון לנזיפה חמורה. בנוסף הורשע בנטילת ציוד שלא כדין ונידון לנזיפה נוספת. הוא זוכה מחמת הספק מעבירה של התנהגות שאינה הולמת בממשקים עם חברות אזרחיות.
ב-11 באוקטובר 2018 מונה לראש האגף למדיניות ביטחונית במועצה לביטחון לאומי.
כהנא מתגורר במעלות, נשוי לחגית ואב לשבעה ילדים.
המחוז הכלכלי של אורל

כלכלה

המחוז עשיר בעפרות, מינרלים ומתכות (כגון בוקסיט, כלקופיריט, מגנטיט, אלומיניום, זהב, פלטינה), בדלקים פוסיליים (פחם, נפט וגז טבעי) ובאבני חן (ברקת, אחלמה, מלכיט, יהלומים), ומרכז בתוכו תעשיות שונות (תעשיית מטלורגיה, תעשיית מכונות, תעשייה צבאית, תעשיית עץ, תעשייה כימית, זיקוק, תעשייה פטרוכימית וכו'), כריית פחם, והפקת נפט וגז.
נחשב לאחד הבולטים ברוסיה בהנדסת מכונות ובעיבוד מתכות. בעיר מיאס (Миасс) שבמחוז צ'ליאבינסק נמצא "מפעל כלי הרכב אוראל" הנחשב ליצרן המשאיות הגדול ברוסיה. בעיר ניז'ני טאגיל (Нижний Тагил) שבמחוז סברדלובסק ממוקם "מפעל הקרונות של אוראל" הנחשב ליצרן טנקי המערכה הגדול בעולם ובו מיוצר הטנק הרוסי המודרני ביותר T-90. בנוסף, המפעל מייצר קרונות רכבת, ציוד מכני הנדסי ועוד.
בפאתי העיר אורנבורג שבמחוז אורנבורג, בחלקו הדרום-מזרחי של האגן וולגה-אורל, שוכן שדה הגז טבעי (והקודנסט) אורנבורג. השדה התגלה ב-1966, פותח על ידי גזפרום ונחשב לאחד משדות הגז הגדולים ביותר ברוסיה ובעולם כולו. 
בעיר הסגורה נובואוראלסק (Новоура́льск, הידועה בעבר תחת שם הצופן "סברדלובסק 44") שבמחוז סברדלובסק, פועל המכון להעשרת אורניום ופיתוח טכנולוגיית הסרקזות (צנטריפוגות). המכון או מילולית המפעל האלקטרו-כימי של אורל (Уральский электрохимический комбинат; ‏ברש"ת: УЭХК) עוסק, בין השאר, בהעשרת אורניום לאספקת דלק לתחנות כוח גרעיניות.
האמון (סרט)

עלילות הסרט

הסרט מתאר צמד בלשים מלאס וגאס, אשר מאסו בעיסוקם. בהמשך, נתקל אחד מהצמד בסיטואציה שעוררה את תשומת לבו: פושע מתחיל ששוחרר בדמי ערבות גדולים, יחסית, בסך 20,000 דולר. דבר שגרם לו לחשוד. בניסיון להתחקות לפשר דבר זה הוא פנה לעמיתו במטרה לפענח תעלומה זו. בהמשך מתואר כי הצמד מגלים האנגר מסתורי בפאתי לאס וגאס, מתחת לדירת מגורים, שם הם בטוחים שנמצאת כספת מלאה כסף. הם מתחילים בתכנון השוד הזה, כאשר בהמשך המאורעות העניינים מסתבכים.
מריה אלטמן

ביוגרפיה

מריה אלטמן הייתה בתם החמישית והצעירה ביותר של גוסטב בלוך ותרזה באואר. דודתה הייתה אדלה בלוך-באואר, האישה שצוירה על ידי גוסטב קלימט בציורו המפורסם "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר". 
היא נישאה לפריץ אלטמן, טנור יהודי. זמן קצר לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, החליטו בני הזוג לברוח מאוסטריה. הם מצאו מקלט בארצות הברית, שם נולדו להם ארבעה ילדים.

הציורים של קלימט

שתי יצירות של קלימט הן דיוקנאות של אדלה בלוך-באואר, דודתה של מריה אלטמן. יצירות אלה היו בבעלות ממשלת אוסטריה מתקופת השואה, עד שמשפט שנערך בנושא פסק שהיצירות צריכות לשוב למשפחת בלוך, כאשר היורשת החוקית שלהן הייתה מריה אלטמן. את ההליך המשפטי יזמה מריה אלטמן בעצמה בעקבות פטירתה של אחותה הגדולה, והיא נעזרה בעורך הדין האמריקאי רנדל שנברג, צאצא למשפחה יהודית ממוצא אוסטרי גם היא, ונכדו של המלחין ארנולד שנברג. 
לאחר השבתן, מכרה אלטמן את היצירות לגלריות שונות ברחבי ארצות הברית בסכום כולל של 327.6 מיליון דולר. את הכסף תרמה לבניית מוזיאוני שואה בארצות הברית.

זיכרון

בשנת 2015, יצא הסרט "האישה בזהב", בבימויו של סיימון קרטיס, עם הלן מירן בתפקיד מריה אלטמן, וריאן ריינולדס בתפקיד רנדול שנברג, המגולל את המאבק המשפטי של אלטמן.
סיימון סבאג מונטיפיורי

סיימון ג'ונתן סבאג מונטיפיורי (באנגלית: Simon Jonathan Sebag Montefiore; נולד ב-27 ביוני 1965 בלונדון) הוא היסטוריון וסופר יהודי בריטי.

ההיסטוריה המשפחתית

משפחתו מצד אביו הם ספרדים שעברו למרוקו ואיטליה, המשפחה מצד אמו הגיעה לבריטניה מליטא בתחילת המאה ה-20.
אביו של סיימון, רופא במקצועו, הוא נצר לשושלת ספרדית עשירה של יהודים שפעלו כדיפלומטים וכבנקאים בכל רחבי אירופה. בראשית המאה ה-19, סר משה מונטיפיורי, דוד סבו של סיימון, סחר בשווקים בהתבסס על ידע מודיעיני אודות קרב ווטרלו ונעשה שותף בעסקי הבנקאות של חברת הבנקאות של משפחת רוטשילד. בניגוד לכך, אמו של סיימון, אפריל, סופרת במשלח ידה, הגיעה ממשפחה ענייה של מלומדים יהודים ליטאים. אביה נס מהאימפריה הרוסית בראשית המאה ה-20. הוא רכש עם משפחתו כרטיסים לעיר ניו יורק, אבל רימו אותם והם הורדו בקורק, אירלנד. במהלך חרם לימריק של 1904 הם עזבו את אירלנד, למרות שהם התקבלו שם בסבר פנים יפות, ועברו לניוקאסל, אנגליה.

שנותיו הראשונות

סיימון סבאג מונטיפיורי למד בבית הספר הארו (Harrow) ובקולג' גונוויל וקאיוס (Gonville and Caius) באוניברסיטת קיימברידג', שם למד היסטוריה.
הוא עבד כבנקאי וכעיתונאי ליחסים בינלאומיים.
ספריו של מונטיפיורי הם רבי מכר וראו אור ב-33 שפות, בהם גם עברית. ספרו הראשון, Catherine the Great & Potemkin, היה מועמד סופי לפרסים סמואל ג'ונסון, דאף (Duff) קופר ופרסי הביוגרפיה של מארש.
"סטלין - חצר הצאר האדום" זכה בפרסי הספר הבריטי בקטגוריית ספר ההיסטוריה של השנה ב-2004. "סטלין הצעיר" זכה בפרס הלוס אנג'לס טיימס לביוגרפיה הטובה ביותר של השנה, בפרס הספר של קוסטה, בפרס ברונו קרייסקי לספרות פוליטית, ובפרס הביוגרפיה הפוליטית בצרפת, והיה מועמד סופי לפרס הזיכרון לג'יימס טייט בלאק (James Tait Black).‏
אולפני מירמקס ואולפני רובי רכשו את הזכויות לסרט שיתבסס על הספר "סטלין הצעיר".
הוא גם כתב רומן, 'Sashenka'. ספר ההיסטוריה הבא שכתב הוא 'Jerusalem: the Biography', המתאר היסטוריה חדשה של המזרח התיכון.
הוא עמית האגודה המלכותית לספרות, מתגורר בלונדון ביחד עם אשתו, הסופרת סנטה מונטיפיורי, ושני ילדיהם.
חמיו הוא בעל האדמות האנגלו-ארגנטינאי צ'ארלס פלמר-תומקינסון, אחיו הוא יו סבאג מונטיפיורי וגיסתו היא אשת החברה טארה פלמר-תומקינסון.
חבריו כוללים את הנסיך צ'ארלס, ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון וקו סטארק.
מיכל רבינוביץ'

ביוגרפיה

מיכל רבינוביץ' גדלה והתחנכה בכפר סבא. בת בכורה להוריה, ציפי ומשה. החלה את דרכה המקצועית בשבועון "במחנה" בתפקיד כתבת צבאית. בהמשך, שירתה ביחידת דובר צה"ל, בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, תחת פיקודו של תא"ל נחמן שי.
עם שחרורה מצה"ל, בשנת 1993, החלה לכתוב ברשת המקומונים מבית ידיעות תקשורת ולמדה תקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2007, החלה לעבוד ברשת ב' של קול ישראל, ככתבת ומגישת חדשות הספורט בתוכנית הרדיו היומית "זה ברשת", לצידם של דני דבורין ויואב אביב, שידרה מאירועי הספורט הגדולים, אליפויות אירופה בכדורסל ושידורי מכבי תל אביב בגביע אירופה לאלופות בכדורסל. הגישה וערכה פינות ספורט ביומני הבוקר והצהרים של קול ישראל. במקביל, שימשה שדרית קווים במשחקי הכדורגל והכדורסל של הערוץ הראשון.
בשנת 2010, הגישה את התוכנית "חדשות המונדיאל" בערוץ הראשון, במסגרת שידור משחקי מונדיאל 2010, ששודרו לראשונה בטכנולוגיית HD. בהמשך אותה שנה, עברה לחטיבת החדשות של הערוץ הראשון כעורכת ומגישה.
בשנת 2011, החלה להגיש את המהדורה המרכזית של מוצאי שבת, "חדשות השבת". בשנים 2012–2016, הגישה את המגזין הכלכלי "חשבון שבועי".
בחודש נובמבר 2016, לאחר פרישתו של יעקב אילון מרשות השידור, מונתה תחתיו למגישת מהדורת מבט ושימשה בתפקיד עד לשידור האחרון של המהדורה ב-9 במאי 2017.
עם תחילת שידורי תאגיד השידור הישראלי עברה אליו, והחל מ-15 במאי 2017 היא הגישה, יחד עם יועז הנדל, את התוכנית "שבע אקטואלי" בערוץ כאן 11, אך כעבור שלושה חודשים השנים הפסיקו להגיש את התוכנית. מאוקטובר 2017 החלה להגיש את "חדשות השבת" באותו ערוץ, ובנוסף, הגישה את מהדורת חדשות הערב פעם בשבוע, במקומה של גאולה אבן-סער. עם פרישתה של אבן-סער מהגשת מהדורת החדשות הראשית, בעקבות חזרתו של בעלה לפוליטיקה, עם הקדמת הבחירות לכנסת ה-21, הפכה רבינוביץ' בדצמבר 2018 למגישה הקבועה של המהדורה.

חיים אישיים

רבינוביץ' נשואה ואם לבת.
סטיבן, מלך אנגליה

חייו

סטיבן נולד בבלואה בצרפת, בנו של אטיין-אנרי, רוזן בלואה, ואדלה, בתו של המלך ויליאם הראשון. הוא נעשה רוזן מורטיין בסביבות שנת 1115, ונישא למתילדה, בתו של רוזן בולון בסביבות שנת 1125.
לפני מות המלך הנרי הראשון ב-1135, רוב ברוני אנגליה נשבעו אמונים לקיסרית מוד, הנקראת גם מתילדה, בתו של הנרי, והסכימו לתמוך בתביעתה לכס המלוכה. אולם סטיבן מבלואה, שטען כי הוא צאצא של ויליאם הראשון דרך אימו, אדלה, וגודל בחצרו של הנרי, תבע את המלכות לעצמו. תביעתו נתמכה על ידי רוב הברונים ועל ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני. השנים הראשונות לשלטונו היו שקטות, אך עד 1139 כבר החלו לראות בו מלך חלש וחסר החלטיות, שמוביל את המדינה למלחמת אזרחים, שכונתה האנרכיה.
באפריל 1141 הובס סטיבן ונכלא בבריסטול. אשתו, מתילדה, נשארה נאמנה, וצבאה של מוד גורש מלונדון, אשר נותרה בשליטת אנשיו של סטיבן. המלחמה בין שני הפלגים המשיכה, אולם עם תפיסתו של הסגן הנאמן ביותר שלה, אחיה-למחצה הממזר, רוברט מגלוסטר , נאלצה מוד לשחרר את סטיבן משביו, והוא הוחזר לכס המלכות בנובמבר של אותה שנה. בדצמבר 1142 צרו על מוד באוקספורד, אך היא הצליחה להימלט.
סטיבן שמר על אחיזתו בכס למשך שארית חייו. עם זאת, בעקבות מות בנו ויורשו, יוסטס, ב-1153, שכנעו אותו להגיע לפשרה עם מוד, על פיה בנה, הנרי (מנישואיה השניים לז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו), יירש את כס המלוכה לאחר מות סטיבן.
סטיבן מת בדובר, ונקבר בכנסיית פברשם, אותה ייסד.
מלבד יוסטס, היו לסטיבן ולמתילדה שני בנים נוספים, בולדווין (מת לפני 1135) ויליאם, רוזן מורטיין ובולון, ורוזן וארנה (Warenne) וסארי (Surrey). לסטיבן ומתילדה היו גם שתי בנות, מתילדה ומארי.
Gentle Giant

הפצה

האלבום לא יצא לאור בצפון אמריקה בזמן אמת, וכך אירע שהאיור הופיע כעבור שנתיים על גבי עטיפת האלבום השלישי, Three Friends, בגרסתו האמריקאית/קנדית.
ידיים אדומות

גרסה ללא הגבלת זמן

שחקן אחד (ה"עליון") מציג ידיו כשכפותיהן מטה מעל ידיו של השחקן השני (ה"תחתון"), אשר מציג ידיו כאשר כפותיהן כלפי מעלה. הידיים מוצגות בגובה הבטן, כשהן קרובות מאוד האחת לשנייה. מטרת השחקן התחתון להכות בכף ידו על גב ידו של השחקן העליון. על השחקן העליון להתחמק מן המכה, אך אסור לו להציג את ידיו באופן קבוע במקום מרוחק מידיו של השחקן התחתון. מותר לשני הצדדים לבצע הטעיות, אך אם העליון מושך ידיו ממקומן באופן קבוע הדבר מביא אך ורק להפוגה במשחק, ולעיתים אף לרוגז של השחקן השני.
אם הצליח התחתון לסטור לעליון, התחתון מנצח. אם הצליח העליון להתחמק מן התחתון כך שהתחתון סטר לעצמו (במקרה של סטירה ביד אחת על היד המוצגת בצד השני) או אם סטר התחתון "באוויר", כלומר העביר ידו דרך המקום בו הייתה אמורה להיות ידו של העליון, אך זו לא הייתה שם, העליון מנצח.
חילופי תפקידים מתבצעים על פי רוב לאחר ניצחון של התחתון.

גרסה מוגבלת זמן

במהלך ספירה לאחור של 10-15 שניות מותר לתחתון לבצע ניסיון אחד לסטירה. אם העליון מושך ידיו מוקדם מדי (כאשר לא נעשתה עדיין תזוזה מספיקה של התחתון, או שבוצעה הטעיה בלבד) עוצרת הספירה לאחור, ועל העליון להחזיר ידיו למקום.
בנוסף לדרכי הניצחון שבגרסה ללא הגבלת זמן, התחתון מפסיד אם לא ביצע סטירה במשך פרק הזמן הקצוב.

הגרסה האלימה

המשחק נקרא "ידיים אדומות" כיוון שלאחר שהוא משוחק די זמן - ידי המשתתפים (ובעיקר ידי השחקן שנוטה להפסיד) הופכות לאדומות מכאב.
בחוגים מסוימים, מוכרת גרסה אלימה יותר של המשחק, תוך שימוש באגרופים. שני השחקנים מציבים את שני אגרופיהם זה מול זה (במקביל), והמטרה של אחד השחקנים היא להכות באמצעות אחד מאגרופיו באגרופו של השחקן שמולו. גם כאן, אם השחקן השני מספיק למשוך את אגרופו בזמן, והמכה מחטיאה, השניים מתחלפים בתפקידים. משחק זה אלים הרבה יותר, ומביא לעיתים לדימום ובכי. ברור כי כאשר אחד השחקנים מפסיד מספר פעמים ברציפות, הוא עלול להמשיך ולהפסיד כיוון שהכאב גורם לרעידות ומונע ממנו למשוך את ידו בזמן.

אזכורים בתרבות

המשחק מופיע במשחק המחשב הסימס 2.
הגרעין העל-תצלובתי

הגרעין העל-תצלובתי או ‏ SCN‏ (TA: Nucleus suprachiasmaticus) הוא אזור קטן מאוד במוח של יונקים אשר שולט על השעון הביולוגי של הגוף. הגרעין העל-תצלובתי הוא אחד מהגרעינים המרכיבים את ההיפותלמוס, והוא ממוקם בדיוק מעל תצלובת הראייה.

פעילות הגרעין

גרעין זה אחראי על הפעלת השעון הביולוגי של הגוף, ועל התאמתו לרמת התאורה בסביבה.
השעון הביולוגי בבני אדם ובבעלי חיים אחרים מבוסס על מעגל מורכב של התבטאות גנים בגרעין העל-תצלובתי, שבו מספר גנים שונים משועתקים בזה אחר זה ויוצרים מחזור של בערך 24 שעות. בהתאם לשלב של המחזור שבו השעון הביולוגי נמצא, הגרעין העל-תצלובתי משפיע על אזורים שונים במוח ובכך מווסת תהליכים פיזיולוגיים והתנהגויות המשתנים לאורך היממה, ובראשם מחזורי הערות והשינה. בין השאר, הגרעין שולח מידע לבלוטת האצטרובל, אשר מייצרת את ההורמון מלטונין בתיאום עם השעון הביולוגי.
תאי העצב בגרעין העל-תצלובתי מסוגלים לפעול על פי מחזור זה, של 25 שעות, גם ללא קבלת אותות חיצוניים מהסביבה. עם זאת, המחזור האוטונומי אינו מדויק. המידע הסביבתי, ובעיקר האור, מתפקד כצייטגבר ("קוצב זמן") שביכולתו "לאפס" את השעון הביולוגי ואת מעגל שעתוק הגנים ובכך לסנכרן את פעילותו של הגוף למחזורי האור והחושך. המידע על כמות האור בסביבה מתקבל מתאי גנגליון קולטי אור הנמצאים ברשתית, אשר מכילים קולטן רגיש לאור בשם מלאנופסין. בניגוד למסלול הראייתי העיקרי (שמגיע מהרשתית לגרעין הברך הצדי ומשם לקליפת הראייה), מידע זה מועבר דרך עצב הראייה ישירות אל הגרעין העל-תצלובתי.
בהיעדר אותות חיצוניים (למשל בניסויים בבעלי חיים בתנאי אור או חושך מתמשכים), הסינכרון עם אורך היממה אינו מתבצע. מפני שהמחזור האוטונומי אינו בדיוק באורך של 24 שעות, ניצפה אז היסט ליניארי גדל והולך בין שעת היקיצה האופיינית לבעל החי לזו שקורית בפועל. תופעה זו נקראת 'ריצה חופשית' (free running). יש מינים שנוטים למחזור קצר מעט מיממה וללא סינכרון יקיצו כל יום יותר ויותר מוקדם, ואחרים עם מחזור מעט ארוך מיממה יקיצו ללא סינכרון יותר ויותר מאוחר.

מחקר

תפקידו של הגרעין העל-תצלובתי החל להתגלות בשנות ה-70, בין השאר במחקרים של רוברט י. מור וויקטור אייכלר שהראו כי הרס של אזור זה במוחן של חולדות משבש את מחזורי הערות ודפוסי השינה שלהן. אף על פי שזמן השינה הכולל של החולדות לא השתנה, הוא התפזר באופן אקראי לפרקי זמן קצרים לאורך היממה.
ההשערה הראשונית הייתה כי השפעתו של הגרעין, בדומה למבנים שונים במוח, מבוססת רק על קישורים סינפטיים עם אזורים אחרים ברחבי המוח ששולטים על תפקודים שונים של הגוף. עם זאת, מספר מחקרים שנערכו בשנות ה-80 וה-90 הראו כי השליטה על השעון הביולוגי מבוססת כנראה על אותות כימיים אחרים אשר מפעפעים ברחבי המוח. לאחר שהרסו את הגרעין העל-תצלובתי בחיות הניסוי, החוקרים השתילו במוחן גרעינים שנלקחו מבעלי חיים אחרים. אף על פי שהגרעין המושתל לא יכול היה ליצור קשרים סינפטיים עם אזורים אחרים במוח החיה, הוא הצליח להפעיל מחדש את השעון הביולוגי. עד כה, האות הכימי שנשלח על ידי הגרעין העל-תצלובתי טרם זוהה בוודאות.
בנוסף, נמצא כי גם תאי עצב בודדים מתוך הגרעין העל-תצלובתי, כאשר הם מנותקים אחד מהשני, פועלים לפי מחזוריות של כ-24 שעות. עם זאת, במצב זה לכל תא עצב "שעון" משלו, והם אינם מסונכרנים ביניהם.
חלק ניכר מהמחקר בנושא בשנים האחרונות מתרכז דווקא בתחום הגנטיקה, בניסיון לזהות ולאפיין את פעילות השעון המולקולרי אשר מאפשר לגוף "למדוד" 24 שעות. מנגנון שכזה התגלה לראשונה ב-1971, במחקרים גנטיים שנערכו בזבובי פירות. בהמשך, זוהו גם ביונקים לולאות של שעתוק גנים אשר מרכיבות את השעון הביולוגי.
נימפומנית (סרט)

מבנה העלילה

ג'ו, המגדירה את עצמה כנימפומנית, מגוללת את הניסיון האירוטי שלה בפני אדם זר שהציל אותה מאלימות. הסרט מחולק לשמונה פרקים, החמישה הראשונים מוצגים בחלק הראשון של הסרט והשלושה הנותרים בחלקו השני.
הסרט בנוי כך שלאחר שג'ו מסיימת לגולל סיפור מסוים, המאזין מנתח אותו מבחינה פילוסופית ותאולוגית. לארס פון טרייר טען שזוהי סוגה חדשה שהמציא, לה הוא קורא "Digressionism", שדורש מן הצופה לחשוב ולהביע דעה בעצמו.

ביקורות

הסרט נחשב ליצירה פרובוקטיבית מאוד, בדומה לסרטיו האחרים של לארס פון טרייר. עם זאת, התקבל גם בביקורות אוהדות.
כך כתב עליו המבקר הישראלי אורי קליין: "יותר מכל, התחושה שהצפייה ב"נימפומנית" מעוררת היא שבניגוד למרבית הסרטים שאנו צופים בהם כיום, כאן מדובר בקולנוע חי, הנשאב ממוחו ומנפשו הקודחים והצלולים כאחד של יוצרו. "נימפומנית" דורש מאיתנו משהו; תובע מעורבות ותובע תגובה. כצופים בסרט אנו נותרים פסיביים מולו, אך הוא מפעיל בתוכנו מחשבה ורגש, שמחלצים אותנו לפחות באופן מדומה וסימבולי מפסיביות זו ומחברים אותנו לגרעין המרכזי שמניע את עלילת סרטו החדש של פון טרייר."
גאורג פיליפ טלמן

ביוגרפיה

טלמן למד לשיר מגיל 10 ולמד בעצמו לנגן ולהלחין. כבר בגיל 12 חיבר את האופרה "סיגיסמונדוס". הוא קיבל חינוך דתי-לותרני בזלרפלד ובהילדסהיים וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
ב–1701 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של לייפציג והקים קבוצת נגנים-סטודנטים. בדרך ללימודיו בלייפציג עבר טלמן בעיר האלה שם פגש את גאורג פרידריך הנדל, השניים התיידדו ונותרו חברים טובים במשך שנים רבות. בשנת 1702 מונה טלמן למנהל האופרה של לייפציג ולנגן עוגב באחת הכנסיות המרכזיות בעיר.
בשנת 1705 עזב טלמן את לייפציג ועבר לשירות הרוזן ארדמן השני מפרומינץ שבמחוז סוראו (היום ז'ארי, פולין), בתפקיד זה נחשף למוזיקה מוראווית ופולנית-עממית, אשר הרשימה אותו עמוקות. ב-1707 עבר טלמן לחצר הדוכס יוהאן וילהלם מאייזנאך, שם הקים קבוצת נגנים, שזכתה להצלחה רבה. טלמן התחתן ב-1709, אך אשתו נפטרה זמן קצר לאחר חתונתם. בשנת 1712 מאס טלמן בחיי החצר עתירי הגינונים ועבר לפרנקפורט, שם קיבל משרה אזרחית של מנהל מוזיקלי מטעם העירייה. הוא התחתן בשנית בגיל 34 עם מריה קתרינה טקסטור בת ה-16, שילדה לו 9 ילדים.
בשנת 1721 עבר טלמן להמבורג. שם נכנס לפרק הפורה ביותר בחייו. הוא כתב מאות יצירות בתקופה של שנים ספורות, ניהל את בית האופרה של העיר והקים עוד קבוצת נגנים מצליחה, שהופיעה פעמיים בשבוע לפני הקהל הרחב. הוא פרסם שירים ופואמות וכמו כן חיבורים תאורטיים בנושאים הקשורים לתאוריית המוזיקה.
טלמן האריך ימים ונשאר עד אחרון ימיו בהמבורג, למעט מסע של כשנה לפריז בשנת 1737. הוא השפיע רבות על עיצוב האסתטיקה המוזיקלית של תקופת הבארוק בגרמניה. יצירותיו הרבות והמורכבות הביאו לשיאן את הצורות המוזיקליות שהיו נהוגות בתקופת הבארוק והניחו את אבני היסוד לסגנונות המאוחרים יותר. 
לפי ספר השיאים של גינס, טלמן הוא המלחין הפורה ביותר בתחום המוזיקה הקלאסית.

יצירות חשובות

יצירותיו של טלמן מקוטלגות ב"רשימת יצירות טלמן" (TWV). אלו שידועות עד כה כוללות יותר מ-500 קנטטות כנסייתיות, 44 פסיונים, 40 אופרות, (שהידועה בהן היא הקומדיה פימפינונה), 600 אוברטורות תזמורתיות ויותר מ-1000 קונצ'רטי, סונאטות וטריו סונאטות.
מוזיקת סעודה (אוסף שלישי): "מוזיקת סעודה" הוא קובץ ובו שלושה אוספים. כל אוסף כולל סוויטה תזמורתית, לפחות קונצ'רטו אחד, טריו סונאטה וסונאטת סולו אחת או שתיים. האוסף השלישי מכיל שש יצירות כאלו, כולן לכלי נשיפה-(חלילים, אבובים, קרנות), מיתרים וצ'מבלו. הסוויטה הפותחת והקונצ'רטו לשתי קרנות ומיתרים הם הקטעים היפים ביותר באוסף זה, אך סך כל האוסף הוא דוגמה אופיינית לסגנונו האישי, הידידותי וחסר המאמץ של טלמן.
יצירות נוספות מסוג זה הן אוברטורה של עמים עתיקים ומודרניים (סוויטה תזמורתית); טריו סונטה בפה מז'ור (מתוך Esercizii musici לחלילית, ויולה דה גמבה וקונטינואו).
סוויטה בלה מינור לחלילית (או חליל) וכלי קשת.
קונצ'רטו במי מינור לחלילית, חליל צד וכלי מיתר.
גנחה - פלישת הזומבים

עלילת הסרט

דורותי עושה את סיור הבוקר שלה בגן-החיות "גנחה", ומודיעה בבהלה למנהל גן-החיות מר ארתור פיקולו שכל החיות נעלמו מן הכלובים, ובהמשך גם כל העובדים ננעלים במתחמי גן החיות. מר פיקולו מייצא הודעה לחברי "גנחה" שלפי חשדותיו, גנחה מותקף על ידי זומבים. כל העובדים נכנסים להיסטריה, וכל זוג עובדים שנכלא מנסה לחשוב על איך לצאת מהמתחם שבו נכלאו.
התקשורת מלווה את העלילה בכל פרק חדש של הסרט, כאשר בונית (גאיה שליטא כץ), מגישת המהדורה, ואלדר (נמרוד אלדאה), כתב החוץ, מדווחים על הקורה בגן.
ציפית כיתן-אבנרי, עובדת הגן היחידה שלא הגיעה, מגיעה לגן על מנת להסב את תשומת הלב של התקשורת אך בטעות נכנסת לגן, ולכאורה "זומבי" חוטף אותה.
מר פיקולו חושב שזהו סופו של הגן, ומחליט לפוצץ את הגן בכפתור השמדה, ומתחרט, אך למרות זאת לוחץ בטעות בכפתור, וקול אוטומטי מתריע שגן החיות עתיד להתפוצץ בעוד 10 שעות.
מרקו ודמתי, העובדים החרוצים ביותר בגן-החיות, לבסוף מצליחים לצאת מהמחסן שבו נכלאו בעזרת תותח, ששיגורו גורם להם להיראות כמו זומבים. אנרי טוטו, השף של גן החיות והסו-שף שלו, פיליפ אשר גילו מוקדם יותר בסרט שהם אבא ובן, ניצלו מההסתגרות במטבח בעזרת הקשיש הזקן יחיא שנכלא באחד המקררים, שגילה להם תעלת חילוץ דרך המקפיא, ולאחר ששניהם יוצאים הם מתנהגים גם בהתנהגות של זומבים, בעקבות הקור ששרר עליהם. בנוסף, ציפית ניצלת בכך שמגלה שה"זומבי" שהסתובב בגן היה בכלל שדרן הרדיו של הגן, אלדד, ושניהם מתחילים מלחמת אוכל לאחר שרבים, דבר שגורם למראהם גם להיראות כזומבים. גם דורותי ומר פיקולו ניצלים לאחר שיוצרים חוט מבדים במשרד ויורדים מהחלון, אך החבל נקרע, ודורותי ופיקולו נוחתים על בריכה של צואת פילים שהניחה דורותי, ומראם מזכיר זומבים. כל העובדים המלוכלכים והפגועים של הגן מגיעים לכניסת גנחה.
כתב החוץ, אלדר, מחליט להיכנס לגן גם ולברר מה עם הזומבים. הוא נתקל בכל העובדים שהתלכלכו ונפגעו קשה, וחושב שהם זומבים, אך כל צמד בסוף מספר את הסיפור שלו ומתברר בסוף כי אין זומבים בגן. מתברר גם כי על בריחת החיות ונעילת המשרדים אחראים הילדים שמתנדבים בגן - יוגב וגירית, שעשו ככל הנראה ההפך ממה שביקשה מהם דורותי לעשות.
לבסוף, השעון של הפצצה מצפצף וכולם חושבים שהפצצה שהופעלה תשמיד את הגן, אך מתברר כי הגן לא מושמד, וכי לא היה חומר נפץ שיגרום להשמדה לעבוד מאחר שדורותי ביקשה מיוגב וגירית לארגן חומר נפץ. הסרט מסתיים שכל האנסמבל של הסרט רוקד לצלילי המוזיקה של הסרט.
Ach! ich sehe, itzt, da ich zur Hochzeit gehe, רי"ב 162

Ach! ich sehe, itzt, da ich zur Hochzeit gehe (בעברית: אה! רואה אני, עתה כשאני הולך אל החתונה), רי"ב 162, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר, והוא ביצע אותה לראשונה כנראה ב-25 באוקטובר 1716, לכבוד יום ראשון ה-20 שלאחר חג השילוש הקדוש.

היסטוריה ומילים

באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708, ובמרץ 1714 קודם לתפקיד הממונה על המוזיקה. בתפקיד זה היה אחראי להלחנה של יצירה חדשה מדי חודש, בעיקר של קנטטות, כשמטרתו הייתה להלחין תוך כמה שנים קנטטה עבור כל מועד בשנה. הטקסט פורסם על ידי סלומון פרנק ב-1715 ומקובל שבאך השתמש בו ליום ראשון ה-20 שלאחר חג השילוש הקדוש, אך אין ודאות אם היה זה בשנת 1715 או 1716. ייתכן גם שהיא הולחנה ב-1715, אך בוצעה בפועל רק בשנה שלאחריה. כך, שיטת זוואנג שממספרת את הקנטטות על פי סדר הלחנתן, ממקמת את הקנטטה ב-1715. אלפרד דירר סבור שקנטטה זו הייתה השלישית שביצע ב-1716 לאחר רי"ב 155 ורי"ב 161.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל האפסים ופסוקים מהבשורה על פי מתי העוסקים במשל של ישו המדמה את מלכות השמיים לחתונה. הלברית נכתבה כאמור על ידי סלומון פרנק (Salomon Franck), משורר החצר שכתב את הלברית לרוב הקנטטות של באך בתקופה זו. הטקסט מוקדש למשל של ישו ועוסק בחובת המאמין להתכונן היטב לחתונה זו, כלומר ליום הדין העתיד לבוא. הקטע האחרון בקנטטה לקוח ממזמור שכתב יוהאן רוזנמילר, משורר גרמני מהמאה ה-17.
בדומה לחלק מהקנטטות שלו מתקופה זו, באך ביצע אותה שוב עם שינויים קלים בעת שעבד בלייפציג, כנראה ב-1723 לכבוד אותו מועד. עם זאת, החלקים השני והשלישי לא שרדו בשלמותם.
הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1887 בכרך 33 של "חברת באך", שפרסמה את כל יצירותיו בין השנים 1850-1900.

הקלטות

היצירה לא הוקלטה רבות, רק כ-6 פעמים, בהן על ידי המנצחים ניקולאוס הרנונקור (ב-1986), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1996) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).