google/wiki40b huggingface dataset:
סאטון פוסטר

ביוגרפיה

פוסטר נולדה בסטייטסבורו במחוז בולוק שבג'ורג'יה, וגדלה בעיר טרוי, מישיגן. לה אח אחד, השחקן האנטר פוסטר. בגיל 15 היא השתתפה בתוכנית ריאליטי של חיפוש כישרונות בהגשתו של אד מקמהון ונקרא "Star Search", ואף נבחנה באודישנים לתוכנית הילדים "מועדון מיקי מאוס". היא עזבה את התיכון עוד לפני שסיימה את לימודיה שם (היא השלימה את בחינת הבגרות בהתכתבות) כדי להשתתף במחזמר The Will Rogers Follies שעלה באותה עת, בבימויו של טוני טון. היא למדה באוניברסיטת קרנגי מלון במשך שנה אחת, אך עזבה את לימודיה כדי להמשיך בקריירה שלה כשחקנית תיאטרון במשרה מלאה. במאי 2012 היא קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בול סטייט "כהוקרה על הקריירה המצטיינת שלה בתיאטרון, טלוויזיה ומוזיקה ועל תרומתה לחוויה החינוכית וצמיחתם המקצועית של הסטודנטים באול סטייט."

קריירה

לאחר ששיחקה בתפקיד סנדי דומברובסקי בהפקה של המחזמר גריז לאורך 1995, עברה פוסטר ב-1996 לשחק בהפקות של ברודוויי, שם היא הופיעה בהרכב של המחזמר סקרלט פימפרנל בשנת 1997, ואחרי שזה הסתיים הצטרפה להפקה מחודשת למחזמר אנני. לאחר מכן ב-1998 החלה להשתתף במחזמר עלובי החיים בתפקיד של אפונין ת'נרדייה. היא גילמה שוב את התפקיד בברודוויי בשנת 2000.
בשנת 2012 החלה לשחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית "באנהדס" שיצרה איימי שרמן-פלדינו לרשת ABC Family. בשנה זו בתיאטרון, שיחקה במחזמר "הכל הולך" בברודוויי וזכתה על תפקידה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר ובפרס דרמה דסק, באותה קטגוריה.
בשנת 2015 התארחה בפרק בסדרה "אלמנטרי" בתפקיד דמותה של טרי פארקר. בשנת 2016 התארחה בסדרות "האישה הטובה" ו"בנות גילמור".
בספטמבר 2020, תחזור פוסטר לככב בברודוויי בהפקה מחודשת למחזמר "איש המוזיקה", כמריאן פארו לצדו של יו ג'קמן.

חיים אישיים

את בעלה הראשון, השחקן כריסטיאן בורל פגשה פוסטר בקולג' והם נישאו ב-28 בספטמבר 2006. במהלך ראיון ברדיו ב-2010, אושר כי פוסטר ובורל התגרשו. פוסטר ובורל נשארו חברים וממשיכים לתמוך זה בזה בעבודתם. ב-19 בספטמבר 2013 אישרה פוסטר שהתארסה לתסריטאי טד גריפין. היא וגריפין נישאו ב-25 באוקטובר 2014. באפריל 2017, היא ובעלה אימצו ילדה, אמילי דייל גריפין, ילידת 5 במרץ 2017.
אבא ארך רגליים (ספר)

עלילה

ג'רושה אבוט נולדה בבית-היתומים "בית ג'ון גרייר", ואמה מתה זמן קצר אחרי הלידה. שמה ניתן לה על ידי מנהלת בית היתומים: ג'רושה היה שם שראתה פעם על מצבה, ואת השם אבוט לקחה מן הדף הראשון של ספר הטלפונים. ג'רושה נשארה לחיות בבית היתומים, בגדיה, כמו בגדיהם של שאר הילדים, נתרמו לצדקה והאוכל שקיבלה היה מועט, דל וחדגוני מאוד.
כשג'רושה הגיעה לגיל 16, שבו מקובל לעזוב את בית היתומים, המשיכה לגור ולעבוד שם כאחראית לקבוצת הילדים הקטנים, אך ידעה שבקרוב תידרש לעזוב, ולא ידעה מה תעשה לאחר מכן. יום אחד, כשהאפוטרופוסים של בית היתומים מגיעים לביקור החודשי, מודיעה המנהלת לג'רושה שאחד מהם החליט להעניק לה מלגה ללימודים בקולג'. הוא דיבר עם מורותיה בבית הספר והן סיפרו לו שיש לה כישרון רב לכתיבה. הוא יכסה את הוצאות לימודיה, ובנוסף ייתן לה קצבה חודשית מכובדת. בתמורה תידרש ג'רושה לכתוב לו מכתבים מדי חודש, מפני שהוא סבור שהמכתבים יעזרו לה להתפתח כסופרת. התנאי הוא, שג'רושה לא תגלה לעולם את זהותו של האפוטרופוס, והוא לעולם לא ישיב למכתביה. נאמר לה, כי מדובר באדם שעד אז מימן לימודים לבנים בלבד, ובתחילת הספר ג'רושה מתלבטת אם לקרוא לו: "שונא בנות", אך מחליטה לא לעשות זאת מפני שנראה לה שיש בכך עלבון לעצמה.
בעת יציאתו מבית היתומים, מספיקה ג'רושה לראות את צלו, המתארך עד גיחוך בשמש אחר הצהריים הנמוכה ומזכיר לה את העכביש המכונה "אבא ארך-רגליים". חוש ההומור האופייני לה ממציא לה מיד שם מתאים למיטיבה האלמוני וגבה הקומה – אבא ארך רגליים.
היא לומדת בקולג' לבנות, שאינו מוזכר בשמו או במקומו, פוגשת שם בנות טובות מבתים אמידים, שחייהן שונים מאוד משלה, ורואה מה רבים הדברים שעליה ללמוד ולגלות כדי להשתוות אליהן, בלימודים ובחברה. היא מכינה לעצמה תוכנית קריאה קפדנית, ונאבקת ללמוד מושגים בסיסיים בתרבות, שאליהם לא נחשפה כילדה. הספר, הבנוי ממכתביה של ג'רושה אל מיטיבה האלמוני, מתאר את לימודיה בקולג' ואת חיי החברה שלה. אחד הדברים הראשונים שהיא עושה כשהיא מגיעה לקולג' הוא לשנות את שמה לג'ודי, משום שהוא נשמע לה מתאים ליצור קטן ומתוק, מוקף משפחה אוהבת ומגוננת, היפוכה הגמור. היא גם מנסה לעצב לעצמה משפחה דמיונית ולמזג את כולה באפוטרופוס הלא-נודע שלה, כשהיא תוהה אם לצייר אותו בעיני רוחה כסבתא במצנפת עם קישורי סרטים או כדוד חביב.
במהלך הספר מתוודעת ג'רושה לדודהּ של ג'וליה, אחת מחברותיה לדירה בקולג', והם מתיידדים. עקב העובדה שהדוד, ג'רוויס פנדלטון, הנו בן למשפחה מיוחסת, ג'רושה חוששת לספר לו כי היא יתומה מבית המחסה ומסרבת להצעת הנישואין שלו. בהמשך מתברר לה, כי ג'רויס פנדלטון התארח בחווה שבה היא מבלה את חופשותיה ואף השאיר שם ספר ילדים הנושא את שמו. סוכנת הבית הזקנה והחביבה מזכירה אותו בחיבה בשם "האדון הצעיר ג'רוי" ומספרת עליו לג'ודי-ג'רושה.
לבטיה של ג'ודי נפתרים כאשר הספר מסתיים בגילוי, כי ג'רויס פנדלטון, או מסטר ג'רוי, הוא הוא מר סמית המסתורי, אבא-ארך-רגליים.

סיווג

כיום מסווגים את הספר כספרות צעירה, או אפילו ספרות ילדים, אך בזמנו הוא סווג כספר "בנות" או "קולג' בנות", ספרים המתארים בחורות צעירות, המתמודדות עם דאגות כמו קולג', קריירה ונישואין. ספר זה הקדים את זמנו בנקודת המבט המתוארת בו.
דוד בלוך-בלומנפלד

ביוגרפיה

דוד בלוך נולד לדוב צבי ולגיטל בשנת 1880 בעיירה מוטול שברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית), עיירת הולדתו של חיים ויצמן. עוד בהיותו בגיל צעיר היה פעיל פוליטית והיה חבר במפלגת פועלי ציון. בשל פעילותו נכלא פעמים אחדות בכלא. החל ללמוד רפואה ולאחר מכן משפטים, והפסיק לימודיו עקב פעילותו הפוליטית.
ב-1906 נשא את ד"ר דורה (דבורה) לבית איינשטיין, שייסדה וניהלה במשך שנים רבות את "האגודה לעזרת חולים כרוניים בתל אביב", ובשנת 1934 הקימה את בית ההבראה "החלמה" ברמת גן, במבנה המשמש היום את בית הספר על שם דוד בן-גוריון.
בלוך עלה לארץ ישראל בשנת 1912. שמו המקורי היה דוד בלוך, אך בפעילותו הפוליטית-מחתרתית ברוסיה ניתן לו הכינוי "אפרים בלומנפלד". מאחר שהוכר ברבים בשם זה הוסיף לאחר זמן את הכינוי הזה לשם משפחתו, ובשם זה נודע בארץ ישראל.
גם לאחר עלייתו ארצה המשיך בפעילותו הפוליטית: הוא עמד בראש לשכת העבודה הראשונה בארץ ביפו, ניהל את קופת פועלי ארץ ישראל (קרן שסייעה לפועלים בתמיכה כספית, בתקופה שמלפני ייסוד ההסתדרות הכללית), היה חבר אספת הנבחרים וציר לקונגרס הציוני. בשנת 1922 נבחר למועצת עיריית תל אביב מטעם מפלגת הפועלים, וכן נבחר לכהן כסגנו של ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף, איש הימין והמרכז.
בשל המצב הכלכלי הקשה בארץ באותה עת, גרעונות העירייה, וחוסר היכולת של תושבי העיר לשלם את מיסי העירייה, הציע בלוך לבטל את אגרת החינוך ששילמו תושבי העיר באותה עת על מנת לאפשר לילדיהם ללמוד בבתי הספר העירוניים. ראש העירייה מאיר דיזנגוף התנגד להצעה זו, ואף התפטר לאות מחאה בדצמבר 1925. בלוך נבחר לכהן תחתיו כראש עיריית תל אביב.
השנתיים שבהם שימש בלוך כראש העירייה התאפיינו במשבר כלכלי קשה בארץ ישראל, שבא לידי ביטוי באבטלה גבוהה, פשיטות רגל של מפעלים ושל קבלנים, ועוני נרחב. בלוך ניסה להתמודד עם השלכות המשבר על תושבי תל אביב על ידי פיתוח שירותי הרווחה, במיוחד בתחומי החינוך והבריאות, הקצאת מגרשים לשיכון לחסרי בית, ועבודות יזומות למובטלים. כתוצאה מהמשבר ומהגדלת הוצאות העירייה הגרעון העירוני גדל והעירייה הייתה על סף קריסה כלכלית. בלוך הצליח להשיג סיוע כלכלי מיוחד משלטונות המנדט, שמנע את קריסת העירייה, אך שלטונות המנדט דרשו את צמצום הוצאות העירייה. לקראת הבחירות למועצת העירייה שנערכו בדצמבר 1928 העדיפו שלטונות המנדט את הנהגתו של דיזנגוף על הנהגת מפלגת פועלים, וסייעו באופן ישיר לבחירתו מחדש. דוד בלוך בלומנפלד החזיר את הכיסא לדיזנגוף ויצא בשליחות ההסתדרות הכללית לארצות הברית.
בלוך נפטר בשנת 1947 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו של דוד בלוך בלומנפלד נקראים רחוב בתל אביב, המושב דוב"ב שבגבול הצפון, ששמו הוא ראשי התיבות של דוד בלוך-בלומנפלד, וכן בית ספר יסודי בתל אביב בשכונת ביצרון.
איזידור לב

רקע משפחתי ולימודיו

לב נולד ב-1839 בזולצמאט שבדרום אלזס.
היה בנו של הרב זליגמן לב, שלימד אותו תנ"ך ותלמוד. אחרי לימודים בבית הספר היסודי בעיירתו
עבר ללמוד במכללה ברופאך ובבית הספר התיכון של העיר קולמאר. בקולמאר המשיך במקביל ללמוד עברית ותלמוד במכינה לרבנים של הרב הראשי סלומון (שלמה) קליין.
בין השנים 1859–1856 למד בבית הספר המרכזי לרבנים (École Centrale Rabbinique) בעיר מץ שבו הצטיין בכישוריו בעברית, בכתיבה ספרותית ובמתמטיקה.
בשנת 1859 בית הספר עבר לפריז, שם הפך להיות בית המדרש לרבנים של צרפת. בשנת 1862 קיבל סמיכה לרבנות.

פעילותו בציבורית כרב, כמחנך וחוקר ובהנהגת "כל ישראל חברים"

בהמשך לימד מספר שנים שיעורים פרטיים בעיר באיון, לאחר מכן בפריז עצמה.
בשנת 1865 נקרא לכהן כרב בעיר סנט אטיין (מחוז לואר) ודרשתו בכניסה לתפקיד (על חובות הקהילות הקטנות, "Les devoirs des petites communeautés") נותרה כמופת של דרשה בשפה הצרפתית.
ב-1865 הצטרף לקבוצת מלומדים יהודים בהם הרב צדוק כהן, אדולף פרנק, שלמה מונק, היפוליט רודריגז ואלבר כהן, בהקמת חברה יהודית לספרות שפרסמה מאוחר יותר בשנים 1870–1873 את כתב העת "רוויו יזראליט" (Revue israélite).‏
בשנת 1869 עבר שוב לפריז ומונה החל מ-1 ביוני כמזכיר הארגון "כל ישראל חברים", משרה ששמר עד יום מותו.
לב השקיע מאמצים רבים בקידום יהדות המזרח] והקמת ספריית "כל ישראל חברים".
שימש כפרופסור להיסטוריה וספרות יהודית בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים (École pratique des hautes études), תפקיד שירש מאלבר כהן ב־1878.
פעל במיוחד במסגרת בחברה ללימודי יהדות (Société des Études Juives), שהקים בשנת 1880 יחד עם יוסף הלוי, ארסן דרמסטטר, ז'וזף דרנבור ואחרים.
ערך וכתב מאמרים רבים ומוערכים בכתב העת ללימודי יהדות (Revue des études juives).
נפטר ב-3 ביוני 1892 בפריז.
איינו (שפה)

דוברים

איינו יצאה משימוש נרחב בשנות ה-20 של המאה ה-20 וכיום היא שפה בתהליך הכחדה. בעיר ניבוּטני (חלק ממחוז ביראטורי באי הוקאידו), בה מתגוררים רבים ששפת האיינו היא שפת אמם, יש כ-100 איש הדוברים את השפה, מתוכם 15 בלבד משתמשים בשפה בחיי יום־יום (נכון לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20). בכל הוקאידו יש כ-1,000 איש הדוברים את השפה, כולם בני יותר מ-30 (עם מעט יוצאים מן הכלל). השימוש בשפה בין דובריה התחזק לאחרונה שכן יש ניסיון לעצור את שקיעת השפה בטרם יהיה מאוחר מדי, כך שכנראה שמספר הדוברים בשפה באופן שוטף גדול מ-15. רוב בני איינו ביפן, כ-150,000 איש (המספר כנראה גדול יותר שכן רבים מבני האיינו אינם מודעים למוצאם או שהם מסתירים אותו מפחד מאפליה) מדברים יפנית בלבד. לאחרונה, יש גידול במספר הלומדים את שפת האיינו כשפה שנייה, במיוחד בהוקאידו, הודות למאמציו של פעיל האיינו וחבר הדיאט (הפרלמנט היפני) לשעבר שיגרוּ קיאנו (מת במאי 2006) שדיבר את שפת האיינו כשפת אם.

כתב

רשמית, שפת האיינו נכתבת בגרסה מותאמת של הכתב היפנית הקטקאנה. קיים גם כתב המבוסס על האלפבית הלטיני. העיתון "Ainu Times” משתמש בשניהם.
טווח התווים 31FF-31F0 (תוספות פונטיות לקטקאנה) של התקן יוניקוד כולל תווי קטקאנה שנועדו בעיקר עבור שפת האיינו. תווי הקטקאנה עבור עיצורים סופיים אינם מופיעים ביפנית, אך מצויים בשימוש בשפת האיינו.

ספרות בעל פה

לבני האיינו ישנה מסורת עשירה של סיפורי גבורה העוברים בעל פה בין הדורות הקרויים "יוקאר", בסיפורים אלה קיימות כמה צורות לשון ודקדוק מיושנות.
רכס סטאאפלר

מקור השם

שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1964 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. 
הרכס נקרא על שם ג'ורג' ר. סטאאפלר (George R. Staeffler) מהנדס טופוגרפי שעבד באזור מצר מקמרדו מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנים 1961–1960.

לקריאה נוספת

• P.J. FORSYTH, N. MORTIMER & I.M. TURNBULL, Plutonic Rocks from the Cape Roberts Hinterland: Wilson Piedmont Glacier, Southern Victoria Land, Antarctica , Institute of Geological & Nuclear Sciences, Private Bag 1930, Dunedin - New Zealand
משה דמאיו

ביוגרפיה

משה דמאיו החל את דרכו בספורט ככדורגלן ושיחק עד גיל נוער אך נאלץ לפרוש עקב פציעה. דמאיו החל בתפקידי ניהול בבני יהודה תל אביב עוד משנות השמונים בהן שימש כמנהל קבוצות ילדים ולאחר מכן התקדם בתפקיד לאחראי מחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב, כשלאחר מכן הפך למנהל הקבוצה הבוגרת של המועדון. דמאיו שימש כמנכ"ל בני יהודה עוד מתקופתו של יושב הראש גד סולמי שתחתיו זכתה בני יהודה באליפות ליגת העל בכדורגל היחידה בתולדותיה.
בחודש ספטמבר 2003 החל דמאיו, יחד עם יובל גפני ורוני פניג'ל, בתהליך לרכישת זכויות הניהול של הקבוצה וכשתהליך זה הושלם המשיך דמאיו בתפקידו כמנכ"ל המועדון. בחודש יוני 2011 נכלל דמאיו ברשימת 101 המנכ"לים הבכירים באירופה. בחודש מאי 2011 נותר דמאיו בתפקיד מנכ"ל המועדון לאחר עזיבתו של יושב הראש הקודם חזי מגן ובמהלך תקופה ארוכה ניסה למצוא רוכשים שייקחו את הבעלות על הקבוצה. לאורך השנים בהן שימש דמאיו כמנכ"ל וכבעלים במועדון, משפחתו הייתה מעורבת גם כן בניהול בני יהודה. בתו מאיה שימשה כמזכירה וכדוברת המועדון, בתו השנייה קרן שימשה כיועצת המשפטית של בני יהודה ואחותו של משה דמאיו אנה, שימשה כחברת עמותה במועדון.
ב-5 במאי 2016 השלים משה דמאיו את העברת כלל זכויות הניהול של בני יהודה לידיו של איש העסקים ברק אברמוב. לאחר 13 שנים בתפקיד מנכ"ל, ואף לתקופה קצרה כבעלים, עזב דמאיו את בני יהודה תל אביב.
ב-10 ביולי 2016, מונה משה דמאיו לתפקיד מנכ"ל בית"ר ירושלים, וביוני 2017 הודיע לו אלי טביב על הפסקת עבודתו במועדון.
הנגאובר 3: חוזרים לווגאס

תקציר העלילה

אחר סיום המשבר של אלן בעקבות מות אביו שנפטר מהתקף לב, הצטרפו אליו להרפתקה חדשה בלאס וגאס חבריו הטובים ביותר. אך עד מהרה, אלן פיל וסטו מגלים כי דאג נעלם, ומסתבר כי נחטף ומוחזק בידי גנגסטר מזדקן וזועם בשם מרשל (ג'ון גודמן) שרוצה להרוג את לסלי צ'או על כך שגנב ממנו מטיל זהב בשווי 42 מיליון דולר. לכן, נאלצים פיל, אלן וסטו לעזור לצ'או להשיג את המטיל כמה שיותר מהר כדי להציל את חברם דאג ולברוח מפני מרשל.

הפקה

בחודש מאי 2011, ימים לפני השחרור של בדרך הסרט השני בטרילוגיה, הבמאי טוד פיליפס אמר כי "כבר יש תוכניות לסרט שלישי אבל אין תסריט או תאריך התחלה". ב-10 בספטמבר 2012 החלו הצילומים בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-8 באוקטובר 2012 הצילומים עברו לנוגלס, אריזונה. בסוף חודש אוקטובר, עברה הפקת הצילומים ללאס וגאס לשבועות ספורים.

מוזיקה

את המוזיקה המקורית של הסרט כתב והלחין כריסטוף בק, אך הפסקול המקורי של הסרט, ששילב מוזיקה של מגוון אמנים, שוחרר ב-21 במאי 2013.
ניו באסקט ברינדיזי

היסטוריה

הקבוצה נוסדה ב-1945 תחת השם "ליברטאס ברינדיזי" (משנת 1977 בשם "פלאקנסטרו ברינדיזי") והשתתפה לראשונה בסרייה A בעונת 1957/58. בסך הכל שתי קדנציות. בעונת 1986/87 התפרקה הקבוצה לאחר ירידה לליגה השלישית. בעונת 1991/92 הוקמה הקבוצה מחדש תחת השם הנוכחי והעפילה לליגה הבכירה בסיום עונת 2009/10 בה השתתפה במשך עונה אחת וירדה לליגה דואה מהמקום ה-16. בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה בגביע של ליגה דואה (הליגה השנייה) בנוסף להעפלה לליגה הבכירה. בעונת 2013/14 סיימה הקבוצה במקום החמישי, בנוסף להגעה לחצי גמר הגביע האיטלקי. בעונת 2014/15 משתתפת הקבוצה לראשונה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'. בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.

אולם ביתי

משחקיה הביתיים נערכים מאז 1981 בארמון הספורט פנטסוליה (Palazzetto dello Sport Elio Pentassuglia) (על שמו של כדורסלן הקבוצה בעבר), המכיל 3,534 מקומות ישיבה. הכינוי של הקבוצה הוא "כוכב הדרום" (Stella del Sud).
אלקטרוניקה

אלקטרוניקה היא ענף של הנדסת חשמל העוסק בתכנון מעגלים חשמליים המווסתים את תנועתם של אלקטרונים באמצעות רכיבים שונים. בהשוואה לענף הנדסת החשמל ניתן להבדיל בין השניים באופן הבא: חשמל הוא ענף העוסק במעבר של אלקטרונים במוליכים ואילו אלקטרוניקה במעברם בחומרים שאינם מוליכים או מוליכים למחצה. ראשיתה של האלקטרוניקה בהמצאת שפופרת הריק ויישומה במקלטי רדיו. החלפת השפופרת ברכיבים מוליכים למחצה (semiconductors), השימוש במעגלים מודפסים ובמעגלים משולבים, פרצו את הדרך ליישומה של האלקטרוניקה בכל תחומי החיים, וזאת בזכות המזעור ועלות הייצור הנמוכה של הרכיבים.
ג'יימס אליסון

ביוגרפיה

אליסון נולד בשנת 1948, בן לאלברט, רופא וקונסטנס אליסון. הוא גדל בעיירה קטנה בטקסס. בשנת 1969 קיבל תואר ראשון במיקרוביולוגיה. בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור למדעי הביולוגיה מאוניברסיטת טקסס באוסטין. 
בשנת 1985 מונה לפרופסור לאימונולוגיה ומנהל מעבדה לחקר מחלת הסרטן באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. המחקרים שערך בשנות ה-90 סללו את הדרך להבנת האופן שבו ניתן להגביר את יכולת המערכת החיסונית להדוף את מחלת הסרטן, מה שנקרא אימונותרפיה. מחקריו התמקדו בלימפוציט T אשר מסוגל לזהות תאים שעברו שינוי סרטני ולחסלם. אליסון הראה כי קיימים מנגנונים ביולוגיים אשר משרתים את מחלת הסרטן ומאפשרים לשתק את פעולת הלימפוציטים. ביטול מנגנון השיתוק מאפשר למערכת החיסונית לפעול כפי שהייתה אמורה לפעול מלכתחילה נגד הסרטן ולגבור עליו.
התרופה ירבוי שאושרה בידי ה-FDA לשיווק בשנת 2011 הייתה התרופה הראשונה שהתבססה על אימונותרפיה כדרך למלחמה בסרטן תוך שימוש במעכב נקודת בקרה וחוללה מהפכה בתחום, ובהכנתה נעשה שימוש בידע שנרכש במחקריו של אליסון.
אליסון זכה לפרסים רבים, בהם פרס וולף לרפואה ופרס הארווי של הטכניון בחיפה. הוא סיפר שמקרי מוות רבים במשפחתו הקרובה שנבעו מסרטן הגבירו את העניין שלו במציאת תרופה למחלה.
באוקטובר 2018 הוכרז לזוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2018, יחד עם טסוקו הונג'ו היפני.
וסילי ליוואנוב

ביוגרפיה

ליוואנוב הוא בנו של השחקן בוריס ליוואנוב, ונכדו של השחקן ניקולאי איזוולסקי. אמו יבגניה הייתה "אחת הנשים היפות ביותר במוסקבה]". בין המבקרים הקבועים בבית משפחת ליוואנוב נמנו בוריס פסטרנק, אלכסנדר דובז'נקו וניקולאי צ'רקסוב.

כבר בשנות לימודיו נכר בו השילוב של אינטליגנציה, שנינות רגשית, ורומנטיקה.

בין השנים 1966 ל-1973 עבד באולפני סויוזמולטפילם. במהלך עבודתו דיבב כשלוש מאות דמויות, ביניהן קרלסון, התנין גֶנַה מצ'בורשקה, ויחד עם יורי אנטין יצר את הסרט המצויר "הנגנים של ברמן".

בשנת 1988 הוענק לו אות האמן העממי של ברית המועצות.
ב-15 ביוני 2006 העניק לליוואנוב שגריר בריטניה במוסקבה את אות מסדר האימפריה הבריטית על משחקו בסדרה הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון שבזכותו הוכרז כ"שרלוק הולמס הטוב ביותר בכל הזמנים".

משפחה

נשוי לילנה (1949), העובדת בהנפשה. לזוג שלושה ילדים — אנסטסיה (1963), בוריס (1974) וניקולאי (1984); ושלושה נכדים. 
ב-2009 הורשע בנו בוריס בהריגה בהיותו שיכור ונידון ל-9 שנות מאסר.

עובדות מעניינות

את קולו הייחודי קיבל ליוואנוב לאחר משחקו בסרט "המכתב שלא נשלח", בו הכריח הבמאי מיכאל קאלאטוזוב את השחקנים לצעוק בקור של-40 מעלות וכתוצאה מכך קרע ליוואנוב את מיתרי גרונו. לאחר שעבר טיפולים רפואיים להחזרת קולו התברר שהוא שב לדבר, אך עם צרידות ייחודית שמהווה את אחד מסמליו המסחריים.
שטייר (יצרן נשק)

שטייר מאנליכר הוא יצרן נשק מהעיר שטייר שבאוסטריה. החברה הייתה בעבר חטיבה בקונצרן שטייר דיימלר פוך והפכה לעצמאית בשנת 1990.

היסטוריה

העיר שטייר הייתה מרכז לתעשיית נשק עבור הצבא של האימפריה האוסטרו-הונגרית עוד מהמאה ה-14. ההיסטוריה של חברת שטייר החלה בשנת 1864 על ידי ג'וזף וורנדל שייסד את חברת יוזף ופרנץ וורנדל ושות' לייצור נשק ומנסרה באוברלטן (גרמנית: Josef und Franz Werndl & Comp. Waffenfabrik und Sägemühle in Oberletten) שמאוחר יותר הפכה ל OEWG החברה האוסטרית לייצור נשק (Österreichische Waffenfabriksgesellschaft) תחת שם זה ייצרה החברה את האקדח האוטומטי הראשון בשימוש האימפריה הרוט' שטייר M1907 שמאוחר יותר הפכה לחלק מקונגלומרט שטייר דיימלר פוך תחת השם שטייר וורק (Steyr Werke AG) החברה את אקדח השטייר M1912, אחד מהדגמים הראשונים והחשובים של האקדח החצי-אוטומטי. החברה גם ייצרה את הרובה שטייר מאנליכר M1895 ושטייר מאנליכר שונהאואר (Mannlicher-Schönauer). במהלך מלחמת העולם הראשונה העסיקה החברה 15,000 עובדים וייצרה 4000 כלי נשק ביום. תום המלחמה הביא להפסקת הייצור במפעל ובשנת 1918 עמדה החברה בפני הליך פירוק, ועל מנת לשרוד החלה לייצר כלי רכב. במהלך מלחמת העולם השנייה חזר המפעל לייצר כלי נשק עבור הצבא הגרמני. במהלך שנות החמישים של המאה העשרים חזר לשימוש ולייצור הרובה שטייר מאנליכר שונהאואר 
בשנות השבעים של המאה העשרים החלה חברת שטייר לתכנן לייצר כלי נשק חדשניים ובהם רובי הסער שטייר AUG, ובשנת 1999 השיקה את סדרת האקדחים שטייר M.
חומצת שתן

חומצת שתן (בלועזית: חומצה אוּרית; באנגלית: Uric Acid) היא תרכובת אורגנית של פחמן, חנקן, חמצן ומימן. נוסחתה: C₅H₄N₄O₃. 
חומצת שתן היא פורין, והיא קרובה מאוד במבנה לגואנין, לאדנין ולקפאין. זהו תוצר סופי משני של תהליך פירוק ה-DNA. החומצה מופרשת בכמויות קטנות דרך השתן. אצל בעלי חיים, בייחוד אצל עופות, החומצה היא תוצר יותר משמעותי של תהליכים אלו ולכן הם מפרישים אותה בצואה. ריכוז החנקן הגבוה שבה הוא אחד הגורמים לכך שצואת עופות הים, גואנו, היא חומר זיבול טוב.

עודף חומצת שתן בדם בבני אדם

בני אדם רבים סובלים מעודף חומצת שתן בדם או היפריוריסמיה. במצב זה - רמת חומצת השתן בדם גבוהה מרמת חומצת השתן הנפלטת מן הגוף. עודף זה גורם אצל בני אדם להופעת מחלת השיגדון (גאוט). במחלה זו מצטברים העודפים של חומצת השתן בפרקים או בכליות תוך שהם יוצרים לאורך זמן דלקת מפרקים ואבנים בכליות.
עודף חומצת שתן בדם נוצר עקב אכילת מזונות עתירי פורינים כגון כבד, אנשובי, מקרל, אפונה ובירה. כמו כן החומרים קפאין, ניקוטין, אלכוהול ואספירין נוטים להעלות את רמת חומצת השתן בדם.
מחקר שנערך באוניברסיטת ג'ונס הופקינס מצא כי לקיחת כדורי ויטמין סי מסייעת בהורדת רמת חומצת השתן בדם. כמו כן, רופאים ממליצים על שינוי הדיאטה לדיאטה נמוכת פורינים, שתייה מרובה של מים ואף שתית תמיסת סודה לאפיה למנוע את התגבשות חומצת השתן בפרקים.
תיאטרון זירה

תיאטרון זירה היה תיאטרון שוליים שנוסד על ידי מיכאל (מיקו) אלמז ופעל בתל אביב בשנים 1949–1959.
גריגורי וויטינסקי

עבודה בסין

ב-1920 הקימה ברית המועצות את לשכת המזרח הרחוק בסיביר, סניף של האינטרנציונל הקומוניסטי השלישי, או הקומינטרן. הוא היה אחראי באופן ישיר על ניהול הקמה של המפלגה הקומוניסטית בסין ובמדינות אחרות במזרח הרחוק. זמן קצר לאחר הקמתה הגיע סגן מנהל הלשכה וויטינסקי לבייג'ינג ופנה לפעיל הקומוניסטי הסיני לי דז'או. לי סידר לוויטינסקי פגישה עם מנהיג קומוניסטי אחר, צ'ן דוקסיו, בשאנגחאי. באוגוסט 1920 החלו להקים את סניף הקומינטרן סין - וויטינסקי, צ'ן דוקסיו, לי דז'או ואחרים.
העיתון "שאנגחאי כרוניקל" נוסד בשנת 1919 בשאנגחאי על ידי רוסים עם נטיות סוציאליסטיות, וקיבל סיוע כספי ממשלת רוסיה הסובייטית בראשית 1920. באביב 1920 הגיעו וויטינסקי ועמיתיו לסין במטרה להקים המפלגה הקומוניסטית בסין. הם לא רק הגיעו לסין במסווה של עורכים ועיתונאים עבור העיתון, אלא גם הקימו את המזכירות של הקומינטרן במזרח אסיה במשרד העיתון. מכאן ואילך הפך העיתון לכלי תעמולה למזכירות מזרח אסיה ולכיסוי לפעילות הבולשביקית בסין. מאחר שעובדי העיתון סייעו לסובייטים הרוסים ולקומינטרן, שהוצבו שם בחסות העיתון, כדי להקים ארגון קומוניסטי בסין, העיתון כולו מילא תפקיד מיוחד בתנועה הקומוניסטית המוקדמת בסין. אף על פי שהעיתון הפסיק להתפרסם בסוף 1922, משום שהסיוע הרוסי הגיע לסיומו, אנשי צוות רבים המשיכו לעבוד למען הבולשביזם.

קריירה מאוחרת יותר

הוא עבד כנציג של הקומינטרן עד 1926. אחר כך עבד בממשלה הסיבירית באירקוטסק עד 1929, כשעבר למוסקבה, עבד במוסדות מזרחיים שונים. בשנת 1934 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
הוא נחשב לאחד ממקימי הסינולוגיה הסובייטית. הוא כתב כמה ספרים על הפוליטיקה הסינית.
הוא נפטר בשנת 1953 במהלך ניתוח כושל.
ג'רי מטפארה

חייו האישיים

ג'רי מטפארה נולד בעיר והנגנאוי למשפחת אנדרוס. הוא חונך על ידי דודו מצד אמו, מטפארה, על פי מסורת האימוץ המאורית הקרויה whāngai (מילולית: "להאכיל"). הן אביו הביולוגי והן אביו המאמץ היו שניהם כמרים בכנסייה המאורית רטאנה. הוא גדל בפרבר קסטלקליף שבוהנגנאוי ולמד בבית הספר היסודי המקומי, בחטיבת הביניים רתרפורד ובבית הספר התיכון של והנגנאוי. הוא אב לשלושה ילדים מאשתו הראשונה ראווין שנפטרה ב-1990 ולשני ילדים מאשתו השנייה, ג'אנין.

קריירה צבאית

מטפארה התגייס כטוראי לכוחות הסדירים של צבא ניו זילנד ביוני 1972. בדצמבר 1976 הוא סיים את הכשרתו בבית הספר לקצינים בפורטסי שבאוסטרליה. הוא שירת בשני הגדודים של רגימנט חיל הרגלים המלכותי של ניו זילנד וביחידת הכוחות המיוחדים האוויריים של צבא ניו זילנד. ב-1979 הוא שימש כמפקד מחלקה בסינגפור.
מטפארה שימש בשני תפקידים מבצעיים במשימות שמירת שלום. התפקיד הראשון היה במסגרת ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (UNTSO) כמשקיף הראשי בדרום לבנון ממאי 1994 ועד מאי 1995 והתפקיד השני היה פיקוד על כוח שמירת השלום המשולב בבוגנוויל במסגרת מבצע בליסי ב-1998. ב-24 בדצמבר 1999 הוא קודם לדרגת בריגדיר ולתפקיד של מפקד כוחות היבשה של ניו זילנד. מדצמבר 1999 ועד יולי 2001 הוא היה מפקד הכוחות הניו זילנדים שסופחו לכוחות האו"ם במזרח טימור.
בפברואר 2002 קודם מטפארה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה להיות מפקד צבא ניו זילנד. ב-1 במאי 2006 הוא קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה להיות ראש המטות המשולבים של כוחות ההגנה של ניו זילנד. בכך הוא היה ללובש המדים הבכיר ביותר בניו זילנד. מטפארה שימש בתפקיד זה עד ל-24 בינואר 2011.
ב-26 באוגוסט 2010 הודיע ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי על מינויו של מטפארה כראש המשרד לניתוח נתוני מודיעין (Government Communications Security Bureau). כהונתו בתפקיד זה הייתה אמורה להמשך חמש שנים, אך הוא סיים אותה ביולי 2011 עקב מינויו לתפקיד המושל הכללי.

המושל הכללי של ניו זילנד

ב-8 במרץ 2011 הודיע ראש הממשלה ג'ון קי על המלצתו על מטפארה לתפקיד המושל הכללי הבא של ניו זילנד. בהמשך אותו יום אישרה המלכה את המינוי. ב-31 באוגוסט 2011 הושבע מטפארה כמושל הכללי של ניו זילנד לתקופת כהונה של חמש שנים. ב-20 במאי 2011 מונה מטפארה להיות עמית נספח במסדר ההצטיינות של ניו זילנד. עם כניסתו לתפקיד המושל הכללי הוא היה לנגיד והאביר הראשי של מסדר שירות המלכה, ותוארו המלא היה מאותו יום "הוד מעלתו, לוטננט גנרל, הנכבד (Right Honourable) סר ג'רמיה מטפארה".
ב-14 בנובמבר 2012 אירח מטפארה במסיבת יום הולדתו ה-64 את צ'ארלס, נסיך ויילס, בעת שזה עשה בביקור בניו זילנד. ה-14 בנובמבר הוא גם יום הולדתו של הנסיך צ'ארלס והאירוע צוין בנוכחותם של 64 אזרחי ניו זילנד שחגגו את יום הולדתם בתאריך זה.
באפריל 2013 ביקר מטפארה באפגניסטן לרגל סיום הצבתם של חיילים כוחות ההגנה של ניו זילנד שם.
ביוני 2014 נכח מטפארה בטקסים לציון 70 שנה לפלישה לנורמנדי, יחד עם המלכה ועם מנהיגי מדינות אחרים ויחד עם וטרנים ניו זילנדים.
מטפארה הרחיב את המסורת שהחל קודמו, סר אננד סטינאנד, ב-2012, כאשר הוא שידר את ברכתו לשנה החדשה בפעם הראשונה בשידור טלוויזיני.
באוגוסט 2016 סיים מטפארה את תפקידו ותחתיו הושבעה דיים פטסי רדי, שהיא האישה השלישית בתולדות ניו זילנד בתפקיד זה.

לאחר כהונתו כמושל הכללי

ב-16 בדצמבר 2016 הוכרז כי מטפארה יכהן החל מראשית שנת 2017 בתפקיד הנציב העליון (שגריר) של ניו זילנד לממלכה המאוחדת ויחליף בתפקיד את סר לוקווד סמית' שכיהן בתפקיד מאז 2013.