google/wiki40b huggingface dataset:
משוואות תנועה

מכניקה ניוטונית

ייתכן כי זה יהיה קל לרשום את משוואות התנועה בצורה וקטורית, על ידי שימוש בחוקי התנועה של ניוטון, אבל הרכיבים יהיו רבים ומסובכים עם זמן ומיקום ספציפי, ולפתור אותן זה לא קל בכלל. לעיתים קרובות יש עודף של משתנים שמקשים לפתור את הבעיה, כך שחוקי ניוטון הם הדרך היעילה ביותר למצוא ולפתור את הבעיה. במקרים פשוטים של גאומטריה במישור, שימוש בקואורדינטות קרטזיות עובד טוב, אבל שימוש בכל מערכת קואורדינטות אחרת הופך להיות מסובך ביותר.

אנלוגיה לשדות וגלים

בשונה ממשוואות התנועה לתיאור גופים מכנים, שהן בדרך כלל משוואות דפרנציאליות, המשוואות האנלוגיות במשוואות הגלים ובשדות הן תמיד חלק ממשוואות דפרנציאליות, כוון שהגלים או השדות הן פונקציות של מקום וזמן. לפעמים, משוואות הגל או השדה נקראות גם "משוואות התנועה"

משואות שדה

משוואות המתארות את התלות של המרחב והתפתחות הזמן בשדות נקראות "משוואות שדה". אלו כוללות את משוואות נביאר סטוקס למדידת מהירות השדות, את משוואות מקסוול בשדות האקטרומגנטיים, וכן את משוואות השדה של איינשטיין לכבידה.
מהירות קרקעית

מהירות קרקעית (באנגלית: Ground speed, או בקיצור: GS) הוא מושג מעולם התעופה, המתאר את מהירותו של כלי טיס ביחס לקרקע, בעוד שמכשירי המדידה הבסיסיים במטוס מודדים את מהירותו ביחס לאוויר (מהירות אווירית). לרוב המהירות הקרקעית שונה מהמהירות האווירית,  עקב קיומן של רוחות.
לדוגמה, במקרה שבו הרוח מגיעה מהכיוון אליו טס הכלי (כלומר: הרוח נושבת לכיוונו), הרי שהמהירות האווירית שלו תהיה גדולה מהמהירות הקרקעית, כי חלקיקי האוויר חולפים על פניו במהירות גדולה יותר מאשר הקרקע. 
אם נניח כי אין רוחות בכלל, אזי המהירות הקרקעית תשתווה למהירות האווירית.

דוגמה ישומית

כאשר מטוס מגיע לנחיתה בשדה התעופה, יעדיף הטייס לנחות נגד כיוון הרוח, זאת מכיוון שלכל מטוס ישנה מהירות אווירית מינימלית שמתחתיה המטוס מאבד עילוי ומזדקר. לכן, עדיף לנחות מול הרוח כדי ליצור מצב שבו המהירות הקרקעית תקטן ביחס למהירות האווירית ותאפשר למטוס לבצע עצירה קצרה ובטוחה יותר על המסלול.
וילם דפו

ביוגרפיה

דפו נולד בעיר אפלטון, ויסקונסין, ארצות הברית, למשפחה נוצרית.
קריירת הסרטים של דפו החלה בהיותו בן 25 ב-1980, כאשר לוהק ל"שערי החופש", הגם שהופעתו נחתכה בעריכה. תפקיד הפריצה שלו היה של הסמל הרחום אליאס בסרט "פלאטון" (1986). מאז היה לשחקן אופי פופולרי, שבגלל תווי פניו המחוספסים מלהקים אותו לעיתים לתפקידי הנבל, כמו הגובלין הירוק בסרטי ספיידרמן. הוא גילם את ישו בסרטו של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון של ישו" (1988), ועוד באותה שנה השתתף בסרט "מיסיסיפי בוערת". פעמיים גילם בלש משטרה - ב"הקדושים מבוסטון" (1999) וב"אמריקן פסיכו" (2000), ואף השתתף ב"החופשה של בין" (2007). הוא היה מועמד פעמיים לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על משחקו בסרט "פלאטון" וב"צילו של הערפד" (2000).
דפו היה אורח פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ב-2005.
ב-2006 הוא גילם את ראש המטה בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט ומנדי מור.
ב-2014 גילם את הסופר פיטר ואן האוטן בסרט "אשמת הכוכבים" לצד אנסל אלגורט ושיילין וודלי.
ב-2017 שיחק בסרט הדרמה "גיבור אמריקאי", לצד ג'רארד באטלר וגרטשן מול. באותה שנה שיחק גם בסרטים "החומה הגדולה" ו"רצח באוריינט אקספרס".
בספטמבר 2018 זכה בפרס השחקן הראשי בפסטיבל הסרטים של ונציה על הופעתו כווינסנט ואן-גוך ב"שערי הנצח" של ג'וליאן שנאבל.
מנחם מנדל פוטרפס

קורות חייו

פוטרפס נולד בעיר פלשצניץ בפלך מינסק שהיה אז בשליטת האימפריה הרוסית. אביו נפטר קודם הולדתו ואמו מריאשא קראה לו על שם אביו. בשנת ה'תרע"ה (1915) ביקר לראשונה את האדמו"ר מחב"ד, שלום דובער שניאורסון, ובשנת ה'תר"פ (1920) התקבל ללימודים בישיבת תומכי תמימים בעיר קרמנצ'וג. מאוחר יותר עבר לסניפי הישיבה בערים חרקוב, ויטבסק ונעוול. בשנת ה'תר"צ (1930) מונה למשפיע ומשגיח בישיבת חב"ד ביקטרינוסלב, בתפקיד זה כיהן עד לנישואיו עם לאה לבית רובינסון בחודש תמוז ה'תרצ"ג (1933). לאחר נישואיו החל לעסוק במסחר ובגיוס כספים עבור ישיבת תומכי תמימים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה בשנת ה'תש"ה (1945), בעקבות חתימת הסכם בין ממשלות ברית המועצות ופולין שאיפשר לכל נתיני פולין שברחו לברית המועצות לשוב לפולין, הוקם בעיר לבוב ועד חב"די מחתרתי שעסק בזיוף מסמכים ודרכונים פולניים עבור חסידי חב"ד שרצו להמלט מברית המועצות. פוטרפס מונה לחבר הוועד וסייע לחסידי חב"ד רבים, ביניהם אשתו וילדיו לעזוב את ברית המועצות.
פוטרפס עצמו ניסה לברוח ברכבת האחרונה אך נעצר בידי הסובייטים ונשפט בעוון בגידה ל-8 שנות מאסר, אותן ריצה במחנות עבודה בסיביר. לאחר שחרורו בשנת ה'תשט"ו (1955) עבר לעיר צ'רנוביץ שם התגורר עד לשנת ה'תש"ך (1960) אז עבר לסמרקנד. במשך תקופה זו הגיש בקשות חוזרות ונשנות להיתר יציאה על מנת להתאחד עם משפחתו שהתגוררה בלונדון אך נענה בשלילה. בשנת ה'תשכ"ד (1964), לאחר בקשת ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון מנשיא ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב לאפשר איחוד משפחות של 5 משפחות שהתגוררו בבריטניה, בהן משפחתו של פוטרפס, קיבל פוטרפס היתר יציאה והיגר לבריטניה שם עסק במסחר בדים.
בשנת ה'תשל"ב (1972), לאחר פטירתו של משפיע ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד הרב שלמה חיים קסלמן, מונה על ידי האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון למלא את מקומו.
בתקופת מחלת האדמו"ר, תמך בעמדה המרכזית בחב"ד באותה תקופה ופרסם את משיחיותו, וגם לאחר פטירת הרבי, הכריז ועודד אחרים להמשיך ולהכריז "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד".
בתפקיד משפיע הישיבה בכפר חב"ד כיהן עד לפטירתו בד' בתמוז ה'תשנ"ה (1995). הוא נפטר ונקבר בלונדון.
הדגיש את חשיבות אידיאל התפילה הקונטמפלטיבית.

משפחתו

לרב פוטרפס נולדו שישה ילדים, שיכל חמישה מהם בחייו. אחיו היה הצייר הנדל ליברמן.
בילי בויד

ביוגרפיה

בויד נולד בגלאזגו, סקוטלנד למרי ולוויליאם בויד שמתו בילדותו. בויד גדל עם אחותו הגדולה מרגרט אצל סבתו.
בהיותו בן 16 הופיע בויד בחברת תיאטרון מקומית בשם "תיאטרון גויילד גלאזגו". בויד עבד ככורך ספרים במשך 7 שנים לפני שפנה לקריירת משחק. אחד הספרים שכרך בויד היה "שר הטבעות".
בויד סיים בהצלחה את לימודיו ב"אקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה" וקיבל תואר באומנויות הדרמה. באקדמיה הופיע בהמון הצגות במה בבריטניה. קהילת השחקנים בסקוטלנד שיבחה את בויד ואף אמרו עליו ש"בויד הוא השחקן הסקוטי היחיד שלא נח לרגע".

קריירה

מלבד קריירה קולנועית הייתה לבויד גם קריירת תיאטרון קצרה שכללה השתתפות במחזות: "סן דייגו" ו"קרחת של שיגעון".
בויד התפרסם בעיקר בזכות משחקו בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" בתפקיד פרגרין טוק (פיפין), הוביט חביב וקל דעת, חברו של פרודו בגינס, שהצטרף למסעה של חבורת הטבעת.
בויד, אשר מנגן על תופים, גיטרה וגיטרה בס, כתב שיר בשם "הקצה של הלילה", אותו שר במסגרת תפקידו כפיפין בחלק השלישי של טרילוגיית שר הטבעות, "שר הטבעות: שיבת המלך".
לאחר מכן הופיע בויד לצד ראסל קרואו בדרמת המלחמה המבוססת המלחמות הנפוליאוניות "אדון ומפקד", שם גילם את דמותו של קפטן בארט בונדן.
ב-2004 שיחק בויד בסרט החמישי בסדרת סרטי האימה משחק ילדים "היורש של צ'אקי", בסרט דיבב בויד את בנם של צ'אקי וטיפאני ריי גלן/גלנדה.

חיים אישיים

בויד חי בגלאזגו עם ארוסתו אלי מק'ינון. לזוג נולד בן בשם ג'ק ויליאם בויד (2006).
חוץ מקריירת המוזיקה הפורייה שלו בויד אוהב גם לבצע גלישת גלים ואף גלש בחופי ניו זילנד במהלך צילומי "טרילוגיית שר הטבעות".
בויד מתאמן באמנויות הלחימה ג'יט קון דו ואסקרימה.
וליד שועיבת

וליד שועיבת (בערבית: وليد شعيبات) הוא דובר בולט בעד הנצרות וישראל, וכנגד האסלאם שהיגר מירדן לארצות הברית.
שועיבת נולד לאב ירדני ולאם אמריקאית, וטוען שהיה בעבר פעיל אש"ף. הוא מגדיר את עצמו כ"מוסלמי שהחליט להמיר דתו לנצרות". שועיבת הגיע לתודעה הציבורית כשהפך למבקר של האסלאם ותומך נלהב של ישראל. שועיבת שינה את דעותיו בנוגע לישראל, לנצרות ולאסלאם בעקבות קריאה בספר התנ"ך ובמקורות היהודיים וכן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.

תחילת חייו

שועיבת נולד בבית לחם והוא נכדו של המוח'תאר של בית סחור, שהיה מקורב למופתי של ירושלים, אמין אל חוסייני. שועיבת הצטרף לזרוע הצבאית של אש"ף בנעוריו והחל לבצע פעולות נגד ישראל. בין פעילויות הטרור שביצע היו השתתפות בניסיון לינץ' בחייל צה"ל. לאחר שעזב את הארגון והחל בתהליכי ההגירה לארצות הברית, המשיך בפעילותו האנטי ישראלית. כאשר הגיע לארצות הברית הפך להיות מעורב בארגון סטודנטים ערבים בקולג' בשיקגו.

דעותיו על ישראל

לאחר שהחל לבחון את התנ"ך והמקורות היהודיים וכן לאחר פיגועי 11 בספטמבר, השתנו דעותיו של שועיבת על ישראל. הוא הפך למבקר של האסלאם ולתומך נלהב של ישראל.
שועיבת הוא מקימה של קרן וליד שועיבת, ארגון שמטרתו "להילחם עבור ישראל בתקשורת".
שועיבת מאמין כי על ישראל לכבוש מחדש את רצועת עזה, שכן היא יהודית על פי זכות. הוא טוען כי "אם ליהודי אין זכות על עזה, אז אין לו זכות על יפו או חיפה". כמו כן, לדעתו על ישראל לגרש מתחומה כל אדם המכחיש את זכותה להתקיים "גם אם נולד בישראל".

דעותיו על האסלאם והשריעה

שועיבת הופיע בזרם המרכזי של התקשורת ברחבי העולם והוצג כ"עד מומחה" על מספר סרטים תיעודיים על האסלאמיזם.
שועיבת נותן הרצאות למשטרה המקומית בארצות הברית בנוגע לדעתו כי "רוב המוסלמים רוצים ליישם את חוקי השריעה בארצות הברית". הוא אמר בראיון כי על מנת למנוע זאת, הוא הזהיר שוטרים כי צריך "לבחון את השפעתם של המוסלמים על הקהילה".

ביקורת

בתחקיר שפורסם ביומון ג'רוזלם פוסט עלו תהיות וספקות לגבי סיפוריו ועדויותיו, בפרט העדות אודות פיגוע שניסה לכאורה לבצע בסניף בנק לאומי בעיר בית לחם בסוף שנות השבעים של המאה ה-20. 
כמו כן, מעלה הכתבה תהיות וספקות לגבי מפעל הצדקה שבראשו עומד וליד שועיבת.
רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית

תקופת השלטון הספרדי

ב-1872 סיירה בסהרה המערבית משלחת מחקר מטעם החברה הספרדית לחקר אפריקה ובמסגרת ועידת ברלין, ב-1885, קיבלה ספרד הכרה בינלאומית בשלטונה בסהרה הספרדית. ב-1949 גילה הגאולוג הספרדי מנואל אליא מדינה מרבצי פוספטים גדולים מאוד באזור בוקרא והספרדים התחילו לפתח יישובים עירוניים לאורך חופי החבל. במחצית השנייה של המאה העשרים עבר תהליך של דה-קולוניזציה על יבשת אפריקה ובעקבות יציאת בריטניה וצרפת ומתן עצמאות למושבותיהן, גם ספרד החלה להתכונן ליציאה ממושבותיה. ב-1963 הכליל האו"ם את החבל ברשימת הטריטוריות שצריכות לעבור דה-קולוניזציה. ב-1965 האו"ם תבע מספרד לפנות את השטח ולהעניק הגדרה עצמית לתושבים. פרנסיסקו פרנקו הבטיח להעניק עצמאות לחבל ב-1966, אך לא עמד בהבטחתו. ב-1967 נוסד ארגון מקומי שתבע עצמאות לחבל וב-1970, בעצרת גדולה למען עצמאות החבל, נהרגו רבים ונאסרו מאות. ב-10 במאי 1973 נוסדה חזית פוליסריו, איחוד של התובעים עצמאות לחבל, במטרה להפעיל לחצים צבאיים, שיובילו ליציאת הספרדים מהחבל. מרוקו ומאוריטניה השכנות העלו תביעות לבעלות על השטח המאוכלס בדלילות רבה על ידי אוכלוסייה של נוודים ועשיר במחצבים וזכויות דיג. במאי 1974 ארגנו מפלגות האופוזיציה של מרוקו הפגנה המונית בתביעה לצירוף סהרה הספרדית למרוקו ומלך מרוקו, חסן השני, שרצה לאחד את אומתו לאחר תקופה של מאבקים פנימיים, העמיד את הסוגיה על סדר היום הבינלאומי ביחסיו עם ספרד. הנושא הועבר להכרעת בית הדין הבינלאומי בהאג וזה קבע באוקטובר 1975 שיש לתת הגדרה עצמית לאוכלוסייה. אף על פי שציין שקיים קשר היסטורי למרוקו, פסק כי לא הייתה ריבונות מרוקאית לפני הכיבוש הספרדי.
פעולות גרילה של התושבים המקומיים חייבו משלוח תגבורות צבא לחבל והגדילו את הוצאות החזקת הממשל מעבר לרווחים מניצול מרבצי הפוספטים, לכן החזקת החבל הפכה ללא משתלמת.
אוסף שטיגליץ

"אוסף שטיגליץ" הוא אוסף של פרטי יודאיקה ואומנות יהודית שנאסף על ידי יוסף שטיגליץ. בשנת 1986 נרכש האוסף למוזיאון ישראל.

תיאור

אוסף שטיגליץ נאסף על ידי יוסף שטיגליץ (1995-1903)], אספן וסוחר אמנות ועתיקות יליד פולין, שהיגר לפלשתינה בשנת 1945. שטיגליץ פתח חנות לעתיקות ששכנה ברחוב אלנבי 71 בתל אביב-יפו, שם מכר ציורים ועתיקות. אוסף, המכיל 280 פריטי יודאיקה שונים וציור אחד - "ישו בפני שופטיו" (1877) מאת מאוריצי גוטליב, היה שייך לאוספו הפרטי של שטיגליץ והוא הוצג בסלון ביתו ברחוב ג׳ורג' אליוט 16 בתל אביב-יפו.
בשנת 1986 החליט שטיגליץ להעביר את האוסף למוזיאון, ששויו הוערך באותה עת בכ-6 מיליון דולר, תמורת כמיליון וחצי דולר, שגויסו בעזרת בני הזוג אריקה ולודוויג יסלזון מניו יורק, ארצות הברית. ההחלטה על העברת הפריטים למוזיאון נבעה הן ממניעם לאומיים והן מרצונו של שטיגליץ לשמור על האוסף כיחידה שלמה. "״רציתי לפעמים להשאיר דברים יפים אצלי", טען שטיגליץ, "אבל אם זה כל־כך נדיר, אצלי יראו את זה עשרים איש בשנה ובמוזיאון עשרות אלפים [...] לא היה לי מצפון להשאיר את זה אצלי".
בשנת 1987 הוצג האוסף בתערוכה במוזיאון בשם "אוסף שטיגליץ: יצירות מופת באמנות יהודית". פריטים שונים מן האוסף מוצגים בתצוגת הקבע של האגף לאמנות ותרבות יהודית ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל במוזיאון.
צילום רחם

נוהל

ההליך כולל צילום רנטגן והוא צריך להיעשות בשלב הפוליקולרי של המחזור החודשי. זה התווית היריון. ההליך יעיל לאבחון מומים ברחם, תסמונת אשרמן, חסימת חצוצרות ולמחלה דלקתית של האגן. כמו כן, צילום רחם נעשה בשימוש רחב על נשים עקרות. כמו כן, טוענים כי הסיכוי להיריון עולה לאחר ביצוע הצילום. באמצעות קטטר, התערבות רדיולוג או רדיוגרף מאומן במיוחד יכולים לפתוח צינורות שנסגרו באופן מובהק. הליך זה נעשה בדרך כלל עם חומר ניגוד רדיוגרפי (צבע) אשר מוזרק לתוך חלל הרחם דרך הנרתיק וצוואר הרחם. אם צינורות החצוצרות לא חסומות, חומר הניגוד ימלא את הצינורות ויישפך לתוך חלל הבטן. ניתן לקבוע האם צינורות החצוצרות פתוחים או חסומים והאם החסימה ממוקמת בצומת הצינור והרחם (הפרוקסימלי) או אם הוא נמצא בקצה החצוצרה (דיסטלית). צילום הרחם יכול להיות מכאיב, ולכן משככי כאבים עשויים להינתן לפני או לאחר ההליך כדי להפחית את הכאב. רופאים רבים גם ממליצים על נטילת אנטיביוטיקה לפני ההליך כדי להפחית את הסיכון של זיהום.

תועלת טיפולית

צילום רחם נחשב הליך אבחוני, אך יכולים להיות לו גם יתרונות טיפוליים בטיפולי פוריות. חומרי ניגוד על בסיס שמן משפרים את שיעורי ההיריון בכ-10% לעומת חומר ניגוד על בסיס מים. מטא-אנליזה גילתה 3.6 סיכויים גדולים יותר (OR=3.6) של היריון עם חומר ניגוד על בסיס שמן לעומת אי ביצוע צילום רחם. השפעה זו נחשבת בשל שטיפת הצינורות עם חומר הניגוד על בסיס שמן ולא הליך ההדמיה עצמה.

התוויות נגד

נשים הרות אינן יכולות לעבור הליך של צילום רחם. ההליך כולל סיבוכים הכוללים: זיהום, תגובות אלרגיות לחומרים בהם משתמשים לצורך ההליך ואם משתמשים בחומר המבוסס על שמן, יכול להופיע תסחיף ריאתי. בנוסף, אוויר יכול לחדור בטעות לתוך חלל הרחם על ידי מבצע ההליך, לכן יש להגביל את הבחינה בשל סיבוכים שקשורים לפעולה. אפשר להתגבר על בעיה של חדירת בועות אוויר על ידי Tenzer Tilt, אשר ידגים תנועה של בועות אוויר לחלק העליון של חלל הרחם.

היסטוריה

צילום הרחם הראשון בוצע בשנת 1914 על ידי שימוש בחומר ניגוד קולגרול. בשנת 1924, סיקרד ופורסטייה הציגו את חומר הניגוד ליפידול, אשר נותר פופולרי במשך עשורים רבים. מאוחר יותר, חומר ניגוד מסיס במים היה מועדף בדרך כלל משום שהוא מונע סיבוך אפשרי של תסחיף שמן.

מעקב

אם צילום הרחם מצביע על ממצאים נוספים, ניתן לבצע לפרוסקופיה בשילוב עם היסטרוסקופיה על מנת להמחיש את השטח בשלושה ממדים, עם פוטנציאל לפתור בעיות קלות בתוך אותו הליך.
ציון לוז

ביוגרפיה

נולד במרוקו בשנת 1963 לשמעון ולאסתר אילוז. בשנת לידתו עלה לישראל ומשפחתו התיישבה בבאר שבע. למד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה, שם היה לתלמידו של הרב אברהם סילברט, ולאחר מכן בישיבת כרם ביבנה, שם היה תלמידו של הרב חיים יעקב גולדויכט. כמו כן למד במכון להכשרת מורים "מורשת יעקב". בשירותו הצבאי שירת בחיל השריון.
קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1992 ובשנת 1997 קיבל כושר לדיינות. למד בכולל ארץ חמדה במשך שש שנים והיה לתלמידו של הרב שאול ישראלי. במסגרת לימודיו שם סיים את מבחני הדיינות בהצטיינות.
לאחר סיום לימודיו בארץ חמדה, שימש כר"מ בישיבת כרם ביבנה עד למינויו לבית הדין הרבני.
ב-29 באוקטובר 2007 מונה לדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע.
ב-25 באוקטובר 2015 התמנה לאב בית הדין הרבני בבאר שבע, וב-12 ביולי 2016 מונה כחבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים.
היה, במשך שנים רבות, חוקר במחלקה למשפט העברי במשרד המשפטים, בפרויקט "חוקה לישראל". כמו כן לימד במכללות דתיות לחינוך.
נשוי לרונית, יועצת חינוכית, בתו של הרב ד"ר הושע רבינוביץ, ואב לשמונה, גר ביד בנימין.
לוי פסבקין

ביוגרפיה

פסבקין התאמן בקבוצת מכבי תל אביב בהדכתו של מנחם קורמן.
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בפברואר 1963 זכה פסבקין במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות. בתחרות שנערכה בתל אביב במאי אותה שנה הוא הישווה את השיא הישראלי של דוד טבק בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.6 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1964 זכה פסבקין בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.4 שניות. בתחרות שנערכה בליון שבצרפת בסוף אוגוסט הוא ניצח בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בספטמבר אותה שנה הוא קבע בריצת 100 מטר תוצאה של 10.6 שניות.

אולימפיאדה

באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים פסבקין במקום 63 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באצטדיון האוניברסיטה בירושלים בשנת 1967 זכה פסבקין במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות.
ארכיב הבאוהאוס

היסטוריה

ארכיב הבאוהאוס נוסד בשנת 1960 בדארמשטאט בברכת ראשי תנועת הבאוהאוס ובהם ולטר גרופיוס. האוסף גדל בהדרגה וגרופיוס התבקש לתכנן מוזיאון להצגת האוסף. הבניין היה אמור להיבנות בדארמשטאט אולם בשל התנגדות מקומית המבנה לא הוקם. הסנאט של העיר ברלין הציע לממן את הפרויקט ולהקצות עבורו שטחים בקרבת הלאנדוורקאנאל שבמערב העיר, ובשנת 1971 עבר הארכיב לברלין.
אבן הפינה של בניין הארכיב והמוזיאון הונחה בשנת 1976 והבנייה הסתיימה בשנת 1979 (אולם הבניין שנבנה שונה באופן מהותי מתוכניתו המקורית של גרופיוס, למעט צורת גג המבנה הייחודית).
בשנת 1997 הוכרז המבנה כמבנה לשימור בשל חשיבותו הארכיטקטונית.

אוספים

בארכיב מצויים מסמכים רבים המתעדים את ההיסטוריה של אסכולת הבאוהאוס בתחום העיצוב, האדריכלות והאמנות. האוסף המוצג במוזיאון כולל עזרי לימוד, דגמים, תוכניות ארכיטקטוניות ותצלומים רבים. במוזיאון מוצגות יצירות של ליונל פיינינגר, יוהנס איטן, פאול קלי, וסילי קנדינסקי, לאסלו מוהולי-נאג', ורנר דרֵוֶס, אוסקר שלמר וגונטה שטולצל.
יואל ברשד

יואל ברשד (ט"ו באדר תרל"ג, מרץ 1873 – ז' באדר תש"ג, 1943) היה איש צפת, מחלוצי היישוב.

חייו

יואל ברש"ד (בן רבי שמואל דיין)/ברשד (על שם עיר ידועה בפודוליה) נולד בצפת בשנת 1873. משפחתו עלתה בראשית המאה ה-19 ב"עליית החסידים" והתיישבה בצפת ובטבריה. ב-1904 ייסד יחד עם צבי ברזל את הבנק הראשון בצפת, "בנק ברשד ברזל". ב-1909 מכר את חלקו בבנק לאליה קלינגר.
בשנת 1910 נפתח בצפת סניף של בנק אנגלו פלשתינה. יואל ברשד נענה לבקשתו של זלמן דוד ליבונטין, מנהל הבנק, לשמש כגזבר וסגן-מנהל. עבודתו בבנק נמשכה עד המחצית השנייה של שנות ה-20. בתקופת מלחמת העולם הראשונה סבלה צפת מרעב וממחלות ולבנק אפ"ק היה תפקיד משמעותי בסיוע לתושבים. 
בערך בשנת 1908 עזב את הרובע היהודי העתיק והיה היהודי הראשון שבנה את ביתו מחוץ לגבולותיו. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר משכנו של סניף "בנק אנגלו פלשתינה" מהרובע העתיק לבית זה.
הוא ושותפו עמנואל פרידמן יחד עם בן ציון ברוכשטיין היו הקבלנים שהשתתפו בבניית בית החולים רוטשילד – בית החולים היהודי המודרני הראשון בצפת. הבניין המודרני והמפואר נחנך בשנת 1912 (כיום משמש את המכללה האקדמית צפת, ברחוב ירושלים).
בשנת 1913 הוקמה אגודת "בוני בתים" שנענתה להצעתו של ליבונטין לסייע לתושבי צפת לרכוש אדמות בהר כנען על מנת לבנות פרוור חדש לעיר. יואל ברשד היה מראשי ועד האגודה, שבחזונה תכננה לבנות פרוור לצפת במתכונת עיר גנים.
הוא אהד את התנועה הציונית ולא פעם התנגש על רקע זה עם ראשי העדות החרדיות בצפת. שלח את ילדיו ללמוד בבית ספר כי"ח, בקולג' הסקוטי ומאוחר יותר בגימנסיה "הרצליה" עודד את ילדיו לרכוש השכלה כללית ורחבה וידיעת שפות, דבר שלא היה מקובל בעירו בראשית המאה ה-20.
היה חבר המג'ליס (עירייה) בצפת, בעל השפעה רבה על אנשי צפת הסביבה וזכה לאמונם, נהג לפתור סכסוכים בין איכרי הסביבה ובין נציגי הממשל. ושנים רבות היה חבר ועד העיר ליהודי צפת, ופעיל ב"בני ברית".
במאורעות תרפ"ט מצאו מקלט בביתו יהודים שהצליחו להמלט מפני הפורעים. על ההסתה של הערבים שהגיעו מחוץ לעיר, והאירועים שהתרחשו בצפת העיד בפני ועדת החקירה שהוקמה על ידי הבריטים לאחר האירועים.
נישא לציפורה דוקטרוביץ הלוי, בתו של נפתלי חנל'ס מצאצאי הבעש"ט. לזוג נולדו 8 ילדים. אשתו ציפורה נפטרה בגיל 42, בשנת 1917, אשתו השנייה, טאובה, גידלה את ילדיו הצעירים.
בתו הבכורה: חנה פרל, אשת זאב מתתיהו פרל,מנחם, נחמה, מרים, משה, שאול, יצחק, ושמואל שנפטר בילדותו. 
בניה של אחותו הינדה ברשד ויסברג: אשר ברשד (1901–1953) היה המוכתר של צפת והקפיד על רישום ספרי הלידות הפטירות ומרשם התושבים. ויעקב ברשד (1903-1979) היה שוטר במשטרה הבריטית, חבר בארגון השומר ואחראי על השמירה במפעל החשמל של רוטנברג בנהריים.
שארל השלישי, דוכס בורבון

ביוגרפיה

שארל היה בנו של ז'ילבר, דוכס מונפסייה וקלרמון (כיום בחבל אוברן שבצרפת). ב-1496 נפטר אביו וב-1501 נפטר אחיו הבכור לואי השני, מה שהותיר את שארל היורש של כל נחלות המשפחה באוברן. ב-10 במאי 1506 נישא לסוזאן, דוכסית בורבון, והפך בזכותה לדוכס בורבון.
ב-1507 ליווה שארל השלישי דוכס בורבון את לואי השנים עשר מלך צרפת במסעו לג'נובה (שבצפון מערב איטליה), וב-1512 נשלח על ידי המלך להגן על חבל בורגון בפני כוחותיו של מקסימיליאן הראשון קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1515 נתמנה למפקד העליון של הצבא הצרפתי על ידי פרנסואה הראשון מלך צרפת. באותה שנה פיקד על חיל החלוץ בקרב מאריניאנו (בצפון איטליה) נגד כוחות האימפריה הרומית הקדושה, ונתמנה למושל העיר מילאנו. שארל הגן על מילאנו בפני כוחות האימפריה אך ב-1518 נקרא לשוב לצרפת.
ב-1521 נפטרה אשתו והורישה לו את כל נחלות בית בורבון, מה שגרם לסכסוך בינו לבין המלך פרנסואה הראשון שדרש נחלות אלה לעצמו בזכות אמו. בעקבות סכסוך זה, כרת שארל הסכם סודי עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועם הנרי השמיני מלך אנגליה, שתכננו פלישה לצרפת. ההסכם התגלה קודם זמנו ושארל השלישי נמלט לחצרו של קרל החמישי והתמנה לסגן מפקד צבא האימפריה באיטליה. ב-1525 לחם נגד הצרפתים בקרב פאביה (בצפון איטליה) שבו נפל המלך פרנסואה הראשון בשבי כוחות האימפריה ונלקח כאסיר למדריד.
ב-1527 פיקד על צבא שכירים ספרדי-גרמני שנשלח על ידי קרל החמישי כנגד האפיפיור קלמנס השביעי, שנתמך על ידי הצרפתים. קרל החמישי לא דאג לשלם את משכורות החיילים, שפתחו בשוד ובביזה במדינת האפיפיור (בצפון ובמרכז איטליה) כדי לפצות את עצמם. ב-6 במאי 1527 הגיע שארל השלישי עם חייליו לרומא וכבש את העיר, אך באותו יום נהרג בידי הצורף והפסל האיטלקי בנוונוטו צ'ליני, שהיה בן חסותו של האפיפיור קלמנס השביעי. לאחר מותו, בזזו חייליו את העיר (ביזת רומא).
אחרי מות שארל השלישי, אוחדו כל נחלותיו עם אלה של הכתר הצרפתי.
ארץ קטנה עם שפם

ארץ קטנה עם שפם הוא שיר עברי שחיבר הפזמונאי מאיר גולדברג והלחינה וביצעה קורין אלאל. השיר נכלל באלבום אנטארקטיקה (1989), בהפקתה של יהודית רביץ, שנאמר עליו ש"הקפיץ את קורין אלאל ללב המיינסטרים". השיר היה לאחד מלהיטיה הגדולים של אלאל, ולשיר המזוהה עם הפוליטיקה הישראלית ועם החברה הישראלית.
השיר עוסק בישראל – שהיא כ"חצי סיכה על מפת העולם", "חצי סיכה בין סעודיה לים", "קליפת בננה על מפת העולם" – בסיטואציה הפוליטית ובדמותה של המדינה. ה"שפם" שבשיר הוא שפמו של ראש הממשלה דאז יצחק שמיר (בכהונתו השנייה); פירושים נוספים לשפם: סמל הרומז לכוחניות ולרשע של זמנים אפלים בהיסטוריה היהודית הקרובה, או סמל לפחד הישראלי מפני הסביבה הערבית ה"משופמת" במזרח התיכון. המילים "שחקן קולנוע דופק על שולחן / אנחנו תכף נרגיש את זה כאן" מתייחסות לרונלד רייגן, נשיא ארצות הברית עד ינואר 1989 (שבצעירותו היה שחקן קולנוע הוליוודי מצליח); הכוונה היא שכל הצהרה פוליטית של הנשיא בוושינגטון מורגשת מיד בירושלים. לצד דימויים אקטואליים שהיו נכונים לשעתם, בשיר יש מגוון אמירות המשקפות את הסיטואציה הישראלית, התפיסה העצמית הישראלית והתלונות הישראליות גם מפרספקטיבה רחבה יותר: "אנחנו פקק בפתחו של בקבוק" – כאילו הישראלים עומדים בפתח הגיהנום , צריכים לעצור מבעד לחצים גדולים מלהתפרץ (ביטוי קרוב ל"וילה בג'ונגל"); "הכול מוכן כאן למכירת החיסול" – החשש שגורלו של הפרויקט הציוני, שהצליח להתגשם בצורת מדינה לעם היהודי, תלוי על בלימה (קרוב לאמירה הישראלית ההיסטורית "האחרון שיצא מלוד, שיכבה את האור"); "הכל גלוי דרך חור המנעול"; "כל השחקנים זרים"; ו"כל המקומות קדושים [בעוד יש] סיכויים קלושים לתפוס מקום".
בקליפ בתוכנית "זהו זה" מוצגת קורין אלאל כמורה בכיתה שתלמידיה הם חברי הלהקה המלווה אותה.
יאקופו טייפולו

יאקופו טייפולו (באיטלקית: Jacopo Tiepolo ; נפטר ב-19 ביולי 1249) היה הדוכס ה-43 של ונציה. יאקופו טייפולו כיהן כדוג'ה מה-6 במרץ 1229 ועד ה-2 במאי 1249. 
קודם לכהונתו כדוג'ה כיהן יאקופו בין השנים 1218–1220 כדוכס כרתים ולאחר מכן כפודסטה של קונסטנטינופול בין השנים 1224–1227.
בעת הבחירות לתפקיד הדוג'ה, היה שוויון בין מספר הקולות שקיבל טייפולו לבין מספר הקולות שקיבל יריבו מארינו דאנדולו - כל אחד קיבל 20 קולות, והבחירה ביניהן הייתה באמצעות הגרלה. בחירה זו החלה את הריב בין משפחת טייפולו - משפחה אריסטוקרטית ותיקה, ומשפחת דאנדולו - משפחה שנחשבה "מתעשרת חדשה" באותה עת - ריב שנמשך מספר דורות.
על אף ביקורו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני בוונציה בשנת 1233, הורעו היחסים בין ונציה לבין האימפריה, ובשנת 1239 הצטרפה ונציה לליגה הלומברדית, ונלחמה כנגד אצלינו דה רומאנו השלישי, בן בריתו של הקיסר. באחד הקרבות נהרג בנו של הדוג'ה, פייטרו טייפולו.
בשנת 1242 הסתיימה הקודיפיקציה של החוק האזרחי בוונציה - שהחלה בתקופת שלטונו של אנריקו דאנדולו, ובשנות ה-40 של המאה ה-13 החלו בבניית הכנסיות סנטי ג'ובאני אי פאולו ובזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
בשנת 1249 ויתר טייפולו על כיסאו ונפטר מספר חודשים לאחר מכן. הוא נקבר בכנסיית סנטי ג'ובאני אי פאולו.
לימים, בנו של יאקופו טייפולו - לורנצו טייפולו כיהן כדוג'ה.