google/wiki40b huggingface dataset:
ולדימיר פורישקביץ'

ולדימיר פורישקביץ' (ברוסית: Владимир Митрофанович Пуришкевич;‏ 24 באוגוסט 1870 – 1 בפברואר 1920) היה פוליטיקאי ימני בתחילת המאה ה-20 באימפריה רוסית, מייסד ברית העם הרוסי.

ביוגרפיה

ולדימיר פורישקביץ' נולד בבסרביה למשפחת כומר. הוא למד בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת אודסה. לאחר סיום האוניברסיטה פורישקביץ' עבד בממשל המקומי. בשנת 1904 הוא הועבר לסנקט פטרבורג ועבד בלשכת שר הפנים ויאצ'סלב פלבה.
פורישקביץ' היה בעל דעות מונרכיסטיות והיה חבר של ארגון מונרכיסטי ראשון באימפריה "האספה הרוסית". הוא היה בין מייסדי ומנהיגי של ברית העם הרוסי ולאחר פירוק הארגון הקים "ברית מלאך מיכאל".
פורישקביץ' היה חבר בדומה הרוסית. בדיוני הדומה היה ידוע כבעל התנהגות פרובוקטיבית ובעקבות כך הוצא הרבה פעמים מהישיבות. כחבר דומה תמך במתן לה סמכויות רחבות ולא רק להיות גוף מייעץ לצאר. פורשקביץ' היה בין הפוליטיקאים הבולטים בדומה וסגנונו היה דומה לסגנון של ולדימיר ז'ירינובסקי ברוסיה בת זמנינו.
בשנת 1912 הוא קודם בשרות הממשלתי לדרגת "יועץ מדינה בפועל". הענקת דרגה זו הבטיחה לכל צאצאיו תואר אצולה. במהלך מלחמת העולם הראשונה פורישקביץ התפטר מהדומה, ארגן רכבת רפואית והיה מנהלו.
פורישקביץ' היה בין מבצעי רצח גריגורי רספוטין. לאחר מהפכת פברואר הוא היה בין הבודדים במחנה המונרכיסטי שתמכו בה. לאחר מהפכת אוקטובר פעל לסילוק הבולשביקים מהשלטון. ב-18 בנובמבר 1917 הוא נעצר, הואשם בפעילות נגד השלטון ונשפט ל-4 שנות עבודת כפיה. כבר ב-17 באפריל 1918 שוחרר (באופן פורמלי בעקבות מחלת הבן) וקיבל חנינה. בעקבות השחרור הוא נסע לדרום רוסיה שהייתה בשליטת תנועות מתנגדי השלטון הסובייטי. פורישקביץ' דגל בכינון מחדש של מונרכיה ולכן לא הייתה לו תמיכה מרוב הפלגים של מתנגדי הבולשביקים. בתקופה זו הוא היה עורך עיתון מונרכיסטי ברוסטוב על דון. בהופעות פומביות פירט בהרחבה את השתתפות היהודים בשלטון הבולשביקי החדש.
פורישקביץ' נפטר ממחלת הטיפוס הבהרות בהיותו בנובורוסייסק בשנת 1920.
יוהנס אנדראס גריב פיביגר

קורות חייו

פיביגר נולד בסילקבורג דנמרק. אמו אלפרידה מולר, הייתה סופרת, ואביו כריסטיאן עמנואל אוגוסט פיביגר, היה רופא מקומי.
בשנת 1883, סיים יוהנס את לימודי התואר הראשון ובשנת 1890 הוסמך כרופא.
בשנת 1894, נישא לבת דודתו מתילדה פיביגר.

קריירה

עם הסמכתו כרופא, החל התמחות בבית החולים, בהנחייתם של הפרופסורים רוברט קוך ואמיל פון ברינג. בתום ההתמחות סייע לפרופסור C.J.Salomenson במחלקת הבקטריולוגיה באוניברסיטת קופנהגן.
במהלך השנים, עסק בתפקידים שונים במוסדות המתמחים בפתולוגיה ובקטריולוגיה.
בין התפקידים, נמנים 3 שנים בהן שירת כרופא צבאי בבית החולים למחלות זיהומיות בקופנהגן (במקביל, השלים את תזת הדוקטורט שלו), כהונה כפרוסקטור (מבתר גוויות לשם הדגמה) במכון לאנטומיה פתולוגית של האוניברסיטה וניהול המעבדה לבקטלריולוגיה קלינית של הצבא(1890-1905).

מחקרו

בשנת 1907, בעת שניתח חולדות נגועות בשחפת, מצא גידולים סרטניים בבטן שלוש מהן. לאחר מחקר מעמיק, גילה שגידולים אלו ממאירים, לאחר זיהום רקמת בטן שנגרם על ידי זחל של תולעת נימית, נמטודה. התולעים זיהמו מקקים אשר נאכלים על ידי החולדות.
בשנת 1913 קיבל רשות להחדיר בעקביות גידולים קיבתיים בחולדות ועכברים על ידי הזנתם במקקים המזוהמים. בהופעת גרורות שנשלחו על ידי הגידולים הסרטניים, התווסף למחקרו הממצא שהסרטן נגרם על ידי רקמות גירוי.
עבודתו של פיביגר הובילה באופן מידי את הפתולוג היפני יאמגיווה קצוסבורו (Yamagiwa Katsusaburō) לייצר סרטן בחיות מעבדה על ידי צביעת גופם בזפת-פחם, הליך שאימץ אליו פיביגר.
מחקר מאוחר יותר שנעשה, הציג שקיימת טעות בממצאי פיביגר והתולעים הנימיות אינן אחראיות על הגידול, אלא מחסור בוויטמין A הוא זה שגרם לסרטן בחולדות.
כיום, התולעים המיקרוסקופיות שגילה פיביגר נקראות בשפה מקצועית Gongylonema neoplasticum  והן ידועות כמדמות התהוות של תאי גידולים סרטניים אך הן אינן סיבה לגידולים, כיוון שהן לא בעלות השפעה על תאים בריאים.
ממצאיו של פיביגר היו נחוצים להפקה של קרצינוגן כימי (גורם כימי מסרטן)-צעד משמעותי בפיתוח מחקרי הסרטן המודרניים.
ניסויו של פיביגר פרץ דרך לבאים אחריו בשימוש בחיות מעבדה לצורך השתלת תאים סרטניים, והוביל מדענים רבים ליצור קרצינוגן כימי לשימוש במחקרי הסרטן.

קבלת הפרס המאוחרת

פיביגר הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1926, אך קיבל את פרסו בשנת 1927.
באותה שנה, בעת תהליכי המיון החליטה "ועדת פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה" שאף אחד מן המועמדים אינו עומד בקריטריונים שהוצבו בצוואתו של אלפרד נובל. ע"פ חוק שהציבה קרן נובל, במקרים מסוימים יכול הפרס להינתן שנה מאוחר יותר.
פרס מולייר

היסטוריה

הטקס הראשון התקיים בשנת 1987 ביוזמת העיתונאי ז'ורז' קראוון, שהיה גם מייסד שותף של פרס סזאר. הפרס מוענק מאז מדי שנה בחודש אפריל או מאי בפריז על ידי האיגוד המקצועי והאמנותי של התיאטרון (APAT), להפקת התיאטרון הטובה ביותר בשפה הצרפתית, ולאמנים מצטיינים מהעונה הקודמת. הטקס משודר בטלוויזיה הצרפתית בערוץ פראנס 2, בערב הקרוי "La Nuit des Molières" (הלילה של מולייר). הפרס קרוי על שם של המחזאי הצרפתי המפורסם מולייר.
בעבר נבחרו הזוכים על ידי חבר שופטים מצומצם, שהחלטותיהם נתקלו לעיתים קרובות בביקורת פומבית. בשנת 2004 הציג נשיא APAT דאז פייר סנטיני תהליך זכייה חדש, במטרה להפוך את חלוקת הפרס למאוזנת ומייצגת יותר. את הזוכים בוחרת ועדה בת כ-1,500 חברים איש מתחום התיאטרון הפרטי והציבורי. עיתונאים ומבקרי תיאטרון אינם רשאים להשתתף בתהליך. בנוסף, שיעור השחקנים החברים ב-APAT לא יכול למנות יותר ממחצית סך חברי הוועדה הבוחרת. בטקס שהתקיים בשנת 2006 ניתנו פרסים ב-16 קטגוריות.
מצפה משואה

מִצְפֶּה מַשּׂוּאָה הוא מגדל תצפית שבנתה הקרן הקיימת לישראל באזור רמת אבישור, ממערב ליישוב צפרירים.
המצפה מצוי בפארק בריטניה, ומתנשא לגובה של 372 מטרים מעל פני הים.
סמוך מאוד למגדל התצפית מצויים חניון ללינת שטח ושירותים שלא משתמשים במים (הפסולת עוברת בהם פירוק אורגני). המקום נגיש לרכב ומהווה אתר טיולים פופולרי.
המצפה, המצוי בין תל לכיש לבין עזקה קיבל את שמו בשל כתובת שנמצאה בתל לכיש ובה כתוב:
כי אל מַשואות לכיש אנחנו שומרים ככל האותות אשר נתן אדוני, כי לא נראה את עזקה
— מכתבי לכיש, חרס מס' 4, צד ב'
על־פי הארכאולוג יגאל ידין "אל מַשואות לכיש" משמעו "על" מַשואות לכיש: כלומר משמר העיר מדווח כי המשואות בעזקה, העיר הסמוכה - כבו, וכי נבוכדנצר מלך בבל כבש את העיר וכל מה שנותר למגיני לכיש לעשות הוא להוסיף ולהתבצר בעירם.
הרעלת פחמן חד-חמצני

סימנים וסימפטומים

הרעלת הפחמן החד-חמצני מלווה בתסמינים קליניים מתונים מאוד אשר לעיתים כמעט ולא ניתנים לזיהוי.
ההרעלה מתחלקת ל2 סוגים, הרעלה כרונית והרעלה חריפה.

הרעלה כרונית

מופיעים לרוב תסמינים כרוניים קלים עקב כמויות קטנות יחסית של פחמן חד-חמצני במחזור הדם (בריכוז של 200ppm) עלולות לגרום ל20-25% מההמוגלובין בגוף להפוך לקרבוקסי-המוגלובין, דבר אשר יפחית את יכולת ההעברה של החמצן לרקמות. ברמות נמוכות של חשיפה התסמינים יהיו קלים וכמעט בלתי ניתנים להבחנה ויכללו כאבי ראש ותופעות דמויות שפעת, תחושת בלבול, סחרחורת, בחילות, הרעלת מזון או הרעלת קיבה. תיתכן אף תחושת "שכרות".

הרעלה חריפה

לעומת זאת התסמינים משפיעים לטווח הארוך על החולה. הרעלה כזו נגרמת עקב הופעת רמות גבוהות יותר של פחמן חד-חמצני במחזור הדם, אשר גורמות ל-30-40% מההמוגלובין בגוף להפוך לקרבוקסי-המוגלובין, דבר אשר עלול לגרום לפגיעות בטווח הארוך. התסמינים הכרוניים לרוב מופיעים ככאבים חדים ומתמשכים בחלק הקדמי של הראש, כאבים בחזה, קוצר נשימה, חוסר קואורדינציה, פרכוסים, תרדמת ואי ספיקה נשימתית, ולבבית, ואף מוות.
תסמינים פחות שכיחים של הרעלה חריפה הם אי ספיקה של שריר הלב, פרפור פרוזדורים, דלקת ריאות, בצקת ריאתית, נמק שרירים, כשל כליות, מפגעי עור (צבע העור של החולה הופך לורוד ובהרעלה חמורה מפגעי עור עלולים להופיע גם בציפורניים ובשפתיים), בעיות ראיה או שמיעה.

אבחון

היסטוריה של חשיפה פוטנציאלית לפחמן חד-חמצני עלולה לרמוז על הרעלה, אך האבחנה מאושרת על ידי מדידת רמות הפחמן החד-חמצני בדם. (יכול להימדד על ידי השוואת כמות קרבוקסי-ההמוגלובין לעומת כמות ההמוגלובין בדם).
היחס בין רמות קרבוקסי-ההמוגלובין למולקולות המוגלובין באדם ממוצע עלול להיות עד 5%, אצל אדם המעשן סיגריות (כ-2 חבילות ביום) היחס עשוי להגיע עד ל-9%, כאשר אצל אדם מורעל היחס נע בין 10-30%. שכן, אנשים עלולים לחוות סימפטומים של ההרעלה גם לאחר שרמת קרבוקסי-ההמוגלובין בדם חזרה לנורמה.

טיפול

אמצעי הטיפול המידי הוא – החזרת חמצן לגוף. לרוב הדבר יעשה על ידי מתן מסכת חמצן לחולה.

אוורור מכני

נועד לרוב על מנת לעזור לחולים לנשום, במקרים בהם אינם יכולים לעשות זאת באמצעות עצמם.

טיפול בתא לחץ

במקרים בהם יופיעו סימני פגיעה עצבית וריכוז גבוה של פחמן חד-חמצני בדם יועבר החולה לטיפול בתא לחץ מיוחד, בתוכו ייחשף ללחץ של כמה אטמוספירות. כתוצאה מכך, יסולק הגז הרעיל (פחמן חד-חמצני) וההשפעות השליליות שלו על מרכיבי דם אחרים יתבטלו.
משמעת עצמית

משמעת עצמית - הסבר וחשיבות

כללי המשמעת אותם נדרש האדם לקיים נקבעים על ידיו, על ידי אדם אחר, או על ידי החברה.
האדם נדרש לאכוף את המשמעת על עצמו, ולבצע בקרה עצמית לצורך ווידוא עמידה בכללים שהוגדרו לו או שהגדיר לעצמו.
כאשר אדם אחראי לאכיפת משמעתו, ייתכן ויוותר לעצמו ביתר קלות בקיום במשמעת, ומנגד ייתכן ויקשה עורף עם עצמו, ויקפיד על קיום כל הכללים החלים עליו.
ככלל, משמעת עצמית מסייעת להשיג מטרות לטווח יחסית ארוך.

משמעת עצמית גבוהה ונמוכה ומשמעותם

משמעת עצמית גבוהה ומשמעת עצמית נמוכה יכולים להביא אדם להצלחה או לכישלון בעמידה הכללים שהוגדרו (ובהשגת מטרה), בהתאמה.
במצב בו אוכף האדם את קיום הכללים על עצמו, ניתן לבחון את המשמעת העצמית.
אם אינו חרג מהכללים, משמע שלא ויתר לעצמו על קיומם למרות המאמץ הכרוך בכך, שכן לא בוצע עליו בקרה על ידי אדם אחר ויכול היה להפסיק לקיימם. זהו מצב טוב של משמעת עצמית גבוהה, ללא ויתור עצמי למרות הקשיים בביצוע.
אולם, אם אדם הרפה ידיו וחדל את קיום הכללים, משמע ויתר לעצמו. זהו מצב שלילי של משמעת עצמית נמוכה, המלווה באי ציות לכללים, אי עמידה ביעדים, שלרוב מובילים לאי השגת המטרה.
אדם בעל משמעת עצמית גבוהה פועל לפי הכללים ועומד ביעדים. בכך הוא מקיים בהצלחה מטרות שהוצבו לו ושהציב לעצמו.
לעומת אדם בעל משמעת עצמית נמוכה, אשר אינו עומד ביעדים ולא דובק בכללים המוגדרים..

דוגמה של משמעת עצמית באה לידי ביטוי

בכל יעד שאדם מציב לעצמו, או שהאחר מציב לו, והראשון האחראי על אכיפת המשמעת, באה לידי ביטוי המשמעת העצמית.
אלדברן

מאפיינים

אלדברן הוא למעשה כוכב זוגי במרחק של כ-65 שנות אור, המורכב מענק כתום ומננס אדום המקיפים זה את זה במרחק של כ-607 יחידות אסטרונומיות. בנוסף ניתן לראות בסמוך להם זוג כוכבים נוסף - כוכב כתום וננס אדום, אך מערכת זוגית זו נמצאת במרחק גדול בהרבה ואינה קשורה למערכת של אלדברן.

מאפייני אלדברן A

אלדברן A הוא ענק כתום עם מסה של כ-2.5 מסות שמש, רדיוס של כ-44 רדיוסי שמש, והוא מאיר בעוצמה החזקה פי 350 מהשמש. בשלב זה הכוכב כילה את המימן שבליבתו ועבר להתיך הליום תוך כדי התנפחות והתקררות. בהירותו משתנה מעט - בכשתי עשיריות של דרגת בהירות באופן לא סדיר. בשל מסתו הנמוכה יחסית הוא צפוי לסיים את התפתחותו כננס לבן.
מדידות של מהירותו הרדיאלית הראו תנודות בעלות מחזוריות ארוכה, שמרמזות על קיומו של בן לוויה קרוב - ייתכן שזהו כוכב לכת מסיבי דמוי צדק אך עם מסה פי 11 משל צדק שמקיף את הכוכב במרחק של כ-1.35 יחידות אסטרונומיות. עד כה לא התגלו עדויות ישירות לקיומו וייתכן שהשינויים במהירות לכאורה נובעים מהתנפחות והתכווצות של שכבותיו החיצוניות של הכוכב.

מאפייני אלדברן B

אלדברן B הוא ננס אדום שמסתו כשביעית ממסת השמש ורדיוסו כשליש משל השמש. הוא עמום מאוד וניתן להבחין בו רק באמצעות טלסקופים גדולים.
ברוס נאומן

קורות חיים

נאומן נולד בפורט ויין במדינת אינדיאנה שבארצות הברית, ולמד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון ואמנות בקמפוס אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
ברוס עבד כעוזרו של ויין תייבוד. בשנת 1966 החל ללמד במכון האמנות סן פרנסיסקו (San Francisco Art Institute). בראשית שנות ה-80 עבר להתגורר בניו מקסיקו.
עבודותיו של נאומן עוסקות בעיקר בחומרים יוצאי דופן כגון הקלטות ומנורות ניאון. עבודות אלה בוחנות את דרכי השימוש בשפה ככלי תקשורות ואת הבעיות המתעוררות כאשר השפה אינה מובנת.
בשנת 1993 זכה נאומן בפרס וולף בגין תרומתו יוצאת הדופן לאמנות המאה ה-20. בשנת 1999 זכה בפרס אריה הזהב בביאנלה של ונציה.
בשנת 2004 הוצגה עבודתו של נאומן "חומרים גולמיים" באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן כחלק מ"סדרת יוניליוור" במימונה של חברת יוניליוור.
נאומן דורג על ידי אתר Artfacts.net כאמן המוביל בעולם בשנת 2006.
בינואר 2008 הכריזה מחלקת התרבות והחינוך של ממשלת ארצות הברית כי נאומן ייצג את ארצות הברית בביאלה בוונציה בשנת 2009.
בשנת 1989, נאומן התחתן עם האמנית והציירת סוזן רוטנברג ומאז בני הזוג חיים ויוצרים יחדיו.
מצר לה מייר

מצר לה מייר (בספרדית: Estrecho de le Maire) הוא מעבר ימי בין אי המדינות לקצה המזרחי של החלק הארגנטינאי של ארץ האש.
יאקוב לה מייר ווילם סכאוטן גילו את המצר בשנת 1616, כאשר ניסו למצוא אפשרות ניווט שתקשר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, וזמן קצר לפני שגילו את כף הורן. שמו של המצר מנציח את יאקוב לה מייר. מצר לה מייר נמצא בשליטת ארגנטינה, אבל אוניות צ'יליאניות משתמשות בו כדרך גישה היסטורית, בתוקף החוק הימי הבינלאומי.
פינגווין מגלן שוכן במצר לה מייר; לפינגווין זה יש מושבות קינון על אי המדינות, הדרומיות ביותר באוקיינוס האטלנטי.
קרל-היינריך פון שטילפנגל

קריירה מוקדמת

קרל-היינריך פון שטילפנגל נולד ב-22 בינואר 1886 בברלין, והצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1904. בשנים 1911–1914 השתלם באקדמיה הצבאית הפרוסית ובמלחמת העולם הראשונה שימש כקצין במטה הכללי של החזית המערבית. הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע ברייכסווהר ומ-1933, בוורמאכט. ב-1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30, וב-20 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.

מלחמת העולם השנייה

ב-30 במאי 1940 מונה שטילפנגל למפקד הקורפוס ה-2, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת. לאחר כניעת צרפת היה שטילפנגל ראש ועדת שביתת הנשק הגרמנית-צרפתית שמושבה היה בוויסבאדן, וב-20 בדצמבר 1940 מונה למפקד הארמייה ה-17. במבצע ברברוסה השתתף בהצלחה בקרבות הכיתור הגדולים: קרב אומן וקרב קייב. על כך עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
קיים קושי להסביר מדוע שטילפנגל, שיהיה לימים אחד מהקושרים האנטי נאציים האמיצים והמסורים ביותר, שיתף פעולה עם פשעי המלחמה בגזרתו. אין עוררין כי לשטילפנגל, כמפקד ארמייה באזור גליציה, הייתה אחריות לרצח היהודים באזור לבוב בידי האיינזצגרופן, אם כי יש הסבורים שהסתייג מהמעשים, בהתחשב בעמדתו האנטי נאצית המאוחרת יותר. המסמכים שיצאו ממטה הארמייה שלו לא מעידים על כך: הם כללו פקודות אנטישמיות קיצוניות, הוראות ליחס מחמיר יותר ליהודים בזמן פעולות תגמול נגד פרטיזנים, ועידוד אנטישמיות באוכלוסייה. מצד שני, מבחינה מספרית, נרצחו בשטח של שטילפנגל פחות יהודים מאשר בשטחם של מפקדים אחרים כמו אריך פון מנשטיין וולטר פון רייכנאו. כמו כן, מספר הקורבנות בגזרה עלה באופן משמעותי כאשר הוחלף שטילפנאגל בגנרל הרמן הות. יש הרואים בכך עדות שניסה למתן בפועל את מעשי הרצח, אך גם החוקרים המקלים יותר אינם מתכחשים לעצם אחריותו.
ב-פברואר 1942 הועבר שטילפנגל לצרפת ומונה למושל הצבאי בצרפת הכבושה. למרות הסתייגותו מהיטלר והנאצים הוא השליט בצרפת משלט דיכוי נוקשה בהוצאת בני ערובה, חברי מחתרת וקרוביהם להורג. כמו באוקראינה, גם בצרפת הוא נשא באחריות לרדיפתם וגירושם של יהודי צרפת. עם זאת, היינריך הימלר, מפקד הס״ס, טען שהיחסים העכורים בין שטילפנגל לס״ס האטו את גירוש היהודים למחנות השמדה, ובעקיפין, ששטילפנגל ניסה לחבל בגירוש.
בניו של שטילפנגל טענו לימים שהשואה הניעה אותו להצטרף לתנועת ההתנגדות הגרמנית, אך אין לכך הוכחות מוצקות. בפועל, אפשר רק לשער מדוע שטילפנגל הצטרף למחתרת האנטי נאצית. מכל מקום, מאז 1943 הוא הפך לאחד מחבריה המסורים והנאמנים ביותר. הוא יצר קשר עם קבוצת הקושרים באמצעות עוזרו אוברסט-לויטננט סזר פון הופאקר, שהיה דודנו של קלאוס פון שטאופנברג.

קשר ה-20 ביולי

שטילפנגל פעל במהירות ביום ה-20 ביולי 1944. עוד לפני שהגיעו הידיעות על גורלו של היטלר, הוא מיהר ואסר בפריז 1200 אנשי אס אס, אס דה וגסטפו בידיעתו של גינתר פון קלוגה, מפקד החזית המערבית, יש האומרים שמתוך כוונה להוציאם להורג. כאשר נודע שהיטלר לא נהרג, הורה לו פון קלוגה לשחרר אותם ויעץ לו ללבוש מדים אזרחיים ולהסתתר.
שטילפנגל קיבל פקודה להתייצב בברלין. כקצין גאה הוא לא הסתתר אלא נסע לברלין עם נהגו ושומר ראשו. בעברם ליד ורדן ביקש שטילפנגל לעצור ולהסתכל על שדה הקרב שם פקד על גדוד במלחמת העולם הראשונה. בהגיעו לגדת נהר מז ירה בראשו. הכדור עקר עין אחת ופגע קשה בשנייה. הוא הובהל במצב של הכרה מעורפלת כשהוא פולט את שמו של רומל, לבית החולים בוורדן, שם הוצאה העין השנייה.
למרות פציעתו הוא הובא לברלין ונערך לו משפט בבית הדין העממי, כשהוא מוטל עיוור על מיטה צבאית והשופט רולנד פרייזלר מחרף ומגדף אותו. הוא נידון למיתה והוצא להורג בתלייה בכלא פלצנזה ב-30 באוגוסט 1944.
Chanson Pour L'auvergnat

תוכן השיר

השיר הוא שיר תודה לאנשי החסד הבודדים שסייעו למחבר בשעותיו הקשות. בשיר שלושה בתים: בראשון הוא מודה לאיש מאוברן שנתן לו ארבעה בולי עץ לחימום בחורף הקר. בשני הוא מודה לפונדקית שנתנה לו ארבע פרוסות לחם בזמן שרעב ובשלישי, הוא מודה לזר שחייך אליו בתמיכה בעת שהשוטרים עצרו אותו. הוא מאחל להם שבמותם ישלח אותם הקברן היישר לשמים, אל האב הנצחי.
בשלושת הבתים מגנה ברסנס את שאר האנשים, אלו שהשאירוהו לקפוא מקור, לרעוב ולעגו בעת שהובל על ידי השוטרים. אותם הוא מכנה "Les croquants", שניתן לפרש בהקשר שלילי כ"ממזרים".
גם ההתייחסות לאנשי אוברן היא סמלית. אנשי אוברן הגיעו לפריז מהמחוז הכפרי שבמרכז-דרום צרפת. הם התפרנסו בעיקר ממכירת יין ופחמים ויצא להם שם של קמצנים. ברסנס הופך את היוצרות ורואה בהם, באנשים הפשוטים שהפרוטה אינה מצויה בכיסם ואינם נחשבים כמופת של מוסר, את אנשי החסד האמיתיים.

זיהוי "האיש מאוברן"

קיימת מחלוקת לגבי זהותם של אנשי חסדו של ברסנס מאוברן, עליהם נסב השיר. מועמד אחד הוא מרסל פלאנש (Marcel Planche) ואשתו ז'אן שבביתם בפריז הסתתר ברסנס ב-1944 לאחר שנמלט בעת חופשה משירות במחנה עבודת כפייה (צר') בגרמניה. פלאנש היה בן משפחה של יוצאי אוברן שנולד וחי בפריז. המועמד השני הוא לואי קמבון (Louis Cambon) שגם הוא היה במוצאו מחבל אוברן והחזיק ב"בר החברים" (Le Bar des Amis) בפריז שברסנס נמנה עם באיו. כשהופיע ברסנס לראשונה באולם "בּוֹבִּינוֹ" שבמונפרנאס, הוא הזמין את משפחתו של לואי קמבון להופעה.

גרסאות כיסוי בצרפתית

מספר אמנים צרפתים הוציאו ביצועים שלהם לשיר. בהם: ז'ולייט גרקו, הקומפניון דה לה שנסון ואנריקו מסיאס.

גרסאות כיסוי בעברית

לשיר יצאו שתי גרסאות כיסוי בעברית:

כמה אפשר לשבת

ב-1965 הוציא יהורם גאון את אלבום הסולו הראשון שלו, "כל העיר מרכלת עלינו". במסגרתו נכלל השיר "כמה אפשר לשבת" שהוא על פי הלחן של ברסנס "Chanson pour l'Auvergnat". את המילים בעברית חיבר יוסי גמזו והן מרוחקות מנושאו המקורי של השיר ועוסקות במכתב מאת אסיר אל חברתו.

לאיש חסדי

נעמי שמר תרגמה את השיר עבור תוכניתו של יוסי בנאי שהוקדשה לשיריו של ז'ורז' ברסנס, ונקראה "אין אהבות שמחות". התוכנית עלתה על הבמות ב-1969 וזכתה להצלחה גדולה. בתקליט הראשון שיצא לתוכנית, "יוסי בנאי שר ברסאנס - "הגורילה"", השיר לא הופיע. השיר יצא על גבי תקליט של חברת הד ארצי בשם "יוסי בנאי שר ברסאנס - "אין אהבות שמחות"" שיצא לאור רק ב-1974. את העיבוד המוזיקלי לביצוע זה עשו אלכס וייס וסטו הכהן. מאוחר יותר הקליט בנאי גרסאות נוספות לשיר זה: הראשונה ב-1997, בדיסק "יוסי בנאי שר בראסנס" בהד ארצי לעיבוד מוזיקלי של אלי מגן והמאוחרת יותר בדיסק "שר ברסאנס - אין אהבות שמחות" ב-NMC.
תרגומה של שמר אינו מילולי, אך הוא שומר במידה רבה על תוכן המילים המקוריות:
שביום רעב וביום צמא
מימיה נתנה ולחמה
זו שפתחה לי צריף קטן
כשברחובי המהוגן
כל הדודות החסודות
פשוט הסתתרו בביתן
...
ובזכותם תבוא גם היא
אל הרקיע השביעי
לנשמתה שם מחכים
כל הצדיקים
— "לאיש חסדי", נעמי שמר
למרות שהשיר אינו קשור לשואת העם היהודי, הכניס מוסד "יד ושם" את השיר למערך הלימוד של נושא חסידי אומות העולם כדוגמה ל"ממד האנושי הכללי של היחיד הפועל מתוך הכרעה מוסרית ומחויבות אנושית, ואף בניגוד למקובל בהתנהגותם של רוב האחרים".
גרנית הכרמל

היסטוריה

החברה נוסדה בינואר 1981 כחברת השקעות, על ידי קבוצה של משקיעים שכללה בין השאר את: יוסי ורדי, יורם אלמוגי, האחים עופר, שמואל (סם) נאמן, זכריה דרוקר, גד זאבי חברת חירם-לנדאו ואחרים. ההשקעה הראשונה של החברה הייתה רכישת חברת סונול וחברת הבת שלה סופרגז תמורת 44 מיליון דולר.
בשנת 1992 הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובהמשך הפכה חברת משאב לבעלת השליטה בחברה.
בשנת 1998 מכרה חברת משאב את השליטה בחברה לאיש העסקים ישראל בורוביץ וגיסתו תמי מוזס-בורוביץ' (באמצעות חברת "ד.ת בורוביץ-מוזס השקעות (1995)") תמורת כ-200 מיליון דולר. בעסקה השתתפו גם חברת הפניקס אחזקות וחברת גלנקור.
בשנת 2006 רכשה קבוצת עזריאלי את השליטה בחברה, ובשנת 2012 השלימה קבוצת עזריאלי בהצלחה הצעת רכש למניות גרנית הכרמל שהובילה להפיכתה לחברה פרטית ולמחיקתה מהמסחר בבורסה, לאחר 20 שנים שבהן החברה הייתה ציבורית.
ביולי 2019 הוסכם על מכירת גרנית הכרמל, לאחר שהנכס היחיד שייוותר בידיה הוא חברת "סופרגז", לחברת אלקו, תמורת 770 מיליון ש"ח.

גרנית-סונול קידוחי נפט וגז

גרנית הכרמל החזיקה 50% ב"גרנית-סונול קידוחי נפט וגז - שותפות מוגבלת" (בשותפות עם חברת סונול שהחזיקה 50%). גרנית-סונול הייתה שותפה ברישיון גל בו התגלה שדה הגז תמר, אך יצאה מהמיזם בשנת 2003 לפני שהתגלה שדה הגז. 
כמו כן החזיקה ברישיון החיפוש הימי "מד אשדוד" הסמוך לחופי אשדוד.  בין השנים 2000–2003 ביצעו השותפות בשטח הרישיון שני קידוחים ("ניר 1" ו"ניר 2") שהסתיימו בכישלון, ונערכו לביצוע קידוח שלישי ("ים 3"). קידוח "ים 3" אמור היה להתבצע ב-2004. אולם, קשיים שהערימו משרד הביטחון והממונה על ההגבלים העסקיים, וכן קשיים בהשגת אסדת קידוח והתייקרות הפרויקט, הביאו לדחייתו במשך שלוש שנים, עד שב-25 באוקטובר 2007 הודיע משרד התשתיות על פקיעת רישיון "מד אשדוד".
בשנת 2000 קיבלה גרנית-סונול רישיון לקידוח יבשתי, "רישיון מודיעין", המשתרע על שטח של 400 קמ"ר מערבית לעיר רמלה, אך לא ביצעה קידוחים במסגרת רישיון זה.
ל.א.ס.ק. לינץ

היסטוריה

בשנת 1963 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת אוסטריה וינה. המועדון זכה בדאבל - אליפות אוסטריה והגביע האוסטרי - פעם אחת, בשנת 1965. בשנת 1967 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד שוב לקבוצת אוסטריה וינה. בשנת 1970 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת ואקר אינסברוק.
המועדון שיחק בליגת העל האוסטרית מעונת 1974/1975, העונה הראשונה של ליגת העל האוסטרית ועד עונת 1977/1978 שבסופה ירד לליגה האוסטרית השנייה. אחרי עונה אחת חזר לליגת העל האוסטרית. המועדון שיחק 10 שנים ברציפות בליגת העל האוסטרית עד עונת 1988/1989 שבסופה ירד לליגה האוסטרית השנייה. 
בסוף עונת 1993/1994 עלה מהליגה האוסטרית השנייה לליגת העל האוסטרית. המועדון שיחק 7 שנים ברציפות בליגת העל האוסטרית. בשנת 1996 שיחק בגביע האינטרטוטו והגיע להישג הטוב ביותר במפעל זה. המועדון הוגרל לבית הכולל את הקבוצות יורגודן,B68 טופטיר, אפולון לימסול וורדר ברמן. המועדון סיים את הבית במקום הראשון והעפיל לשלב חצי הגמר. בחצי הגמר הפסיד לקבוצת רוטור וולגוגרד והודח מהטורניר. 
בשנת 1999 הגיע לגמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת שטורם גראץ. בגביע האינטרטוטו בשנת 2000, פגש המועדון פעמיים את הקבוצה הישראלית הפועל פתח תקווה בסיבוב הראשון, אחד המשחקים נגמר בניצחון של ל.א.ס.ק. לינץ 3:0 והשני בתיקו 1:1. בסיבוב השני הפסיד לקבוצת פריברם מצ'כיה והודח מהטורניר. 
בסוף עונת 2000/2001 ירד מהליגת העל האוסטרית השנייה לליגה האוסטרית השנייה. המועדון שיחק 6 שנים ברציפות בליגה השנייה ובסוף עונת2006/2007 עלה מהליגה האוסטרית השנייה לליגת העל האוסטרית. המועדון שיחק 4 שנים ברציפות בליגת העל האוסטרית ובסוף עונת 2010/2011 ירד לליגה האוסטרית השנייה. בסוף עונת 2011/2012 ירד לליגה האוסטרית השלישית.
אהרון לשנו-יער

ביוגרפיה

לשנו-יער נולד בתל אביב-יפו. הוא בעל תואר ראשון בלימודי ספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב. 
ב-1981 הצטרף למשרד החוץ, ב-1983 מונה למזכיר שני במשלחת ישראל למוסדות האו"ם בניו יורק, בהמשך שירת בנציגויות ישראל בסינגפור ובקנברה שבאוסטרליה, ב-1989 מונה לראש הדסק הפלסטיני במרכז למחקר מדיני. לאחר מכן שירת במשך חמש שנים בשגרירות ישראל בוושינגטון. ב-1998 מונה לראש האגף לענייני ערבים, בשנים 2000–2004 שימש ממלא מקום סמנכ"ל צפון אמריקה. באוגוסט 2008 מונה לשגריר ישראל במוסדות האו"ם בז'נבה וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2012. בתפקידו הבא כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש האגף לארגונים בינלאומיים.  
ב-2016 מונה לשגריר ישראל באיחוד האירופי ובנאט"ו. 
לשנו-יער נשוי לדבי ואב לשלושה.
רודולף, ארכידוכס אוסטריה

חייו, יצירתו, וקשריו עם בטהובן

רודולף היה מעין פטרון לבטהובן, והיו ביניהם יחסי ידידות טובים. בטהובן הקדיש לרודולף כמה מן החשובות שביצירותיו, בהן מיסה סולמניס (שנכתבה למינויו כארכיבישוף באולמיץ, לתפקיד מונה ב-24 במרץ 1819), שני הקונצ’רטי האחרונים לפסנתר, הסונטות לפסנתר Les Adieux (הפרידה) וההאמרקלאוויר, וכן היצירה שאי אפשר לטעות בה - טריו הפסנתר המפורסם “הארכידוכס”. בסך הכל הקדיש בטהובן לרודולף 14 יצירות.
בין שאר הדברים שבהם רודולף היה עזר רב לבטהובן, הוא המקרה המצער של אחיינו של בטהובן, קארל. בטהובן ניהל קרב משפטי שנמשך שנים, כדי שאחיינו קארל (שהיה אדם דיי פזיז ובלתי יציב במיוחד) יעבור להיות תחת חסותו, ושיצא מחסותה של אימו, שהייתה בלתי אחראית בעליל. קרב משפטי זה הביא על בטהובן תסכול רב מאוד, ובסופו של דבר רודולף התערב והצליח להסדיר את בעיה זו ולהעבירו תחת חסותו, לשמחתו של בטהובן (כמובן שקארל המשיך להמיט צרות רבות על בטהובן גם אחר-כך).
על יצירותיו של רודולף נמצאים המון שרבוטים ותיקונים בכתב ידו של בטהובן, שכן הוא עבד איתו באופן צמוד ועקבי ביותר; רודולף פרסם בחייו 3 יצירות: ווריאציות על נושא של בטהובן לפסנתר, סונטה בלה מזו’ר לקלרינט ופסנתר, וכן היה אחד מאלה שלקחו את האתגר של דיאבלי, וכתב על הואלס שלו כ-50 וריאציות ופוגה, שאותן פרסם (כנראה סמוך לזמן שבו גם בטהובן עבד על ווריאציות דיאבלי שלו). בין השאר כתב מוזיקה לפסנתר, תיזמר כמה ריקודים, וכתב עוד קצת מוזיקה לקלרינט, לכינור ולקול. הספקו היה מועט, אבל מושקע. הוא השאיר אחריו גם עוד המון יצירות בלתי גמורות ופרגמנטים. רודולף איננו פורץ דרך כמו מורו המפורסם, ויצירותיו כתובות בשפה המוזיקלית ובצורות שהיו מקובלות באותה התקופה.
רודולף נפטר בבאדן ב-23 ביולי 1831, ונטמן בבית הקבורה הקיסרי שבווינה.

מבחר אנקדוטות

מעורבותם של בני בית המלוכה ההבסבורגית בענייני מוזיקה הייתה אחד הגורמים העיקריים בביסוס מעמדה של וינה כבירת המוזיקה של אירופה, והשלכותיה ניכרו גם עשרות שנים מאוחר יותר. בטהובן עצמו אמר פעם שכל אימת שאחת מיצירותיו נשאה חן בעיני הארכידוכס, הבחין בצער קל אצל פטרונו אם הקדיש אותה למישהו אחר.
על הסונטה מס’ 26 של בטהובן: סונטה זו מכונה סונטת הפרידה, והיא נכתבה בגלל הפרידה בין בטהובן לרודולף, שנגרמה עקב עזיבתו של רודולף את וינה עקב כיבושי נפולאון. הפרידה ארכה אומנם רק כמה חודשים, אך מסתבר שהיא השפיע מאוד על בטהובן, שכתב סונטה שלמה “בהשראת” הפרידה.
אחד התארים שלו רודולף הוא ארצהרצוג Erzherzog, ומשמעות המילה בגרמנית היא דוכס-ראשי, או בכינוי הסטנדרטי “ארכידוכס”. זה תואר שניתן לכל בן של קיסר אוסטרי בזמנו. הוא גם היה ארכיבישוף בנוסף (כפי שהוזכר למעלה).