google/wiki40b huggingface dataset:
עבד אל-עזיז א-זועבי

ביוגרפיה

א-זועבי נולד בנצרת, צאצא למשפחת זועבי. בסיום לימודיו התיכוניים, למד בקולג' הערבי בירושלים והחל לעבור כפקיד מכס בממשלת המנדט הבריטי. עם קום המדינה השתלב בשירות המדינה ועבד כפקיד במינהל מקרקעי ישראל. במנהל הוא עבד עד שנת 1958 ובמהלך שנים אלו נבחר למזכיר אגודת עובדי המדינה בנצרת. במקביל החלה פעילותו הציבורית, משום שהיה ממייסדי "האיגוד היהודי-ערבי לשלום ולשוויון זכויות" (1956) וחבר מערכת העיתון "ניו אאוטלוק".
בשנת 1958 הצטרף א-זועבי למפ"ם ונבחר מטעמה למועצת העיר נצרת (1961–1974). בשנים 1961–1965 כיהן כסגן ראש העירייה בתואר ללא שכר. בבחירות בסוף שנת 1965 עלה כוחה של רק"ח שזכתה בשבעה מנדטים, וא-זועבי שהיה הנציג היחיד של מפ"ם היה ללשון המאזנים בין רק"ח ומפא"י. הוא נבחר בקולות רק"ח, בניגוד לעמדת מפלגתו, לתפקיד ראש העיר וניסה ללא הצלחה לגבש קואליציה רחבה שתכלול את רק"ח ואת המערך. לאחר שלושה חודשים הוא התפטר ולעירייה מונתה ועדה קרואה.
בשנים 1965 עד 1966 הוא שימש גם כעורך הירחון "אל-פג'ר", חבר מערכת בשבועון "אל-מרסד" ונמנה בין מייסדי המכון הערבי בגבעת חביבה.
בשנת 1965 נבחר א-זועבי לכהן כחבר הכנסת בכנסת השישית. כהונתו נמשכה תשע שנים (מטעם המערך), עד לפטירתו, ובמהלכן הוא היה חבר בוועדות הכלכלה, הפנים והעבודה והרווחה. בשנת 1971 מונה לסגן שר הבריאות וכיהן בממשלת ישראל החמש עשרה, תחת שרי הבריאות ויקטור שם-טוב וחיים גבתי.
בנובמבר 1967 התחתן עם יהודיה בנישואין אזרחיים בקפריסין. א-זועבי נפטר באופן מפתיע בפברואר 1974, בגיל 48. בעת מותו כיהן כסגן שר הבריאות וכחבר הכנסת.
א-זועבי הוא קרוב משפחה של ראש עיריית נצרת וסגן יושב ראש הכנסת סיף א-דין א-זועבי ושל חברת הכנסת חנין זועבי.
יחידת שמשון

יעוד

עיקר פעילותה של היחידה, היה מעצר מבוקשים בלב שטחים עוינים, כאשר חלק מהפעילות נעשית בצורה מסוערבת (כלומר: הלוחמים מחופשים לעוברי-אורח ערבים). היחידה פעלה בעיקר ברצועת עזה. יחידת דובדבן המקבילה לה פועלת עד היום באזור יהודה ושומרון.

גיוס ליחידה והכשרת הלוחם

בתחילת הדרך הגיוס בוצע באופן ספורדי כאשר חלק מהלוחמים הגיעו לגבעתי וקיבלו אנשים מהטירונות ללא סינון ומיון. לאחר מיסוד היחידה, החל להבנות תהליך גיוס וסינון חיילים אשר התאימו לשרת ביחידה. מועמדים בעלי נתונים מתאימים קיבלו זימון לגיבוש הנקרא שדו"ב (ליחידות שמשון ודובדבן). הם התגייסו לצנחנים ולאחר כשבוע יצאו לגיבוש במקביל לגיבושי היחט"יות לצנחנים שאורכו 3 ימים פיזיים, ובסוף היום השלישי ראיון על ידי לוחמי היחידה. בסיומו, המתאימים ביותר התחילו את המסלול שמשכו היה כ-18 חודשים.
מסלול הכשרת הלוחמים בשמשון כלל הכשרה בסיסית (טירונות) בקליעה, שדאות, כושר גופני וביצוע תרגילים ברמת הפרט, החוליה והצוות, הסמכה כמפקדי כיתות, קורס לוחמה בטרור, קרב מגע, ניווטים בשטח פתוח ובנוי, קורס לוחמה זעירה, קורס צניחה, הכשרה ייעודית בנושאי סיערוב ונושאים רבים כגון דרמה ומשחק, ערבית בסיסית, איפור.

הנצחה

בשנת 2008 הקימו יוצאי היחידה את עמותת "בזלת". העמותה שמה לה למטרה להנציח את החללים, לשמר ולספר את מורשת היחידה ולתרום לחברה. במסגרת זו, הוקם אתר הנצחה לחללי היחידה בכפר הנוער עיינות ובכל יום זיכרון לחללי צה"ל, מתקיים טקס מרכזי לחללי היחידה. נבנתה תוכנית חינוך להעצמה אישית וקבוצתית לחניכי כפר הנוער ומבוצעים מופעי זיכרון לחללי היחידה. העמותה כולה בהתנדבות מלאה של יוצאי היחידה.
כיום שמו של גדוד שמשון מנציח את שמה של יחידת המסתערבים "שמשון", הלוחמים מקבלים את אותה סיכת לוחם.
בוטאריטארי

גאוגרפיה

שטחו של האטול כ-13.6 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-4,200 תושבים (2002). שטח הגדול באיי האטול - מקין - 6.7 קמ"ר ומתגוררים בו כ-1,700 תושבים.
כמות המשקעים באטול מרובה ביותר, ויורדים בו מדי שנה כ-4,000 מילימטרי גשם (ביחס ל-2,000 מילימטרים היורדים בטאראווה ו-1,000 מילימטרים באיים הדרומיים יותר של קיריבטי).
צורתו של האטול מלבנית, ורוחבו ממזרח למערב כ-30 ק"מ וכ- 15 ק"מ מצפון לדרום. מספר תעלות מקשרות את הלגונה עם האוקיינוס בצידו המערבי של האטול. הלגונה עמוקה מאוד, ומושפעת משינויי האקלים של האוקיינוס בשל תעלות אלה. עומקה של הלגונה מאפשר כניסת ספינות גדולות אליה.
חלקו הדרומי והדרום מזרחי של האטול הוא אי אחד, הנחצה על ידי תעלה אחת. רוחבו של האיון ביו 0.2 ל-0.5 ק"מ.
בצפון הלגונה המרכזית ישנה לגונה צפונית, רדודה יותר וקטנה יותר.

תחבורה

באי מצוי שדה תעופה שנבנה בו במהלך מלחמת העולם השנייה. שדה תעופה זה הורחב בשנת 1995 על מנת לאפשר טיסות סדירות לטאראווה, אולם טיסות אלה פסקו לאחר זמן קצר ביותר.

היסטוריה

האי הוכרז על ידי ארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-19 כשטח בריבונותה מכוח חוק איי הגואנו.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 שימש האטול כמרכז המסחרי והכלכלי של איי גילברט, עד שהוקם מרכז כלכלי בטאראווה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוקם באטול מרכז של חברת סחר יפנית, אולם הירידה במחירי הקופרה הביאה לשפל כלכלי באי. 
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש לזמן קצר האי על ידי כוחות נחתים של ארצות הברית באוגוסט 1942. במהלך קרב מקין בנובמבר 1943 נכבש האי בשנית על ידי חיל הרגלים של צבא ארצות הברית.

האי בספרות

האי שימש כמקום מגוריו של הסופר רוברט לואי סטיבנסון, והוא מתואר באריכות בחלק השני של ספרו "בימי הדרום".
אקוופוניקה

אקוופוניקה (aquaponics) היא צורת גידול סימביוטית של בעלי חיים הגדלים בסביבה מימית בשיתוף עם צמחים במערכת ממחזרת.
העיקרון המנחה של המערכת האקוופונית מבוסס על כך שהפרשותיהם של בעלי החיים הגדלים בסביבה מימית (לדוגמה דגים) מופרשים למים כמוצר לואי ההופך לרעיל לאחר זמן מה לבעלי החיים שהפרישו אותן, לעומת זאת לצמחים, מים אלו מהווים מוקר דשן איכותי וגבוה, על כן במערכת האקוופונית הצמחים גדלים בצורה כזו (לדוגמה בגידול הידרופוני) המאפשרת להם לספוח את הפרשות הדגים מן המים להשתמש בהם כדשן ובכך לטהר את המים מן המרכיבים הרעילים לבעלי החיים, המים שבשלב זה חזרו להיות נקיים וראויים לגידול חוזרים אל מכל גידול בעלי החיים וכך מחזור הגידול נמשך. במערכת האקוופונית אין איבוד מים ואין צורך בהוספתם למעט אידוי, צריכה על ידי הצמחים ובעלי החיים הגדלים במערכת. המערכת סומכת על הקשר בין מרכיביה כקשר השומר על סביבה מאוזנת. ישנו מגוון גדול מאוד של מערכות אקוופונית, החל ממערכות קטנות המתאימות לגידול בתוך הבית וכלה במערכות ענק מסחריות, הן יכולות להשתמש במים מליחים או במים מתוקים כל זאת תלוי בסוגי הגידולים אותם רוצים להניב מהמערכת.
אלכסנדר, נסיך הסן

ביוגרפיה

אלכסנדר נולד ב-15 ביולי 1823 בדרמשטדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטדט, ללודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ולוילהלמינה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט. ככל הנראה,  אביו הביולוגי של  אלכסנדר לא היה לודוויג, אלא מאהבה של אמו - הברון אוגוסט לודוויג פון סנארקלן דה גראנסי, אך על מנת להימנע משערורייה הכיר בו לודוויג  כבנו. בשנת 1838 התחתנה אחותו מריה, נסיכת הסן עם אלכסנדר ניקולאייביץ', נסיך הכתר של רוסיה. אלכסנדר ליווה אותה לחתונתה, ולאחר מכן חזר להסן. בהיותו ברוסיה מונה אלכסנדר לקצין בצבא האימפריה הרוסית, ועל שמו נקרא רגימנט של נושאי רומח רכוב.
במהלך הנסיעה התאהב אלכסנדר בבת לווייתה של אחותו - יוליה פון האוקה, ובעקבות כך אסר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה על נישואי אלכסנדר לאחייניתו. אלכסנדר נסע לבריטניה, אולם לבסוף חזר לרוסיה ולקח עמו את יוליה בניגוד לדעתו של ניקולאי הראשון, והשניים התחתנו בברסלאו בנישואים מורגנטים בשנת 1851. בעקבות בריחתם בניגוד לדעת הצאר, הורחק אלכסנדר מתפקידיו בצבא הרוסי.
לכבוד נישואיהם העניק אחיו של אלכסנדר - לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן,  ליוליה את התואר "רוזנת באטנברג", ובשנת 1858 נתן לה את התואר "הנסיכה מבאטנברג", וכעבור שישה חודשים מנישואיהם ילדה את בתה הבכורה. לודוויג השלישי סייע לאלכסנדר לחדש את הקריירה הצבאית שלו בצבא האוסטרי, וילדיו נולדו כל אחד בעיר אחרת ברחבי האימפריה האוסטרית, במקום  שירותו של אלכסנדר. בשנת 1866 פיקד אלכסנדר על כוחות הדוכסות הגדולה של הסן במהלך מלחמת אוסטריה-פרוסיה, והשתתף עמם בקרב טאוברבישופסהיים, ולאחר ההפסד במלחמה פרש מהצבא.
אלכסנדר היה בקשרים טובים עם אחיו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן ועם אחותו מריה, נסיכת הסן, מה שהעלה את היוקרה של משפחתו. ב-15 בדצמבר 1888 מת אלכסנדר באחוזתו שבזיהיים, ונקבר באחוזת המשפחה בדרמשטדט.
פאבל פאבליקובסקי

ביוגרפיה

נולד בשנת 1957 בוורשה לאב רופא ואם פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת ורשה. במהלך חייו הבוגרים גילה כי אמו של אביו הייתה רופאה יהודיה מתבוללת שנספתה באושוויץ. בגיל 14 עזב לגרמניה ולאיטליה לפני שהתיישב בבריטניה. לאחר תקופה ארוכה באוקספורד ובפריז עבר בחזרה לוורשה. כשהחל לכתוב תזה על המשורר האוסטרי גיאורג טראקל, הוא נמשך לתחום קולנוע. הוא השתלב במחלקה התיעודית של ה-BBC שבה יצר סרטים על מדינות המזרח.
בשנת 1998 הוא ביים את סרטו הראשון באורך מלא, The Stringer. 
בשנת 2003 הציב הגרדיאן את פאבליקובסקי במקום ה-33 ברשימת 40 במאי הקולנוע בני זמננו הטובים ביותר. 
סרטו אידה, שיצא בשנת 2013, הוא הסרט הראשון שלו מאז חזרתו לפולין. הסרט שצולם בשחור לבן במימד של 3×4 כפי שצולמו הסרטים הפולניים בשנות ה-60,  מספר את סיפורה של אנה, נזירה שמגלה ששמה אידה והיא יהודיה. הוא זכה להערכה רבה, וקיבל את פרס האקדמיה האירופאית, ופרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
זכה בפרסים במספר פסטיבלים בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
טומי פלנגן

ביוגרפיה

פלנגן נולד בגלאזגו, סקוטלנד. את הצלקת בפניו המזוהה עמו "חיוך גלאזגו" קיבל פלנגן בעקבות קרב סכינים בו השתתף מחוץ למועדון לילה סקוטי, שם עבד כתקליטן.

קריירת משחק

פלנגן החל את דרכו כשחקן בטלוויזיה הסקוטית וכשחקן משני בסרט המצליח של מל גיבסון "לב אמיץ". פרץ לתודעה בבריטניה ב-1999 בזכות תפקידים שעשה בדרמה "לוכד העכברושים" ובקומדיית הפעולה "פלונקט ומקליין". פלנגן צד בהופעותיו את עיניו של רידלי סקוט שהחליט ללהק אותו בשנת 2000 לסרטו המצליח "גלדיאטור" לתפקיד סיסרו עבדו הנאמן של מקסימוס (ראסל קרואו).
בשנת 2001 השתתף במיני סדרה התקופתית "אטילה" בתפקיד השליט בלדה ההוני אחיו של אטילה (ג'ראדר באטלר). ב-2002 שיחק בקומדיית הפעולה "הכול אודות בנג'מין" בתפקיד הנבל הראשי סוחר המכוניות רוברט ויליאמסון.
ב-2004 הופיע פלנגן בסרט הפעולה הבדיוני "הנוסע השמיני נגד הטורף" בתפקיד שכיר החרב מארק ורהיידן. ב-2005 השתתף במותחן הפעולה המוערך "עיר החטאים" בתור השוטר המושחת בריאן. ב-2006 שיחק פלנגן בסרט הפשע "לחסל את האס" בתפקיד המתנקש האגדי לאזלו סוט, תפקיד אותו מילא גם בסרט ההמשך "לחסל את האס 2: נשף קטלני". פלנגן הופיע בנוסף גם במותחן של סיימון ווסט "כשזר מתקשר" בתפקיד הזר.
פלנגן זכה לחשיפה רבה ולביקורות אוהדות על משחקו בסדרת הדרמה "ילדי האנרכיה" בתפקיד האופנוען פיליפ "צ'יבס" טלפורד.

חיים אישיים

לפלנגן בת אחת מנישואיו השניים לדינה לווינגסטון.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית רייצ'ל שדט אותה פגש על סט הסרט "המשחק".
דודו רשתי

דוד (דודו) רשתי (נולד ב־1965) הוא יזם ומשקיע הון סיכון בתעשיית ההיי-טק, מחלוצי האינטרנט בישראל.

קורותיו

דוד רשתי נולד בתל אביב-יפו.
בשנת 1983 התגייס לחיל האוויר ושירת בלהק המודיעין עד שנת 1986. היה שותף בצוות שזכה בפרס מפקד חיל האוויר ב-1986. במסגרת שרות המילואים הרצה עד שנת 2005 בבית הספר למקצועות המחשב.
בשנת 1986 התחיל להדריך טיולים בחברה להגנת הטבע בחוגי סיירות ובמרכז לימודי שדה ירושלים. בשנת 1987 עבר להדריך בבית ספר שדה הר הנגב.
סיים תואר ראשון במדעי הטבע ומדעי המחשב ב-1992 באוניברסיטת בר-אילן, תואר שני בהוראת המדעים ב-2001 באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד צילום בשנת 2005 בניו יורק ב-International Center of Photography.
בשנת 1990 התחיל לעבוד במרכז_רת"ם וסייע בפיתוח מערכות מידע לתצפיות צומח וכן במחקר על אסטרטגיות איסוף צוף אצל דבורים.
התגורר במדרשת בן-גוריון והיה ממייסדי שכונת נווה בוקר
אב לארבעה ילדים ומתגורר משנת 2004 בכפר בן-נון.

פועלו בתחום האינטרנט

בשנת 1992 התחיל לעבוד במרכז החישובים באוניברסיטה העברית בירושלים והיה בין המפתחים הראשונים של ה-World Wide Web. פיתח את הדפדפן למערכת ההפעלה VMS ואת אתר האינטרנט העברי הראשון באוניברסיטה העברית שהיה בין הראשונים בעולם. על פעילותו בתחום האינטרנט והקמת אתר זה זכה בפרס Kaye על טכנולוגיה וחדשנות יוצאים מן הכלל במדע לשנת 1994 (Kay's Award for Outstanding Technology and Science Innovation).
בשנת 1993 הקים אתר אינטרנט בשם ״חולית״ לנושאי איכות סביבה באמצעות ה-World Wide Web
בשנת 1994 הקים וניהל ביחד עם נאוה בן-צבי, את מיזם האינטרנט החינוכי "סנונית". על פעילותו בפיתוח סנונית זכה בפרסים רבים, בהם פרס מו״ח לחינוך ובשנית גם בפרס Kaye לשנת 1997.
פעל בתחום האינטרנט הממשלתי וממשל זמין בין השניים 1995 ועד 2005. היה ממחברי מסמך הערכות ישראל לעידן המידע, ממקימי אתר הכנסת, ממקימי ועדת האינטרנט הממשלתית, תהיל"ה, שרות התשלומים הממשלתי, שער הממשלה, אתר המשרד להגנת הסביבה ועוד.
יזם וניהל מספר חברות ומיזמי אינטרנט ביניהם Addwise שעסקה בשיפור חוויית משתמש ונמכרה, וחברת CreativeMinds שמתמחה בפיתוח תוספי תוכנה לסביבות ניהול תוכן ומסחר אלקטרוני.
נקר סורי

בית גידול והתנהגות

הנקר הסורי שוכן באזורי חורש, ביערות ובמטעים, וכן בשטחים עירוניים שיש בהם עצים. הוא מוצא את רוב מזונו בגזעי עצים זקנים ורקובים, שגם משמשים לו כאתרי קינון. על אף צבעיו הבולטים קשה להבחין בו כשהוא מוסתר בעלוות העץ, ונוכחותו מתגלה כשהוא נוקש על גזע העץ במקורו, בתיפוף מהיר וקצבי הנשמע למרחק גדול. נקישות אלה, שהקנו לנקר את שמו, ממלאות תפקיד כפול: הן מאפשרות לו לאתר זחלי חרקים המצויים מתחת לקליפת העץ, ומשמשות גם כהכרזה טריטוריאלית וכקריאת זיהוי בין בני זוג. הנקר הסורי משמיע קול המזכיר מאוד את קריאת האזהרה של השחרור (כלומר ציוץ חד וקצר).
מעופו של הנקר גלי וקל, אך לרוב הוא עף למרחקים קצרים בלבד, ונמנע מלחצות שטחים פתוחים שאין בהם עצים.
לאחר שנחת על עץ, הנקר מתקדם במעלה הגזע בניתורים חדים, כשרגל אחת שלוחה קדימה. הנקרים נחשבים עופות מועילים בדרך כלל, מאחר שהם ניזונים ממזיקים. עם זאת, הם גם גורמים נזק מסוים במנהגם לנקר צינורות השקיה וטפטפות.

מזון

מקור המזון העיקרי של הנקר הוא חרקים וזחלים, בייחוד זחלים של חרקים הקודחים בעצים כגון עשים וחיפושיות. תחילה הנקר מאתר מחילה של חרק בנקישות על גזע העץ, וחוצב בעץ במקורו כדי לפרוץ לתוכה. לאחר מכן הוא משתמש בלשונו הארוכה כדי לגשש אחר טרפו ולשלוף אותו.
כשחרקים אינם מצויים בשפע הנקר ניזון גם מפירות, זרעים ואגוזים, שאותם הוא מעביר לסדקים או חריצים בעץ כדי לפצח אותם.

קינון ודגירה

נקרים חוצבים חורי קינון בעצים רכים יחסית או רקובים, בהם אזדרכת, פקאן ואקליפטוס. בדרך כלל הם אינם עושים שימוש חוזר בחורי קינון ישנים, אך לעיתים קרובות הם חוצבים חורי קינון חדשים באותו עץ.
מפתח עגול בקוטר 5 סנטימטרים נמשכת מחילה אופקית, ולאחר כ-15 סנטימטרים היא פונה למטה ומתרחבת, ועשויה להגיע לקוטר של כ-10 סנטימטרים ולעומק של 40 סנטימטרים. את רוב עבודת החפירה מבצע הזכר. הנקבה מטילה את הביצים בתחתית הפיר, על מצע של שבבי עץ. גודל התטולה 3–7 ביצים לבנות בוהקות, שקוטרן 20X25 מילימטרים. שני ההורים דוגרים, אך בלילה דוגר רק הזכר. הגוזלים בוקעים לאחר כ-11 יום, עיוורים ועירומים, ושני ההורים משתתפים בהאכלתם. הם פורחים מהקן בגיל 24–25 ימים, אך ההורים ממשיכים לספק להם מזון עוד שבועות אחדים לאחר מכן.
לנור בלום

ילדות

לנור נולדה לרוז ולאירווינג ויש לה אחות בשם הרייט שצעירה ממנה בשנתיים. אמא של לנור הייתה מורה למדעים ואביה עסק במסחר, והם עברו לוונצואלה כשהייתה לנור בת תשע. עקב המצב הכלכלי הקשה בביתם הוריה של לנור לא יכלו להרשות את שכר הלימוד שלה בבית הספר ולכן בשנותיה הראשונות למדה בביתה עם אמא. בהמשך, מצבה הכלכלי של המשפחה השתפר והיא למדה בוונצואלה בבית ספר יסודי ותיכון.

חינוך וקריירה

לאחר סיום לימודיה בתיכון היא שבה לארצות הברית ולמדה אדריכלות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנים 1959–1961. לאחר מכן עברה ללמוד מתמטיקה במכללת סימונס בבוסטון וסיימה את התואר הראשון שלה בשנת 1963. היא קיבלה את הדוקטורט שלה במתמטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנת 1968. עבודת הדוקטורט שלה הייתה על מבנים אלגבריים כלליים. לאחר מכן, היא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולימדה שם מתמטיקה. בשנת 1973 היא הצטרפה לסגל המורים של מכללת מילס, ושנה לאחר מכן הקימה שם את הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב, שם היא מכהנת כיושבת הראש שלה מזה 13 שנים. בשנת 1983 לנור עבדה עם מייקל שווב במשך שנתיים באוניברסיטת ניו יורק עבור הקרן הבין לאומית למדעים. הם עבדו על מחוללי מספרים אקראיים אמינים, והערכה של פונקציות ראציונאליות. ב-1989 היא פרסמה ביחד עם מיכאל שווב וביחד עם סטפן סמיל מאמר בתחום החישוביות שעוסק במחלקת הבעיות ה-NP שלמות, בפונקציות רקורסיביות ובמכונות טיורינג אוניברסליות. בשנת 1992 לנור הפכה לסגנית המנהל של מכון המחקר המתמטי, הידוע גם כ-MSRI. לאחר ששהתה באוניברסיטה של העיר הונג קונג במשך שנה, היא עברה בשנת 1999 לאוניברסיטת קרנגי מלון ושם היא עובדת עד היום. בשנת 2002 היא זכתה בפרס ה-Noether Lecturer. בשנת 2012 הפכה בלום לראש האגודה האמריקאית למתמטיקה.

פעילות חברתית

במשך שנים רבות, לנור דגלה בהגדלה של מספר הנשים והנערות שמתעסקות בתחומים מתמטיים והייתה מעורבת באופן פעיל בקידות מטרה זו באמצעות ארגונים שונים. בשנת 1975 היא הפכה לנשיאת ההתאחדות לנשים במתמטיקה, ארגון שהיא עזרה לייסד. כמו כן, בשנת 1975 היא הפכה למנהלת שותפה ברשת של מתמטיקה ומדע אשר ארגנה כנסי "הרחבת אופקים" לבנות בחטיבת הביניים. בנוסף לארגונים אלו, לנור חברה גם באגודה האמריקאית למתמטיקה, והייתה סגן נשיא החברה בשנים 1990–1992. היא ייצגה את האגודה בקונגרס פאן אפריקה של מתמטיקאים שהתקיים בניירובי בקיץ 1991 ולאחר מכן המשיכה לעבוד על בניית קשרים בין מתמטיקאים אפריקאים לאמריקאים. היא נבחרה כחברה באגודה האמריקאית לקידום המדע בשנת 1979, והייתה יו"ר הפלג המתמטי באגודה בשנים 1998 ו-1999.

משפחה

לנור נשואה למנואל בלום, אותו פגשה בוונצואלה. בזמן היותה ב-MIT נולד ללנור ולמנואל בנם הראשון איברים (Avrim). גם איברים וגם מנואל הם מדעני מחשב, ושניהם למדו כמו לנור ב-MIT.
רכבת ריחוף מגנטי

רכבת ריחוף מגנטי (נקראת גם רכבת מגלב, MAGLEV באנגלית; הלחם של המילים Magnetic Levitation) היא רכבת המרחפת מעל המסילה ללא שימוש בגלגלים ומונעת באמצעות כוח אלקטרומגנטי. 
באפריל 2015, קבעה הרכבת את שיא העולם במהירות לרכבות, כאשר הצליחה לנוע במהירות של 603 קילומטר לשעה. השיא הקודם נקבע בשנת 2003 ועמד על 581 קילומטרים לשעה.

דחייה אלקטרומגנטית

במערכות ה-EMS כיום, הרכבת מרחפת מעל מסילת פלדה. אל הרכבת מחוברים אלקטרומגנטים המכוונים אל תחתית המסילה. ה-EMS משתמשת במערכת אלקטרונית הקרויה Feedback Control על מנת לשמור על מרחק קבוע בין הרכבת למסילה.

דחייה אלקטרודינמית

במערכת ה-EDS המסילה והרכבת מפעילות שדות מגנטיים כשהרכבת מרחפת על ידי הכוח הדוחה בין השדות. במערכת זו השדה המגנטי ברכבת נוצר על ידי אלקטרומגנטים הפועלים בעזרת מוליכות על או לחלופין על ידי מגנטים קבועים. הכוח המגנטי הדוחה במסילה נוצר על ידי השראה אלקטרומגנטית המושרת בתיילים הנמצאים במסילה.

היסטוריה

אחד מחלוצי הטכנולוגיה הזו הוא הרמן קמפר שהחל בניסוי בשנות ה-30 של המאה ה-20. בתחילה היו קשיים בהרמת הרכבות ורכבות מהסוג הזה היו היברידיות ונסעו בעזרת מערכות גלגלים ותנועה של אלקטרומגנטים. חברת טרנסרפיד הגרמנית עוסקת בפיתוח אבות טיפוס בטכנולוגיה זו, ואף בנתה מסלול ניסויי (בצורת לולאה כפולה) באורך של 31.5 ק"מ באמסלנד שבגרמניה. בטכנולוגיה של החברה הזו ניתן להרים רכבת במשקל של 70 טון מעל למסילה. חברה זו הקימה את הקו המסחרי הראשון בעולם בסין.

יישום מסחרי

רכבות ריחוף מגנטי המשמשות את הציבור הרחב קיימות משנת 1984, אך עקב מגבלות הנדסיות והעלות הגבוהה של הפעלת רכבת מסוג זה, מספר הפרויקטים הנבנים בטכנולוגיה זו קטן ויישומה איטי.
הקו המסחרי הראשון של רכבת ריחוף מגנטי הוא ה-IOS demonstration line (ראשי תיבות של Initial Operating Segment) שנפתח לתנועה ב-11 בספטמבר 2002 בשנגחאי שבסין. הרכבות בקו זה מסיעות נוסעים למרחק של 30 ק"מ (לשדה התעופה) בזמן של 7 דקות ו-20 שניות בלבד. המהירות המרבית בקו זה היא 431 קמ"ש, והמהירות הממוצעת היא 250 קמ"ש. עלות הבנייה של קו זה הוערכה ב-1.2 מיליארד דולר.
קו נוסף המכונה "לינימו" (Linimo) באורך של 8.9 ק"מ פועל במחוז צ'ובו שביפן, בסמוך לעיר נגויה. מהירות הרכבת המקסימלית היא 100 קמ"ש ולאורכו 9 תחנות. הקו נפתח ב-6 במרץ 2006, והסיע עד יולי באותה שנה 10 מיליון נוסעים. בשנת 2013 נסעו בו כ-723.3 מיליון נוסעים. עלות בניית הקו מוערכת בכ-900 מיליון דולר, כך שעלות בניית כל קילומטר מוערכת ב-100 מיליון דולר.
ב-25 בספטמבר 2007 הכריזה ממשלת בוואריה כי חתמה על הסכם למימון קו מגלב בין שדה התעופה הבינלאומי של מינכן לבין תחנת הרכבת המרכזית בעיר, לאורך 37 ק"מ. עלות בניית הקו היא כ-1.85 מיליארד אירו.
מארק אוקרנד

ביוגרפיה

מארק אוקרנד הוא חוקר של שפות האינדיאנים בארצות הברית. הוא קיבל את התואר הראשון מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז בשנת 1970, ואת הדוקטורט שלו מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי על מחקר הדקדוק של שפת המוטסון (שפה של שבט אינדיאני באזור קליפורניה) בשנת 1977. הוא לימד בלשנות בין השנים 1975-1978 באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, ובשנת 1978 ביצע את הפוסט-דוקטורט שלו במוסד הסמית'סוניאן בוושינגטון די. סי.
בשנת 1982 כתב משפטים אחדים בשפה הוולקנית לסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן". 
בשנת 1984 יצר את השפה הקלינגונית עבור הסרט "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק", ומאז כתב גם קטעים עבור הסרטים "מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון", "מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת". הוא יצר גם קטעים בקלינגונית עבור הסרט "סטארטרק" משנת 2009, אך קטעים אלה נחתכו מהסרט.
אוקרנד דובר קלינגונית. עם זאת, הוא אמר שיש מעריצים הדוברים אותה ברמה טובה יותר ממנו. הוא כתב גם כמה ספרים על השפה הקלינגונית, כמו "המילון הקלינגוני" (1985), "הדרך הקלינגונית" (1996), "קלינגונית לתייר הגלקטי" (1997) ועוד.
קפה נמס

קפה נמס או נס קפה (שם שנגזר ממותג Nescafé של חברת נסטלה), הוא משקה המוכן מחליטת פולי קפה. קפה נמס מיוצר באופן מסחרי באמצעות הקפאה בוואקום או ייבוש בריסוס, אשר לאחריהם הוא מסוגל לספוג נוזלים מחדש. קיים סוג אחד לפחות של קפה נמס הזמין גם בצורה של נוזל מרוכז. 
יתרונותיו של הקפה הנמס כוללים את מהירות ההכנה שלו (הקפה מתמוסס מיידית במים רותחים), המשקל והנפח שלו הנמוכים מאלו של פולי קפה או של קפה טחון (הדרושים לצורך הכנת כמות זהה של משקה), וחיי המדף הארוכים שלו - למרות שקפה נמס עלול להתקלקל במידה ואינו נשמר באזור יבש (לחות יוצרת התגבשות). בזכות חיי המדף הארוכים שלו ביחס לפולי קפה, ניתן לייצר קפה נמס מפולים בשנים בהם מחירם נמוך ולעכב את מכירת המוצר המוגמר עד אשר מחיר הקפה בשוק גבוה.

היסטוריה

הקפה הנמס הומצא לראשונה בשנת 1890 על ידי דייוויד סטרנג מאינברקרגיל, ניו זילנד, שרשם עליו פטנט שמספרו 3518 . הקפה נמכר תחת השם "קפה סטרנג'ס", תוך ציטוט הפטנט וכינויו "יבוש באוויר חם". בעבר, יוחסה ההמצאה לסאטורי קאטו, מדען יפני אשר עבד בשיקגו. קאטו הציג את החומר האבקתי בשנת 1901 בבאפלו, ניו יורק, בתצוגת פאן-אמריקן. מעט לאחר מכן, פיתח הממציא ג'ורג' קונסטנט לואיס וושינגטון דרך משלו להכנת קפה נמס, והיה הראשון לשווק את הקפה הנמס בשנת 1910. מותג הנסקפה (Nescafé), אשר הציג טכניקות זיקוק מתקדמות יותר של קפה נמס, הושק בשנת 1938.
הקפה המוכן באמצעות הקפאה בוואקום פותח מעט לאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה עקיפה של מחקרים שנעשו במהלך המלחמה לצורך מטרות אחרות: תאגיד המחקר הלאומי (.The National Research Corp) הוקם במסצ'וסטס כחברת מחקר ופיתוח אשר עושה שימוש בטכנולוגיות של וואקום, להפקת פניצילין, פלזמה וסטרפטומיצין עבור צבא ארצות הברית. כאשר נגמרה המלחמה, התאגיד התאים את פעילותו לזמני שלום, שינה את שמו לתאגיד המזון של פלורידה (.Florida Foods Corp) והחל לייצר תרכיז מיץ תפוזים באבקה.
בישראל החלה חברת עלית בייצור קפה נמס בסביבות שנת 1958 במכונות ייצור שפיתחה ובנתה בעצמה.

הליך הייצור

ראשית עוברים פולי הקפה ניקוי, שקילה ואחסון בסילו. לאחר מכן הם עוברים קלייה (לפי הטעם הרצוי, לעיתים מערבבים גם זני קפה שונים) וטחינה לאבקה בקוטר של כ-2 מילימטרים.
אבקת הקפה נמצאת בפרקולטור, דרכו זורמים מים בטמפרטורה של עד 200 מעלות צלזיוס ובלחץ של 20 בר (המונע את התאדותם). המים מפרידים מן האבקה את מרכיבי הקפה המסיסים. תרכיז הקפה עובר למתקן אידוי ובו הוא מיובש. התפוקה של מתקן מיצוי כזה היא פי עשרה מפרקולטור ביתי.
ה"בוץ" של אבקת הקפה משמש מאוחר יותר כחומר בעירה לחימום המים במתקן המיצוי.
שיטת הייבוש בהקפאה היא מורכבת בהרבה משיטת הייבוש בריסוס. הקפה המיובש בהקפאה הוא איכותי יותר ובעל טעם עשיר יותר כיוון שבתהליך זה חשוף תרכיז הקפה למידה פחותה יותר של חום.

מרכיבים

תכולת הקפאין בקפה נמס היא ככלל נמוכה יותר מזו של קפה בפילטר. מחקר אחד שערך השוואה בין צורות הכנה שונות של קפה הראה כי בכוס קפה נמס כמות חציונית של 66 מ"ג קפאין (בטווח שנע בין 30 ל-120 מ"ג לכוס), בבחינה של כוסות משקה בנפח חציוני של 225 מ"ל (בטווח שנע בין 170 ל-290 מ"ל), וזאת לעומת קפה פילטר שבו זוהתה כמות חציונית של 110 מ"ג קפאין. מבחינת נוגדי חמצון, תכולת הפוליפינל בכוס קפה נמס בנפח 180 מ"ל, הוערכה ב-320 מ"ג בקירוב, בהשוואה ל-400 מ"ג בקירוב בכוס זהה של קפה פילטר.