google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי יפן–מדגסקר

סחר

בשנת 2018 הסתכם ייצוא הסחורות ליפן בשווי 26.9 מיליארד ין, ובהן ניקל, קובלט, מזון ימי וביגוד, ושווי הסחורות שיובאו מיפן למדגסקר עמד על 1.7 מיליארד עיקרן מכוניות, ציוד רפואי וצמיגים.

נציגויות

יפן מחזיקה בשגרירות באנטננריבו, בירת מדגסקר, ואילו למדגסקר שגרירות בטוקיו, בירת יפן.
הארמייה הרביעית (צרפת)

מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסה הארמייה ב-2 באוגוסט 1914, והתייצבה באזור הארדנים תחת פיקוד גנרל פרנן דה לנגל דה קרי. הארמייה השתתפה במערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב הארדנים וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית. לאחר מכן השתתפה הארמייה בקרב שמפאן הראשון ובקרב שמפאן השני, ובשנת 1917 השתתפה הארמייה במתקפת ניוול. בשנת 1918 השתתפה הארמייה בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה בקרב השני על המארן. לאחר מכן השתתפה הארמייה במתקפת מאה הימים, וב-8 באוקטובר 1919 פורקה.

מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה הרביעית בפיקוד גנרל אדואר רקין פרוסה בקו מאז'ינו, כחלק מקבוצת הארמיות השנייה, ונכנעה לגרמנים כגוף אחד ב-23 ביוני 1940.
לאחר כניעת צרפת ב-22 ביוני 1940, נשארה הארמייה פעילה לתקופה קצרה, עד לפירוקה ב-6 ביולי 1940.
פיליפ מולר

חייו

מולר נולד בסרד שבצ'כוסלובקיה. באפריל 1942, בהיותו בן עשרים, נשלח למחנה אושוויץ באחד מן הטרנספורטים הראשונים אל המחנה. ניתן לו מספר אסיר 29236, והוא נשלח לעבודות בנייה בקרמטוריום של המחנה ובהתקנת תאי גזים. כחבר ביחידת הזונדרקומנדו (בגרמנית: "יחידה מיוחדת") הוא היה עד "למשפחות, לעיירות ולערי היהודים שנקלטו אל המחנה". הנאצים הורו לו לשרוף את גופות המתים בתנורים. מטלת שריפת הגוויות הייתה הסיבה היחידה לכך שהנאצים הותירו אותו בחיים. 
יחידת הזונדרקומנדו של מולר טיפלה במשלוחי אסירים חדשים באופן יום-יומי באזור שכונה "אזור הנקיון". במסגרת תפקידו נהג מולר להבטיח לאסירים כי הם בטוחים וכי לא יאונה להם דבר רע, בעודו מכין את תאי הגזים לפעולה.
לאחר שהיהודים חוסלו בתאי הגזים, הוטל עליו להיכנס לתאי הגזים יחד עם אסירים נוספים, ולמיין את הנרצחים לפי גודל גופם ומשקלם. וזאת על מנת למקסם את כמות הגופות שתישרף בשעה. אחר כך, הוא ויתר חברי הזונדרקומנדו הרימו את הגופות והעמיסו אותן לתוך הקרמטוריום. בגדי הנרצחים נאספו וחוטאו, וכל פריט ערך שנמצא עליהם נלקחו על ידי אנשי האס אס, או נגנב על ידי אחד מן האסירים על מנת לסחור בו תמורת מזון או תרופות.
מולר סיפר כי פעם אחת עלה בידו לאכול עוגה וגבינה שנמצאו בתא גזים לאחר הפעלתו.

עד ראייה

מולר סיפר כי לאחר שהבין שעברה תקופה בת שלוש שנים, בה צפה מדי יום ביומו באלפי אסירים יהודים המוצאים להורג, חשב להתאבד ונכנס לתא גזים בעוד הגז הרעיל מוזרם לתוכו. בספרו, הוא מתאר את מה שאירע כאשר התקרב לתא הרצח: הוא ראה אנשים כפריים ששרו את התקווה ואת ההמנון הלאומי הצ'כי בעודם מוכנסים לתא. הוא הצטרף לקבוצה זו לתוך תא הגזים, ולאחר מספר דקות ניגשה אליו ילדה ודיברה אליו. לפי מולר, אלה היו מילותיה:
"הבנו שבחרת למות איתנו מרצונך החופשי, ובאנו לומר לך שאנחנו חושבים שהחלטתך חסרת-טעם: שכן היא לא עוזרת לאיש...אנחנו חייבים למות, אך לך יש עדיין סיכוי להציל את חייך. עליך לחזור למחנה ולספר לכולם על שעותינו האחרונות. עליך להסביר להם שעליהם לשחרר את עצמם מכל אשליה. עליהם להילחם, זה עדיף מאשר למות כאן בחוסר אונים. יהיה להם יותר קל, כי אין להם ילדים. בנוגע אליך, ייתכן שתשרוד את הטרגדיה הנוראית הזאת ואז יהיה עליך לספר לכולם על שאירע לך (מהדורת שנת 1979, עמוד 113)."
בעקבות חוויה זו החל להאמין שעליו לשרוד על מנת שהוא ושורדים אחרים יוכלו לספר על שאירע במחנה. מולר נותר אסיר ביחידה המיוחדת של אושוויץ עד לחודש ינואר 1945. שחרורו מרדיפת הנאצים הגיע רק בחודש מאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית ושחרור מחנה מאוטהאוזן.

לאחר המלחמה

מולר העיד לראשונה על זוועות המחנה בהיותו בבית חולים. דבריו נרשמו באוסף עדויות בצ'כית. מולר אף העיד במשפט אושוויץ השני בפרנקפורט שנערך בשנת 1964. כמו כן, היה בין המרואיינים בסרטו הדוקומנטרי של קלוד לנצמן "שואה". 
מאז שנת 1969 חי במערב. נפטר ב-9 בנובמבר 2013, בגיל 91.
זכות ביושר (מיסים)

פסק דין אמישראגז

אספקת גז בישול לצרכנים בישראל נעשית בשתי שיטות: האחת במסירה שוטפת של בלוני גז לצרכן, והשנייה בהתקנות מערכות גז מרכזיות בבנייני מגורים. על פי שיטה זו, הצרכן מקבל גז לביתו דרך מכל מרכזי בבניין. עם חתימת חוזה ההתקשרות עם החברה נדרש הצרכן לשלם לחברה סכום כסף המכונה "מקדמה". החברה אמורה להחזיק בתשלום המקדמה עד פרישתו של הצרכן, ואז עליה להחזיר לו את המקדמה כשהיא משוערכת. פקיד השומה התייחס למקדמה זו כאל הכנסה חייבת, שאין כנגדה הוצאה המותרת בניכוי. החברה טענה כי המקדמות הן כסף שאמור לחזור אל הצרכנים, ועל כן אין הוא נחשב כהכנסה.
יש הרואים במקדמה כתשלום על תנאי, כך סבר השופט איתמר פלפל בפסק הדין הראשון בעניין זה, וכך סבור פקיד השומה, יש הרואים בה שיפוי על הוצאות ממון, ואילו החברה רואה במקדמה כפיקדון או בטוחה. המקדמה אותה קיבלה החברה אינה נופלת להגדרה המילונית, וכן אינה עונה להגדרה החשבונאית של המושג מקדמה. 
סיטואציה זו מעלה את הצורך לבחון את דוקטרינת הזכות ביושר. לפי דוקטרינה זו, כאשר הגיע לידיו של נישום תקבול שהשימוש בו לא הוגבל, קמה לו חובת רישומו כהכנסה, בשנה בה נתקבל. כלל זה, כך נקבע, יפה גם לאותם מקרים בהם נדרש מקבל התקבול להחזירו למשלם וכאשר ברור שבעת החזרה, יותר לו בניכוי הסכום שהשיב. 
מהראיות עולה, כי החברה שולטת בכספי המקדמות שליטה בלעדית, וכי ההסתברות להישארותם בידיה תמיד היא גבוהה. כל זאת, לצד שיקול דעת בלעדי ומוחלט שנטלה לעצמה לבצע כל קיזוז מסכום המקדמות לעת השבתם ללקוח. בעניין זה, הערעור נדחה.
וורנר מדיה

היסטוריה

טיים וורנר מורכב משתי חברות נפרדות שהתאחדו ב-1990: Warner Communications, Inc ו- Time Inc, ונכסיו כוללים גם את נכסיה של חברה שלישית, Turner Broadcasting System, Inc. החברה פועלת בכל תחומי התקשורת והבידור, ובולטת במיוחד בענפי הקולנוע, הטלוויזיה והעיתונות. בין חברות הבת של טיים וורנר, ניתן למנות את Adult Swim, Cartoon Network, CNN, DC קומיקס, HBO, The CW, The WB, Kids' WB, האחים וורנר, ניו ליין סינמה, ו-Castle Rock Entertainment.
בעבר היה שייך גם ספק האינטרנט הגדול אמריקה און ליין לקונצרן, אך ב-2009 נפרדו דרכיהן של שתי החברות. בתקופה שבה החברה הייתה בעלים של AOL, הועלו טענות כי החברה מהווה מונופול, בשל אחוז השליטה שלה על שוקי התקשורת. בין המותגים המפורסמים על ידי טיים ורנר, ניתן למנות את כתבי העת טיים מגזין, פיפל, ספורטס אילוסטרייטד, מד מגזין ו"פורצ'ן" ואת קבוצת הבייסבול אטלנטה ברייבס. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק תחת ראשי התיבות TWX.
ב-22 באוקטובר 2016 פורסם כי החברה הסכימה להימכר לחברת AT&T תמורת 85 מיליארד דולר, אולם מכירה מסוג זה עלולה לעבור תהליך אישור רגולטורי שיכול להמשך אף שנה שלמה.
לאחר שנה וחצי, ב-13 ביוני 2018, נודע כי הרכישה של AT&T אושרה. בעקבות זאת שם החברה השתנה לוורנר מדיה.
ב-11 ביולי 2019, נודע כי וורנר מדיה תשיק שירות סטרימינג חדש בשם "HBO Max".
Céline Dion en concert

רקע והפקה

אלבום ההופעה צולם והוקלט ב-31 במאי 1985, באחד מן המופעים אשר נכללו בסיבוב ההופעות הראשון של דיון "Céline Dion en concert", שהחל כבר בינואר 1985. ההופעה שצולמה והוקלטה התקיימה במונטריאול שבקנדה.
במסגרת ההופעה, ביצעה סלין מחדש את "Flashdance... What a Feeling" של איירין קארה, תוך שהוציאה אותו מחדש בשם "What a Feeling".
קורי בבית הלבן

תקציר העלילה

ויקטור בקסטר (אביה של רייבן וקורי מ"כל כך רייבן") מתחיל לעבוד כשף בבית הלבן לאחר שרייבן התחילה ללמוד בקולג' לאופנה ועובדת אצל דנה קבנה ואשתו בלימודים בבריטניה. קורי בנו, עובר לגור עם אביו בבית הלבן, שם לומד בבית הספר היוקרתי של וושינגטון. בבית הספר, קורי מכיר שני חברים שבאים ממשפחות מצליחות ועשירות, ניוט, הרוקיסט "קשה ההבנה" מנגן על גיטרה לא כל כך חכם ואוהב להגיד "that rocks" (זה קול), ומינה הנערה הבאהווית, קורי התאהב בה מהפרק הראשון ומנסה כל הזמן להרשים אותה ולא תמיד מצליח.
ארמון אס-סאלם

היסטוריה

הארמון נכבש על ידי הקואליציה במהלך הפלישה בעיראק ב-2003, ונפגע קשות במהלך המבצע "הלם ומורא" במרץ 2003, לאחר שספג כמה התקפות מהאוויר.
בכוחות הקואליציה המקום היה ידוע כ"בסיס השגשוג" ו"הבסיס המשגשג והפורח".

מבנה הארמון

לארמון יש 200 חדרים אשר מתפרשים על כ-93,000 מטר רבוע (~1,000,000 רגל רבוע). לארמון יש שש קומות, 3 פעילות ו-3 מכונות "קומות שווא", קומות שאין בהם דבר; יש כשני חדרי נשפים גדולים בארמון. הארמון עשוי ממאות אלפי חתיכות עשויות יד של שיש, קירות גרניט, ומאות אלפי פרחים המצוירים על הקירות.
הארמון מוקף כולו ברצפות הנושאות את ראשי התיבות של סדאם חוסיין בערבית. אותיות אלו נראות בבירור מהחלק העליון של הארמון. עיראקים מדווחים שבכיפת הארמון יש פסל בגובה טבעי של סדאם חוסיין.
הקמינים, אשר ממוקמים מסביב לאגם, סיפקו אוויר צח. הבונקרים עכשיו לא ניתנים לגישה, מכיוון שכוחות הקואליציה הציפו ואטמו אותם.
במרתף הארמון יש פתח לאחת מהמנהרות התת-קרקעיות הרבות שיש מתחת לעיר בגדאד.

שימוש כעת

כרגע המקום בשליטת ממשלת עיראק, ומשמש לצבא עיראק.
ג'קרנדה קורי

ביוגרפיה

נולדה בשנת 1966 במקסיקו סיטי. עלתה לארץ בשנת 1987. סיימה את לימודיה במחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל בהצטיינות בשנת 1991, ומאז עוסקת בקרמיקה בסטודיו הפרטי שלה בתל אביב. 
מרצה במחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל מאז שנת 2006. ומלמדת בבית בנימיני בתל אביב, מאז 2011.
ג'ורו דאניצ'יץ'

ילדות וצעירות

נולד בשנת 1825 בנובי סאד, בחבל וויבודינה, בשם ג'ורג'ה פופוביץ' , כבן הרביעי של  כומר אורתודוקסי בשם יובאן פופוביץ' ושל אשתו אנה.  התייתם מאביו בשנת 1838 ואמו השקיעה מאמצים רבים כדי לשלוח אותו לבתי הספר. אחרי לימודים בנובי סאד ובברטיסלבה (פוז'ון) , בה היה תלמידו של פילולוג הסלובקי ליודוביט שטור,  למד משפטים באוניברסיטת וינה.  התחיל לפרסם החל משנת 1845  בשם העט ג'ורו דאניצ'יץ'. זה היה שמו של אחד הפיראטים אוסקוקים מסן שהוזכר בשירה העממית  הקרואטית.  בהשפעתם של ווק קרג'יץ' ופרנץ מיקלושיץ' התחיל לחקור את הפילולוגיה הסלאבית.

פעילותו המדעית והחינוכית

בשנת 1856 התמנה למנהל ספריית העם בבלגרד ונבחר למזכיר של החברה הספרותית הסרבית. ב-1859 התמנה לפרופסור ב, ליצאום של בלגרד" ("בית הספר הגבוה" 'Velika škola').
בשנת 1866 הוזמן לזגרב כדי לשמש מזכיר כללי של האקדמיה היוגוסלבית למדעים ולאמנויות.
החל משנת 1873 התמנה כפרופסור בבתי הספר הגבוהים של בלגרד  (Hautes Écoles)  שקמו על יסוד הליצאום והפכו לימים לאוניברסיטת בלגרד. ב-1877 חזר לזגרב, בשטח אוסטרו-הונגריה , ומילא תפקיד מפתח בעריכת מילון  האקדמיה היוגוסלבית לשפה הקרואטית או הסרבית (סרבו-קרואטית).
דאניצ'יץ' ערך תרגום של התנ"ך לסרבית, לרוב על בסיס טקסטים בגרמנית,  ואחר כך בשנת 1847 יסייע לווק קרג'יץ בתרגום של הברית החדשה . אחרי רוויזיה, שני התרגומים  משמשים עד היום את הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.  
ב-1847 פרסם דאניצ'יץ' את המסה הפולמוסית "המלחמה על השפה והכתיב הסרביים" שבו התנגד לרעיונות של מילוש סווטיץ', בשמו האמיתי יובאן חאג'יץ', יריבו העיקרי של קרג'יץ', , ותמך בכתיב הפונמי של קרג'יץ'. ספרים בתחום הבלשנות ביסס דאניצ'יץ' את הרקע התיאורטי של המונחים של קרג'יץ'. 
ב-1850 נמנה  דאניצ'יץ' עם חותמי הסכם וינה לגבי איחוד השפה הסרבית-קרואטית. החותמים האחרים היו מצד הסרבים, ווק קרג'יץ', מצד הקרואטים - איוואן מז'ורניץ', דימיטריה דמטר, סטייפן פיאקוביץ' , איוואן קוקולייביץ'  ווינקו פאצל, וסלובני אחד - פרנץ מיקלושיץ'.
דאניצ'יץ' אימץ את האידיאולוגיה הפאן-יוגוסלבית של התנועה האילירית.  
כתביו כונו ""קרואטים או סרבים" כשפורסמו בזגרב ו"סרבים או קרואטים" כשפורסמו בבלגרד.
בשנת 1866 נבחר לאקדמיה היוגוסלבית למדעים ואמנויות בזגרב. הוא השתתף העריכת המילון האקדמיה הזאת לסשפה הסרבית-קרואטית.
הוא מילא תפקיד מפתח בהנחת יסודות הפילולוגיה , הדקדוק, המילונאות ההיסטורית והדיאלקטולוגיה של השפה הסרבית, בהשראת עקרונותיו של ווק קרג'יץ'.
מותו בשנת 1882 גרם להפסקת עבודתו זו והוא הובא לקבורה בבית הקברות מרקו הקדוש בבלגרד, אחר כך כעבור מספר שנים הועבר קברו לבית הקברות החדש.
כריסטופורו מורו

כריסטופורו מורו (באיטלקית: Christoforo Moro;‏ 1390 - 10 בנובמבר 1471) היה הדוכס ה-67 של ונציה. מורו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1462, ועד פטירתו.
מורו היה בן למשפחה שהתיישבה באזור ונציה באמצע המאה ה-12. אחד עשר מבני משפחה זו כיהנו כדוג'ים.

קורות חיים

לאחר סיום לימודיו האוניברסיטאים, כיהן מורו במספר משרות ציבוריות ובהן, שגריר ונציה אל האפיפיורים אאוגניוס הרביעי וניקולס החמישי. 
הקדוש הנוצרי ברנארדינו מסיינה ניבה שמורו יהפוך לדוג'ה, ובעקבות זאת, לאחר עלייתו לשלטון, הורה מורה על הקמת כנסיית סן ג'ובה אשר הוקדשה לזכרו של ברנרדינו.
בראשית כהונתו החלה מלחמה בין לה סרניסימה לאימפריה העות'מאנית. בשנת 1463 פנה האפיפיור פיוס השני למורו ושלח אליו חרב מקודשת במטרה שמורו יקבל את החרב ויצטרף לברית האנטי עות'מאנית. ונציה היססה מלהצטרף לברית (משיקולים מסחריים), אולם באפריל 1463, עשר שנים לאחר כיבוש קונסטנטינופוליס, כבשו כוחות עות'מאנים את המצודה הוונציאנית בארגוס שביוון. הפטריארך הלטיני יוהנס בסאריון הגיע לוונציה לשכנע את תושביה להצטרף ל"הגנה על האמונה", היינו להילחם בעות'מאנים, ובאותה שנה הוקמה ברית בין ונציה, הונגריה ואלבניה כנגד הסולטאן העות'מאני מהמט השני. ברית זו הצליחה להאט את התקדמות הכיבושים של הצבא העות'מאני לזמן מה, אולם לא שחררה שטחים שנכבשו על ידם.
בשנת 1469 כבש הצי הוונציאני בפיקודו של ניקולו קאנאל את אינוס שבתראקיה, אולם כשל בניסיונו להגן על האי אאובויה מפני המתקפה הטורקית (האי שימש באותה עת מרכז גידול תבואה עבור ונציה). האי נכבש על ידי הטורקים, תוך הסבת אבדות כבדות לצי הוונציאני.
בתקופת כהונתו של מורו נאבק ונציה בחזית נוספת - כנגד מלך צרפת לואי ה-11, אשר ניסה להרחיב את שטחי לומברדיה שבשליטתו על חשבון שטחים שבשליטת ונציה בצפונה של איטליה.
מורו נפטר בלא צאצאים, והוריש את כל רכושו למוסדות צדקה שונים ולכנסיות. מורו נקבר בכנסיית סן ג'ובה אשר בנה.
קאמי (שינטו)

קאמי ("神") היא מילה יפנית שנועדה לתאר רוח או נשמה, או אלוהות בדת השינטו. מילה מתורגמת לרוב כאל או אלוהים, אך מלומדים יפנים טוענים כי תרגום זה עלול ליצור אי הבנה בקשר למהות המונח. במקרים מסוימים, כגון "איזאנאגי ואיזאנאמי" ("הזכר והנקבה") הקאמי הן ישויות בעלות גוף וצורה אנושיות הדומות במידת מה לאלים במיתולוגיה היוונית והרומית. במקרים אחרים, הרוחות עצמן הן כוחות טבע ותופעות טבעיות הנוח יותר להגדירן כרוחות. המילה קאמי אומנם מתורגמת כאלוהים אך אין היא המילה היפנית לאל המונותאיסטי.
מכיוון שביפנית לא נהוג להבדיל בין צורת יחיד לצורת רבים לעיתים לא ברור האם המילה קאמי מתייחסת לאל יחיד או למספר. כשנחוצה ללא ספק צורת רבים, לרוב משתמשים במילה "קאמיגאמי". לעיתים נאמר שישנם "שמונה מיליון קאמי" אך בשפה היפנית לרוב המספר שמונה מיליון מרמז על אין סוף.
באותה מידה, מגדר גם הוא אינו מיוחס למילה קאמי, שיכולה להתייחס גם לזכר וגם לנקבה. המילה "מֶגאמי" ("女神") שהיא המקבילה הנשית של המילה קאמי היא תוספת מאוחרת לשפה היפנית ולעולם לא תיראה בטקסטים המסורתיים. כיום ידוע כי המילה היפנית קאי בימי ביניים (上) האומרת "מעל" אינה נכונה משם שהמהות של הקאמי היא היותם בתוך כדור הארץ ולא מעליו. ההגדרה הרגילה של קאמי ניתנה בידי  מותורי נורינאגה "קאמי הוא כל דבר או תופעה שמייצר רגשות של פחד ויראה, ללא הבחנה בין טוב ורע" לפיכך קאמי יכול להיות גם ישות טובה וגם ישות רעה ללא הבחנה בהיותו קאמי.

טקסים ופסטיבלים

כדי לעודד את רוחות הקאמי לשכון במשכן קדוש (כגון מקדשי שינטו אך גם מקומות משכן אחרים) נדרשו טקסים ארוכים ומורכבים. במקדשים מסוימים, לכהנים לוקח 10 שנים ללמוד את כל הטקסים. הכהונה הועברה בתורשה. מקדש אחד היה מכשיר את כהניו מתוך אותן ארבע משפחות על פני מאות שנים. ברבות המקרים, הכהנים גם נעזרו ב"מיקו", נערה לא נשואה לבושה בקימונו לבנים. בנוסף על המיקו נפוצות היו גם כהנות ממין נקבה. הכהן או הכהנת לא חיו חיים סגפניים והיה נפוץ שהיו נשואים. בנוסף, לא צופה מהם לעסוק במדיטציה על פי המסורת כמו הנזירים היפנים. עיסוקם העיקרי היה שימור הקשר בין עולם הרוחות לעולם החיים. דוגמאות לטקסים בדת השינטו הם: חגיגות השנה החדשה ופסטיבל הסתיו. בחגיגות השנה החדשה נהוג לנקות את הבית ושראש המשפחה יברך את שאר האנשים. במקדשים גם צילצלו בגונג 108 פעמים על מנת להסיט את האדם מ-108 סוגים של תשוקה. בשינטו ישנם גם טקסים אישיים כמו החגיגות של גיל 3 אצל בנות וגיל 5 אצל בנים. טקסים רבים אחרים הם טקסים הנועדים לפייס את הקאמי.
גברת טועמת תה

גברת טועמת תה הוא מבחן רנדומלי מפורסם, בתחום תכנון הניסויים בסטטיסטיקה, אותו הגה רונלד פישר וכתב עליו בספרו "The design of Experiments" שפורסם בשנת 1935. ניסוי זה הוא התיאור הראשוני של מושג השערת האפס לפי פישר. תיאור הניסוי לפי פישר אורך פחות מעשרה עמודים וידוע בשל פשטותו ושלמותו ביחס למונחים, חישובים ותכנון הניסוי. הדוגמה מבוססת באופן חלקי על אירוע בחייו של פישר. המבחן שהשתמש בו נקרא היום המבחן המדויק של פישר.

פרטי הניסוי

הגברת המדוברת טענה שאם מעמידים בפניה כוס של תה בחלב, היא יכולה לזהות האם המשקה הוכן על ידי מזיגת תה לחלב או חלב לתה. פישר הציע לתת לה 8 כוסות, 4 מכל סוג, בסדר אקראי. השערת האפס הייתה שהגברת לא תדע להבדיל בין שני הסוגים (גישתו המוקדמת של פישר לא עסקה בהשערה האלטרנטיבית). סטטיסטי המבחן היה מספר הניחושים הנכונים. ההתפלגות של הסטטיסטי היא התפלגות היפרגאומטרית: מספר האפשרויות לבחירת 4 כוסות מתוך 8, ללא חשיבות לסדר, היא המקדם הבינומי . אם הגברת בוחרת את 4 הכוסות שבהם נמזג התה ראשון, יש סיכוי של 1/70 שהיא צודקת לחלוטין; סיכוי של 16/70 שהיא צודקת בשלוש כוסות; סיכוי של 36/70 שהיא צודקת בשתי כוסות; סיכוי של 16/70 שהיא צודקת בכוס אחת בלבד; וסיכוי של 1/70 שהיא טועה לחלוטין.
אזור הדחייה של המבחן, הוא המקרה היחיד בו היו 4 הצלחות, כלומר הגברת בחרה את 4 הכוסות נכונה (לפי רמת מובהקות מבחן של 5%: שכן, %α=5% > 1/70≈1.4). פישר היה מוכן לדחות את השערה האפס (ולקבל את הטענה שהגברת יודעת לזהות את הכוסות שבהן נמזג התה ראשון), אם ורק אם הגברת סיווגה נכונה את כל 8 הכוסות.
מלאי

המלאי בחשבונאות

המלאי הוא מרכיב מרכזי במאזן החשבונאי של העסק.
את ערכו של המלאי יש להביא בחשבון במסגרת הניהול הכספי של העסק, לשם חישוב רווחיו או הפסדיו. מאחר שהמלאי מהווה חלק מהוצאות הקניה של העסק, יש להפחית את שוויו מסך כל הוצאות הקניה.
כאמור חובת ניהול מלאי נדרשת על פי התקנות, אך חובה זו לא קיימת על פריטים שערכם נמוך במיוחד. כך למשל חנות למכשירי כתיבה אינה חייבת לנהל רישומים  על כל עיפרון או מחק שנקנו ונמכרו.
יחיאל לנגר

יחיאל לנגר או בכינויו הקצין לנגר (24 בנובמבר 1897 - 2 בדצמבר 1977) היה אחד משלושת הקצינים היהודים במשטרה הבריטית בירושלים בתקופת המנדט. בכל מהלך תפקידו פעל למען תושבי היישוב היהודי בארץ ישראל.

ביוגרפיה

יחיאל לנגר נולד בעיירה שצ'וצ'ין שליד קרקוב שבגליציה, אוסטריה (כיום בפולין). בילדותו למד במוסדות דתיים תוך כדי שילוב לימודים מקצועים, שתרמו לפתיחות מחשבתו בנוגע לתנועה הציונית. בשנת 1914 בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, היגר עם משפחתו לפראג. בשנת 1916 כאזרח הקייסרות האוסטרו-הונגרית  התגייס לנגר לצבא האוסטרי, שם שירת בגדוד הפרשים מספר שתיים. בשנת 1918 בסיום המלחמה שוחרר בכבוד. כשנה לאחר מכן היגר לגרמניה ובעיירה פוסן עבר הכשרת פעילים ציוניים בפועלי ציון.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל שהייתה בשלטון המנדט הבריטי.
מספר חודשים לאחר עלייתו לארץ החלו גיוסים של יהודים וערבים למשטרה הבריטית לתפקידי שיטור זוטרים במשטרה המעולה. לנגר גויס למשטרה, עבר הכשרה במשטרת צמח והתגייס לפלוגת הרוכבים.
בשנת 1922 שירת כקצין המשטרה המעולה בבאר שבע שם שירתו 75 שוטרים, כשלנגר הבכיר בהם. שם היה קשור להגנה ולשירות המודיעין ( הש"י).
בשנת 1926 עזב לנגר את פלוגת הרוכבים והצטרף למשטרת מאה שערים שבירושלים, בדרגת קצין.
בשנת 1927 עבר לשרת במשטרת עפולה.
בשנת 1928 שב לשרת במשטרה בירושלים.
בשנת 1933 פיקד על משטרת מנשיה - יפו. 
לאחר מספר שנים חזר לנגר למשטרת ירושלים. במהלך שירותו צבר לו שם ומעמד בין השוטרים הבריטים, הערבים והיהודים.
בשנת 1947 ב-2 בדצמבר, התקהלו מפגינים ערבים בסמוך לשער יפו, והחלו לצעוד לעבר ה"מרכז המסחרי" ברחוב הנסיכה מרי (כיום רחוב שלומציון המלכה) כשהם מצוידים במקלות וסכינים. חנויות היהודים נפרצו, נבזזו והועלו באש. בעלי החנויות שהיו במקום הותקפו במוטות ברזל ובגרזנים. עשרים יהודים נפצעו, חלקם באופן קשה. בניגוד למשטרה הבריטית שלא הניפה יד לעבר ההמון החמוש בנשק קר,ואף החלה לדלוק אחרי מספר אנשי הגנה שהוזעקו למקום, לחם הקצין לנגר  למען יהודי ירושלים בגלוי. בעקבות מעשה זה הועבר לנגר ממשטרת ירושלים למשטרת תל אביב.
גם ממשטרת תל אביב הועבר למשטרת פתח-תקווה לאחר שחזר ועזר ליהודים בניגוד לפקודה שניתנה לו.
לאחר מכן שירת ברחובות וכאשר הבריטים עזבו את הארץ השתלט על התחנה כדי שתעבור לידיים יהודיות.
ב-1949 כאשר כבר הוקמה משטרת ישראל, עבר לנגר לגליל שם בנה את משטרות נצרת, טבריה וצפת.
בשנת 1951 שב לירושלים.

אישיותו

היה אדם מסור, אמיץ ובעל קור רוח. מסופר עליו שבשעה שקיבל פקודות לחיפוש נשק בבתי יהודים, היה שואל ביידיש את בעל הבית על מיקום הסליק ודואג שהחיפוש לא יגיע לשם. אחד המקרים התרחש בבית החולים שערי צדק הישן בתקופת ניהולו של דוקטור משה וולך.
לנגר קיבל מספר מדליות בניהן: שתי מדליות על שירות משטרתי ושתי מדליות הצטיינות. כמו כן קיבל אות סיני של מדינת ישראל.
השתייך להגנה, מספר תעודה 172.
שימש כנשיא לשכת הבונים החופשים בירושלים.
בשכונת הר חומה שבירושלים נקרא הרחוב "הקצין לנגר" על שמו.
דמיון מזרחי (אלבום)

הפקה

האלבום כלל עשרה שירים המבוססים על מוזיקה ערבית אשר מקורה בלבנון, עיראק, מצרים ועוד, בהם להיטים של גדולי הזמר הערבי כמוחמד עבד אל-והאב, פיירוז, משפחת בנדלי ואחרים. כולם תורגמו לעברית על ידי שאפיק סלמן ונכתבו בגרסה שונה מזו של סלמן על ידי אהוד מנור. האלבום, בהפקתו המוזיקלית של ירון בכר, נחשב לאחרון אלבומיה הגדולים של ארזי. הוא אמנם זכה להצלחה יחסית בישראל (נמכר ב-40 אלף עותקים) וגם בעולם (בעיקר באירופה ואפילו ביפן), אך הוא מסמל את תקופת הדעיכה של ארזי כזמרת הפופולרית ביותר בישראל.
באלבום זה נקטה ארזי קו ברור בעמדותיה הפוליטיות. הבחירה להוציא תקליט המבוסס על מוזיקה ערבית בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה, עוררה מחלוקת וכעס רב. ארזי לא היססה לשיר שורות כמו "מנגן חליל הנצח שיר אחד לשני עמים" (מתוך "חליל הנצח") ואף לשיר בית בערבית במסגרת שיר הנושא של האלבום. בעקבותיו הגיעו לארזי מכתבי הערצה רבים מהעולם הערבי, עליהם מבוסס השיר "מכתב" שכתבו לה רחל שפירא וירוסלב יעקובוביץ' לאלבומה "מתוך שאהבתי" שיצא ב-1995. בעקבות "דמיון מזרחי" נבחרה ארזי כזמרת השנה הישראלית בשטחים] ואף הוזמנה להופיע במצרים.
כמו את כל אלבומיה לאורך השנים, גם את "דמיון מזרחי" הוציאה ארזי בהפקה עצמאית, והוא נחשב ליקר מבין אלבומיה. לפי הערכות בתעשייה הושקעו בו למעלה מרבע מיליון דולר. בנוסף, הפיקה ארזי סדרה של קליפים ללהיטי האלבום, ביניהם "אל תאמר", "מה נתת לי" ושיר הנושא.
המעבד המוזיקלי ירון בכר לקח את השירים לכיוון רוקיסטי ברור, אך עשה שימוש בכלי נגינה אתניים וערביים. לצורך האלבום הוטס לארץ במיוחד הבסיסט יוסי פיין. 
באלבום מופיע גם שיר אחד מקורי, "אלף לילה ולילה", שכתבו מנור ובכר. הוא נכנס למצעד הפזמונים ב-30 במאי 1989 ושהה בו 12 שבועות אך לא נכנס למצעד הפזמונים השנתי תשמ"ט וארזי נפרדה בשנה זו מתואר זמרת השנה לאחר שהחזיקה בו ארבע פעמים.
דניס סילק

דניס סילק (באנגלית: Dennis Silk; ‏ 10 ביולי 1928, לונדון - 3 ביולי 1998, ירושלים) היה משורר, מחזאי ומתרגם ישראלי שכתב בשפה האנגלית.

אודות

סילק נולד בלונדון למשפחה יהודית. בגיל שבע עשרה החל לעבוד אצל המו"ל John Lane. סילק החל להתעניין בציונות בשנות העשרים לחייו. הוא עשה שירות לאומי ובמשך שנה עבר הכשרה חקלאית בסאסקס. עלה לישראל בגיל 26, תחילה התגורר בקיבוץ אולם אחר כך עבר לירושלים, שם קבע את מקום מגוריו בישראל. הוא עבד במשך שנים רבות בג'רוזלם פוסט ועזב אותו כאשר העיתון פנה מקו הליברלי שבו היה ידוע במשך שנים לקו ימני.
סילק כתב שירים כבר מגיל 16 אולם החל לפרסם אותם רק כשהיה בן 30.
בשנת 1976 הוציא יחד עם חברו הרולד שימל ספר תרגומי שירה מעברית לאנגלית, "Fourteen Israeli Poets".
שלמה לייב רוקח

הרב שלמה לייב רוקח הוא רב חסידי ואדמו"ר מירוסלב במודיעין עילית. לשעבר ראש רשת הכוללים של חסידות בעלז.

ביוגרפיה

נולד להרב נפתלי רוקח, נכד לרבי יהודה זונדל רוקח. נישא לבת רבי יצחק דוד רוקח בנו של רבי יהושע רוקח, בן המהרי"ד מבעלז ואדמו"ר בירוסלב.
כיהן כראש רשת הכוללים של חסידות בעלז.
בתש"ס עבר למודיעין עילית שם הקים את בית המדרש היכל יהושע על שם רבי יהושע רוקח מירוסלב, בנין גדול בו גם שטיבלאך ומקווה.
משמש כאב"ד בבית הדין של מודיעין עילית.

משפחתו

האדמו"ר ממחנובקה בעלזא הוא אח אשתו.
אחיו הרב אלעזר מכונה האדמו"ר מרופשיץ.
אורורה (אילינוי)

היסטוריה

לפני הגעתם של המתיישבים האירופאים, היה שם כפר אינדיאני, מה שהיום הוא מרכז אורורה. בשנת 1834 הגיעו האחים מקרתי לאזור ותחילה לקחו בעלות על שני צדי נהר פוקס אך מכרו את האדמות לאחים לייק. האחים לייק הקימו טחנת מים בצד השני של הנהר. בשנת 1837 הוקם שם סניף דואר. אורורה הייתה במקור שני כפרים, מזרח אורורה שנוסדה בשנת 1845 בצד המזרחי של הנהר, ומערב אורורה אשר נוסדה בצד המערבי של הנהר בשנת 1854. בשנת 1857 התאחדו שני הכפרים והקימו את העיר אורורה.

גאוגרפיה ואוכלוסין

על פי לשכת האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, השטח הכולל של העיר הוא 118.6 קמ"ר אשר מתוכם 116.4 קמ"ר אדמה ו-2.2 קמ"ר מים. העיר נחשבת באופן מסורתי כעיר בתוך מחוז קיין, אך גבולות העיר מתפרסות לעוד שלושה מחוזות אחרים, דופייג', קנדל וויל.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, בעיר היו 142,990 תושבים, 46,489 משקי בית ו-34,215 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,433.0 נפש לקמ"ר. בעיר היו 48,797 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 489.0 דירות לקמ"ר. 
בעיר התגוררו 68.07% לבנים, 11.06% אפרו-אמריקאים, 0.36% אינדיאנים, 3.06% אסיאתים, 0.03% פאסיפים, 14.52% מגזעים אחרים ו-2.0% משני גזעים או יותר.
מרואן דוירי

מרואן דוירי (בערבית:  مروان دويري) הוא פסיכולוג ערבי-ישראלי, פרופסור לפסיכולוגיה במכללת אורנים.

ביוגרפיה

בשנת 1975 סיים דוירי תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך מאוניברסיטת חיפה. בשנת 1978 סיים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית ובשנת 1991 סיים תואר דוקטור מהפקולטה לרפואה בטכניון. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופסור הלל פרת, הייתה בנושא "שימוש בפוטנציאלים מעוררים לבדיקת הקשב, ההכחשה, והסחת הדעת בקרב רפרסיביים וסנסטיביים בזמן ציפייה לאיום פיזי".
בין השנים 1990 ל-1994 היה מרצה במחלקה להוראת המדעים בטכניון. בין השנים 1994 ל-1997 היה מרצה לפסיכולוגיה ב-Nova Southeastern University בפלורידה. בין השנים 2000 ל-2005 היה מרצה לייעוץ חינוכי בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. בשנת 2000 החל ללמד במכללת אורנים, בשנת 2005 קיבל דרגת פרופסור חבר וב-2012 קיבל דרגת פרופסור מן המניין. 
במחקר שנעשה ב 2008 באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית התברר שפרופ' דוירי היה בין 10 החוקרים התורמים ביותר בעולם  למחקר בפסיכולוגיה הבין-תרבותית.  
דוירי הוא פסיכולוג קליני מומחה ומדריך בפסיכולוגיה רפואית, חינוכית והתפתחותית. הוא מפעיל פרקטיקה ומקבל מטופלים בנצרת. תחומי המחקר שלו כוללים פסיכולוגיה בין תרבותית, הערכה פסיכולוגית והורות. כתב מספר ספרים ועשרות מאמרים בכתבי עת מדעיים.
משנת 2004 דוירי הוא חבר בהנהלת ארגון עדאלה ובשנת 2005 נבחר לתפקיד יושב ראש הארגון. בשנת 2007 היה בין החותמים על הצהרת חיפה. בשנת 1990 הקים את ארגון העובדים הערבים בבריאות הנפש.
ב-2005 קיבל תואר פרופסור חבר, וב-2012 קיבל תואר פרופסור מן המניין על תרומתו לפסיכולוגיה.