google/wiki40b huggingface dataset:
נבחרת בוליביה בכדורגל

היסטוריה

בוליביה השתתפה לראשונה בקופה אמריקה 1926 וסיימה במקום החמישי והאחרון, כאשר היא מפסידה בכל משחקיה. שנה לאחר מכן שוב השתתפה בוליביה בקופה אמריקה וסיימה במקום הרביעי והאחרון כאשר שוב היא מפסידה בכל משחקיה. בוליביה הוזמנה לשחק בטורניר גמר גביע העולם הראשון, מונדיאל 1930, אך הובסה בשלב הבתים 4-0 על ידי יוגוסלביה וברזיל. בוליביה לא השתתפה בטורניר המוקדמות של שני המונדיאלים הבאים. בוליביה שבה להשתתף בקופה אמריקה 1945 לאחר שפרשה מששת הטורנירים הקודמים. לראשונה בוליביה לא הפסידה בכל משחקיה, כאשר היא מסיימת שניים ממשחקיה בתיקו (מול קולומביה ואקוודור) ובכך לראשונה לא סיימה במקום האחרון בטורניר. בקופה אמריקה 1949 השיגה בוליביה את ניצחונה הראשון בטורניר גדול, 2-3 על צ'ילה ובהמשך ניצחה שלושה משחקים נוספים בדרך להישג שיא שלה עד אז, מקום הרביעי מתוך 8 נבחרות. בוליביה העפילה למונדיאל 1950 מבלי ששיחקה בטורניר המוקדמות בעקבות פרישתה של ארגנטינה. בטורניר הגמר הובסה בוליביה 8-0 על ידי אורוגוואי והודחה. בוליביה השתתפה לראשונה במוקדמות מונדיאל 1958, אך לא העפילה לטורניר הגמר בעקבות הפסד חוץ לארגנטינה במחזור הסיום של שלב הבתים. בוליביה לא העפילה למונדיאל 1962 לאחר שלא עברה את אורוגוואי בצמד המשחקים על ההעפלה לטורניר הגמר.
בוליביה אירחה לראשונה בתולדותיה את קופה אמריקה 1963 ובו זכתה לראשונה בתולדותיה לאחר שסיימה בתיקו 4-4 עם אקוודור ובהמשך ניצחה 1-2 את קולומביה, 2-3 את פרו, 0-2 את פרגוואי, 2-3 את ארגנטינה ו-4-5 את ברזיל. זהו הישגה הגדול ביותר של בוליביה עד היום, הישג שהושפע לא מעט מהאוויר הדליל בגבהים של בוליביה שתרם ליתרון הביתיות של הנבחרת.
בוליביה לא הצליחה להעפיל לטורנירי המונדיאל הבאים. במוקדמות מונדיאל 1978 סיימה בוליביה במקום הראשון בשלב הבתים הראשון, כאשר היא מקדימה את אורוגוואי וונצואלה והעפילה לשלב הבתים השני. בשלב זה הפסידה בוליביה לברזיל ופרו ועקב כך התמודדה מול הונגריה בצמד משחקיה פלייאוף על העלייה למונדיאל. בוליביה הובסה 6-0 בהונגריה והפסידה בביתה 3-2.
בוליביה העפילה למונדיאל 1994, לראשונה דרך טורניר המוקדמות, לאחר שסיימה במקום השני בבית המוקדמות אחרי ברזיל ולפני אורוגוואי, אקוודור וונצואלה. בכך חזרה בוליביה לטורניר הגמר אחרי 44 שנים. בשלב הבתים בטורניר הגמר הפסידה בוליביה לאלופת העולם גרמניה 1-0 במשחק הפתיחה של הטורניר. בהמשך סיימה בוליביה בתיקו 0-0 עם קוריאה הדרומית והפסידה לספרד 3-1. בוליביה סיימה במקום האחרון בבית.
בוליביה אירחה בפעם השנייה בתולדותיה את קופה אמריקה 1997. היא ניצחה בכל משחקיה בשלב הבתים את ונצואלה, פרו ואורוגוואי. בשלב רבע הגמר היא גברה על קולומביה 1-2 ובחצי הגמר ניצחה את מקסיקו 1-3 והעפילה לראשונה למשחק הגמר של הקופה אמריקה. במשחק הגמר הפסידה בוליביה לברזיל 3-1 וסיימה במקום השני, ההישג הטוב ביותר של הנבחרת בקופה אמריקה מאז 1963.
בעקבות ההישג השתתפה בוליביה לראשונה בתולדותיה בגביע הקונפדרציות 1999. בשלב הבתים סיימה בוליביה בתיקו 2-2 עם מצרים ובתיקו 0-0 עם ערב הסעודית. במשחקה האחרון הפסידה בוליביה למקסיקו המארחת 1-0 וסיימה במקום השלישי בבית.
תומאס ברגסון

ביוגרפיה

ברגסון סיים ב-1985 לימודי תואר ראשון בחקר ביצועים באקדמיית חיל האוויר. עבר קורס טיס בבסיס חיל האוויר ויליאמס באריזונה וקורס טיסי F-15 איגל בבסיס חיל האוויר לוק באריזונה.
שירת כטייס ומדריך טיסה בדיוויזיית האוויר 313 בבסיס חיל האוויר קאדאנה שביפן, ובטייסת הקרב 60 בבסיס אגלין בפלורידה. שירת כקצין מערכות נשק בטייסת הקרב 59 וכמדריך במחלקת F-15C בבסיס חיל האוויר נליס שבנבדה. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שירת כעוזר קצין מבצעים בטייסת הקרב 71 בבסיס לנגלי בווירג'יניה ולאחר מכן כקצין מבצעים בטייסת הקרב 27 בבסיס.
בשנים 2001–2003 פיקד על טייסת הקרב 71 ובשנים 2003–2005 שימש עוזר למפקד פיקוד הקרב של חיל האוויר. באוגוסט 2005 מונה למפקד להק המבצעים של כנף 1, בעת שהפכה לכנף המבצעית הראשונה המפעילה את מטוסי F-22 ראפטור ושירת גם כסגן מפקד הכנף. בשנים 2007–2008 שירת כראש מחלקת תעופה בענף התכנון של פיקוד כוחות בעלות הברית בעיראק.
ברגסון היה מתוכנן להתמנות למפקד כנף הקרב 4, כנף מטוסי F-15E סטרייק איגל, אך בעקבות התאבדותו של מפקד כנף 3, הוזעק למלא את מקומו, ומונה באוגוסט 2008 למפקד הכנף. הכנף המשתייכת לחיל האוויר ה-11 של ארצות הברית, מוצבת באלסקה כללה טייסות מטוסי קרב F-15 איגל, F-22 ראפטור, מטוסי שליטה ובקרה ומטוסי תובלה. ביוני 2010 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ובאוגוסט 2010 מונה לנספח צבאי בשגרירות ארצות הברית בבריטניה. באוגוסט 2012 מונה לראש ענף בנושאי תכנון במטה חיל האוויר ושנה אחר כך מונה לקצין הקשר לרשות המחוקקת במחלקת חיל האוויר של ארצות הברית.
ביולי 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל מונה למפקד חיל האוויר השביעי של ארצות הברית, המפקד גם על הפיקוד המשותף לכוחות האוויר של ארצות הברית קוריאה הדרומית ומשמש סגן מפקד כוחות נאט"ו בקוריאה וסגן מפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה. בדצמבר 2018 מונה לסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית.
במהלך שירותו צבר מעל 3,100 שעות טיסה, על מטוסי T-38 טאלון, T-37 טוויט, F-15 איגל ו-F-22 ראפטור.
לברגסון תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמברי-רידל בפלורידה, בוגר המכללה לביטחון של נאט"ו ברומא, בוגר המכללה למטה של הכוחות המשולבים, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ובוגר קורס בכירים בביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת הרווארד. הוא נשוי לפמלה ואב לשניים.
סרטי טריסטאר

היסטוריה

הרעיון להקמת סרטי טריסטאר היה בשנת 1982, כאשר סרטי קולומביה, HBO ו-CBS, החליטו לפצל את העלויות ההולכות והגדלות של עשיית סרטים, על ידי הקמת מיזם חדש. בשנה זו הוקמה החברה, ובשנת 1983 קיבלה את השם Tristar Pictures. החברה הייתה האולפן ההוליוודי הראשון שהוקם מאז חברת RKO, שהוקמה למעלה מיובל לפני כן. ההפקה הראשונה של החברה, שפורסמה בשנת 1984, הייתה הסרט The Natural בכיכובו של רוברט רדפורד. במהלך מיזם זה, רוב גירסותיה של טריסטאר יצאו ב-VHS או בוידאו ביתי של סרטי קולומביה-RCA (עכשיו סוני- סרטים ובידור ביתי), CBS/FOX וידאו (כיום CBS בידור ביתי ופוקס המאה ה-20 בידור ביתי), ו-HBO וידאו. בנוסף, HBO הרוויחה זכויות הפצה בלעדיות לסרטים האלה, ורישיונות לשידורי טלוויזיה. רשת CBS נשרה מהמיזם בשנת 1985, אף על פי שעדיין הופצו בה כמה מסרטיה של טריסטאר בוידאו ביתי לפחות עד שנת 1992. בשנת 1986, טריסטאר נכנסה לעסקי הטלוויזיה כ- TriStar Television. בשנת 1987, רשת HBO, גם נשרה ממיזם TriStar וב- 7 בספטמבר, סרטי קולומביה קנתה את מניות המיזם שלה וגם את של CBS, ובכך התמזגו קולומביה וטריסטאר לסרטי קולומביה בידור. שתי החברות המשיכו לייצר ולהפיץ את הסרטים שלהן תחת השמות השונים.

לוגו החברה

הלוגו של החברה הוצג לראשונה בשנת 1984 (ניתן לראותו בראש הדף בצד שמאל). בלוגו של החברה נראה פגסוס, שמסביבו נמצאים עננים כתומים, כמו בלוגו של סרטי קולומביה. הלוגו הפך למעין סמל תרבותי. הלוגו השני צויר במקור על ידי אלן ריינגולד ולראשונה בשנת 1992, יחד אולפני קולומביה. גרסת האנימציה נוצרה על ידי Intralink Creative בשנת 1993.
המוזיקה הנשמעת במהלך הקרנת הלוגו בתחילת כל סרט של טריסטאר, הולחנה על ידי דייב גרוסין.
דליו גמבואה

ביוגרפיה

גמבואה החל את דרכו בגיל 19 בכדורגל חובבני כאשר שיחק בנבחרת ואייה דל קאוקה שזכתה בתואר אליפות המחוזות ב-1956. זו הייתה אחת הנבחרות החזקות בהיסטוריה של קולומביה בליגות המחוזות וגמבואה שיתף פעולה ביחד עם מרינו קלינגר ואלברטו ולנסיה, שלישייה שהייתה ידועה בחוזקתה כנגד הגנות היריב.
גמבואה עשה את הבכורה המקצוענית שלו ב-1957 כשהצטרף לאתלטיקו נסיונל ושנה מאוחר יותר עבר לאינדפנדיינטה מדיין. ב-1959 ובהמלצתו של אפריין סאנצ'ס, הצטרף גמבואה לליגה המקסיקנית ולקבוצת קלוב דפורטיבו אורו. גמבואה מהר מאוד הפך לאחד השחקנים הטובים במקסיקו ונבחר לשחקן הזר המצטיין בשנים 1959 ו-1960.
ב-1961 חזר גמבואה לקולומביה ומצטרף למיונאריוס. יחד איתו זכתה הקבוצה בארבע אליפויות רצופות וכן בגביע נוסף בשנת 1963. ב-1966 עבר לשחק ביריבתה העירונית של מיונאריוס, אינדפנדיינטה סנטה פה, לבקשתו של המאמן גבריאל אוצ'ואה אוריבה שאימן אותו במיונאריוס. לצד אלפונסו קניון בחוד, זכתה סנטה פה באליפות באותה השנה.
ב-1968 עבר גמבואה לשחק באונסה קלדס וב-1971 הצטרף לדפורטס טולימה. ב-1973 חזר למיונאריוס והשיג עימה את המקום השני בליגה וכן פעמיים רצופות הודח ביחד עם הקבוצה בחצי גמר גביע ליברטדורס. 
ב-7 באפריל 1974 פרש גמבואה באופן רשמי כשכבש שני שערים במשחק הוקרה בין נבחרת ואייה דל קאוקה לבין נבחרת הזרים של הליגה הקולומביאנית. מיד אחר כך עלו לשחק אתלטיקו נסיונל, הקבוצה בה ערך את הבכורה שלו ומיונאריוס, הקבוצה בה השיג את רוב תאריו.
גמבואה היה חלק משמעותי בסגל של נבחרת קולומביה שהעפילה בשנת 1962 לראשונה בתולדותיה לגביע העולמי לגביע העולמי שנערך בצ'ילה. קולומביה הודחה אחרי השלב הראשון, אך גמבואה היה השחקן המצטיין בשורותיה. גמבואה שיחק בסך הכל 24 משחקים במדי הנבחרת וכבש 7 שערים. שיחק בקופה אמריקה 1957 וקופה אמריקה 1963 וגם במשחקים מוקדמות המונדיאל 1958 ו-1962.
הוא הלך לעולמו בתאריך ה-23 באוגוסט 2018 בגיל 82 עקב הידרדרות במצבו הבריאותי.
השריפה הגדולה של רומא

השריפה הגדולה של רומא הייתה שריפה שהחלה בליל 18 ביולי 64 בחנויות הצפופות של שדה מרס. מאחר שמרבית בתי האזור היו עשויים עץ, התפשטה השריפה במהירות, ונמשכה כ-9 ימים. מתוך 14 רובעי רומא, האש החריבה עד היסוד 3 מהם, פגעה קשות ב-7 רבעים נוספים והותירה 4 בלבד ללא פגע. האש שרפה לחלוטין את ארמונו של הקיסר נירון, וכן את מקדש וסטה.

היקף השריפה

היקפה של השריפה שנוי במחלוקת בקרב ההיסטוריונים. טקיטוס מציין כי השריפה נמשכה שישה ימים (טקיטוס עצמו היה בן 9 בעת השריפה). היסטוריון מתקופה אחרת, פליניוס הזקן, בספרו "תולדות הטבע", אינו מזכיר את השריפה אלא בדרך אגב (הוא מזכיר בספרו עצים ששרדו את השריפה). ההיסטוריונים יוספוס פלביוס, דיו כריסוסטום, פלוטארכוס ואפיקטטוס שחיו ברומא בעת השריפה ולאחריה, לא מזכירים אותה בכתביהם.
סווטוניוס וקסיוס דיו, מציינים שנירון שר את "בזיזת איליום" בעודו צופה בשריפה, אולם טקיטוס מציין שנירון שהה באנטיום בעת השריפה ושהייתה זו שמועה שהתרוצצה, שבעיצומה של השריפה הוא הופיע ושר על חורבן טרויה. בשפות אירופיות שונות זהו המקור לביטוי "ניגן בכינור בעוד רומי בוערת", שמשמעותו אסקפיזם - וחוסר התייחסות למציאות המרה.

תוצאות השריפה

טקיטוס מציין כי נירון שב לרומא מיד לאחר השריפה, ושילם מכיסו על שיקום העיר, פתח ארמונותיו על מנת לשכן את תושבי העיר שנותרו חסרי בית, ודאג לאספקת מזון לתושבים.
השריפה פתחה בפני נירון הזדמנות לבנות מחדש את העיר, והוא שינה את תקנות הבנייה (אסר על בנייה לגובה העולה על 4 קומות), הורה על בנייה באבן במקום בעץ, הרחיב את רחובות העיר, וכן הקים לעצמו ארמון חדש - הדומוס אוראה ("בית הזהב").

רדיפות הנוצרים

לא ידועה סיבת השריפה. טקיטוס מציין בספרו שבקרב תושבי רומא רווחה האמונה שהשריפה התרחשה על פי צו. כדי לְהָזֵם את השמועה ולשפר את דעת הקהל שנטתה נגדו, הדביק נירון את האשמה על תושבי העיר הנוצרים בהצתת האש, ואלה עונו, חלקם הודו בהצתה וכעונש הועלו באש או הושלכו למאכל כלבים.

מקורות היסטוריים

תיאורי השריפה המצויים בידינו מקורם בכתבי שלושה היסטוריונים: דיו קסיוס, סווטוניוס וטקיטוס, כולם תיאורים מיד שנייה (אף שטקיטוס היה בן 9 בעת השריפה). מקורות ראשוניים (כתבי פביוס רוסטיקוס, קלוביוס רופוס ופליניוס הזקן) לא שרדו.

אזכורים תרבותיים

האשמת נירון בשריפה של רומא, והתיאור שלו כמנגן בנבל או בכינור בעת השריפה התקבעו בתרבות האנושית כחלק מתיאור השריפה. בפועל, ייתכן שלא נירון גרם לשריפה (שריפות היו נפוצות ברומא). האשמת נירון נבעה ממפעלי הבנייה הגדולים שלו שהתאפשרו בשל שריפת בתי מגורים רבים ופינוי שטחים ברומא. בתלמוד הבבלי יש התייחסות אגדתית לטירוף בהתנהגותו של נירון, לפיו נירון היה אמור להחריב את בית המקדש, ושלבסוף התגייר והיה מאבותיו של רבי מאיר. ייתכן שנטייתו ובוודאי זו של אשתו לטובת היהודים היא שהביאה כותבי רשומות נוצריים מאוחרים לציירו כמטורף או כחסר אחריות.
ברומן ההיסטורי של דייוויד ויסהארט, "נירון", מתואר הסנאט הרומי כיוזם השריפה, כחלק מתוכנית להביא להפלת שלטונו של נירון.
השריפה מהווה חלק מהותי בעלילה של הרומן ההיסטורי "קוו ואדיס" מאת הנריק סנקביץ', וכן בסרט שנעשה על פיו.
רומן היסטורי נוסף בו מופיע נירון כדמות מרכזית הוא בספר "הרומאי" של הסופר הפיני הנודע מיקה ולטארי.
בפרק "הרומאים" מסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו", מוצג נירון כהוגה הרעיון לשרוף את רומא כדי לבנות את רומא החדשה, אחרי שהדוקטור שרף את התוכניות לבניית רומא החדשה.
שמה של תוכנת הצריבה "נירו" מקורה בתיאור השריפה (Nero הוא שמו של הקיסר נירון באנגלית), ובהתאם סמל התוכנה - רומא בוערת על רקע הקולוסיאום (אנכרוניזם נוסף, שכן הקולוסיאום נבנה רק לאחר השריפה).
אורי רגב

אורי רגב (נולד ב-19 באוגוסט 1951) הוא רב רפורמי ומשפטן, לשעבר נשיא האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת. מנכ"ל עמותת "חדו"ש – לחופש דת ושוויון" ויו"ר עמותת "מנוחה נכונה".
סילס מרנר

עלילת הרומן

עלילת הרומן מתרחשת בתחילת המאה ה-19. סילס מרנר הוא אורג בקהילה קטנה ושמרנית. סילס מאורס למשרתת צעירה בשם שרה ומאמין שעתידו המאושר מובטח. עקב בגידה של חבר קהילה, אשר מאשים אותו בגניבה על לא עוול בכפו, מסולק סילס מהקהילה. לאחר מכן הוא מגלה כי ארוסתו לשעבר נישאה לאיש שבגד בו.
מאוחר יותר הוא מתיישב בעיירה ראבלו, שם הוא מתבודד ומתקיים רק למען עבודתו ואוצרו, עד שכספו נגנב על ידי דאנסטן קאס, בנו המופקר של האדון קאס, בעל האדמות העיקרי בעיירה. עם אבדן כספו שוקע סילס בדיכאון, למרות מאמצי אחדים מבני העיירה לסייע לו.
ילדה יתומה מגיעה לראבלו. היא לא מוכרת לאנשים שם, אבל היא למעשה ילדתו של גודפרי קאס, בנו הבכור של האדון קאס. אמה, מולי, נישאה בסתר לגודפרי, אך היא בת המעמד הנמוך ומכורה לאופיום. בליל חורף, מנסה מולי להגיע לעיירה עם הילדה על זרועותיה, כדי להוכיח שהיא אשתו של גודפרי ובכך להרוס אותו. בדרך היא לוקחת אופיום ומתיישבת על השלג לא ממוקדת, כשהילדה בזרועותיה. הילדה עוזבת את גופה הדומם של אמה ונכנסת לביתו של סילס. כשהוא מגלה את הילדה בביתו, מחפש סילס את אמה ומגלה את מולי, אותה הוא לא מכיר, קפואה למוות. סילס מחליט לגדל את הילדה וקורא לה אפי, על שם אחותו שנפטרה. אפי משנה את חייו לחלוטין. בצורה סימבולית, הזהב שנגנב מסילס מוחזר אליו בדמותה של אפי זהובת השיער. כעת, גודפרי קאס חופשי להינשא לאהובתו ננסי, ממנה הוא מסתיר את נישואיו הראשונים. אפי גדלה להיות גאוות העיירה ומשוש חייו של אביה המאמץ, סילס. באמצעותה הוא מצליח להשתלב שוב בקהילה. מאוחר יותר בספר נמצא האוצר הגנוב ומוחזר לסילס. גודפרי מתוודה בפני רעייתו ננסי שהאישה המתה הייתה אשתו ושאפי היא בתו. בני הזוג חשוכי הילדים פונים לסילס, מגלים לו את האמת ומבקשים ממנו שיוותר על אפי, על מנת שיוכלו לדאוג לה. ההחלטה נופלת בידי אפי, אשר אינה מעוניינת להיות בתו של ג'נטלמן אם משמעות הדבר שתאלץ לנטוש את סילס. בסוף הספר נישאת אפי לאהרון, בנה של דולי ווינתרופ, ושניהם עוברים להתגורר בביתו החדש והמורחב של סילס.
בסופו של דבר סילס מרנר הוא סיפור על אהבה משפחתית ונאמנות, שכר ועונש, וחברויות צנועות.
עלילת הרומן מראה לנו שאין אנחנו צריכים להתייאש בחיים, ובחיים ישנם דברים שמחליפים אחד את השני .

נושאים עיקריים

בסילס מרנר, משלבת אליוט בין הומור לסימבוליות עם רקע היסטורי מדויק, וכך היא בונה סיפור יוצא דופן על אהבה ותקווה. הרומן חוקר את נושא האהבה הגואלת, מושג הקהילה, תפקיד הדת וסטטוס האצולה והמשפחה. בזמן שדין ומסירות דתית משחקים תפקיד ראשי בטקסט זה, מתייחסת אליוט, כתמיד, לנושא האתיקה, כאשר ברור שלדידה קיימת הפרדה בין אתיקה לדת. הספר מציג סוגיות מוסריות רבות; דמויות שליליות כמו דאנסטן קאס באות על ענשן, בזמן שדמויות חיוביות ומעוררות אמפתיה כמו סילס מרנר זוכות לגמול ולהערכה. למרות שלכאורה מדובר בסיפור מוסרי פשוט המסתיים בטוב, נמתחת ביקורת על הדת, האצולה והשפעת התיעוש. הספר אמנם נכתב בראשית המהפכה התעשייתית, אך עשוי להתפרש כביקורת עליה.
קסנופילוס

חייו

אולוס גליוס מציין שקסנופילוס היה חברו הקרוב ומורו של אריסטוקסנוס , ורומז שקסנופילוס לימד אותו תורה פיתגוראית. נאמר שהוא השתייך לדור האחרון של הפיתגוראים, והוא הפיתגוראי היחיד הידוע לנו שחי באתונה במאה ה-4 לפנה"ס.
אנו למדים מדיוגנס לארטיוס שאריסטוקסנוס כתב שכאשר קסנופילוס נשאל פעם על ידי מישהו כיצד יוכל לחנך את בנו בצורה הטובה ביותר, קסנופילוס השיב: "קודם כל הוא צריך לדאוג שיוולד בעיר שיש בה חוקים טובים".
על פי לוקיאנוס מסאמוסאטה, אריסטוקסנוס אמר שקסנופילוס חי 105 שנים. קסנופילוס נהנה מתהילה משמעותית בתקופת הרנסאנס, ככל הנראה בשל טענת פליניוס הזקן שהוא חי 105 שנים מבלי שאי פעם היה חולה.
ים הרוגע

ים הרוגע (בלטינית: Mare Serenitatis; באנגלית: Sea of Serenity) הוא ים ירחי הנמצא מזרחית לים הגשמים, המכתש השני בגודלו בירח. הקואורדינטות הסֶלֶנוֹגרפיות של ים הרוגע הן ‎28° 00'‎ צפון, ‎17° 30'‎ מזרח, וקוטרו 707 קילומטרים.
ים הרוגע הוא חלק מאגן הרוגע שהתהווה בעידן הנקטריאני. חומר המכתש הוא בן עידן האמבריאני העליון, והחומר המקיף אותו הוא בן עידן האמבריאני התחתון. הבזלת המכסה את רובו של ים הרוגע גולשת אל אגם החלומות הנמצא מצפון-מזרח לו. התוואי הבולט ביותר בים הרוגע הוא מכתש פוסידון הנמצא בשוליו הצפון-מזרחיים. התצורה הטבעתית ממערב לים הרוגע אינה מצטיינת במאפיינים מיוחדים מלבד הרי הימוס. ים הרוגע מתחבר אל ים השלווה מדרום מזרח וגובל בים האדים מדרום מערב. ים הרוגע הוא דוגמה של ריכוז מסה , אזור בעל חריגוּת כבידתית על הירח.
החלליות לונה 21 ואפולו 17 נחתו שתיהן בקרבת הגבול המזרחי של ים הרוגע באזור הרכס הרי טאורוס.
ים הרוגע מוזכר בסיפור "הזקיף", מאת סופר המדע הבדיוני ארתור סי. קלארק.
הגשושית הישראלית "בראשית" הייתה אמורה לנחות בים הרוגע, אך במקום זאת, התרסקה.
טילברי

אטימולוגיה

שמה של העיירה טילברי הנוכחית נגזר משמו של נמל טלברי, הנגזר משמות מהיישובים הסמוכים מזרח ומערב טילברי. שמות יישובים אלו נגזרו מהאיות הסקסוני "Tilaburg". בספר יום הדין מוזכר המקום בשם הלטיני "Tilberia".

מבצר טילברי

המבנה הטופוגרפי של הנהר, והפיכתו לצר יותר מטילברי ועד לונדון, הפכו את טילברי למקום מתאים לבניית מבצרים להגנת העיר לונדון מפני פולשים זרים. מבצר הקבע הראשון בטילברי, הקרוי מבצר טילברי, היה מבנה מבוצר דמוי-D שהוקם בשנת 1539 על ידי הנרי השמיני, לאחר פירוק המנזרים באנגליה. החצר מוקפת חומת אש מבוצרת. המקום הוכיח את עמידותו במתקפת הארמדה הספרדית, צי ספינות המלחמה הספרדי, שנשלח על ידי פליפה השני, מלך ספרד במטרה לפלוש ולהשתלט על חופי אנגליה בשנת 1588. המצודה מוכרת כאתר מורשת אנגלי.

ממשל

עד שנת 1903, שטח הביצות של טילברי לא נחשב כיישוב בפני עצמו. במקום היו ביצות והוא היה מיושב. במקום אמנם יוצרו אריחים ולבנים, מהטין במקום ומחומרי הביצה, אך העובדים לא התגוררו במקום. עם הרחבת הנמל ובניית קו הרכבת כגשר יבשתי לסחורות ותעבורה ללונדון, הוקמו מבנים ארעים לאלפי הפועלים, שהפכו בהמשך לבנייני קבע, אמנם בדיור צפוף ומוזנח. בשלב ראשון נחשבו המבנים כחלק מרוחק מהכפר הסמוך צ'אדוול סנט מרי, ולא נבנו עבורם תשתיות ראויות. בשנת 1903 הוקמה באופן רשמי הקהילה של מעגן טילברי, ובשנת 1912 הוכרזה כמועצה מקומית. בשנת 1936 התמזג היישוב עם רובע תורוק הסמוך.

גאוגרפיה

העיירה טילברי ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר התמזה, שם מתפתל הנהר לנפתול ברוחב של כ-730 מטרים. מצפון ליישוב יש אזור ביצות, ומצפון לו שוכנים הכפרים צ'אדוול סנט מרי, מערב ומזרח טילברי. העיירה שוכנת מצפון לקו הרכבת לונדון-סאות'אנד.
המקומות העיקריים בעיירה הם הרציפים, נמל טילברי, ותחנת הכוח טילברי. יש בעיירה שתי כנסיות, כנסיית סנט ג'ון (האנגליקנית) וכנסיית כוכב הים של גבירתנו (הקתולית). בנוסף ישנו גם בית כנסת ברחוב דוק. מבצר טילסברי הוא מוקד לתיירות.

תחבורה ותעשייה

נמל טילברי מטפל במגוון מטענים בתפזורת, עצים, מכוניות ותעבורת מכולות ונחשב, יחד עם נמלי סאות'המפטון ופליקססטו, לאחד משלושת נמלי המכולות הגדולים של בריטניה. זהו הנמל הבריטי הראשי לייבוא נייר, כולל נייר עיתון. בעבר שימש המקום כנמל קליטה ראשי לתעבורת נוסעים שהגיעו ללונדון בדרך הים ובמעבורות, אך כיום בעידן שדות התעופה, תעבורת הנוסעים הימיים בו אינו משמעותית.
בעבר הועסקו רוב תושבי העיירה בעבודת הנמל וברציפים. הפרטת הנמלים בבריטניה, ואובדן משרות, בנוסף להפסקת הגעת נוסעים בדרך הים, הביאו להפסקת עבודתם של רבים. בעיירה טילברי כיום אבטלה גבוהה, והסיכויים לחינוך ותעסוקה למתגוררים במקום אינם גבוהים.
מועצת ת'רוק, יחד עם מועצת מחוז קנט, מסבסדת את המעבורת בין טילברי לגראבסנד, המופעלת כיום על ידי חברת סירת הנוסעים התחתית התחתית ומדווי. תחנת הרכבת טילברי (Town Town) נמצאת על קו הרכבת c2c (לונדון, טילברי וסאות'אנד). תחנת הרכבת טילברי ריברסייד נסגרה ב־29 בנובמבר 1992, עקב חוסר שימוש, אם כי הרכבת עדיין משרתת את מחסן המכולות הסמוך. מסלול האוטובוס 99 (המופעל בשותפות באמצעות הרכבת c2c וגם אנסיגנבוס) מחבר כעת את תחנת הרכבת טילברי טאון לבין המעבורת.
החזית הצפונית (האימפריה הרוסית)

היסטוריה

החזית הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, ולמפקדה מונה ניקולאי רוזקי. החזית הוקמה כאשר החליט הסטאבקה לפרק את החזית הצפון-מערבית לשתי חזיתות נפרדות, החזית הצפונית והחזית המערבית. החזית השתתפה במתקפת קרנסקי, אולם בפועל, פחות מחצי מהכוח הלוחם שלה השתתף בלחימה. השאר פשוט סירבו לתקוף. הייתה זו אחת הסיבות לכישלון המתקפה. החזית פורקה יחד עם כל צבא האימפריה ב-1918.
פומביות הדיון

פומביות הדיון היא עיקרון יסוד במערכת המשפט בישראל המגלם את אחת מהזכויות החוקתיות הבסיסיות במשטר דמוקרטי, היא זכות הציבור לדעת, ואשר מהווה את אחת הערובות העיקריות לתקינותו של ההליך המשפטי. ככלל, בית המשפט ידון בפומבי, אלא אם כן נקבע אחרת בחוק או אם בית המשפט הורה אחרת (בהתבסס על הוראת חוק מסוימת).

חריגה מעיקרון פומביות הדיון

על אף חשיבותו הרבה של עיקרון פומביות הדיון, עיקרון זה אינו מוחלט ולעיתים יש לאזנו אל מול עקרונות ואינטרסים מתחרים.
יחסיותו של עקרון פומביות הדיון מוצאת ביטוי, בין היתר, בהגבלות שונות על הפומביות הקבועות בהוראות חוק בתי המשפט ובחוקים שונים אחרים.
חוק האפונימים של סטיגלר

חוק האפונימים של סטיגלר היא תופעה שתיאר הפרופסור לסטטיסטיקה סטיבן סטיגלר במאמר באותו השם שפורסם ב-1980. הוא קובע כי "אף תגלית מדעית לא נקראת על שם המגלה המקורי שלה". סטיגלר טען כי מי שגילה את החוק היה הסוציולוג רוברט קינג מרטון, ובכך הגשים סטיגלר את החוק בעצמו.
היסטוריונים מאמתים את הגישה בכך שברוב המקרים מי שמפנה את תשומת לב הציבור לגילוי או לרעיון שלא היו מפורסמים עד אז הוא זה שזוכה להיות מזוהה עמם, ולא המגלה עצמו, ושמן של תאוריות נקבע מאוחר יותר מגילוין. במקרה של אפונימים הרעיון נקרא על שם מפרסמיו, אפילו אם מחקר ההיסטוריה של המדע עולה שלא הוא היה ממציא הרעיון אלא רק פרסם אותו ברבים. במקרים רבים תגליות נעשות במקביל ובאופן בלתי-תלוי על ידי מספר אנשים, ושם הממציא נקבע על ידי רוחב פרסום העבודה שלו והיכרות רחבה עם הממציא עצמו.

רעיונות קרובים

אביו של סטיבן, הכלכלן ג'ורג' סטיגלר, חקר את נושא הגילויים בכלכלה והגיע למסקנה כי "אם תאוריה נכונה נופלת על אזניים ערלות, וניסוח מחודש שלה מתקבל בקהילה המדעית, הרי שזו הוכחה כי המדע מקבל רעיונות רק כאשר אלו מתאימים למצבו העדכני של המדע", וגם פרסם כמה דוגמאות לכך.
אפקט מתי נקבע על ידי רוברט קינג מרטון וקובע כי חוקרים בכירים מקבלים יותר פרסום מאשר חוקרים מוכרים פחות, גם אם העבודה שנעשית היא זהה.
חוק בויאר מ-1972, שנקרא כך על ידי הוברט קנדי, טוען כי "נוסחאות ומשפטים מתמטיים בדרך כלל אינם נקראים בשמות מגליהם או אלו שהוכיחו אותם". הוא נקרא כך על שמו של מחבר הספר "היסטוריה של מתמטיקה" קרל בויאר שמביא בו דוגמאות לחוק הזה. כפי שציין קנדי, "זהו מקרה נדיר של חוק שניסוחו מאשר את נכונותו".
לאלפרד נורת' וייטהד מיוחס הפתגם: "כל הדברים החשובים נאמרו לפני כן על ידי מישהו שלא גילה אותם".
כף דניסון

אתר היסטורי

האתר, הכולל את צריפי מוסון, מעגן סירות והממצאים ההיסטוריים שנמצאו במימיו, הוכרז כאתר היסטורי או מצבת זיכרון באנטארקטיקה, בעקבות פנייה של אוסטרליה לאספה המייעצת של הברית האנטארקטית.

המטוס הראשון באנטארקטיקה

מזחלת הטרקטור האווירי, המטוס הראשון שהובא לאנטארקטיקה (ב-1912), הוצבה בכף דניסון, אם כי מעולם לא המריאה בהיותה ביבשת משום שניזוקה בהעברה לשם. האווירון, ויקרס מונופלן מסוג R.E.P. (סוג המטוס הראשון שבנתה חברת ויקרס), שימש לזמן קצר כ"טרקטור שלג מונע במדחף" ואחר ננטש, כיון שהבוכנות שלו נתקעו בגלל הקור. שריד המטוס נמצא ב-1 בינואר 2010. הנגר של המשלחת המאוחרת ביותר לכף דניסון נתקל בחתיכות קטנות (15 ס"מ) של צינור הדלק, שהתגלו בנמל בשעת השפל. החתיכות שנמצאו נחתכו מן הקטע האחרון של שלד המטוס ושימשו כאבזרים להגה. צוותו של מוסון ניסה לייצר הגה קרח מתכתי. המתקן הזה החליף את ההגה המקורי (שלא פעל במהירויות הנמוכות שאליהן הגיע הטרקטור האווירי). ההגה המקורי שמור בצריף מוסון בכף דניסון, ואילו הגה הקרח נמצא במחלקה האנטארקטית בהובארט, טסמניה. 
שרידי המרכב עודם קבורים מן הסתם תחת הקרח סמוך לצריפי מוסון. עומק הקרח הוא 3 מטרים והשרידים נמצאים כ-30 מטר משפת הנמל. הייתה כוונה לנסות לחפור באתר - חפירה דומה שנעשתה בקרבת מקום ב-2008 לא העלתה דבר, אבל מאז נעשה שימוש במכשור משוכלל יותר (מגנטומטר, מכ"ם חודר קרקע, גלאי מתכות, GPS דיפרנציאלי, קידוח קרח) ונמצא מיקום מדויק יותר. מכל מקום, ב-2011-2010 נדחתה העבודה בגלל עיכובים לוגיסטיים, וב-2012-2011 ו-2013-2012 עקב הופעתו בשטח של קרחון ענק B9B, שנלכד בקרח מוצק ומנע גישה מאוניית האספקה של אנטארקטיקה הצרפתית "ל'אסטרולאב" אל מפרץ קומונוולת'.
אדל גולדברג

קריירה

גולדברג החלה את עבודתה ב-Xerox בשנת 1973 כסייעת מעבדה ובמהרה הפכה למנהלת המעבדה לעקרונות מערכתיות. שם, בשיתוף עם אלן קיי ואחרים, פיתחה את שפת התכנות Smalltalk-80, אשר הביאה חידושים לגישה מונחית העצמים של Simula-67 והציגה סביבת פיתוח לממשק משתמש גרפי עם חלונות חופפים. המבנה החדשני של Smalltalk היה לא רק פשוט יותר לשימוש, אלא גם ניתן להתאמה אישית ואפשר העברה של עצמים בין אפליקציות במאמץ מינימלי. תפיסות רבות בתחום התכנה, אשר פותחו על ידי גולדברג והצוות שלה, היוו בסיס לממשקי המשתמש הגרפיים של ימינו והחליפו את המערכות מבוססות שורת הפקודה. לדבריה של גודלברג, סטיב ג'ובס דרש הדגמה של מערכת Smalltalk, אך נתקל בסירובה. רק לאחר דרישת הממונים עליה בחברה, נענתה גולדברג לבקשת ג'ובס, באומרה שהאחריות על השלכות ההחלטה אינה מוטלת עליה. בסופו של דבר, השתמשה חברת אפל ברעיונות רבים שהוצגו בפני ג'ובס בהצגה זו, כבסיס למחשבי המקינטוש שלה. 
ב-1988 עזבה גולדברג את Xerox והקימה את חברת ParcPlace Systems שהתמקדה בייצור כלי פיתוח לאפליקציות מבוססות Smalltalk. גולדברג ייסדה ועובדת עד היום בספקית האינטרנט Neometron. במקביל לעבודתה ממשיכה גולדברג לתת ביטוי לחיבתה העמוקה לחינוך ופותחת קורסים למדעי המחשב במכללות קהילתיות בארצות הברית ובבתי ספר ברחבי העולם.

פרסים והישגים מיוחדים

גודלברג שימשה כנשיאת ACM משנת 1984 עד 1986 וב-1987, יחד עם אלן קיי ודן אינגלס, קיבלה את פרס מערכות התכנה של ה-ACM והוכללה ברשימת עשרים האנשים המשפיעים של המגזין Forbes. ב-1994 נבחרה לעמיתת ACM וב-1996 קבלה פרס מפעל חיים מ-PC Magazine.