google/wiki40b huggingface dataset:
אלבן ברקלי

ביוגרפיה

ברקלי נולד בלוואס שבקנטקי לג'ון וילסון ברקלי ולאלקטרה אלייזה סמית'. בשנת 1897 סיים את לימודיו במקווין קולג', אותם מימן בהיותו איש תחזוקה. לאחר מכן הוא למד בקולג' אמורי שבג'ורג'יה ובשנת 1900 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה. בשנת 1901 הוסמך ברקלי לעריכת דין והחל לעסוק בתחום בקנטקי.
בשנים 1905 – 1909 שימש התובע המחוזי של מחוז מקראקן ובשנים 1909 – 1913 היה שופט בבית המשפט המחוזי. יכולותיו הרטוריות ועמידתו לצד המעמד החלש הביאה להשתלבותו בהנהגה המקומית של המפלגה הדמוקרטית, ובשנת 1912 נבחר ברקלי לבית הנבחרים של ארצות הברית. כהונתו נמשכה שש קדנציות רצופות (1913 – 1927) ובשנת 1923 הוא הציג מועמדותו למשרת מושל קנטקי. בשנת 1926 התמודד ברקלי לשמש נציג קנטקי בסנאט וניצח.
כהונתו בסנאט נמשכה ארבע כהונות (1926 – 1949), עד למינויו לסגן נשיא ארצות הברית, ובשנים אלו שימש מנהיג הרוב בסנאט (1937 – 1947) ומנהיג המיעוט בסנאט (1947 – 1949). מעמדו במפלגה הדמוקרטית גבר עוד בראשית דרכו בסנאט, כאשר בשנת 1932 הוא נשא את הנאום המרכזי בוועידת המפלגה ובשנת 1933 נבחר לסגן יו"ר הוועידה ועוזר למנהיג הרוב בסנאט ג'וזף רובינסון. בשנת 1937 נפטר רובינסון וברקלי נבחר, על חודו של קול, להחליפו שתפקיד מנהיג הרוב. בתפקיד זה הוא הביע תמיכה גורפת במדיניותו של הנשיא פרנקלין רוזוולט, ובין היתר בניו דיל ובחלוקת תקציבים לתמיכה בהצטרפות ארצות הברית ללחימה במלחמת העולם השנייה. בשנת 1944 הוא התפטר מתפקידו עקב וטו שהטיל רוזוולט על חקיקה בנושא מיסים שברקלי פעל להעבירה, אך בעקבות הצלחתו להפוך את החלטת הנשיא בקונגרס, ברקלי הושב לתפקיד כעבור זמן קצר.
בשנת 1948 הוצגה מועמדותו לכהונת סגן נשיא ארצות הברית, לצד המועמד לנשיאות הארי טרומן. ברקלי היה מראשוני המועמדים שעשו שימוש בתעופה ככלי תחבורה בעת הקמפיין. עם היבחרם הושבע ברקלי לתפקיד בינואר 1949 וכיהן בו לאורך מלוא הכהונה, עד לינואר 1953. לבקשת הנשיא טרומן היה ברקלי משתתף קבוע בכל ישיבות הקבינט והמועצה לביטחון לאומי, והיה סגן הנשיא הראשון לקחת חלק בסדר יומו המלא של הנשיא. בשנה הראשונה לכהונתו נישא ברקלי בשנית, לאחר מות רעייתו הראשונה ואם ילדיו בשנת 1947, והיה לסגן הנשיא הראשון להינשא בתקופת כהונתו בתפקיד.
לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1952 הודיע ברקלי על כוונתו להתמודד לתפקיד. ארגוני עובדים וארגוני מעבידים גדולים הודיעו על כוונתם שלא לתמוך במועמדותו, לנוכח גילו המבוגר, והביאו להסרת מועמדותו. עם סיום כהונתו הנחה ברקלי תוכנית טלוויזיה בנושאים פוליטיים, עסק במתן הרצאות והחל בכתיבת זיכרונותיו. בשנת 1954 הוא התמודד בהצלחה לכהונה נוספת בסנאט, לאור רצונו לסייע ללינדון ג'ונסון בהנהגת מחנה הרוב בבית. כהונתו החלה בשנת 1955 ונמשכה כשנה, עד לפטירתו בעקבות התקף לב שקיבל בעת נאום פומבי בווירג'יניה.
בשנת 1949 הוענקה לברקלי מדליית הזהב של הקונגרס. באוניברסיטת אמורי נקראה על שמו קתדרה במחלקה למדע המדינה ונקרא על שמו פורום הדיבייט של האוניברסיטה. כן נקראו על שמו אגם ברקלי וסכר ברקלי בגבול קנטקי וטנסי.
דב ליפץ

ביוגרפיה

דב בן אהרן ליפץ נולד בשנת 1897 בעיר קובנה, בירת פלך באימפריה הרוסית (ולימים "בירתה הזמנית" של ליטא העצמאית). היה חניך בית ספר תיכון רוסי למסחר. למד משפטים באוניברסיטאות חרקוב, סימפרופול וקובנה.
מנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער העברי והציוני בליטא, ואחר כך ברוסיה. שימש כיושב ראש מרכז תנועת צעירי ציון (צ"צ) ותנועת החלוץ בקרים (1920).
חזר לליטא, וזמן קצר לאחר היווסדה של הגימנסיה העברית בווילקומיר (הגימנסיה המתחרה לגימנסיה הריאלית היידית בעיר) ב-1922 כיהן כמנהלה עד שנה"ל 1924/25 (אז החליפו בתפקיד אהרן שלום פינצ'וק, שכיהן כמנהל שנה; ולאחריו בשנה"ל 1926/27–1929/30 ד"ר זלמן לובובסקי ליבאי; ובשנה"ל 1930/31–1932/33 ד"ר טוביה ליבוביץ אריאלי. לאחר עלייתו של האחרון לארץ ישראל בקיץ 1933 וסיום שנה"ל האחרונה תחת כהונתו, התאחדו שתי הגימנסיות לגימנסיה עברית אחת בהנהלתו של ל' לאמפרט, שהיה קודם מנהל הגימנסיה היידית). הגימנסיה העברית בווילקומיר נתמכה על ידי גופיה המרכזיים של רשת "תרבות" בקובנה, ומשך זמן מסוים על ידי היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי').
בשנים 1925–1933 היה ליפץ מנהל מרכז של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בליטא. היה מיוזמי הסטודיו הדרמטי העברי בקובנה. בתקופה 1932–1933 ערך את השבועון של הרשת, "עולמנו".
ליפץ היה מיוזמיה ומנהליה של ברית עברית עולמית - ארגון מתנדבים ואנשי רוח שנוסד בשנת 1931 בברלין על ידי אנשי רשת בתי הספר "תרבות" בפולין, סופרים, ובראשם חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי ואחרים כמו צבי זוהר, שמעון ראבידוביץ', ומטרתו קידום השפה העברית ופעולות תרבותיות בארצות הגולה (אחרי הקמת המדינה התמקדה פעילות הברית בהוצאת ספרים, כתבי עת, בקיום קונגרסים וטיפוח השפה העברית בארצות נבחרות). ואחר כך מיוזמיה ומנהליה של ועד ה"ברית" בתל אביב במחצית הראשונה של שנות ה-30.
היה ציר התנועה העברית בקונגרס הציוני העולמי ה-15 (בבזל בשנת 1927), ה-17 (בבזל בשנת 1931) וה-18 (בפראג בשנת 1933).
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, ובשנים 1935–1947 שימש מורה ומנהל בית ספר תיכון פרטי בתל אביב. 
בשנים 1947–1951 היה מנהל "עם עובד", הוצאת ספרים שנוסדה בשנת 1942 על ידי ההסתדרות הכללית ביוזמת ברל כצנלסון.
בשנת 1955 הקים את הוצאת ספרים בשם "עם הספר", אשר לימים היה בנו, אהרן אמיר, מנהלה הספרותי. הוצאת ספרים פעלה בקומת הקרקע של "בית גרוס" ברחוב ביאליק 9, בבית שנבנה בשנת 1928 ונודע בסגנונו האקלקטי. בהוצאת "עם הספר" הוציא אהרן אמיר את תרגומיו רחבי ההיקף מספריו של וינסטון צ'רצ'יל "מלחמת העולם השנייה" ו"קורות העמים דוברי האנגלית".
דב ליפץ היה מיוזמי מפעל הנצחת יהדות ליטא ועורכי הספר "יהדות ליטא".
דויד בן ארי

ביוגרפיה

דויד בן ארי שירת בצבא כקצין חי"ר בצנחנים וכיום משמש כמפקד פלוגת ח"יר במילואים בדרגת רס"ן. לחם במספר מבצעים צבאיים ובמלחמת לבנון ה-2. בשנת 2007 סיים את התואר הראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך הלימודים זכה פעמיים במלגת לימודים מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנת 2005 עבד בהפקת סרט הקולנוע ההוליוודי מינכן בבימויו של סטיבן שפילברג ולאחר חזרתו לארץ כתב, ביים והפיק את סרט הקולנוע הראשון מפטיר בכיכובם של לירון לבו, יונתן עוזיאל, שרון אלכסנדר ועמוס לביא. מותחן פשע זה היה אחד מניצני הקולנוע הישראלי העצמאי ומומן באופן פרטי, קרן הקולנוע הישראלי תמכה בו החל משלב העריכה. מפטיר זכה בפרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 2007.
בשנת 2016 דויד בן ארי ייסד את חברת DRONZ צילום אווירי הנותנת מענה ראשון מסוגו בישראל לתעשיית הקולנוע והטלוויזיה לביצוע צילומי אוויר מרחפנים באיכות 4K 12BIt-RAW.
ימהרנה קריסטוס, קיסר אתיופיה

ימהרנה קריסטוס (נקרא אברהם על יד המסיונר הפורטוגזי פרנסיסקו אלואראס) היה קיסר אתיופיה ובן שושלת זאגווה. ההיסטוריון האתיופי טאדסה טמרת כותב שהוא היה בנו של הקיסר גארמה סאיום. ההיסטוריון האתיופי טאדסה טמרת כותב שקיסר זה היה הנוצרי האדוק ביותר מבין קיסרי אתיופיה והתעקש שאתיופיה תנהג לפי הקנונים של שליחי ישו.
הקיסר ימהרנה קריסטוס בנה כנסיות החצובות בסלע, שנקראות על שמו ונמצאות כ-6 קילומטרים צפונית-מזרחית מלליבלה. פרנסיסקו אלואראס מתאר תיאור מפורט של הכנסיות בספרו פרסטר ג'ון של איי הודו המערבית מהמאה ה-16. ההיסטוריון טאדסה טמרת מייחס את בניית הכנסייה למשלחת אתיופית שהגיע לח'ליף צלאח א-דין ב-1173 והביאה משם מתנות רבות וזהב. בספר גאדלה ימהרנה קריסטוס נכתב שאת הזהב לכנסייה המשלחת לקחה את דלתו של הח'ליף. החוקר פאול ב' האנז מספק רשימה מלאה של הכנסיות החצובות בסלע שבנה קיסר זה. אחת הכנסיות נקראת על שמו (ይምርሃነ ክርስቶስ). 
פרנסיסקו אלואראס מזכיר בספרו שקיסר זה החל את מנהג הכליאה של קרובי משפחה הטוענים לכתר באמבה גאשאן.
כדנית

מבנה

לכדניות מבנה גבעול שמתוכו יוצאים עלים אשר מהם מתפתחים כדים. רוב הכדניות מטפסות על שיחים ועצים ואורך הגבעול שלהן עשוי להגיע לעשרות מטרים. הכדים הם חלק מהעלים על אף שרבים טועים וחושבים שהכדים הם הפרחים של הצמח. הכדניות מוציאות ממרכז הגבעול מעין עמוד פריחה גבוה המתאפיין בכמה עשרות פרחים חד מיניים ועל כן ישנן כדניות זכרים וכדניות נקבות. הטרף העיקרי של הכדניות הוא חרקים אך לעיתים הן טורפות גם דו-חיים וזוחלים קטנים. תועדו מקרים בהם נמצאו שרידים של חולדות וציפורים בכדים, ובכך הפכו הכדניות לצמחים הטורפים בעלי הטרף הגדול ביותר.
אפרת בוימולד

ביוגרפיה

בוימולד נולדה וגדלה בתל אביב, הצעירה מבין ארבע בנות. בשנת 1989, בגיל 9, שיחקה לראשונה בהצגה "חנה'לה ושמלת השבת". למדה בתיכון חדש. את שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון צה"ל ובלהקת חיל החינוך. בסוף שנות ה-90 שחקה בוימולד כשחקנית אורחת בסדרה משפחה וחצי. בשנת 2002 שיחקה בדרמה הטלוויזיונית של דני סירקין, "שתי דקות מפאראדיס". בשנת 2003 השתתפה בטלנובלה של ערוץ 3 "משחק החיים" ועל תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס מסך הזהב. בחנוכה אותה שנה שיחקה במחזמר "ספיד וגלגלי הקסם", והחלה לדגמן עבור חברת האופנה mums.
ב-2004 החלה לככב בסדרת הדרמה היומית "השיר שלנו" של חברת יס לצד אליענה בקייר, נינט טייב ורן דנקר. בשתי העונות הראשונות של הסדרה היא גילמה את דמותה של נועה שחר, היריבה הגדולה של נינט. השתתפה בסדרת המערכונים "אפידורל". על תפקידה שם הייתה מועמדת לפרס השחקנית הקומית מטעם האקדמיה הישראלית לטלוויזיה וב"מסך הזהב".
ב-2005 השתתפה במחזמר פיטר פן בתפקיד טינקרבל לצד עופר שכטר. ב-2005 בפסטיגל "גיבורי על" ושם הופיעה בשיר שאותו כתבה. בשנת 2006 החלה לשחק בהצגות "מקווה" ו"יומנים" בתיאטרון בית ליסין. בעונה השלישית של "השיר שלנו" היא הופיעה מספר פעמים ככוכבת אורחת. לקראת סוף אותה שנה החלה בוימולד לככב בסדרה "לא הבטחתי לך" (של "יס").
בשנת 2008 היא הופיעה בסדרת הדרמה היומית "דני הוליווד" בתפקיד עמליה שטראוס ובנוסף בסדרה "רביעיית רן" בתפקיד אלונה הדר, שתיהן של yes. בשנה זו היא השתתפה בפסטיבל תיאטרונטו בהצגת היחיד "יהודי, זקן בלונדינית". בתיאטרון הבימה שיחקה בהצגות "החותנת" ו"שעה יפה ליוגה".
בתיאטרון חיפה, בהצגה "פיגמליון" בתפקיד לייזה דוליטל, ב-2009 השתתפה בתוכנית "אפס בהתנהגות".
בשנת 2010 כיכבה בסרט "פובידיליה", סרטה הראשון, לצד הכוכב עפר שכטר, וכן שיחקה באחד מפרקי הסדרה "החברים של נאור" בתפקיד חברה של דדי.
ב-2011 בוימולד שיחקה בקומדיה "שחק אותה סם" של וודי אלן. ההצגה הפכה לשלאגר הגדול ביותר בתולדותיו של תיאטרון באר שבע והגיעה ל-260 הצגות בשנה הראשונה להופעתה (נכון לפברואר 2012). היא זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לקומדיה הטובה ביותר לשנת 2010.
בשנת 2012 חזרה בוימולד לגלם את נועה שחר בטלנובלה "תנוחי". כמו כן, השתתפה בוימולד בסרט "כלבת", ובסרטו של דובר קוסאשווילי "רווקה פלוס".
כתבה את השיר "תרצי בי" של שלומי שבת.
בשנים 2014–2015 שיחקה בסדרה "כוכב הצפון". השתתפה בתוכנית "הכל שפיט" בערוץ הראשון. בסדרה "פרודים" של רשת, ובבית לסין בהצגה "המוגבלים", על תפקידה שם הייתה מועמדת לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
החל מיוני 2019 משחקת בהצגה "עבדאללה שוורץ" של רמי ורד בתיאטרון בית ליסין לצדם של אבי קושניר וענת וקסמן.

חיים אישיים

בוימולד הייתה בעבר בת זוגו של יהודה לוי. היא נשואה לאיש העסקים עופר אייזנברג ולהם בת ובן.
כלכלית ירושלים

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1948 ביוזמתם של דב יוסף (יו"ר "ועדת ירושלים" של המוסדות הלאומיים) ומנשה אלישר, במטרה להיות גוף ממלכתי לפיתוחה של ירושלים. פעולותיה הראשונות היו הכשרת שדה תעופה בשכונת גבעת שאול (כיום רחוב כנפי נשרים), לאספקת מוצרים לעיר בדרך האוויר, והכשרת אזור תעשייה בשכונת תל ארזה לצורך הקמת מקומות תעסוקה בעיר. במשך השנים הקימה החברה את אזורי התעשייה בתלפיות, בהר חוצבים ובגבעת שאול. אחרי שנת 1967 הקימה גם את אזורי התעשייה עטרות ומישור אדומים ופארק תעשיית ההיי-טק הר חוצבים.

לאחר ההפרטה

בשנת 1987 היא הופרטה לראשונה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1989 רכשה קבוצה בראשות אליעזר פישמן את יתרת מניותיה מידי הממשלה. בשנת 1993 רכשה החברה את מניות הממשלה בחברת "מבני תעשייה", והפכה להיות חברת הנדל"ן המניב הגדולה במדינה. בשנת 2000 רכש פישמן את מניות שותפיו בחברה, והפך להיות בעל השליטה היחיד בה. בשנת 2011 התמזגה החברה עם חברת הנדל"ן "דרבן השקעות" והחזיקה היום 100% ממניותיה.  
בשנת 2001 החלה החברה את פעילותה הבינלאומית, ומאז רכשה נדל"ן מניב וקרקעות בארצות הברית, בקנדה, בצרפת, בגרמניה, בהולנד, בפולין, באוקראינה, ברוסיה, בליטא, בשווייץ, בהודו, בתאילנד, בסרביה, במקדוניה ובפורטוגל]. ב-2006 הנפיקה החברה את חברת מירלנד (Mirland), המרכזת את פעילותה ברוסיה, בבורסת AIM של הבורסה לניירות ערך בלונדון.
באוגוסט 2016 הגישה רשות המיסים בקשה להכריז על אליעזר פישמן כפושט רגל בגין החוב, העולה על 196 מיליון ש"ח, ולממש את נכסי קבוצת פישמן.
החל מתחילת שנת 2016 החברה היא ללא גרעין שליטה וזאת בשל הנפקת מניות משמעותית שנעשתה לציבור לצורך גיוס מזומנים לשירות החובות הקיימים של פישמן. בעלי העניין בחברה הם דוד ומיכל פורר (24%), חברת הביטוח פניקס (10%), חברת סאמיט שנשלטת על ידי זוהר לוי (7.5%), אלטשולר שחם, פסגות (6% כל אחד), מנורה (5.5%) ועוד.
מחנה המעצר בלטרון

מחנה המעצר בלטרון היה מחנה מעצר שהוקם בלטרון על ידי שלטונות המנדט הבריטי בתחילת מלחמת העולם השנייה ואשר שימש לכליאת שבויי מלחמה גרמניים ואיטלקים וכן לכליאת אלפי תושבים של ארץ ישראל, יהודים וערבים.
בתום המנדט הבריטי ננטש המחנה ונהרס בקרבות הקשים שהתנהלו במקום במלחמת העצמאות.
מן המחנה נותר רק מבנה בטון אחד, ששימש כעמדת השער למחנה, מזרחית לקיבוץ נחשון וצפונית לכביש 3.

הנצחה

בספטמבר 2016 הוקמה אנדרטת מחנה המעצר בלטרון ליד נווה שלום על גבעה המשקיפה על אזור המחנה.
קבוראק יעקוביאן

קאבורק יעקוביאן (נולד ב-1939), ארמני יליד מצרים ששימש סוכן של המודיעין המצרי בישראל.
בצעירותו, גילה כישרון לצילום והסתבך בפלילים. המודיעין המצרי, ששם לב לכישרונו לשפות, הציע לו להתגייס למשימת ריגול תמורת מחילת עוונותיו. בדצמבר 1959, גויס לשירות המודיעין המצרי, ובמשך שנה עבר קורסים שונים בהם הוכשר לפעילות מודיעינית. כחלק מהכנת סיפור הכיסוי שלו, עבר ברית מילה בבית חולים, ביקר בבתי כנסת, צויד בצילומים מזויפים של קברי הוריו, ואף למד עברית.
בשנת 1960 יצא למשימה שאליה הוכשר. בדצמבר באותה שנה, פנה לאו"ם, וביקש לקבל תעודת פליט על שם יצחק (זאכי) קוצ'וק, יהודי יליד טורקיה. לאחר שקיבל את התעודה, יצא לברזיל, ושם קיבל תעודת זהות המעידה על יהדותו, ועבד בריו דה ז'ניירו כצלם. שנה לאחר מכן, פנה לסוכנות היהודית וביקש לעלות לישראל. בקשתו אושרה, ובסוף 1961, הגיע לישראל כעולה חדש.
יעקוביאן למד כשישה חודשים באולפן לעברית בקיבוץ נגבה. במהלך לימודיו, התאהב באחת מבנות המשק. ידיעות שהגיעו לשירותי הביטחון, בין השאר בזכות המידע שנשאב על ידי הפעלתו של "ז'אק ביטון", הביאו אותם לשים את עינם עליו. בנובמבר 1962 גויס לצה"ל, נשלח לקורס נהגים (באופן מכוון - לתפקיד בלתי מסווג), סיים כחניך מצטיין, והועלה לדרגת טר"ש. לאחר מכן שימש כנהגו של קצין בכיר. ב-1963 שוחרר, לבקשתו, משירותו בצה"ל. הוא עבר להתגורר באשקלון.
בסופו של דבר, נאספו ראיות שווידאו את אשמתו (הוא הצליח להעביר למצרים מספר ידיעות מודיעיניות), וב-19 בדצמבר 1963 נעצר יעקוביאן על ידי השב"כ (נתפס פיזית על ידי מרדכי שרון) והועמד לדין באשמת ריגול עבור מצרים. בית המשפט דן אותו ל-18 שנות מאסר. ב-29 במרץ 1966 הועבר לידי מצרים יחד עם שני אסירים ביטחוניים אחרים, תמורת שלושה אזרחים ישראלים (עודד מאיר, דוד חנוכה ושמואל חנוכה) שחצו בטעות את הגבול לרצועת עזה (שהייתה אז בשליטה מצרית) בבקשם לקנות שם אבטיחים.
מאז החזרתו למצרים לא נודע עליו דבר.
שרב

שָׁרָב הוא תופעה אקלימית של גלי חום, אשר מופיעים בארץ ישראל ובארצות דרום הים התיכון בעיקר בתקופות המעבר, בין חורף לאביב ובין הקיץ לסתיו.
בעברית המדוברת קרויה תופעה זו גם בשם חמסין, אף שלגלי החום בארץ ישראל אין קשר עם החמסין, המתרחש בעיקר במצרים, אלא הם תופעה שסימניה חום ויובש, בלי רוח כמעט.
בישראל, מגדירים יום שרבי כיום שבו הלחות היחסית הממוצעת פחותה מ־50% בחוף ו-45 בהר. שרב נחשב כבד אם הלחות יחסית בהר נמוכה מ-20% ובחוף מ-30%. בימי שרב עשויה הטמפרטורה לעלות תוך ימים אחדים בשיעור של 10 מעלות צלזיוס ואפילו יותר.
ישנם שני סוגים של שרב, הנבדלים זה מזה באופן היווצרותם ובאורכם: "שרב הסעה" ו"שרב דינמי": בעונות המעבר, הסוג הנפוץ הוא "שרב הסעה". שרב זה נגרם מזרימת אוויר, שמקורו באזורים חמים ומדבריים. אוויר זה זורם לכיוון דרום הים התיכון, כתוצאה מזרימת אוויר של שקע שרבי או של אפיק ים סוף. אורכו של שרב ההסעה קצר. בישראל מורגש החום לרוב בפנים הארץ, ובעקבותיו נוצר בחוף מזג אוויר הביל. 
השרב השני נוצר מרמה ברומטרית: אוויר חם שוקע ומחמם את האדמה. שרב זה נפוץ בקיץ ונמשך זמן ארוך יחסית. שרב זה מכונה "שרב דינמי".
גלי השרב מביאים לעלייה קיצונית בטמפרטורה והיא גבוהה הרבה יותר מהמקובל בממוצעים רב־שנתיים. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בישראל מאז החלו לתעד את אקלים ארץ ישראל היא 54 מעלות צלזיוס, שנמדדו בטירת צבי שבעמק בית שאן ביוני 1942. באותו יום נמדדו בירושלים 42 מעלות, בעמק יזרעאל 50 מעלות ובים המלח 51 מעלות. 
באזור החוף נרשמו הטמפ' הגבוהות ביותר במאי 1916 (46.5 בתל אביב), במאי 1970 (46 מעלות בפלמחים).
בירושלים נמדדו 44.4 מעלות באוגוסט 1881. 
שרב קיצוני נוסף התרחש בישראל ב-20 באוגוסט 2010 בה נמדדה טמפ' של 40.6 מעלות בהר כנען שליד צפת, וטמפ' של 45.5 בכפר בלום. 
גל של שרב קיצוני פקד את ישראל ב-18 במאי 2015 בה נמדדו הטמפ' של 48 מעלות בים המלח, וטמפ' של 49 מעלות בעוטף עזה וטמפ' של 51 בבקעת הירדן, בנוסף מספר שריפות פרצו באזורים בארץ ישראל.
יוהאן בוקסטורף

יוהאן בוקסטורף האב (בגרמנית: Johann Buxtorf der Ältere; ‏25 בדצמבר 1564 - 13 בספטמבר 1629) היה הבראיסט קלוויניסט מפורסם, בן למשפחת מזרחנים בבזל. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת בזל במשך 39 שנים, והתפרסם בעיקר בשל ספרו "De Synagoga Judaica" המתעד בקפדנות את המנהגים וחיי החברה של יהודי אשכנז בראשית העת החדשה.
בוקסטורף נולד בקמן  שבנורדריין-וסטפאליה, פעל ונפטר בבזל, שהייתה אז קנטון בקונפדרציה השווייצרית שנפרדה מהאימפריה הרומית הקדושה.
בנו היה יוהאן בוקסטורף הצעיר.
M24

היסטוריה

שארל מסיה זיהה את שדה הכוכבים ב-20 ביוני 1764 ותיאר אותו בקטלוג מסיה כ"ערפילית גדולה בקוטר של כ-מעלה וחצי ובה מספר כוכבים בדרגות בהירות שונות". ויליאם הרשל ציין בשנת 1783 כי מדובר במספר גדול של כוכבים וג'ון הרשל כתב בשנת 1830 כי מדובר באזור מרוכז במיוחד של שביל החלב המכיל כוכבים בדרגות בהירות 14-15, במספר דומה לצביר כדורי.
בהירותו של שדה הכוכבים היא מדרגה 4.6 וניתן להבחין בו בעין לא מצוידת בתנאי תצפית טובים. באמצעות משקפת ניתן כבר להבחין שמדובר בשדה כוכבים עשיר וצפוף. שדה הכוכבים נמצא כ-2.5 מעלות מצפון לכוכב μ (מו) בקשת, באמצע הקו המחבר בינו ובין ערפילית אומגה.
וסטה (אסטרואיד)

מקור השם

האסטרואיד קרוי על שמה של אלת הבית, המשפחה ואש האח במיתולוגיה הרומית - וסטה. וסטה הייתה אלת המשפחה ומקבילתה של הסטיה במיתולוגיה היוונית אשר הייתה בהתחלה אחת משנים עשר האלים האולימפיים, אך בהמשך הוחלפה על ידי אל היין דיוניסוס. הסטיה נחשבה לעדינה, לרכה ולרחמנית מבין האלים היוונים.

סיווג

אחרי גילוי האסטרואיד בשנת 1807, לא התגלו אסטרואידים נוספים במשך 38 שנה ולכן וסטה וכן קרס, פאלאס ויונו נחשבו ככוכבי לכת וכל אחר מהם קיבל סמל פלנטרי משלו. וסטה קיבלה את הסמל  שמסמל את הלב.
מאוחר יותר באותה המאה, חוקרים שחקרו את האזור הבינו כי האזור בין מאדים לצדק מכיל אלפי גופים המרכיבים את החגורה המרכזית. בעקבות הגילויים, גופים אלה סווגו מחדש כאסטרואידים ולא ככוכבי לכת.
בשנת 2006, בעקבות סיווגו מחדש של קרס ככוכב לכת ננסי, הפך וסטה לאסטרואיד הגדול ביותר בחגורת האסטרואידים. ייתכן שבעתיד גם וסטה יסווג מחדש ככוכב לכת ננסי במידה ויוכח כי צורתו כדורית כך שהוא יענה לתנאים הבסיסיים להגדרת כוכב לכת ננסי.

מאפיינים

וסטה האסטרואיד השני במסתו בחגורת האסטרואידים, צורתו היא ספרואיד אובלי. מדידות של הגשושית שחר מראות כי כרגע וסטה לא נמצא בשיווי משקל הידרוסטטי.
הערכות שבוצעו כאשר וסטה היה בפריהיליון במאי 1996 קבעו כי הטמפרטורה על פני השטח היא בין 20°C- כשהשמש בדיוק מעל ועד 190°C- בחורף. טמפרטורות ממוצעות של יום ולילה הם בין 60°C- ו-130°C- בהתאמה.

מחקר רובוטי

ב-27 בספטמבר 2007 שוגרה הגשושית "שחר" אשר נכנסה למסלול סביב וסטה ב-17 ביולי 2011. הגשושית עזבה את וסטה ב-9 ביולי 2012. משם היא המשיכה לחקור את כוכב הלכת הננסי קרס, ונכנסה למסלול סביבו במרץ 2015.
יוסי סגל

ביוגרפיה

סגל נולד בחיפה. הוא אחיו של השחקן שמוליק סגל. בצעירותו למד בתלמוד תורה בחיפה, ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (R.A.D.A).
את שירות בצה"ל עשה בלהקת פיקוד מרכז ובגלי צה"ל.

קריירה בתיאטרון

עבור הצגת היחיד פרי עטו "שחקן מחפש במה" זכה למענק מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן תרבות אמריקה-ישראל בתמיכת מינהל התרבות.
הופיע בהצגות רבות: "אילוף הסוררת", "אנדורה", "קרנפים", "נער הקסמים", "מעגל הגיר הקווקזי", "טופלה טו טו ריטו", "פו הדוב", "פיטר פן", "עוץ לי גוץ לי", "המשפט", "הפשפש", הפונדקאית", "קומדיה של טעויות", "גברתי הנאוה", "רביזור", "ביקור הגברת הזקנה", "ההולכים בחושך", "ציד המכשפות", "אוליבר" ו"המכשפה".

קריירה בקולנוע ובטלוויזיה

ב-1973 גילם את אדי בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים". ב-1974 גילם מתנדב מהונגריה בסרטו של ג'ורג' עובדיה "יום הדין". ב-1977 גילם שכן בסרטו של אורי זוהר "הצילו את המציל". ב-1978 גילם את גולדמן גובה הכספים בסדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים". ב-1979 גילם את קסלר בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99", גילם פקח בסרטו של ג'ורג עובדיה "נערת הפרברים", והשתתף בסרטו של אסי דיין "שלאגר".
ב-1985 גילם את האבא של יודל'ה בסרט "הרימו עוגן" בבימויו של דן וולמן. ב-1986 גילם את הבן של קוזילביץ' בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים". ב-1992 השתתף בסרטה של דליה הגר "קיץ אצל אריקה". ב-1995 השתתף בסרטו של אסי דיין "שמיכה חשמלית ושמה משה", וכן השתתף בסדרת הטלוויזיה "איצ'ה".
ב-2007 גילם את חיים קלר בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל" וכן גילם קשיש בתוכנית המערכונים "העיר שלנו" ששודרה בערוץ 2. ב-2008 גילם את קוזילביץ בסדרת הטלוויזיה "שולץ". ב-2003, 2008, 2011 גילם את צ'ינצ'ילה בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות" השתתף גם כאורח בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור". ב-2011 השתתף בסרטו של ניקיטה פלדמן "גויה".
סגל דיבב את סר אברום בסדרה "קירבי" ,את אופה אופה בסדרה ה"אופסים" ואת הקריין בעונה השלישית של "בובספוג מכנסמרובע".
ב-2015 השתתף בתוכנית כאן ואומן בחינוכית בתור עמליה, בקומדיית המצבים "אלישע" בערוץ הילדים" ובסרט "ציפורי החול".
בשנים 2018-2019 שודרו מספר פרקים של הסדרה "סברי מרנן", בהם שיחק סגל בתפקיד יו"ר ועד הבית בבניין. תפקיד זה היה בעל מאפיינים דומים לאלה ששיחק בשנות ה-80 אחיו, שמוליק סגל, בתפקיד "מר קוזילביץ'" בסדרה "קרובים קרובים". ב-2019 הופיע בסדרה "שנות ה-80".
סגל הוא אביו של יובל סגל.
מודו

מודו (Modu) הייתה חברת חומרה ישראלית שפיתחה טלפון סלולרי הנושא את שמה.

היסטוריה

החברה הוקמה ב-2007 על ידי דב מורן, ועל שמו כונתה "מורן דובי", ופיתחה טלפון סלולרי קטן ומודולרי שמתאפיין בפרסונליזציה של החומרה. הקונספט של המכשיר היה שימוש ב"חליפות" (Jackets) להרכבת הטלפון והרחבת יכולותיו. דגם הטלפון "מודו T" טלפון מדור 3.5 בעל מסך מגע נמכר בהודו. הוא היה הסלולרי הקטן בעולם. עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 נתקלה החברה בקשיים לאחר שנכשלה בגיוס כסף מקרנות הון-סיכון וגופי השקעה אחרים. החברה עוד ניסתה לגייס כספים בבורסת תל אביב בהנפקה, אך כשלה גם בכך. בשלהי 2010 פיטרה החברה, שעד אז צברה חוב של 123.5 מיליון דולר למשקיעים ובעלי המניות, את כל 130 עובדי החברה והיא נסגרה. בדצמבר 2010 מונה לה כונס נכסים. במאי 2011 נמכרו כל הפטנטים של חברת מודו לגוגל ב-17 מיליון ש"ח - פחות מ-5 מיליון דולר. כ-120 מיליון דולר של המשקיעים ובעלי המניות אבדו.
טאינאן

היסטוריה

האזור בו נמצאת כיום טאינאן היה מיושב במשך אלפי שנים. המהגרים הסינים הראשונים היו סוחרים ודייגים שהגיעו לאזור בסוף המאה ה-16 והקימו בסיסים לכל אורך החוף המערבי של האי טאיוואן, אשר אחד מהם היה במקום בו נמצאת כיום טאינאן. התושבים הילידיים קראו לסינים בשם "טַאיוּאֶן". הסינים מצדם אימצו אותו וברבות הימים השם הפך לטאינאן. בנוסף יש טענות לכך שזהו המקור לשם "טאיוואן". בשנים שלאחר מכן גם יפנים התיישבו באי וסחרו, כמו הסינים, עם התושבים הילידים.
ב-1624 סוחרים הולנדיים מחברת הודו המזרחית ההולנדית הקימו בקרבת אזור העיר של היום את מבצר זיילנדיה. המבצר הפך למרכז הפעילות המסחרית ההולנדית באזור. בהמשך ההולנדים השתלטו על מרבית טאיוואן והמבצר הפך למכרז המנהלי של ההולנדים באי. הפעילות המסחרית הענפה גרמה לגדילה משמעותית של טאינאן שישבה בקרבתו.
ב-1662 ממלכת טונגנינג השתלטה על טאיוואן, גירשה את ההולנדים וקראה למבצר זיילנדיה בשם אנפינג. טאינאן הפכה להיות בירתה של הממלכה. גם לאחר ששושלת צ'ינג סיפחה את טאיוואן ב-1684 ושילבה אותו במחוז פוג'יין טאינאן נותרה המרכז השלטוני של האי.
לאחר מספר מרידות בטאיוואן במאה ה-18, לקראת סוף המאה נבנתה חומה סביב העיר. ב-1858 נפתח מחדש נמל אנפינג בהתאם לחוזה טיינג'ין. כעבור מספר שנים נבנה בנמל בית מכס ובנוסף סוחרים מערביים התחילו להקים באזור תחנות מסחר. לקראת סוף המאה ה-19 טאינאן הייתה העיר הגדולה ביותר בטאיוואן.
ב-1885 האי טאיוואן הפך למחוז נפרד בסין, וטאינאן נבחרה להיות הבירה של המחוז. עם זאת, כעבור זמן קצר הבירה הועברה לטאיג'ונג וב-1887 היא הועברה לטאיפיי.
ב-1895 נחתם הסכם שימונוסקי שלפיו האי טאיוואן הועבר לידי האימפריה היפנית. כעבור חודש מהחתימה נוצרה הרפובליקה של טאיוואן במטרה לשמר את עצמאות האי. לאחר שטאיפיי, הבירה המקורית של הרפובליקה, נכבשה על ידי היפנים, הבירה עברה לטאינאן, אך הרפובליקה נכבשה כולה על ידי היפנים כעבור מספר חודשים. לאחר הכיבוש היפנים יצרו את מחוז טאינאן שטאינאן הייתה בירתו. היפנים התקינו בטאינאן תשתיות ומבנים חדשים שהפכו אותה לעיר מודרנית.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945 נוצרה באי מדינת טאיוואן. טאינאן הפכה לעיר-מחוז ובקרבתה נוצר מחוז טאינאן. כעבור מספר עשורים העיר גאושיונג עקפה את טאינאן בחשיבותה והפכה למרכז של דרום טאיוואן על חשבון טאינאן. ב-2010 העיר טאינאן אוחדה עם מחוז טאינאן לכדי רשות מקומית מיוחדת.
ב-6 בפברואר 2016 פקדה את העיר רעידת אדמה בעוצמה 6.4 בסולם ריכטר. מוקד הרעידה היה כ-48 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר. ברעידה נהרגו לפחות 8 בני אדם ומאות נפצעו כאשר בניינים קרסו על יושביהם.

ממשל

מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של טאינאן מחולקת ל-37 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפות אנפינג (安平區) ושין-יינג (新營區) הן המרכז השלטוני של הרשות המקומית המיוחדת.

כלכלה

הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה והיי-טק, וכמו כן על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, מנגו, פומלו, קנה סוכר ואננס, דיג ותיירות.

חינוך

בטאינאן פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הלאומית של טאינאן, אוניברסיטת טאינאן הלאומית לאומנויות, אוניברסיטת דרום טאיוואן ואוניברסיטת טאינאן לטכנולוגיה.

תחבורה

טאינאן מקושרת בקווי רכבת לערים מרכזיות אחרות בטאיוואן, כמו טאיפיי וגאושיונג. בנוסף יש רכבת מהירה המקשרת את טאינאן לטאיפיי.
נמל התעופה טאינאן משרת את העיר. הנמל מציע טיסות למספר יעדים בטאיוואן וכן טיסות לווהאן והונג קונג.