לב לבנדה

תולדות חייו

לבנדה נולד בשנת 1835 במשפחה יהודית ענייה בעיר מינסק שברוסיה (רוסיה הלבנה). למד ב"חדר", וכבר מילדותו שאף להשכלה כללית והיה קורא בסתר ספרים ברוסית. במינסק ביקר בביתו של המשכיל ר' דוד לוריא, שם עודדו אותו לרכוש השכלה.
הלך ברגל ממינסק לווילנה, שם התקבל לבית המדרש לרבנים שבחסות הממשלה. עם סיום לימודיו בשנת 1854 חזר למינסק ונתמנה למורה בבית הספר העברי הממשלתי. הוא לימד בו עד שנת 1860, אז שב לווילנה ומונה לתפקיד ה"יהודי מלומד" (ученый еврей, עוזר לענייני יהודים) של מושל פלך וילנה – משרה שבה כיהן 32 שנים. בתפקידו זה היה אחראי על תכנון ועריכת ספרים ללימודי היהדות.

מאורעות המרד הפולני של 1863 נצטיירו ברוב כישרון בסיפורו "עת המבוכה" (Горячее время, "גוֹריָאצִ'יֶה ורֶמיָה"). אודות אובדן העצות ששרר בקרב המשכילים היהודים, בין ההתקרבות לתרבות הפולנית או הרוסית. הימים ימי תקופת ההשכלה וההתבוללות, ולבנדה, שצידד באימוץ התרבות הרוסית ורוסיפיקציה של היהודים, ראה בקבלת האזרחות הרוסית ובאמנציפציה בסגנון מערב אירופה את המפתח היחיד והמיוחד לפתרון שאלת היהודים. הוא לא פסק מלקוות שהתקרבות זו עשויה להרוס מעט את קיר הברזל המפריד בחיים האזרחיים והמדיניים בין היהודים ובין האוכלוסייה הכללית, הלא-יהודית. בתקוותו זו חיזקה אותו ידידתו הסופרת הפולנייה אליזה אוֹזֶ'שקובה (Orzeszkowa).
עם הגעתו לווילנה, החל לכתוב בעיתון היהודי בשפה הרוסית "רַאזסוֶויט" (Рассвет, 'השחר'), שאותו ייסד באותה שנה יוסף רבינוביץ. כמו כן כתב לעיתון "ציון". בשנים 1870–1880 כתב לעיתונים היהודיים בשפה הרוסית בסנקט פטרבורג "ייברייסקאיה ביבליוטקה" (Еврейская библиотека, 'הספרייה היהודית'), "רוסקי יבריי" (Русский еврей, 'היהודי הרוסי') ו-"ווֹסחוֹד" (Восход, 'הזריחה'). כל ימי שהותו בווילנה חלם לעבור לבירה סנקט פטרבורג וללמוד באוניברסיטה, אולם לא היה מספיק החלטי בעניין, ונשאר כתב עיתון בווילנה. עבודתו הספרותית הקנתה לו מעמד בתור אחד הסופרים הפופולריים בחוגי הספרות היהודית-רוסית באותם הימים. החיים היהודיים בשנות ה-40 וה-50 למאה זו תוארו בסיפוריו "ציורי העבר", "פאות מלמדו", "אימת בית-הספר" ו"מבוכת-פתאום", שבהם צייר את ליקויי החינוך, את המלמדים הבטלנים, את ה"חדרים" הנרפשים, את צרות נישואי הבוסר, את סדרי הקהילות הפרועים ואת מקורות הפרנסה התלויים על בלימה ועומדים בנס.
לבנדה היה הראשון בין סופרי דורו שעמד גם על הפגמים וההשלכות של המודרנה היהודית והטמיעה בתרבות הרוב. גיבורי סיפוריו הגדולים "וידויו של עסקן" (Исповедь дельца) ו"הרֶמיז הגדול" (Больш й ремизъ) "הם אנשים רודפים אחר הבצע ושואפים שאיפה נמרצת אל השגת המאויים הגופניים והגדלת עשרם בכל האופנים האסורים והמותרים, והכל בשם ההשכלה; סוחרים מבריחים נכסיהם ובולעים חיל זרים על ידי מעשי עָוֶל ותרמית, וצעירים דלי-מַעַש, ריקי-מח ושואפי-תענוגים בעודם יושבים על ספסלי בית-תלמודם".
הוא הִרבה לנסוע ברחבי רוסיה ואירופה ופרסם רשמי תיירות. בזיכרונותיו "רשימות מן העבר", שראו אור בפטרבורג בשנת 1870, הוא מעלה באופן הומוריסטי את השאלה, מה צריך לעשות יהודי שאינו נראה כיהודי, כאשר חבריו למסע טועים וחושבים אותו לנוצרי, ועונה עליה על פי אמונתו: "בתור קוסמופוליט יש לי הזכות המלאה לא להישען יותר מדי על מוצאי".

כאשר פרסם משה לייב ליליינבלום "ב"רזסוויט" ב-1881 את מאמרו על אודות הרעיון העברי-הלאומי, דן לבנדה אותו ואת מסקנותיו ברותחין; אבל עד מהרה, בעקבות הפוגרומים של "הסופות בנגב", החלה דעתו להשתנות. באמצע שנת 1882 קיבל את החוברת "אוטואמנציפציה!", וכאשר שמע כי המחבר הוא לאון פינסקר, מיהר להודות לו והביע נכונות מוחלטת לתמוך ברעיון.
בשנת 1882 סיפר לידידו שמואל ליב ציטרון: "לא סמולנסקין בעל "השחר" וגם לא חברי סופרי "הראזסווט" משכו את לבי לרעיון תחיית האומה הישראלית על אדמת אבותיה, אלא אותה המשפחה היהודית מחרקוב שעמדה לעלות לארץ-ישראל". בחורף שנת תרמ"ג כבר היה לבנדה הרוח החיה בחברת "חובבי ציון" בווילנה; כולו היה שקוע בנושא ארץ ישראל, והוא הרבה לעשות נפשות לרעיון גאולת הארץ.
 אחרי חג הפסח שנת 1887 התחילו מקרוביו מרגישים בלבנדה סימנים של התמוטטות עצבים. יהודים מהעיירה הקטנה מולודֶצ'נה  שבסמוך לווילנה סיפרו לו כי מתוכנן פוגרום בעיירה, ושמועה זו עשתה עליו רושם מדכא מאוד; מצבו החל להידרדר, ואט-אט התגלו אצלו סימנים של דיכאון. הרופאים בעירו לא מצאו לו מרפא, וידידיו החליטו לאשפזו בבית חולים פסיכיאטרי בסנקט פטרבורג, אולם הוא לא הסכים לצאת מביתו, והגיע לבית החולים רק לאחר שידידו יצחק ליב גולדברג אמר לו כי מוליכים אותו לארץ ישראל. לבנדה נפטר בשנת 1888.
אחיו הצעיר ויטאלי לבנדה (Виталий Осипович Леванда;‏ 1840–1913) היה משפטן יהודי-רוסי נודע.

תרגום יצירותיו

את כל יצירותיו ומאמריו כתב לבנדה ברוסית וביידיש. הוא העיד על עצמו, "אלמלא המורה העברי של בית מדרש הרבנים בוודאי הייתי היום לא רק קורא עברית, אלא גם כותב עברית".] בשנת תרכ"ב פנה אליו חיים זליג סלונימסקי (חז"ס) בבקשה לכתוב לעתונו "הצפירה", ולבנדה כתב מאמר קטן בעברית ובו ביקורת חריפה על כתב העת העברי הווילנאי "הכרמל" ועל עורכו שמואל יוסף פין. מחשש לריב גנז סלונימסקי את המאמר, ובכל פעם שנזכר לבנדה בעובדה זו היה אומר: "ברם זכור חז"ס לטוב, כי לא נעשיתי על ידו מחבר עברי". למרות זאת, שאף לבנדה תמיד לראות את יצירותיו מתורגמות לעברית. תרגום ראשון לעברית נעשה באמצע שנות ה-70 בידי סופר אודיסאי בשם יהושע רייצסזון, ללא נטילת רשות מהמחבר. הוא תרגם את סיפורו "חנות המכולת: תמונות מחיים יהודיים" (Депо бакалейных товаров. Картины еврейского быт, "דיפו באקאלייניך טובארוב") לעברית בשם "המַרכֹּלֶת", אבל התרגום העברי היה פגום למדי. לעומת זאת, לבנדה שמח משתרגם אייזיק מאיר דיק סיפור זה ליידיש, בשם "ר' שלומעלע: דער פער פון דער קהלה".
לעברית תורגמו יצירותיו רק בשנות חייו האחרונות. המתרגם הראשון היה אברהם שלום פרידברג, שתרגם ב"המליץ" את המאמר הפובליציסטי "מהותו של רעיון חיבת-ציון" (שהתפרסם בקובץ הרוסי "פלשתינה" (Палестина) שהוציא ואסילי בֶּרמן), ואחר-כך את סיפורו "עיר ובהלות" (שנדפס ב"כנסת ישראל" של שאול פנחס רבינוביץ תרמ"ח).
אחריו תרגם ש"ל ציטרון את סיפורו "אברהם בן יוסף" (שהתפרסם גם הוא ב"כנסת ישראל" של אותה שנה); את התרגום המלא לעברית לא הספיק לקרוא, כי בצאתו לאור כבר לא היה בין החיים.

קשריו עם יהודה ליב גורדון

לבנדה לא חשב את יהודה ליב גורדון (יל"ג) למשורר; הוא ראה בו רק בעל סגנון מצוין, אולם לדעתו היצירות התרכזו רק ב"מעיכת רבנים כפשפשים" (ביטויו של לבנדה), והתעלמו מצדדים אחרים בחיים.
ואולם למרות משפטו זה הקשה, היה לבנדה ידיד קרוב ליל"ג והיה קורא תמיד את שיריו, והרבה לצטט מחרוזיו. באותה תקופה עמד יל"ג בראש "המליץ" ועבר על שאלת ישוב ארץ ישראל בשתיקה מוחלטת, לבאדה פנה אליו במכתב מלא תוכחות על שהוא מניח ל"אפרוחים", כך כינה את עוזריו של העורך, לטפל בעניין הגדול הזה. בעת ביקורו של יל"ג אצל ידידו בווילנה, הוכיח אותו לבאדה על התעלמותו מהנושא. ואכן הלה שינה את עמדתו. יל"ג העיד על כך במכתב, שכתב לאחר חמש שנים, בשנת תרמ"ח, אל הד"ר שמעון ברנפלד (זהו המכתב הידוע, שציווה יל"ג לפרסמו ברבים שלשים יום אחר מותו). באמצע קיץ שנת תרמ"ה, כותב לבנדה לצייטלין על שינוי הלך רוח זה: "בימים האלה בקר אותי בביתי, על דרכו לחוץ לארץ, מר י"ל גורדון, ומה השתוממתי לשמחת לבי למצוא בו פלסטיני [=ציוני] נלהב".
"ערירי מת האיש, אבל הוא קנה לו שם טוב מבנים ובנות, שם גבור לאומי, שהיה מראשוני הלוחמים מלחמת עמו, נלחם מתחלה בעד השכלתו וזכיותיו ונלחם לבסוף בעד רעיון הלאומיות הישראלית ושיבת בנים לגבולם על אדמת אבות". (שמואל ליב ציטרון)