זרוע, לחיים וקיבה

מקור המצווה וכלליה הבסיסיים

מקור המצווה הוא בספר דברים:
וְזֶה יִהְיֶה מִשְׁפַּט הַכהֲנִים מֵאֵת הָעָם מֵאֵת זבְחֵי הַזֶּבַח אִם שׁוֹר אִם שֶׂה וְנָתַן לַכהֵן הַזְּרעַ וְהַלְּחָיַיִם וְהַקֵּבָה
— ספר דברים, פרק י"ח, פסוק ג'
המועד בו ניתנה מצווה זו אינו ברור מפשט הכתוב. כמה מפרשני התורה סבורים בעקבות דברי רבי עקיבא שככל המצוות, בני ישראל נצטוו במצווה זו עוד בעת חנותם בהר סיני או קודם לכן, ופרשנים אחרים סבורים שהציווי חל בעת הקמת המשכן וברכת אהרן את העם בפעם הראשונה. הרמב"ן סבור שנצטוו בה טרם כניסתם לארץ ישראל, בחנותם בערבות מואב.
מתנה זו של זרוע, לחיים וקיבה שונה מרוב מתנות כהונה בכך שהיא מוגדרת כמתנת חולין ואין בה קדושה כלשהי המחייבת לאכול אותה דווקא בטהרה (כמו תרומה), או דווקא במקום מסוים (כמו ביכורים, הנאכלים דווקא בירושלים), ואכילת מתנות מותרת לזרים. 
בשל תדירות קיומה של המצווה, מספרות חז"ל ואילך מכונה מצווה זו בשם הסתמי מתנות. על פי התלמוד הבבלי במסכת חולין (קלב, ב), אכילת המתנות צריכה להיעשות באופן מכובד - "צלי ובחרדל" - אך בשולחן ערוך (יורה דעה סא, יב) נפסק כי אופן הבישול אינו מעכב.

מקום וזמן המצווה

המשנה במסכת חולין (י, א) מגדירה כי ""הזרוע והלחיים והקיבה נוהגין בארץ ובחוצה לארץ בפני הבית ושלא בפני הבית"" וכך נפסק גם על ידי מרבית הראשונים. עם זאת, יש מהראשונים הסוברים שהמצווה אינה נוהגת בחוץ לארץ. השולחן ערוך פוסק כדעת רוב הראשונים שמחייבים את הנתינה אולם מסיים ואומר כי נהגו העם מצד עצמם בחוצה לארץ דווקא כדעת המיעוט.
בארץ ישראל מצווה זו תקפה תמיד לכל הדעות אולם ישנה מחלוקת בדבר תוקף המצווה בזמן הזה, האם היא מדאורייתא או מדרבנן בלבד. באשר לתוקף המצווה בחוץ לארץ בזמן הזה, למרות דברי המשנה נותרה שאלה זו (אם החוב הוא מדאורייתא או מדרבנן) שנויה במחלוקת. בספרי נעשה ניסיון להשוות את חיוב נתינת המתנות אל חיוב הרמת התרומה הנוהג רק בארץ ישראל, אולם בסופו של הדיון נקבע כי מהפסוק "אם שור אם שה" נלמד כי החיוב תקף גם בחו"ל.
בתלמוד הבבלי (חולין קלב) מובא מעשה על נידוי שוחט שהתרשל בקיום המצווה, וכן דין הטלת קנס על שוחטים שכאלה. גם בתקופת הגאונים נהג דין זה, ורב האי גאון ורב נטרונאי גאון נהגו לנדות שוחטים שהתרשלו בכך.
לפי עדותו של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, היו יהודי מגנצא נוהגים בנתינת המתנות לפני ההרג של גזירות תתנ"ו, וישנה עדות כי היהודים תחת ממשלת לותייר מלך צרפת היו נוהגים בנתינת המתנות.
החל מתקופת רש"י, ההימנעות מנתינת המתנות החלה לקבל לגיטימציה גוברת והולכת. בתשובתו אל רבי יהודה בן מכיר, מסביר רש"י את המנהג הרווח של תושבי חוצה לארץ שלא לתת את המתנות לכהנים בחו"ל. לשיטתו מדובר בהרחבת ההשערה שרבי אלעאי סבר שאין חוב לתתם בחוצה לארץ. אמנם, סיים רש"י שאין להורות כן למעשה ואף שיבח את המקפידים על הנתינה. הרשב"א, סבר שהמתנות הן אכן באותו תוקף של ראשית הגז אשר הוקש לתרומות ומעשרות ועל כן אנשי חו"ל פטורים מלתיתן.
לעומת גישה זו, המהר"ם מרוטנבורג האריך להוכיח שהמתנות אינן דומות לתרומה אלא דומות דווקא לבכור בהמה והפרשת חלה, דינים הנוהגים גם בחו"ל. כמו כן, גם הרמב"ם פוסק בהלכות ביכורים פרק ט כפשט המשנה בחולין, וגם הרמב"ן, הראבי"ה והרי"ד סברו כי החוב של נתינת המתנות לכהנים חל בתוקפו בחוצה לארץ.

טעמי המצווה

מטרה כללית אחת הנוגעת לכל מתנות כהונה היא לפרנס את הכהנים ולאפשר להם להתפנות לעבודת המקדש ולימוד תורה. מלבד הטעם הכללי לנתינת הזרוע הלחיים והקיבה כחלק מהמערך של מתנות הכהונה, מפרשים שונים מצאו טעמים מיוחדים לנתינת האיברים אלו דווקא והבחינו ביניהם לבין שאר מתנות כהונה:
בתלמוד מוסברת הבחירה בשלושת האיברים הללו דווקא כגמול לדורות על מעשהו של פנחס בן אלעזר הכהן, שהרג את זמרי בן סלוא וכזבי בת צור כשהוא אוחז ברומח, מתפלל בפיו ומכה את האשה "אל קובתה". באופן דומה, רבי אברהם אבן עזרא סבור שמתן האיברים הללו הוא שכר על פעולות הכהן בעבודת הקודש הנעשית בידיים, בברכת כהנים הנאמרת בפה ובדיקת איבריהם הפנימיים של הקורבנות - ובהם הקיבה. כמו כן, ראב"ע מוסיף נימוק פשטני לפיו בשר האיברים הללו טוב יותר.
הרמב"ם במורה הנבוכים כתב שאיברים אלו הם "ראשית" ובעלי חשיבות מיוחדת, בדומה למתנות כהונה אחרות כמו הביכורים וראשית הגז: הלחיים מייצגים את הראש, החשוב שבאברים; הזרוע היא האבר הראשון היוצא מן הגוף בשעה שהבהמה הולכת; והקיבה היא עיקרם של אברי העיכול.
בתלמוד נזכרת הרמת המתנות כסגולה לאריכות ימים, ובכף החיים נאמר כי הרמת מתנות אלו גורמת להשראת רוח הקודש על האדם. כמו כן, את גזירת איסור אכילת בשר שחוטה שהוטל על יהודי בבל תלה רבי יוחנן באי הקפדתם על מתנות הללו.

הגדרת הזרוע, הלחיים והקיבה

הזרוע היא הרגל הקידמית הימנית של בהמות טהורות, מסוג הבקר והצאן, ובתנאי שנשחטו כהלכה ונמצאו כשרים לאכילה. חיות טהורות, כמו הצבי, פטורות, וכן העופות. כמו כן, בהמות שהוקדשו ומיועדות לקורבן - פטורות גם הן. 
הלחיים הם הלסת התחתונה, עם הלשון, ויש אומרים שגם הלסת העליונה בכלל הנתינה.
הקיבה ניתנת כמות שהיא בשלמותה. החלב שעל הקיבה, שאסור באכילה אבל מותר לעשות בו כל שימוש אחר, נכלל במצוות הנתינה.

החייב במתנות

המצווה חלה על שוחט ישראל השוחט בהמה השייכת לישראל. כהן או לוי ששוחטים באופן אקראי פטורים מלתת את המתנות, אולם אם זהו עסק קבוע בו הם שוחטים גם עבור אנשים שאינם כהנים, הם חייבים לתת את המתנות לכהן אחר. מועד החיוב הוא לאחר סיום השחיטה והבדיקה ועל פי פרשני התלמוד והשולחן ערוך, השוחט לא יכול לטעון שהוא אינו בעל הבהמה ואין הוא מורשה לתת מתנות מבהמת חבירו. 
על פי התלמוד, שוחט המתרשל בנתינת המתנות, בית דין מוסמך לנדותו. בימי בית הדין של המבי"ט והרדב"ז אף ביצעו פסק-דין המונע קניית בשר בהמות שלא הורמו מתנותיהן. 
את המתנות יש לתת לכהן, וזכות הבחירה לאיזה כהן לתת המתנות (זכות הנקראת בחז"ל "טובת הנאה") תלויה ברצון בעל הבהמה בלבד. לפי המשנה מותר לתת מתנות הללו אף לכהן עם הארץ, אולם השולחן ערוך פוסק שעדיף לתתם לכהן תלמיד חכם. באשר לייחוסו של הכהן, נפסק להלכה כי די בכהן מוחזק בלבד. לעניין זרוע לחיים וקיבה גם כהנת (בת כהן) מוגדרת ככהן, גם אם היא נשואה.

ברכת המצווה, ברכת שהחיינו וברכות נוספות

יש מחלוקת בין הפוסקים בשאלה האם צריך לברך על נתינת המתנות ומהי הברכה. יש הסוברים כי אין לברך ויש הסוברים כי מתנות כהונה טעונות ברכה. גם בקרב הסוברים כי יש לברך, יש מחלוקת בין הפוסקים הסוברים כי יש לברך על עצם ההפרשה (בדומה לברכה על הפרשת חלה) ועל כן הנוסח צריך להיות כך: "אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ להפריש מתנות", לבין הסוברים כי יש לברך על הנתינה עצמה ועל כן יש לברך "אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ על נתינת/לתת זְּרועַ ולְּחָיַיִם וְקֵּיבָה"".
בספר פאת השולחן לרבי ישראל משקלוב מובא שהגר"א, בנוסף לברכתו על הנתינה נהג לברך שהחיינו. האר"י הורה לתלמידו רבי חיים ויטל, שבזמן נתינת המתנות לכהן יאמר בעל הבהמה את הפסוק: "וזה יהיה משפט הכהנים... ונתן לכהן הזרוע והלחיים והקבה". בכף החיים אף מופיע "לשם יחוד" אותו יש לומר: "לשם יחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה הריני בא לקיים מצות נתינת הזרוע והלחיים והקבה לכהן כמו שאמר הכתוב ונתן לכהן הזרוע והלחיים והקיבה לתקן את שורש מצווה זו היא וכל מצות הכלולות בה במקום עליון ויהי נועם ה' אלקינו עלינו ומעשה ידינו כוננה עלינו ומעשה ידינו כוננהו".

כשרות בשר בהמה שלא הורמו מתנותיה

אכילת המתנות עצמן היא ביטול מצוות עשה, וכרוכה גם באיסור של גזל מן הכהנים. כל זאת לגבי אכילת שלשת המתנות בעצמן, ואילו כלפי שאר חלקי בשר הבהמה שלא הורמו מתנותיה קיים חילוקי דעות בדברי חז"ל;
לפי גרסת התלמוד בבלי נדחית דעתו של רבי יוחנן לפיה אכילת שאר בשר בהמה (כלומר לא המתנות האמתיות בעצמן) שלא הורמו מתנותיה שקולה לאכילת טבל, ואילו הגרסה המקורית של השאילתות דרב אחאי גאון, מקיימת את דעתו של רבי יוחנן כהלכה פסוקה, להשוות אכילת בשר שלא הורמה מתנותיה כאכילת טבל.
בספרות הראשונים התקיים דיון בשאלה האם עולה מגירסת התלמוד בבלי שאין באכילה זו כל איסור, או שבעצם קיים איסור ורק שאיננו חמור כל כך כאכילת טבל. אולם, לפי רוב ככל פוסקי ההלכה, הימנעות מאכילת בשר בהמה שלא הורמו מתנותיה היא לכל הפחות בגדר מידת חסידות.

הנוהג כיום

ההקפדה על נתינת זרוע לחיים וקיבה לכהנים הלכה והתמעטה, החל מתקופת התלמוד ועד ימינו בכל תפוצות ישראל. נוהג זה קיבל גושפנקה בדבריו של הטור. עדותו של המהרי"ץ מסוף המאה ה-18 בהערתו לתיאור המצב של המקילים במצווה, מלמדת כי בתימן המשיכה ההקפדה על הרמת המתנות גם בימיו:
דע כי המנהג קדמון היה בכאן להפריש מתנות אלו כסברת הרמב"ם מאריה דאתרין, ולא טוב עשה מי שהרפה מצווה זו מקהל ה' כיון שהמנהג פשוט בינינו מעולם כך
— ספר "זבח תודה" ליורה דעה, סוף סימן ס"א
על פי בדיקה שנערכה בשנת ה'תשס"ה (2005), ברוב המשחטות אשר בארץ ישראל אין כל התייחסות לנושא, ומתנות הכהונה נמכרות ככל יתר הבשר. בחלק קטן מן המשחטות קיים הסכם מכירי כהונה עם כהנים ספציפיים. הרבנות הראשית לישראל מנסה לעודד את בתי המטבחיים לבצע את הנתינה לפחות באופן זה, אך בהצלחה חלקית.

בירורים בנוהג הקיים

חכמי הדת בתקופת האחרונים לימדו זכות על שוחטים שלמעשה מונעים את נתינת המתנות, עקב הסתמכות על טענות הלכתיות שונות, ובהן טענת "המוציא מחברו עליו הראיה" (למטילים ספק בייחוסם של הכהנים). כמו כן, יש הנסמכים על כלל בהלכות השבת אבידה לפיו אין מוצא האבידה חייב להחזיר את האבידה עד שהבעלים נותן סימן מובהק שיש לו בחפץ. נוסף להצדקות ההלכתיות, יש שתלו את הנוהג הקיים בסיבות טכניות שונות - זמני מצוקה, עליות מחירים ואי עמידה על הזכות מצד כהנים.
לעומתם, המתנגדים לסברות אלו טוענים כי הפוסקים נימקו שאין צורך בכהן מיוחס אלא די בכהן מוחזק]. כמו כן, בניגוד להשבת אבידה והמוציא מחבירו, במתנות כהונה מוטלת חובה פוזיטיבית על השוחט לחזור אחר כהן ולא כמצוות השבת אבדה שרשאי מוצא המציאה לשבת בביתו ולחכות לדרישת בעל האבידה.