קרב דבלין

ההתקפה על בניין ארבעת בתי המשפט

ב-14 באפריל 1922 תפסו כ-200 ממתנגדי החוזה האנגלו־אירי בפיקודו של רורי או'קונור (Rory O'Connor) את מבנה "ארבעת בתי המשפט" בדבלין בלא שנתקלו בהתנגדות. מטרתם הייתה להצית מחדש את העימות המזוין עם הבריטים שיגרום, כך קיוו, לביטול החוזה האנגלו־אירי, יביא לאיחוד שני הפלגים של הצבא האירי הרפובליקני (המכונה על פי ראשי תיבות שמו באנגלית IRA) כנגד אויבם המשותף וסביב מטרה משותפת של הקמת הרפובליקה האירית. אולם, עבור אלו שהיו נחושים בדעתם להפוך את המדינה החופשית של אירלנד למדינה אירית בשלטון עצמי בר קיימא, היה זה מרד חד וחלק שעליהם לדכאו במו ידיהם מבלי שהבריטים יהיו שותפים לכך. בשל הלחץ שהפעילה בריטניה על הממשלה הזמנית שתפעל כנגד חיל המצב שבארבעת בתי המשפט לאחר הירצחו של פילדמרשל סר הנרי יוז וילסון על ידי מתנקשים מה-IRA ב-22 ביוני 1922 בלונדון, ובעקבות מאסרו של ג'. ג'. אוקונל, גנרל של צבא מדינת אירלנד החופשית, על ידי הכוחות שבנין ארבעת בתי המשפט החליטה הממשלה הזמנית לפעול כנגדם.
מייקל קולינס הסכים להצעה הבריטית של וינסטון צ'רצ'יל לקבל בהשאלה ארטילריה ו-200 פגזים לשימושו של הצבא הלאומי האירי. שני תותחי שדה בקוטר 84 מ"מ (המכונים תותחי 18 ליטראות, משקל הפגז) הוצבו במפגש הרחובות ויינטברן (Winetavern) ופרלמנט, מול בניין ארבעת בתי המשפט, בצדו השני של נהר הליפי. לאחר שהמתבצרים דחו את האולטימאטום סופי שהוצב בפניהם החלו התותחים בהפגזה ב-28 ביוני.
בתוך הבניין היו שנים עשר חברים מהוועד המנהל של ה-IRA, כולל ג'ו מקליווי (Joe McKelvey), המפקד העליון, רורי או'קונור, אחראי על המהנדסים, וליאם מלוז (Liam Mellows), האחראי על האספקה. חיל המצב כלל כ-180 איש שגויסו מתוך הגדוד הראשון והשני של החטיבה הראשונה של דבלין של ה-IRA, בפיקודו של פאדי אובריאן (Paddy O'Brien), חמושים בעיקר בנשק קל (רובים, חמישה תת-מקלעים מדגם תומפסון ושני מקלעים קלים מדגם לואיס) ורכב משוריין מתוצרת רולס רויס שנתפס שלל, שאותו כינו "המורד". החברים בוועד המנהל של ה-IRA היו המנהיגים הפוליטיים של חיל המצב, אך שירתו כחיילים פשוטים תחת פיקודו של ארני אומאלי (Ernie O'Malley), מפקד הדיוויזיה הדרומית השנייה של ה-IRA. המורדים ביצרו את בניין ארבעת בתי המשפטים במידת מה, כשהם מטמינים מוקשים מסביב למכלול וחוסמים את הדלתות והחלונות, אבל מפקדיהם הורו להם לנצור אש, על מנת להצטייר כצד המוסרי יותר בעימות, ולכן יכלו הכוחות של המדינה החופשית להקיף את הבניין.
לאחר שההפגזה של היום הראשון הוכחה כבלתי יעילה, סיפקו הבריטים שני תותחי 18 ליטראות נוספים והציעו גם תותחי הוביצר בקוטר 130 מ"מ (תותח של 60 ליטראות) ואפילו להפציץ את המבנה מהאוויר. קולינס דחה שתי הצעות אחרונות אלו בשל הסכנה לנפגעים רבים מקרב האזרחים. ב-29 ביוני פשטו חיילים מצבא המדינה החופשית על האגף המזרחי של בניין ארבעת בתי המשפט ושבו 33 מהמורדים, במחיר של שלושה חיילים הרוגים ו-14 פצועים. מוקדם בתחילת יום המחרת נפצע פאדי אובריאן מרסיס שרפנל וארני אומאלי נטל את הפיקוד הצבאי על בניין ארבעת בתי המשפט. בשלב זה פרצה אש בבניין ארבעת בתי המשפט עקב ההפגזה הממושכת. בנוסף, מפקד ה-IRA בדבלין, אוסקר טראינור (Oscar Traynor) הורה לחיל המצב בניין להיכנע, שכן הכוחות שבפיקודו לא היו מסוגלים להגיע על מנת לסייע להם. אומאלי נכנע והסגיר את ארבעת בתי המשפט לפאדי דאלי (Paddy Daly), מיחידת "משמר דבלין".

הלחימה ברחוב אוקונל

למרות ההצלחה של כוחות המדינה החופשית בכיבוש בניין ארבעת בתי המשפט, נמשכה הלחימה בדבלין עד ה-5 ביולי. ב-29 ביוני השתלטו יחידות חטיבת דבלין של ה-IRA בפיקודו של אוסקר טראינור על רחוב אוקונל (הרחוב המרכזי של העיר) על מנת ליצור הסחה ולהפנות את תשומת הלב של הצבא האירי מהמתקפה על בניין ארבעת בתי המשפט. לא כל היחידות של ה-IRA בבירה היו מוכנות להילחם כנגד הממשלה האירית החדשה ומספר המצטרפים היה ככל הנראה כ-500 איש ברחבי העיר. המורדים השתלטו על קבוצת הבניינים בקצה הצפון מזרחי של הרחוב. העמדה היחידה שלהם בצדו המערבי של הרחוב בבניין ימק"א הושמדה כאשר חיילי המדינה החופשית חפרו מנהרה מתחת לבניין ופוצצו אותו. קבוצת הלוחמים בפיקודו של טראינור החזיקה בקבוצת הבניינים עד שהובאה ארטילריה בחסות של רכבים משוריינים מתוצרת רולס רויס, על מנת להפגיז אותם מטווח קצר. אוסקר טראינור ורוב אנשיו נמלטו כאשר הבניינים בהם התבצרו החלו עולים באש. בין ההרוגים הרפובליקנים היה המנהיג הרפובליקני קאתל ברוגה (Cathal Brugha – נולד כצ'ארלס ברג'ס), שנשאר מאחור במלון המן (Hamman) לאחר שטראינור ורוב חיילי ה-IRA עזבו. הוא נורה בירכו כאשר עזב את הבניין הבוער לבד על מנת להתעמת עם חיילי המדינה החופשית ומת כתוצאה מאיבוד דם.
היו תקריות לחימה בודדות נוספות סביב העיר בשעה שחיילי המדינה החופשית פיזרו קבוצות של מתנגדי החוזה תומכי ה-IRA.
קאתל ברוגה היה הקורבן האחרון בקרב דבלין, שגבה משני הצדדים ששים וחמישה קורבנות בנפש ומאתיים ושמונים פצועים. בנוסף, צבא המדינה חופשית שבה כ-400 רפובליקנים. מספר הנפגעים בנפש בקרב האזרחים נאמד ביותר מ-250. המספר הגבוה של הנפגעים בין האזרחים הוא ללא ספק תוצאה של השימוש בנשק כבד, בייחוד ארטילריה, באזור עירוני מאוכלס בצפיפות.

סוף דבר

כאשר הלחימה בדבלין שככה, התבסס שלטונה של ממשלת המדינה החופשית בבירה האירית והכוחות המתנגדים להסכם התפזרו באזורי הכפר. פשיטות לאחר הלחימה הביאו למעצרם של רפובליקנים נוספים והובילו למותו של הארי בולנד (Harry Boland), פעיל בולט של מתנגדי החוזה שנורה למוות בעיירה סקריס (Skerries) שמצפון לדבלין ב-31 ביולי.
אוסקר טראינור, ארני אומאלי ולוחמים נוספים ממתנגדי החוזה שנמלטו מהקרבות בדבלין, התכנסו מחדש בבלסינגטון (Blessington), כ-30 קילומטרים דרומית מערבית לעיר. אליהם הצטרף כוח IRA שהגיע ממחוז טיפררי מאוחר מדי מכדי להשתתף בקרב בדבלין. במקום זאת פנה הכוח דרומה והשתלט על שורה של יישובים כולל אניסקורתי (Enniscorthy) וקארלאו (Carlow), אבל נטש אותם במהירות כאשר ניצבו מולו כוחות חזקים ממנו מצבא המדינה החופשית. רוב הרפובליקנים נסוגו דרומה עוד יותר אל הישות קצרת הימים הקרויה הרפובליקה של מנסטר (Munster Republic) - שהשתרעה דרומית מערבית לקו הנמתח בין לימריק לווטרפורד. גם מובלעת זו נכבשה על ידי המדינה החופשית במתקפה שנמשכה מיולי עד אוגוסט 1922.
ארבעה מבין המנהיגים הרפובליקנים שנשבו בארבעת בתי המשפט: רורי או'קנור, ליאם מלוז, ג'ו מקליווי וריצ'רד בארט (Richard Barrett) הוצאו להורג מאוחר יותר על ידי המדינה החופשית כנקמה על רצח חבר הפרלמנט שון האלס (Sean Hales) בידי המתנגדים לחוזה. שם הרחוב בו נהרג קאתל ברוגה נקרא על שמו.