אלפרדו קאזלה

ביוגרפיה

קאזלה היה בן למשפחה מוזיקלית; סבו, ידיד של ניקולו פגניני, היה צ'לן ראשון בתזמורת של תיאטרון סאן קארלו בליסבון, פורטוגל ובהמשך היה סולן בקאפלה המלכותית בטורינו. אביו של אלפרדו ושני דודיו, קארלו, צ'זארה וג'ואקינו היו כולם צ'לנים מקצועיים, שעשו להם שם במידה זו או אחרת; אמו הייתה פסנתרנית ומורתו הראשונה של אלפרדו. הוא נכנס לקונסרבטואר של פריז בשנת 1896 ללמוד פסנתר אצל לואי דיאמר וקומפוזיציה אצל גבריאל פורה. ג'ורג'ה אנסקו ומוריס ראוול היו חבריו לכיתה. בתקופת לימודיו בפריז התוודע אל דביסי, דה פאיה וסטרווינסקי ויצר קשרים גם עם בוזוני, מאהלר וריכרד שטראוס. קאזלה התרשם מאוד מדביסי אחרי ששמע את הפרלוד "אחר הצהריים של פאון" בשנת 1898, אבל בכתיבתו הוא בתקופה זו פנה בכיוון רומנטי יותר, שההשראה לו באה מריכרד שטראוס ומאהלר, ולא לאימפרסיוניזם. הסימפוניה הראשונה שלו משנת 1905 נוצרה בתקופה זו וזו גם הייתה היצירה הראשונה שניצח עליה, בביצוע הבכורה עם תזמורת מונטה קארלו, בשנת 1908. 
בשובו לאיטליה בתקופת מלחמת העולם הראשונה החל ללמד פסנתר באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. קאזלה היה אחד הפסנתרנים הווירטואוזים הנודעים ביותר בדורו באיטליה ויחד עם ארטורו בונוצ'י (צ'לו) ואלברטו פולטרוניירי (כינור) הקים ב-1930 את טריו איטאליאנו, שהופיע בהצלחה מרובה באירופה ובארצות הברית. מעמדו כפסנתרן ועבודתו עם השלישייה הניבו כמה מן הנודעות ביותר ביצירותיו, ביניהן A Notte Alta, הסונאטינה, Nove Pezzi וששת האטיודים לפסנתר אופוס 70. לשלישייה, לנגינה בסיבוב ההופעות שלה, כתב את ה"סונאטה לשלושה" ואת הקונצ'רטו המשולש. להצלחתו הגדולה ביותר זכה קאזלה בבלט "הכד" לפי סיפור של לואיג'י פיראנדלו (אחד הסיפורים המרכיבים את הסרט קאוס של האחים טביאני); עוד יצירות נודעות שלו הן "איטליה", קונצ'רטו רומאי, פרטיטה וסקרלטיאנה לפסנתר ותזמורת, הקונצ'רטי לכינור ולצ'לו, פגניניאנה והקונצ'רטו לפסנתר, כלי קשת, טימפני וכלי הקשה. במוזיקה קאמרית, שתי הסונאטות לצ'לו, הסונאטה המאוחרת, היפה במיוחד לנבל והמוזיקה לחליל ופסנתר.
ב-1923 ייסד עם גבריאלה ד'אנונציו וג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו מונציה את האגודה לקידום הפצתה של מוזיקה איטלקית מודרנית, ה"תאגיד למוזיקה חדשה".
התחדשות העניין ביצירות ויוואלדי במאה ה-20 חבה את קיומה בעיקר לקאזלה, שארגן בשנת 1939 את "שבוע ויוואלדי", אירוע שהיה מאז להיסטוריה וגם המשורר עזרא פאונד היה שותף לו. מאז נהנות יצירותיו של ויוואלדי מהצלחה אוניברסלית כמעט והופעתם של ביצועים אותנטיים לתקופה הזניקה אותו מחדש למעמד כוכב בשמי המוזיקה. ב-1947 ייסד איש העסקים הוונציאני אנטוניו פאנה את "המכון האיטלקי על שם אנטוניו ויוואלדי" והציב את המלחין מאליפיירו כמנהלו האמנותי. מטרת המכון היא קידום המוזיקה של ויוואלדי והוצאה מחדש של יצירותיו. עבודתו של קאזלה למען אבותיו הרוחניים בני הבארוק האיטלקי הציבה אותו במרכז התחייה הנאו-קלאסית במוזיקה בראשית המאה ה-20 והשפיעה במידה רבה על יצירותיו הוא.
"דור שנות ה-80'" (של המאה ה-19) generazione dell'ottanta, הכולל את אלפאנו, קאזלה, מאליפיירו, פיצטי ורספיגי - כולם מלחינים שנולדו בסביבות 1880, הדור שלאחר פוצ'יני - שהתרכזו בדרך כלל בכתיבת יצירות אינסטרומנטאליות, להבדיל מן האופרות, שפוצ'יני ואבותיו המוזיקליים התמחו בהן. בני הדור הזה היו הדמויות השליטות במוזיקה האיטלקית אחרי מות פוצ'יני ב-1924; היו להם מקבילים בספרות ובציור האיטלקים. קאזלה, שהיה נלהב במיוחד לציור, יצר אוסף נכבד של ציורים ופסלים. קאזלה היה אולי ה"בינלאומי" ביותר בהשקפה ובהשפעות סגנוניות מבני "דור שנות ה-80', בחלקו, לפחות, הודות להכשרתו המוזיקלית המוקדמת בפריז ולחוג שבו חי ופעל בהיותו שם.