google/wiki40b huggingface dataset:
אהרון הכהן מלוניל

רבי אהרון הכהן מלוניל או אהרון בן יעקב הכהן הוא ראשון פרובנסלי שפעל בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14, מחבר הספר ארחות חיים.

תולדותיו

נולד למשפחת רבנים שישבה דורות רבים בפרובנס. הרב אהרן הכהן מזכיר בספרו פעמים רבות את סבו מצד אביו, ר' דוד בר' יצחק הכהן, ופעמים מזכיר גם הלכות בשם אבי סבו, רבי יצחק הכהן, שהיה תלמיד של הראב"ד. אבותיו התגוררו ככל הנראה בנרבון, והדעות חלוקות בשאלה האם הוא עצמו היה מלוניל או מנרבון, ובהתאם לכך האם בכלל יש למקום לכינוי "מלוניל". שנות לידתו ומותו אינם ידועים, אולם יש בספרו ארחות חיים כמה רמזים על פיהם ניתן להעריך את זמן כתיבת הספר ושנות חייו. בהלכות קידושין הוא מספר על מקרה שאירע באוניון בשנת נ"ה (1295) ובשני מקומות הוא מתייחס לרבי אשר אשכנזי, הרא"ש, תוך ציון ז"ל אחרי שמו, דבר המעיד שהספר נחתם לאחר שנת 1327.  
כן מתאר הרב אהרן הכהן את היותו בין מגורשי פרובנס, במילים: "נדדתי ממעוני אל ארץ מאפליה, ארץ עיפתה וציה, היה מלוני צלמות ולא סדרים, יושבי על מדין בחדרים, ולא מורה צדק ולא תבואה, ... אבדה עצה מכהן, לא אוכל להשיב על לאו לאו ועל הן הן", כלומר הוא גורש כרב מפרובנס בשנת 1306. מזמן הגירוש הוא נדד במקומות רבים. בסוף ימיו הוא היגר לאי מיורקה בו למד אצל רבי שם טוב פלכו. הוא מזכיר אותו פעם אחת תוך ציון ז"ל אחרי שמו, כך שאנו יודעים שהוא חי אחרי פטירתו של רבי שם טוב.

ספר אורחות חיים

ספרו של הרב אהרון הכהן, אורחות חיים הוא ספר הלכה האוסף הלכות מדברי החכמים שקדמו לו במגוון נושאים. הספר יצא שנים מועטות לפני צאת הספר ארבעה טורים, אשר דחק הצידה מבחינת הקהל הרחב את כל ספרי ההלכה האחרים. עם זאת, הספר אורחות חיים נשאר ספר חשוב בעיני חכמי ההלכה. הוא צוטט על ידי הבית יוסף מאות פעמים והיווה בסיס לספר הכלבו. אצל החוקרים הספר מהווה עדות למנהגי פרובנס. הספר יצא בשני חלקים. החלק הראשון עוסק בהלכות ימי חול, שבת ומועדים, ומקביל לטור אורח חיים. החלק השני כולל הלכות במגוון נושאים המקבילים לחלקים של יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט. 
את כתבי היד של ספר אורחות חיים ניתן לחלק לשתי מהדורות: מהדורה מוקדמת של הספר שיצא לאור לפני שרבי אהרון הכהן הגיע למיורקה, ועל כן הוא אינו מכיל כל התייחסות לרב שם טוב (מהדורה זאת הייתה בסיס למהדורת הדפוס של 1752) ומהדורה מאוחרת המזכירה את הרב שם טוב (מהדורה זאת עמדה בפני רבי יוסף קארו בכתבו את הבית יוסף). החלק הראשון יצא לאור בדפוס בשנת 1752 והחלק השני הודפס בברלין בשנת 1902 על ידי משה שלזינגר, אשר החליט להתבסס על כתבי יד של המהדורה המאוחרת.
שלושה מהכרכים יצאו לאור מחדש בהוצאה מדעית בהוצאת אור עציון - 1. הלכות שבת; 2. הלכות נט"י, ציצית, ביכ"נ, תפילין, ק"ש ותפילין; 3. הלכות פסח ופירוש להגדה של פסח.
שמחה לוסטיג

שמחה לוסטיג (16 ביוני 1937 - 27 באפריל 2009) היה איש עסקים וספורטאי ישראלי.

ביוגרפיה

לוסטיג נולד בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א'. הוא היה חבר הגרעין המייסד של קיבוץ גונן ברמת הגולן מטעם תנועת הצופים. הוא שירת בגדוד 88 של הנח"ל המוצנח, תחת פיקודו של עוזי יאירי. במרץ 1957 נפצע קשה במהלך פעילות מבצעית בגבול מצרים ונותר משותק בגפיו התחתונות.
בתקופת השיקום החל לעסוק בספורט נכים. בתחום הספורט פיתח לוסטיג תחומי עניין שונים. הוא היה חבר בית הלוחם בתל אביב, השתתף באולימפיאדת הנכים בשנים 1960 ו-1964, היה אלוף ישראל בטניס שולחן לנכים, ועסק גם בנהיגה בסירות מרוץ.
בשנת 1959 נפטר אביו של לוסטיג ועסק היהלומנות המשפחתי הועבר לידיו. לצד פיתוח העסק היה לוסטיג מעורב בפעילות ציבורית בתחום היהלומנות ושימש משנה לנשיא בורסת היהלומים הישראלית וחבר נשיאות התאחדות תעשיית היהלומים הישראלית. בשנים 2003–2006 שימש בהתנדבות יו"ר מכון היהלומים בישראל ובשנת 2008 העניקה לו הבורסה תואר "יקיר תעשיית היהלומים". 
לוסטיג לקח חלק גם בפעילות ציבורית להרחבת אפשרויות התעסוקה של נכים, בין היתר בתחום היהלומנות, והיה חבר הוועד המנהל של עמותת "נגישות ישראל". לאחר מלחמת לבנון השנייה, בשנת 2006, פרסם לוסטיג בעיתונות מודעת תמיכה ברמטכ"ל דן חלוץ.
לוסטיג היה נשוי ואב לשתי בנות, בהן השדרנית דפנה לוסטיג. הובא לקבורה בכפר שמריהו, מקום מגוריו.
בן דודו של שחקן הכדורסל ארז לוסטיג.
יום המורים העולמי

יום המורים העולמי מתקיים ב-5 באוקטובר מדי שנה, מאז שנת 1994, לציון פועלם של ארגוני המורים ברחבי עולם וכהוקרה למורים עצמם. מטרת היום היא לגייס תמיכה במורים ולהבטיח כי מורים ימשיכו לספק את צורכי החינוך של דורות בעתיד.

התפתחות הרעיון

הרעיון של ציון יום המורה התפתח במקביל במדינות רבות לאורך המאה ה-20. במרבית המקרים התאריך הנבחר מסמל אירוע משמעותי הקשור לדמות או אירוע מרכזיים בעולם החינוך. זוהי גם הסיבה המרכזית לכך שיום זה מצוין במדינות שונות בתאריכים שונים. בארגנטינה נקבע יום המורה (Domingo Faustino Sarmiento) ביום אזכרתו של נשיאה השביעי של המדינה, אשר תרם רבות להתפתחות החינוך הציבורי בה. בהודו נקבע יום המורה בתאריך הולדתו של ד"ר סרבהלי רדהקרישנן, נשיאה השני של הודו.
בשנת 1994 הציע אונסק"ו את 5 באוקטובר כיום המורה הבינלאומי, לצד פרסום מסמך המלצות בנושא מעמד המורה. מסמך זה מאגד את זכויות וחובות המורים, תקנים בינלאומיים להכשרת מורים, תנאי העסקה ועוד. המסמך קרא לקובעי מדיניות לשתף מורים בהחלטות חינוכיות, רפורמות ועיצוב מערכות החינוך בכל מדינה, במטרה לקדם הוראה איכותית. המסמך והמלצותיו אומצו על ידי ארגון העבודה הבינלאומי של האו"ם (ILO) המייצג 183 מדינות ברחבי העולם, ובשנת 1997 פרסם אונסק"ו מסמך המשך השם דגש על מעמד המורה וההוראה בבתי ספר העל-יסודיים.
על פי ארגון אונסק"ו, יום המורים העולמי מבטא פעולה סמלית משמעותית לקידום המודעות, ההבנה וההערכה הקיימת לתרומה החיונית שמעלים מורים לחינוך ולהתפתחות. ארגון Education International, שהוא פדרציה עולמית של ארגוני המורים, המייצג את בעלי מקצוע ההוראה בעולם, מקדם את ציונו של יום המורים העולמי ברחבי תבל.
זליג רבינוביץ'

זליג רבינוביץ' (נולד ב-12 במאי 1966) הוא איש טלוויזיה ישראלי.

ביוגרפיה

רבינוביץ' נולד בירושלים ושרת בצה"ל בשנים 1984 -1987 בחיל הקשר.
את דרכו ברשות השידור החל רבינוביץ' בשנת 1988 כעוזר צלם ומאוחר יותר כצלם וכסגן מנהל מחלקת צלמים. פריצת דרכו התרחשה ב-11 בספטמבר 2001 כאשר במהלך ביקור פרטי בניו יורק נקלע לאירוע הטרור שהתרחש שם באותו יום. הוא היה לישראלי הראשון שתיעד את זירת אסון התאומים והעביר צילומים ודיווחים מהשטח אל מערכת החדשות. 
בשנים 2001–2003 כיהן רבינוביץ' כסגן יו"ר ועד העיתונאים, כנציג הצלמים. הישגו העיקרי היה קידום העובדים הארעיים ובעלי הדרגות הנמוכות ברשות. 
בשנת 2003 החל רבינוביץ' את דרכו כמפיק. בתחילה בחדשות המקומיות של הערוץ הראשון כמפיק בתוכנית המגזין "ראשון בכל מקום". כשנה לאחר מכן התקדם לתפקיד מפיק "יומן השבוע" בו כיהן כ-3 שנים, ומאוחר יותר כיהן כשנתיים נוספות כמפיק התוכנית "פוליטיקה". 
בתקופת כהונתו כעוזרו הבכיר של מנכ"ל רשות השידור, יוני בן מנחם מילא רבינוביץ' שורה של תפקידים מרכזיים כגון: ראש צוות ההקמה של חטיבת הניו-מדיה, ממלא מקום מנהל הטלוויזיה, אחראי הקמת ערוץ החדשות (33),  דירקטור בקרן "ידע" המשותפת לעיתונאי הרשות ולהנהלה ומרכז נושא הרפורמה ברשות. מתוקף תפקידו ניהל משימות שידורים מורכבות, בהם סיקור "מבצע עמוד ענן", חזרת גלעד שליט, משדר הבחירות לכנסת 2013, משדרי אולימפיאדת לונדון 2012, ביקור נשיא ארצות הברית ועוד. 
מינויו של רבינוביץ' עורר התנגדות רבה בעיקר בקרב אגודת העיתונאים, התנגדות שהביאה לתביעות מצדה בבית המשפט. לטענת אגודת העיתונאים מינויו של רבינוביץ' נעשה שלא כדין כיוון שהוא היה חסר תואר אקדמי וזאת בניגוד לתנאים שמציבים חוזר נציבות המדינה והתקשי"ר. למרות ההתנגדות, בית המשפט הגדיר את מינויו של רבינוביץ' כ"ידו הארוכה" והתיר אותו. 
בחודש ספטמבר 2013 זכה רבינוביץ' לתעודת הוקרה מהאגודה לזכות הציבור לדעת על פועלו למען תוכן ציוני, יהודי וערכי בשידור הציבורי.
בחודש אוקטובר 2013 מונה רבינוביץ' ליו"ר הוועדה הישראלית למדרוג.
ב- 2014 רבינוביץ' מונה לתפקיד מפיק תוכנית האקטואליה של יום שישי, "יומן", בהגשת איילה חסון.
החל מחודש פברואר 2015 מכהן רבינוביץ' כמשנה למנכ"ל תיאטרון היידישפיל.
בחודש פברואר 2017 מונה רבינוביץ' למנכ"ל תיאטרון היידישפיל.
איוואן פישר

רקע משפחתי, ילדותו ולימודיו

איוואן פישר נולד בשנת 1951 בבודפשט, כבן להורים יהודיים - שאנדור פישר ואווה לבית בושאן. גדל במשפחה בעלת זיקה למוזיקה: גם אביו, שאנדור פישר, גם אחיו הבכור אדם פישר וגם בן דודו גיורג פישר (נולד בשנת 1935) הם מנצחים.
למד מילדות נגינה בפסנתר ובכינור, מאוחר יותר נגינה בצ'לו והלחנה בקונסרבטוריון ע"ש בלה ברטוק בבודפשט. למד אחר כך ניצוח באוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה בווינה אצל הנס סווארובסקי בין השנים 1971–1974. במשך שני סמסטרים בשנת 1975 שימש כעוזר לניקולאוס הרנונקור במוצרטיאום של זלצבורג.

הקריירה הבינלאומית

למרות שכבר בגיל 23 זכה בתחרות הניצוח בפירנצה, הקריירה המקצועית שלו פרצה בצורה ממשית רק אחרי ניצחונו בתחרות הקרן רופרט בלונדון ב 1976
קיבל בהמשך הזמנות לנצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון ועל האופרה בציריך, כמו כן ניצח על מחזור יצירות של ברהמס עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
בשנת 1979 מוונה למנצח ראשי של תזמורת נורת'רן סינפוניה של אנגליה בניוקאסל, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1982.
בשנת 1983 הקים במולדתו יחד עם זולטן קוצ'יש, את תזמורת פסטיבל בודפשט אותה הוא מנהל עד היום. תוך כמה שנים היא קנתה לעצמה שם כאחת התזמורות המצוינות של הונגריה והוזמנה לסייר בעולם בפסטיבלים החשובים ובאולמות הקונצרטים הגדולים ברחבי אירופה ואמריקה. בין 1984–1989 איוואן פישר מילא גם את תפקיד המנצח הראשי של אופרת קנט עד לסגירתה.
בשנת 1990 היה מנצח אורח של התזמורת הסימפונית של סינסינטי במשך שבע שנים.
בין השנים 2000–2003 היה המנהל המוזיקלי של האופרה הלאומית של ליון.
בשנת 2006 איוואן פישר מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון.
באפריל 2007 הפך למנצח הראשי של תזמורת זו במקום ליאונרד סלטקין. בין השנים 2012 - 2018 שימש כמנצחה הראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין. 
כמנצח אורח ניצח פישר על תזמורות מן החשובות בעולם - כמו הפילהרמונית של ברלין, הפילהרמונית של מינכן, תזמורת הקונצרטחבאו, הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת קליבלנד, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורת עידן הנאורות.
בתחום האופרה, ביצועו של האופרה של ריכרד שטראוס, "אריאדה בנקסוס", בליון, זכה בפרס של הפקת השנה של אופרה בפרובינציה - מטעם "איגוד מבקרי המוזיקה הצרפתים". כמנצח אורח ניצח בהצלחה גם על מחזור אופרות של מוצרט באופרה הממלכתית של וינה, וגם על במות רבות אחרות.
בשנת 2006 ניצח לראשונה בפסטיבל גליינדבורן, בהפקה מוערכת של "קוזי פאן טוטה" מאת מוצרט.

פעילותו הענפה בבודפשט

איוואן פישר משקיע מאמצים רבים בהפצת תרבות המוזיקה הקלאסית בקרב הציבור - ניהל קונצרטים לילדים ("קונצרטים קקאו"), קונצרטי-הפתעה שבהם התוכנית אינה ידועה מראש, "קונצרטים בפורינט אחד" המלווים בהרצאות, כמו כן קונצרטים באוויר הפתוח וכו, ביצועים קונצרטנטיים של אופרות עם כמה יסודות בימתיים וכו, שמשכו עשרות אלפי צופים.
כמו כן יסד פישר כמה פסטיבלים בבירה ההונגרית - כולל פסטיבל קיץ של בודפשט הממוקד במוזיקה בארוקית ו"חגיגות מהלר" Budapest Mahlerfest. יחד עם אחייניתו של גוסטב מהלר ייסד את החברה ההונגרית ע"ש גוסטב מהלר ונתן חסותו ל"אקדמיית קודאי" באנגליה.
משה ששון

ביוגרפיה

ששון, בנם של ג'וליה ואליהו ששון (לימים דיפלומט בכיר ושר בממשלת ישראל), נולד בדמשק לאחר שאמו נסעה להוריה לצורך הלידה, והגיע לארץ ישראל בגיל שישה שבועות. למד בבית ספר אליאנס, בסמינר בית הכרם ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שבה השלים תואר ראשון בכלכלה ולימודי המזרח התיכון. התנדב לארגון "ההגנה" ושירת בש"י ובמחלקה הערבית בירושלים תחת יצחק נבון.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף למחלקה המדינית של משרד החוץ, נטל חלק בשיחות עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן שניהל אביו, ועבד במחלקת המזרח התיכון. בסוף 1952 מונה למזכיר השני בנציגות ישראל ביוון, תפקיד בו כיהן עד יוני 1955. לאחר מכן שירת במוסדות האו"ם בז'נבה, ובשנים 1958-1959 היה המנהל בפועל של מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ. בשנים 1960 עד 1966 שירת כציר דיפלומטי באנקרה שבטורקיה. 
באוגוסט 1966 מונה למנהל מחלקת שביתות הנשק במשרד החוץ, ולאחר מלחמת ששת הימים מונה על ידי ראש הממשלה לוי אשכול לשמש כנציגו האישי בגופים השונים המטפלים בענייני השטחים ושימש נציגו לשיחות עם מנהיגים פלסטינים. בדצמבר 1969 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ והממונה על מערך המזרח התיכון במשרד. בשנים 1973-1976 שירת כשגריר ישראל באיטליה ובוותיקן. באפריל 1977 סיים את תפקידו ברומא ופורסם שהוא ימונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ האחראי על ההסדר עם מדינות ערב. באוגוסט 1977 הוא מונה למנהל המרכז למחקר ותכנון של משרד החוץ. בדצמבר 1977 מונה ליועץ לשר החוץ לעניינים מיוחדים, וטיפל בשיחות עם מצרים, במקביל לניהול המרכז למחקר ותכנון. 
במאי 1981 החל לכהן כשגריר ישראל במצרים, שירת בתפקיד זה במשך שבע שנים. במהלך כהונתו התמודד עם תגובת מצרים לאחר תקיפת ישראל את הכור הגרעיני בעיראק, עם ההתנקשות בנשיא מצרים, אנואר סאדאת, במהלכה היה נוכח ששון ביציע הכבוד בעת המצעד הצבאי, ששון חולץ על ידי מאבטחיו הישראלים, הוכנס לרכב שהוסרו ממנו סימני הזיהוי הישראליים ונמלט מהמקום, השלמת פינוי סיני, מלחמת לבנון, הפיגוע בראס בורקה ופרוץ האינתיפאדה הראשונה. לאחר פרישתו היה לנשיא התאחדות עולי סוריה בישראל.
בשנת 1988 נמנה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
היה נשוי לטובה לבית סוקולוב (משנת 1949) ואב לשניים. בתו, אורנה ששון-טמיר, היא עורכת דין, בנו ראובן נהרג בתאונת דרכים.
שלום פוסטולסקי

שלום פּוֹסטוֹלסקי (24 בפברואר 1893 – 2 באוקטובר 1949) היה ממלחיני התנועה הקיבוצית, חלוץ וכותב עברי.

ביוגרפיה

פוסטולסקי נולד בשנת 1893 בשדליץ שבפולין הרוסית, בנם של גליקה ואייזיק פוסטולסקי, מחסידי גור. כילד עברה המשפחה להתגורר באחוזתו הכפרית של סבו מצד אביו בסביבות ורשה, ולאחר מכן עברה לראדזמין. הוא קיבל חינוך תורני קפדני, ולצד זאת פיתח חיבה לחקלאות ולמוזיקה. כשבגר נסע לוורשה, בניגוד לדעת אביו, כדי ללמוד מוזיקה ופיתוח קול בקונסרבטוריון. במקביל התפרנס מכתיבת טורים ונובלות בעיתונות היומית היידית. הצטרף לתנועת החלוץ, וב-1920, עוד בטרם סיים את לימודיו, עלה לארץ ישראל.
בארץ עסק בחקלאות והתיישבות ביישובים רבים, בהם עטרות, מנחמיה, מגדל (עם גדוד העבודה) ולבסוף נמנה עם מייסדי עין חרוד והתיישב בו. במקביל הלחין מנגינות שונות, תחילה לשירי ילדים ובהמשך למבוגרים. זכה להכרה לאחר שהלחין את השיר "שיבולים פנימה" של לוי בן אמיתי. פרופ' שלמה רוזובסקי, מחשובי המוזיקאים בארץ, החל להתעניין בו ועודד אותו להמשיך בכתיבת לחניו, ועם השנים זכה פוסטולסקי לפופולריות גוברת. ב-1933 השתלם במוזיקה אצל אריך ולטר שטרנברג בתל אביב במשך שנתיים. זמן קצר לאחר שחזר לקיבוץ עין חרוד, עבר להתגורר במושב בית יצחק.
בין השאר הלחין את השיר "עבדים היינו", בלחן שמושר בהגדה של פסח, ואת "עומר עומר תבואה חדשה", לחג העומר. שירים ומנגינות שלו הודפסו על גלויות קרן קיימת לישראל, בחוברות המרכז לתרבות של הסתדרות העובדים ועוד, אך פוסטולסקי לא איגד אותם במהלך חייו לקובץ אחד. חלק משיריו עובדו עבור מקהלות ותזמורות בארץ. משיריו הידועים: "קומה אחא", "אלף לילה ועוד לילה", "בחשאי ספינה גוששת" ו"שאי תודה אדמת מולדת".
ב-1934 נישא לאלישבע בת אלברט לוי, ונולדה להם בת אחת, גילה צאלים. לאחר שנים רבות של עבודת השדה, חלה במחלה ממארת, ונפטר בבית יצחק ב-1949, בגיל 56.
אלמנתו נפטרה ב-2003.
ארכיונו, ובו יצירות, טיוטות ומכתבים, שמור במרכז המוזיקה של הספרייה הלאומית.
המכביה השתים-עשרה

כדורסל

-   ארצות הברית רובי ויינגרד

שחייה

תחרויות השחייה של המכביה נערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב
חוקי אשנונה

חוקי אשנונה הם קובץ חוקים שנוסחו בין המאות ה-20 וה-19 לפנה"ס]. הקובץ התגלה בחפירות בעיראק בשני העתקים נפרדים הכתובים על לוחות חרס בכתב יתדות. הלוחות נמצאו על ידי הארכאולוג העיראקי טהא באקר בשנים 1945 ו-1947 בשדופום (תל רחמל) – אחת מערי הממלכה של אשנונה, צפונית לבגדד בעיראק של ימינו, קודם שנכבשה בידי חמורבי.
חוקים אלה הם מהקדומים ביותר שנמצאו בעולם התרבות השמית. ההבדל בין חוקים אלה לחוקי חמורבי תורם להבנת ההתפתחות של החוקים בעולם הקדום של מסופוטמיה. אשנונה הפכה לממלכה חשובה מבחינה פוליטית לאחר נפילת השושלת השלישית של אור.

החוקים

החוקים מצביעים על ריבוד חברתי (חברה מעמדית). החוקים הראשונים קובעים מחירים מקסימליים למצרכי מזון, לשכר הפועלים החקלאיים ולשירותי תחבורה. קיים דמיון בין חוקי אשנונה לחוק העברי בחוקים שבין אדם לחברו. למשל, בחוק אשנונה (סעיף 53) כתוב: "שור כי יגח שור אחר והמיתו, שני בעלי השוורים יחצו את כסף השור החי וגם את כסף השור המת". בדומה למה שכתוב בספר שמות בתורה: "וְכִי-יִגֹּף שׁוֹר-אִישׁ אֶת-שׁוֹר רֵעֵהוּ וָמֵת, וּמָכְרוּ אֶת-הַשּׁוֹר הַחַי וְחָצוּ אֶת-כַּסְפּוֹ וְגַם אֶת-הַמֵּת יֶחֱצוּן" (כ"א, לה).
לפי חוקים אלה, כמו אצל עמים אחרים בעולם השמי, נישואין נכנסו לתוקף כאשר החתן או אביו הביאו מוהר, אשר ניתן במצרכי מזון או במזומן. כמו במשפט העברי, רק הבעל הורשה לגרש את אשתו, אבל בניגוד למשפט העברי, אם לזוג יש ילדים, הבעל מאבד את כל רכושו. העבד בחוקי אשנונה לא הורשה לעזוב את העיר ללא רשות בעליו. אזרח אשר נתן מקלט לעבד צפוי היה לעמוד לדין בגין גניבה. לעומת זאת, חוקי המשפט העברי אינם אוסרים על כך (שמות כ"א, א-יא), אדרבה, חל איסור להסגיר את העבד לבעליו, ויש חובה לדאוג לו.
דוגמה לקנס כספי בחוקי אשנונה:
חוקי אשנונה, סעיף 42:
אם אדם ישך באפו של אדם אחר ובִתְקוֹ, הוא ישלם מנה אחת (60 שקל) כסף. אם בעינו – מנה אחת (60 שקל) כסף. אם שן – חצי מנה (30 שקל); אם אוזן – חצי מנה (30 שקל); סטירת לחי – ישלם עשרה שקל כסף.
בחוקי חמורבי בחלק מהמקרים העונש לעובר העבירה היה להיענש באותו מעשה שהוא עשה (מידה כנגד מידה), וזאת בדומה ללשון המופיעה בתורה "עין תחת עין":
וְכִי-יִנָּצוּ אֲנָשִׁים, וְנָגְפוּ אִשָּׁה הָרָה וְיָצְאוּ יְלָדֶיהָ, וְלֹא יִהְיֶה אָסוֹן--עָנוֹשׁ יֵעָנֵשׁ, כַּאֲשֶׁר יָשִׁית עָלָיו בַּעַל הָאִשָּׁה, וְנָתַן, בִּפְלִלִים. וְאִם-אָסוֹן יִהְיֶה--וְנָתַתָּה נֶפֶשׁ תַּחַת נָפֶשׁ. עַיִן תַּחַת עַיִן, שֵׁן תַּחַת שֵׁן, יָד תַּחַת יָד, רֶגֶל תַּחַת רָגֶל. כְּוִיָּה תַּחַת כְּוִיָּה, פֶּצַע תַּחַת פָּצַע, חַבּוּרָה תַּחַת חַבּוּרָה.
— שמות כ"א, כב-כה
בתורה שבעל פה מפורשת כוונת התורה בדבריה "עין תחת עין" כדרישה לתשלום פיצויים, וזאת בדומה לחוקי אשנונה.
נויה גאלרי ניו יורק

היסטוריה

המוזיאון הוקם בשל אוספיהם של שני חברים: סוחר האמנות ומארגן התערוכות סרג' סברסקי, והיזם, הפילנתרופ ואספן האמנות רונלד לאודר. השניים היו אספנים של אמנות ויצירות עיצוב גרמניים ואוסטריים של המאה העשרים. הם נפגשו ב -1967, עת שסברסקי פתח את גלריה סרג' סברסקי בשדרת מדיסון 987 אשר צברה מוניטין בהיותה הגלריה המובילה לאמנות האקספרסיוניסטית האוסטרית והגרמנית.
כאשר סברסקי נפטר בשנת 1996, החליט לאודר להקים את "הנויה גאלרי ניו יורק".

האוסף

האוסף של נויה גלרי מחולק לשני חלקים:
בקומה השנייה של המוזיאון מוצגות יצירות אמנות ואמנות דקורטיבית מאוסטריה מראשית המאה העשרים, ובהן ציורים של גוסטב קלימט, אוסקר קוקושקה ואגון שילה וחפצים דקורטיביים של אומני וינר ורקסטאט.
בקומה השלישית מוצגות עבודות גרמניות שונות מאותה תקופה, כולל תנועות אמנות כגון "Bla Reiter" ("הפרש הכחול"), " Die Brücke" ("הגשר") ואומני הבאוהאוס, ובהם יצירות של וסילי קנדינסקי, פאול קלה, ארנסט לודוויג קירשנר, ליונל פיינינגר, אוטו דיקס וג'ורג' גרוס.
בשנת 2006, לאודר רכש את הציור של קלימט "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר" (מעשה ידי גוסטב קלימט) ממריה אלטמן עבור הנויה גאלרי. מחיר הרכישה היה גבוה משיא הרכישה האחרונה שבארצות הברית - יותר מ-104.2 מיליון דולר ששולם עבור יצירתו של פיקאסו משנת 1905 "נער עם מקטרת". בעיתונות דווח כי לאודר רכש את התמונה במחיר הגבוה מ-135 מיליון דולר, היינו מדובר בציור היקר ביותר שנמכר אי פעם. היצירה מוצגת במוזיאון מאז יולי 2006.
פלוראנס ארטו

פלוראנס מוניק ארטו (בצרפתית: Florence Arthaud,‏ אוקטובר 1957 בולון-ביאנקור - 9 במרץ 2015) הייתה שייטת צרפתיה.

ביוגרפיה

פלוראנס ארטו נולדה בבולון-ביאנקור, מחוז רמות הסן כבתו של ז'אק ארטו, מנהל ההוצאה לאור ארטו. סבה היה מייסד ההוצאה לאור ואביה פיתח אותה.
בגיל 17 היא נפגעה בתאונת דרכים קשה ולקתה בשיתוק. הייתה מאושפזת למשך חצי שנה ושיקומה לקח שנתיים.
בשנת 1978 בגיל 21 היא השתתפה לראשונה בשיט במסלול "דרך הרום" מסן-מלו לפואנט-א-פיטר בגוואדלופ. יכולתה הפיזית הפתיעה והיא והגיעה ליעד במקום ה-11, מה שהביא לה את הכינוי "הארוסה הקטנה של האטלנטי".
בסוץ שנות ה-1980 ארטו שיכנעה איש עסקים בתחום הנדל"ן בשם כריסטיאן גארל, לממן לה את בניית טרימרן, שכונה "פייר Iלה פרמייה" (פייר הראשון). על לכי שייט גדול זה השיגה פלוראנס ארטו בשנת 1990 שיא עולמי במהירות בחצייה לבד של צפון האוקיינוס האטלנטי במסלול "דרך הרום". השיא הקודם היה ארוך ביומיים. בדרך נשארה ברגע מסוים ללא הנווט האוטומטי וללא הרדיו שהתקלקלו. בנוסף התמודדה עם בעיות בריאות - איבדה דם בעקבות הפלה טבעית ולבשה צווארון בגלל בקע חולייתי בעמוד השדרה הצווארי. 
בשנת 1992 משבר בועת הנדל"ן פגע בספונסור שלה והספורטאית לא הצליחה להצטייד בטרימר גדול חדש, כפי שרצתה, לקראת שיט מסביב לעולם. נאלצה למשך 5 שנים להסתפק בחציות טרנסאטלנטיות על כלי שיט פחות חזקים ופחות מרשימים מ"פייר I". בשנת 2007 חצתה את האוקיינוס האטלנטי בתחרות Transat ע"ש ז'אק ואבר, על ספינת Class 40 בחברת לוק פופון, אך השניים הגיעו רק במקום ה-11.
בשנת 1997 יחד עם ברונו פרון (Bruno Peyron) זכתה בשיט ב"טרנספסיפיק" (חציית האוקיינוס השקט)
בשנת 2006 השתתפה בשיט נשים למען השלום במסלול "דרכה של אליסה" בין לבנון לתוניסיה דרך יוון, איטליה, צרפת, מונקו וספרד.ב-2014 השתתפה בשיט GrindStop במסגרת מחאה שאורגנה על ידי קבוצת Sea Shepherd נגד ציד לוויתנים באיי פרו
מקשר זוגי עם השייט המקצוען לואיק לנגואה נולדה לה ב-1994 בת, מארי.
שש הפריגטות הראשונות של צי ארצות הברית

שש הפריגטות הראשונות של הצי האמריקני הן אוניות המלחמה הראשונות שנבנו עבור צי ארצות הברית לאחר הכרזת עצמאותה (1776). הן תופסות מקום מיוחד במורשת הלאומית האמריקנית, משום שלא השתייכו קודם לצי הקונטיננטלי, אלא היו אוניות המלחמה "האמיתיות" הראשונות של המדינה הצעירה.

רקע היסטורי

בעשור האחרון של המאה ה-18 החלו אוניות הסוחר האמריקניות סובלות מהתקפותיהם של פריבטירים צרפתיים ושודדי ים בֶּרְבֶּרִים שפעלו מצפון אפריקה. בעיה זו לא התעוררה כל עוד נהנו המושבות מהגנתה של האימפריה הבריטית. אך לאחר מלחמת העצמאות האמריקנית חשו רבות מן המעצמות הזרות כי הן יכולות להתנכל לאוניות אמריקניות ללא כל חשש לתגובה. יתרה מכך, משעה שפרצה המהפכה הצרפתית, החלה גם בריטניה להטריד את אוניות הסוחר האמריקניות שסחרו עם צרפת אויבתה וזאת אף על פי שארצות הברית שמרה על נייטרליות במאבק בין השתיים. במהלך עשור שנים זה נתפסו גם אחת-עשרה אוניות על ידי הפירטים הברברים, והממשל האמריקני הצעיר היה חסר אונים. על רקע זה החלו חושבים בארצות הברית להקים מחדש את הצי המלחמתי, שפורק לאחר מלחמת העצמאות בשל הקושי לממן את אחזקתו. 
ב-27 במרץ 1794 אישר הקונגרס את חוק ההתחמשות הימית (Naval Act), המורה על בנייתן של שש פריגטות. במרץ 1796, בעוד המלאכה מתקדמת לאיטה, הושג הסכם שלום בין ארצות הברית לשליט אלג'יר. בהתאם לסעיף 9 של החוק, שקבע מפורשות כי הבנייה תופסק אם ייכון שלום, נעצרה העבודה. לאחר ויכוח לוהט הסכים הקונגרס לממן את בנייתן של שלוש אוניות בלבד, שהעבודה עליהן כמעט ונשלמה. הבנייה של שלוש האוניות האחרות חודשה בסופו של דבר בעקבות התחזיות להתלקחות מלחמה עם צרפת.
ג'ון קיטס

חייו

קיטס נולד בכפר ליד לונדון. אביו, שהיה בעל אורוות, נהרג בשנת 1803 בתאונה. אמו נישאה זמן קצר אחרי כן, אך עזבה את בעלה ועברה לגור עם סבתו של קיטס. האם נפטרה ממחלת השחפת ב-1810. קיטס ואחיו נשלחו על ידי סבתם לאפוטרופוסים שדאגו להמשך חינוכם. קיטס נשלח ללמוד רפואה, הוא התמיד בכך עד 1814 ואחר כך החליט להתמסר לעולם הספרות אליו נמשך מילדות.
קיטס התוודע ליוצרים מובילים של תקופתו, בהם לי האנט והמשורר פרסי ביש שלי. בשנת 1816 לי האנט עזר לו לפרסם את שירו הראשון בכתב-עת שערך. שנה מאוחר יותר, פרסם קיטס כשלושים שירים בקובץ שנקרא "שירים", הקובץ קיבל ביקורות פושרות.
קיטס התחיל לטפל באחיו הצעיר טום, שהיה חולה בשחפת. באותה תקופה כתב את שירו "אנדימיון" (Endymion). אחיו מת ב-1818, וסימני מחלת השחפת התגלו גם בג'ון. הוא עבר לגור בלונדון עם חברו, ושם התאהב בבחורה בשם פאני ברון  שהתגוררה עם אמה בבית חברו. בתקופה זו בקיץ 1819 כתב כמה מהטובים בשיריו: "אודה לפסיכה" (Ode to Psyche), "אודה לכד יווני" (Ode on a Grecian Urn) ו"אודה לזמיר" (Ode to a Nightingale). שקוע באהבה ובשירה, הוא התיש את עצמו.
ב-1820 פרסם את קובץ שיריו השני, הפעם זכה לביקורות משבחות. עקב מחלתו נצטווה על ידי רופאיו להתרחק מהחורף האנגלי, והוא עבר להתגורר באיטליה. בתחילה חי בנפולי ואחר כך ברומא. בריאותו השתפרה מעט אך אחרי זמן קצר חלה הדרדרות במצבו. הוא מת ברומא בגיל 25 ממחלת השחפת, ונקבר בבית העלמין הפרוטסטנטי של רומא. בחודשים האחרונים לחייו טיפל בו ידידו, הצייר ג'וזף סוורן, שנקבר לצידו של קיטס.
לאחר מותו, נחשב קיטס כאחד מגדולי המשוררים של התקופה הרומנטית, למרות שבחייו זכה לביקורות מעורבות. הוא היווה מקור השראה לרבים מהאומנים שבאו אחריו, ביניהם המשורר אלפרד טניסון והאומנים הקדם רפאלים.
שירתו של קיטס עוסקת ביופי, אידיאלים והשוואה בין שלמות האידיאלים למימושם במציאות. הוא הרבה לעסוק בנושאים מתוך המיתולוגיה היוונית, וכן ביופי הטבע והאומנות. כתיבתו מתאפיינת באהבה שופעת חיים לשפה, ליצירי הדמיון וליופי, אבל גם מהולה במלנכוליה.