google/wiki40b huggingface dataset:
שחק אותה, סם

תקציר עלילה

אלן פליקס (בגילומו של אלן), הוא מבקר קולנוע יהודי נוירוטי, אשר אך זה יצא מגירושים לא נעימים. שני ידידיו, לינדה (אותה משחקת דיאן קיטון) ודיק (אותו משחק טוני רוברטס), מנסים לשכנע אותו לצאת שוב לפגישות עם נשים. הוא מסכים, ומסתבר כי הוא מקבל עצות ביחסיו עם נשים מדמותו של המפרי בוגרט. 
כאשר העלילה מתקדמת, מסתבר כי ביחסיו עם נשים שומר פליקס על חזות כוזבת. הוא מנסה להיראות סקסי ומתוחכם, אך כל מאמציו כושלים כאשר לרוב, ברגע האמת, מתגלה אופיו הנוירוטי וחסר הביטחון. 
עם התקדמות הסרט מסתבר כי הניצוץ קיים בין פליקס ובין לינדה, הנשואה לדיק. כמו דמותו של בוגרט בסרט "קזבלנקה", פליקס נקרע בין אהבתו ללינדה ובין רגשי המחויבות שהוא חש כלפי דיק. 
סיומו של הסרט הוא פרודיה על סופו המפורסם של הסרט "קזבלנקה", כולל לבישת מעילי הגשם הארוכים, המטוס והערפל. הדיאלוג השנון בא לחקות את הדיאלוג של הסרט המקורי, שכבר הפך למיתוס הוליוודי.

שם הסרט

שמו של הסרט במקור היה "נגן זאת שוב, סאם" והוא מחווה למשפט "נגן זאת, סאם" מתוך הסרט "קזבלנקה". בסרט "קזבלנקה" סאם (דולי וילסון), הפסנתרן בבר של ריק (המפרי בוגרט), מתבקש תחילה על ידי אילזה (אינגריד ברגמן) לנגן את שירו "בחלוף הזמן" (As time goes by) ("נגן זאת פעם אחת סאם, לזכר הימים שחלפו"). סאם משקר כי אינו זוכר את השיר, וריק אומר "נגן זאת, סאם". לאחר מכן מבקש ממנו ריק לנגן במילים "ניגנת בשבילה, נגן זאת בשבילי". השורה המפורשת "Play it again, Sam" אינה נאמרת על ידי ריק או אילזה.
השם העברי לסרט "שחק אותה סם" הוא טעות תרגום שנבעה כנראה מהעובדה שהמילה האנגלית לנגן (Play) זהה למילה לשחק.
יפת בן עלי הלוי

חייו

החכם יפת בן עלי נולד לעלי הלוי בן אלחסן בבצרה שבעיראק של ימינו. בצעירותו הוא עלה לירושלים והצטרף לאבלי ציון בעיר.

פירושו לתנ"ך

גישתו של יפת הייתה לבאר את המקרא כפשוטו והתנגד לכל פירוש דרשני. כתביו השפיעו גם על יהודים רבניים כמו רד"ק ואבן עזרא שהרבו להשתמש בפירושיו והעריכו אותם; א"ע ציטט את יפת ארבעים ושתיים פעמים בפירושו לתרי עשר. 
ישנה טענה שנפוצה בקרב כמה חוגים קראיים לפיה אבן-עזרא, הידוע בעוינותו לקראי בן זוטא, היה תלמידו של יפת בן עלי, וראייה לכך שאבן-עזרא מביא פעמים סתם את דעתו על המקרא מבלי לטעון כנגדו ואף הביא פעמים פירוש יפת, למרות שחז"ל כבר פירשו כך לפניו. החכם הקראי אליהו בשייצי שחי באזור המאה ה-15 כתב בספרו "אדרת אליהו" (סוף פרק ששי): "מה שקיבלנו מאבותינו שהחכם רבינו יפת היה רבו של אבן עזרא". אולם, הרב כשר טען בספרו "תורה שלמה" שדברי יפת המובאים בפירוש אבן עזרא הם תוספות קראיות וזיופים, כיוון שאבן-עזרא יצא בהקדמתו כנגד דרך הקראים.

פסקיו

מלבד פירוש לתנ"ך חיבר יפת גם ספר מצוות. הוא הכשיר נשים להיות עדות לפי שהפסוק "על פי שניים עדים" אמנם נכתב בלשון זכר אך כל מצוות התורה ניתנו בלשון זכר ולשון זה כולל אף נקבות. הוא אסר תשמיש המיטה בשבת, וראה חשיבות בהקפדה על המצוות, במיוחד בירושלים. לטענתו, אב שאינו מלמד את בנו תורה - אין הבן חייב לכבדו.]
הלכת השנים האבודות

הלכת השנים האבודות (ידועה גם כהלכת אטינגר) נפסקה בבית המשפט העליון בשנת 2004. על פיה זכאי עיזבונו של אדם שנהרג עקב עוולה נזיקית לפיצוי עבור אובדן ההשתכרות של המנוח בשנות העבודה שאבדו לו עקב מותו.

רקע

דיני הפיצויים בישראל מבוססים על העיקרון היסודי של הערכת הפיצויים הנדרשים לשיקומו של הניזוק למצבו הקודם, עד כמה שהדבר ניתן להיעשות בתשלום כסף, כאשר צרכיו של הניזוק ולא יכולתו של המזיק הם העומדים ביסוד הערכת הנזק.

המצב לפני הלכת אטינגר

בעבר קבע בית המשפט העליון, כי אין לפסוק פיצוי, לא לנפגע ולא לעיזבונו, עבור ה"שנים האבודות", היינו השנים שבהן היה הנפגע עשוי לעבוד ולהשתכר לולא התאונה שקיצרה את חיי עבודתו, היות שאין לראות בהפסד רווחים בשנים האבודות נזק של הנפגע. קביעה זו גרמה למצבים אבסורדיים, בהם אדם שנפטר בעקבות תאונה קיבל פיצויים נמוכים בהשוואה לאדם שרק נפצע. בתי המשפט התבטאו לא אחת באומרם כי "זול יותר להרוג מאשר לפצוע".

הלכת אטינגר

ההלכה המשפטית שונתה בפסק הדין שניתן בבית המשפט העליון ב-15 במרץ 2004 בעניין עיזבון אטינגר בו נדונה שאלת הזכאות לפיצויים בשל נזקי השנים האבודות במקרהו של קטין בן 12 שנים אשר נפל לבור ונהרג בשל רשלנות המזיק. עזבונו של המנוח ויורשיו הגישו תביעה לפיצויים בגין נזקי הגוף שנגרמו למנוח בתאונה לבית המשפט המחוזי, וביקשו בין היתר לפסוק להם פיצויים בגין הפסד ההשתכרות שנגרם למנוח בשנים האבודות.
בית המשפט המחוזי דחה את בקשתם לקבל פיצוי בגין השנים האבודות, אך הערעור לבית המשפט העליון התקבל ובפסק הדין נקבע כי יש להכיר בקיומו של ראש נזק של אובדן יכולת השתכרותו של הניזוק בשנים האבודות שבהן קוצרו חייו (בהתאם לתוחלת החיים. זאת גם בתביעה המוגשת על ידי עיזבונו של ניזוק שנפטר, ולזכות את העיזבון בפיצוי גם בגין אובדן השתכרותו של המנוח במהלך השנים האבודות.
בעצם פסק הדין הנ"ל הכיר בזכותו של העיזבון להחזיר את המצב לקדמותו, וזאת באמצעות פיצוי כספי בגין אובדן השתכרות בשנים האבודות היות שלולא פטירתו של הניזוק הוא היה יכול להמשיך ולהפיק הכנסה מעבודתו ואף לייצר חסכונות ופנסיה, ובכך יכול לתמוך בבני משפחתו ולכלכל אותם עד גיל הפרישה. הלכת אטינגר גרמה למהפך בפסיקות בתי המשפט, אשר הגדילו את הפיצויים שנפסקו לעיזבונות של קטינים שמצאו את מותם בטרם עת.

פסק דין בינה מזרחי

פסק דין בינה מזרחי (פסק דין ביטוח זהב) הרחיב את היקף תחולתה של הלכת השנים האבודות. השאלה המשפטית הייתה, האם פנסיה נחשבת "כושר השתכרות" לעניין חישוב הפיצוי לניזוק בתאונת דרכים. הסוגיה נידונה בשתי ערכאות, בשתיהן פסק בית המשפט כי גם פנסיה היא בבחינת "כושר השתכרות" לעניין חישוב הפיצוי לניזוק בתאונת דרכים.

עובדות המקרה וגדר המחלוקת

בינה מזרחי הייתה אישה בת 68. ביום 3 באוקטובר 2005 נהגה מזרחי ברכב המבוטח על ידי "ביטוח זהב" של חברת AIG בע"מ, נפגעה בתאונת דרכים, ועקב כך נפטרה לאחר 17 יום. היא הותירה שני ילדים בוגרים. בעת פטירתה לא עסקה מזרחי במשלח יד כלשהו, אך קבלה פנסיה חודשית מקרן פנסיה.
ילדיה של מזרחי תבעו בשם העיזבון, וטענו כי הפנסיה החודשית שקבלה אמם היא בת פיצוי בדומה למשכורת חודשית. מנגד טענה חברת AIG כי ההלכה הקיימת רואה כנזק בר פיצוי רק שכר של אדם עובד.

תקדימים משפטיים

בשנת 2007 ניתנו שתי החלטות בבית משפט מחוזי, אשר הביעו נכונות עקרונית להכיר בזכות לפיצוי גם בגין אובדן הפנסיה, אך פסקי דין אלו עסקו בעיקרם בתביעת פיצוי בה המנוח עבד בעת פטירתו. באותה שנה שתי פסיקות נוספות של בית משפט השלום פסקו פיצויים בגין אובדן פנסיה, אך פסיקות אלו לא נידונו בבית משפט מחוזי, ולא הפכו לתקדים.
הלל זלטופולסקי

תולדות חייו ופעילותו

זלטופולסקי נולד בי"ב בתמוז תרכ"ח לשפרה לבית סנדומירסקי ולחיים שלמה זלמן זלטופולסקי ביקטרינוסלב שבאוקראינה. 
משפחתו הייתה בעלת אמצעים. גדל והתחנך על ברכי חסידות חב"ד בקרמנצ'וג, אוקראינה. התעניין והשתלם גם בלימודי חול ובהנהלת חשבונות.
עם נישואיו לפייגה בת אהרן מירקין ופסיה לבית מזא"ה, עבר להתגורר בקייב, שם הצטרף לעסקי חותנו, שהיה אחד מגדולי הסוחרים בענף הסוכר באזור. זלטופולסקי הרחיב את עסקיו והפך לגדול סוחרי הסוכר ברוסיה, מה שאיפשר לו לתרום ולהשקיע בענייני ציבור יהודיים רבים בהם התעניין.
זלטופולסקי היה פעיל מאוד בתחומי התרבות העברית ותמך בעיתונות העברית ("השילוח" ו"העם") ובהוצאות הספרים העבריות. הוא היה אחד מהפעילים הנמרצים של אגודת חובבי שפת עבר. פעיל ציוני נלהב בתנועה הציונית של הרצל, גם אם התנגד חריפות לתוכנית אוגנדה שהוצעה בקונגרס השישי, 1903. בהיותו איש עסקים ובקי בהנהלת חשבונות שימש כמזכירו האישי של נציג ההסתדרות הציונית באזור, מקס עמנואל מנדלשטם, ובסופו של דבר ניהל את המרכז הפיננסי של ציוני רוסיה. (1897 – 1905)
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר במוסקבה, וביתו היה בית ועד לפעילות עברית וציונית. טיפח ותרם להקמת מוסדות חינוך, ועבודתו היא זו שהפכה את "אגודת חובבי שפת עבר" למפעל "תרבות" הגדול, עם רשת ענפה של מוסדות חינוך, של בתי-ספר יסודיים, תיכוניים וגבוהים, בתי מדרש למורים וגננות, ישיבות, אשר התנהלו כולם כרובם בשפה העברית. זלטופולסקי תמך בכל מפעל תרבות עברי באשר הוא. בין המוסדות שמונה דוד תדהר ניתן למנות את "הבימה", הגימנסיה העברית "הרצליה", בית הספר הגבוה לאמנות "בצלאל", ועוד.
בתום המלחמה עבר בשנת 1919 להתגורר עם משפחתו בפריז, המשיך בפעילותו הציבורית, והיה ממייסדי קרן היסוד. זלטופולסקי פרסם רשימות פובליציסטיות ופיליטונים משלהי שנות התשעים, ב"המליץ" וב"הצפירה", ואחר כך בעיקר ב"העולם", שקצתם נקבצו לכתבי הלל זלטופולסקי.
הלל זלטופולסקי נרצח בפריז בי"ב בכסלו תרצ"ג על ידי אחד העובדים הבכירים שלו לשעבר, שניהל את אחד מבתי החרושת שהיו בבעלותו של זלטופולסקי, אך נסגר עקב קשיים כספיים. היורה התאבד מיד לאחר הרצח. זלטופולסקי הותיר אחריו בן, משה, ובת, שושנה פרסיץ, מייסדת הוצאת הספרים "אמנות" וחברת הכנסת הראשונה עד השלישית. פרסיץ העלתה את עצמות אביה לארץ ישראל, והן נקברו בהר הזיתים.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.
וס סטודי

ביוגרפיה

סטודי נולד במחוז צ'רוקי שבאוקלהומה למגי ואנדי סטודי, למד בבית ספר חקלאי ולמד לדבר רק בשפת הצ'רוקי עד אשר סיים את לימודיו.
סטודי שירת במשך 18 חודשים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם, לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד סטודי בקולג' בטולסה.
סטודי התפרסם כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-90 עם הופעות בתור אינדיאני בסרטים "רוקד עם זאבים של קווין קוסטנר ו"המוהיקני האחרון" בו הופיע בתור צ'יף, מנהיג שבט מקומי בשם מגוואה.
תפקידו המוערך ביותר של סטודי היה בסרט "ג'רונימו", בו גילם את דמותו הביוגרפית של מנהיג לוחמי אפאצ'י ג'רונימו.
גילום דמותם של מנהיגי שבטים אינדיאנים הובילו את סטודי להשתתף בשני שוברי קופות: "היט" בו גילם בלש ו"סטריט פייטר" המבוסס על סדרת משחקי הווידאו הפופולריים "סטריט פייטר", בו הופיע בדמותו של סאגט בעל הרטייה.
לאחר מכן שיחק סטודי בתפקיד ראשי בסרט האימה "שוכני המצולות" ובקומדיית האקשן "אנשי המסתורין" בו התפרסם כגיבור העל המוערך, ספינקס.
ב-2005 הופיע סטודי בדרמה הרומנטית של טרנס מאליק "העולם החדש" בסרט גילם סטודי את ראש שבט פאוואטאן. בשנת 2006 גילם את דמותו של שרון במערבון "מלאכים נופלים" לצד ליאם ניסן ופירס ברוסנן. 
בשנת 2009 לוהק סטודי לסרטו זוכה שלושה פרסי האוסקר של ג'יימס קמרון "אווטאר", בסרט גילם סטודי את דמותו של אייטוקן, מנהיג שבט האומטקייה ואביה של גיבורת הסרט נייטירי (זואי סלדנה).
שמשון שחורי

חייו

נולד בעיירה הקטנה היידודורוג שבהונגריה בשנת 1930, כבן למשפחה חרדית בת 11 ילדים. החל מגיל שלוש למד בחדר ולאחריו בתלמוד תורה. בזמן השואה, בהיותו בן ארבע עשרה, נכלא עם בני משפחתו בגטו, ממנו נלקח ברכבת למחנה ההשמדה באושוויץ.
מסע הרכבת נעצר כי המסילה ניזוקה מהפצצות בנות הברית, ונוסעיה הועברו למחנה עבודה באוסטריה. במסגרת המחנה הועסק בעבודות כפיה במפעל ליצור תחמושת. לאחר חצי שנה הועבר לברגן בלזן. ומשם לטרזינשטט שם שוחרר על ידי הרוסים, אך איבד את אביו שמת במחנה.
לאחר המלחמה, שחורי חזר להונגריה והצטרף לתנועת החלוץ במסגרתה היה שנתיים בהכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל. בשנת 1947 עבר לאיטליה ועלה על אנית המעפילים "מולדת" יחד עם 1500 מעפילים. כעבור מספר ימי הפלגה הספינה נטתה על צידה ונלכדה על ידי הצי הבריטי ונוסעיה גורשו לקפריסין. בדצמבר 1947, שבועים לאחר החלטת החלוקה הגיע לארץ במסגרת עליית הנוער.
שחורי למד בבית הספר החקלאי בנהלל. בתום לימודיו התגייס לצה"ל ונתקבל לקורס טיס של חיל האוויר, לא הצליח לסיים אותו, אך נשאר לשרת בחיל. בתום שירותו הצבאי החל לעבוד בהוראה ביישוב העולים אלקוש שזה אך הוקם. בשנת 1951 נשלח לנהל את בית הספר בקריית עמל ולאחר מכן נתמנה למזכיר מועצת הפועלים בכפר חסידים. כשנודע לו כי בבית הספר לילדי עובדים (כיום בית הספר יזרעאל) בעפולה דרושים מורים, עבר בשנת 1954 לעפולה.
לאחר מכן שימש כמורה בבית הספר המקצועי "אורט" בעפולה. בהמשך פנה לפעילות ציבורית ומפלגתית, שימש במשך שנתיים מזכיר מועצת פועלי עפולה, ולאחר מכן שימש משך שש שנים כמנהל מחלקת החינוך והתרבות במועצה המקומית.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בסוף 1969 הופיע שמשון שחורי בראש רשימת המערך, נבחר לראשות המועצה המקומית והחל למלא את תפקידו ב 23 בנובמבר 1969. במהלך כהונתו, בשנת 1972, קיבלה עפולה מעמד של עיר וכך הפך שמשון שחורי לראש העירייה הראשון של עפולה.
שחורי כאיש חינוך שם את הדגש על פיתוח מערכת החינוך בעפולה, הפעיל את הרפורמה של חטיבת הביניים, הקים סמינר ערב למורים, הקים את המרכז הקהילתי "בית אשכול", יזם את הקמתה של בריכת שחייה מחוממת בגבעת המורה.
כמו כן פעל שחורי ליצירת מקומות עבודה והקמת מפעלים, יזם את הקמת אזור התעשייה בעפולה עילית. יחד עם יישובי הסביבה הקים מחוץ לעיר מפעל למחזור אשפה מן המשוכללים בישראל. בצד תפקידו כראש העיר שימש שמשון שחורי כחבר הנהלת מרכז השלטון המקומי. ב 20 בדצמבר 1978 סיים שמשון שחורי את תפקידו בראשות העיר עפולה, לאחר תשע שנות כהונה.
שמשון שחורי נפטר בשנת 2010.
דובוני גומי

דובוני גומי (באנגלית: Gummy bears, מגרמנית: Gummibärchen) הן סוכריות בעלי מרקם דמוי גומי שאורכן כ-2 ס"מ וצורתן כצורת דוב צעצוע.

היסטוריה

מקורן של סוכריות אלה בגרמניה שם הם נקראו Gummibär (בגרמנית: "דב גומי") או Gummibärchen (בגרמנית: "דובוני גומי"). ממתקים אלה יוצרו לראשונה על ידי חברת האריבו מבון בשנת 1922, והפכו פופולריים בשנות ה-60 של המאה ה-20. בעקבות הצלחת דובי הגומי, החלה החברה לייצר חיות גומי נוספות. חברת טרולי החלה בשנת 1981 לייצר את "תולעי הגומי" שהפכו אף יותר פופולריות מהגומונים.
הגומונים מיוצרים בטעמים שונים ובצבעים שונים: פטל (אדום), אננס (לבן), תפוז (כתום), תות (ירוק) ולימון (צהוב).
סוכריות גומי פופולריות ביותר בארצות הברית, אולם שיא פופולריותן הגיע לאחר הפקת סדרת ההנפשה של חברת וולט דיסני – "הגומונים".
הר אנדרסון (וושינגטון)

מקור השם

שמו של הר אנדרסון ניתן לו על ידי סגן ג'וזף אוניל (Joseph O'Neil), אשר קרא להר על שם מפקדו תומאס מ. אנדרסון (Thomas M. Anderson).

הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר הייתה קבוצה של 13 מטפסים, שבראשה עמד פיירמן בי. לי (Fairman B. Lee) בשנת 1920.

לקריאה נוספת

• Mike Woodmansee, Trekking Washington, P 267
אברהם קושניר

ביוגרפיה

נולד בירושלים. הוא בוגר החוגים לכלכלה ולמדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. 
היה הכתב לענייני כלכלה בעיתונים "למרחב" ו"דבר" ובקול ישראל, וכן היה הכתב הראשון לענייני כלכלה של הטלוויזיה הישראלית.
בשנים 1978 – 1983 כיהן כיועץ הכלכלי בשגרירות ישראל בבריטניה.
מ-1992 הוא המנכ"ל של חברת טורא תקשורת בע"מ, שהפיקה סדרות נוער לטלוויזיה כמו "חלום עליכם" בהנחיית עוזי חיטמן, סרטים דוקומנטריים, תוכניות בתחומי היהדות ומחשבת ישראל, סדרות על נושאים חברתיים ועל ערביי ישראל.
בין עשייתו כבמאי: הסדרה על חכמי ספרד ואנשי השם ששודרה בערוץ 2 ובערוץ ההיסטוריה וסרט הקולנוע "ברוריה".
כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של תיאטרון החאן בירושלים. היה חבר בהנהלת תיאטרון ירושלים, בהנהלת בית הספר לקולנוע וטלוויזיה סם שפיגל, ודירקטור בעמותת 'יד רחל'.
ב-2009 הפיק וביים את סרט הקולנוע "ברוריה" שבכיכובם של הדר גלרון, ברוך ברנר ואלון אבוטבול.
ב-2014 החלה הקרנת סרטו "מבצע חמניה" מספר את הסיפור מאחורי הקלעים של פיתוח האופציה הגרעינית של ישראל בכיכובם של יהורם גאון יוסי מרשק דניאלה קרטס וצופית גרנט.
ב-2018 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספרו "הפיתוי של ברוריה", עליו כתב רקטור אוניברסיטת בר-אילן לשעבר הפרופסור יהודה פרידלנדר: "זהו רומן היסטורי ואקטואלי בעת ובעונה אחת, שיש בו ייחודיות שמן הראוי להביאה לקהל שוחרי הספרות העברית."  קדם לו הספר "גילוי", רומן כלכלי פוליטי המתרחש סביב גילוי הנפט באבו רודס.
נאבדאלסא

נאבדאסלא (המאה ה-2 לפנה"ס) היה אציל נומידי. זמם לרצוח את המלך יוגורתה יחד עם בומילקר, המזימה נחשפה ובומילקר הוצא להורג, אולם גורלו של נאבדאלסא לא ברור.

ביוגרפיה

על פי תיאורו של גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, נאבדאלסא היה אציל נומידי עשיר ומכובד. כמו כן מציין סאלוסטיוס שלעיתים היה נאבדאלסא מפקד על הצבא בעצמו ללא המלך.
במהלך מלחמת יוגורתה, אציל בשם בומילקר שהיה ידידו של יוגורתה מילדות, זמם לקשור קשר לרציחת המלך. הוא נתמך בתוכניתו זו בידי הרומאים. בומילקר שכנע את נאבדאלסא להצטרף גם כן לקשר, לא ידוע מה הייתה המזימה המקורית, אולם היא נכשלה בשל חששותיו של נאבדאלסא. בומילקר הזועם שלח איגרת אל נאבדאלסא בה הוא מגנה אותו על פחדנותו וקורא לו לנסות בשנית להתנקש בחיי המלך. נאבדאלסא קרא את האיגרת ונרדם כשהיא לידו. אחד ממשרתיו ראה את האיגרת ומיהר להביא אותה ליוגורתה. נאבדאלסא התעורר והבין במהירות את הנעשה, הוא מיהר אל יוגורתה והתוודה לפניו על הקשר והפציר בו לחוס עליו. כאשר נודע הקשר ליוגורתה, הוציא להורג את בומילקר וקושרים נוספים. אם כי גורלו של נאבדאלסא לא ברור, סאלוסטיוס מציין שהמלך השיב מענה רך לדבריו, אולם מוסיף שלא כן היו הגיגי ליבו. ייתכן שיוגורתה אכן חס על נאבדאלסא, וייתכן שהוציא אותו להורג. על כל פנים הוא לא נזכר יותר.
המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי

המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי (באנגלית: National Human Genome Research Institute, בראשי תיבות: NHGRI), עוסק בחקר הגנום האנושי, ונמנה עם המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית. המכון ממוקם בעיר בת'סדה שבמרילנד, ארצות הברית.

היסטוריה

המכון הוקם בשנת 1989 בשם המרכז הלאומי לחקר הגנום האנושי (באנגלית: National Center for Human Genome Research ,NCHGR),
ותפקידו היה להוציא אל הפועל את פרויקט גנום האדם מטעם המכונים הלאומיים לבריאות.
המרכז החל בפענוח הגנום האנושי בשנת 1990 בשיתוף עם מחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
בשנת 1993 הרחיב המרכז את פעולתו בקמפוס שבמרילנד, תוך כוונה ליישם טכנולוגיות גנומיות במחקר של מחלות שונות.
מאוחר יותר, בשנת 1996, השתתף המרכז יחד עם עוד שבעה מכונים ומרכזים אחרים בהקמת המרכז לחקר מחלות תורשתיות (Center for Inherited Disease Research ,CIDR), אשר שם לו למטרה לחקור את הרכיב הגנטי של מחלות ולקויות מורכבות.
בהחלטה של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית משנת 1997, הוכרז המרכז באופן רשמי כמכון, וכיום הוא מהווה אחד מתוך עשרים ושבעה המכונים של המכונים הלאומיים לבריאות.
מאז שהושלם פרויקט הגנום האנושי, בשנת 2003, מאפשר המכון גישה מלאה וחופשית למאגר המידע המכיל את רצף הגנום, ולדבר חשיבות מכרעת בהתפתחות המחקר הביולוגי ברחבי העולם בכלל, והמחקר הביו-רפואי, בפרט.
פנחס רוזן

תולדות חייו

רוזן נולד בשם פליכס רוזנבליט (Felix Rosenblüth) בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, הוריו פאני ושלום שמואל רוזנבליט באו ממשפחה עשירה שומרת מצוות מנאמני תורה עם דרך ארץ. אחיו היה ד"ר ליאו רוזנבליט ואחותו מלכה (מלי) הייתה אשת ד"ר פליקס דנציגר. הוא גדל באחוזת מסינגוורק, בה למד תורה ומדעים. בגיל 18 החל ללמוד באוניברסיטאות פרייבורג וברלין, ובשנת 1908 הוסמך למשפטים. בראשית לימודיו היה בין המייסדים של ברית סטודנטים יהודים שתמכה בציונות.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני והיה לקצין בדרגת סגן ראשון.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה התגייס כולו לרעיון הציוני, ובין השנים 1920–1923 היה יושב ראש ההסתדרות הציונית בגרמניה.
לאחר מכן עלה לארץ ישראל לכהן כנציג ההסתדרות הציונית בהנהלת סולל בונה. בשנים 1926–1931 יצא בשליחות ציונית ללונדון, שם עבד בצמוד לחיים ויצמן כחבר ההנהלה הציונית ומנהל מחלקת הארגון שלה. בשנת 1931 חזר לארץ ישראל, ועסק בעריכת דין ובפעילות פוליטית. כשעלו הנאצים לשלטון בגרמניה מיקד רוזן את פעילותו הציבורית בסיוע לעולים מגרמניה והיה בין מייסדיה ומנהליה של חברת ההעברה ומהמייסדים של ארגון יוצאי מרכז אירופה.
היה חבר מועצת עיריית תל אביב בין השנים 1935–1948.
בשנת 1942 ייסד את מפלגת עלייה חדשה (של עולי מרכז אירופה ובעיקר גרמניה) והנהיג אותה. היה חבר מינהלת העם ומחותמי מגילת העצמאות (בשם פליכס רוזנבליט, שאותו עִברת לבקשת בן-גוריון).
עם הקמת המדינה היה ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית, שהייתה איחוד של מפלגת "עלייה חדשה" עם תנועת העובד הציוני וציונים כלליים א'. עמד בראש המפלגה הפרוגרסיבית וכיהן כשר המשפטים מטעמה בכל הממשלות הראשונות של ישראל, עד לתום כהונת הממשלה התשיעית ב-2 בנובמבר 1961 (למעט הממשלה השלישית, שכיהנה כשנה ורבע מאוקטובר 1951 עד דצמבר 1952). בשנת 1961 היה בין מקימי המפלגה הליברלית (איחוד בין מפלגת הציונים הכלליים ובין המפלגה הפרוגרסיבית) והיה בין ראשיה עד שנת 1965. עם יסוד גח"ל, פרש מהמפלגה הליברלית, עם יוצאי המפלגה הפרוגרסיבית, והיה מנהיג המפלגה הליברלית העצמאית.
בתפקידו כשר המשפטים זכה רוזן להערכה ותמיכה רבה מכל קצוות המערכת הפוליטית. חברי הכנסת נהגו לא אחת להחמיא לו ולתפקודו כשר מעל במת הכנסת. הגדיל לעשות ח"כ יצחק קורן, אשר בנאום במסגרת דיוני התקציב של שנת 1961 אמר בפתח דבריו כי לדעתו רוזן הוא "אחד האישים הדגולים, וזכויות רבות לו בהנחת יסודות המשפט והצדק במדינה".
רוזן, שהיה חובב שחמט נלהב, כיהן כנשיא כבוד של האיגוד הישראלי לשחמט. ב-1935 נשא את הדסה פרלמן, נולדה להם בת אחת, שנפטרה בילדותה.

רוזן נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים. על שמו נקראו רחובות ברחבי הארץ.
חואן דוליו

מיקום גאוגרפי

כפר הדייגים לשעבר חואן דוליו ממוקם על הים הקריבי והוא משתרע כ-7 ק"מ לאורך החוף משני צידי הכביש הראשי מס' 3.
המרחק מעיר הבירה של המדינה סנטו דומינגו, מערבית לחואן דוליו הוא כ-50 ק"מ ומבירת המחוז סאן פדרו דה מקוריס הוא כ-12 ק"מ. לכיוון מזרח. בעוד שצפון מזרחו של הכפר מורכב בעיקר מכרי מרעה, אדמה חרושה ושדות קנה סוכר, הרי שהחלק המערבי של חואן דוליו גולש בצורה חלקה לתוך היישוב Guayacanes. מערבית לשם נמצאת עיר התיירות בוקה צ'יקה (23 ק"מ) ושדה התעופה הבינלאומי Las Américas.

היסטוריה

בתקופה הפרה-קולומביאנית, חואן דוליו הייתה מקום מושבם של הילידים האינדיאנים משבטי הטאינו ובית הקברות שלהם שוכן ליד הקצה המערבי של המפרץ. המפרץ הטבעי של חוף חואן דוליו  מוגן על ידי שונית האלמוגים ששימשה נמל עבור סירות הקאנו שלהם. מדי פעם עדיין נחשפים ממצאים ופריטים ארכאולוגיים במרכז חואן דוליו.
מאז המאה התשע עשרה, חואן דוליו הייתה חלק מאיזוק San José de los Llanos. ב-8 במאי 1884, בהוראת צו מס' 2223, חואן דוליו והישוב Guayacanes הופרדו וסופחו אל אזור החוף של מחוז סן פדרו דה מקוריס.
הפיכתה של חואן דוליו ליעד תיירותי החלה בעקבות חקיקתה של הוראה מס' 3133 ב-23 בינואר 1973, אשר קבעה את הגבולות של האזור המאוכלס על ידי דייגים וחקלאים.
במהלך שנות ה-1980 המאוחרות הפכה חואן דוליו להיות אחד מראשוני אתרי התיירות ברפובליקה הדומיניקנית, יעד עיקרי עבור תיירים מאירופה. מאוחר יותר, הקונספט העסקי של נופש הכל כלול  הביא לבנייה של מלונות חדשים בחלק המערבי של חואן דוליו. בשנת 1995 מלונות האזור עמדו על ממוצע של 5,500 תיירים מדי יום. 
אחרי ההרס שהותיר אחריו הוריקן ג'ורג' בשנת 1998, רשתות בתי מלון רבות עברו מזרחה אל היעד התיירותי החדש בווארו-פונטה קאנה. מאז התקשו הבעלים של מבני הנופש ההרוסים למשוך שותפים עסקיים חדשים אל המקום ומלונות החוף נותרו סגורים. חלק מהמלונות הישנים יותר נהרסו והפכו לפרויקטי מגורים.
מאז 2006 חואן דוליו הוא חלק מ-Guayacanes, המחוז האחרון בסאן פדרו דה מקוריס שהוכרז על ידי חוק מס' 203-06 בתאריך 3 במאי 2006.
בדצמבר 2007 הקומה באופן רשמי מועצת העיר Guayacanes והיום היא גם אחראית על חואן דוליו.

תשתית

מרכזו של הכפר המוארך נמצא ליד מפרץ חוף חואן דוליו, חוף פופולרי בקרב מקומיים ותיירים כאחד. המפרץ הוא גם בשימוש על ידי מעט הדייגים המקומיים שנותרו כאן ועוגנים במקום את הסירות שלהם.
לאורך הכפר נמצא הרחוב הראשי, Calle Principal, במקביל לחוף. בסופי שבוע רחוב זה מוגבל לתנועה והיא מתאפשרת בו אך ורק ממערב למזרח. לאורך הרחוב הראשי ממוקמות חנויות קטנות, מסעדות, ברים, בתי הארחה, בעיקר קטנים, בנייני מגורים וממעט בניינים רבי קומות.

חופים

החוף המרכזי, Playa Juan Dolio, נגיש לציבור ובו יש מקומות חנייה. הנוף מהכביש הראשי אל חופה של וילאס דל מאר, Playa Real, חסום על ידי בנייני מגורים גבוהים. הגישה אל חוף פלאייה ריל לפעמים מוגבלת על ידי מאבטחים שונים של בעלי הדירות במגדלים לאורך החוף.
כל רצועת החוף הזו חודשה והורחבה במסגרת פרויקט ממשלתי בחורף 2006/07 והיא מושכת במיוחד בסופי שבוע, מספר הולך וגדל של מבקרים. החוף הציבורי של חואן דוליו הוא לא מפורסם כמו החוף של עיר התיירות בוקה צ'יקה למשל אבל הוא נראה טבעי ובתולי הרבה יותר. דקלי קוקוס גדלים על החול, הים בצבע טורקיז, ואין מבנים של מלונות ענק באופק.
גרנד פרי אזרבייג'ן

היסטוריה

התוכניות לקיום גרנד פרי באזרבייג'ן עלו לראשונה במאי 2014, כאשר ברני אקלסטון הכריז כי המרוץ יצטרף לסבב התחרויות בשנת 2015 במקומו של הגרנד פרי הקוריאני. ביולי, אותה שנה, נחתם ההסכם לקיום המרוץ באזרבייג'ן, החל מעונת 2016 תחת השם גרנד פרי אירופה. מסלול המרוץ, שהתקיים ברחובות באקו, תוכנן על ידי הרמן טילקה. ההחלטה לוותה במחאות מצד פעילי זכויות אזרח, שמחו על קיום המרוץ במדינה המפרה זכויות אדם. הפעילים הדגישו כי אינם דורשים לבטל את המרוץ, אך רוצים לנצל את תשומת הלב סביב המרוץ על מנת להעלות למודעות הציבורית את הבעיות בנושא. הם אף פנו במכתב לאקלסטון בבקשה שיביע את דעתו בנושא, אך בקשתם לא נענתה. לקראת המרוץ הוציא השרות הבולאי של אזרבייג'ן סדרה מיוחדת של ארבעה בולים לציון המאורע.
ניקו רוזברג הוא המנצח של מרוץ הבכורה, שהתקיים ב-19 ביוני 2016 לאחר שזינק מהפול פוזישן ושמר על ההובלה לאורך המרוץ כולו.
במרץ 2017 חתמו מארגני המרוץ עם ליברטי מדיה, הנהלת הפורמולה 1 החדשה, על חוזה חדש על קיום המרוץ ב-10 השנים הבאות תמורת סכום של כ-400 מיליון דולר. שמו של המרוץ שונה והחל מעונת 2017 נקרא המרוץ גרנד פרי אזרבייג'ן.
שלום דובער שניאורסון (רצ'יצ'ה)

תולדות חייו

נולד בשנת 1834 (תאריך הולדתו המדויק לא ידוע) בעיירה לובביץ', לאדמו"ר יהודה לייב שניאורסון מקאפוסט. למד אצל סבו רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), ואצל אביו. נישא לבתו של רבי יעקב יוסף מאורזיטשוב (צאצא של רב ייבי מראשוני תנועת החסידות). עם פטירת סבו, הצמח צדק, בשנת 1866 נסע לעיר קאפוסט, שם כיהן אביו כאדמו"ר לחסידי חב"ד-קאפוסט. עם פטירת אביו חודשים ספורים לאחר פטירת סבו, תפס אחיו, הרב שלמה זלמן שניאורסון, את מקום אביו כאדמו"ר לחסידי קאפוסט. באותו זמן נתקבל הרשד"ב לרב בעיר רצ'יצה (Rechytsa), הסמוכה לעיר הומיל בפלך מינסק, ומאז נודע שמו כאדמו"ר מרצ'יצה.
עם פטירת דודו, הרב ישראל נח שניאורסון האדמו"ר מניעזין בשנת ה'תרמ"ג, ובעיקר עם פטירת אחיו, האדמו"ר מקאפוסט בשנת ה'תר"ס, נהג הרשד"ב באדמורו"ת, לחסידי קאפוסט וניעזין, ביחד ובמקביל עם אחיו, רבי שמריה נח שניאורסון מבאברויסק.
הרשד"ב היה ידוע כפוסק הלכה מובהק, ותשובות ממנו נתפרסמו בכתבי עת רבים. הרשד"ב זכה ללמד תלמידים שמהם היו לאחר מכן מגדולי הרבנים ברוסיה ופולין. הוא הסמיך לרבנות את הרב שלמה יוסף זוין, ועוד רבים. גם ההוגה הרב הלל צייטלין היה מתלמידיו.
הלך לעולמו בט"ז בתשרי תרס"ט.

מחסידיו

ר' טוביה בלקין, היגר לארצות הברית ובשנת תרצ"א עלה לארץ ישראל.