טומאת כלי חרס

בהלכות טומאת כלים שבכלי חרס קיימים כמה דינים מיוחדים, המבדילים אותו מכל שאר הכלים, דינים אלו קיימים גם בכלי נתר. מדובר בחומר רך שמותך במים ועשוי לניקוי כעין בורית, העשוי מאדמה מסוימת.

תוך כלי חרס

א. הם מקבלים טומאה אם הגורם המטמא נכנס לתוכם, ואפילו לא נגע בהם כלל, אלא רק שהה בחלל שבתוך הכלי ("נטמא מאווירו"). כמו כן, כלי חרס שנטמא, מטמא כל מזון שנמצא בתוכו, גם אם לא נגע בדפנות הכלי. האוכל שבתוך הכלי שבתוכו, נטמא גם הוא מפני שגם הוא בתוך הכלי הטמא, אך אם דפנות הכלי האמצעי עולות למעלה מכלי החרס הטמא, הוא חוצץ בפני הכלי שבתוכו, וזה לא נטמא, מפני שהכלי שבתוך האמצעי נחשב ל"תוך תוכו".
לכלל זה יש סייג יסודי האומר כי תוך כלי חרס יטמא רק אוכל או משקאות, אך לא אדם שבתוכו או כלים, ואין אומרים שבכך שהאוכל נטמא מאוויר הכלי חרס נחשב הדבר כאילו כל הכלי מלא בטומאה ממשית. לפעמים תיתכן אפיזודה מעניינת: בתוך הכלי שבתוך הכלי חרס יהיה אוכל, ומכיוון שהכלי האמצעי לא חצץ בפניו מכיוון שדפנותיו של החיצון היו גבוהות יותר מדפנותיו, המשקה נטמא, אף על פי שהכלי עצמו לא נטמא, אך המשקה שנטמא יטמא את הכלי האמצעי, כך שהכלי חרס יטמא את הכלי שבתוכו בעקיפין.
קיימת גם התייחסות מיוחדת לשני כלים המחוברים יחד כמו מגש של סלטים או תבלינים המורכב מחלקים רבים, שאז כאשר תהיה טומאה באחד מהחלקים לא יטמאו החלקים האחרים, אך אם יש שפה משותפת לכל החלקים ויש "תוך" משותף לכולם תשפיע הטומאה שבתוך אחת מהם על כולם.

גבן

לגבי נגיעה בגב כלי חרס, יש הבדל בין האופן שבו הכלי נטמא לבין האופן שבו כלי טמא מטמא דברים אחרים: אם דבר טמא נגע בגבו של כלי חרס טהור - הכלי נשאר בטהרתו. לעומת זאת, אם מזון טהור נוגע בגבו של כלי חרס שכבר נטמא - המזון נטמא. לדין זה שכלי חרס אינו נטמא מגבו, יש השלכה על הלכות "טומאת אהל" במת. כשיש מת בבית - נטמא כל מה שבבית, פרט למזון הנמצא בכלי חרס אטום ("מוקף צמיד פתיל"). מכיוון שאינו נטמא מגבו - הוא חוצץ בפני הטומאה מלהיכנס לכלי.

דרגות הטומאה

ב. כלי חרס לעולם איננו נעשה "אב הטומאה", גם אם נטמא ממת, וגם אם הוא משמש למשכבו או מושבו של הזב (אלו שני האופנים בהם כלים אחרים יכולים להיות אב הטומאה).

טהרת כלי חרס

ג. לאחר שכלי חרס נטמא - אי אפשר לטהר אותו בטבילה במקווה, ורק אם ישבר - השברים טהורים, כי כעת אינו "כלי" כלל. שאר הכלים יכולים להיטהר על ידי טבילה במקווה.

טומאת תנור

טומאת תנור דומה גם היא לטומאת כלי חרס ודיניה שווין, אף על פי שהיא אינה כלי חרס, ומקור טומאתה נלמד מפסוק מיוחד "תנור וכיריים יותץ טמאים הם".

גמר מלאכתו

על התנור להיות מוכן. גמר מלאכתו של התנור הוא כדי אפיית סופגנים, אלא שקיימת מחלוקת בין החכמים האם שיעור הסקת התנור כדי לאפות בו סופגנים נמדדת לפי תנור חדש שבו נדרשת הסקה ממושכת יותר כדי לאפות בו סופגנין (- דעת חכמים), או לפי תנור ישן (-דעת רבי יהודה). גמר מלאכתו של כירה הוא כדי לאפות בו ביצה קלה (=ביצת תרנגולת) שכבר נפתחה והוכנה להכין בה חביתה.
אפילו תנור שהוסק שלא מדעת, או אפילו מדעת אך לא בהתייחסות ישירה לתנור מבפנים - שהוסק מבחוץ וממילא ללא דעת הוסק גם החלק הפנימי או שהסיקו האומן ללא דעת הבעל הבית, נחשב לתנור שנגמרה מלאכתו. בנוגע לכך מסופר כי כאשר פרצה דליקה בתנורי כפר סגנה וממילא הוסקו התנורים מחום השריפה, הורה רבן גמליאל כי היסק כזה נחשב לגמר מלאכה של התנור.

חלקים הטפלים לתנור

קיימת גם התייחסות לחלקים המחוברים לתנור, בהתאם לפי תשמישם. כך ל"עטרת הכירה" לא מיוחסת טומאת התנור, מכיוון שאין היא משמשת כחלק מהתנור, כי תשמישו הוא כדי לשמור על חום התנור, לעומת זאת חלק אחר המחובר לתנור ושמו "טירת התנור" טמא, מכיוון שהוא משמש כחלק מהתנור ועליו מניחים את הלחם לאחר האפייה, שיעורה בארבעה טפחים שבהם ניתן להניח לחם רגיל.