המחתרת ההולנדית

רקע

לפני הפלישה הגרמנית להולנד, ממלכת הולנד דגלה בשמירה על מדיניות נייטרלית. הולנד לא נלחמה במדינה אירופית אחרת מאז שנת 1830. בשנת 1914, כאשר החלה מלחמת העולם הראשונה, הולנד שמרה על המדיניות הניטראלית שלה ולכן הרגשות האנטי-גרמניים לא היו חזקים במדינה כמו שהיה במדינות אחרות באירופה. הפלישה הגרמנית להולנד היוותה תדהמה מוחלטת לעם ההולנדי.

פלישת גרמניה

ב-10 במאי 1940, חיילים גרמנים פלשו להולנד ללא הצהרת מלחמה. הצבא ההולנדי היה נחות כמעט בכל תחום יחסית לוורמאכט,  אדולף היטלר, שליט גרמניה הנאצית, הורה ללופטוואפה להשמיד את הנמל של העיר רוטרדם שהיה עד אז הנמל הגדול ביותר של אירופה, כדי שנמל המבורג [Hamburger Hafen]  יהפוך לנמל הראשי של אירופה.  ואחר כך בהדרגה להשמיד ערים הולנדיות נוספות כל עוד הולנד תמשיך להתנגד לכיבוש. ב-14 במאי ההולנדים, נכנעו בפני הגרמנים. לאחר שאיבדו כמעט את כל חיל האוויר שלהם.  ידעו שאינם יכולים לעצור את ההפצצות הגרמניות ולכן החליטו להיכנע. מלכת הולנד, וילהלמינה [Wilhelmina] יצאה לגלות, והקימה ממשלה גולה בבריטניה. 
למרות זאת, כאשר השליח ההולנדי חזר מחתימת הסכם הפסקת האש, המפציצים הגרמנים חגו מעל ראשו, והמשיכו להפציץ את רוטרדo למרות הכניעה ההולנדית. החיילים ההולנדים אשר מתו בשעה שהגנו על מולדתם, יחד עם 800 אזרחים הולנדים שמתו בלהבותיה של רוטרדם, היו הקורבנות הראשונים של הכיבוש הנאצי בהולנד שנמשך 5 שנים.

המדיניות הגרמנית ההתחלתית

הנאצים החשיבו את ההולנדים כארים ולכן הנהיגו במדינה שלטון מדכא פחות מאשר הונהג במדינות כבושות אחרות בהתחלה. סוג השטח בהולנד, נטולת השממות וצפופת האוכלוסין הקשו על הנאצים לבצע פעולות לא חוקיות כלפי מתנגדיהם כמו שנהגו לעשות בכל המדינות שאותן כבשו, כמו גם שהולנד הייתה מוקפת מכל צדדיה בטריטוריות גרמניות, ששללו נתיבי בריחה מן ההולנדים. כל מי שנחשד בידי הגרמנים בקשרים עם ההתנגדות ההולנדית לכיבוש הנאצי, הוענש במקום בגזר דין מוות.
מרבית העם ההולנדי השלים בתחילה עם השליטה הגרמנית במדינה, והולנדים רבים היו משתפי פעולה נלהבים (בשנת 2011 הארכיון הלאומי של הולנד פרסם מסמכים בנוש אמשתפי הפעולה). כמו בגרמניה, מרבית ההתנגדות המקומית הראשונית הגיעה מכיוונם של הסוציאל-דמוקרטים, הקתולים והקומוניסטים.
הנאצים הגלו את האוכלוסייה היהודית ההולנדית למחנות ריכוז ומנעו מהם זכויות רבות שהיו לעמים אחרים בהולנד. הנאצים גם שיעבדו גברים בין הגילאים 18–45 לעבוד במפעלים גרמנים או בעבודות ציבוריות. במהלך חמש שנות הכיבוש הנאצי, ככל שתנאיו של העם ההולנדי הלכו ונעשו קשים יותר, כך גברה וצמחה ההתנגדות ההולנדית המחתרתית, התפתחה ונעשתה חזקה יותר.

פעילויות

מוקדם יחסית, ב-25 בפברואר 1941, המפלגה הקומוניסטית ההולנדית קראה לשביתה כללית, שנודעה כשביתת פברואר [Februaristaking], כתגובה לפעולות הקשות שביצעו הנאצים כלפי האוכלוסייה היהודית של אמסטרדם. השביתה הייתה יחידה במינה בהיסטוריית הכיבוש הנאצי במדינות אירופה, למרות שהיא דוכאה במהרה. פעולה זו הייתה לא טיפוסית להתנגדות ההולנדית, שפעלה לרוב בדרכים חשאיות יותר.
ההתנגדות בהולנד הייתה בקנה מידה קטן יחסית לשאר אירופה. תאים ממודרים של המחתרת התעסקו בפעילויות עצמאיות. חלק מהקבוצות המחרתיות הקטנות כלל לא היו קשורות בשום דרך אחת לשנייה. הקבוצות הללו עסקו בזיוף תעודות זהות, תלושי מזון וכספים, איסוף מודיעין, פרסום עיתונים מחתרתיים, חבלה בקווי טלפון ומסילות רכבת, הכנת מפות עדכניות, וחלוקת אוכל וסחורה.
אחת הפעילויות המסוכנות ביותר שבהן עסקה ההתנגדות הייתה החבאתם במסתור ובמציאת מקלט לפליטים ואויבים של המשטר הנאצי - משפחות יהודיות כמו משפחתה של אנה פרנק, סוכנים מחתרתיים, הולנדים שהיו צריכים לעבוד  בעבודות כפיה למען הגרמנים, ואחרים. באופן כללי אנשים אלו נקראו onderduikers (הולנדית: אנשים במחבוא). בהמשך המלחמה שיטת הסתרת האנשים שימשה את המחתרת גם להצלת טייסים של בעלות הברית שהופלו בשטח המדינה. לפי המסופר רופאי המחתרת ההולנדית הצליחו להחביא בית חולים מחתרתי שלם מעיניהם של החיילים הגרמנים.
בפברואר 1943, שני סוכנים של המחתרת ההולנדית שהשתייכו לתא CS-6 (שנקרא על שם הכתובת, רחוב קורלי 6, באמסטרדם) צלצלו בפעמון הדלת של גנרל משנה בדימוס הנדריק סייפרדט בן השבעים בהאג. אחרי שענה והזדהה בשמו, הם ירו בו פעמיים בבטנו. הוא מת ביום למחרת. התנקשות הזו בקצין זוטר יחסית גררה פעולת תגמול אכזרית בידי גנרל האס. אס האנס אלבין ראוטר, שהורה על הריגתם של 50 שבויים הולנדים וסדרה של תקיפות שונות על אוניברסיטאות הולנדיות.
המחתרת ההולנדית תקפה במקריות מוחלטת את מכוניתו של ראוטר ב-6 במרץ 1945, ובתגובה לכך 116 גברים הולנדים קובצו והוצאו להורג באתר התקיפה של המכונית, דה וואסטה הוב (De Woeste Hoeve) ועוד 147 אסירים של הגסטאפו הוצאו להורג. פשע מלחמה דומה לזה התרחש ב-1 וב-2 באוקטובר 1944, בכפר פוטן, כאשר מעל ל-600 גברים הועברו למחנה ריכוז ונרצחו, בתגובה לפעילות של המחתרת ההולנדית באזור.

אחרי הפלישה לנורמאנדי

לאחר הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 האזרחים ההולנדים היו נתונים ללחץ עצום של בעלות הברית לשתף פעולה ולאסוף מודיעין אודות המערך ההגנתי של הצבא הגרמני, ולגרום לאי יציבות בהולנד באמצעות פעולות לחימה ממוקדות.
חלק מן המדינה שוחרר כתוצאה מהתקדמות בעלות הברית לעבר קו זיגפריד. נמל אנטוורפן שוחרר ב-4 בספטמבר 1944. מבצע מרקט גארדן שהיה ניסיון להשתלט על שמונה גשרים וקווי תחבורה באזור ארנהיים באמצע ספטמבר, נכשל חלקית בגלל שהכוחות הבריטים סירבו לקבל מידע מודיעיני שנמסר להם מן המחתרת ההולנדית, אשר נגע לגודלם וכוחם של הכוחות הגרמנים באזור. הם האמינו שהמקורות ההולנדים היו חשודים.
למרות שדרום הולנד שוחררה, אמסטרדם ושאר הצפון נשארו תחת שליטה נאצית עד הכניעה הרשמית ב-6 במאי 1945. במהלך שמונת החודשים הללו כוחות בעלות הברית לא שאפו להתקדם מפחד לחייהם של אזרחים רבים, ומתוך תקווה כי גרמניה תתמוטט במהרה. כאשר הממשלה ההולנדית הגולה ביקשה שביתת רכבות ארצית כאמצעי התנגדות, הפסיקו הנאצים בתגובה משלוחי מזון למערב הולנד, דבר שהוביל לרעב החורף בשנים 1944–1945.
374 מלוחמי המחתרות ההולנדיות במהלך מלחמת העולם השנייה קבורים בשדה כבוד בדיונות מסביב לבלומנדאל. בסך הכל נהרגו כ-2,000 לוחמי מחתרת הולנדים.