google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק ג'קי אדרי

ביוגרפיה

אדרי נולד בישראל וגדל בדימונה. לאחר שירותו בצה"ל, התגייס לימ"מ, ואחר כך הקים חברת מחשבים.
יזם את פרויקט "בוסתן השלום" בעיר הנבטית העתיקה ממשית לנטיעת 600 עצי זית על ידי תלמידים מישראל וירדן. התפרסם בשנת 2004 בעקבות הסרט זהב לבן עבודה שחורה של מערכת תוכנית "עובדה", שבו נחשף מצב עובדי הקבלן במפעלי ים המלח. בעקבות החשיפה פוטר מעבודתו. התחבר לגורמים נוספים כמו אנשי המכללה החברתית-כלכלית, הקשת הדמוקרטית המזרחית ויצא למאבק למען זכויות עובדי קבלן, מאבק בחברות כוח-האדם ומניעת העסקה פוגענית ברחבי ישראל.
בשנת 2004 הקים אדרי את עמותת "מערכות תמיכה חינוכיות לילדי עובדי קבלן בלתי מאוגדים", במטרה להוות אפיק להזרמת 80,000 ש"ח שהתקבלו בהסכם פשרה בבית הדין לעבודה בין אדרי לבין חברת הברום מקבוצת כי"ל בבעלות החברה לישראל. בכסף שהתקבל בעמותה נרכשו מחשבים לילדים של עובדי קבלן מדימונה.
היה מועמד לכנסת ה-17 מטעם רשימת "תפנית", שלא עברה את אחוז החסימה.
בשנים 2006–2009 ניהל את המרכז הרב נכותי בדימונה, המשמש מסגרת יום תעסוקתית לבעלי צרכים מיוחדים.
מתחילת 2010 - כותב מאמרים בעיתונות ומופיע בהרצאות למען עובדי קבלן ולמען בניית סדר יום חדש חברתי-כלכלי ומימוש הזכות לחופש ההתאגדות. מרצה בהתנדבות במכללה החברתית כלכלית.
ב-14 באוקטובר 2010 הגיש לבג"ץ עתירה הקוראת להקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת התנהלות החברות "כימיקלים לישראל" ו"מפעלי ים המלח". לבקשת בית המשפט, משך העותר את העתירה, לאחר שבמסגרת הליך של בוררות בין המדינה לחברה, הגישה המדינה תביעה של יותר ממיליארד שקל.
ב-22 בנובמבר 2010 הכריז, בישיבת חרום של מועצת העיר דימונה, על מרד תשלומי מים לתאגיד המים "מעיינות הדרום", מייד לאחר ההכרזה ייסד מטה, בו הוא משמש יושב ראש, למאבק נגד תאגידי המים ונגד הפרטת משק המים ישראל. לאחר שהוצאו צווי עיקול למאות משפחות צרכני מים בדרום, פתח בשביתת רעב ב-18 בדצמבר 2011 נגד הפרטת משק המים ותאגידי המים. לאחר 23 ימים הפסיק את שביתת הרעב לבקשת יו"ר וועדת הכספים, ח"כ משה גפני שהגיע להסדר עם אנשי משרד האוצר על סבסוד שנתי בגובה 50 מיליון ש"ח במחירי המים לבעלי צרכים מיוחדים וקשישים.
ב-2011 קיבל את אות אומ"ץ לוחם בשחיתות, בגין מאבקו למניעת העדפות יתר בכי"ל, ותשלום של 1 מיליארד ש"ח תמלוגים לקופת אוצר המדינה.
ב-2012 צורף למועצה הציבורית של כל זכות, וחבר מייסד בקבוצת המייסדים של תנועת עורו.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 נבחרה סיעת "דימונה בלב" בראשות יצחק ג'קי אדרי למועצת העיר דימונה וקיבלה שני מנדטים.
ב-2015 השתתף בסרטה של הבמאית אורנה בן דור, "הסוד האפל של הכור בדימונה", אודות הקריה למחקר גרעיני.
אלכסנדר סטביסקי

אלכסנדר (סאשה הנאה) סטביסקי (20 בנובמבר 1886 - 8 בינואר 1934) היה פיננסייר ונוכל צרפתי ממוצא ליטאי-יהודי.
סטביסקי נולד בסלובודקה שבפאתי קובנה. אביו היה רופא שיניים בשכונת עוני צרפתית לאחר שהמשפחה עברה לצרפת בתחילת המאה העשרים.
בתחילת דרכו ניסה סטביסקי לשלוח את ידו במספר פרנסות, בין היתר כזמר בבתי קפה, מנהל מועדון לילה, פועל בבית חרושת למרק ומנהל בית הימורים מפוקפק. קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1910. בשנות השלושים ניהל בתי עבוט והתרועע בחוגים פיננסיים. מכר איגרות זבל בהמוניהן.
בשנת 1927 הועמד סטביסקי לדין על הונאה בפעם הראשונה על שישה מיליון פאונד. המשפט נדחה חזור ודחה, והוא שוחרר בערבות 19 פעמים.
בדצמבר 1933 ברח סטביסקי ונתפס על ידי המשטרה ב-8 בינואר 1934, בטירה בעיר שאמוני, כשהוא שכיב מרע בעקבות שתי יריות אקדח בראשו. מנתחים נאבקו על חייו אך לשווא. הוא מת בשעות המוקדמות של ה-9 בינואר. באופן רשמי סיבת המוות הנה התאבדות, אולם שמועות עקשות טענו כי המשטרה היא שהרגתו.
מותו בא בעיצומה של פרשת סטביסקי, שבמהלכה התברר כי אגרות חוב עירוניות רשמיות של עיריית באיון בסך מאתיים מיליון פרנקים, שהיו חסרי כיסוי. בדיעבד הסתבר שמפקד המשטרה שדאג לשחרורו של סטביסקי בערבות 19 פעם היה גיסו של ראש ממשלת צרפת, אם כי ראש ממשלת צרפת הכחיש את הקשר בינו לבין שחרור סטביסקי.
מנהל הבנק שהנפיק את אגרות החוב הטיל את האשמה להנפקת האג"ח חסר הערך על ראש עיריית באיון. ראש העיר טען לחסינות בהיותו חבר פרלמנט, אולם נאסר בכל זאת על פי סעיף מיוחד המחריג חסינות במקרה של זיוף תעודות רשמיות על ידי איש ציבור. באותה שעה התגבר המצוד אחרי סטביסקי, ומותו של סטביסקי גרר לפיכך את תאוריות הקונספירציה לפיהן המשטרה אחראית למותו על מנת שלא יוכל להפליל את האחראים הנוספים לפרשת אג"ח הזבל. לספקולציות תרמה לא במעט העובדה שהתברר שסטביסקי התאבד, לכאורה, מאקדחו של שוטר בשם קולומבו.
סטביסקי נקבר בפר לשז.
לאחר מותו נחשפו רבים מהמקושרים לפרשה על ידי העיתונות, מהחשובים שבאליטה השלטונית. לאחר מותו גם נחשפה העובדה שסטביסקי רכש שני עיתונים (אחד ימני ואחד שמאלי) שהגנו עליו בזמן סערת פרשת אג"ח הזבל. שופט חוקר (טארס) שמונה לחקור את הפרשה והיה ידוע בניקיון כפיו נמצא מת כשהוא כפות למסילת ברזל.

ייצוג בתרבות

ז'אן-פול בלמונדו שיחק את דמותו של סטביסקי בסרט "סטביסקי" של אלן רנה ב-1974.
ויליאם לזנבי

וויליאם לזנבי (נפטר בסביבות 1888) היה מוציא לאור אנגלי של ספרי פורנוגרפיה. הוא פעיל במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. הוא השתמש בשמות הבדויים דאנקן קמרון ותומס ג'וד. מבין פרסומיו ניתן לציין את חטאי ערי המישור. 
לאחר סקנדל רחוב קליבלנד, העביר לזנבי את עסקיו לפריז ומכר ספרים באנגליה דרך הזמנות בדואר.
דרד סקוט

קורות חיים

דרד סקוט נולד בווירג'יניה בשנת 1795 כרכוש של משפחת פטר בלאו. משפחת בלאו עברה עם עבדיה בשנת 1830 לסנט לואיס, שם, בשל קשיים כלכליים, מכרה את סקוט לד"ר ג'ון אמרסון, אשר שירת כרופא צבאי בצבא ארצות הברית. אמרסון, במסגרת תפקידו, נסע לאילינוי ולוויסקונסין - שתי טריטוריות בהן, בהתאם לפשרת מיזורי נאסרה העבדות. במהלך נסיעות אלה פגש סקוט את הרייט רובינסון ונשא אותה לאישה. סקוט, אשתו ומשפחת אמרסון חזרו למיזורי בשנת 1842. אמרסון נפטר בשנת 1843, וג'ון פ. א. סנפורד, אחיה של אירין אמרסון (אלמנתו של אמרסון), מונה למנהל עיזבונו.
סקוט פנה לבית המשפט בשנת 1846 בתביעה לשחררו. התביעה מומנה על ידי משפחת בלאו - בעליו הראשונים. סקוט הפסיד במשפט הראשון, אולם לאחר ערעורו בשל עדות שמועה בלתי קבילה, הותר לו לפנות בשנית לבית המשפט, ובשנת 1850 החליט חבר המושבעים כי סקוט חופשי על פי הכלל של "פעם חופשי תמיד חופשי" (מאחר שהיה בטריטוריות שבהן העבדות אסורה). אמרסון ערערה לבית המשפט העליון של מיזורי אשר הפך את קביעת המושבעים, וסקוט חזר לעבדות.
סקוט הגיש תביעה נוספת - הפעם לבית המשפט הפדרלי, ולאחר שהפסיד ערער לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 1857 הכריע בתיק נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית - רוג'ר ב. טייני - בו קבע כי עבדים הם רכוש ולא אזרחים, ולכן אין להם זכות עמידה בפני בית המשפט. יתרה מכן, טייני קבע כי פשרת מיזורי אינה חוקית בהיותה פוגעת בתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית המגן על זכות הקניין.
לאחר המשפט הושב סקוט לבעליו המקוריים - משפחת בלאו, אשר העניקה לו את חירותו.
דרד סקוט נפטר משחפת שנה לאחר מכן, בשנת 1858. הוא קבור בבית הקברות קלברי (גולגותא) בסנט לואיס, מיזורי.
אווטאר (הינדואיזם)

אווטארה (בסנסקריט: अवतार ), או בהינדי אווטאר היא "התגלות" של אל. מקור המילה בסנסקריט, ופירושה 'ירידה', בהשאלה, של האל מן השמיים אל הארץ והתגשמותו בדמות היסטורית ספציפית, או באיקונה כלשהי במקדש (ארצ'א- אווטארה), או בקדוש שדבק באל, או בשירי הדבקות שלו.

רקע היסטורי

במקור זהו מושג תאולוגי מרכזי בוישנאויזם (הפלג בהינדואיזם שגורס שוישנו הוא האלוהות הגדולה ודבק בו) ומציין את ההתגלמויות של האל וישנו. המושג הופיע בצורה מוקדמת וראשונית בבהגאוואד גיטה והציג את התורה לפיה וישנו מתגלגל בדמויות היסטוריות שונות, כדי להציל את הדהרמה בתקופות שהאנושות נקלעת למצוקה. פיתוח של דוקטרינה זו נמצא בפוראנות הוישנאויות, המפרטות עשר התגלמויות קאנוניות של האל וישנו -הדאשא-אווטארה: הדג (מאטסיה), הצב (קורמה), חזיר הבר (וראהא), חצי-איש-חצי-אריה (נאראסימהא), הגמד (ואמנה), 'ראמה עם הגרזן' (פאראשוראמה), ראמה (אל), קרישנה, הבודהה, התגלמותו העתידית של וישנו (קלקי). 
מנקודת מבט של חקר הדתות, יש הרואים באווטארות גילגולים של אלים מקומיים אשר יוחסו לאל וישנו וסופחו בדרך זאת לוישנאויזם. לפי תפיסה זו, האווטארה היא מכניזם נוח לקבלה של אלוהיות לתוך המערכת הוישנאוית, מצד אחד, ולשמירה על העליונות של האל וישנו על פני אלים מקומיים, מן הצד השני. 
המונח אווטארה התפרש אל מעבר לתאולוגיה של האל וישנו בוישנואיזם, בהינדואיזם המודרני נעשה שימוש נרחב יותר במונח אווטארה גם ביחס לדתות אחרות. כך למשל, ישנם המשתמשים בו בהתייחס לישו.

שימושים מודרניים במונח

המונח אווטאר נדד אל מחוץ למרחב ההודי ולמרחב הדתי, ומשתמשים בו בכמה הקשרים באופן מושאל. 
בעולם המחשבים משמש המונח לציון ייצוג של משתמש, למשל בפורום אינטרנט, צ'אט או משחק מחשב. 
המונח גם משמש לציון "שכנוע עצמי" בתהליכי התפתחות והעצמה אישית, היינו אוטוסוגסטיה ואפקט פיגמליון תהליכים שבהם פרט או כלל עוברים תהליכי שכנוע עצמי לרעיון תפיסה שאיפה או דעה מסוימת מתוך מטרה שכך יקרה בפועל וכאן בא לידי ביטוי אלמנט התגשמות הישות העליונה בישות הגשמית. 
בשיווק מודרני המונח "אווטאר" מתייחס לדמות של הלקוח המייצגת קבוצה או פלח אוכלוסייה מוגדרים, שנבחרו לשווק אליהם מוצר מסוים. הקמת המתווה של דמות זו היא אחת היסודות של הקמפיין השיווקי המודרני.
ממרץ 2014 המילה העברית שתוקנה עבור המילה אווטאר היא יצגן.
מרסל דיבואה

קורות חייו

מרסל דיבואה נולד בשנת 1920 למשפחה קתולית באזור ליל שבצפון צרפת. בגיל שמונה-עשרה הצטרף למסדר הדומיניקני. בשנת 1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, היה אחד מארבעה-עשר אחים דומיניקנים שהצטרפו למשרד הרווחה הצרפתי ופעל באזור ננסי. לבקשת ארגונים צרפתיים, הוא הסתיר ילדים יהודים במוסדות הכנסייה.
עם סיום המלחמה המשיך בלימודי התאולוגיה, אך כדי להתחמק מעימות עם משפחתו על דרך חייו הודיע כי הוא מתעתד להצטרף לצי הצרפתי. מאוחר יותר גמלה בלבו ההחלטה להקדיש את עצמו לנזירות. בזמן לימודי הדוקטורט שהה כשנה באוניברסיטת הרווארד, וסיים את כתיבתו ברומא. את עבודת הדוקטורט כתב על תפיסת הזמן של אריסטו.
בשנת 1962 נשלח לירושלים, לעמוד בראש המסדר הדומיניקני השוכן במנזר הלזריסטים שברחוב אגרון. שימש כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית ולימד בסמינר ללימודי נצרות ליהודים שפעל במנזר רטיסבון בירושלים. עסק בחקר הפילוסופיה היוונית וביחסים בין העם היהודי לכנסייה הקתולית. בשנת 1971 יצא בפומבי להגנת ישראל כנגד האשמות על פגיעה בנוצרים בירושלים. בשנת 1976, בעת חטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה, הציע עצמו כבן ערובה במקום הנוסעים שנחטפו.
משנת 1973 היה לאזרח ישראלי.
דיבואה פרסם מספר ספרים בתחומי מחקריו השונים. כמו כן, כנזיר במנזר דומיניקני, עסק בכתבי תומאס מאקווינס. בין יתר פעולותיו הציבוריות ידועים במיוחד רבי-השיח הפומביים שניהל עם פרופ' ישעיהו ליבוביץ על היחסים בין היהדות לנצרות. דיונים אלו הוסרטו בבימוי יוסי אבישר ובהפקת האוניברסיטה הפתוחה בשנת 1992, בסדרה "שתי אוקטבות: 8 פרקים בין יהדות לנצרות". מלבד הדיונים הפומביים שניהלו, היו ליבוביץ ודיבואה ידידים קרובים ונפגשו זה עם זה תכופות. דיבואה שימש גם כיועץ לאפיפיור בנושא היחסים הדתיים בין היהודים לנוצרים.
בשנת 1983 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים. זכה בפרס ישראל לשנת ה'תשנ"ו על תרומה מיוחדת לחברה בישראל. בנוסף, קיבל את פרס יקיר ירושלים והיה לאביר אות לגיון הכבוד הצרפתי.
דיבואה נפטר ב-15 ביוני 2007 ונקבר במנזר בית ג'מל.
Manowar

Manowar היא להקת הבי מטאל אמריקאית, אשר הוקמה ב
־1980 בניו יורק. Manowar ידועה כאחת מלהקות-האם המייסדות של ההבי מטאל, וכן כלהקה בעלת ליריקה מאוד מיליטנטית, המהללת את המלחמה, שפיכות הדמים, והמטאל. בשיריהם, מתארים חברי הלהקה את עצמם כ"מלכי המטאל". סמלי הלהקה הם לוחם שרירי האוחז כלי נשק מימי הביניים בידיו. נשק אחד הוא פטיש מלחמה והשני הוא חרב. סמל נוסף הוא ה־"סמל של הפטיש" (Sign Of The Hammer).
שירי הקרב שלהם למען המטאל הם למעשה מטאפורה לחיי היום-יום בהם האדם נלחם נגד העולם, השחיתות בו ובעיות החיים השונות. כל זאת כדי לשרוד. דוגמה לכך היא אלבום הלהקה הנקרא: Fighting The World.

פירוש השם

פירוש המילים Man of War הוא "איש מלחמה" באנגלית או ספינת קרב מסוג אוניית קו בצי הבריטי (ראו אוניות הקו בצי הבריטי). הפירוש "איש מלחמה" מייצג בין השאר את האידאולוגיה המיליטנטית של הלהקה.

תולדות הלהקה

ג'ואי דימאיו עבד בתור הבסיסט ופירוטכנאי עבור להקת בלאק סבאת' כאשר פגש את הגיטריסט המקורי של Manowar, רוס "הבוס" פרידמן, אשר ניגן בזמן ההוא בלהקה בשם Shakin Street (להקת חימום לבלאק סבאת'). יחד הם העלו את הרעיון ל־Manowar. מאוחר יותר הם גייסו את אריק אדמס כסולן הלהקה ואת המתופף דוני האמזיק. 
מנוור הקליטו את אלבומם הראשון ,Battle Hymns ("המנוני קרב") בשנת 1982. הסינגל מאלבום זה, 'Dark Avenger, הכיל קטע קריינות של אורסון ולס. לאחר האלבום הזה, Manowar החליפו חברת תקליטים, והוציאו את אלבומם השני ב-1983, Into Glory Ride, שהיה הראשון עם המתופף סקוט קולומבוס (ז"ל). אלבומם השלישי, Hail To England, הוקלט ועבר מיקס בשישה ימים בלבד.
הלהקה מרבה להופיע באירופה - בעיקר בגרמניה ובולגריה, בדרום אמריקה (ארגנטינה וברזיל) וביפן.
הלהקה מחזיקה בשני שיאי גינס. השיא הראשון כ"הלהקה הרועשת ביותר בעולם". בהאנובר, גרמניה 1994, בזמן מסע הופעות לקידום האלבום The Triumph of Steel, הם השתמשו בעשרה טון של מגברים ברוחב של 13 מטרים ו-7 מטרים גובה שקבעו שיא עולמי חדש, 129.5 דציבלים. באותו הטור הופיעה לראשונה הלהקה ברוסיה שם הם נבחרו ללהקה שהמעריצים היו הכי רוצים לראות תוך שהם משאירים מאחור שמות כמו הביטלס ומייקל ג'קסון. השיא השני כ"הופעת המטאל הארוכה מאז ומעולם" שנמשכה 5 שעות בהופעת הלהקה בקווארנה, בולגריה 2008. 
הלהקה השפיעה על להקת הבלאק מטאל באת'ורי במעבר מסגנון הבלאק מטאל למטאל ויקינגי.
בתאריך 21 במאי 2014 הופיעה להקת Manowar באולם האנגר 11 בתל אביב במסגרת סיבוב ההופעות לקידום אלבומם החדש Kings of Metal MMXIV, הגרסה המחודשת של אלבום פריצת הדרך שלהם. לקראת סוף ההופעה, בסיסט הלהקה ומקימה, ג'ואי דימאיו אף נשא נאום בעברית לכבוד הקהל, אשר זכה לראות את להקת Manowar בפעם הראשונה בישראל.
בתאריך 1 באוגוסט 2015 הצטרף לשורותיה של הלהקה, הצלם ועורך הווידאו הישראלי תמיר ברנר ועבר להתגורר בניו-יורק.
בין הקליפים הרבים שתמיר צילם  וערך "The Heart Of Steel MMXIV" ,"The Dawn Of Battle Live" ,"Warriors Of The World United Live".
תמיר צילם את סיבוב ההופעות העולמי של הלהקה מאז 2009 ועד היום. ההופעה הראשונה שתמיר הפך כצלם רשמי של הלהקה הייתה ב- Magic Circle Festival III אשר התקיימה ב-18 ביולי 2009, לורליי, גרמניה. תמיר צילם הופעות של הלהקה באירופה, דרום אמריקה וישראל.
הלהקה יצאה בהודעה רשמית ב- 27 במאי 2016 על סיבוב ההופעות האחרון "The Final Battle World Tour 2017" לפני פירוק Manowar לאחר 37 שנות פעילות.
שמואל ישראל מולדר

שמואל ישראל (הירש) מולדר (Samuel Israel Mulder; ל' בסיוון תקנ"ב 20 ביוני 1792 - ז' בטבת תרכ"ג 29 בדצמבר 1862) היה סופר, מחנך ומתרגם יהודי-הולנדי.

תולדות חייו

נולד באמסטרדם לעזריאל ומרים מולדר. שמואל היה הבכור מתוך שלשת הילדים (לואיס ושרה). קבל חינוך מידי המחנך דוד פרידריכספלד שהיה אחד מהמובילים במאבק למתן זכויות שוות ליהודים. ואחר כך גם למד עם גיסו ה.א. וגנאר שהיה גם הוא לימים, סופר ועורך. בתחילת דרכו מולדר התפרנס מליטוש יהלומים. בשנת 1812 עבד גם כמורה ב"בית ספר של שבת". באביב 1815 יסד ביחד עם חברו משה להמנס אגודה ספרותית בשם Tongeleth (טובת הציבור). האגודה החלה בפגישות שבועיות של ששה צעירים נלהבים, ולקראת סוף פעילותה מנתה כשישים חברים. החברים היו שומעים הרצאות בעברית על ספרות וקוראים את עיתון "המאסף". האגודה הוציאה מאסף ספרותי בשם "בכורי תועלת". בגיליון הראשון כתב מולדר "הפליאה המקדמת את פני האדם שמתרגל את חוקי הדקדוק שווה בגודלה רק לזו של ילד הרואה בפעם הראשונה אריה או פיל" . בשל שמרנות וקפיאה על השמרים חדלה האגודה לפעול לאחר מספר שנים. הגיליון האחרון של המאסף היה בשנת 1825. באותה עת חיבר מולדר את הפואמה "ברוריה" וכן שיר שהופיע בספרו של פרנץ דליטש "ההיסטוריה של השירה היהודית". על פואמה שלו אומרת פרופ' זיוה שמיר: "לאחר קריאת 'ברוריה' .., אי-אפשר שלא לייחס לו את הטמנת הזרעים הראשונים לתופעת 'חילוּן' השפה העברית... יצירתו זו שנכתבה כמעט לפני 200 שנה, על שפתה הקריאה והקולחת, מהווה אבן הפינה לבניינה מחדש של השפה העברית". ביצירה זו מולדר מנסה להעביר את המסר לפיו כדי להבטיח את המשך קיומה של היהדות, צריך לחתור אל האיזון וההרמוניה בין הזרמים השונים. יורשיו הספרותיים בסוג כתיבה זה הם הסופרים, מיכ"ל ויל"ג
מולדר היה גם חבר באגודת "Tot Nut en Beschaving," שבחסותה הופיע חלק גדול מפרסומיו. בשנת 1817 שמש גם מתרגם מוסמך בבית דין, ובשנת 1835 הפך למפקח על בתי הספר הדתיים. בשנת 1849 נעשה למזכיר של קהילת אמסטרדם. בנוסף, משנת 1826 הוא היה המנהל של הסמינר התאולוגי "סעדת בחורים" (Sa'adat Baḥurim) . מוסד זה היה בתחילה דרכו ממומן מתרומות. פרסומו בא לו גם בזכות תשומת לב המיוחדת שהוקדשה לצורכי התלמידים, ולא בשל הישגיהם הלימודיים. בשנת 1836 בעקבות השינויים של וילם הראשון, מלך הולנד החל הסמינר לקבל סיוע והכרה ממשלתיים. לבוגרים התאפשר עם תום לימודיהם להתקבל לאוניברסיטה. מולדר מונה לחבר מזכירות הוועד המנהל למשך כל חייו.
פרסומו העיקרי בא למולדר מתרגום התנ"ך, היה זה התרגום הראשון של התנ"ך מעברית להולנדית. חמשת חומשי תורה, תהילים ומשלי, הופיעו במהדורה ראשונה בשנת 1824, והודפסו אחר כך במהדורות נוספות רבות. בשיתוף עם ידידו משה להמנס, כתב מילון עברי הולנדי שיצא בשני כרכים (1831–1825) . בנוסף הוא כתב ספרים רבים נוספים, חלקם אודות לימוד העברית. בשנת 1843 העניקה לו אוניברסיטת גיסן תואר דוקטור ובשנת 1860 ניתן לו אות מסדר אריה הולנד.
דארק פיונרל

Dark Funeral היא להקת בלאק מטאל שוודית אשר נוסדה בשנת 1993. המוטיבים המרכזיים בשיריהם הם שטניזם, אנטי-נצרות, חזון אחרית הימים ודברי נאצה.
הלהקה הוקמה בזמן שסצנת המטאל הסקנדינבית הוצפה בלהקות, אשר כולן דגלו להיות "אמיתיות" (True) ולא "טרנדיות" (Trend) בעיני מעריצים ועמיתים. דארק פיונרל השוודית עלתה כאחת מהלהקות המלהיבות בז'אנר. כמו רוב האומנים בתקופה המוקדמת של הבלאק מטאל, המוזיקה של דארק פיונרל הייתה גולמית וחזקה, עם מילים חזקות ודגש על שטניזם ואנטי-נצרות. כאשר להקות אחרות באותה תקופה התחילו להיסתמך על השימוש בקלידים במטרה להדגיש את הסאונד ה"מרושע" שלהן, דארק פיונרל דבקה בשורשי המטאל ונמנעו משימוש בסינתיסיזרים.
אלכסיי אנטונוב

אלכסיי אינוקנטייביץ' אנטונוב (ברוסית: Алексей Иннокентьевич Антонов;‏ 28 בספטמבר‏ 1896 - 18 ביוני 1962) היה מצביא סובייטי בעל דרגת גנרל ארמייה (דרגה אחת מתחת לדרגה הבכירה ביותר בצבא האדום). את פרסומו קנה בעיקר בעת שירותו במלחמת העולם השנייה ובסופה אף הגיע עד תפקיד ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
אנטונוב נולד בעיר גרודנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) במשפחתו של קצין תותחנים. בשנת 1916 לאחר שסיים קורס קצינים השתתף במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1919 גויס לצבא האדום ולחם נגד הצבא הלבן בחזית הדרומית בתפקיד ראש מטה של חטיבת ח"יר. לאחר סיום מלחמת האזרחים נשאר לשירות קבע בצבא, מילא שורה של תפקידי מטה שונים. למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה ובהמשך אף הרצה בה.
בשנת 1941, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות  מונה לראש המטה של החזית הדרומית. בהמשך המלחמה היה ראש המטה של החזית הצפון קווקזית, ראש המטה של החזית הטרנס קווקזית וראש המטה של עוצבת הים השחור (חזית היא המונח הרוסי לקבוצת ארמיות). 
בשנת 1942 קודם לתפקיד הסגן הראשון של ראש המטה הכללי ובפברואר 1945 מונה לראש המטה הכללי. הוא מילא תפקיד זה עד למרץ 1946, אז הוחזר שוב לתפקיד הסגן הראשון של הרמטכ"ל. בשנת 1948 הועבר ממוסקבה לקווקז ובמשך 6 שנים היה מפקד מחוז צבאי שם. בשנת 1954 הוחזר למוסקבה ושוב מונה לתפקיד סגן הרמטכ"ל. במקביל, החל משנת 1955 היה ראש המטה של הכוחות המזוינים של ברית ורשה. נפטר ב-18 ביוני 1962 ואפרו נטמן בחומת הקרמלין.
קונסטנטין יון פארחון

קונסטנטין יון פארחון (ברומנית: Constantin Ion Parhon (מידע · עזרה); 15 באוקטובר 1874–9 באוגוסט 1969), היה רופא, מדען חוקר בתחום האנדוקרינולוגיה ופוליטיקאי רומני. היה בפועל ראש המדינה (אז הרפובליקה העממית הרומנית) מתוקף תפקידו כיושב ראש נשיאות האספה הלאומית הגדולה החל מ-30 בדצמבר 1947 ועד ה-12 ביוני 1952 (בין 30 בדצמבר 1947 ועד 13 באפריל 1948 במסגרת ועד משותף המורכב מ-5 אישים).
פארחון נולד בקמפולונג מוסצ'ל (מחוז ארג'ש), סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בוקרשט.
בנעוריו הושפע מקארל מרקס, וכסוציאליסט היה אחד ממייסדי מפלגת העבודה הרומנית, פלג של מפלגת האיכרים, ב-1919. לאחר מכן פארחון וקבוצת תומכיו נטשו את המפלגה, לטובת המפלגה הקומוניסטית הרומנית. יש טוענים שהוא מחה על השתתפות רומניה במלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר.
לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה, ב-30 בדצמבר 1947, החוקה מ-1923 הוחלפה ורומניה הוכרזה כרפובליקה עממית. בראש המדינה עמדו חמישה נציגים חברים בנשיאות (פרזידיום) של האספה הלאומית הגדולה שהיווה את הפרלמנט, כאשר פארחון נבחר לעמוד בראשם כיו"ר הנשיאות, תפקיד המקביל לתפקיד הנשיא במדינות אחרות. החל מ 13 באפריל 1948 היה ליושב ראש ובכך שימש בתפקיד הרם ביותר, אך בעל סמכות ייצוגית בלבד, של רומניה.
ביוני 1952 התפטר מהנשיאות והקדיש את שארית חייו למחקר המדעי.
בוב ארויו

רוברט (בוב) אָרוֹיוֹ (נולד ב-1942) הוא פרסומאי הנחשב לחלוץ ופורץ דרך בענף הפרסום בישראל. מוכר גם כאביהם של "ילדי ארויו" שנרצחו באחד הפיגועים המזעזעים שאירעו בשנות ה-70. זכה בפרס הוקרה מיוחד על מפעל חיים של תחרות "קקטוס הזהב".

ביוגרפיה

בוב ארויו נולד במלטה וגדל אנגליה שם למד שיווק ופרסום. בתחילת שנת 1969 עלה לישראל עם אשתו ושני ילדיו, והשתלב במשרד הפרסום הוותיק "ד"ר יעקובסון". תוך זמן קצר הקים את המשרד "ארויו פרסומאים", והתבלט בפרסום מודעות חדשניות ונועזות.
בתקופה זו התפרסמה משפחת ארויו בציבור הישראלי בינואר 1971 כאשר שכלה את ילדיה בפיגוע ברצועת עזה - מחבלים השליכו רימון יד אל תוך מכונית המשפחה, הרגו את שני הילדים (אביגיל ומרק דניאל) שישבו במושב האחורי ופצעו קשה את האם פריטי. המשפחה שיקמה את עצמה, ולימים נולדו לבני הזוג ארויו עוד שלושה ילדים.
ב-1976 הצטרף למשרד ארויו פרסומאים אבנר בראל, ששימש תקציבאי בכיר במשרד הפרסום דחף. המשרד שינה את שמו ל"ארויו בראל", והחל כובש נתחי פרסום של חברות גדולות. מסעות הפרסום שהפיק המשרד זכו לתשומת לב מיוחדת, ולקוחות כמו: שטיחי ראובן, תה ויסוצקי, לנצ'יה, הבנק הבינלאומי הראשון, פולגת, דורינא, וחברות אחרות שמו לב לסגנון החדש והצטרפו למשרד שהתמקם בליגה הראשונה של משרדי הפרסום.
ב-1979 נפרדו ארויו ובראל. בראל הקים את משרד "קשר בראל" ( שהפך ברבות הימים ל"מקאן"). ארויו הצטרף למשרד הפרסום הוותיק של אליהו טל והאיחוד הוליד את משרד "טל ארויו", שהיה בין המובילים בענף הפרסום.
בשלהי שנות ה-80 נסגר המשרד וארויו עבר לעסוק בייעוץ שיווקי.
ב-2004 הוענק לבוב ארויו פרס מיוחד על מפעל חיים בפרסום ושיווק בתחרות "קקטוס הזהב" של האיגודים לפרסום בארץ.

חלוץ ופורץ דרך

בוב ארויו שינה, לדעתם של רבים, את כללי הפרסום שהיו מוכרים עד שנות ה-70. ענף הפרסום התבסס על שני צינורות פרסום עיקריים – עיתונות ורדיו. המודעות כמו תשדירי הרדיו, נערכו בסטנדרטים שמרניים שכללו בעיקר מלל פשוט ולא מתוחכם, ללא עיבוד מקצועי.
משרד ארויו היה בין הראשונים שהעזו לפרסם מודעות גדולות על פני עמוד או שניים, ובהם בלטו בעיקר הגרפיקה והמסר המרכזי במשפט אחד. הטקסט הנותר שימש כמקור מידע באותיות קטנות. הייתה זו מהפכה של ממש בפרסום המודעות שהתבססו עד אז על מבנה שמרני של כותרת, תמונה וטקסט פשוט בחלוקה זהה. לחברות כמו פולגת ודורינא הפיק עמודים כפולים שהכילו בעיקר מראה חזותי נקי הכולל תמונות או גרפיקה בליווי משפט אחד או שניים. בחברות אחרות עשה שימוש בעבודה של מאיירים מקצועיים שלא השתלבו עד אז במודעות פרסום.
המודעות של ארויו משכו תשומת לב גם בניסוח המתוחכם והבוטה שאיש לא העז לעשות לפניו - אף שלא דיבר עברית צחה של צברים ילידי הארץ, השכיל ארויו לשלב טקסטים וסיסמאות קולעות שהצליחו להעביר מסרים.
ארויו העלה על המפה חברות מסחריות שפרצו דרך לשוק הישראלי באמצעות קמפיינים פרסומיים נועזים. דמויות מוכרות עברו בדרכם המקצועית דרך משרדו של ארויו. בהם: מנחם זילברמן, רפי דייגי, רמי שלמור ואריה רוטנברג.
דורי שמעון

קטע זה אינו מעודכן, ומאז העריכה האחרונה של הערך אירעו מאורעות הדורשים את עדכונו. 
דוּרי שַמְעוּן (בערבית: دوري شمعون; נולד ב-8 בנובמבר 1931) הוא מדינאי נוצרי מארוני לבנוני. הוא עומד בראש המפלגה ליבראלית-לאומית, אותה יסד אביו כמיל שמעון בשנת 1958. כמו כן משמש שמעון כחבר בארגון קרנת שהואן (قرنة شهوان), איחוד מדינאים, אנשי רוח ואנשי עסקים לבנונים, ברובם נוצרים, המתנגדים לאג'נדה הפרו-סורית של נשיא לבנון, אמיל לחוד. דורי שמעון מכהן כראש העיר של דיר אל-קמר.
בנות ברשת

עלילת הסדרה

אלי, אמה וג'קי הן שלוש חברות טובות שלומדות יחד בבית ספר בסינגפור. בסוף השנה נפרדות הבנות שמשפחותיהן חיות בארצות שונות: אמה חוזרת לגרמניה, המבורג, עם משפחתה, ואלי חוזרת לסידני שבאוסטרליה. אחיה הגדול של ג'קי, ג'וש מומחה למחשבים, נותן להן מתנת פרידה, חדר צ'ט שבו הן יוכלו לשוחח מכל מקום בעולם באמצעות המחשב או הטלפון. כשהבנות חוזרות כל אחת לביתה הן מזינות את הקוד שקיבלו מג'וש ביחד, אך במקום שיוכלו לתקשר דרך הטלפון מופיע מעין הבזק חשמלי חזק ושואב אותן לתוך חדר הצ'ט- חדר לבן וריק. הן מבינות שהן נמצאות בחלל הסייבר ומצליחות לבסוף לחזור הביתה באמצעות הזנת הקוד שלהן במהופך. תוך כדי כך הן מגלות שאם הן מזינות את הקוד של מישהי מהן בטלפון הן מסוגלות לעבור לבית שלה. בשיטה הזאת הן ממשיכות להיפגש לכל אורך הסדרה כדי, לטייל בארצות השונות ולרקוד ביחד. הן שומרות על חדר הצ'ט בסוד בעזרת שקרים רבים. 
בתחילת הסדרה אביה של ג'קי לא מעוניין שהיא תמשיך לעשות את מה שהיא אוהבת, לרקוד. הוא טוען שזה מפריע לה בלימודים. ג'קי רוצה להמשיך לרקוד ואמה מעלה רעיון- שלושת הבנות ישתתפו בתחרות חשובה בריקוד בסינגפור וישנו את דעתו של אבא של ג'קי. הן מבקשות ממישל, המורה שלהן למחול, ללמד אותן את הכוראוגרפיה וממשיכות להיפגש בסתר על מנת לעבור את כל השלבים ולהגיע לגמר. בכל פרק כמעט עומדות הבנות מול בעיה חדשה שהן צריכות להתמודד איתה כדי להשאיר את חדר הצ'ט בסוד, להצליח לחזור לבתיהן, ולנצח בתחרות. בסוף הסדרה הן מגלות שחדר הצ'ט יעלם חודש מוקדם ממה שהן ציפו ונאלצות להיפרד. הן ממשיכות לשמור על קשר דרך המחשב באופן רגיל.
עילם רותם

ביוגרפיה

רותם נולד בשנת בשדות ים. בתקופת לימודיו בתיכון של קיבוץ כברי הקים עם חבריו חמישייה קולית בשם "נביאי הקווינטה". אנסמבל זה הפך לאנסמבל בינלאומי ידוע בשם "Profeti della Quinta" שמופיע ברחבי אירופה, צפון אמריקה ועוד. רותם למד לתואר ראשון בנגינת צ'מבלו באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ולמד לתארים מתקדמים בזמרה, אלתור והלחנה, ונגינת קונטינואו בתחום המוזיקה העתיקה בסקולה קאנטורום בזל  ובאוניברסיטת וירצבורג. מתמחה בסגנון המוזיקלי של המאות ה-16 וה-17 באיטליה, והרכבו, "נביאי הקווינטה", ידוע ברחבי העולם, בין השאר בשל ביצועיו למוזיקה של המלחין היהודי סלומונה רוסי, שהיה המלחין הראשון שהשתמש בשפה המוזיקלית ה"מערבית-נוצרית" להלחנה של טקסטים יהודיים בעברית ("השירים אשר לשלמה", 1623).